text:
# Степове (Кременчуцький район)
Степове́ — село в Україні, у Глобинській міській громаді Кременчуцького району Полтавської області. Населення становить на 1 січня 2011 року становить 383 особи. До 2020 орган місцевого самоврядування — Кринківська сільська рада. Також до цієї сільради входили с. Великі Кринки, с. Сіренки, с. Весела Долина та с. Шевченки.

## Географія
Розташоване за 15 км від районного центру м. Глобине за 4 км від села Великі Кринки, дотикається до села Шевченки. Поруч проходить автомобільна дорога Т 1717. Площа населеного пункту — 183,93 га.

## Історія
17 вересня 2008 року колишнє селище отримало статус села.
У Національній книзі пам'яті жертв Голодомору 1932—1933 років в Україні вказано, що 21 житель села загинув від голоду.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області», село увійшло до складу Глобинської міської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно - територіальної реформи та ліквідації Глобинського району, село увійшло до складу новоутвореного Кременчуцького району.

## Населення
Населення станом на 1 січня 2011 року становить 383 особи, 157 дворів.
- 2001 — 441
- 2011 — 383 жителі, 157 дворів

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 431       | 97.73%   |
| російська  | 9         | 2.04%    |
| білоруська | 1         | 0.23%    |
| Усього     | 625       | 100%     |

## Економіка
На території села діє виробничий підрозділ агрофірма «Степове» товариства з обмеженою відповідальністю інвестиційно-промислової компанії «Полтавазернопродукт» (директор Яроцький О. А.).

## Інфраструктура
Село газифіковане. Є водогін, фельдшерсько-акушерський пункт (завідувач Обуховський І. О.).

title: Степове (Кременчуцький район)

wikitext:
{{Otheruses|тип=НП|Степове}}
{{Село
| назва           = Степове
| область         = [[Полтавська область]]
| район           = [[Кременчуцький район]]
| громада         = [[Глобинська міська громада]]
| рада            = Кринківська сільська рада
| код КОАТУУ      = 5320684604
| розташування    = Globinskyi.gif
| опис розташування = Степове на карті Глобинського району
| mapx            = 207
| mapy            = 60
| засновано       =
| населення       = 383
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 1,893
| ref-площа       =
| щільність       = 232,96
| поштовий індекс = 39015
| телефонний код  = 5365
| координати      = {{coord|49|25|48|N|33|25|36|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 25|
| lat_sec         = 48
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 25|
| lon_sec         = 36
| висота          = 112
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 39000, Полтавська обл, Кременчуцький р-н, м. Глобине, вул. Центральна, 285
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Степове́''' — [[село]] в Україні, у [[Глобинська міська громада|Глобинській міській громаді]] [[Кременчуцький район|Кременчуцького району]] [[Полтавська область|Полтавської області]]. Населення становить на [[1 січня]] [[2011]] року становить 383 особи. До 2020 орган місцевого самоврядування — [[Кринківська сільська рада]]. Також до цієї сільради входили с. [[Великі Кринки]], с. [[Сіренки (Глобинський район)|Сіренки]], с. [[Весела Долина (Глобинський район)|Весела Долина]] та с. [[Шевченки (Глобинський район)|Шевченки]]<ref name="Кри сільрада">[http://globrrada.pl.ua/index.php/krinki/2011-07-15-05-31-14 Кринківська сільська рада] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140420030939/http://globrrada.pl.ua/index.php/krinki/2011-07-15-05-31-14|date=2014-04-20}} — офіційний сайт [[Глобинська районна рада|Глобинської районної ради]]</ref>.

== Географія ==
Розташоване за 15 км від районного центру м. [[Глобине]] за 4 км від села [[Великі Кринки (Глобинський район)|Великі Кринки]], дотикається до села [[Шевченки (Глобинський район)|Шевченки]]. Поруч проходить автомобільна дорога {{Автошлях Т|1717}}. Площа населеного пункту — 183,93 га.

== Історія ==
[[17 вересня]] [[2008]] року колишнє [[селище]] отримало статус села.

У Національній книзі пам'яті жертв [[Голодомор 1932-1933 років|Голодомору 1932—1933 років]] в Україні вказано, що 21 житель села загинув від голоду.<ref>[[Національна книга пам'яті жертв Голодомору 1932-1933 років в Україні]]. Полтавська область/ Упорядн. О. А. Білоусько, Ю. М. Варченко та ін. — Полтава: Оріяна, 2008. ISBN 978-966-8250-50-7</ref>

12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 721-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області», село увійшло до складу Глобинської міської громади<ref>{{cite web|url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/721-2020-р#Text|title=Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Полтавської області|website=Офіційний портал Верховної Ради України|archive-url=https://web.archive.org/web/20211109133518/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/721-2020-р#Text|archive-date=9 листопада 2021|accessdate=3 квітня 2021}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно - територіальної реформи та ліквідації [[Глобинський район|Глобинського району]], село увійшло до складу новоутвореного Кременчуцького району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Населення ==
Населення станом на [[1 січня]] [[2011]] року становить 383 особи, 157 дворів.<ref name="Кри сільрада"/>
* [[2001]] — 441
* [[2011]] — 383 жителі, 157 дворів

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|431
|97.73%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|9
|2.04%
|-
|[[Білоруська мова|білоруська]]
|1
|0.23%
|- class="sortbottom"
!Усього
|625
|100%
|}

== Економіка ==
На території села діє виробничий підрозділ агрофірма «Степове» товариства з обмеженою відповідальністю інвестиційно-промислової компанії «Полтавазернопродукт» (директор Яроцький О. А.).<ref name="Кри сільрада"/>

== Інфраструктура ==
Село газифіковане. Є водогін, фельдшерсько-акушерський пункт (завідувач Обуховський І. О.).<ref name="Кри сільрада"/>

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932-1933, Полтавська область]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Глобинська міська громада}}
{{Населені пункти Кринківської сільської ради}}
{{Глобинський район}}

[[Категорія:Села Полтавської області]]
[[Категорія:Населені пункти Кременчуцького району]]

title: село Степове

Країна: Україна

Область: Полтавська область

Район: Кременчуцький район

Тер. громада: Глобинська міська громада

title: Основні дані

Густота населення: 232,96 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Степове


text:
# Топчій Костянтин Тимофійович
Костянтин Тимофійович Топчій (1900, селище при шахті «Марія» Катеринославської губернії, тепер місто Макіївка Донецької області – 15 січня 1961, місто Київ) — український партійний діяч, 1-й секретар Полтавського обкому КП(б)У, голова Верховного Суду УРСР. Обирався депутатом Верховної Ради СРСР 1-го скликання (1937) та депутатом Верховної Ради Української РСР 2-го (1947) скликання. Кандидат у члени ЦК КП(б)У в 1940—1946 р. Член ЦК КП(б)У в 1946—1949 р.

## Біографія
Народився у родині робітника-шахтаря. У березні 1912 — грудні 1914 р. — мастильник підйомної машини, у грудні 1914 — грудні 1915 р. — камеронщик, у грудні 1915 — жовтні 1917 р. — слюсар рудничної магістралі шахти № 4-6 Ясиновських рудників у місті Макіївці на Донбасі.
У жовтні 1917 — листопаді 1918 р. — червоноармієць загону Дмитра Жлоби в Червоній армії. У жовтні — листопаді 1917 р. — член РСДРП(б), вибув механічно.
У листопаді 1918 — березні 1919 р. — слюсар рудничної магістралі шахти № 4-6 Ясиновських рудників у місті Макіївці на Донбасі.
У березні 1919 — травні 1921 р. — червоноармієць 183-го стрілецького полку 21-ї Пермської стрілецької дивізії РСЧА на Південному і Західному фронтах.
Член РКП(б) з травня 1921 року.
У травні 1921 — лютому 1923 р. — курсант 5-ї військової інженерної школи у місті Томську. У лютому — вересні 1923 р. — курсант Томської губернської партійної школи.
У вересні 1923 — вересні 1928 р. — секретар Нижньо-Кринського селищного комуністичного осередку КП(б)У Харцизького району на Донбасі. У вересні 1928 — березні 1929 р. — директор дитячого містечка № 3 імені Ворошилова у селищі Нижня Кринка Харцизького району Донбасу. У березні 1929 — червні 1930 р. — секретар партійного колективу Харцизького трубного заводу «Сталь» у селищі Харцизьк.
У червні 1930 — лютому 1933 р. — студент Донецького гірничого інституту імені Артема у місті Сталіно, закінчив три курси.
У лютому 1933 — березні 1934 р. — заступник начальника Політичного відділу з партійно-масової роботи Бригадирівської машинно-тракторної станції в селі Ганнівка Козельщинського району Харківської області. У березні 1934 — квітні 1935 р. — начальник Політичного відділу машинно-тракторної станції в селі Лазірки Харківської області.
У квітні 1935 — березні 1937 р. — 1-й секретар Лазірківського районного комітету КП(б)У Харківської області. У березні — жовтні 1937 р. — 1-й секретар Лохвицького районного комітету КП(б)У Харківської області.
У жовтні 1937 — 1 червня 1938 р. — 1-й секретар Організаційного бюро КП(б)У по Полтавській області.
У травні 1938 (офіційно 28 липня 1939) — листопаді 1941 року — голова Верховного Суду Української РСР. Під час Німецько-радянської війни у листопаді 1941 — серпні 1943 р. — заступник голови військових трибуналів Південно-Західного, Сталінградського, Донського і Центрального фронтів. У серпні 1943 — травні 1945 р. — голова Верховного Суду Української РСР.
23 травня — 11 жовтня 1945 року — 1-й секретар Полтавського обласного комітету КП(б)У.
У листопаді 1945 — 20 листопада 1948 року — голова Верховного Суду Української РСР. У грудні 1948 — лютому 1949 р. — не працював.
У лютому 1949 — квітні 1952 р. — начальник Кам'янець-Подільського обласного управління легкої промисловості. У квітні 1952 — 1958 р. — директор Старокостянтинівського цукрового заводу в місті Старокостянтинові Кам'янець-Подільської області.
З 1958 року — персональний пенсіонер.

## Нагороди
- орден Леніна
- орден Трудового Червоного Прапора
- орден Червоної Зірки
- медаль «За оборону Сталінграда»
- медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941–1945 рр.»
- медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941–1945 рр.».

wikiname: ukwiki

title: Топчій Костянтин Тимофійович

in_language: uk

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Топчій Костянтин Тимофійович
| зображення           = Топчій Костянтин Тимофійович.jpg
| розмір_зображення    =
| дата_народження      = 1900
| місце_народження     = селище при шахті «Марія» Катеринославської губернії, тепер місто [[Макіївка]] [[Донецька область|Донецької області]]
| дата_смерті          = 15.01.1961
| місце_смерті         = місто [[Київ]]
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[українець]]
| Alma_mater           =
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             = {{Орден Леніна}}{{Орден Трудового Червоного Прапора}}{{Орден Червоної Зірки}}
}}
{{Othernames|Топчій}}
'''Костянтин Тимофійович Топчій''' ({{ДН|||1900}}, селище при шахті «Марія» Катеринославської губернії, тепер місто [[Макіївка]] [[Донецька область|Донецької області]] – {{ДС|15|01|1961}}, місто [[Київ]]) — український партійний діяч, 1-й секретар Полтавського обкому КП(б)У, [[Голова Верховного Суду України|голова Верховного Суду УРСР]]. Обирався [[Верховна рада СРСР|депутатом Верховної Ради СРСР 1-го скликання]] (1937) та [[Депутати ВР УРСР 2-го скликання|депутатом Верховної Ради Української РСР 2-го (1947) скликання]]. Кандидат у члени [[ЦК КП(б)У]] в 1940—1946 р. Член [[ЦК КП(б)У]] в 1946—1949 р.

== Біографія ==
Народився у родині робітника-шахтаря. У березні 1912 — грудні 1914 р. — мастильник підйомної машини, у грудні 1914 — грудні 1915 р. — камеронщик, у грудні 1915 — жовтні 1917 р. — слюсар рудничної магістралі шахти № 4-6 Ясиновських рудників у місті Макіївці на Донбасі.

У жовтні 1917 — листопаді 1918 р. — червоноармієць загону Дмитра Жлоби в Червоній армії. У жовтні — листопаді 1917 р. — член [[РСДРП(б)]], вибув механічно.

У листопаді 1918 — березні 1919 р. — слюсар рудничної магістралі шахти № 4-6 Ясиновських рудників у місті Макіївці на Донбасі.

У березні 1919 — травні 1921 р. — червоноармієць 183-го стрілецького полку 21-ї Пермської стрілецької дивізії РСЧА на Південному і Західному фронтах.

Член [[РКП(б)]] з травня [[1921]] року.

У травні 1921 — лютому 1923 р. — курсант 5-ї військової інженерної школи у місті Томську. У лютому — вересні 1923 р. — курсант Томської губернської партійної школи.

У вересні 1923 — вересні 1928 р. — секретар Нижньо-Кринського селищного комуністичного осередку КП(б)У Харцизького району на Донбасі. У вересні 1928 — березні 1929 р. — директор дитячого містечка № 3 імені Ворошилова у селищі Нижня Кринка Харцизького району Донбасу. У березні 1929 — червні 1930 р. — секретар партійного колективу Харцизького трубного заводу «Сталь» у селищі Харцизьк.

У червні 1930 — лютому 1933 р. — студент Донецького гірничого інституту імені Артема у місті Сталіно, закінчив три курси.

У лютому 1933 — березні 1934 р. — заступник начальника Політичного відділу з партійно-масової роботи Бригадирівської машинно-тракторної станції в селі Ганнівка Козельщинського району Харківської області. У березні 1934 — квітні 1935 р. — начальник Політичного відділу машинно-тракторної станції в селі Лазірки Харківської області.

У квітні 1935 — березні 1937 р. — 1-й секретар Лазірківського районного комітету КП(б)У Харківської області. У березні — жовтні 1937 р. — 1-й секретар Лохвицького районного комітету КП(б)У Харківської області.

У жовтні 1937 — 1 червня 1938 р. — 1-й секретар Організаційного бюро КП(б)У по Полтавській області.

У травні 1938 (офіційно 28 липня 1939) — листопаді 1941 року — [[Голова Верховного Суду України|голова Верховного Суду Української РСР]]. Під час [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]] у листопаді 1941 — серпні 1943 р. — заступник голови військових трибуналів Південно-Західного, Сталінградського, Донського і Центрального фронтів. У серпні 1943 — травні 1945 р. — [[Голова Верховного Суду України|голова Верховного Суду Української РСР]].

23 травня — 11 жовтня 1945 року — 1-й секретар Полтавського обласного комітету КП(б)У.

У листопаді 1945 — 20 листопада 1948 року — [[Голова Верховного Суду України|голова Верховного Суду Української РСР]]. У грудні 1948 — лютому 1949 р. — не працював.

У лютому 1949 — квітні 1952 р. — начальник Кам'янець-Подільського обласного управління легкої промисловості. У квітні 1952 — 1958 р. — директор Старокостянтинівського цукрового заводу в місті Старокостянтинові Кам'янець-Подільської області.

З 1958 року — персональний пенсіонер.

== Нагороди ==
* [[орден Леніна]]
* [[орден Трудового Червоного Прапора]]
* [[орден Червоної Зірки]]
* медаль «За оборону Сталінграда»
* медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941–1945 рр.»
* медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941–1945 рр.».

== Література ==
* Чисніков В. М. Вищі судові органи України в особах (1917–2001 рр.). «Юрид. вісник України», 2002, № 24;
* Копиленко О. Л., Гончаренко В. Д., Зайчук О. В. Становлення і розвиток Верховного Суду України. «Вісник Верх. Суду України», 2003, № 1. В. М. Чисніков.
* Филиппов С. Территориальные руководители ВКП(б) в 1934—1939 гг. Справочник. — Москва, РОССПЭН, 2016. {{ref-ru}}

== Посилання ==
* [http://leksika.com.ua/17670921/legal/topchiy Топчій К. Т.] // {{Юридична енциклопедія|6}}
* [https://web.archive.org/web/20110910034844/http://www.yur-gazeta.com/article/287/ Юридична газета]
* [https://web.archive.org/web/20170719084347/http://www.scourt.gov.ua/clients/vs.nsf/0/C98F3666BCC576E3C32572E600290595?OpenDocument&CollapseView&RestrictToCategory=C98F3666BCC576E3C32572E600290595&Count=500& Офіційний сервер ВСУ (рубрика «Сторінки історії судових органів України / Біографії голів Верховного Суду України»]

{{Керівники Полтавської області|Перший секретар обкому КПУ = так}}
[[Категорія:Голови Верховного Суду України]]
[[Категорія:Уродженці Макіївки]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 1-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 1-го скликання]]

title: Топчій Костянтин Тимофійович

Народився: 1900 · селище при шахті «Марія» Катеринославської губернії, тепер місто Макіївка Донецької області

Помер: 15 січня 1961 · місто Київ

Країна: СРСР

Національність: українець

Діяльність: суддя, політик

Alma mater: ДВНЗ ДонНТУ

Учасник: німецько-радянська війна

Посада: депутат Верховної Ради УРСР

Партія: КПРС

Нагороди: Орден Леніна · Орден Трудового Червоного Прапора · Орден Червоної Зірки


text:
# 214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR
214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR (214 ОШБ, в/ч А4574) — військове формування Збройних сил України при Міжнародному центрі миротворчості та безпеки у Яворові, яке на навчаннях виконує роль умовного супротивника або OPFOR (від англ. opposing force). Єдиний в Україні підрозділ із такою спеціалізацією.

## Історія
Створений у 2016 році за ініціативою військових інструкторів із США як навчальний батальйон. Єдиний в Україні підрозділ із такою спеціалізацією.
Після повномасштабного вторгнення навесні 2022 року батальйон був переформатований в окремий спеціальний батальйон та брав участь в обороні та звільненні Київщини.
У серпні 2022 року батальйон вів бої в Донецькій області. 23 серпня російські пропагандистські ЗМІ написали, що батальйон заблокований у селі Кодема і знищений, згодом це спростував Головнокомандувач ЗСУ Валерій Залужний.
У березні 2023 року в складі зведеної тактичної групи «Адам» воювала деяка кількість військовослужбовців 214-го батальйону. Група виконувала завдання на Бахмутському напрямку.
У липні 2024 року в один з танків 214-го батальйону влучив ворожий FPV-дрон. Командир танка врятував екіпаж і машину, загасивши вогнегасником пожежу.
Влітку — восени 2024-го батальйон OPFOR утримував один із найскладніших напрямків — південніше міста Курахове.
Наприкінці 2024 року був переформований у штурмовий

## Структура
- 2-га механізована рота[2]
- Танкова рота[7]
- РУБпАК[2]

## Командування
- (2023) підполковник Антон Лавринюк «Ментол»[8]

## Символіка
На емблемі батальйону старого зразка в чорному п'ятикутному щиті зображено золоту голову вепра зі срібними іклами та червоними очима та язиком, здолу перехрещено дві золоті стріли вістрями вгору.

## Втрати

### 2022
- 12 травня 2022 — Аль Шамі Фарес Недаль, старший лейтенант, командир механізованої роти. Герой України (2023, посмертно).[10]
- 6 серпня 2022 — Максим Гнатюк «Марс», молодший сержант. Загинув біля села Кодема на Донеччині.[11]
- 21 серпня 2022 - Глуговський Ігор Олександрович, Старший солдат. Загинув в с. Дача, Бахмутського району, Донецької області[12]
- 9 жовтня 2022 — Ленько Юрій Ігорович, старший солдат.[13]
- 21 жовтня 2022 — Смерека Сергій Валентинович. м. Шепетівка. Загинув у боях на Донецькому напрямку.[14]
- 20 грудня 2022 - Сівак Михайло. Солдат, кулеметник. Загинув в Бахмутському районі Донецької області[15].

### 2023
1. 7 березня 2023 - Кузьменко Сергій 02.05.1983, Дубово-василівка бахмуцький район
2. 11 травня 2023 - Карпенко Анатолій Петрович, сержант. Помер під час проходження військової служби[16].
3. 21 травня 2022 Музика , Бахмут
4. 03 серпня 2023- Черевко Юрій ( Кардан), околиці Бахмуту
5. 30 серпня 2023 - Деркачук Олександр, солдат Іванівське
6. 2 жовтня 2023 — Фокін Сергій, солдат.[17]
7. 9 жовтня 2023 - Висоцький Руслан, сержант, Іванівське

### 2024
- 23 травня 2024 — Дроздов Руслан. 24.09.1986, с. Благодатне Одеської області.[18]
- 2 червня 2024 — Скок Євгеній («Зохан»), молодший сержант. 14.07.1999 р.н.[19]
- 2 червня 2024 — Малінський Юрій. 51 рік, м. Городок. Загинув Костянтинівки Покровського району на Донеччині [20].
- 2 червня 2024 — Казаєв Вадим. 1984, с. Мишин Нижньовербізької громади [21].
- 18 вересня 2024 — Гопанчук Олександр Валерійович, солдат. 18 квітня 1977, с. Сахнівці.[22]
- 18 вересня 2024  - Крайчак Руслан Миколайович, солдат. Загинув біля н.п. Костянтинівка Покровського р-ну Донецької обл[23].
- 23 жовтня 2024 — Литвин Руслан командир кулеметного взводу. м. Добротвір. Загинув поблизу населеного пункту Катеринівка Покровського району Донецької області.[24]
- 3 листопада 2024 — Ільчишин Ростислав. 47 років, м. Трускавець. Загинув поблизу села Катеринівка Донецької області [25].

## Вшанування

### Нагороджені
Найвищими державними нагородами відзначені:
- Аль Шамі Фарес Недаль — старший лейтенант, командир механізованої роти. Герой України (2023, посмертно).[10]

title: 214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR

wikitext:
{{Картка військового підрозділу
| назва                     = 214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR
| місцева_назва             =
| зображення                = Логотип нашивка OPFOR.pdf
| розмір_зображення         = 250пкс
| альт                      =
| підпис                    = Нарукавний знак підрозділу
| поч_дата                  = 2016
| країна                    = {{ПрТ|Україна}}
| належність                =
| вид                       = {{FСВ ЗСУ}}
| тип                       = {{InМЕХ Укр}}
| роль                      = [[Умовний неприятель|OPFOR]]
| спеціалізація             =
| розмір                    =
| командна_структура        = [[Міжнародний центр миротворчості та безпеки]]
| вебсайт                   =
| гарнізон                  = с.[[Старичі]]
| гарнізон_назва            = Пункт базування
| прізвисько                =
| заступник                 =
| гасло                     =
| штандарт                  = <!-- або | кольори = -->
| штандарт_назва            = <!-- або | кольори_назва = -->
| марш                      =
| талісман                  =
| річниці                   =
| оснащення                 =
| оснащення_назва           =
| битви                     = [[Російське вторгнення в Україну (2022)]]
| битви_назва               =
| нагороди                  =
| почесні_найменування      =
| почесні_найменування_назва =
| розпущено                 =
| льотні_години             = <!--Командування-->
| командувач1               =
| командувач1_назва         =
| командувач2               =
| командувач2_назва         =
| командувач3               =
| командувач3_назва         =
| командувач4               =
| командувач4_назва         =
| визначні_командувачі      = <!-- Знаки розрізнення -->
| знак_розрізнення          =
| знак_розрізнення_назва    =
| знак_розрізнення2         =
| знак_розрізнення2_назва   =
| знак_розрізнення3         =
| знак_розрізнення3_назва   =
| знак_розрізнення4         =
| знак_розрізнення4_назва   =
| знак_розрізнення5         =
| знак_розрізнення5_назва   =
| дати                      =
}}
'''214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR''' {{вчс|214 ОШБ|А4574|}} — військове формування [[Збройні сили України|Збройних сил України]] при [[Яворівський військовий полігон|Міжнародному центрі миротворчості та безпеки у Яворові]], яке на навчаннях виконує роль умовного супротивника або [[OPFOR]] (від {{lang-en|opposing force}}). Єдиний в Україні підрозділ із такою спеціалізацією.

== Історія ==
Створений у 2016 році за ініціативою військових інструкторів із США як навчальний батальйон. Єдиний в Україні підрозділ із такою спеціалізацією.<ref name=":0" /><ref name=":2">[https://mil.in.ua/uk/news/214-j-spetsialnyj-bataljon-opfor-pereformovano-u-shturmovyj-bataljon/ 214-й спеціальний батальйон OPFOR переформовано у штурмовий батальйон]</ref>

Після повномасштабного вторгнення навесні 2022 року батальйон був переформатований в окремий спеціальний батальйон та брав участь в обороні та звільненні Київщини.<ref name=":2"/>

У серпні 2022 року батальйон вів бої в Донецькій області. 23 серпня російські пропагандистські ЗМІ написали, що батальйон заблокований у селі [[Кодема]] і знищений, згодом це спростував Головнокомандувач ЗСУ [[Залужний Валерій Федорович|Валерій Залужний]].<ref name=":0">[https://focus.ua/uk/voennye-novosti/536103-zaluzhnyy-rasskazal-o-specbatalone-opfor-o-likvidacii-kotorogo-uspeli-zayavit-v-rf-video Залужний розповів про спецбатальйон OPFOR, про ліквідацію якого встигли заявити у РФ]</ref>

У березні 2023 року в складі зведеної тактичної групи «Адам» воювала деяка кількість військовослужбовців 214-го батальйону. Група виконувала завдання на Бахмутському напрямку.<ref>{{Cite web|url=https://mezha.net/ua/bukvy/taktychna-hrupa-adam-nahorodzhena-vidznakamy-holovnokomanduvacha-zsu/|title=Тактична група «Адам» нагороджена відзнаками Головнокомандувача ЗСУ|date=2023-03-19|website=Межа. Новини України.|access-date=2024-11-02}}</ref>

У липні 2024 року в один з танків 214-го батальйону влучив ворожий FPV-дрон. Командир танка врятував екіпаж і машину, загасивши вогнегасником пожежу.<ref>{{Citation|title=РОСІЙСЬКУ БМП РОЗІРВАЛО, ОРКА ЛІКВІДУВАЛИ В ТУАЛЕТІ, САМ ВРЯТУВАВ ТАНК: стрім з прифронтового міста|url=https://www.youtube.com/live/KlyXAoCxXJw?si=JNTYmPyLrXC9dbm1&t=254|accessdate=2024-11-02|language=uk-UA}}</ref>

Влітку — восени 2024-го батальйон OPFOR утримував один із найскладніших напрямків — південніше міста Курахове.<ref>{{Cite web|url=https://mil.in.ua/uk/news/bataljon-opfor-rozbyv-bronegrupu-rosiyan-na-donechchyni/|назва=Батальйон OPFOR розбив бронегрупу росіян на Донеччині|видавець=[[Мілітарний]]|дата=22 липня 2024|url-архіву=https://web.archive.org/web/20250114183751/https://mil.in.ua/uk/news/bataljon-opfor-rozbyv-bronegrupu-rosiyan-na-donechchyni/|дата-архіву=2025-01-14|мертвий-url=dead|дата-доступу=25 січня 2025}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=VaZaiTcu7Pw|назва=Масштабні російські штурми Донбасу: ексклюзивні кадри і бойові історії бійців, що їх відбивають|видавець=Радіо Свобода Україна|дата=26 вересня 2024|вебсайт=YouTube|мертвий-url=no|дата-доступу=25 січня 2025}}</ref>

Наприкінці 2024 року був переформований у штурмовий<ref name=":2"/>

== Структура ==
* 2-га механізована рота<ref name=":2"/>
* Танкова рота<ref>[https://armyinform.com.ua/2024/07/10/komandyr-tanka-pislya-vluchannya-vorozhogo-fpv-pochav-gasyty-svoyu-mashynu-na-hodu/ Командир танка після влучання ворожого FPV почав гасити свою машину на ходу]</ref>
* РУБпАК<ref name=":2"/>

== Командування ==

* (2023) підполковник Антон Лавринюк «Ментол»<ref>{{Cite web|url=https://armyinform.com.ua/2023/10/14/unikalnyj-vijskovyj-pidrozdil-opfor-boronyt-ukrayinsku-zemlyu/|назва=Унікальний військовий підрозділ OPFOR боронить українську землю|видавець=[[АрміяInform]]|ім'я1=Ігор|прізвище1=Березинський|дата=14 жовтня 2023|url-архіву=https://web.archive.org/web/20231015011432/https://armyinform.com.ua/2023/10/14/unikalnyj-vijskovyj-pidrozdil-opfor-boronyt-ukrayinsku-zemlyu/|дата-архіву=15 жовтня 2023|мертвий-url=no|дата-доступу=25 січня 2025}}</ref>

== Символіка ==

На емблемі батальйону старого зразка в чорному п'ятикутному щиті зображено золоту голову вепра зі срібними іклами та червоними очима та язиком, здолу перехрещено дві золоті стріли вістрями вгору<ref>{{In hoc signo vinces|369}}</ref>.

== Втрати ==

=== 2022 ===
* 12 травня 2022 — [[Аль Шамі Фарес Недаль]], старший лейтенант, командир механізованої роти. [[Герой України]] (2023, посмертно).<ref name=":1">{{Cite web|title=У Рівненському районі попрощалися із командиром роти, який загинув на Харківщині|url=https://www.rivnenews.com.ua/2022/05/17/u-rivnenskomu-raioni-poproshchalysia-iz-komandyrom-roty-iakyi-zahynuv-na-kharkivshchyni/|website=Рівненські новини|date=2022-05-17|accessdate=2022-11-20|language=uk|last=admin-rvnews}}</ref>
* 6 серпня 2022 — Максим Гнатюк «Марс», молодший сержант. Загинув біля села Кодема на Донеччині.<ref>{{Cite web|url=https://www.victims.memorial/people/maksym-hnatiuk|title=Молодший сержант Максим Гнатюк поліг на Донеччині|website=Меморіал жертв війни|language=uk|access-date=2024-11-03}}</ref>
* 21 серпня 2022 - Глуговський Ігор Олександрович, Старший солдат. Загинув в с. Дача, Бахмутського району, Донецької області<ref>{{Cite web |url=https://novagromada.gov.ua/persons/hluhovskyy-ihor-oleksandrovych |title=Глуговський Ігор Олександрович {{!}} Новоушицька територіальна громада |website=novagromada.gov.ua |language=uk |access-date=2025-05-02}}</ref>
* 9 жовтня 2022 — Ленько Юрій Ігорович, старший солдат.<ref>{{Cite web|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3672351-pamati-starsogo-soldata-uria-lenka-pozivnij-rebristij.html|title=Пам’яті старшого солдата Юрія Ленька (позивний «Ребристий»)|date=22.02.2023|website=ukrinform.ua}}</ref>
* {{дтс|2022|10|21}} — Смерека Сергій Валентинович. м. Шепетівка. Загинув у боях на Донецькому напрямку.<ref>{{Cite news|url=https://denzadnem.com.ua/ato/128166|title=Війна забрала життя ще одного захисника із Шепетівки (Оновлено) {{!}} День за днем}}</ref>
* 20 грудня 2022 - Сівак Михайло. Солдат, кулеметник. Загинув в Бахмутському районі Донецької області<ref>{{Cite web |url=https://dunrada.gov.ua/zahybli-heroyi-dunayevechchyny |title=Загиблі Герої Дунаєвеччини {{!}} Дунаєвецька міська територіальна громада |website=dunrada.gov.ua |language=uk |access-date=2025-05-11}}</ref>.

=== 2023 ===

# 7 березня 2023 - Кузьменко Сергій 02.05.1983, Дубово-василівка бахмуцький район
# 11 травня 2023 - Карпенко Анатолій Петрович, сержант. Помер під час проходження військової служби<ref>{{Cite web |url=https://novagromada.gov.ua/persons/karpenko-anatoliy-petrovych |title=Карпенко Анатолій Петрович {{!}} Новоушицька територіальна громада |website=novagromada.gov.ua |language=uk |access-date=2025-05-02}}</ref>.
# 21 травня 2022 Музика , Бахмут
# 03 серпня 2023- Черевко Юрій ( Кардан), околиці Бахмуту
# 30 серпня 2023 - Деркачук Олександр, солдат Іванівське
# 2 жовтня 2023 — Фокін Сергій, солдат.<ref>{{Cite web |url=https://www.victims.memorial/people/serhii-fokin |title=Солдат Сергій Фокін загинув під час виконання бойового завдання біля Бахмута |website=Меморіал жертв війни |language=uk |access-date=2024-11-03}}</ref>
# 9 жовтня 2023 - Висоцький Руслан, сержант, Іванівське
=== 2024 ===

* {{дтс|2024|05|23}} — Дроздов Руслан. 24.09.1986, с. Благодатне Одеської області.<ref>{{Cite web|url=https://city-adm.lviv.ua/news/society/public-sector/301905-zavtra-lviv-poproshchaietsia-z-voinamy-yevhenom-zhdanovym-andriiem-haladiiem-ruslanom-drozdovym|назва=Завтра Львів попрощається з воїнами Євгеном Ждановим, Андрієм Галадієм, Русланом Дроздовим|видавець=[[Львівська міська рада]]|дата=31 травня 2024|url-архіву=https://web.archive.org/web/20240903133304/https://city-adm.lviv.ua/news/society/public-sector/301905-zavtra-lviv-poproshchaietsia-z-voinamy-yevhenom-zhdanovym-andriiem-haladiiem-ruslanom-drozdovym|дата-архіву=2024-09-03|access-date=2024-06-02|url-status=live}}</ref>
* {{дтс|2024|06|02}} — Скок Євгеній («Зохан»), молодший сержант. 14.07.1999 р.н.<ref>{{Cite news|url=https://gre4ka.info/suspilstvo/na-shhyti-pyat-gromad-kirovogradshhyny-povidomyly-pro-zagybel-zahysnykiv-na-fronti/|title=На щиті: п’ять громад Кіровоградщини повідомили про загибель захисників на фронті}}</ref>
* {{дтс|2024|06|02}} — Малінський Юрій. 51 рік, м. Городок. Загинув Костянтинівки Покровського району на Донеччині <ref>{{Cite news|url=https://galinfo.com.ua/news/sogodni_lvivshchyna_proshchaietsya_iz_vismoma_zahysnykamy_419342.html|title=Сьогодні Львівщина прощається із вісьмома захисниками}}</ref>.
* {{дтс|2024|06|02}} — Казаєв Вадим. 1984, с. Мишин Нижньовербізької громади <ref>{{Cite news|url=https://www.ratusha.if.ua/na-vijni-zahynuv-prykarpatets-vadym-kazaiev/|title=На війні загинув прикарпатець Вадим Казаєв - Ратуша}}</ref>.
* {{дтс|2024|09|18}} — Гопанчук Олександр Валерійович, солдат. 18 квітня 1977, с. Сахнівці.<ref>{{Cite news|url=https://denzadnem.com.ua/ato/190838|title=На пекельній Донеччині прийняв останній бій воїн із Шепетівщини}}</ref>
* 18 вересня 2024  - Крайчак Руслан Миколайович, солдат. Загинув біля н.п. Костянтинівка Покровського р-ну Донецької обл<ref>{{Cite web |url=https://novagromada.gov.ua/persons/kraychak-ruslan-mykolayovych |title=Крайчак Руслан Миколайович {{!}} Новоушицька територіальна громада |website=novagromada.gov.ua |language=uk |access-date=2025-05-02}}</ref>.
* {{дтс|2024|10|23}} — Литвин Руслан командир кулеметного взводу. м. Добротвір. Загинув поблизу населеного пункту Катеринівка Покровського району Донецької області.<ref name=":24">{{Cite web|url=https://suspilne.media/lviv/868067-29-zovtna-na-lvivsini-poprosautsa-z-sistma-vijskovimi/|назва=29 жовтня на Львівщині попрощаються з шістьма військовими|видавець=[[Суспільне Львів]]|дата=29 жовтня 2024|ім'я=Володимир|прізвище=Піняжко|url-архіву=https://web.archive.org/web/20241204044536/https://suspilne.media/lviv/868067-29-zovtna-na-lvivsini-poprosautsa-z-sistma-vijskovimi/|дата-архіву=2024-12-04|мертвий-url=dead|дата-доступу=25 січня 2025}}</ref>
* {{дтс|2024|11|3}} — Ільчишин Ростислав. 47 років, м. Трускавець. Загинув поблизу села Катеринівка Донецької області <ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/lviv/875405-8-listopada-na-lvivsini-poprosautsa-iz-troma-vijskovimi/|назва=На Львівщині 8 листопада поховають трьох військових|видавець=[[Суспільне Львів]]|дата=8 листопада 2024|ім'я=Юлія|прізвище=Равлюк|url-архіву=https://web.archive.org/web/20241108222205/https://suspilne.media/lviv/875405-8-listopada-na-lvivsini-poprosautsa-iz-troma-vijskovimi/|дата-архіву=2024-11-08|мертвий-url=dead|дата-доступу=25 січня 2025}}</ref>.

== Вшанування ==

=== Нагороджені ===
Найвищими державними нагородами відзначені:
* [[Аль Шамі Фарес Недаль]] — старший лейтенант, командир механізованої роти. [[Герой України]] (2023, посмертно).<ref name=":1" />

== Див. також ==
* [[Оперативне командування «Захід»|ОК Захід]]
* [[Яворівський військовий полігон|Яворівський Полігон]]
* [[Механізовані війська України|Механізовані війська]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* https://www.214opfor.army/ — сайт
* [https://armyinform.com.ua/2021/10/03/vijskova-profesiya-komandyr-roty-opfor/ Військова професія — командир роти OPFOR]
* [https://novynarnia.com/2019/03/26/opfor/ Робота OPFOR — зображувати противника: особливий батальйон ЗСУ тренує бійців на Львівщині. ФОТО]
{{Сухопутні війська ЗСУ}}

[[Категорія:Механізовані війська України]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 2016]]
[[Категорія:Військові формування у Яворівському районі]]

title: 214-й окремий штурмовий батальйон OPFOR

Вид: Сухопутні війська

Тип: Механізовані війська

Роль: OPFOR

Війни/битви: Російське вторгнення в Україну (2022)


text:
# Ходжа Насреддін
Ходжа́ Насредді́н (досл. з араб. خوجة نصر الدين — Мандрівний Захисник Віри) — персонаж фольклору низки народів Середземномор'я, Близького Сходу і Великого Степу, жартівник і дотепник (трикстер), герой тисяч анекдотів, жартів і дотепів.
У арабів його називають Джуха, у казахів — Кожа Насир, у італійців — Джуфа. В українському фольклорі йому певною мірою за роллю відповідають Дурний Іван, Мудрий Гуцул тощо.

## Походження і поширення образу Ходжі Насреддіна
Вважається, що прототипом Ходжі Насреддіна послужила реальна людина, що жила у XIII столітті у Малій Азії (Османська імперія). Щоправда на батьківщину легендарного Ходжі претендують ще з два десятка міст і місцевостей. Найвірогідніша малоазійська «батьківщина» як доказ наводить могилу і Мавзолей Ходжі Насреддіна у османському місті Акшехір (Akşehir).
Образ Ходжі Насреддіна поширений на величезному просторі Євразії — Близький Схід, Північний Кавказ і Закавказзя, Середня Азія, північно-західний Китай. Вже за Середньовіччя образ Насреддіна проник у Європу, вплинувши на розвиток світської літератури. А у деяких європейських народів (албанці, греки, сицилійці), а також і слов'янських (болгари, македонці, хорвати) Ходжа Насреддін є персонажем національних усних традицій (у зв'язку з тривалими зв'язками і впливом на ці народи османів за часів Османської імперії).
Ходжа належить до архаїчного типу персонажів під назвою «трикстер» — ошуканець, хитрун.

## Ходжа Насреддін— фольклорний герой
Ходжа Насреддін — герой коротеньких гумористичних мініатюр (зовсім рідко великих побутових казок), що об'єднуються у своєрідні цикли, на різні теми, проте переважно на злобу дня (соціальна сатира) — про бідних і багатих, про чиновників і духовенство та викривальних, що висміюють вади людського характеру і розуму — про жадібних і щедрих, неправдивих і чесних, дурних і мудрих. Часто в образі Насреддіна переплітаються риси хитруна і дурника, мудреця і жартівника. Перші анекдоти про Ходжу Насреддіна було записано у Османській імперії в XVI столітті.
Класичний образ Ходжі Насреддіна — османський. У різних народів Ходжа Насреддін має різні транслітерації імені та відтінки образу. У персів та азербайджанців Ходжа має титул молли — Молла Насреддін. У кавказців ім'я жартівника — Наср Ходжа (карачаївці), Наср-Еддін (чеченці), Хоже (кабардинці), Несарт тощо. У середньоазійських народів Насреддін часто є мандрівником зі своїм вірним супутником віслюком, а його імена такі — Ходжа Насир (казахи), Апенді (киргизи), Афанді (узбеки, уйгури), Епенді (туркмени), Ефенді (таджики). У болгар  — Настрадін Ходжа, у сицилійців (і загалом італійців) — Дж'юфа́.
У фольклорі низки народів Насреддін діє поруч або паралельно з іншими (національними) персонажами жартівників, наприклад у кримських татар фольклорними дотепниками є Насреддін та Ахмет Ахай.
Подеколи образ Ходжі —- другорядний і поступається, програючи у витівках та дотепах національному персонажу, як наприклад у болгар Настраддін часто буває ошуканий «своїм», болгарським кмітливцем Хитрим Петаром.

## Насреддін— надбання світової культури
Образ Ходжі Насреддіна є набутком світової культури, пригоди і витівки героя не раз давали натхнення і ставали сюжетами художніх творів літератури, кіно та мистецтва митців різних часових епох та народів.
Визнаючи загальну популярність образу Ходжі Насреддіна, ЮНЕСКО проголосило 1996—1997 рік Міжнародним роком Насреддіна.

title: Ходжа Насреддін

wikitext:
{{Об'єкт Світової спадщини
|країна={{KAZ}}
}}

{{Otheruses|Ходжа (значення)}}
'''Ходжа́ Насредді́н''' (досл. з араб. خوجة نصر الدين — '''Мандрівний Захисник Віри''') — персонаж [[фольклор]]у низки народів Середземномор'я, Близького Сходу і Великого Степу, жартівник і дотепник ([[трикстер]]), герой тисяч [[анекдот]]ів, жартів і дотепів.

У арабів його називають Джуха, у казахів — Кожа Насир, у італійців — Джуфа. В українському фольклорі йому певною мірою за роллю відповідають Дурний Іван, Мудрий Гуцул тощо.

== Походження і поширення образу Ходжі Насреддіна ==

Вважається, що прототипом Ходжі Насреддіна послужила реальна людина, що жила у [[18 століття|XIII столітті]] у [[Мала Азія|Малій Азії]] (Османська імперія). Щоправда на батьківщину [[легенда]]рного Ходжі претендують ще з два десятка міст і місцевостей. Найвірогідніша малоазійська «батьківщина» як доказ наводить могилу і '''Мавзолей Ходжі Насреддіна''' у османському місті [[Акшехір (місто)|Акшехір]] (Akşehir).

Образ Ходжі Насреддіна поширений на величезному просторі Євразії — [[Близький Схід]], [[Північний Кавказ]] і [[Закавказзя]], [[Середня Азія]], північно-західний [[Китай]]. Вже за [[Середньовіччя]] образ Насреддіна проник у [[Європа|Європу]], вплинувши на розвиток світської [[література|літератури]]. А у деяких європейських народів ([[албанці]], [[греки]], сицилійці), а також і [[слов'яни|слов'янських]] ([[болгари]], [[македонці]], [[хорвати]]) Ходжа Насреддін є персонажем національних усних традицій (у зв'язку з тривалими зв'язками і впливом на ці народи османів за часів [[Османська імперія|Османської імперії]]).

Ходжа належить до архаїчного типу персонажів під назвою «[[трикстер]]» — ошуканець, хитрун.

== Ходжа Насреддін — фольклорний герой ==

Ходжа Насреддін — герой коротеньких [[гумор]]истичних мініатюр (зовсім рідко великих побутових казок), що об'єднуються у своєрідні цикли, на різні теми, проте переважно ''на злобу дня'' (соціальна [[сатира]]) — про бідних і багатих, про чиновників і духовенство та ''викривальних'', що висміюють вади людського характеру і розуму — про жадібних і щедрих, неправдивих і чесних, дурних і мудрих. Часто в образі Насреддіна переплітаються риси хитруна і дурника, мудреця і жартівника. Перші анекдоти про Ходжу Насреддіна було записано у [[Османська імперія|Османській імперії]] в XVI столітті.

Класичний образ Ходжі Насреддіна — '''османський'''. У різних народів Ходжа Насреддін має різні [[Транслітерація|транслітерації]] імені та відтінки образу. У [[Перси|персів]] та [[азербайджанці]]в Ходжа має титул молли — '''Молла Насреддін'''. У кавказців ім'я жартівника — '''Наср Ходжа''' ([[карачаївці]]), '''Наср-Еддін''' ([[чеченці]]), '''Хоже''' ([[кабардинці]]), '''Несарт''' тощо. У [[Середня Азія|середньоазійських]] народів Насреддін часто є мандрівником зі своїм вірним супутником віслюком, а його імена такі — '''Ходжа Насир''' ([[казахи]]), '''Апенді''' ([[киргизи]]), '''Афанді''' ([[узбеки]], [[уйгури]]), '''Епенді''' ([[туркмени]]), '''Ефенді''' ([[таджики]]). У болгар  — '''Настрадін Ходжа''', у [[Сицилія|сицилійців]] (і загалом [[італійці]]в) — '''Дж'юфа́'''.

У фольклорі низки народів Насреддін діє поруч або паралельно з іншими (національними) персонажами жартівників, наприклад у [[Кримські татари|кримських татар]] фольклорними дотепниками є Насреддін та '''Ахмет Ахай'''.

Подеколи образ Ходжі —- другорядний і поступається, програючи у витівках та дотепах національному персонажу, як наприклад у болгар ''Настраддін'' часто буває ошуканий «своїм», болгарським кмітливцем '''Хитрим Петаром'''.

== Насреддін — надбання світової культури ==
Образ Ходжі Насреддіна є набутком світової культури, пригоди і витівки героя не раз давали натхнення і ставали сюжетами художніх творів літератури, [[кіно]] та [[мистецтво|мистецтва]] митців різних часових епох та народів.

Визнаючи загальну популярність образу Ходжі Насреддіна, [[ЮНЕСКО]] проголосило 1996—1997 рік '''Міжнародним роком Насреддіна'''.

== Див. також ==
* [[Лятіфе]]
* [[Молла Насреддін]]

== Література і посилання ==
{{commonscat|Nasreddin}}
* Ходжа Насреддін і його жарти // Записки Історико-філологічного відділу УАН., К., 1926, кн. VII—VIII, стор. 170—180
* [[Агатангел Кримський|Кримський А.]] «Ходжа Насреддін» (нарис) у кн. «Історія Туреччини та її письменства». Т. 2-1, вип. 2., К., 1926, С. 92-106
* Повість про Ходжу Насреддіна (пер. І. Базилянської). Харків: «ВД Школа», 2006, 508 с.
* Анекдоти про Муллу Насреддіна. (пер. і упорядкування Романа Гамади)., Тернопіль: «Богдан», 2008, 287 стор.
* ''Гамада Роман'' Насреддін відомий та невідомий // «[[Всесвіт (журнал)|Всесвіт»]] № 7-8 за [[2006]] рік, стор. 162—165
* [http://skaz.iatp.org.ua/link_turkmen.shtml Два туркменські народні жарти про Епенді на сайті казок народів світу] (укр.)
* [http://pritchi.castle.by/main-04.html Анекдоти про Насреддіна] (рос.)
* [https://web.archive.org/web/20080511125410/http://pritchi.ru/?part=11 Історії ''насреддінівського циклу'' на Притчи.ру] (рос.)
* Двадцать четыре Насреддина, М.: «Наука. ГРВЛ», 1986
* Анекдоты Ходжи Насреддина, М.: «Фаир»,1997
* [http://www.vostochnye-skazki.ru/sud/dzhuha_i_beduin.htm Джуха і бедуїн]
* [http://www.detki.biz/view1195.html Пригоди Джуфи]
* http://www.vostochnye-skazki.ru/sud/dzhuha_i_beduin.htm
* https://web.archive.org/web/20160305005023/http://www.nameka.net/ital/ital36-1.php
* [http://www.kaziev.ru/index/o_spektakljakh/0-58 «Золотой осел Насреддина», пьеса и спектакли]

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Фольклорні персонажі]]
[[Категорія:Казкові персонажі]]
[[Категорія:Культура Туреччини]]
[[Категорія:Культура Азербайджану]]
[[Категорія:Культура Ірану]]
[[Категорія:Культура Узбекистану]]
[[Категорія:Культура Туркменістану]]
[[Категорія:Культура Таджикистану]]
[[Категорія:Культура Киргизстану]]
[[Категорія:Вигадані мусульмани]]
[[Категорія:Насреддін| ]]

title: Ходжа Насреддін

Країна: Казахстан

Тип: людина


text:
# Те, що ми знайшли
«Те, що ми знайшли» (англ. What We Found) — американський трилер 2020 року, знятий режисером Беном Гікернеллом за власним сценарієм. У головних ролях знялися: Елізабет Мітчелл, Джеймс Ренсон, Брендон Ларракуенте, Уна Лоренс, Джордан Голл і Єтід Бадакі.
Одна із трьох подруг зникає одразу після початку навчання у старшій школі. Оскільки поліція не може або не хоче її знайти, інші беруть на себе завдання з'ясувати, що сталося, вирушаючи в жахливу подорож, яка змінить усіх.

## Акторський склад
- Джордан Голл — Маркус Джексон
- Уна Лоренс — Голлі
- Джуліан Шаткін — Грант
- Джорджія Віґем — Кессі
- Єтід Бадакі — Алекс
- Брендон Ларракуенте — Клей Говарда
- Елізабет Мітчелл — Кетрін Гіллман
- Джеймс Ренсон — Стів Молер
- Кейсі Гартнетт — Емілі

## Реліз фільму
Фільм вийшов 4 серпня 2020 року на DVD та VOD.

title: Те, що ми знайшли

wikitext:
{{Картка фільму
| вид               =
| українська назва  =
| оригінальна назва =
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| жанр              = [[трилер]]
| режисер           = Бен Гікернелл
| продюсер          =
| сценарист         = Бен Гікернелл
| на основі         =
| актори            = [[Елізабет Мітчелл]]
Джеймс Ренсон
Брендон Ларракуенте
| композитор        =
| музика            =
| оператор          =
| художник          =
| костюмер          =
| монтаж            =
| оповідач          =
| кінокомпанія      =
| дистриб'ютор      = Freestyle Digital Media
| тривалість        =
| мова              = {{англійська}}
| озвучення українською =
| країна            = {{USA}}
| рік               = 2020
| дата виходу       = {{Film date|2020|8|4}}
| кошторис          =
| касові збори      =
| imdb_id           = 7179594
| рейтинг           =
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
}}
'''«Те, що ми знайшли»''' ({{lang-en|What We Found}}) — американський [[трилер]] {{рук|2020}} року, знятий режисером Беном Гікернеллом за власним сценарієм. У головних ролях знялися: [[Елізабет Мітчелл]], Джеймс Ренсон, Брендон Ларракуенте, Уна Лоренс, Джордан Голл і Єтід Бадакі<ref>{{Cite web|title=What We Found (2020) Movie Review from Eye for Film|url=https://www.eyeforfilm.co.uk/review/what-we-found-2020-film-review-by-jennie-kermode|website=www.eyeforfilm.co.uk|accessdate=2022-09-01}}</ref>.

Одна із трьох подруг зникає одразу після початку навчання у старшій школі. Оскільки поліція не може або не хоче її знайти, інші беруть на себе завдання з'ясувати, що сталося, вирушаючи в жахливу подорож, яка змінить усіх<ref>{{Citation|title=What We Found|url=https://kinobaza.com.ua/titles/the-buried-girl|date=2020-07-31|accessdate=2022-08-31|language=uk}}</ref>.

== Акторський склад ==

* Джордан Голл — Маркус Джексон
* Уна Лоренс — Голлі
* Джуліан Шаткін — Грант
* [[Джорджія Віґем]] — Кессі
* Єтід Бадакі — Алекс
* Брендон Ларракуенте — Клей Говарда
* [[Елізабет Мітчелл]] — Кетрін Гіллман
* [[Джеймс Ренсон]] — Стів Молер
* Кейсі Гартнетт — Емілі

== Реліз фільму ==
Фільм вийшов 4 серпня 2020 року на DVD та VOD<ref>{{Cite web|title=Freestyle Digital Media Acquires Coming-of-age Thriller ‘What We Found’, Releases First Trailer|url=https://deadline.com/2020/07/freestyle-digital-media-acquires-thriller-what-we-found-first-trailer-release-date-1202984517/|website=Deadline|date=2020-07-13|accessdate=2022-09-01|language=en-US|first=Dino-Ray|last=Ramos|first2=Dino-Ray|last2=Ramos}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{фільм-доробити}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Фільми США 2020]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми-трилери США]]

title: англ. What We Found

Жанр: трилер

Режисер: Бен Гікернелл

Продюсер: Ben Hickernelld

Сценарист: Бен Гікернелл

У головних · ролях: Елізабет Мітчелл · Джеймс Ренсон · Брендон Ларракуенте

Дистриб'ютор: Freestyle Digital Media

Мова: англійська

Країна: США

Дата виходу: - 4 серпня 2020


text:
# Донощик
Донос (латинський юридичний термін — denuntiatio, від denuntio — повідомляю) — неправомірне з точки зору спільноти повідомлення владі про певні порушення норм, правил, невиконання наказів тощо. Неправомірність полягає або в тому, що подібні норми, правила, накази тощо не вважаються правильними і відповідно їх порушення не засуджується, або ж справа в тому, що в подібних ситуаціях прийнято розв'язувати конфлікт на особистому рівні не звертаючись до офіційних інстанцій. Поняття донос та донощик мають в сучасній українській мові яскраво вираженні негативні конотації.
Донощик — людина що робить доноси. Не маючи достатньо дієвих офіційних засобів спостереження та контролю вчинків підлеглих влада часто заохочує доноси особливо зіштовхнувшись з груповою солідарністю. В історії не раз траплялися випадки коли доноси винагороджувалися. Оскільки доноси в таких випадках майже завжди таємні, то вимоги до їх достовірності невисокі, що відкриває широкий простір для зловживань і доносів на основі особистої ненависті. В усі часи доноси часто використовувалися для боротьби з ворогами коштом повноважних органів.

## Загальне
Формальними ознаками доносу є таємність, сторонність щодо донощика, неправдивість. Донос є таємним повідомленням, на противагу прямому звинуваченню. Так само донос як повідомлення про порушення які не стосуються донощика протиставляється скарзі яку людина пише через події які її безпосередньо стосуються. Дуже часто доноси є неправдивими і в них люди звинувачуються у тому чого не робили. Однак в узусі важливішу роль за ці формальні ознаки відіграють уявлення про допустимість подібного повідомлення. Пряме правдиве обвинувачення чи скарга постраждалого будуть розцінюватися як донос, якщо на думку спільноти людина не повинна була їх робити.
При розгляді доносу впадає в око суперечність. З одного боку донос це повідомлення про порушення правил та законів, тобто формально цілком нормальний вчинок. З іншого боку донос в українському суспільстві усіляко засуджується і ставлення до нього різко негативне. Подібна розбіжність має психологічні та історичні підстави.
В радянські часи за умов потужного репресивного апарату донос був ефективним засобом боротьби з особистими ворогами, адже варто було лише привернути до будь-якої людини увагу карних органів аби забезпечити їй значні проблеми. В ті часи дуже багато людей постраждали через доноси, в більшості своїй неправдиві й зумовлені особистою ворожнечею. В таких умовах само собою формувалося ставлення до доносу як до вчинку підлого та негідного.
Окрім того на ставлення до доносів прямо пов'язане з ототожненням спільноти та влади. Поняття доносу існує там де спільнота свідомо чи ні протиставляє себе владі, там де «ми», в яке входить донощик, протиставляються «вони» які встановлюють правила і стежать за їх виконанням. Правила, накази тощо сприймаються як нав'язані зверху і відповідно необов'язкові для виконання. Звернення ж до верхів розцінюється як зрада своїх чужим. Фактично донос прирівнюється до зради. Це ототожнення настільки сильне, що доносом іноді вважається навіть повідомлення про вчинок, який засуджується спільнотою. Люди часто згодні терпіти злочини, бо повідомлення про них робить їх зрадниками.

## В українському законодавстві
Стаття 383 кримінального кодексу України передбачає відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому чи органу дізнання про вчинення злочину, який реально не був скоєний. Неправдивий донос є кримінальним злочином.

title: Донощик

wikitext:
{{About|Донощиків|Інформаторів|Інформатор}}
{{Нейтральність сумнівна|дата=лютий 2017}}
'''Донос''' (латинський юридичний термін — denuntiatio, від denuntio — повідомляю<ref>{{Cite web |url=http://slovopedia.org.ua/42/53396/281097.html |title=Архівована копія |accessdate=30 січня 2012 |archive-date=7 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160307180155/http://slovopedia.org.ua/42/53396/281097.html }}</ref>) — неправомірне з точки зору [[Спільнота|спільноти]] повідомлення владі про певні порушення [[норми|норм]], [[правило|правил]], невиконання [[наказ]]ів тощо. Неправомірність полягає або в тому, що подібні норми, правила, накази тощо не вважаються правильними і відповідно їх порушення не засуджується, або ж справа в тому, що в подібних ситуаціях прийнято розв'язувати конфлікт на особистому рівні не звертаючись до офіційних інстанцій. Поняття донос та донощик мають в сучасній українській мові яскраво вираженні негативні [[Конотація|конотації]].

'''Донощик''' — людина що робить доноси. Не маючи достатньо дієвих офіційних засобів спостереження та контролю вчинків підлеглих влада часто заохочує доноси особливо зіштовхнувшись з груповою солідарністю. В історії не раз траплялися випадки коли доноси винагороджувалися. Оскільки доноси в таких випадках майже завжди таємні, то вимоги до їх достовірності невисокі, що відкриває широкий простір для зловживань і доносів на основі особистої ненависті. В усі часи доноси часто використовувалися для боротьби з ворогами коштом повноважних органів.

== Загальне ==
Формальними ознаками доносу є таємність, сторонність щодо донощика, неправдивість. Донос є таємним повідомленням, на противагу прямому звинуваченню. Так само донос як повідомлення про порушення які не стосуються донощика протиставляється скарзі яку людина пише через події які її безпосередньо стосуються. Дуже часто доноси є неправдивими і в них люди звинувачуються у тому чого не робили. Однак в узусі важливішу роль за ці формальні ознаки відіграють уявлення про допустимість подібного повідомлення. Пряме правдиве обвинувачення чи скарга постраждалого будуть розцінюватися як донос, якщо на думку спільноти людина не повинна була їх робити.

При розгляді доносу впадає в око суперечність. З одного боку донос це повідомлення про порушення правил та законів, тобто формально цілком нормальний вчинок. З іншого боку донос в українському суспільстві усіляко засуджується і ставлення до нього різко негативне. Подібна розбіжність має психологічні та історичні підстави.

В радянські часи за умов потужного репресивного апарату донос був ефективним засобом боротьби з особистими ворогами, адже варто було лише привернути до будь-якої людини увагу карних органів аби забезпечити їй значні проблеми. В ті часи дуже багато людей постраждали через доноси, в більшості своїй неправдиві й зумовлені особистою ворожнечею. В таких умовах само собою формувалося ставлення до доносу як до вчинку підлого та негідного.

Окрім того на ставлення до доносів прямо пов'язане з ототожненням спільноти та влади. Поняття доносу існує там де спільнота свідомо чи ні протиставляє себе владі, там де «ми», в яке входить донощик, протиставляються «вони» які встановлюють правила і стежать за їх виконанням. Правила, накази тощо сприймаються як нав'язані зверху і відповідно необов'язкові для виконання. Звернення ж до верхів розцінюється як зрада своїх чужим. Фактично донос прирівнюється до зради. Це ототожнення настільки сильне, що доносом іноді вважається навіть повідомлення про вчинок, який засуджується спільнотою. Люди часто згодні терпіти злочини, бо повідомлення про них робить їх зрадниками.

== В українському законодавстві ==
Стаття 383 кримінального кодексу України передбачає відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення [[суд]]у, [[прокурор]]у, слідчому чи органу [[дізнання]] про вчинення злочину, який реально не був скоєний<ref>{{Cite web |url=http://www.marazm.org.ua/document/termin/index.php?file=%C4%EE%ED%EE%F1%20%E7%E0%E2%B3%E4%EE%EC%EE%20%ED%E5%EF%F0%E0%E2%E4%E8%E2%E8%E9.txt |title=Архівована копія |accessdate=30 січня 2012 |archive-date=6 червня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140606205928/http://www.marazm.org.ua/document/termin/index.php?file=%C4%EE%ED%EE%F1%20%E7%E0%E2%B3%E4%EE%EC%EE%20%ED%E5%EF%F0%E0%E2%E4%E8%E2%E8%E9.txt }}</ref>. Неправдивий донос є кримінальним [[злочин]]ом<ref>http://vse-znaniya.com/ugolovnoe-pravo/nevikonannya-sudovogo-rishennya-vidpovidalnimi.html{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://cyclop.com.ua/content/view/307/58/1/17/ Завідомо неправдивий донос] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130704094851/http://cyclop.com.ua/content/view/307/58/1/17/ |date=4 липня 2013 }} // {{Юридична енциклопедія|2}}
*[http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part3.pdf Донощицтво] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210504235356/http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part3.pdf |date=4 травня 2021 }} // {{УМЕ3|сторінки=371-372}}
{{Authority control}}

[[Категорія:Соціологія]]
[[Категорія:Правові терміни]]
[[Категорія:Підзвітність]]
[[Категорія:Свобода слова]]
[[Категорія:Політичні терміни]]
[[Категорія:Секретність]]


text:
# Мауріціо Гаудіно
Мауріціо Гаудіно (нім. Maurizio Gaudino, нар. 12 грудня 1966, Брюль) — німецький футболіст, що грав на позиції нападника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер.
Виступав, зокрема, за клуб «Штутгарт», у складі якого ставав чемпіоном Німеччини і володарем Суперкубка країни, а також за національну збірну Німеччини, з якою брав участь у чемпіонаті світу 1994 року.
Його син Джанлука Гаудіно також став професійним футболістом.

## Клубна кар'єра
Народився 12 грудня 1966 року в місті Брюль у родині іммігрантів з Італії. Вихованець юнацьких команд футбольних клубів «Райнау» і «Вальдгоф». У дорослому футболі дебютував 1984 року виступами за команду останнього, в якій провів три сезони, взявши участь у 60 матчах чемпіонату.
Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Штутгарт», до складу якого приєднався 1987 року. Відіграв за штутгартський клуб наступні шість сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Штутгарта», був основним гравцем атакувальної ланки команди. 1992 року у складі «Штуттгарта» виборов титул чемпіона Німеччини і став володарем Суперкубка Німеччини. Трьома роками раніше допомагав команді дійти до фіналу Кубка УЄФА 1989, в якому німці у двоматчевому протистоянні поступилися італійському «Наполі», попри гол Гаудіно на виїзді.
Згодом з 1993 по 1997 рік був гравцем франкфуртського «Айнтрахта», який 1995 року віддавав свого нападника в оренду до англійського «Манчестер Сіті», а у 1996 — до мексиканської «Америки». Згодом провів по одному сезону за швейцарський «Базель» та «Бохум».
1999 року перебрався до Туреччини, де почав виступи за «Антальяспор». За три роки, у 2002, вирішив завершити професійну футбольну кар'єру.
Утім згодом повернувся на футбольне поле і провів у сезоні 2003/04 13 ігор за рідний клуб «Вальдгоф», який на той момент опустився до четвертого за силою німецького дивізіону.

## Виступи за збірну
1993 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Німеччини. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 2 роки, провів у формі головної команди країни 5 матчів, забивши 1 гол.
У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1994 року у США, де, утім, був резервистом і на поле не виходив.

## Подальша кар'єра
Протягом 2004–2005 років очолював тренерський штаб рідного клубу «Вальдгоф».
2015 року був призначений директором з футболу нижчолігового клубу «Ройтлінген 05».

## Титули і досягнення
- Чемпіон Німеччини (1):

«Штутгарт»:  1992
- Володар Суперкубка Німеччини (1):

«Штутгарт»:  1992

title: Мауріціо Гаудіно

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Мауріціо Гаудіно
| зображення = Maurizio_Gaudino_–_Tag_der_Legenden_2016_01.jpg
| підпис =
| місце-народження = [[Брюль (Баден)|Брюль]]
| країна-народження = [[Німеччина]]
| дата-народження = 12.12.1966
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| юнацькі-роки = 1972-1981
1981-1984
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|GER}} «Райнау»
{{Прапорець|GER}} [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1984–1987 | {{Прапорець|GER}} | [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]] | 60 |9}}
{{Футболіст рядок 1|1987–1993 | {{Прапорець|GER}} | [[Штутгарт (футбольний клуб)|«Штутгарт»]] | 171 |30}}
{{Футболіст рядок 0|1993–1995 | {{Прапорець|GER}} | [[Айнтрахт (Франкфурт-на-Майні)|«Айнтрахт»]] | 42 |7}}
{{Футболіст рядок 1|1995 | {{оренда}} {{Прапорець|ENG}} | «[[Манчестер Сіті]]» | 20 |3}}
{{Футболіст рядок 0|1995–1996 | {{Прапорець|GER}} | [[Айнтрахт (Франкфурт-на-Майні)|«Айнтрахт»]] | 1 |0}}
{{Футболіст рядок 1|1996 | {{оренда}} {{Прапорець|MEX}} | [[Америка (футбольний клуб, Мехіко)|«Америка»]] | 15 |1}}
{{Футболіст рядок 0|1996–1997 | {{Прапорець|GER}} | [[Айнтрахт (Франкфурт-на-Майні)|«Айнтрахт»]] | 32 |9}}
{{Футболіст рядок 1|1997–1998 | {{Прапорець|SUI}} | [[Базель (футбольний клуб)|«Базель»]] | 30 |10}}
{{Футболіст рядок 0|1998–1999 | {{Прапорець|GER}} | [[Бохум (футбольний клуб)|«Бохум»]] | 20 |2}}
{{Футболіст рядок 1|1999–2002 | {{Прапорець|TUR}} | «[[Антальяспор]]» | 55 |8}}
{{Футболіст рядок 0|2003–2004 | {{Прапорець|GER}} | [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]] | 13 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1993–1994 | {{Прапорець|GER}} | [[збірна Німеччини з футболу|Німеччина]] | 5 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2004–2005 | {{Прапорець|GER}} | [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]]}}
{{Футбольний тренер кінець}}
}}
{{Однофамільці|Гаудіно}}
'''Мауріціо Гаудіно''' ({{lang-de|Maurizio Gaudino}}, {{нар}} [[12 грудня]] [[1966]], [[Брюль (Баден)|Брюль]]) — німецький [[футболіст]], що грав на позиції [[Нападник (футбол)|нападник]]а. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]].

Виступав, зокрема, за клуб [[Штутгарт (футбольний клуб)|«Штутгарт»]], у складі якого ставав [[Бундесліга (Німеччина)|чемпіоном Німеччини]] і володарем [[Суперкубок Німеччини з футболу|Суперкубка країни]], а також за [[збірна Німеччини з футболу|національну збірну Німеччини]], з якою брав участь у [[Чемпіонат світу з футболу 1994|чемпіонаті світу 1994 року]].

Його син [[Джанлука Гаудіно]] також став професійним футболістом.

== Клубна кар'єра ==
Народився [[12 грудня]] [[1966]] року в місті [[Брюль (Баден)|Брюль]] у родині іммігрантів з Італії. Вихованець юнацьких команд футбольних клубів «Райнау» і [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]]. У дорослому футболі дебютував 1984 року виступами за команду останнього, в якій провів три сезони, взявши участь у 60 матчах чемпіонату.

Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу [[Штутгарт (футбольний клуб)|«Штутгарт»]], до складу якого приєднався 1987 року. Відіграв за штутгартський клуб наступні шість сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Штутгарта», був основним гравцем атакувальної ланки команди. 1992 року у складі «Штуттгарта» виборов титул [[Бундесліга (Німеччина)|чемпіона Німеччини]] і став володарем [[Суперкубок Німеччини з футболу|Суперкубка Німеччини]]. Трьома роками раніше допомагав команді дійти до [[Фінал Кубка УЄФА 1989|фіналу Кубка УЄФА 1989]], в якому німці у двоматчевому протистоянні поступилися італійському «[[Наполі]]», попри гол Гаудіно на виїзді.

Згодом з 1993 по 1997 рік був гравцем [[Айнтрахт (Франкфурт-на-Майні)|франкфуртського «Айнтрахта»]], який 1995 року віддавав свого нападника в оренду до англійського «[[Манчестер Сіті]]», а у 1996 — до мексиканської [[Америка (футбольний клуб, Мехіко)|«Америки»]]. Згодом провів по одному сезону за швейцарський [[Базель (футбольний клуб)|«Базель»]] та [[Бохум (футбольний клуб)|«Бохум»]].

1999 року перебрався до Туреччини, де почав виступи за «[[Антальяспор]]». За три роки, у 2002, вирішив завершити професійну футбольну кар'єру.

Утім згодом повернувся на футбольне поле і провів у сезоні 2003/04 13 ігор за рідний клуб [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]], який на той момент опустився до четвертого за силою німецького дивізіону.

== Виступи за збірну ==
1993 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Німеччини з футболу|національної збірної Німеччини]]. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 2 роки, провів у формі головної команди країни 5 матчів, забивши 1 гол.

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат світу з футболу 1994|чемпіонату світу 1994 року]] у [[США]], де, утім, був резервистом і на поле не виходив.

==Подальша кар'єра==
Протягом 2004–2005 років очолював тренерський штаб рідного клубу [[Вальдгоф (футбольний клуб)|«Вальдгоф»]].

2015 року був призначений директором з футболу нижчолігового клубу «Ройтлінген 05».

==Титули і досягнення==
* [[Файл:Meisterschale.png|20пкс]] [[Бундесліга (Німеччина)|Чемпіон Німеччини]] '''(1)''':
:[[Штутгарт (футбольний клуб)|«Штутгарт»]]:  [[Чемпіонат Німеччини з футболу 1991-1992|1992]]
*  Володар [[Суперкубок Німеччини з футболу|Суперкубка Німеччини]] '''(1)''':
:[[Штутгарт (футбольний клуб)|«Штутгарт»]]:  [[Суперкубок Німеччини з футболу 1992|1992]]

== Посилання ==
*{{Transfermarkt|||M}}
*{{Transfermarkt}}
*{{Wfb}}
*{{Fussballdaten}}
*{{NFT player}}

{{Склад збірної Німеччини на чемпіонаті світу 1994}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Гаудіно}}
[[Категорія:Німецькі футболісти]]
[[Категорія:Німецькі футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної Німеччини з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1994]]
[[Категорія:Футболісти «Вальдгофа»]]
[[Категорія:Футболісти «Штутгарта»]]
[[Категорія:Футболісти «Айнтрахта» (Франкфурт-на-Майні)]]
[[Категорія:Футболісти «Манчестер Сіті»]]
[[Категорія:Футболісти «Америки» (Мехіко)]]
[[Категорія:Футболісти «Базеля»]]
[[Категорія:Футболісти «Бохума»]]
[[Категорія:Футболісти «Антальяспора»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Вальдгоф»]]
[[Категорія:Німецькі футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Англії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Мексиці]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Швейцарії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Туреччині]]

title: Особисті дані

Народження: 12 грудня 1966 (58 років)

Вага: 80 кг

Громадянство: Німеччина

Позиція: нападник

title: Юнацькі клуби

«Райнау» · «Вальдгоф»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Вальдгоф» · 60 · (9)

«Штутгарт» · 171 · (30)

«Айнтрахт» · 42 · (7)

→ «Манчестер Сіті» · 20 · (3)

«Айнтрахт» · 1 · (0)

→ «Америка» · 15 · (1)

«Айнтрахт» · 32 · (9)

«Базель» · 30 · (10)

«Бохум» · 20 · (2)

«Антальяспор» · 55 · (8)

«Вальдгоф» · 13 · (0)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Німеччина · 5 · (1)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Вальдгоф»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.