text:
# Березівський район
Березівський район — район Одеської області в Україні, утворений 17 липня 2020 року. Адміністративний центр — місто Березівка. Другий за площею у Одеській області після Подільського району та шостий з семи районів області за кількістю населення. Має найнижчу в області щільність населення.

## Географія
Березівський район розташований в північно-східній частині Одеської області. Рельєф території району в цілому являв собою підвищену хвилясту рівнину Причорноморського подолу. Район був розташований у межах Дністровсько-Дніпровської північностепової фізико-географічної провінції; північно-східні околиці — в межах Причорноморської середньостепової. Територія району лежала на Причорноморській низовині, це плоскохвиляста і середньохвиляста лесова рівнина з абсолютними висотами 100—150 м, розчленована широкими долинами; на південному сході степові блюдця. У районі сильно розвинуті ерозійні процеси, балки та яри.
Район межує з Одеським, Подільським і Роздільнянським районами Одеської області, а також з Вознесенським, Миколаївським і Первомайським районами Миколаївської області.
Корисні копалини: вапняки, глина, кварцити, пісок.
Клімат помірно континентальний. Пересічна температура січня -4 °C, липня +22 °C. Період з температурою понад +10 °C становить 178 днів. Середня норма атмосферних опадів — 410 мм на рік. Максимум припадає на теплий період року. Сніговий покрив нестійкий. Район лежить у межах посушливої, дуже теплої агрокліматичної зони.
Район омивається Тилігульським та Хаджибейським лиманами. За повернення рівня Куяльницького лиману він би досяг території району (старим берегом його верхів'я проходить частина межі району). У центральній частині району протікає річка Великий Куяльник (з притоками Суха Журівка, Силівка, Кошкова), що впадає до Куяльницького лиману, у центральній частині — річка Малий Куяльник (з притокою Середній Куяльник), що впадають в Хаджибейський лиман, у західній — річка Тилігул (з притоками Журавка, Сліпуха, Тартакай) впадає до Тилігульського лиману. Також районом протікають річки Чичиклія (з притокою Стовбова), Балай, Царега. Переважна більшість річок пересихають влітку. Уздовж русел цих річок, в основному, і розташовані села району, які мають витягнуту конфігурацію, неорганізовану забудову, у ряді випадків з однією вулицею, що забудована з однієї або двох сторін. Для місцевих потреб було споруджено багато ставків, пробурено 250 артезіанських свердловин.
З ґрунтів найбільш поширені чорноземи звичайні, середньо- та малогумусні, лучно-чорноземні та дернові оглеєні глинисто-піщані ґрунти (долина Тилігулу).
На території району багато природних лісів і штучних лісових насаджень. Серед деревних порід переважають біла акація, дуб, сосна, горіх, в'яз, гледичія.

### Природозаповідний фонд
У районі задля збереження природних ландшафтів та окремих об'єктів природи створені:
- Тилігульський — регіональний ландшафтний парк.
- Заводівський — ландшафтний заказник місцевого значення.
- Каїрівський ландшафтний заказник
- Коса Стрілка — орнітологічний заказник загальнодержавного значення
- Ландшафтний заказник «Верхній ліс» (біля села Северинівки)
- Осинівський ландшафтний заказник
- Петрівський загальнозоологічний заказник
- Чогодарівський заказник
- Новопавлівський заказник
- Новомиколаївський

|                                   |
| Заводівський ландшафтний заказник |

|                                  |
| Каїрівський ландшафтний заказник |

|                                |
| Птахи у заказнику Коса Стрілка |

|                                                   |
| Гирло річки Балай, Тилігульський ландшафтний парк |

|                                    |
| Ландшафтний заказник «Верхній ліс» |

|                         |
| Чогодарівський заказник |

|                                  |
| Осинівський ландшафтний заказник |

|                                          |
| Петрівський загальнозоологічний заказник |

|                     |
| Михайлопільський яр |

Також в районі існують ботанічні пам'ятки природи: трьохсотрічна Груша Адамівська і Михайлопільський яр, а також Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва Мар'їн гай.

## Історія
Район створено відповідно до постанови Верховної Ради України № 807-IX від 17 липня 2020 року. До його складу увійшли: Березівська міська, Іванівська, Миколаївська, Раухівська, Ширяївська селищні, Андрієво-Іванівська, Великобуялицька, Знам'янська, Коноплянська, Курісовська, Новокальчевська, Петровірівська, Розквітівська, Старомаяківська, Стрюківська, Чогодарівська сільські територіальні громади.
Раніше територія району входила до складу Березівського (1923—2020), Іванівського, Миколаївського, Ширяївського (окрім сільрад, що увійшли до складу Цебриківської та Долинської громад, що належать до інших районів) та частково Великомихайлівського району (сільради, що увійшли до Знам'янської громади).

### Передісторія земель району

#### Імперське минуле
До 1791 року територія сучасного району, належала до Ханської України (Єдисану), що була підконтрольною Османській імперії. За умовами Ясського мирного договору була приєднана до Російської імперії. Територія належала до Ананьївського, Одеського та Тираспольського повітів Херсонської губернії.

#### Українська революція
Після Лютневої революції у складі Російської Республіки (проголошена 14 вересня 1917).
З листопада 1917 р. у складі Української Народної Республіки. (Проголошена 7 листопада 1917 року, після більшовицького жовтневого перевороту, як автономна республіка у складі Російської республіки). За УНР переважна більшість району входила до регіону Подністров'я. Крайній схід — до регіону Помор'я. Крайній південь — до регіону Одеса.
22 січня 1918 р. проголошено незалежність УНР (після початку радянсько-української війни).
З початку лютого 1918 р. у складі Одеської Радянської Республіки. (У результаті наступу Червоної гвардії).
З першої половини березня 1918 р. знову в складі УНР. (В результаті отримання УНР воєнної підтримки з боку Австро-Угорщини, після укладення нею мирного договору з Центральними державами).
Після державного перевороту 29 квітня 1918 р. у складі Української Держави.
З грудня 1918 р. знову в складі УНР. (В результаті усунення від влади гетьмана Павла Скоропадського, після поразки Центральних держав у Першій світовій війні).
З кінця березня 1919 р. — у складі Української Радянської Соціалістичної Республіки (В результаті наступу Червоної армії).
З вересня 1919 р. під владою Білого Півдня Росії.
З лютого 1920 р. знову в складі УРСР, а з утворенням Радянського Союзу 30 грудня 1922 р. — в його складі.
|                                                                      |
| Стара адміністративна будівля в селі Северинівка (тепер амбулаторія) |

|                                 |
| Кам'яний вітряк в селі Адамівка |

|                                                                      |
| Руїни Церква Святих Петра і Павла і Гробівця Раухів в селі Заводівка |

|                                                   |
| Руїни Костелу Святого Северина в селі Северинівка |

|                                                     |
| Свято-Іоанно Богословська церква в селі Северинівка |

|                                                                                |
| Козацький цвинтар у покинутому селі Стара Вандалинівка (біля села Черняхівське) |

|                                      |
| Козацький цвинтар в селі Северинівка |

## Адміністративний устрій
Район складається з 16 територіальних громад.
| Назва громади                        | Адміністративний центр | Зображення |
| ------------------------------------ | ---------------------- | ---------- |
| Березівська міська громада           | м. Березівка           |            |
| Іванівська селищна громада           | селище Іванівка        |            |
| Миколаївська селищна громада         | селище Миколаївка      |            |
| Раухівська селищна громада           | селище Раухівка        |            |
| Ширяївська селищна громада           | селище Ширяєве         |            |
| Андрієво-Іванівська сільська громада | с. Андрієво-Іванівка   |            |
| Великобуялицька сільська громада     | с. Великий Буялик      |            |
| Знам'янська сільська громада         | с. Знам'янка           |            |
| Коноплянська сільська громада        | с. Конопляне           |            |
| Курісовська сільська громада         | с. Курісове            |            |
| Новокальчевська сільська громада     | с. Новокальчеве        |            |
| Петровірівська сільська громада      | с. Петровірівка        |            |
| Розквітівська сільська громада       | с. Розквіт             |            |
| Старомаяківська сільська громада     | с. Старі Маяки         |            |
| Стрюківська сільська громада         | с. Стрюкове            |            |
| Чогодарівська сільська громада       | с. Чогодарівка         |            |

## Населення
Населення району, станом на 1 січня 2021 року — 106 490 осіб. З них міського населення — 29 636 (27,8 %).
Входить у десятку районів з найменшою щільністю населення серед усіх районів України. Шостий з семи районів області за кількістю населення. У 10 з 16 громад району щільність населення складає менше 20 осіб/км2, з них в одній громаді менше 10 осіб/км2. З 10 найменших за щільністю населення громад всієї області 7 відносяться до Березівського району. При цьому 5 з 10 громад з найменшою за кількістю населення серед всіх громад області теж належать до Березівського району.
| Міські населені пункти | Населення (2021) | Зображення |
| ---------------------- | ---------------- | ---------- |
| місто Березівка        | 9 527            |            |
| селище Ширяєве         | 6 402            |            |
| селище Петрівка        | 4 518            |            |
| селище Раухівка        | 2 648            |            |
| селище Миколаївка      | 2 630            |            |
| селище Іванівка        | 2 381            |            |
| селище Радісне         | 1 530            |            |

Сільського населення — 76 854 осіб (72,2 %).
| Найбільші села      | Населення (2001) | Зображення |
| ------------------- | ---------------- | ---------- |
| с Знам'янка         | 4 134            |            |
| с Петровірівка      | 2 954            |            |
| с Стрюкове          | 2 066            |            |
| с Конопляне         | 1 707            |            |
| с Великий Буялик    | 1 694            |            |
| с Андрієво-Іванівка | 1 692            |            |
| с Ісаєве            | 1 513            |            |
| с Миколаївка        | 1 423            |            |
| с Мар'янівка        | 1 301            |            |
| с Новоселівка       | 1 257            |            |
| с Розквіт           | 1 050            |            |
| с Демидове          | 1 029            |            |
| с Ставкове          | 1 025            |            |
| с Скосарівка        | 1 007            |            |

## Інфраструктура

### Автошляхи
Через район проходять автошляхи E95 (М05), Р55 та Р71.

### Залізниця
Південно-східну частину району перетинає залізниця Одеса — Колосівка. Її було збудовано в 1914 році, електрифіковано в 1971 році.
В 1969 році було збудовано залізницю Мигаєве — Раухівка. В 1999 році ділянку від роз'їзду Ротове до станції Раухівка було демонтовано. Роз'їзд Ротове та станція Новознам'янка на цій лінії розташовані на південному заході району.
Близько 6 кілометрів межі району на його північному заході проходять краєм залізничної лісосмуги вздовж лінії Роздільна-Подільськ. На цій ділянці розташована платформа Перемога. В 1960-х — 2002 роках на території району діяли під'їзні колії від станції Затишшя.

### Інше
На території району розташована недіюча військова авіабаза Буялик.

## Культура
У районному центрі створено і функціонує краєзнавчий музей, центри культури і дозвілля, клубні заклади, школи-мистецтв, бібліотеки.
|                                      |
| Палац-Садиба Курісів в селі Курісове |

|                             |
| Палац Курісів в селі Ісаєве |

|                                      |
| Садиба Юковського в селі Михайлопіль |

|                                   |
| Садиба Ґіжицьких в селі Ряснопіль |

|                                     |
| Брама замку Раухів в селі Заводівка |

|                                   |
| Садиба Поплавських в Петровірівці |

### Освіта
За радянських часів у районі було створено Березівський зоотехнічний технікум, 2 професійно-технічні училища, працювало 49 загальноосвітніх шкіл і 1 музична.
|                  |
| Школа в Іванівці |

|                |
| Школа в Каїрах |

|                                               |
| Спортивний майданчик біля школи в Михайлополі |

|                                  |
| На уроці в Златоустівській школі |

|                      |
| Школа у Виноградному |

|                    |
| Школа в Олексіївка |

|                     |
| Школа у Северинівка |

## Цікаві факти
- Входить у десятку районів з найменшою щільністю населення серед усіх районів України. У 10 з 16 громад району щільність населення складає менше 20 осіб/км2, з них в одній громаді менше 10 осіб/км2. З 10 найменших за щільністю населення громад всієї області 7 відносяться до Березівського району. При цьому 5 з 10 громад з найменшою кількістю населення серед всіх громад області теж належать до Березівського району.
- Березівка — найменший райцентр області — 9,5 тис. осіб (2021). 2 найменші райцентри ліквідованих у 2020 році районів області: Іванівка — 2,38 тис. осіб (2021) та Миколаївка — 2,63 тис. осіб (2021) — увійшли до Березівського району.
- Два з трьох смт Одещини, що входять до громад центрами яких є села знаходяться у Березівському районі: селище Радісне Знам'янської сільської громади та селище Петрівка Великобуялицької сільської громади.

title: Березівський район

wikitext:
{{Район
 | назва           = Березівський
 | прапор          = Berezivka Raion Flag.png
 | опис прапора    = Прапор Березівського району
 | герб            = Bereziwskiy rayon coat.png
 | опис герба      = Герб Березівського району
 | розташування    =
 | мапа            = Berezovskiy rayon 2020.svg
 | регіон          = [[Одеська область]]
 | код КАТОТТГ     = UA51020000000097683
 | утворений       = 17 липня [[2020]] року
 | облікова картка = {{ОКВРУ-ШК|90806}}
 | населення       = {{Населення районів Одеської області|Березівський}}
 | площа           = 5551,6
 | густота         = 19,1
 | код району      =
 | поштові індекси =
 | центр           = м. [[Березівка]]
 | міста           = 1
 | села            = 219
 | селища          = 6
 | міські ради     = 1
 | селищні ради    = 4
 | сільські ради   = 11
 | громади         = 16
 | адреса          =
 | вебсторінка     = https://berezivka-rda.odessa.gov.ua/
}}
{{about|сучасний Березівський район|колишній район|Березівський район (1923—2020)}}

'''Березівський район''' — [[район]] [[Одеська область|Одеської області]] в [[Україна|Україні]], утворений 17 липня [[2020|2020 року]]. Адміністративний центр — місто [[Березівка]]. Другий за площею у Одеській області після [[Подільський район (Одеська область)|Подільського району]] та шостий з семи районів області за кількістю населення. Має найнижчу в області щільність населення.

== Географія ==
[[Файл:Михайлопільський-яр-над-сільською-школою.jpg|thumb|300px|left|Михайлопільський яр]]
Березівський район розташований в північно-східній частині [[Одеська область|Одеської області]]. Рельєф території району в цілому являв собою підвищену хвилясту рівнину Причорноморського подолу. Район був розташований у межах [[Дністровсько-Дніпровська північностепова провінція|Дністровсько-Дніпровської північностепової фізико-географічної провінції]]; північно-східні околиці — в межах [[Причорноморська середньостепова провінція|Причорноморської середньостепової]].{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}} Територія району лежала на [[Причорноморська низовина|Причорноморській низовині]], це плоскохвиляста і середньохвиляста [[лес]]ова [[рівнина]] з абсолютними висотами 100—150 м, розчленована широкими долинами; на південному сході [[степові блюдця]].<ref name="УРЕ"/>{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}} У районі сильно розвинуті [[деградація земель|ерозійні процеси]], [[Балка (форма рельєфу)|балки]] та [[яр]]и.{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}

Район межує з [[Одеський район|Одеським]], [[Подільський район (Одеська область)|Подільським]] і [[Роздільнянський район|Роздільнянським]] районами Одеської області, а також з [[Вознесенський район|Вознесенським]], [[Миколаївський район|Миколаївським]] і [[Первомайський район|Первомайським]] районами [[Миколаївська область|Миколаївської області]].
{{Розташування2
|nw=[[Подільський район (Одеська область)|Подільський район]]
|n=[[Первомайський район]]
([[Миколаївська область]])
|ne=[[Вознесенський район]]
|w=[[Роздільнянський район]]
|e=[[Вознесенський район]]
|sw=[[Роздільнянський район]]
|s=[[Одеський район]]
|se=[[Миколаївський район]]
([[Миколаївська область]])}}

[[Корисні копалини]]: [[вапняк]]и, [[глина]], [[кварцит]]и, [[пісок]].{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}

Клімат [[континентальний клімат|помірно континентальний]]. Пересічна температура січня -4 °C, липня +22 °C.{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}} Період з температурою понад +10 °C становить 178 днів.{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}} Середня норма [[Атмосферні опади|атмосферних опадів]] — 410 мм на рік. Максимум припадає на теплий період року.{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}} [[Сніговий покрив]] нестійкий. Район лежить у межах посушливої, дуже теплої [[Агрокліматичне районування|агрокліматичної зони]].{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}
[[Файл:Kairy Gulf 8.jpg|thumb|250px|left|Каїрська затока [[Тилігульський лиман|Тилігульського лиману]]]]
Район омивається [[Тилігульський лиман|Тилігульським]] та [[Хаджибейський лиман|Хаджибейським]] лиманами. За повернення рівня [[Куяльницький лиман|Куяльницького лиману]] він би досяг території району (старим берегом його верхів'я проходить частина межі району). У центральній частині району протікає річка [[Великий Куяльник]] (з притоками [[Суха Журівка (річка)|Суха Журівка]], [[Силівка (річка)|Силівка]], [[Кошкова]]), що впадає до Куяльницького лиману, у центральній частині — річка [[Малий Куяльник]] (з притокою [[Середній Куяльник]]), що впадають в [[Хаджибейський лиман]], у західній — річка [[Тилігул (річка)|Тилігул]] (з притоками [[Журавка (притока Тилігулу)|Журавка]], [[Сліпуха]], [[Тартакай]]) впадає до [[Тилігульський лиман|Тилігульського лиману]]. Також районом протікають річки [[Чичиклія]] (з притокою [[Стовбова]]), [[Балай]], [[Царега]]. Переважна більшість річок пересихають влітку. Уздовж русел цих річок, в основному, і розташовані села району, які мають витягнуту конфігурацію, неорганізовану забудову, у ряді випадків з однією вулицею, що забудована з однієї або двох сторін. Для місцевих потреб було споруджено багато [[став]]ків, пробурено 250 [[Артезіанська свердловина|артезіанських свердловин]].{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}

З ґрунтів найбільш поширені [[чорнозем]]и звичайні, середньо- та малогумусні, [[Лучно-чорноземні ґрунти|лучно-чорноземні]] та [[ґрунти тайгово-лісової зони#Дернові ґрунти|дернові]] оглеєні глинисто-піщані ґрунти (долина Тилігулу).{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}

На території району багато природних [[ліс]]ів і штучних лісових насаджень. Серед деревних порід переважають [[робінія звичайна|біла акація]], [[дуб]], [[сосна]], [[Горіх волоський|горіх]], [[в'яз]], [[Гледичія колюча|гледичія]].{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}

=== Природозаповідний фонд ===
У районі задля [[Охорона природи|збереження]] природних ландшафтів та окремих об'єктів природи створені:
* [[Тилігульський регіональний ландшафтний парк (Одеська область)|Тилігульський]] — регіональний ландшафтний парк.
* [[Заводівський ландшафтний заказник|Заводівський]] — [[ландшафтний заказник]] місцевого значення.
* [[Каїрівський ландшафтний заказник]]
* [[Коса Стрілка]] — орнітологічний заказник загальнодержавного значення
* [[Ландшафтний заказник «Верхній ліс»]] (біля села [[Северинівка (Березівський район)|Северинівки]])
* [[Осинівський ландшафтний заказник]]
* [[Петрівський загальнозоологічний заказник]]
* [[Чогодарівський заказник]]
* [[Новопавлівський заказник]]
* [[Новомиколаївський ландшафтний заказник|Новомиколаївський]]
{{Gallery
|title = Природозаповідний фонд Березівського району
|align = center
|File:DSC03200 Заводівський на в'їзді.jpg|[[Заводівський ландшафтний заказник]]
|File:Красне Сонечко видиба з-за обрію Каїрівського (HDRi).jpg|[[Каїрівський ландшафтний заказник]]
|File:Птахи Тилігульського лиману на косі.jpg|Птахи у заказнику [[Коса Стрілка]]
|File:РЛП Тилігульський (Одеська обл.). Гирло р. Балай. 09.08.2019 2.jpg|Гирло річки [[Балай]], [[Тилігульський регіональний ландшафтний парк (Одеська область)|Тилігульський ландшафтний парк]]
|File:Верхній Ліс.jpg|[[Ландшафтний заказник «Верхній ліс»]]
|File:Лінії схилів.jpg|[[Чогодарівський заказник]]
|File:Будиночки лісника.jpg|[[Осинівський ландшафтний заказник]]
|File:Лесная дорога.jpg|[[Петрівський загальнозоологічний заказник]]
|File:Сосни на схилі Михайлопільського Яру.jpg|[[Михайлопільський (ботанічна пам'ятка природи)|Михайлопільський яр]]
}}
Також в районі існують ботанічні пам'ятки природи: трьохсотрічна [[Груша Адамівська]] і [[Михайлопільський (ботанічна пам'ятка природи)|Михайлопільський яр]], а також [[Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва]] [[Мар'їн гай]].

== Історія ==
Район створено відповідно до постанови [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]] № 807-IX від 17 липня 2020 року. До його складу увійшли: [[Березівська міська громада|Березівська]] міська, [[Іванівська селищна громада (Одеська область)|Іванівська]], [[Миколаївська селищна громада (Одеська область)|Миколаївська]], [[Раухівська селищна громада|Раухівська]], [[Ширяївська селищна громада|Ширяївська]] селищні, [[Андрієво-Іванівська сільська громада|Андрієво-Іванівська]], [[Великобуялицька сільська громада|Великобуялицька]], [[Знам'янська сільська громада|Знам'янська]], [[Коноплянська сільська громада|Коноплянська]], [[Курісовська сільська громада|Курісовська]], [[Новокальчевська сільська громада|Новокальчевська]], [[Петровірівська сільська громада|Петровірівська]], [[Розквітівська сільська громада|Розквітівська]], [[Старомаяківська сільська громада|Старомаяківська]], [[Стрюківська сільська громада|Стрюківська]], [[Чогодарівська сільська громада|Чогодарівська]] сільські [[Територіальна громада України|територіальні громади]].

Раніше територія району входила до складу [[Березівський район (1923—2020)|Березівського (1923—2020)]], [[Іванівський район (Одеська область)|Іванівського]], [[Миколаївський район (Одеська область)|Миколаївського]], [[Ширяївський район|Ширяївського]] (окрім сільрад, що увійшли до складу [[Цебриківська селищна громада|Цебриківської]] та [[Долинська сільська громада (Одеська область)|Долинської]] громад<ref>[http://od.tax.gov.ua/data/files/254034.xls Інформаційний масив щодо закріплення територіальних громад з належністю до новостворених районів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210424223548/http://od.tax.gov.ua/data/files/254034.xls |date=24 квітня 2021 }} на сайті [https://od.tax.gov.ua/ ДПС в Одеській області ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210130084502/https://od.tax.gov.ua/ |date=30 січня 2021 }}</ref>, що належать до інших районів) та частково [[Великомихайлівський район|Великомихайлівського району]] (сільради, що увійшли до Знам'янської громади).

=== Передісторія земель району ===
[[Файл:Cossack Cemetery, Stara Vandalynivka 2.jpg|thumb|left|250px|Покинутий цвинтар села Стара Вандалинівка (тепер частина с. [[Черняхівське]])]]

==== Імперське минуле ====
До 1791 року територія сучасного району, належала до [[Ханська Україна|Ханської України]] (Єдисану), що була підконтрольною [[Османська імперія|Османській імперії]]. За умовами [[Ясський мирний договір|Ясського мирного договору]] була приєднана до [[Російська імперія|Російської імперії]]. Територія належала до [[Ананьївський повіт|Ананьївського]], [[Одеський повіт|Одеського]] та [[Тираспольський повіт|Тираспольського]] повітів [[Херсонська губернія|Херсонської губернії]].

==== [[Українська революція (1917—1921)|Українська революція]] ====
Після [[Лютнева революція|Лютневої революції]] у складі [[Російська республіка|Російської Республіки]] (проголошена 14 вересня 1917).

З листопада 1917 р. у складі [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]]. (Проголошена [[7 листопада]] [[1917]] року, після [[більшовики|більшовицького]] [[жовтневий переворот|жовтневого перевороту]], як [[автономія|автономна республіка]] у складі Російської республіки). За УНР переважна більшість району входила до регіону [[Подністров'я (УНР)|Подністров'я]]. Крайній схід — до регіону [[Помор'я (УНР)|Помор'я]]. Крайній південь — до регіону [[Одеса (УНР)|Одеса]].

22 січня 1918 р. [[Четвертий Універсал Української Центральної Ради|проголошено незалежність УНР]] (після початку [[радянсько-українська війна (1917—1921)|радянсько-української війни]]).

З початку лютого 1918 р. у складі [[Одеська радянська республіка|Одеської Радянської Республіки]]. (У результаті наступу [[Червона гвардія|Червоної гвардії]]).

З першої половини березня 1918 р. знову в складі УНР. (В результаті [[Операція «Фаустшлаг»|отримання УНР воєнної підтримки]] з боку [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщини]], після укладення нею [[берестейський мир (з УНР)|мирного договору]] з [[Центральні держави|Центральними державами]]).

Після [[Гетьманський переворот (1918)|державного перевороту 29 квітня 1918 р.]] у складі [[Українська Держава|Української Держави]].

З грудня 1918 р. знову в складі УНР. (В результаті усунення від влади гетьмана [[Скоропадський Павло Петрович|Павла Скоропадського]], після поразки Центральних держав у [[Перша світова війна|Першій світовій війні]]).

З кінця березня 1919 р. — у складі [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Української Радянської Соціалістичної Республіки]] (В результаті наступу [[Червона армія|Червоної армії]]).

З вересня 1919 р. під владою Білого [[Південь Росії (держава)|Півдня Росії]].

З лютого 1920 р. знову в складі УРСР, а з утворенням [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|Радянського Союзу]] 30 грудня 1922 р. — в його складі.
{{Gallery
|title = Пам'ятки історії Березівського району
|align = center
|File:Clinic in Severynivka 01.jpg|Стара адміністративна будівля в селі [[Северинівка (Березівський район)|Северинівка]] (тепер амбулаторія)
|File:Adamivka, Ivanivka Hromada 03.jpg|[[Кам'яний вітряк в Адамівці (Березівський район)|Кам'яний вітряк]] в селі [[Адамівка (Березівський район)|Адамівка]]
|File:Zavadivka ruins.jpg|Руїни [[Церква Святих Петра і Павла (Заводівка)|Церква Святих Петра і Павла]] і Гробівця Раухів в селі [[Заводівка (Березівський район)|Заводівка]]
|File:St. Severin Church, Severynivka 04.jpg|Руїни [[Костел Святого Северина (Северинівка)|Костелу Святого Северина]] в селі [[Северинівка (Березівський район)|Северинівка]]
|File:Свято-Іоанно Богословська церква (Северинівка).jpg|[[Свято-Іоанно Богословська церква (Северинівка)|Свято-Іоанно Богословська церква]] в селі [[Северинівка (Березівський район)|Северинівка]]
|File:Sun cross, Stara Vandalynivka Cossack Cemetery.jpg|Козацький цвинтар у покинутому селі Стара Вандалинівка (біля села [[Черняхівське]])
|File:Old Cemetery in Severynivka 1.jpg|Козацький цвинтар в селі [[Северинівка (Березівський район)|Северинівка]]
}}

== Адміністративний устрій ==
Район складається з 16 [[Територіальна громада України|територіальних громад]].
{| class="wikitable"
|-
! Назва громади !! Адміністративний центр !! Зображення
|-
| [[Березівська міська громада]] ||  м. [[Березівка]] || [[Файл:Meria beres.jpg|200 px]]
|-
| [[Іванівська селищна громада (Одеська область)|Іванівська селищна громада]] || селище [[Іванівка (селище, Березівський район)|Іванівка]] || [[Файл:Ivanivka, Odessa Oblast 04.jpg|200 px]]
|-
| [[Миколаївська селищна громада (Одеська область)|Миколаївська селищна громада]] || селище [[Миколаївка (селище, Березівський район)|Миколаївка]] || [[Файл:Школа - panoramio (7).jpg|200 px]]
|-
| [[Раухівська селищна громада]] || селище [[Раухівка]] || [[Файл:«Заводовський», Березівський р-н 0748.JPG|200 px]]
|-
| [[Ширяївська селищна громада]] || селище [[Ширяєве]] || [[Файл:Saint Michael church in Shyriaieve 03.jpg|150 px]]
|-
| [[Андрієво-Іванівська сільська громада]] || с. [[Чернове (Березівський район)|Андрієво-Іванівка]] || [[Файл:Andrievo-Ivanivka 1.jpg|200 px]]
|-
| [[Великобуялицька сільська громада]] || с. [[Великий Буялик]] || [[Файл:WWII grave at the Cemetery in V. Buyalyk.jpg|200 px]]
|-
| [[Знам'янська сільська громада]] || с. [[Знам'янка (Березівський район)|Знам'янка]] || [[Файл:MiG-15UTI Znamyanka.jpg|150 px]]
|-
| [[Коноплянська сільська громада]] || с. [[Конопляне]] || [[Файл:Konopliane 16.jpg|200 px]]
|-
| [[Курісовська сільська громада]] || с. [[Курісове]] || [[Файл:Kurisove 02.jpg|200 px]]
|-
| [[Новокальчевська сільська громада]] || с. [[Новокальчеве]] || [[Файл:Ryasnopil 23.jpg|200 px]]
|-
| [[Петровірівська сільська громада]] || с. [[Петровірівка]] || [[Файл:Поместье конца 19 ст. Жовтень3.jpg|200 px]]
|-
| [[Розквітівська сільська громада]] || с. [[Розквіт (село)|Розквіт]] || [[Файл:Розквіт солдат.jpg|200 px]]
|-
| [[Старомаяківська сільська громада]] || с. [[Старі Маяки]] || [[Файл:Церковь в с. Ст.Маяки.JPG|200 px]]
|-
| [[Стрюківська сільська громада]] || с. [[Стрюкове (Березівський район)|Стрюкове]] ||
|-
| [[Чогодарівська сільська громада]] || с. [[Чогодарівка]] || [[Файл:Вечір у Чогодарівському ландшафтному парку.jpg|200 px]]
|}

== Населення ==
Населення району, станом на 1 січня 2021 року — 106 490 осіб. З них міського населення — 29 636 (27,8 %).

Входить у десятку районів з найменшою щільністю населення серед усіх [[райони України|районів]] України. Шостий з семи районів області за кількістю населення. У 10 з 16 громад району [[Густота населення|щільність населення]] складає менше 20 осіб/км2, з них в одній громаді менше 10 осіб/км2. З 10 найменших за щільністю населення [[Список територіальних громад Одеської області|громад всієї області]] 7 відносяться до Березівського району. При цьому 5 з 10 громад з найменшою за кількістю населення серед всіх громад області теж належать до Березівського району.

{| class="wikitable"
|-
! Міські населені пункти !! Населення (2021)<ref>{{UKR-EnumPopEstimate2021}}</ref> !! Зображення
|-
| місто [[Березівка]] || 9 527 || [[Файл:Панорама Березовки с правого берега р. Тилигул 5.jpg|200 px]]
|-
| селище [[Ширяєве]] || 6 402 || [[Файл:Палац культури в смт.Ширяєве.jpg|200 px]]
|-
| селище [[Буялик|Петрівка]] || 4 518 ||
|-
| селище [[Раухівка]] || 2 648 || [[Файл:Raukhivka-station.JPG|200 px]]
|-
| селище [[Миколаївка (селище, Березівський район)|Миколаївка]] || 2 630 ||
|-
| селище [[Іванівка (селище, Березівський район)|Іванівка]] || 2 381 || [[Файл:Ivanivka, Odessa Oblast 08.jpg|200 px]]
|-
| селище [[Радісне (Березівський район)|Радісне]] || 1 530 ||
|}

Сільського населення — 76 854 осіб (72,2 %).

{| class="wikitable"
|-
! Найбільші села !! Населення (2001) !! Зображення
|-
| с [[Знам'янка (Березівський район)|Знам'янка]] || 4 134 || [[Файл:Znamianka, Berezivka Raion 01.jpg|200 px]]
|-
| с [[Петровірівка]] || 2 954 || [[Файл:Petrovirivka 02.jpg|200 px]]
|-
| с [[Стрюкове (Березівський район)|Стрюкове]] || 2 066 ||
|-
| с [[Конопляне]] || 1 707 || [[Файл:Konopliane 08.jpg|200 px]]
|-
| с [[Великий Буялик]] || 1 694 || [[Файл:Село Благоево.jpg|200 px]]
|-
| с [[Чернове (Березівський район)|Андрієво-Іванівка]] || 1 692 || [[Файл:Andrievo-Ivanivka 11.jpg|200 px]]
|-
| с [[Ісаєве]] || 1 513 || [[Файл:Isaieve church 1.jpg|200 px]]
|-
| с [[Миколаївка (Старомаяківська сільська громада)|Миколаївка]] || 1 423 || [[Файл:Церква XIX ст. с. Миколаївка Ширяївського району.JPG|200 px]]
|-
| с [[Мар'янівка (Ширяївська селищна громада)|Мар'янівка]] || 1 301 || [[Файл:Фото меморіалу Скорботна мати загальний план 01.jpg|150 px]]
|-
| с [[Новоселівка (Березівський район)|Новоселівка]] || 1 257 || [[Файл:Новоселовка солдат и женщина.jpg|200 px]]
|-
| с [[Розквіт (село)|Розквіт]] || 1 050 || [[Файл:Пам’ятник-трактор “Універсал”, який проклав першу борозду на полях колгоспу в березні 1926 р. Трактор на п’єдесталі.jpg|150 px]]
|-
| с [[Демидове]] || 1 029 || [[Файл:Demydove 02.jpg|200 px]]
|-
| с [[Ставкове (Розквітівська сільська громада)|Ставкове]] || 1 025 || [[Файл:Пам’ятник Двічі Герою Соціалістичної Праці, голові колгоспу ім. XXI з’їзду КПРС П.П. Ведуті.jpg|150 px]]
|-
| с [[Скосарівка]] || 1 007 ||
|}

== Інфраструктура ==

=== Автошляхи ===

Через район проходять автошляхи {{Автошлях E|95}} ({{Автошлях М|05}}), {{Автошлях Р|55}} та {{Автошлях Р|71}}.

=== Залізниця ===
[[Файл:Вокзал станції Березівка 01.jpg|left|250px|thumb|Станція Березівка]]

{{BS-map|title=Залізниця у межах району|navbar=|map=
{{BS|CONTg||{{Rmr|Licon=U|Llink=Шаблон:Березівський район|[[Колосівка (станція)|Колосівка]]|||enclosed=no}}}}
{{BS|STR+GRZq|||{{BSsplit|
[[Миколаївська область]]|[[Одеська область]]}}}}
{{BS|BST|1198,4|[[Імені І.С.Шеверняєва|ім.І.С.Шеверняєва]]}}
{{BS|BST|1202,3|[[Калаглея (зупинний пункт)|Калаглея]]}}
{{BS|HST|1208,4|[[Березівка (станція)|Березівка]]}}
{{BS|SKRZ-G2BUE||{{Автошлях Т|1623}}}}
{{BS3|WASSERq|WBRÜCKE1|WCONTfq||р. [[Тилігул (річка)|Тилігул]]}}
{{BS|SKRZ-G2BUE||{{Автошлях Т|1615}}}}
{{BS|BST|1214|[[1214 км (зупинний пункт)|1214 км]]}}
{{BS|BST|1218,4|[[Вікторівка (зупинний пункт)|Вікторівка]]}}
{{BS|eBST||<s>[[1224 км (пост)|1224 км]]</s>}}
{{BS|SKRZ-Ao||{{Автошлях Т|1615}}}}
{{BS|HST|1225,6|'''[[Раухівка (станція)|Раухівка]]'''}}
{{BS|BST|1231,8|[[Зарічанський (зупинний пункт)|Зарічанський]]}}
{{BS|BST|1236,5|[[Маринове (зупинний пункт)|Маринове]]}}
{{BS|BST|1239,2|[[Радіалка (зупинний пункт)|Радіалка]]}}
{{BS|BST|1240,5|[[1242 км (зупинний пункт)|1242 км]]}}
{{BS|SKRZ-G2BUE||}}
{{BS3|WASSERq|WBRÜCKE1|WCONTfq||р. [[Балай]]}}
{{BS|SKRZ-G2BUE||}}
{{BS|HST|1245,5|[[Сербка (станція)|Сербка]]}}
{{BS|BST|1248,6|[[1249 км (зупинний пункт, Одеська дирекція)|1249 км]]}}
{{BS|BST|1253,1|[[Кубанка (зупинний пункт)|Кубанка]]}}
{{BS|HST|1259,1|[[Буялик (станція)|Буялик]]}}
{{BS|SKRZ-G2BUE||{{Автошлях Т|1617}}}}
{{BS|STR+GRZq|||{{BSsplit|[[Березівський район]]|[[Одеський район]]}}}}
{{BS|CONTf||{{Rmr|Licon=D|Llink=Шаблон:Одеса (залізничний вузол)|[[Одеса-Головна]]|||enclosed=no}}}}
}}

Південно-східну частину району перетинає залізниця Одеса — Колосівка. Її було збудовано в 1914 році, електрифіковано в 1971 році.

В 1969 році було збудовано залізницю Мигаєве — Раухівка. В 1999 році ділянку від роз'їзду Ротове до станції Раухівка було демонтовано. Роз'їзд Ротове та станція Новознам'янка на цій лінії розташовані на південному заході району.

Близько 6 кілометрів межі району на його північному заході проходять краєм залізничної лісосмуги вздовж лінії Роздільна-Подільськ. На цій ділянці розташована платформа Перемога. В 1960-х — 2002 роках на території району діяли під'їзні колії від станції Затишшя.

=== Інше ===

На території району розташована недіюча [[Буялик (авіабаза)|військова авіабаза Буялик]].

== Культура ==
У районному центрі створено і функціонує [[Березівський краєзнавчий музей|краєзнавчий музей]], центри культури і дозвілля, клубні заклади, школи-мистецтв, [[Бібліотека|бібліотеки]].<ref name="УРЕ"/>

{{Gallery
|title = Замки та палаци Березівського району
|align = center
|File:Kur04.jpg|[[Палац-Садиба Курісів]] в селі [[Курісове]]
|File:Палац Курісів 096.JPG|[[Ісаєвський палац Курісів|Палац Курісів]] в селі [[Ісаєве]]
|File:Mykhailopil 05.jpg|[[Садиба Юковського]] в селі [[Михайлопіль]]
|File:Giżycki Manor.jpg|[[Садиба Ґіжицьких]] в селі [[Ряснопіль]]
|File:Zavadivka Manor gate 1.jpg|Брама [[Маєток Рауха|замку Раухів]] в селі [[Заводівка (Березівський район)|Заводівка]]
|файл:Poplawski Manor, Petrovirivka 07.jpg|Садиба Поплавських в [[Петровірівка|Петровірівці]]
}}

{{see also|Пам'ятки історії Березівського району}}

=== Освіта ===
За радянських часів у районі було створено [[Березівський зоотехнічний технікум]], 2 професійно-технічні училища, працювало 49 загальноосвітніх шкіл і 1 музична.{{sfn|ГЕУ|1989|сторінки=86-87}}
{{Gallery
|title = Заклади освіти Березівського району
|align = center
|File:Ivanivka, Odessa Oblast 20.jpg|Школа в [[Іванівка (селище, Березівський район)|Іванівці]]
|File:Kairy School.jpg|Школа в [[Каїри (Березівський район)|Каїрах]]
|File:Mykhailopil 08.jpg|Спортивний майданчик біля школи в [[Михайлопіль|Михайлополі]]
|File:Урок в младших классах.jpg|На уроці в [[Златоустове|Златоустівській]] школі
|File:Sc vin.jpg|Школа у [[Виноградне (Березівський район)|Виноградному]]
|File:Школа - panoramio (7).jpg|Школа в [[Олексіївка (Березівський район)|Олексіївка]]
|File:Severynivka 36.jpg|Школа у [[Северинівка (Березівський район)|Северинівка]]
}}

== Цікаві факти ==
* Входить у десятку районів з найменшою щільністю населення серед усіх [[Райони України|районів України]]. У 10 з 16 громад району [[Густота населення|щільність населення]] складає менше 20 осіб/км2, з них в одній громаді менше 10 осіб/км2. З 10 найменших за щільністю населення [[Список територіальних громад Одеської області|громад всієї області]] 7 відносяться до Березівського району. При цьому 5 з 10 громад з найменшою кількістю населення серед всіх громад області теж належать до Березівського району.
* [[Березівка]] — найменший райцентр області — 9,5 тис. осіб (2021). 2 найменші райцентри ліквідованих у 2020 році районів області: [[Іванівка (селище, Березівський район)|Іванівка]] — 2,38 тис. осіб (2021) та [[Миколаївка (селище, Березівський район)|Миколаївка]] — 2,63 тис. осіб (2021) — увійшли до Березівського району.
* Два з трьох смт Одещини, що входять до громад центрами яких є села знаходяться у Березівському районі: селище [[Радісне (Березівський район)|Радісне]] [[Знам'янська сільська громада|Знам'янської сільської громади]] та селище [[Буялик|Петрівка]] [[Великобуялицька сільська громада|Великобуялицької сільської громади]].

== Примітки ==
{{Вікіпосилання
|Тема          = Березівський район
|Портал        = Одещина
|Портал-зображення  = Coat of Arms of Odesa Oblast.svg
|Вікідані           = Q103842881
|Вікісловник        = Березівський район
|Вікіцитати         =
|Вікіновини         =
|Вікісховище        = Berezivka Raion
|Вікімандри         =
|Проєкт             = Одещина
|Проєкт-зображення  = Одесская область.png
|Проєкт1             =
|Проєкт1-зображення  =
}}
{{reflist|2|refs=
<ref name="УРЕ">''Марченюк Г. І.'' [http://leksika.com.ua/14721202/ure/berezivskiy_rayon Березівський район] // {{УРЕ}}</ref>
}}

{{Березівський район|nocat=1}}
{{Громади Одеської області}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Держави і території, засновані 2020]]
[[Категорія:Райони Одеської області]]
[[Категорія:Березівський район| ]]
[[Категорія:Виборчий округ 139]]
[[Категорія:Засновані в Одеській області 2020]]

title: Березівський район

Герб: Прапор

title: Основні дані

Область: Одеська область

Утворений: 17 липня 2020 року

Густота: 19,1 осіб/км²

Облікова картка: Березівський район

title: Населені пункти та ради

Районний центр: м. Березівка

Населені пункти та ради: Мапа району

title: Районна влада

title: Мапа

Мапа: Березівський район у Вікісховищі

title: Залізниця у межах району

| Миколаївська область | | Одеська область |

1198,4 · ім.І.С.Шеверняєва

1202,3 · Калаглея

1208,4 · Березівка

1218,4 · Вікторівка

1225,6 · Раухівка

1231,8 · Зарічанський

1236,5 · Маринове

1239,2 · Радіалка

1245,5 · Сербка

1253,1 · Кубанка

1259,1 · Буялик

| Березівський район | | Одеський район |

Одеса-Головна

р. Тилігул
р. Балай

П:
Портал «Одещина»
Проєкт «Одещина»

d: Інформація у Вікіданих?

wikt: Означення у Вікісловнику?

s: Теми у Вікіджерелах?

CMNS: Березівський район у Вікісховищі?


text:
# Вона приїхала з Маріуполя
Вона приїхала з Маріуполя — художній твір німецької письменниці Наташі Водін 2017 року . У ньому вона реалізує своє давнє бажання знайти витоки походження своєї матері, яка померла молодою. Своїми пошуками слідів вона також проливає світло на ще мало розвинену літературну територію примусових робітників, яких нацистська Німеччина завербувала мільйони разів під час завойовницької війни. Автобіографічний твір, який не може бути чітко віднесений до жодного з жанрів, отримав кілька нагород, у тому числі і премію Лейпцизького книжкового ярмарку 2017 року. Успіх книги як у читачів, так і у критиків допоміг авторці пізнього літературного прориву та позбавив її страху перед можливою бідністю у старості.

## Зміст
Текст розділений на чотири частини, які не зовсім зв’язні ні за змістом, ні за формою. У першій і найдовшій оповідачка від першої особи – безпомилково сама майже 70-річна авторка – наближається до своєї теми: вона хоче знову і знову відстежувати походження своєї матері. Їй самій було десять років, коли її мати покінчила життя самогубством, і вона знала про неї лише те, що вона потрапила до Німеччини з Маріуполя в Україні . Лише пізніше вона дізналася, що їх із чоловіком завербували на примусові роботи . Не було корисної інформації про членів сім’ї, тому вона завжди почувалася «безрідною людиною». Відповідно, її очікування розвіялися, коли влітку 2013 року вона ввела ім’я матері в російському Інтернеті. Але цього разу є слід, який завжди відкриває щось нове . . . Завдяки активній допомозі російського хобі- генеалога її раніше майже повністю неописаний родовід за кілька тижнів переростає в генеалогічне древо, яке також є багатим у переносному сенсі, знатних і вищих класів предків з італійським і балтійським німецьким корінням, розширеним сім'я з кількома видатними представниками, авантюрними резюме, явно або насправді має протилежні почуття. Як це поєднується з образом її матері Євгенії, який вона мала в дитинстві – покірною, боязкою, замкнутою жінкою?
Друга частина дає непряму відповідь на це. Це белетризована версія щоденника, написаного в похилому віці сестрою Євгенії Лідією, на дев'ять років старшою за неї, оглядаючись на її молодість у 1920-30-ті роки. Як єдиний портрет Лідії він показує надзвичайно мужню, життєздатну жінку, яка, як і її батько, мусить пережити таборне ув'язнення; як сучасний документ він свідчить про свавілля та насильство громадянської війни та сталінізму . У розпал цієї смути 1920 року народилася Євгенія; Таким чином, їхній формуючий життєвий досвід — це втрата, відсутність, приниження та постійна незахищеність. Це може призвести до дій, які можна витлумачити як втечу в оманливу безпеку: її працевлаштування в бюро праці німецької окупаційної влади в Маріуполі, її шлюб з чоловіком на 20 років старшим за неї, з яким вона, можливо, не має нічого спільного. ніж любов до співу і ненависть до нього Сталіна .
Третя частина починається і закінчується фактичною втечею подружжя від наступаючої Червоної армії, оскільки Євгенія змушена рахуватися зі звинуваченням у колабораціонізмі . Справжньою метою першого польоту, 1943/44, можливо, була Америка, яка прийняла ризик бути перехопленим німцями та відправленим на примусові роботи. Це справді сталося в поєднанні з найбільшою невдачею: ATG Leipzig є збройовою фабрикою і належить до ремонтної групи, сумно відомої особливо нелюдськими умовами праці та життя. Пара буде проживати окремо; Тільки ATG має 20 із загальної кількості близько 600 складів у більшій частині Лейпцига. Особливо шкодить і без того крихкому здоров'ю Євгенії 12-годинний робочий день на конвеєрі. Однак наприкінці війни їм пощастило: американець вписує в своїх паперах « Краків » як рідне місто чи то помилково, чи то з гуманізму, а оскільки українці, які до війни жили на території Польщі, можуть вільно репатріюватися, подружжю вдається втекти із Саксонії перед вторгненням Червоної Армії.
Через півроку, у грудні 1945 року, оповідач бачить світ. Її характер майже протилежний характеру її матері: міцна, уперта, вимоглива. Той факт, що вона також блондинка, спокушає Євгенію припустити, що вона знайдена від німецьких батьків, що ще більше розпалює таємне бажання дівчини «належати» до основного суспільства. Після п’яти років нелегального проживання в складі на території Нюрнберзької фабрики (за мовчазним потуранням власника) і ще двох років у таборі для переміщених осіб, сім’я отримує орендовану квартиру в житловому масиві на околиці Форхгайма ; тепер вони вважаються особами без громадянства з правом залишитися. Однак їх інтеграція не вдається, навіть у школі. Незважаючи на те, що дуже мотивована дівчина швидко вивчає німецьку мову, її однокласники знущаються ; навіть вчителі розпалюють ненависть до «росіян» як нібито винуватців війни; батьки, у свою чергу, блокують їхні спроби говорити вдома німецькою. Батько закликає Євгенію влаштуватися на роботу, але це їй не під силу. Її музична освіта – єдиний посаг, який вона отримала і передає. Як домогосподарка і мати двох дочок, вона часто перевантажена; Туга за домом і меланхолія бере гору. Тривала відсутність чоловіка – він цілий рік гастролює з козацьким хором на заробітки – остаточно збиває її з ніг; У свої 36 років вона робить те, що давно обіцяла, і «йде у воду».

## Форма
« Лаконізм » — найпоширеніший атрибут, який рецензенти використовують для опису стилю Водіна.   Для такої книги, як вона, це також «мабуть, єдина адекватна форма»;  зовні «начебто крутий» і «майже документальний», оповідь розгортається «лаконічної силою».   Однак це стосується лише в обмеженій мірі «дещо балакучої» першої частини, стверджує один із критиків, відзначаючи «різку зміну стилю» на початку другої , тоді як інший вважає, що Водіній вдалося поєднати «різні напрями дослідженнь, оповідань, спогадів та документації ».
Вона родом з Маріуполя постала без жанрового визначення. Це сталося після рішення Водіна працювати зі справжніми іменами, на відміну від попередніх прозових творів. Проти переодягання як роману також виступало її деклароване бажання прагнути до максимально можливого ступеня реалізму.  Вона дотримується цього не в останню чергу в тих ключових моментах життя своєї матері, про які вона та читач, мабуть, найбільше хотіли роз’яснення, як-от питання, чи пішла вона добровільно на примусові роботи до Німеччини, чи була депортована ; тут Водін лише дає говорити наявному матеріалу, робить висновки та утримується від особистого зважування. Сігрід Леффлер класифікує It Came from Mariupol як «різновид фактологічного звіту з художніми та документальними елементами».
- Zwangsarbeiter aus den eroberten osteuropäischen Ländern wurden...
- спочатку завербований для пропагандистських цілей,
- пізніше примусово завербований
- суворо регулюється в Німеччині
- стигматизований .

## Класифікація
«Моя перша книга, яка вийшла кілька десятиліть тому, була чимось на кшталт спроби автобіографії », — пише Водін, маючи на увазі її дебютну оповідь «Скляне місто » 1983 року  . Тільки тоді, через недостатню обізнаність про своє походження та історію, вона насправді не знала свого «життя та його зв’язків». У 20 років вона все ще вірила, що війна почалася на російській землі, і лише коли їй виповнилося 40, вона дізналася, що її батьки приїхали до Німеччини як примусові роботи . Коли вона задумала зробити останню темою нової книги про матір, єдиними особистими документами, які вона мала, були трудова книжка чоловіка Євгенії (тобто Х. її батько) в руках, а за суб'єктивними спогадами - нічого. Її дослідження, яке було плідним в інших аспектах, не могло цього змінити. Що стосується примусової праці, то Водін залежав від історіографії, яка з 1990-х років дедалі більше присвячувала себе цій темі. У « Знаку відмінності » Віталія Сьоміна вона нарешті знайшла довгоочікуваний літературний голос – тільки цей, який її здивував з огляду на мільйони індивідуальних доль.  Водін бере назву свого дебютного оповідання у « Вона знову приїхала з Маріуполя : Скляне місто » — одна з історій, які її мати вигадує спеціально для неї, і доводить, що її мистецтво оповідання — поряд із співом — є найважливішим посагом, який вона дає. своїм дочкам.
У відповідь на неодноразові запити читачів Водін вирішила віддати належне своєму батькові в іншій книзі; він був випущений у 2018 році під назвою Somewhere in this Dark і також замінив попередника ( Once I Live, 1989). Водін також вважає можливим книгу про свою сестру, присвячену « Вона приїхала з Маріуполя », але виключає це ще за життя потенційної героїні .

## Судження
Die katastrophalen Geschichtsbrüche des 20. Jahrhunderts werden in dieser Familienrecherche en miniature verhandelt, ohne großen rhetorischen Aufwand, aber mit existenzieller Wucht.
W. G. Sebald hat dieses erbarmungslose, zielstrebige Vergessen vor Jahren am Beispiel des Bombenkriegs gegen die deutschen Städte beschrieben. Ähnliches – wenn auch auf völlig andere Weise – leistet Natascha Wodin in Sie kam aus Mariupol für die Zwangsarbeiter. Mal hoch emotional, mal erstaunlich kühl und distanziert, auf Grundlage historischer Forschung und persönlicher Erinnerung. Und ohne Scheu, Lücken mit Fantasie und Einfühlungsvermögen zu füllen.

## нагороди
- 2015: Премія Альфреда Дебліна за рукопис « Вона приїхала з Маріуполя ».
- 2017: Премія Лейпцизького книжкового ярмарку в категорії Художня література
- 2017: Премія Августа Графа фон Платена

## витрати
- Наташа Водін: Вона приїхала з Маріуполя . Rowohlt, Reinbeck 2017. ISBN 978-3498073893 .
- Наташа Водін: Вона приїхала з Маріуполя . Rowohlt м'яка обкладинка, Reinbek 2018. ISBN 978-3499290657 .

## деталізації
1. ↑  Paul Jandl (22 березня 2017). Vor Stalin geflohen, bei Hitler gelandet. welt.de. Процитовано 24 жовтня 2021.
2. ↑  Hans-Peter Kunisch (15 березня 2017). Weiße Hände, dunkle Zeit. sueddeutsche.de. Процитовано 24 жовтня 2021.
3. ↑  Wolfgang Schneider (27 лютого 2017). Ratlos im Unrat. tagesspiegel.de. Процитовано 24 жовтня 2021.
4. ↑  Natascha Wodin: Sie kam aus Mariupol. Rowohlt Taschenbuch, Reinbek 2018, S. 36.
5. ↑  Natascha Wodin: Sie kam aus Mariupol. Rowohlt Taschenbuch, Reinbek 2018, S. 37.

wikiname: ukwiki

title: Вона приїхала з Маріуполя

in_language: uk

wikitext:
{{Літературний твір}}
{{Сирий переклад}}[[Файл:Natascha_Wodin_Leipziger_Buchmesse_2017.jpg|міні| Наташа Водін на [[Лейпцизький книжковий ярмарок|Лейпцизькому книжковому ярмарку]] 2017]]'''Вона приїхала з Маріуполя''' — [[Белетристика|художній]] твір німецької письменниці [[Наташа Водін|Наташі Водін 2017 року]] . У ньому вона реалізує своє давнє бажання знайти витоки походження своєї матері, яка померла молодою. Своїми пошуками слідів вона також проливає світло на ще мало розвинену літературну територію [[Примусова праця в Третьому Рейху|примусових робітників]], яких нацистська Німеччина завербувала мільйони разів під час завойовницької війни. [[Автобіографія|Автобіографічний]] твір, який не може бути чітко віднесений до жодного з [[Жанр|жанрів]], отримав кілька нагород, у тому числі і премію [[Премія Лейпцизького книжкового ярмарку|Лейпцизького книжкового ярмарку]] 2017 року. Успіх книги як у читачів, так і у критиків допоміг авторці пізнього літературного прориву та позбавив її страху перед можливою бідністю у старості.

== Зміст ==
Текст розділений на чотири частини, які не зовсім [[Когерентність (лінгвістика)|зв’язні]] ні за змістом, ні за формою. У першій і найдовшій оповідачка від першої особи – безпомилково сама майже 70-річна авторка – наближається до своєї теми: вона хоче знову і знову відстежувати походження своєї матері. Їй самій було десять років, коли її мати [[Самогубство|покінчила життя самогубством]], і вона знала про неї лише те, що вона потрапила до Німеччини з [[Маріуполь|Маріуполя]] в [[Україна|Україні]] . Лише пізніше вона дізналася, що їх із чоловіком завербували на [[Примусова праця в Третьому Рейху|примусові роботи]] . Не було корисної інформації про членів сім’ї, тому вона завжди почувалася «безрідною людиною». Відповідно, її очікування розвіялися, коли влітку 2013 року вона ввела ім’я матері в російському Інтернеті. Але цього разу є слід, який завжди відкриває щось нове . . . Завдяки активній допомозі російського хобі- генеалога її раніше майже повністю неописаний родовід за кілька тижнів переростає в [[Генеалогічне дерево|генеалогічне древо]], яке також є багатим у переносному сенсі, знатних і вищих класів предків з італійським і [[Балтійські німці|балтійським німецьким]] корінням, розширеним сім'я з кількома видатними представниками, авантюрними резюме, явно або насправді має протилежні почуття. Як це поєднується з образом її матері Євгенії, який вона мала в дитинстві – покірною, боязкою, замкнутою жінкою?

Друга частина дає непряму відповідь на це. Це [[Фікшн|белетризована]] версія щоденника, написаного в похилому віці сестрою Євгенії Лідією, на дев'ять років старшою за неї, оглядаючись на її молодість у 1920-30-ті роки. Як єдиний портрет Лідії він показує надзвичайно мужню, життєздатну жінку, яка, як і її батько, мусить пережити таборне ув'язнення; як сучасний документ він свідчить про свавілля та насильство [[Громадянська війна в Росії|громадянської війни]] та [[Сталінізм|сталінізму]] . У розпал цієї смути 1920 року народилася Євгенія; Таким чином, їхній формуючий життєвий досвід — це втрата, відсутність, приниження та постійна незахищеність. Це може призвести до дій, які можна витлумачити як втечу в оманливу безпеку: її працевлаштування в бюро праці німецької окупаційної влади в Маріуполі, її шлюб з чоловіком на 20 років старшим за неї, з яким вона, можливо, не має нічого спільного. ніж любов до співу і ненависть до нього [[Сталін Йосип Віссаріонович|Сталіна]] .

Третя частина починається і закінчується фактичною втечею подружжя від наступаючої [[Червона армія|Червоної армії]], оскільки Євгенія змушена рахуватися зі звинуваченням у [[Колабораціонізм|колабораціонізмі]] . Справжньою метою першого польоту, 1943/44, можливо, була Америка, яка прийняла ризик бути перехопленим німцями та відправленим на примусові роботи. Це справді сталося в поєднанні з найбільшою невдачею: ATG Leipzig є збройовою фабрикою і належить до ремонтної групи, сумно відомої особливо нелюдськими умовами праці та життя. Пара буде проживати окремо; Тільки ATG має 20 із загальної кількості близько 600 складів у більшій частині Лейпцига. Особливо шкодить і без того крихкому здоров'ю Євгенії 12-годинний робочий день на конвеєрі. Однак наприкінці війни їм пощастило: американець вписує в своїх паперах « [[Краків]] » як рідне місто чи то помилково, чи то з гуманізму, а оскільки українці, які до війни жили на території [[Польща|Польщі]], можуть вільно [[Репатріація|репатріюватися]], подружжю вдається втекти із [[Саксонія|Саксонії]] перед вторгненням Червоної Армії.

Через півроку, у грудні 1945 року, оповідач бачить світ. Її характер майже протилежний характеру її матері: міцна, уперта, вимоглива. Той факт, що вона також блондинка, спокушає Євгенію припустити, що вона знайдена від німецьких батьків, що ще більше розпалює таємне бажання дівчини «належати» до основного суспільства. Після п’яти років нелегального проживання в складі на території [[Нюрнберг|Нюрнберзької]] фабрики (за мовчазним потуранням власника) і ще двох років у таборі для [[Переміщені особи|переміщених осіб]], сім’я отримує орендовану квартиру в житловому масиві на околиці [[Форхгайм|Форхгайма]] ; тепер вони вважаються [[Апатрид|особами без громадянства]] з правом залишитися. Однак їх інтеграція не вдається, навіть у школі. Незважаючи на те, що дуже мотивована дівчина швидко вивчає німецьку мову, її однокласники [[Шкільне цькування|знущаються]] ; навіть вчителі розпалюють ненависть до «росіян» як нібито винуватців війни; батьки, у свою чергу, блокують їхні спроби говорити вдома німецькою. Батько закликає Євгенію влаштуватися на роботу, але це їй не під силу. Її музична освіта – єдиний посаг, який вона отримала і передає. Як домогосподарка і мати двох дочок, вона часто перевантажена; Туга за домом і [[меланхолія]] бере гору. Тривала відсутність чоловіка – він цілий рік гастролює з козацьким хором на заробітки – остаточно збиває її з ніг; У свої 36 років вона робить те, що давно обіцяла, і «йде у воду».

== Форма ==
« [[Лаконізм]] » — найпоширеніший атрибут, який рецензенти використовують для опису стилю Водіна.   Для такої книги, як вона, це також «мабуть, єдина адекватна форма»; <ref name="welt163081556 ">{{Internetquelle |url=https://www.welt.de/kultur/literarischewelt/article163081556/Vor-Stalin-geflohen-bei-Hitler-gelandet.html |title=Vor Stalin geflohen, bei Hitler gelandet|date=2017-03-22|access-date=2021-10-24|website=welt.de|author=[[Paul Jandl]] }}</ref> зовні «начебто крутий» і «майже документальний», оповідь розгортається «лаконічної силою».   Однак це стосується лише в обмеженій мірі «дещо балакучої» першої частини, стверджує один із критиків, відзначаючи «різку зміну стилю» на початку другої <ref name="sz1.3420540 ">{{Internetquelle |url=https://www.sueddeutsche.de/kultur/belletristik-weisse-haende-dunkle-zeit-1.3420540 |title=Weiße Hände, dunkle Zeit|date=2017-03-15|access-date=2021-10-24|website=sueddeutsche.de|author=[[Hans-Peter Kunisch]] }}</ref>, тоді як інший вважає, що Водіній вдалося поєднати «різні напрями дослідженнь, [[Наратив|оповідань]], [[Щоденник|спогадів]] та [[Документація|документації]] ». <ref name="ts19442954 ">{{Internetquelle |url=https://www.tagesspiegel.de/kultur/natascha-wodins-sie-kam-aus-mariupol-ratlos-im-unrat/19442954.html |title=Ratlos im Unrat|date=2017-02-27|access-date=2021-10-24|website=tagesspiegel.de|author=Wolfgang Schneider }}</ref>

''Вона родом з Маріуполя'' постала без [[Жанр|жанрового]] визначення. Це сталося після рішення [[Повне ім'я особи|Водіна]] працювати зі справжніми іменами, на відміну від попередніх [[Проза|прозових]] творів. Проти переодягання як [[Роман|роману]] також виступало її деклароване бажання прагнути до максимально можливого ступеня реалізму.  Вона дотримується цього не в останню чергу в тих ключових моментах життя своєї матері, про які вона та читач, мабуть, найбільше хотіли роз’яснення, як-от питання, чи пішла вона добровільно на [[Примусова праця в Третьому Рейху|примусові роботи]] до Німеччини, чи була [[Депортація|депортована]] ; тут Водін лише дає говорити наявному матеріалу, робить висновки та утримується від особистого зважування. Сігрід Леффлер класифікує ''It Came from Mariupol'' як «різновид фактологічного [[Звіт|звіту]] з [[Фікшн|художніми]] та документальними елементами». <gallery class="center" caption="[[NS-Zwangsarbeit|Zwangsarbeiter]] aus den eroberten osteuropäischen Ländern wurden...">
Chodźmy na roboty rolne do Niemiec.jpg|спочатку завербований для [[Propagandistisch|пропагандистських]] цілей,
Bundesarchiv Bild 183-J10854, Ausländische Arbeitskräfte, Bekanntmachung Kiew.jpg|пізніше примусово завербований
Ostarbeitermerkblatt.jpg|суворо регулюється в Німеччині
Ostarbeiter.jpg|[[Stigmatisierung|стигматизований]] .
</gallery>

== Класифікація ==
«Моя перша книга, яка вийшла кілька десятиліть тому, була чимось на кшталт спроби [[Автобіографія|автобіографії]] », — пише Водін, маючи на увазі її дебютну оповідь ''«Скляне місто'' » 1983 року <ref>Natascha Wodin: ''Sie kam aus Mariupol''. Rowohlt Taschenbuch, Reinbek 2018, S. 36.</ref> . Тільки тоді, через недостатню обізнаність про своє походження та історію, вона насправді не знала свого «життя та його зв’язків». У 20 років вона все ще вірила, що [[Друга світова війна|війна]] почалася на російській землі, і лише коли їй виповнилося 40, вона дізналася, що її батьки приїхали до Німеччини як [[Примусова праця в Третьому Рейху|примусові роботи]] . Коли вона задумала зробити останню темою нової книги про матір, єдиними особистими документами, які вона мала, були трудова книжка чоловіка Євгенії (тобто Х. її батько) в руках, а за суб'єктивними спогадами - нічого. Її дослідження, яке було плідним в інших аспектах, не могло цього змінити. Що стосується примусової праці, то Водін залежав від історіографії, яка з 1990-х років дедалі більше присвячувала себе цій темі. У « ''Знаку відмінності'' » Віталія Сьоміна вона нарешті знайшла довгоочікуваний літературний голос – тільки цей, який її здивував з огляду на мільйони індивідуальних доль. <ref>Natascha Wodin: ''Sie kam aus Mariupol''. Rowohlt Taschenbuch, Reinbek 2018, S. 37.</ref> Водін бере назву свого дебютного оповідання у « ''Вона знову приїхала з Маріуполя'' : ''Скляне місто'' » — одна з історій, які її мати вигадує спеціально для неї, і доводить, що її мистецтво оповідання — поряд із співом — є найважливішим посагом, який вона дає. своїм дочкам.

У відповідь на неодноразові запити читачів Водін вирішила віддати належне своєму батькові в іншій книзі; він був випущений у 2018 році під назвою ''Somewhere in this Dark'' і також замінив попередника ( ''Once I Live'', 1989). Водін також вважає можливим книгу про свою сестру, присвячену « ''Вона приїхала з Маріуполя'' », але виключає це ще за життя потенційної [[Протагоніст|героїні]] .

== Судження ==
{{Blockquote|text=Die katastrophalen Geschichtsbrüche des 20. Jahrhunderts werden in dieser Familienrecherche en miniature verhandelt, ohne großen rhetorischen Aufwand, aber mit existenzieller Wucht.}}{{Blockquote|text=[[W. G. Sebald]] hat dieses erbarmungslose, zielstrebige Vergessen vor Jahren am Beispiel des Bombenkriegs gegen die deutschen Städte beschrieben. Ähnliches – wenn auch auf völlig andere Weise – leistet Natascha Wodin in ''Sie kam aus Mariupol'' für die Zwangsarbeiter. Mal hoch emotional, mal erstaunlich kühl und distanziert, auf Grundlage historischer Forschung und persönlicher Erinnerung. Und ohne Scheu, Lücken mit Fantasie und Einfühlungsvermögen zu füllen.}}

== нагороди ==

* 2015: Премія Альфреда Дебліна за рукопис « ''Вона приїхала з Маріуполя'' ».
* 2017: [[Премія Лейпцизького книжкового ярмарку]] в категорії Художня література
* 2017: Премія Августа Графа фон Платена

== витрати ==

* Наташа Водін: ''Вона приїхала з Маріуполя'' . Rowohlt, Reinbeck 2017. ISBN 978-3498073893 .
* Наташа Водін: ''Вона приїхала з Маріуполя'' . Rowohlt м'яка обкладинка, Reinbek 2018. ISBN 978-3499290657 .

== деталізації ==
<references />
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Сталінізм]]
[[Категорія:Література XXI століття]]
[[Категорія:Німецькомовна література]]
[[Категорія:Літературні твори]]

title: нім. Sie kam aus Mariupol

Жанр: художній вимисел і автобіографія

Автор: Наташа Водін

Мова: німецька


text:
# Сівкович Михайло Олександрович
Миха́йло Олекса́ндрович Сівко́вич (9 квітня 2001, с. Єлизаветівка, Коростишівський район, Житомирська область, Україна — 11 вересня 2024, Харківська область, Україна) — український військовослужбовець батальйону Гроза бригади Буревій, учасник російсько-української війни.

title: Сівкович Михайло Олександрович

wikitext:
{{Інші значення|тип=прізвище|Сівкович}}
{{Військовик2
|зображення = Файл:Сівкович_wiki.png
| ім'я                = Сівкович Михайло Олександрович
| оригінал імені      =
| портрет             =
| дата народження     = 09.04.2001
| місце народження    = с. [[Єлизаветівка]], [[Коростишівський район]], [[Житомирська область]]
| дата смерті         = 11.09.2024
| місце смерті        = [[Харківська область]], [[Україна]]
| причина смерті      = Загинув під час бойових дій
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{fМВС}}
| рід військ          = {{FNGU}}
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Солдат}}
| формування          = {{1 БрОП НГУ|2}}
| битви               = [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)]]
| титул               =
| signature           =
| інше                =
|нагороди =
|поховання= м.Коростишів, Житомирська область}}

'''Миха́йло Олекса́ндрович Сівко́вич''' ([[9 квітня]] [[2001]], с. [[Єлизаветівка]], [[Коростишівський район]], [[Житомирська область]], [[Україна]] — [[11 вересня]] [[2024]], [[Харківська область]], [[Україна]]) — [[Україна|український]] військовослужбовець батальйону Гроза бригади Буревій, учасник російсько-української війни<ref>{{Cite web|url=https://www.radiokor.com.ua/2024/09/18/geroy-3/
|title= У Коростишеві попрощалися з Героєм Михайлом СІВКОВИЧЕМ з с. Кропивні, який повернувся до рідної домівки на щиті
|access-date=2024-09-18}}</ref>.

== Життєпис ==

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{учасники РУВ|загинув=так}}
[[Категорія:Національні гвардійці України]]
[[Категорія:Українські воїни-учасники російсько-української війни (з 2014)]]

title: Загальна інформація

Народження: 9 квітня 2001 · с. Єлизаветівка, Коростишівський район, Житомирська область

Смерть: 11 вересня 2024 (23 роки) · Харківська область, Україна · (Загинув під час бойових дій)

Поховання: м.Коростишів, Житомирська область

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: МВС

Рід військ: Національна гвардія

Формування: 1 БрОП НГУ

Війни / битви: Російське вторгнення в Україну (з 2022)


text:
# Аллентонський бегемот
Аллентонський бегемот (англ. Allenton hippopotamus) — скелет бегемота Hippopotamus amphibius, знайдений в англійському поселенні Аллентон, передмісті Дербі, в 1895 році. Поруч з місцем виявлення скелета встановлена скульптура, сам триметровий (у довжину) скелет зберігається в Музеї та художньої галереї Дербі.
Аллентон (Allenton) — село за 5 кілометрів від Дербі. У березні 1895 року при проведенні земляних робіт для спорудження стіни у Crown Inn почувся поганий запах, а слідом були виявлені дивні великі кістки. Було вирішено вкласти кошти в подальші дослідження і поділитися цією знахідкою з громадськістю. Розкопки тривали на площі 4,5 м². Дно розкопок покрилося водою, що проступила на глибині 1,8 м, через що довелося задіяти насоси. За роботою спостерігали Бемроуз (H.H. Bemrose) і Дірлі (R.M. Deeley), який пізніше написав звіт про розкопки. Кістки були передані в Музей Дербі, на той момент вже 16 років як відкритий.
Всього було знайдено 127 кісток, більшість з них належала гіпопотаму, але деякі — носорогу і слону. Арнольд Бемроуз (Arnold Bemrose) припустив, що дані кістки є доказом існування колись великого мосту між Британією і Європою, таке припущення виглядало найочевиднішим поясненням знаходження таких кісток. Зараз вважається, що кістки доводять, що 120 000 років тому, в міжльодовиковий період, клімат був тепліший, і середня річна температура в тих місцях перевищувала 18 градусів за Цельсієм, а взимку не було яскраво виражених періодів заморозків. Всі ці кістки були знайдені на так званій Allenton Terrace — покладі річкового гравію, який місцями перевищує сучасний рівень річки Дервент на 6 метрів.
У липні 1973 року робітники знайшли в тих місцях і інші кістки, частина з яких теж виставлена в Музеї та художньої галереї Дербі — ведмедя, оленя, бика, гіпопотама, носорога і слона. Більшість знахідок — це 1-2 кістки, найбільшою з них виявився великий зуб гіпопотама.
У 2006 року для фіксації в скульптурі історії регіону в Аллентон був запрошений Майкл Дан Арчер (Michael Dan Archer). Він використовував лазерне сканування кісток в музеї Дербі для подальшого їхнього відтворення. Скульптура являє собою три секції розірваного круга достатнього розміру, щоб сидіти на них; на їхній полірованій поверхні розміщені чавунні копії кісток бегемота.

title: Аллентонський бегемот

wikitext:
[[Файл:Allenton Hippo display at Derby Museum.JPG|thumb|Аллентонський бегемот]]
[[Файл:Allenton Hippo Sculpture by Michael Dan Archer Installed Aug2007.jpg|thumb|left|Скульптура в Аллентоне]]
'''Аллентонський бегемот''' ({{lang-en|Allenton hippopotamus}}) — скелет [[бегемот]]а ''Hippopotamus amphibius'', знайдений в англійському поселенні [[Аллентон]], передмісті [[Дербі (місто)|Дербі]], в [[1895]] році<ref name="derbyshire"/>. Поруч з місцем виявлення скелета встановлена скульптура, сам триметровий (у довжину) скелет зберігається в [[Музей і художня галерея Дербі|Музеї та художньої галереї Дербі]]<ref name="archer"/>.

Аллентон (''Allenton'') — село за 5 кілометрів від Дербі. У березні 1895 року при проведенні земляних робіт для спорудження стіни у ''Crown Inn'' почувся поганий запах, а слідом були виявлені дивні великі кістки<ref name="bemrose">{{cite journal|last=Arnold Bemrose|first=H.H.|coauthors=R.M.Deeley|title=Discovery of Mammalian Remains in the Old River-gravels of the Derwent near Derby|journal=J. of the Geological Society|year=1896|month=August|accessdate=23 грудня 2010}}</ref>. Було вирішено вкласти кошти в подальші дослідження і поділитися цією знахідкою з громадськістю. Розкопки тривали на площі 4,5 м². Дно розкопок покрилося водою, що проступила на глибині 1,8 м, через що довелося задіяти насоси. За роботою спостерігали Бемроуз (''H.H. Bemrose'') і Дірлі (''R.M. Deeley''), який пізніше написав звіт про розкопки<ref name="bemrose" />. Кістки були передані в Музей Дербі, на той момент вже 16 років як відкритий<ref>[http://www.derby.gov.uk/LeisureCulture/MuseumsGalleries/TreasuresOfDerby Derby Museum Treasures] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110507000028/http://www.derby.gov.uk/LeisureCulture/MuseumsGalleries/TreasuresOfDerby |date=7 травня 2011 }}, accessed 7 February 2011</ref>.

Всього було знайдено 127 кісток, більшість з них належала гіпопотаму, але деякі — носорогу і слону. Арнольд Бемроуз (''Arnold Bemrose'') припустив, що дані кістки є доказом існування колись великого мосту між Британією і Європою, таке припущення виглядало найочевиднішим поясненням знаходження таких кісток<ref name="derbyshire">{{cite book|last=Arnold Bemrose|first=H.H.|title=Derbyshire|year=1910|publisher=Cambridge University Press|pages=172|url=http://www.archive.org/stream/derbyshire00arnouoft/derbyshire00arnouoft_djvu.txt|accessdate=23 грудня 2010|page=53}} {{цитата|In 1896, the author and Mr R.M. Deeley obtained the greater portion of the skeleton of a hippopotamus, together with part of the breast-bone of an elephant and of the femur of a rhinoceros, in the Derwent gravel at Allenton, immediately to the south of Derby. These bones are now in the Museum at Derby}}</ref>. Зараз вважається, що кістки доводять, що 120 000 років тому, в [[Інтергляціал|міжльодовиковий]] період, клімат був тепліший, і середня річна температура в тих місцях перевищувала 18 [[Градус Цельсія|градусів за Цельсієм]], а взимку не було яскраво виражених періодів заморозків<ref>{{cite journal |last=van Kolfschoten |first=Th. |authorlink= |coauthors= |year=2000 |month= |title=The Eemian mammal fauna of central Europe |journal=Netherlands Journal of Geosciences |volume=79 |issue=2/3 |pages=269–281 |id= |url=http://www.njgonline.nl/publish/articles/000099/article.pdf |accessdate=2 лютого 2011 |quote=...the hippopotamus, Hippopotamus amphibius, and the water buffalo, Bubalus murrensis, present in the Eemian fauna, indicate a climate with relatively high summer temperatures (mean July temperature > 18 °C) and the absence of periods of severe or long-lasting winter frost |archiveurl=https://web.archive.org/web/20110724162555/http://www.njgonline.nl/publish/articles/000099/article.pdf |archivedate=24 липня 2011 |deadurl=yes }}</ref>. Всі ці кістки були знайдені на так званій ''Allenton Terrace'' — покладі річкового гравію, який місцями перевищує сучасний рівень [[Дервент|річки Дервент]] на 6 метрів.

[[Файл:Laser scanning of fossil hippo tooth at Loughborough University.jpg|thumb|Лазерне сканування кісток Аллентонського гіпопотама]]
У липні [[1973]] року робітники знайшли в тих місцях і інші кістки, частина з яких теж виставлена в Музеї та художньої галереї Дербі — ведмедя, оленя, бика, гіпопотама, носорога і слона. Більшість знахідок — це 1-2 кістки, найбільшою з них виявився великий зуб гіпопотама<ref name="grange">{{cite book|last=Grange|first=William|title=When Hippos... Swam in the Derwent|year=2003|publisher=Derby Museum and Art Gallery}}</ref>.

У [[2006]] року для фіксації в скульптурі історії регіону в Аллентон був запрошений Майкл Дан Арчер (''Michael Dan Archer''). Він використовував лазерне сканування кісток в музеї Дербі для подальшого їхнього відтворення. Скульптура являє собою три секції розірваного круга достатнього розміру, щоб сидіти на них; на їхній полірованій поверхні розміщені чавунні копії кісток бегемота<ref name="archer">{{cite web|last=Archer|first=Michael Dan|title=Derby Sculpture|url=http://www.archersculpture.co.uk/dc.php|publisher=archersculpture.co.uk|accessdate=5 січня 2011|archiveurl=https://www.webcitation.org/5zBwfoB3K?url=http://www.archersculpture.co.uk/dc.php|archivedate=2011-06-04|deadurl=yes}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110505032740/http://www.archersculpture.co.uk/dc.php |date=2011-05-05 }}</ref>.

== Примітки ==
{{Commonscat}}
{{reflist}}
{{Музей і художня галерея Дербі}}

[[Категорія:Бегемотові]]
[[Категорія:Палеонтологія у Великій Британії]]
[[Категорія:Дербі (Англія)]]
[[Категорія:Музей і художня галерея Дербі]]
[[Категорія:1895 у науці]]

title: Музей і художня галерея Дербі

Художники: Френсіс Легат Чантрі Ернест Елліс Кларк Вільям Джон Кофі Клуб ескізів Дербі Гарольд Гріслі Джордж Хольцендорф Альфред Джон Кін Генрі Ларк Пратт Девід Пейн Рональд Поуп Самуель Рейнер Луїза Райнер Томас Сміт Ернест Таунсенд Джордж Тернер Джозеф Райт

Геологія: Ешфордський чорний мармур Джон Фарей Вільям Мартін Матлокіт Джон Мейв Вайт Уотсон Джон Уайтхерст

Декоративне мистецтво: Bonnie Prince Charlie Room

Військова історія: 9-й/12-й Принца Уельського Королівський уланський полк Вільям Гоат Роберт Келлс Френсіс Октавіус Гренфелл Девід Раш Девід Спенс Генерал Джонсон рятує пораненого французького офіцера від томагавка північноамериканського індійця

Природнича історія: Аллентонський бегемот King of Rome Вільям Річардсон Лінтон Вільям Хант Пейнтер Джозеф Уїттакер

Картини та малюнки: Джозеф Райт Річард Аркрайт Філософ, який пояснює модель Сонячної системи Інданська вдова Ромео і Джульєтта: сцена в гробниці Міраван Алхімік, що відкриває фосфор Могила Вергілія Кузня Людина, яка закопує нори Філософ при світлі лампи Семюель Вард Полонений Полонений король Давдейл у місячному світлі Томас і Енн Борроу Виверження Везувію

Порцеляна: Фарфорова фабрика Челсі Дербський фарфор Royal Crown Derby Пінкстонський фарфор Андре Планше Вільям Біллінгслі Вільям Дьюзбері

Стародавня Британія: Кресвельська культура Дервентіо Римський форт парку Стратт Дербський іподром Витесаний човник з Хенсона Велика варварська армія Курганні поховання Хіт Вуд Замок Коднор Замок Даффілд Ікнілдська дорога The Street The Long Lane

Наука і техніка: Atlas Coelestis Бенджамін Вальямі Сонячний годинник «Уайтхерст і син» QRpedia

Пов'язане: Організації Andrew Handyside & Co. British Rail Research Division Філософське товариство Дербі Виставка у Дербі (1839) Персоналії Алькмунд Пітер Перез Бардетт Д’Евес Коук Еразм Дарвін Вільям Кавендіш Джеймс Фергюсон Артур Кейлі Річард Нілл Фрімен Альфред Едуард Гуді Джордж Харпур Кру Левелін Фредерик Уільям Джуіт Джон Ломб Вільям Манді Джозеф Пікфорд Вашингтон Ширлі Джордж Сороколд Джозеф Стратт Чарльз Сильвестр

title: Джозеф Райт

title: Організації