text:
# Заградівка
Загра́дівка — село в Україні, у Кочубеївській сільській територіальній громаді Бериславського району Херсонської області. Населення становить 717 осіб.

## Географія
Село розташоване на березі р. Інгулець на стику трьох областей: Херсонської, Дніпропетровської (Широківський район) та Миколаївської (Казанківський район).

## Історія

### Походження назви
Назва Заградівки походить від прізвища власника земель камергера Загряжського Олександра Івановіча (1772—1813) або Настасії Заграцької (за даними Ведомости 1806 года про поселения Херсонского уезда [Архівовано 25 листопада 2018 у Wayback Machine.]) і первісно мало назву Загрядовка.

### Перші згадки і заснування
Заградівка вперше згадується в офіційних документах у 1795 році. Заснована литовськими поселенцями. У 1810 році була збудована кам'яна церква святих мучеників Адріана та Наталії. Станом на 1886 рік у містечку, центрі Заградівської волості Херсонського повіту Херсонської губернії, мешкало 1105 осіб, налічувалось 185 дворів, церква православна, церковно-приходська школа, відкрита у 1862 році, 2 лавки, працювала переправа через Інгулець, проходив ярмарок на день Трійці.

### ХХ століття
7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки.
В січні 1918 року в окупованому селі було встановлено радянську владу.
В 1919 розі в менонітській колонії вбито більше 200-т осіб, на думку свідків подій вбивці належали до так званих «махновців».
У 1920 році  була утворена сільська рада. У 1925 році в селі створено перші товариства спільного обробітку землі (ТСОЗ).
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Кочубеївської сільської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації   Високопільського району.увійшло до складу Бериславського району.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 895 осіб, з яких 404 чоловіки та 491 жінка.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 717 осіб.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Кількість | Відсоток |
| --------------- | --------- | -------- |
| українська      | 694       | 96.79%   |
| російська       | 20        | 2.79%    |
| білоруська      | 1         | 0.14%    |
| інші/не вказали | 2         | 0.28%    |
| Усього          | 717       | 100%     |

## Соціальна сфера
У селі функціонує Заградівський НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-дитячий садок».

## Туризм
Основним туристичним об'єктом є р. Інгулець. По ній прокладаються туристичні маршрути. Відбуваються масові заходи на туристичних байдарках.

## Історичні пам'ятки

### Пам'ятники
Братська могила. Пам'ятник воїна на весь зріст, біля ніг — скорботна жінка, яка схилилась. Надгробок трапецієподібної форми, з зіркою на верхівці, висота — 6,5 м, ширина — 3,5 м, граніт. Пам'ятник встановлено 1961 р.

## Відомі мешканці
У Заградівці народились:
- Должок Олег Олександрович — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Призер Ігор Нескорених-2023.
- Костюк Юрій Григорович (1910—2005) — український письменник, сценарист. Заслужений діяч мистецтв України.

title: Заградівка

wikitext:
{{Село України
 | назва           = Заградівка
 | область         = [[Херсонська область]]
 | район           = [[Бериславський район]]
 | громада         = [[Кочубеївська сільська громада]]
 | засновано       = [[1795]]
 | населення       = 717
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 4,4356
 | ref-площа       =
 | щільність       = 161,6
 | поштовий індекс = 74011
 | телефонний код  = 5535
 | координати      =  {{coord|47|31|17|N|33|16|38|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 47 || lat_min = 31 || lat_sec = 17
   | lon_deg = 33 || lon_min = 16 || lon_sec = 38
 | висота          = 30
 | ref-висота      =
 | водойма         = р. [[Інгулець (річка)|Інгулець]]
 | адреса          =<!-- 74011, с. Заградівка-->
 | староста        =  Сковородко Діна Василівна
 | облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=09.12.2014&rf7571=34587 Заградівка]
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      = 135
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         = [[Високопілля (станція)|Високопілля]]
 | відстань ст     = 25
}}
'''Загра́дівка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Кочубеївська сільська громада|Кочубеївській сільській територіальній громаді]] [[Бериславський район|Бериславського району]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Населення становить 717 осіб.<!-- Відстань до [[Високопілля (смт)|райцентру]] автошляхом місцевого значення становить близько 25 км.-->

== Географія ==
Село розташоване на березі р. [[Інгулець (річка)|Інгулець]] на стику трьох областей: Херсонської, [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської]] ([[Широківський район]]) та [[Миколаївська область|Миколаївської]] ([[Казанківський район]]).

== Історія ==

=== Походження назви ===
Назва ''Заградівки'' походить від прізвища власника земель камергера Загряжського Олександра Івановіча (1772—1813) або Настасії Заграцької (за даними [http://forum.vgd.ru/post/2508/83088/p2385405.htm?hlt=Шестерня+Ингулец#pp2385405 Ведомости 1806 года про поселения Херсонского уезда] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181125073931/http://forum.vgd.ru/post/2508/83088/p2385405.htm?hlt=Шестерня+Ингулец#pp2385405 |date=25 листопада 2018 }}) і первісно мало назву Загрядовка<ref>{{Cite web|url=http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/42894/02-Yefymenko.pdf?sequence=1|title=Ойконімія Херсонщини в історико-етимологічному аспекті (загальні уваги)|last=Єфименко|first=Ірина|date=Українська мова, 2011, № 4|website=dspace.nbuv.gov.ua|publisher=|language=укр.|accessdate=23.11.2018|archive-date=29 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220329051943/http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/42894/02-Yefymenko.pdf?sequence=1}}</ref>.

=== Перші згадки і заснування ===
''Заградівка'' вперше згадується в офіційних документах у 1795 році. Заснована литовськими поселенцями<ref>{{cite web|url=http://krai.lib.kherson.ua/litopis-vusokopilskiy-punkti-zagradivka.htm|title=Загдадівка. Сайт Віртуального проекту «Краєзнавство Таврії»|accessdate=3 травня 2017|archive-date=3 серпня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170803002233/http://krai.lib.kherson.ua/litopis-vusokopilskiy-punkti-zagradivka.htm}}</ref>. У 1810 році була збудована кам'яна церква святих мучеників Адріана та Наталії<ref>[https://old.library.kr.ua/elib/alminhulstep/inhulstep2018III.pdf Інгульський степ. Збірник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220120100604/https://old.library.kr.ua/elib/alminhulstep/inhulstep2018III.pdf |date=20 січня 2022 }} / Упорядник В. А. Сердюк. — К.: Ярославів Вал, 2018. — 456 с.</ref>. Станом на [[1886]] рік у містечку, центрі [[Заградівська волость|Заградівської волості]] [[Херсонський повіт|Херсонського повіту]] [[Херсонська губернія|Херсонської губернії]], мешкало 1105 осіб, налічувалось 185 дворів, церква православна, церковно-приходська школа, відкрита у 1862 році<ref>[https://old.library.kr.ua/elib/alminhulstep/inhulstep2019IV.pdf Інгульський степ. Збірник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220120134837/https://old.library.kr.ua/elib/alminhulstep/inhulstep2019IV.pdf |date=20 січня 2022 }} / Упорядник В. А. Сердюк. — К.: Ярославів Вал, 2019. — 500 с.</ref>, 2 лавки, працювала переправа через Інгулець, проходив [[ярмарок]] на день Трійці<ref>{{ВВСЕР-8-1886}}</ref>.

=== ХХ століття ===
<abbr>7</abbr> [[20 листопада|(20) листопада]] [[1917]] року, відповідно до [[Третій Універсал Української Центральної Ради|Третього Універсалу Української Центральної Ради]], увійшло до складу [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]]<ref>{{Cite web |url=https://static.rada.gov.ua/site/const/universal-3.html |title=(IІІ) УНІВЕРСАЛ УКРАЇНСЬКОЇ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ |website=static.rada.gov.ua |access-date=2025-07-16}}</ref>.

В січні 1918 року в окупованому селі було встановлено радянську владу.

В 1919 розі в менонітській колонії вбито більше 200-т осіб, на думку свідків подій вбивці належали до так званих «махновців».

У 1920 році  була утворена сільська рада. У 1925 році в селі створено перші товариства спільного обробітку землі (ТСОЗ).

12 червня [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Кочубеївської сільської громади<ref>{{Cite web |url=https://zakon.rada.gov.ua/go/726-2020-р |title=Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області |website=Офіційний вебпортал парламенту України |accessdate=2022-10-07}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації   [[Високопільський район|Високопільського району]].увійшло до складу Бериславського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 895 осіб, з яких 404 чоловіки та 491 жінка<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 717 осіб<ref name="населення 2001"/>.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|694
|96.79%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|20
|2.79%
|-
|[[Білоруська мова|білоруська]]
|1
|0.14%
|-
|інші/не вказали
|2
|0.28%
|- class="sortbottom"
!Усього
|717
|100%
|}

== Соціальна сфера ==
У селі функціонує Заградівський НВК «ЗОШ І-ІІ ступенів-дитячий садок».

== Туризм ==
Основним туристичним об'єктом є р. Інгулець. По ній прокладаються туристичні маршрути. Відбуваються масові заходи на туристичних байдарках.<ref>{{Cite web |url=http://tnua.info/obshhestvo/1016-poxid-na-turistichnix-bajdarkax-po-ringulec.html |title=Похід на туристичних байдарках по р. Інгулець |accessdate=21 січня 2015 |archive-date=8 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160308072309/http://tnua.info/obshhestvo/1016-poxid-na-turistichnix-bajdarkax-po-ringulec.html }}</ref>

== Історичні пам'ятки ==

=== Пам'ятники ===
'''''Братська могила.''''' Пам'ятник воїна на весь зріст, біля ніг — скорботна жінка, яка схилилась. Надгробок трапецієподібної форми, з зіркою на верхівці, висота — 6,5 м, ширина — 3,5 м, граніт. Пам'ятник встановлено 1961 р.

== Відомі мешканці ==
У ''Заградівці'' народились:
* [[Должок Олег Олександрович]] — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Призер Ігор Нескорених-2023.
* [[Костюк Юрій Григорович]] (1910—2005) — український [[письменник]], [[сценарист]]. [[Заслужений діяч мистецтв України]].

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Херсонська область)]]

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Херсонська область}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Херсонська область}}</ref>

}}

== Посилання ==
* [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=15231 ЗАГРА́ДІВКА в Енциклопедії Сучасної України//Інститут енциклопедичних досліджень НАН України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201019212848/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=15231 |date=19 жовтня 2020 }}
* [http://www.gameo.org/encyclopedia/contents/Z14.html Zagradovka Mennonite Settlement (Kherson Oblast, Ukraine)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130628175924/http://www.gameo.org/encyclopedia/contents/Z14.html |date=28 червня 2013 }} {{ref-en}}
* [http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/8188 Погода в селі Заградівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111219175159/http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/8188 |date=19 грудня 2011 }}
* Заградівці 200 років // Жовтневі зорі. — 1976. — № 101 (21 серп.). — С. 2.
* Lohrenz, Gerhard L. ''Sagradowka: A History of a Mennonite Settlement in Southern Russia''. Winnipeg: CBC Publications, 1947.
* [https://chort.square7.ch/Pis/Neufeld.pdf Neufeld, Dietrich. ''Mennonitentum in der Ukraine; Schicksalsgeschichte Sagradowkas''. 2nd ed. Emden, 1922.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171208234316/http://chort.square7.ch/Pis/Neufeld.pdf |date=8 грудня 2017 }}
* [https://archives.mhsc.ca/sagradovka-russia?page=1&sort=alphabetic&listLimit=10 Фото менонітів з села Заградівка.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181125030759/https://archives.mhsc.ca/sagradovka-russia?page=1&sort=alphabetic&listLimit=10 |date=25 листопада 2018 }}
* Джон Мартенс. В пам'яті про Заградівку. ([http://zagradovka.blogspot.com/ John Martens.In Memory of Zagradovka] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181125030800/http://zagradovka.blogspot.com/ |date=25 листопада 2018 }}.)
* [https://commons.com.ua/ru/mahnovskij-eksperiment/ Шон Патерсон Махновський експримент: анархіський експеримент в умовах хаосу.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181125073855/https://commons.com.ua/ru/mahnovskij-eksperiment/ |date=25 листопада 2018 }}

== Джерела ==
* [https://kochubeivska-gromada.gov.ua/ Сайт територіальної громади] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210826183258/https://kochubeivska-gromada.gov.ua/ |date=26 серпня 2021 }}

{{Кочубеївська сільська громада}}
{{Бериславський район}}
{{Високопільський район}}
{{Портали|Географія|Україна}}

{{Kherson-geo-stub}}

[[Категорія:Села Херсонської області]]
[[Категорія:Колишні німецькі колонії Херсонської області]]

title: село Заградівка

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Район: Бериславський район

Тер. громада: Кочубеївська сільська громада

Облікова картка: Заградівка

title: Основні дані

Густота населення: 161,6 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Інгулець

Найближча залізнична станція: Високопілля

Відстань до · залізничної станції: 25 км

title: Місцева влада

Староста: Сковородко Діна Василівна

title: Карта

Карта: Заградівка


text:
# Приз О'Браєна
Приз О'Браєна (англ. O'Brien Trophy), або Кубок О'Браєна, як зазначено на самому трофеї, є вилученим трофеєм, який вручався у Національній хокейній асоціації (НХА) і Національній хокейній лізі (НХЛ) з 1910 по 1950 рік. Спочатку він був подарований НХА канадським сенатором М. Дж. О'Браєном на честь свого сина Амброза О'Брайена. Чаша була виготовлена зі срібла з однієї з шахт О'Браєна.
Трофей присуджували за чотирма визначеннями. З 1910 по 1917 роки його вручали чемпіонам НХА. 1921 року Кубок був переданий НХЛ і його присуджували чемпіону плей-оф НХЛ до сезону 1926–1927 років. З сезону 1927–28 до сезону 1937–38 він надавався чемпіону регулярного сезону канадського дивізіону НХЛ. Починаючи з сезону 1938–1939 років, його присуджували команді, яка посіла друге місце у плей-оф НХЛ. Після сезону 1949–1950 рр. трофей був вилучений і відтоді не вручався. Загалом трофей вручали протягом 41 сезону дванадцяти різним командам. Зараз Кубок знаходиться в колекції Зали хокейної слави.

wikiname: ukwiki

title: Приз О'Браєна

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:O Brien Trophy.jpg|праворуч|міні|200px|Приз О'Браєна]]
'''Приз О'Браєна''' ({{lang-en|O'Brien Trophy}}), або Кубок О'Браєна<ref>{{cite news |url=http://www.time.com/time/magazine/article/0,9171,751734,00.html |archive-url=https://web.archive.org/web/20101125042521/http://www.time.com/time/magazine/article/0,9171,751734,00.html |url-status=dead |archive-date=25 листопада 2010 |title=Hockey Begins |work=Time Magazine |date=28 листопада 1927|publisher=Time Inc.}} {{ref-en}}</ref><ref>{{cite book|title=The Montreal Canadiens: 100 years of glory |url=https://archive.org/details/montrealcanadien0000jeni |last=Jenish |first=D'Arcy |year=2008 |publisher=Random House of Canada Limited |isbn=978-0-385-66324-3}} {{ref-en}}</ref>, як зазначено на самому трофеї, є вилученим трофеєм, який вручався у [[Національна хокейна асоціація|Національній хокейній асоціації]] (НХА) і Національній хокейній лізі (НХЛ) з 1910 по 1950 рік. Спочатку він був подарований НХА канадським сенатором М. Дж. О'Браєном на честь свого сина Амброза О'Брайена. Чаша була виготовлена зі срібла з однієї з шахт О'Браєна.

Трофей присуджували за чотирма визначеннями. З 1910 по 1917 роки його вручали чемпіонам НХА. 1921 року Кубок був переданий НХЛ і його присуджували чемпіону плей-оф НХЛ до сезону 1926–1927 років. З сезону 1927–28 до сезону 1937–38 він надавався чемпіону регулярного сезону канадського дивізіону НХЛ. Починаючи з сезону 1938–1939 років, його присуджували команді, яка посіла друге місце у плей-оф НХЛ. Після сезону 1949–1950 рр. трофей був вилучений і відтоді не вручався. Загалом трофей вручали протягом 41 сезону дванадцяти різним командам. Зараз Кубок знаходиться в колекції [[Зала слави хокею|Зали хокейної слави]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.legendsofhockey.net/html/silver_splashobrien.htm Приз О'Браєна на сайті legendsofhockey.net] {{ref-en}}
{{Бібліоінформація}}

<!--{{Приз О'Браєна}}-->
{{Список нагород НХЛ}}


text:
# Козирі (Псковська область)
Козирі (рос. Козыри) — присілок в Пустошкинському районі Псковської області Російської Федерації.
Населення становить 9 осіб. Входить до складу муніципального утворення Гультяєвська волость.

## Історія
Від 2015 року входить до складу муніципального утворення Гультяєвська волость.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 8    | ↗9   |

title: Козирі (Псковська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Козирі
|назва ін.       = Козыри
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Псковська область]]
|район           = [[Пустошкинський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Гультяєвська волость]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 9
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Псковська область
}}
'''Козирі''' ({{lang-ru|Козыри}}) — [[присілок]] в [[Пустошкинський район|Пустошкинському районі]] [[Псковська область|Псковської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 9 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Гультяєвська волость]].

== Історія ==

Від 2015 року входить до складу муніципального утворення Гультяєвська волость<ref>[http://publication.pravo.gov.ru/Document/View/6000201504020002?index=11&rangeSize=1 Закон Псковской области от 30 марта 2015 года № 1508-ОЗ «О преобразовании муниципальных образований»]</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Козыри (Псковская область)  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Пустошкинський район}}
{{Pskov-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Пустошкинського району]]

title: присілок Козирі

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Псковська область

Муніципальний район: Пустошкинський район

Поселення: Гультяєвська волость

title: Основні дані

Населення: ▲ 9

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Козирі · Козирі


text:
# Чергізел
Чергізел (рум. Cerghizel) — село у повіті Муреш в Румунії. Адміністративно підпорядковане місту Унгень.
Село розташоване на відстані 257 км на північний захід від Бухареста, 14 км на південний захід від Тиргу-Муреша, 74 км на південний схід від Клуж-Напоки, 125 км на північний захід від Брашова.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 492 особи.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 454            | 92,3%    |
| цигани         | 31             | 6,3%     |
| угорці         | 7              | 1,4%     |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 476            | 96,7%    |
| угорська  | 16             | 3,3%     |

title: Чергізел

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Чергізел
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Cerghizel''
 | зображення          = RO MS Cerghizel 2.jpg
 | зображення_підпис   = Православна церква
 | повіт               = Муреш
 | вид_общини          = Місто
 | община              = [[Унгень (Румунія)|Унгень]]
 | код_SIRUTA          = 119929
 | широта              = 46.4445
 | довгота             = 24.4469
 | висота              = 308
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 492
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 547607
}}
'''Чергізел''' ({{lang-ro|Cerghizel}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Муреш (повіт)|Муреш]] в [[Румунія|Румунії]]. Адміністративно підпорядковане місту [[Унгень (Румунія)|Унгень]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 257 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 14 км на південний захід від [[Тиргу-Муреш|Тиргу-Муреша]], 74 км на південний схід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]], 125 км на північний захід від [[Брашов|Брашова]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:492}} особи.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014005851/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румуни
| 454
| 92,3%
|-
| цигани
| 31
| 6,3%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 7
| 1,4%
|}

Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014182803/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 476
| 96,7%
|-
| угорська
| 16
| 3,3%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Муреш]]

title: Православна церква

Країна: Румунія

Повіт: Муреш

Місто: Унгень

Телефонний код: +40 265 (Romtelecom, TR) · +40 365 (інші оператори)


text:
# Бєланов Ігор Іванович
І́гор Іва́нович Бєла́нов (нар. 25 вересня 1960, Одеса) — український футболіст, нападник. Володар «Золотого м'яча» 1986 р. Віце-чемпіон Європи-1988. Володар Кубка кубків-1986. Заслужений майстер спорту СРСР (1986).

## Життєпис
Вихованець ДЮСШ СКА (Одеса). Перший тренер — Едуард Іванович Масловський.
Кар'єру гравця Беланов розпочав у складі одеського СКА (1979—1980). В 1981—1984 роках грав за «Чорноморець» з Одеси, у складі якого входив в списки найкращих футболістів УРСР (1984). Будучи гравцем одеської команди, почав залучатися до матчів олімпійської збірної СРСР, зігравши в 1983 році в її складі в двох офіційних матчах.
На початку 1985 року перейшов до київського «Динамо». Успішно грав за першу збірну СРСР. На чемпіонаті світу у Мексиці у 1986 році Бєланов забив 3 голи збірній Бельгії в 1/8 фіналу і став єдиним радянським футболістом, який забив три голи в одному матчі фінальної стадії чемпіонату світу. Третій гол був забитий з пенальті. За блискавичну гру на чемпіонаті світу і неабиякі швидкісні якості Бєланова прозвали «кульова блискавка». У фіналі Чемпіонату Європи 1988 р. не забив пенальті в основний час за рахунку 2:0 на користь голландців — м'яч улучив у бутс воротаря.
8 квітня 2017 року стартував перший чемпіонат Ігоря Бєланова — «Belanov Football League».
У квітні 2022 року під час нової фази російсько-української війни він записався до лав територіальної оборони для захисту України.

## Титули і досягнення
- Віце-чемпіон Європи: 1988
- Володар Кубка володарів кубків УЄФА: 1986
- Чемпіон СРСР (2): 1985, 1986
- Володар Кубка СРСР (3): 1985, 1987, 1990
- Володар Суперкубка СРСР: 1985, 1986
- Срібний призер чемпіонату СРСР: 1988
- Бронзовий призер чемпіонату СРСР: 1989
- Срібний призер чемпіонату України: 1996
- «Золотий м'яч»: найкращому футболісту Європи 1986 року.
- Учасник чемпіонату світу: 1986 року.

### Державні нагороди
- Орден «За заслуги» I ст. (13 травня 2016) — за вагомі особисті заслуги у розвитку і популяризації вітчизняного футболу, піднесення міжнародного спортивного престижу України та з нагоди 30-річчя перемоги у фінальному матчі Кубка володарів кубків УЄФА, здобутої під керівництвом головного тренера футбольного клубу «„Динамо“ Київ», Героя України Лобановського Валерія Васильовича[4][5]
- Орден князя Ярослава Мудрого V ст. (10 вересня 2020) — за вагомий особистий внесок у розвиток та популяризацію фізичної культури і спорту в Україні, досягнення високих спортивних результатів та багаторічну плідну професійну діяльність[6]

| Дата       | Місто              | Господарі  | Результат  | Гості      | Турнір               | Голи | Примітки |
| ---------- | ------------------ | ---------- | ---------- | ---------- | -------------------- | ---- | -------- |
| 2-5-1985   | Москва             | СРСР       | 4 – 0      | Швейцарія  | Відбір до ЧС 1986    | -    | 79'      |
| 5-6-1985   | Копенгаген         | Данія      | 4 – 2      | СРСР       | Відбір до ЧС 1986    | -    | 70'      |
| 7-8-1985   | Москва             | СРСР       | 2 – 0      | Румунія    | товариський матч     | -    | 80'      |
| 7-5-1986   | Москва             | СРСР       | 0 – 0      | Фінляндія  | товариський матч     | -    |          |
| 2-6-1986   | Ірапуато           | СРСР       | 6 – 0      | Угорщина   | ЧС 1986 - 1-й етап   | 1    | 69'      |
| 5-6-1986   | Леон               | Франція    | 1 – 1      | СРСР       | ЧС 1986 - 1-й етап   | -    | 33'      |
| 9-6-1986   | Ірапуато           | Канада     | 0 – 2      | СРСР       | ЧС 1986 - 1-й етап   | -    | 56'      |
| 15-6-1986  | Леон               | СРСР       | 3 – 4 д.ч. | Бельгія    | ЧС 1986 - 1/8 фіналу | 3    |          |
| 20-8-1986  | Гетеборг           | Швеція     | 0 – 0      | СРСР       | товариський матч     | -    |          |
| 11-10-1986 | Париж              | Франція    | 0 – 2      | СРСР       | Відбір до ЧЄ 1988    | 1    |          |
| 29-10-1986 | Сімферополь        | СРСР       | 4 – 0      | Норвегія   | Відбір до ЧЄ 1988    | 1    |          |
| 18-2-1987  | Суонсі             | Уельс      | 0 – 0      | СРСР       | товариський матч     | -    | 75'      |
| 18-4-1987  | Тбілісі            | СРСР       | 1 – 3      | Швеція     | товариський матч     | -    |          |
| 29-4-1987  | Київ               | СРСР       | 2 – 0      | НДР        | Відбір до ЧЄ 1988    | 1    | 65'      |
| 3-6-1987   | Осло               | Норвегія   | 0 – 1      | СРСР       | Відбір до ЧЄ 1988    | -    | 78'      |
| 29-8-1987  | Белград            | Югославія  | 0 – 1      | СРСР       | товариський матч     | -    | 46'      |
| 9-9-1987   | Москва             | СРСР       | 1 – 1      | Франція    | Відбір до ЧЄ 1988    | -    | 46'      |
| 28-10-1987 | Москва             | СРСР       | 2 – 0      | Ісландія   | товариський матч     | 1    |          |
| 20-2-1988  | Барі               | Італія     | 4 – 1      | СРСР       | товариський матч     | -    | 46'      |
| 23-3-1988  | Марусі             | Греція     | 0 – 4      | СРСР       | товариський матч     | -    | 72'      |
| 31-3-1988  | Західний Берлін    | Аргентина  | 2 – 4      | СРСР       | товариський матч     | -    | 75'      |
| 1-6-1988   | Москва             | СРСР       | 2 – 1      | Польща     | товариський матч     | -    | 56'      |
| 12-6-1988  | Кельн              | СРСР       | 1 – 0      | Нідерланди | ЧЄ 1988 - 1-й етап   | -    | 79'      |
| 15-6-1988  | Ганновер           | Ірландія   | 1 – 1      | СРСР       | ЧЄ 1988 - 1-й етап   | -    |          |
| 18-6-1988  | Франкфурт-на-Майні | Англія     | 1 – 3      | СРСР       | ЧЄ 1988 - 1-й етап   | -    | 44'      |
| 25-6-1988  | Мюнхен             | Нідерланди | 2 – 0      | СРСР       | ЧЄ 1988 - Фінал      | -    |          |
| 17-8-1988  | Турку              | Фінляндія  | 0 – 0      | СРСР       | товариський матч     | -    |          |
| 21-9-1988  | Дюссельдорф        | НДР        | 1 – 0      | СРСР       | товариський матч     | -    |          |
| 21-11-1988 | Дамаск             | Сирія      | 0 – 2      | СРСР       | товариський матч     | -    | 65'      |
| 23-11-1988 | Ель-Кувейт         | Кувейт     | 0 – 1      | СРСР       | товариський матч     | -    | 30'      |
| 27-11-1988 | Ель-Кувейт         | Кувейт     | 0 – 2      | СРСР       | товариський матч     | -    | 70'      |
| 21-2-1989  | Софія              | Болгарія   | 1 – 2      | СРСР       | товариський матч     | -    | 46'      |
| 25-4-1990  | Дублін             | Ірландія   | 1 – 0      | СРСР       | товариський матч     | -    |          |
| Усього     |                    | Матчів     | 33         |            | Голів                | 8    |          |

title: Бєланов Ігор Іванович

wikitext:
{{Футболіст
|ім'я = Ігор Бєланов
|зображення = Ihor Belanov.jpeg
|повне-ім'я = Ігор Іванович Бєланов
|дата-народження = 25.09.1960
|місце-народження = [[Одеса]]
|країна-народження =
| громадянство      = {{URS}} → {{UKR}}
|зріст = 174 см
|вага = 68 кг
|позиція = [[нападник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1979–1980 | {{Прапорець|URS}} | [[Одеса (спортивний клуб)|СКА (Одеса)]] | 68 |16}}
{{Футболіст рядок 0|1981–1984 | {{Прапорець|URS}} | [[Чорноморець (Одеса)|«Чорноморець» (Одеса)]] | 116 |26}}
{{Футболіст рядок 1|1985–1989 | {{Прапорець|URS}} | [[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]] | 121 |40}}
{{Футболіст рядок 0|1989–1991 | {{Прапорець|GER}} | [[Боруссія (Менхенгладбах)|«Боруссія» (Менхенгладбах)]] | 24 |5}}
{{Футболіст рядок 1|1991–1995 | {{Прапорець|GER}} | [[Айнтрахт (Брауншвейг)|«Айнтрахт» (Брауншвейг)]] | 64 |21}}
{{Футболіст рядок 0|1995–1996 | {{Прапорець|UKR}} | [[Чорноморець (Одеса)|«Чорноморець» (Одеса)]] | 3 |1}}
{{Футболіст рядок 1|1996–1997 | {{Прапорець|UKR}} | [[Маріуполь (футбольний клуб)|«Металург» (Маріуполь)]]|5 |4}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1985–1990 | {{Прапорець|URS}} | [[збірна СРСР з футболу|СРСР]] | 33 |8}}
{{Футболіст рядок 0|1983 | {{Прапорець|URS}} | [[олімпійська збірна СРСР з футболу|СРСР (олімпійська)]] | 2 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| звання            = {{Заслужений майстер спорту СРСР}}
| нагороди          = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За заслуги I ступеня (Україна)}} {{!!}} {{Орден князя Ярослава Мудрого V ступеня}}
{{!)}}
}}

'''І́гор Іва́нович Бєла́нов''' ({{н}} [[25 вересня]] [[1960]], [[Одеса]]) — український футболіст, нападник. Володар «[[Золотий м'яч|Золотого м'яча]]» [[1986]] р. [[Чемпіонат Європи з футболу 1988|Віце-чемпіон Європи-1988]]. Володар [[Кубок володарів кубків|Кубка кубків]]-1986. [[Заслужений майстер спорту СРСР]] (1986).

== Життєпис ==
Вихованець ДЮСШ [[СКА (Одеса)]]. Перший тренер — [[Масловський Едуард Іванович|Едуард Іванович Масловський]].

Кар'єру гравця Беланов розпочав у складі одеського СКА (1979—1980). В 1981—1984 роках грав за «[[Чорноморець (Одеса)|Чорноморець]]» з [[Одеса|Одеси]], у складі якого входив в [[Списки найкращих футболістів України|списки найкращих футболістів УРСР]] (1984). Будучи гравцем одеської команди, почав залучатися до матчів [[Олімпійська збірна СРСР з футболу|олімпійської збірної СРСР]], зігравши в 1983 році в її складі в двох офіційних матчах<ref>[http://www.rusteam.permian.ru/olimp_team/history/1984.html Статистика матчів олімпійської збірної СРСР з футболу 1983 року] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200629171844/http://www.rusteam.permian.ru/olimp_team/history/1984.html |date=29 червня 2020 }} {{ref-ru}}</ref>.

На початку 1985 року перейшов до київського «[[Динамо Київ (футбольний клуб)|Динамо]]». Успішно грав за [[Збірна СРСР з футболу|першу збірну СРСР]]. На [[Чемпіонат світу з футболу 1986|чемпіонаті світу у Мексиці у 1986]] році Бєланов забив 3 голи [[Збірна Бельгії з футболу|збірній Бельгії]] в 1/8 фіналу і став єдиним радянським футболістом, який забив три голи в одному матчі фінальної стадії чемпіонату світу. Третій гол був забитий з пенальті. За блискавичну гру на чемпіонаті світу і неабиякі швидкісні якості Бєланова прозвали «кульова блискавка». У фіналі [[Чемпіонат Європи з футболу 1988|Чемпіонату Європи 1988 р.]] не забив пенальті в основний час за рахунку 2:0 на користь [[Збірна Нідерландів з футболу|голландців]] — м'яч улучив у бутс воротаря.

8 квітня 2017 року стартував перший чемпіонат Ігоря Бєланова — «Belanov Football League»<ref>{{cite web|url=https://www.ua-football.com/ua/ukrainian/news/1490970603-8-kvitnya-v-kiyevi-startuye-chempionat-igorya-byelanova.html|title=8 квітня в Києві стартує чемпіонат Ігоря Бєланова|language=|publisher=[[UA-Футбол]]|date=2017-04-08|accessdate=2017-04-08|archive-date=9 квітня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170409112504/https://www.ua-football.com/ua/ukrainian/news/1490970603-8-kvitnya-v-kiyevi-startuye-chempionat-igorya-byelanova.html}}</ref>.

У квітні 2022 року під час [[Російське вторгнення в Україну (2022)|нової фази російсько-української війни]] він записався до лав [[Сили територіальної оборони Збройних сил України|територіальної оборони]] для захисту України<ref>{{Cite web |url=https://www.faz.net/aktuell/sport/fussball/ukraine-krieg-igor-belanow-kaempft-gegen-russische-armee-17942111.html |title=Früherer Bundesligaspieler kämpft gegen Russen |accessdate=11 травня 2022 |archive-date=2 травня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220502115835/https://www.faz.net/aktuell/sport/fussball/ukraine-krieg-igor-belanow-kaempft-gegen-russische-armee-17942111.html }}</ref>.

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Європи з футболу|Віце-чемпіон Європи]]: [[Чемпіонат Європи з футболу 1988|1988]]
* Володар [[Кубок володарів кубків|Кубка володарів кубків УЄФА]]: [[Кубок володарів кубків 1985—1986|1986]]
* [[Чемпіонат СРСР з футболу|Чемпіон СРСР]] (2): [[Чемпіонат СРСР з футболу 1985 (вища ліга)|1985]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1986 (вища ліга)|1986]]
* Володар [[Кубок СРСР з футболу|Кубка СРСР]] (3): [[Кубок СРСР з футболу 1984—1985|1985]], [[Кубок СРСР з футболу 1986—1987|1987]], [[Кубок СРСР з футболу 1989—1990|1990]]
* Володар [[Суперкубок СРСР з футболу|Суперкубка СРСР]]: [[Суперкубок СРСР з футболу 1985|1985]], [[Суперкубок СРСР з футболу 1986|1986]]
* Срібний [[Чемпіонат СРСР з футболу|призер чемпіонату СРСР]]: [[Чемпіонат СРСР з футболу 1988 (вища ліга)|1988]]
* Бронзовий [[Чемпіонат СРСР з футболу|призер чемпіонату СРСР]]: [[Чемпіонат СРСР з футболу 1989 (вища ліга)|1989]]
* Срібний [[Прем'єр-ліга (Україна)|призер чемпіонату України]]: [[Чемпіонат України з футболу 1995—1996: вища ліга|1996]]
* «[[Золотий м'яч]]»: найкращому футболісту Європи [[1986]] року.
* Учасник чемпіонату світу: [[Чемпіонат світу з футболу 1986|1986]] року.

=== Державні нагороди ===
* [[Орден «За заслуги» (Україна)|Орден «За заслуги»]] I ст. ([[13 травня]] [[2016]]) — ''за вагомі особисті заслуги у розвитку і популяризації [[Футбол в Україні|вітчизняного футболу]], піднесення міжнародного спортивного престижу України та з нагоди 30-річчя перемоги у [[Фінал Кубка володарів кубків 1986|фінальному матчі Кубка володарів кубків УЄФА]], здобутої під керівництвом головного тренера [[Динамо (Київ)|футбольного клубу «„Динамо“ Київ»]], Героя України [[Лобановський Валерій Васильович|Лобановського Валерія Васильовича]]''<ref>{{УПУ|210/2016|13 травня 2016|Про відзначення державними нагородами України ветеранів команди товариства «Футбольний клуб „Динамо“ Київ»|link=http://www.president.gov.ua/documents/2102016-20077}}</ref><ref>[http://www.president.gov.ua/news/vi-zavzhdi-budete-vzircem-togo-yak-treba-peremagati-preziden-37099 Ви завжди будете взірцем того, як треба перемагати — Президент зустрівся зі складом команди «Динамо» Київ 1986 року] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160515110504/http://www.president.gov.ua/news/vi-zavzhdi-budete-vzircem-togo-yak-treba-peremagati-preziden-37099 |date=15 травня 2016 }} // Офіційне інтернет-представництво Президента України, 14 травня 2016 р.</ref>
* [[Орден князя Ярослава Мудрого]] V ст. ([[10 вересня]] [[2020]]) — ''за вагомий особистий внесок у розвиток та популяризацію фізичної культури і спорту в Україні, досягнення високих спортивних результатів та багаторічну плідну професійну діяльність''<ref>{{УПУ|387/2020|10 вересня 2020|Про відзначення державними нагородами України з нагоди Дня фізичної культури і спорту|link=https://www.president.gov.ua/documents/3872020-34989}}</ref>

== Статистика виступів ==

=== Клубна ===
{| class="wikitable" style="font-size:100%; text-align: center;"
|-
!rowspan="2" width="150"|Клуб
!rowspan="2"|Сезон
!colspan="2"|Чемпіонат
!colspan="2"|Кубок
!colspan="2"|Єврокубки
!colspan="2"|Інші
!colspan="2"|Разом
|-
!width="35"|Ігри
!width="35"|Голи
!width="35"|Ігри
!width="35"|Голи
!width="35"|Ігри
!width="35"|Голи
!width="35"|Ігри
!width="35"|Голи
!width="35"|Ігри
!width="35"|Голи
|-
|rowspan="2"|'''[[СКА (Одеса)|СКА Одеса]]'''
|1979
|32||5||—||—||—||—||—||—||32||5
|-
|1980
|36||11||—||—||—||—||—||—||36||11
|-
|rowspan="4"|'''[[Чорноморець (Одеса)|Чорноморець]]'''
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1981 (вища ліга)|1981]]
|27||6||2||0||—||—||—||—||29||6
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1982 (вища ліга)|1982]]
|29||2||4||1||—||—||—||—||33||3
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1983 (вища ліга)|1983]]
|27||7||1||0||–||—||—||—||28||7
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1984 (вища ліга)|1984]]
|33||11||5||3||—||—||—||—||38||14
|-
|rowspan="6"|'''[[Динамо (Київ)|Динамо]]'''
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1985 (вища ліга)|1985]]
|31||10||4||2||4||1||—||—||39||13
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1986 (вища ліга)|1986]]
|22||10||1||0||8||4||1||0||32||14
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1987 (вища ліга)|1987]]
|23||8||6||3||6||1||2||1||37||13
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1988 (вища ліга)|1988]]
|27||9||4||1||—||—||—||—||31||10
|-
|[[Чемпіонат СРСР з футболу 1989 (вища ліга)|1989]]
|18||3||4||1||—||—||—||—||22||4|-
|-
|rowspan="2"|'''[[Боруссія (Менхенгладбах)|Боруссія
Менхенгладбах]]'''
|1989–90
|14||4||1||0||—||—||—||—||15||4
|-
|1990–91
|10||0||2||1||—||—||—||—||12||1
|-
|rowspan="4"|'''[[Айнтрахт (Брауншвейг)|Айнтрахт
Брауншвейг]]'''
|1990–91
|9||3||—||—||—||—||—||—||9||3
|-
|1991–92
|29||10||1||1||—||—||—||—||30||11
|-
|1992–93
!colspan="10"|-
|-
|1993–94
|26||8||1||0||—||—||4||0||31||8
|-
|rowspan="1"|'''[[Чорноморець (Одеса)|Чорноморець]]'''
|1995–96
|3||1||—||—||—||—||—||—||3||1
|-
|rowspan="2"|'''[[Іллічівець (футбольний клуб)|Металург
Маріуполь]]'''
|1995–96
|1||0||—||—||—||—||—||—||1||0
|-
|1996-97
|4||4||—||—||—||—||—||—||4||4
|-
!colspan="2"|Разом за кар'єру
!404!!111!!36!!13!!18!!6!!7!!1!!465!!131
|}
* Інші — Кубок Сезону СРСР, Кубок Федерації футболу СРСР та Плей-офф Бундесліги

=== У збірній ===
{{Матчі за збірну початок|URS 1980-1991}}
{{Матчі за збірну|2-5-1985|Москва|URS 1980-1991|4|0|CHE|-|ВідбірЧС|1986|13={{Sostin|79}}}}
{{Матчі за збірну|5-6-1985|Копенгаген|DNK|4|2|URS 1980-1991|-|ВідбірЧС|1986|13={{Sostout|70}}}}
{{Матчі за збірну|7-8-1985|Москва|URS 1980-1991|2|0|ROU 1965-1989|-|Тов|13={{Sostin|80}}}}
{{Матчі за збірну|7-5-1986|Москва|URS 1980-1991|0|0|FIN|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|2-6-1986|Ірапуато|URS 1980-1991|6|0|HUN|1|ЧС|1986|1-й етап|13={{Sostout|69}}}}
{{Матчі за збірну|5-6-1986|Леон|FRA|1|1|URS 1980-1991|-|ЧС|1986|1-й етап|13={{Cartellinogiallo|33}}|14=Леон (Мексика)}}
{{Матчі за збірну|9-6-1986|Ірапуато|CAN|0|2|URS 1980-1991|-|ЧС|1986|1-й етап|13={{Sostin|56}}}}
{{Матчі за збірну|15-6-1986|Леон|URS 1980-1991|3|4|BEL|3|ЧС|1986|1/8 фіналу|dts|14=Леон (Мексика)}}
{{Матчі за збірну|20-8-1986|Гетеборг|SWE|0|0|URS 1980-1991|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|11-10-1986|Париж|FRA|0|2|URS 1980-1991|1|ВідбірЧЄ|1988}}
{{Матчі за збірну|29-10-1986|Сімферополь|URS 1980-1991|4|0|NOR|1|ВідбірЧЄ|1988}}
{{Матчі за збірну|18-2-1987|Суонсі|WAL|0|0|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostout|75}}}}
{{Матчі за збірну|18-4-1987|Тбілісі|URS 1980-1991|1|3|SWE|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|29-4-1987|Київ|URS 1980-1991|2|0|DDR|1|ВідбірЧЄ|1988|13={{Cartellinogiallo|65}}}}
{{Матчі за збірну|3-6-1987|Осло|NOR|0|1|URS 1980-1991|-|ВідбірЧЄ|1988|13={{Sostout|78}}}}
{{Матчі за збірну|29-8-1987|Белград|YUG 1943-1992|0|1|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|9-9-1987|Москва|URS 1980-1991|1|1|FRA|-|ВідбірЧЄ|1988|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|28-10-1987|Москва|URS 1980-1991|2|0|ISL|1|Тов}}
{{Матчі за збірну|20-2-1988|Барі|ITA|4|1|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|23-3-1988|Марусі|GRC|0|4|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostout|72}}}}
{{Матчі за збірну|31-3-1988|Західний Берлін|ARG|2|4|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostout|75}}}}
{{Матчі за збірну|1-6-1988|Москва|URS 1980-1991|2|1|POL|-|Тов|13={{Sostout|56}}}}
{{Матчі за збірну|12-6-1988|Кельн|URS 1980-1991|1|0|NLD|-|ЧЄ|1988|1-й етап|13={{Sostout|79}}}}
{{Матчі за збірну|15-6-1988|Ганновер|IRL|1|1|URS 1980-1991|-|ЧЄ|1988|1-й етап}}
{{Матчі за збірну|18-6-1988|Франкфурт-на-Майні|ENG|1|3|URS 1980-1991|-|ЧЄ|1988|1-й етап|13={{Sostout|44}}}}
{{Матчі за збірну|25-6-1988|Мюнхен|NLD|2|0|URS 1980-1991|-|ЧЄ|1988|Фінал}}
{{Матчі за збірну|17-8-1988|Турку|FIN|0|0|URS 1980-1991|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|21-9-1988|Дюссельдорф|DDR|1|0|URS 1980-1991|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|21-11-1988|Дамаск|SYRold|0|2|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostin|65}}}}
{{Матчі за збірну|23-11-1988|Ель-Кувейт|KWT|0|1|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostin|30}}}}
{{Матчі за збірну|27-11-1988|Ель-Кувейт|KWT|0|2|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostout|70}}}}
{{Матчі за збірну|21-2-1989|Софія|BGR|1|2|URS 1980-1991|-|Тов|13={{Sostin|46}}|14=Софія (місто)}}
{{Матчі за збірну|25-4-1990|Дублін|IRL|1|0|URS 1980-1991|-|Тов}}
{{Матчі за збірну кінець|33|8}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Вікіцитати}}
* [http://ffu.org.ua/ukr/tournaments/prof/38806/ Реєстр матчів гравця на офіційному сайті ФФУ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110806032802/http://www.ffu.org.ua/ukr/tournaments/prof/38806 |date=6 серпня 2011 }}
* [http://www.ukrsoccerhistory.com/sources/starstext_r.aspx?cp=70 Ігор Бєланов у ''UkrSoccerHistory.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20050404232158/http://www.ukrsoccerhistory.com/sources/starstext_r.aspx?cp=70 |date=4 квітня 2005 }}
* [http://www.rusteam.permian.ru/players/belanov.html Дані на сторінці збірної СРСР/Росії з футболу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200116054013/http://rusteam.permian.ru/players/belanov.html |date=16 січня 2020 }}{{ref-ru}}
* [http://www.odessaglobe.com/russian/people/belanov.php Біографія на ''odessaglobe.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080504012326/http://www.odessaglobe.com/russian/people/belanov.php |date=4 травня 2008 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20081202135138/http://sobytiya.net.ua/archive,date-2008_09_22,article-igor_belanov_polychaya_nagrady_v_mo/article.html События и люди — Персона грата: Игорь Беланов] {{ref-ru}}
* [http://www.legioner.kulichki.com/index.php?id=11&lang=ru&player=86 Статистика на legioner.kulichki.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304203144/http://www.legioner.kulichki.com/index.php?id=11&lang=ru&player=86 |date=4 березня 2016 }} {{ref-ru}}
* {{Wfb}}

{{Золотий м'яч}}
{{Найкращі бомбардири кубка володарів кубків}}
{{Navboxes colour
|title=Збірна СРСР
|bg=white
|fg=red
|list1=
{{Склад збірної СРСР на Чемпіонаті світу 1986 року}}
{{Склад збірної СРСР на Чемпіонаті Європи 1988 року}}
}}

{{footballer-stub}}

{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

[[Категорія:Уродженці Одеси]]
[[Категорія:Вихованці Одеської СДЮШОР]]
[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Радянські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Гравці збірної СРСР з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1986]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату Європи з футболу 1988]]
[[Категорія:Українські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти СК «Одеса»]]
[[Категорія:Футболісти «Чорноморця» (Одеса)]]
[[Категорія:Футболісти «Динамо» (Київ)]]
[[Категорія:Футболісти «Боруссії» (Менхенгладбах)]]
[[Категорія:Футболісти «Айнтрахта» (Брауншвейг)]]
[[Категорія:Футболісти «Маріуполя»]]
[[Категорія:Українські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Німеччині]]
[[Категорія:Площа зірок (Київ)]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Ігор Іванович Бєланов

Народження: 25 вересня 1960 (64 роки)

Вага: 68 кг

Громадянство: СРСР → Україна

Позиція: нападник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

СКА (Одеса) · 68 · (16)

«Чорноморець» (Одеса) · 116 · (26)

«Динамо» (Київ) · 121 · (40)

«Боруссія» (Менхенгладбах) · 24 · (5)

«Айнтрахт» (Брауншвейг) · 64 · (21)

«Чорноморець» (Одеса) · 3 · (1)

«Металург» (Маріуполь) · 5 · (4)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

СРСР · 33 · (8)

СРСР (олімпійська) · 2 · (0)

title: Звання, нагороди

Звання: Заслужений майстер спорту СРСР

Нагороди: | Орден «За заслуги» І ступеня | Орден Князя Ярослава Мудрого V ступеня |

Звання, нагороди: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

title: Звання

Орден «За заслуги» І ступеня: Орден Князя Ярослава Мудрого V ступеня

title: Збірна СРСР

СРСР

title: Склад збірної СРСР на чемпіонаті Європи 1988 — Віце-чемпіони


text:
# Корчминка
Корчминка (рос. Корчминка) — селище в Брянському районі Брянської області Російської Федерації.
Населення становить 59 осіб. Входить до складу муніципального утворення Нетьїнське сільське поселення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Нетьїнське сільське поселення.

## Населення
| 2010 | 2013 |
| ---- | ---- |
| 59   | →59  |

title: Корчминка

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Корчминка
|назва ін.       = Корчминка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Брянська область]]
|район           = [[Брянський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Нетьїнське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{стабільно}} 59
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Брянська область
}}
'''Корчминка''' ({{lang-ru|Корчминка}}) — [[селище]] в [[Брянський район|Брянському районі]] [[Брянська область|Брянської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 59 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Нетьїнське сільське поселення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Нетьїнське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/974020740 |title=Закон Брянской области от 9 марта 2005 г N 3-З «О наделении муниципальных образований статусом городского округа, муниципального района, городского поселения, сельского поселения и установлении границ муниципальных образований в Брянской области» |access-date=2019-10-07 |archive-date=2015-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151005184238/http://docs.cntd.ru/document/974020740 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Корчминка }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Брянський район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Брянського району]]

title: селище Корчминка

Суб'єкт Російської Федерації: Брянська область

Муніципальний район: Брянський район

Поселення: Нетьїнське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Корчминка · Корчминка


text:
# Любимова Ольга Борисівна
Ольга Борисівна Любимова (нар. 31 грудня 1980, Москва, СРСР) — російська державна діячка. Міністерка культури Російської Федерації з 21 січня 2020 року.

## Життєпис
Ольга Любимова народилась 1980 року. Вона закінчила Московську загальноосвітню школу № 1234 з поглибленим вивченням англійської мови; з 5 по 7 клас навчалася в історико-філологічній православній гімназії імені Преподобного Нестора Літописця.
Навчалася на факультеті журналістики Московського державного університету імені М. В. Ломоносова і факультеті театральної журналістики ГІТІСу (РАТІ) за спеціальністю «театрознавець».
В період навчання на факультеті журналістики МДУ Ольга Любимова проходила практику на телеканалах REN-TV, ТВЦ, радіостанції «Наше радіо», «Радіо Рокс».
У 2000 році працювала кореспонденткою радіостанції «Європа Плюс».
У 2001 року перейшла на телебачення. Спочатку працювала кореспонденткою програми «Ортодокс» виробництва Інформаційного агентства Російської православної церкви, яка виходила на каналі ТВЦ.
З 2001 по 2009 рік (з перервою) Ольга Любимова працювала на «Третьому каналі». Спочатку (до 2003 року) була кореспонденткою програм «Підсумки тижня з Глібом П'яних», «Головна тема», «Ціна питання», «Дольче Віта», «Висновки з Петром Толстим». Потім була шеф-редакторкою програм «Регіон» (2003—2004) і «Російський погляд» (2003—2004, 2006—2009).
З липня 2005 по липень 2009 року вела ток-шоу «Горожанка», програми «Москва-2009», «Місто і люди» на телеканалі «Столиця».
З грудня 2010 по 2011 роки Ольга Любимова працювала керівницею підсумкової інформаційно-аналітичної програми «Контекст» на телеканалі «Культура».
У 2011—2012 роках — старша продюсерка документального кіно програмного департаменту ТОВ «Телеканал ТВ-3».
Паралельно продовжувала працювати в Інформаційному агентстві Російської православної церкви, де була в різний час шеф-редакторкою передач «Православний календар» (РТР), «Російський погляд» (спільно з «Третім каналом»), брала участь у створенні програм для телеканалу «Спас» («І Тетянин день», «Фома», «Семінаристи»), в організації прямих трансляцій богослужінь з Храму Христа Спасителя і сходження Благодатного вогню з Єрусалима.
Брала участь у створенні понад 80 документальних фільмів, включаючи зняті для телеканалів «Росія-1», «Культура», «Перший канал». Авторка сценарію документальних фільмів «Шлях Патріарха» (2009), «Чужа земля» (2013), «Війна і міфи» (2014), «Микита Міхалков» (2015, співавторка сценарію) та інших.
Публікувалася в журналах «Російський погляд» (де також працювала завідувачкою відділом культури), «Політичний журнал», «Афіша» (її єдиним матеріалом було інтерв'ю з Федором Хитруком у квітні 2005 року), «Esquire».
У листопаді 2015 року стала радницею керівника департаменту кінематографії Міністерства культури (по відділу державної підтримки неігрових та анімаційних фільмів). Раніше такої посади не існувало.
З жовтня 2016 року по січень 2018 року обіймала посаду заступниці директора дирекції соціальних і публіцистичних програм АТ «Перший канал».
З 17 січня 2018 по 21 січня 2020 року — керівниця департаменту кінематографії Міністерства культури Російської Федерації.
21 січня 2020 року Ольгу Любимову було призначено міністеркою культури Російської Федерації.
Суперечливі відгуки в пресі і на телеканалах РБК-ТБ і 360tv викликав опублікований в 2008 році блог 28-річної Любимової «Кропалик», де вона повідомляє, що в особистому плані не переносить опери, класичної музики, балету, музеїв, виставок, вечорів пам'яті, походів, мітингів, ювілейних заходів, не бажає дивитися на Джоконду і взагалі не терпить екскурсій, зізнається, що не розбирається в артхаузному кіно і погано знає світовий кінематограф. На думку режисера Саріка Андреасяна, нічого ганебного в цих відвертих визнаннях немає, а з новим міністром пов'язані позитивні очікування, оскільки Любимова під час попередніх призначень до уряду добре зарекомендувала себе на посаді начальниці департаменту кінематографії Мінкульту Росії.

## Родина
- Дід — Микола Михайлович Любимов (1912—1992), радянський перекладач, автор мемуарів.
- Батько — Борис Миколайович Любимов (нар.. 1947), радянський і російський театрознавець і педагог, театральний критик, кандидат мистецтвознавства, заслужений діяч мистецтв РРФСР, професор, ректор Вищого театрального училища імені М. С. Щепкіна, заступник художнього керівника Державного академічного Малого театру Росії, завідувач кафедри історії театру Росії ГІТІС[13].
- Мати — Марія Вадимівна Шверубович (1949—2018)[14], акторка і театрознавиця.
- Дядько — Олексій Бартошевич (нар.. 1939)[15], шекспірознавець, театрознавець.

- Серед предків Ольги по батьківській лінії — вологодський губернатор Михайло Миколайович Кормиліцин (прапрадід) і рязанський губернатор Микола Аркадійович Болдарєв (прапрапрадід). По материнській лінії вона онука театрального діяча Вадима Васильовича Шверубовича і правнучка акторів Василя Івановича Качалова та Ніни Миколаївни Літовцевої.

- Чоловік — Євген Олександрович Баранов, журналіст і коментатор «Першого каналу»[16] (з 2006 року). 17 березня 2013 року вийшов репортаж Баранова про Великий піст, що включав коментар його дружини[17].
- діти — син Микита і дочка Варвара[5].

## Фільмографія
Авторка сценарію:
- «Шлях Патріарха» (2009)
- «Велика Пасха» (2011)
- «Столипін. Постріл в Росію. XX століття» (2012)
- «Ізборськ. Подорож у часі» (2012)
- «Чужа земля» (2013)
- «Ангели з моря» (2013)[18]
- «Своя земля» (2014)[19]
- «Преподобний Сергій Радонезький» (2014)
- «Війна та міфи» (2014)
- «Прапор. Символ спадкоємності» (2014)[20]
- «Микита Міхалков» (2015) — співавторка

title: Любимова Ольга Борисівна

wikitext:
{{однофамільці|Любимов|Любимова}}
{{Державний діяч
| ім'я   = Ольга Борисівна Любимова
| прапор = Emblem of the Ministry of Culture of Russia.svg
| прапор2 = Flag of Russia.svg
| титул = [[Міністр культури Російської Федерації]]
| пп = [[21 січня]] [[2020]]
| партія    = безпартійна
| попередник         = [[Володимир Мединський]]
| наступник          =
| президент         = [[Путін Володимир Володимирович|Володимир Путін]]
| прем'єр  =  [[Михайло Мішустін]]
| професія = [[журналіст]], [[театрознавець]]
| сайт =
| батько =
}}
'''Ольга Борисівна Любимова''' ({{нар|1}} [[31 грудня]] [[1980]], [[Москва]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]) — російська [[державний діяч|державна діячка]]. [[Міністерство культури Російської Федерації|Міністерка культури Російської Федерації]] з 21 січня 2020 року.

== Життєпис ==
Ольга Любимова народилась 1980 року. Вона закінчила Московську загальноосвітню школу № 1234 з поглибленим вивченням англійської мови<ref name="3kanal">{{Cite web|url=http://www.3channel.ru|archiveurl=https://web.archive.org/web/20080222161039/http://www.3channel.ru/people/38/|title=3 канал - Телеведущие и журналисты|archivedate=2008-02-22|accessdate=2020-01-21}}</ref>; з 5 по 7 клас навчалася в історико-філологічній православній гімназії імені Преподобного Нестора Літописця<ref name="pravmir">{{Cite web|url=https://www.pravmir.ru/olga-lyubimova/|title=Ольга Любимова: Жизнь и смерть православного ТВ|publisher=www.pravmir.ru|accessdate=2020-01-21|archive-date=26 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200126042720/https://www.pravmir.ru/olga-lyubimova/}}</ref>.

Навчалася на факультеті журналістики [[Московський державний університет імені М. В. Ломоносова|Московського державного університету імені М. В. Ломоносова]] і факультеті театральної журналістики [[ГІТІС]]у (РАТІ) за спеціальністю «театрознавець».

В період навчання на факультеті журналістики МДУ Ольга Любимова проходила практику на телеканалах [[РЕН ТВ|REN-TV]], [[ТВ Центр|ТВЦ]], радіостанції «Наше радіо», «Радіо Рокс»<ref name="3kanal"/>.

У 2000 році працювала кореспонденткою радіостанції «Європа Плюс»<ref name="3kanal"/>.

У 2001 року перейшла на телебачення. Спочатку працювала кореспонденткою програми «Ортодокс» виробництва Інформаційного агентства Російської православної церкви, яка виходила на каналі ТВЦ.

З 2001 по 2009 рік (з перервою) Ольга Любимова працювала на «Третьому каналі». Спочатку (до 2003 року) була кореспонденткою програм «Підсумки тижня з {{iw|П'яних, Гліб Валентинович|Глібом П'яних|ru|Пьяных, Глеб Валентинович}}<nowiki/>», «Головна тема», «Ціна питання», «Дольче Віта», «Висновки з [[Толстой Петро Олегович|Петром Толстим]]<nowiki/>»<ref name="pravmir"/>. Потім була шеф-редакторкою програм «Регіон» (2003—2004) і «Російський погляд» (2003—2004, 2006—2009).

З липня 2005 по липень 2009 року вела ток-шоу «Горожанка», програми «Москва-2009», «Місто і люди» на телеканалі «Столиця».

З грудня 2010 по 2011 роки Ольга Любимова працювала керівницею підсумкової інформаційно-аналітичної програми «Контекст» на телеканалі «<nowiki/>[[Росія-К|Культура]]<nowiki/>»<ref>{{Cite web|url=https://tvkultura.ru/article/show/article_id/15891/|title=Премьера. "Контекст"|publisher=[[Культура (телеканал)|Культура]]|date=2010-12-19|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410181808/https://tvkultura.ru/article/show/article_id/15891/}}</ref>.

У 2011—2012 роках — старша продюсерка документального кіно програмного департаменту ТОВ «Телеканал [[ТВ3 (Росія)|ТВ-3]]<nowiki/>»<ref>{{Cite web|url=https://www.mkrf.ru/about/executives/lyubimova_olga_borisovna/|title=Любимова Ольга Борисовна|date=2020-01-22|publisher=Министерство культуры РФ|accessdate=2020-01-22|archive-date=6 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200206063134/http://www.mkrf.ru/about/executives/lyubimova_olga_borisovna/}}</ref>.

Паралельно продовжувала працювати в Інформаційному агентстві Російської православної церкви, де була в різний час шеф-редакторкою передач «Православний календар» ([[Росія-1|РТР]]), «Російський погляд» (спільно з «Третім каналом»), брала участь у створенні програм для телеканалу «Спас» («І Тетянин день», «Фома», «Семінаристи»), в організації прямих трансляцій богослужінь з [[Храм Христа Спасителя (Москва)|Храму Христа Спасителя]] і сходження [[Благодатний вогонь|Благодатного вогню]] з [[Єрусалим]]а<ref name="pravmir"/>.

Брала участь у створенні понад 80 документальних фільмів, включаючи зняті для телеканалів «<nowiki/>[[Росія-1]]<nowiki/>», «Культура», «<nowiki/>[[Перший канал (Росія)|Перший канал]]<nowiki/>». Авторка сценарію документальних фільмів «Шлях Патріарха» (2009), «Чужа земля» (2013), «Війна і міфи» (2014), «Микита Міхалков» (2015, співавторка сценарію) та інших<ref name="tass-bio">{{Cite web|url=https://tass.ru/info/7572611|title=Биография нового министра культуры Ольги Любимовой|publisher=ТАСС|accessdate=2020-01-21|archive-date=23 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200123025729/https://tass.ru/info/7572611}}</ref>.

Публікувалася в журналах «Російський погляд» (де також працювала завідувачкою відділом культури), «Політичний журнал», «Афіша» (її єдиним матеріалом було інтерв'ю з [[Хитрук Федір Савелійович|Федором Хитруком]] у квітні 2005 року)<ref>{{Cite web|url=https://daily.afisha.ru/archive/gorod/archive/fedor_xitryk/|title=Ответы. Федор Хитрук, режиссер|publisher=[[Афиша (журнал)|Афиша]]|date=2005-04-11|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410182524/https://daily.afisha.ru/archive/gorod/archive/fedor_xitryk/}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.pravmir.ru/xitruk-spasibo-chto-zhivoj/|title=Хитрук! Спасибо, что живой|publisher=Православный мир|date=2012-12-05|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410182551/https://www.pravmir.ru/xitruk-spasibo-chto-zhivoj/}}</ref>, «<nowiki/>[[Esquire]]<nowiki/>»<ref name="3kanal"/>.

У листопаді 2015 року стала радницею керівника департаменту кінематографії [[Міністерство культури Російської Федерації|Міністерства культури]] (по відділу державної підтримки неігрових та анімаційних фільмів)<ref>{{Cite web|url=https://tass.ru/kultura/4882895|title=Ольга Любимова назначена и. о. руководителя департамента кинематографии Минкультуры|publisher=ТАСС|accessdate=2020-01-21|archive-date=15 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200215004100/https://tass.ru/kultura/4882895}}</ref>. Раніше такої посади не існувало<ref>{{Cite web|url=http://www.ng.ru/cinematograph/2015-11-25/100_problems.html|title=Предъявите ваши документы. Все сложно: итоги круглого стола о господдержке неигровых картин в 2014 году|publisher=[[Независимая газета]]|date=2015-11-25|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410181805/http://www.ng.ru/cinematograph/2015-11-25/100_problems.html}}</ref>.

З жовтня 2016 року по січень 2018 року обіймала посаду заступниці директора дирекції соціальних і публіцистичних програм АТ «Перший канал»<ref>{{Cite web|url=http://mirfest.com/publications/item/v-ramkah-39-go-mmkf-projdet-ix-pitching-debyutantov.html|title=В рамках 39-го ММКФ пройдёт IX питчинг дебютантов|publisher=Мир фестивалей|date=2017-06-07|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410181807/http://mirfest.com/publications/item/v-ramkah-39-go-mmkf-projdet-ix-pitching-debyutantov.html}}</ref>.

З 17 січня 2018 по 21 січня 2020 року — керівниця департаменту кінематографії [[Міністерство культури Російської Федерації|Міністерства культури Російської Федерації]]<ref>{{Cite web |url=https://www.proficinema.ru/news/detail.php?ID=237008 |title=Назначен новый руководитель департамента кинематографии Минкульта // Профисинема |accessdate=24 березня 2020 |archive-date=1 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201001203233/https://www.proficinema.ru/news/detail.php?ID=237008 }}</ref>.

21 січня 2020 року Ольгу Любимову було призначено міністеркою культури Російської Федерації.

Суперечливі відгуки в пресі і на телеканалах [[РБК ТБ|РБК-ТБ]] і 360tv викликав опублікований в 2008 році блог 28-річної Любимової «Кропалик», де вона повідомляє, що в особистому плані не переносить опери, класичної музики, балету, музеїв, виставок, вечорів пам'яті, походів, мітингів, ювілейних заходів, не бажає дивитися на [[Мона Ліза|Джоконду]] і взагалі не терпить [[Екскурсія|екскурсій]], зізнається, що не розбирається в [[Артгауз|артхаузному]] кіно і погано знає світовий [[кінематограф]]. На думку режисера Саріка Андреасяна, нічого ганебного в цих відвертих визнаннях немає, а з новим міністром пов'язані позитивні очікування, оскільки Любимова під час попередніх призначень до уряду добре зарекомендувала себе на посаді начальниці департаменту кінематографії Мінкульту Росії<ref>{{Cite web |url=https://360tv.ru/news/tekst/reflektorno-ischu-svjatynju/ |title=360tv.ru, 23 января 2020. «Маленький кусочек гашиша». Блог в ЖЖ показал другую жизнь нового министра культуры |accessdate=24 березня 2020 |archive-date=21 лютого 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200221013409/https://360tv.ru/news/tekst/reflektorno-ischu-svjatynju/ }}</ref>.

== Родина ==

* Дід — Микола Михайлович Любимов (1912—1992), радянський перекладач, автор мемуарів.
* Батько — Борис Миколайович Любимов ({{нар}}. 1947), радянський і російський театрознавець і педагог, театральний критик, кандидат мистецтвознавства, заслужений діяч мистецтв РРФСР, професор, ректор [[Вище театральне училище імені М. С. Щепкіна|Вищого театрального училища імені М.]] [[Вище театральне училище імені М. С. Щепкіна|С. Щепкіна]], заступник художнього керівника [[Державний академічний Малий театр Росії|Державного академічного Малого театру]] Росії, завідувач кафедри історії театру Росії ГІТІС<ref>{{Cite web |url=https://www.rbc.ru/rbcfreenews/5a607afd9a794767ce83a9af |title=Департамент кино Минкультуры возглавила автор православных фильмов // РБК |accessdate=24 березня 2020 |archive-date=29 березня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200329053750/https://www.rbc.ru/rbcfreenews/5a607afd9a794767ce83a9af }}</ref>.
* Мати — Марія Вадимівна Шверубович (1949—2018)<ref>{{Cite web |url=https://tass.ru/kultura/5193436 |title=Актриса «Современника» Мария Шверубович умерла на 69-м году жизни |accessdate=24 березня 2020 |archive-date=12 січня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210112055943/https://tass.ru/kultura/5193436 }}</ref>, акторка і театрознавиця.
* Дядько — Олексій Бартошевич ({{нар}}. 1939)<ref>{{Cite web|url=https://www.znak.com/2020-01-24/zhurnalist_kinematografist_ni_hrena_ne_kulturnyy_chelovek_kto_takaya_ministr_kultury_olga_lyubimova|title=«Ни хрена не культурный человек» из «великой семьи». Кто такая министр культуры Ольга Любимова|publisher=www.znak.com|accessdate=2020-01-27|archive-date=29 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200229153548/https://www.znak.com/2020-01-24/zhurnalist_kinematografist_ni_hrena_ne_kulturnyy_chelovek_kto_takaya_ministr_kultury_olga_lyubimova}}</ref>, шекспірознавець, театрознавець.

* Серед предків Ольги по батьківській лінії — вологодський губернатор Михайло Миколайович Кормиліцин (прапрадід) і рязанський губернатор Микола Аркадійович Болдарєв (прапрапрадід). По материнській лінії вона онука театрального діяча Вадима Васильовича Шверубовича і правнучка акторів [[Качалов Василь Іванович|Василя Івановича Качалова]] та Ніни Миколаївни Літовцевої.

* Чоловік — Євген Олександрович Баранов, журналіст і коментатор «Першого каналу»<ref>{{Cite web |url=https://sobesednik.ru/kultura-i-tv/20200121-chelovek-mihalkova-iz-teatralnoj-dinastii-kto-smenil-medinskogo-v-minkulte |title=Человек Михалкова из театральной династии |accessdate=24 березня 2020 |archive-date=29 лютого 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200229060204/https://sobesednik.ru/kultura-i-tv/20200121-chelovek-mihalkova-iz-teatralnoj-dinastii-kto-smenil-medinskogo-v-minkulte }}</ref> (з 2006 року). 17 березня 2013 року вийшов репортаж Баранова про [[Великий піст]], що включав коментар його дружини<ref>{{Cite web|url=https://www.1tv.ru/news/2013-03-17/70954-nachinaetsya_velikiy_post_vremya_za_kotoroe_nuzhno_byt_blagodarnym|title=Начинается Великий пост — время, за которое нужно быть благодарным|publisher=Первый канал|date=2013-03-17|accessdate=24 березня 2020|archive-date=10 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200410182640/https://www.1tv.ru/news/2013-03-17/70954-nachinaetsya_velikiy_post_vremya_za_kotoroe_nuzhno_byt_blagodarnym}}</ref>.
* діти — син Микита і дочка Варвара<ref name="tass-bio"/>.
{{ahnentafel top|width=100%}}
{{Ahnentafel-compact5|'''Ольга Борисовна Любимова'''|16=Михайло Єрмиєвич Любимов|boxstyle_1=background-color: #fcc;|boxstyle=padding-top: 0; padding-bottom: 0;|border=1|32=32.|27=Надія Федорівна Рудакова|24=Іоанн Васильович Шверубович|19=Олександра Миколаївна Болдарєва|18=[[Корміліцин Михайло Миколайович|Михайло Миколайович Корміліцин]]|17=Ганна Яківна Троїцька|14=Оскар Бартошевич|[[Любимов Борис Миколайович|Борис Миколайович Любимов]]|13=[[Литовцева Ніна Миколаївна|Ніна Николаевна Литовцева]]|12=[[Качалов, Василий Иванович|Василий Иванович Качалов]]|10=Роман Кессель|9=Елена Михайловна Корміліцина|8=Михайло Михайлович Любимов|7=Ольга Оскарівна Бартошевич|6=[[Вадим Васильович Шверубович]]|5=Маргарита Романівна Кессель|4=[[Любимов, Николай Михайлович|Николай Михайлович Любимов]]|[[Шверубович, Мария Вадимовна|Мария Вадимовна Шверубович]]|boxstyle_5=background-color: #fb9;}}</center>
{{Ahnentafel bottom}}

== Фільмографія ==
{{Div col}}
Авторка сценарію:
* «Шлях Патріарха» (2009)
* «Велика Пасха» (2011)
* «Столипін. Постріл в Росію. XX століття» (2012)
* «Ізборськ. Подорож у часі» (2012)
* «Чужа земля» (2013)
* «Ангели з моря» (2013)<ref>{{Cite web|url=https://russia.tv/brand/show/brand_id/44402/|title=Ангелы с моря|publisher=[[Россия-1]]|accessdate=24 березня 2020|archive-date=25 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200225203304/https://russia.tv/brand/show/brand_id/44402/}}</ref>
* «Своя земля» (2014)<ref>{{Cite web|url=https://www.infpol.ru/153531-v-buryatiyu-priekhala-semochnaya-gruppa-nikity-mikhalkova/|title=В Бурятию приехала съемочная группа Никиты Михалкова|publisher=Информ Полис|accessdate=24 березня 2020|archive-date=12 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210112101645/https://www.infpol.ru/153531-v-buryatiyu-priekhala-semochnaya-gruppa-nikity-mikhalkova/}}</ref>
* «Преподобний Сергій Радонезький» (2014)
* «Війна та міфи» (2014)
* «Прапор. Символ спадкоємності» (2014)<ref>{{Cite web|url=https://histrf.ru/mediateka/documentary-films/films/f/d-f-flagh-simvol-prieiemstviennosti|title=Д/ф «Флаг. Символ преемственности»|publisher=История.РФ|accessdate=24 березня 2020|archive-date=19 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200919053723/https://histrf.ru/mediateka/documentary-films/films/f/d-f-flagh-simvol-prieiemstviennosti}}</ref>
* «Микита Міхалков» (2015) — співавторка
{{Div col end}}

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Посилання ==
* [https://www.mkrf.ru/about/executives/lyubimova_olga_borisovna/ Ольга Любимова на сайті Міністерства культури Російської Федерації] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200206063134/http://www.mkrf.ru/about/executives/lyubimova_olga_borisovna/ |date=6 лютого 2020 }}

{{нормативний контроль}}
{{Чинний Уряд Російської Федерації}}
{{Портали|Біографії|Росія|Культура}}

[[Категорія:Російські жінки-політики]]
[[Категорія:Міністри культури Росії]]
[[Категорія:Російські редактори]]
[[Категорія:Редактори XXI століття]]
[[Категорія:Кіносценаристи]]
[[Категорія:Члени «Єдиної Росії»]]
[[Категорія:Російські сценаристи]]
[[Категорія:Сценаристи XXI століття]]
[[Категорія:Російські театрознавці]]
[[Категорія:Журналісти XXI століття]]
[[Категорія:Російські журналістки]]

title: з 21 січня 2020

Прем'єр-міністр: Михайло Мішустін

Президент: Володимир Путін

Попередник: Володимир Мединський

Народження: 31 грудня 1980 (44 роки) · Москва, СРСР

Освіта: Російський університет театрального мистецтва і МДУ

Партія: безпартійна

Батько: Boris Lyubimovd

Мати: Maria Shverubovichd

з 21 січня 2020: Медіафайли у Вікісховищі

Прапор: Міністр культури Російської Федерації · Прапор


text:
# Альфахор
Альфахо́р (ісп. alfajor, ісп. вимова: [alfaˈxor], араб. الفاخر) — різновид солодощів, традиційний для деяких областей Іспанії та країн Латинської Америки, включаючи Південну Америку, Центральну Америку і Мексику. Складається здебільшого з двох шарів солодкого круглого печива з начинкою між ними (дульсе-де-лече або джем) і покритих цукровою пудрою.
У Південній Америці альфахори поширені в Аргентині, Уругваї, Еквадорі, Парагваї, Чилі, Перу та в Південному регіоні Бразилії. Хоча цей продукт здобув популярність в Аргентині та Уругваї з середини XIX століття, своє походження він веде з арабського світу. Назва альфахор походить від араб. الفاخر (Арабська вимова: [ælfæːxɪr]), що означає «фантастичні» або «чудові» солодощі. Вперше альфахор з'явився в Іберії в період існування Аль-Андалусії.

## Різновиди
Ще один популярний (хоча і не завжди використовується) інгредієнт альфахора — це покриття з білого або чорного шоколаду (багато альфахорів продаються в «чорному» і «білому» різновидах). Є ще один різновид, званий «Alfajor de nieve», який замість шоколадного має «сніжне» покриття, що є сумішшю яєчних білків з цукром. Перуанські альфахори зазвичай покриті цукровою пудрою, як видно на ілюстрації, і наповнені манхар бланко. Багато альфахорів продаються загорнутими в алюмінієву фольгу. У Мексиці альфахор — це триколірні солодощі, зроблені з кокоса. В Нікарагуа вони більш схожі на той тип, який поширений на Канарських островах, і зроблені з додаванням меляси, різних типів злаків і какао, на зразок більшості шоколадних батончиків, але виробляються вручну і упаковуються в пластикову обгортку або вощений папір.
Інші різновиди альфахорів відрізняються різними інгредієнтами при приготуванні бісквітів, наприклад, з додаванням арахісу; вони також мають різні наповнювачі та покриття і навіть додатковий третій бісквіт (alfajor triple).
У провінції Кадіс (Іспанія) є зовсім інші кондитерські вироби, також звані альфахор, які роблять з борошна, меду, мигдалю і декількох спецій, наприклад, кориці. Найчастіше вони продаються перед Різдвом.

## Галерея
- Перуанські альфахори
- Промислово виготовлені альфахори з кукурудзяним крохмалем і дульсе-де-лече.
- Домашні альфахори
- Уругвайські альфахори з мармеладом з айви
- Havanna, один з головних магазинів і бренд альфахорів у Мар-дель-Плата, Аргентина.

title: Альфахор

wikitext:
[[Файл:AlfajoresTriples.jpg|thumb|Два альфахори (з «чорним» і «білим» шоколадом)]]

'''Альфахо́р''' ({{lang-es|alfajor}}, {{IPA-es|alfaˈxor|-|}}, {{lang-ar|الفاخر}}) — різновид [[солодощі]]в, традиційний для деяких областей [[Іспанія|Іспанії]] та країн [[Латинська Америка|Латинської Америки]], включаючи [[Південна Америка|Південну Америку]], [[Центральна Америка|Центральну Америку]] і [[Мексика|Мексику]]. Складається здебільшого з двох шарів солодкого круглого [[Печиво|печива]] з начинкою між ними ([[дульсе-де-лече]] або [[джем]]) і покритих [[Цукрова пудра|цукровою пудрою]].

У Південній Америці альфахори поширені в [[Аргентина|Аргентині]], [[Уругвай|Уругваї]], [[Еквадор]]і, [[Парагвай|Парагваї]], [[Чилі]], [[Перу]] та в [[Південний регіон (Бразилія)|Південному регіоні Бразилії]]. Хоча цей продукт здобув популярність в Аргентині та Уругваї з середини XIX століття, своє походження він веде з [[Арабський світ|арабського світу]]. Назва ''альфахор'' походить від {{lang-ar|الفاخر}} ({{IPA-ar|ælfæːxɪr|-|}}), що означає «фантастичні» або «чудові» солодощі. Вперше альфахор з'явився в Іберії в період існування [[Аль-Андалус]]ії.

== Різновиди ==
Ще один популярний (хоча і не завжди використовується) інгредієнт альфахора — це покриття з білого або чорного [[шоколад]]у (багато альфахорів продаються в «чорному» і «білому» різновидах). Є ще один різновид, званий «''Alfajor de nieve''», який замість шоколадного має «сніжне» покриття, що є сумішшю яєчних білків з цукром. [[Перу]]анські альфахори зазвичай покриті цукровою пудрою, як видно на ілюстрації, і наповнені [[манхар бланко]]. Багато альфахорів продаються загорнутими в алюмінієву фольгу. У [[Мексика|Мексиці]] альфахор — це триколірні солодощі, зроблені з кокоса. В [[Нікарагуа]] вони більш схожі на той тип, який поширений на [[Канарські острови|Канарських островах]], і зроблені з додаванням [[меляса|меляси]], різних типів злаків і какао, на зразок більшості шоколадних батончиків, але виробляються вручну і упаковуються в [[Пластик|пластикову]] обгортку або вощений папір.

Інші різновиди альфахорів відрізняються різними інгредієнтами при приготуванні бісквітів, наприклад, з додаванням [[арахіс]]у; вони також мають різні наповнювачі та покриття і навіть додатковий третій бісквіт (''alfajor triple'').

У провінції [[Кадіс]] ([[Іспанія]]) є зовсім інші кондитерські вироби, також звані ''альфахор'', які роблять з [[Борошно|борошна]], [[мед]]у, [[Мигдаль|мигдалю]] і декількох [[Спеції|спецій]], наприклад, [[Кориця|кориці]]. Найчастіше вони продаються перед [[Різдво]]м.

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights=130>
Файл: Alfajores.JPG|[[Перу]]анські альфахори
Image: Alfajorartesanaldemaicena.jpg|Промислово виготовлені альфахори з кукурудзяним крохмалем і [[дульсе-де-лече]].
Alfajores-de-maicena-biscuits-recipe.jpg|Домашні альфахори
Espejitos.jpg|[[Уругвай]]ські альфахори з [[Мармелад з айви|мармеладом з айви]]
Image: Mardelplata01.jpg|Havanna, один з головних магазинів і бренд альфахорів у [[Мар-дель-Плата]], [[Аргентина]].
</gallery>

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20161228174150/http://www.alfajorargentino.com.ar/ Alfajores de Argentina] (іспанська, англійська)
* [http://losalfajores.blogspot.com/ El Blog De Los Alfajores] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180904112545/https://losalfajores.blogspot.com/ |date=4 вересня 2018 }}
* [http://www.postresbalcarce.com.ar/ Alfajores Balcarce] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180929050722/http://www.postresbalcarce.com.ar/ |date=29 вересня 2018 }} (іспанська, англійська)
* [http://www.havanna.com.ar/ Alfajores HAVANNA] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181014101501/http://www.havanna.com.ar/ |date=14 жовтня 2018 }}
* [http://www.alfajores-jorgito.com/ Alfajores Jorgito] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181102044450/http://alfajores-jorgito.com/ |date=2 листопада 2018 }}
* [http://www.alfajoresmerengo.com/ Alfajores Merengo (Santafesino Type)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181012101144/http://www.alfajoresmerengo.com/ |date=12 жовтня 2018 }} (іспанська, англійська)
* [http://www.estanciaelrosario.com.ar/ Alfajores Estancia El Rosario (Cordobes Type)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180813105319/http://www.estanciaelrosario.com.ar/ |date=13 серпня 2018 }} (іспанська, англійська)
* [http://www.alfajoresportezuelo.com.uy Alfajores Portezuelo] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201202040210/http://alfajoresportezuelo.com.uy/ |date=2 грудня 2020 }} (іспанська, англійська)
* [http://www.ibopeplus.com.ar/ Alfajor Ibope made entirelly from Carob tree fruit] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191130070718/http://www.ibopeplus.com.ar/ |date=30 листопада 2019 }} (іспанська)
* [http://www.bitsnbites.com.mx/ Alfajor Bits'nBites, non traditional Mexican alfajor] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180807223617/http://bitsnbites.com.mx/ |date=7 серпня 2018 }} (іспанська)

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Перуанська кухня]]
[[Категорія:Чилійська кухня]]
[[Категорія:Уругвайська кухня]]
[[Категорія:Печиво]]
[[Категорія:Андалуська кухня]]
[[Категорія:Десерти]]


text:
# Вальтерсдорф
Вальтерсдорф — район муніципалітету Шенефельд землі Бранденбург.

## Розташування
Місце знаходиться на південний схід від Берліна в районі Даме-Шпреевальд. На захід від центру Вальтерсдорфа знаходиться Кінберг, який також належить до району та колишнього муніципалітету, Берлін — на півночі, Кенігс-Вустерхаузен — на півдні, а муніципалітет Шульцендорф — на сході. Вальтерсдорф також включає населені частини муніципалітету Ротберг, поселення Губертус, поселення Вальтерсдорф, Толькруг і Форверк. Ротберг є водночас власним районом (6 941 241 м²), поруч із районом Вальтерсдорф (13 996 838 м²), оскільки Ротберг спочатку був окремим муніципалітетом, який був заснований 27. Вересень був включений до Вальтерсдорфа.

## Транспорт
Вальтерсдорф розташований безпосередньо на федеральних трасах 113 і 117. В околицях знаходиться трикутник автомагістралі Вальтерсдорф, в який частково включений однойменний виїзд. Точка підключення A113 до майбутнього аеропорту Берлін-Бранденбург також все ще знаходиться у Вальтерсдорфі, але веде прямо до Шенефельда через Шенефельдер Алеє.
Кілька автобусних ліній проходять через Вальтерсдорф, які, серед іншого, забезпечують швидке сполучення з аеропортом Берлін-Бранденбург (термінали 1 і 2) і терміналом 5. Берлін напряму з'єднаний з Вальтерсдорфом лінією 263.
Найближчі залізничні станції: Аеропорт Бранденбург — Термінал 5 на зовнішньому кільці Берліна та Айхвальде на залізничній лінії Берлін Варшаверштрассе - Кенігс Вустерхаузен. До обох можна дістатися автобусом.

title: Вальтерсдорф

wikitext:
{{НП
|статус =
}}

'''Вальтерсдорф''' — район муніципалітету [[Шенефельд]] землі [[Бранденбург]].

== Розташування ==
Місце знаходиться на південний схід від [[Берлін|Берліна]] в [[Даме-Шпреевальд (район)|районі Даме-Шпреевальд]]. На захід від центру Вальтерсдорфа знаходиться Кінберг, який також належить до району та колишнього муніципалітету, Берлін — на півночі, [[Кенігс-Вустергаузен|Кенігс-Вустерхаузен]] — на півдні, а муніципалітет [[Шульцендорф]] — на сході. Вальтерсдорф також включає населені частини муніципалітету Ротберг, поселення Губертус, поселення Вальтерсдорф, Толькруг і Форверк. Ротберг є водночас власним районом (6 941 241 м²), поруч із районом Вальтерсдорф (13 996 838 м²), оскільки Ротберг спочатку був окремим муніципалітетом, який був заснований 27. Вересень був включений до Вальтерсдорфа.

== Транспорт ==
[[Файл:Kirche_Waltersdorf.jpg|міні|left|Церква у Вальтерсдорфі.]]
Вальтерсдорф розташований безпосередньо на [[Автобан A113 (Німеччина)|федеральних трасах 113]] [[Автобан A117 (Німеччина)|і 117]]. В околицях знаходиться трикутник автомагістралі Вальтерсдорф, в який частково включений однойменний виїзд. Точка підключення A113 до майбутнього [[Берлін-Бранденбург (аеропорт)|аеропорту Берлін-Бранденбург]] також все ще знаходиться у Вальтерсдорфі, але веде прямо до Шенефельда через Шенефельдер Алеє.

Кілька автобусних ліній проходять через Вальтерсдорф, які, серед іншого, забезпечують швидке сполучення з [[Берлін-Бранденбург (аеропорт)|аеропортом Берлін-Бранденбург (термінали 1 і 2)]] і [[Берлін-Бранденбург (аеропорт)|терміналом 5]]. Берлін напряму з'єднаний з Вальтерсдорфом лінією 263.

Найближчі залізничні станції: [[Аеропорт Бранденбург — Термінал 5 (станція)|Аеропорт Бранденбург — Термінал 5]] на зовнішньому кільці Берліна та Айхвальде на залізничній лінії Берлін Варшаверштрассе - Кенігс Вустерхаузен. До обох можна дістатися автобусом.

== Література ==

* Lieselott Enders: ''Історичний місцевий словник для Бранденбурга: Teltow'' (= ''Історичний місцевий словник для Бранденбурга'' . Том 4). Видавець, наступник Германа Бьолау, Веймар, 1976 рік.

== Посилання ==

* [http://www.gemeinde-schoenefeld.de/ortsteil-waltersdorf.html Округ Вальтерсдорф] на сайті муніципалітету Шенефельд

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}

title: Країна

Країна: Німеччина

Адмінодиниця: Шенефельд

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2

Автомобільний код: LDS (Шенефельд)


text:
# Хотінок Ісак Павлович
Ісак Павлович (Пінхусович) Хотіно́к (* 18 грудня (31 грудня) 1908, село Борзна, нині місто Чернігівської області — † 14 листопада 1980, Київ) — український графік і медальєр. Заслужений художник УРСР (1974).

## Біографія
Родом з Борзни на Чернігівщині. Мистецьку освіту здобув у Харківському художньому інституті (1928, класи Івана Падалки і Василя Єрмилова).
Учасник Великої Вітчизняної війни. Нагороджений орденом Червоної Зірки, медалями.

## Творчість
Працював у станковій (пейзажі і портрети) і книжковій графіці.
Ілюстрації та оформлення книжок: «Дубові гряди» Івана Сенченка (1919), «Раби Конґа» Даніеля Берсо (1930, у співавторстві з Л. Перешкольником), «Про брук і молоток» Івана Кулика (1931), «Витязь у тигровій шкурі» Шота Руставелі (1950), «Українські народні пісні» (1951), «Українське народне декоративне мистецтво» (1956), «Кобзар» Т. Шевченка (1957), зб. перекладів з Г. Гейне (1956) і Ю. Словацького (1959), «Декамерон» Дж. Боккаччо (1964), «Далекі орбіти» Андрія Малишка, «Українські філіграні» (1972) та ін.
Твори Хотінка експонувалися на виставці АНУМ у Львові (1932).
Хотінок виконав ескізи медалей до сторіччя з дня смерти Тараса Шевченка, до ювілеїв Івана Франка, А. Данте, Івана Котляревського та ін.
Автор обкладинки першого видання Української радянської енциклопедії.

title: Хотінок Ісак Павлович

wikitext:
{{художник}}
'''Ісак Павлович''' (Пінхусович) '''Хотіно́к''' (* 18 грудня ([[31 грудня]]) [[1908]], село [[Борзна]], нині місто [[Чернігівська область|Чернігівської області]] — † [[14 листопада]] [[1980]], [[Київ]]) — український графік і [[медальєр]]. [[Заслужений художник УРСР]] (1974).

== Біографія ==
Родом з Борзни на Чернігівщині. Мистецьку освіту здобув у [[Харківський художній інститут|Харківському художньому інституті]] (1928, класи [[Падалка Іван Іванович|Івана Падалки]] і [[Єрмилов Василь Дмитрович|Василя Єрмилова]]).

Учасник [[Німецько-радянська війна|Великої Вітчизняної війни]]. Нагороджений [[орден Червоної Зірки|орденом Червоної Зірки]], медалями.

== Творчість ==
[[Файл:Daniel Bersot. Vie au Congo.Sous la Chicote. Traduction en ukrainien. 1930. Couverture de livre 01.jpg|міні|ліворуч|200пкс| Даніель Берсо. «Раби Конґа». 1930. [[Дереворит]]и Ісака Хотінка.]]
Працював у станковій (пейзажі і портрети) і книжковій графіці.

Ілюстрації та оформлення книжок: «Дубові гряди» Івана Сенченка ([[1919]]), «Раби Конґа» [[Берсо Даніель|Даніеля Берсо]] ([[1930]], у співавторстві з [[Перешкольник Лев Михайлович|Л. Перешкольником]]), [https://uartlib.org/dityachi-knigi/ivan-kulyk-pro-bruk-i-molotok/ «Про брук і молоток»] [[Кулик Іван Юліанович|Івана Кулика]] ([[1931]]), «Витязь у тигровій шкурі» [[Шота Руставелі]] ([[1950]]), «Українські народні пісні» ([[1951]]), «Українське народне декоративне мистецтво» ([[1956]]), «Кобзар» [[Шевченко Тарас Григорович|Т. Шевченка]] ([[1957]]), зб. перекладів з [[Генріх Гейне|Г. Гейне]] ([[1956]]) і [[Юліуш Словацький|Ю. Словацького]] ([[1959]]), «[[Декамерон]]» [[Джованні Боккаччо|Дж. Боккаччо]] ([[1964]]), [https://uartlib.org/wp-content/uploads/2024/05/img20240515_0049.jpg «Далекі орбіти»] [[Андрій Малишко|Андрія Малишка]], «Українські філіграні» ([[1972]]) та ін.

Твори Хотінка експонувалися на виставці [[АНУМ]] у Львові ([[1932]]).

Хотінок виконав ескізи медалей до сторіччя з дня смерти [[Шевченко Тарас Григорович|Тараса Шевченка]], до ювілеїв [[Франко Іван Якович|Івана Франка]], [[Данте Аліг'єрі|А. Данте]], [[Котляревський Іван Петрович|Івана Котляревського]] та ін.

Автор обкладинки першого видання [[Українська радянська енциклопедія|Української радянської енциклопедії]].

== Література ==
* {{ЕУ}}
* {{УРЕС-1/3}} — С. 698.
* {{УРЕ-2/12}} — С. 174.
* {{УРЕС-2/3}} — С. 583.
* {{ШС/2}} — С. 325—326.
* {{МУ-97}} — С. 620.
* Ісак Павлович Хотінок. Каталог виставки: передм. [[Касіян Василь Ілліч|В. Касіяна]] — К. : [[Мистецтво (видавництво)|Мистецтво]], 1971 — 80 с. Накл. 1000 пр.

== Посилання ==
* {{ШевЕ-6|частина=Хотінок Ісак Павлович|сторінки =639}}
* [https://uartlib.org/ukrayinski-hudozhniki/hotinok-isak/ ІСАК ХОТІНОК // Бібліотека українського мистецтва]

{{Bio-stub}}

[[Категорія:Учасники Другої світової війни з СРСР]]
[[Категорія:Українські графіки]]
[[Категорія:Заслужені художники УРСР]]
[[Категорія:Кавалери ордена Червоної Зірки]]
[[Категорія:Уродженці Борзни]]
[[Категорія:Народились 31 грудня]]
[[Категорія:Народились 1908]]
[[Категорія:Померли 14 листопада]]
[[Категорія:Померли 1980]]
[[Категорія:Померли в Києві]]
[[Категорія:Члени Національної спілки художників України]]

title: Хотінок Ісак Павлович

Народження: 31 грудня 1908 ( 1908-12-31 ) Борзна , Борзнянський повіт , Чернігівська губернія , Російська імперія

Діяльність: художник-гравер

Член: Національна спілка художників України


text:
# Кашикадаси
Кашикадаси  (тур. Kaşıkadası — «острів-ложка», названий так із-за своєї форми або Піта (грец. Πίτα)) — один з найменших Принцевих островів в Мармуровому морі біля Стамбула. Площа острова 0,006 км². Розташовується між Буйюкадою і Хейбеліадою. Адміністративно входить у район Адалар провінції Стамбул.

title: Кашикадаси

wikitext:
{{Без джерел|дата=липень 2022}}
{{Острів
|район=Адалар
|CoordScale=
}}

'''Кашикадаси ''' ({{Lang-tr|Kaşıkadası}} — «острів-ложка», названий так із-за своєї форми або '''Піта''' ({{Lang-el|Πίτα}})) — один з найменших [[Принцеві острови|Принцевих островів]] в [[Мармурове море|Мармуровому морі]] біля [[Стамбул]]а. Площа острова 0,006 км². Розташовується між [[Буйюкада (острів)|Буйюкадою]] і [[Хейбеліада|Хейбеліадою]]. Адміністративно входить у район Адалар [[Стамбул (провінція)|провінції Стамбул]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Острови Мармурового моря]]
[[Категорія:Острови Туреччини]]

title: Географія

Акваторія: Мармурове море

Група островів: Принцівські острови

title: Країна

Країна:
Туреччина
КашикадасиКашикадаси (Туреччина)
Кашикадаси у Вікісховищі

Район: Адалар

Населення: 0 осіб


text:
# Комашко Павло Савович
Павло Савович Кома́шко (нар. 1878, Міські Млини — пом. 9 січня 1925, Полтава) — український майстер художнього різьблення по дереву.

## Біографія
Народився 1878 року в селі Міських Млинах (тепер Полтавський район Полтавської області, Україна). Брав участь у російсько-японській війні 1904—1905 років. Навчався у сницаря М. Чубенка, в майстерні якого працював впродовж 1906—1908 років.
З 1908 року жив у Полтаві, де впродовж 1908–1917 років працював у столярнорізьбярській майстерні земства та впродовж 1917–1924 років — у спілці деревообробників. Помер в Полтаві 9 січня 1925 року.

## Творчість
Виготовляв іконостаси, кіоти, аналої, оздоблені в єпархіальному стилі; меблі (столи, стільці, дивани, ліжка), вжиткові речі, рамки для фотокарток, полиці, рамки з ручками для дзеркал, ножі для розрізування паперу (1910–1920-ті) у тригранно-виїмчастому різьбленні з рослинним орнаментом, зображенням птахів.
Брав участь у Всеросійській кустарній виставці в 1913 році у Санкт-Петербурзі (мала срібна медаль за буфет, виконаний разом із Василем Гарбузом за проектом В. Черченка, Полтавський художній музей).
Роботи зберігаються у Полтавському художньому і краєзнавчому музеях.

title: Комашко Павло Савович

wikitext:
{{особа
|зображення =Комашко Павло Савович.jpg
}}{{ПІП}}
'''Павло Савович Кома́шко''' ({{н}} [[1878]], [[Міські Млини]] — {{с}} [[9 січня]] [[1925]], [[Полтава]]) — український майстер художнього [[різьблення по дереву]].

== Біографія ==
Народився [[1878]] року в селі [[Міські Млини|Міських Млинах]] (тепер [[Полтавський район]] [[Полтавська область|Полтавської області]], [[Україна]]). Брав участь у [[російсько-японська війна|російсько-японській війні 1904—1905 років]]. Навчався у [[сницар]]я М. Чубенка, в майстерні якого працював впродовж [[1906]]—[[1908]] років.

З [[1908]] року жив у [[Полтава|Полтаві]], де впродовж [[1908]]–[[1917]] років працював у столярнорізьбярській майстерні земства та впродовж [[1917]]–[[1924]] років — у спілці деревообробників. Помер в Полтаві [[9 січня]] [[1925]] року.

== Творчість ==
Виготовляв [[іконостас]]и, [[кіот]]и, [[Аналой|анало]]ї, оздоблені в єпархіальному стилі; [[меблі]] ([[стіл|столи]], [[стілець|стільці]], [[Диван (меблі)|дивани]], [[ліжко|ліжка]]), вжиткові речі, рамки для фотокарток, [[полиця|полиці]], рамки з ручками для [[дзеркало|дзеркал]], [[ніж|ножі]] для розрізування [[папір|паперу]] (1910–1920-ті) у тригранно-виїмчастому різьбленні з рослинним [[орнамент]]ом, зображенням [[птахи|птахів]].

Брав участь у Всеросійській кустарній виставці в [[1913]] році у [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]] (мала срібна медаль за [[Буфет (меблі)|буфет]], виконаний разом із [[Гарбуз Василь Степанович|Василем Гарбузом]] за проектом В. Черченка, Полтавський художній музей).

Роботи зберігаються у [[Полтавський художній музей|Полтавському художньому]] і [[Полтавський краєзнавчий музей|краєзнавчому]] музеях.

== Література ==
* ''[[Ханко Віталій Миколайович|Ханко В. М.]]'' Комашко Павло Савович // {{ЕСУ}}

{{нк}}
{{Портали|Біографії|Декоративно-ужиткове мистецтво|Полтавщина}}

[[Категорія:Учасники російсько-японської війни]]
[[Категорія:Українські різьбярі]]
[[Категорія:Різьбярі по дереву]]
[[Категорія:Митці Полтави]]

title: Комашко Павло Савович

Народився: 1878 · Міські Млини, Зіньківський район, Полтавська область

Помер: 9 січня 1925 · Полтава, Українська СРР, СРСР

Країна: Російська імперія · СРСР

Діяльність: різьбяр по дереву

Учасник: Російсько-японська війна