text:
# Список графів Вермандуа
Спочатку графи де Вермандуа (фр. Vermandois) призначалися на посаду королями франків (а пізніше Західно-Франкського королівства) і управляли графством Вермандуа на правах бенефіція.
Аж до Герберта I де Вермандуа важко точно простежити всіх носіїв титулу графа де Вермандуа і встановити хронологію їх призначення.
Починаючи з Герберта I, титул графа де Вермандуа став спадковим. Його отримував старший син, спочатку дому Гербертинів, прямих нащадків Карла Великого, а після зникнення роду перейшов по жіночій лінії у дім Капетингів.
Гуго I Великий заснував 2-й дім де Вермандуа. Він був сином короля Франції Генріха I  та доньки Великого князя Київського Ярослава Мудрого Анни Ярославни.
Після припинення чоловічої лінії 2-го дому, графство Вермандуа увійшло до складу королівського домену.
У 1669 році король Людовик XIV відродив графство для свого позашлюбного сина, Людовика де Бурбона (1667-1683). Після смерті Людовика, титул більше не поновлювався.

## Графи-бенефіціарії де Вермандуа
- Леодегарій (бл. 484).
- Емеранн (бл. 511), син попереднього.
- Вагон I (бл. 550).
- Вагон II (бл. 600), син попереднього.
- Бертрудат(пом. 618 або 619), дочка попереднього і дружина Хлотаря II, приєднала Вермандуа до королівського домену.
- Гаріфред (бл. 660).
- Інгомар (бл. 680).
- Леонель д'Арлебек (після 680).

- Бернар, син Карла Мартела, абат Сен-Кентенде Монт (зараз Мон-Сент-Кентен, біля Перонн).
- Ієронім (Жером), брат попереднього, граф де Вермандуа і абат Сен-Кентенде Монт (714-771).
- Фульрад, син попереднього, абат Сен-Кентенде Монт(після 771).
- Гунтард, граф де Вермандуа (771-833) і потім абат Сен-Кентенде Монт (до 833).
- Гуго, син Карла Великого, абат Сен-Кентенде Монт (833-844).
- Аделард, син Гіслен, онуки Карла Великого, граф де Вермандуа (833-864) і потім абат Сен-Кентенде Монт (844-864).
- Балдуїн I Залізна Рука, абат Сен-Кентенде Монт(864-879), граф Фландрії.
- Тьєррі I (граф Вермандуа) — або Тевтрикій, граф де Вермандуа (864-886) і потім абат Сен-Кентен де Монт (879-886), або Теодорік (помер бл. 877), граф де Вермандуа, нащадок Хільдебранда, брата Карла Мартела.

## Графи де Вермандуа

### Перший дім де Вермандуа (Каролінги)
- 896 - бл. 902: Герберт I (бл. 850-902), граф де Вермандуа і де Мо , син Піпіна і, можливо, онуки Теодоріка.
- Бл. 902-943: Герберт II (бл. 880-943), граф де Вермандуа і де Мо, син попереднього
Дружина Адель, дочка Роберта I, короля Франції.
- 943-987: Адальберт I Благочестивий (932-987), граф де Вермандуа, син попереднього
Дружина Герберга, дочка Гізельберта, герцога Лотарингії, і Герберга Саксонської.
- 987 - бл. 1000: Герберт III (954 - бл. 1000), граф де Вермандуа, син попереднього
Дружина Ерменгарда
- Бл. 1000-1010: Альберт II (985-1016), граф де Вермандуа, в 1010 у став ченцем, син попереднього
- 1010-1045: Оттон (бл. 1000-1045), граф де Вермандуа, брат попереднього
Дружина Павія де Хам
- 1045-1080: Герберт IV (1032-1080), граф де Вермандуа і де Валуа, син попереднього
Дружина Алікс де Валуа

### 2-й дім де Вермандуа (Капетинги)
- 1080-1102: Гуго I Великий (бл. 1057-1102 ), граф де Вермандуа і де Валуа, син короля Генріха I Французького і Анни Київської
Дружина Аделаїда де Вермандуа (бл. 1062-1122), дочка Герберта IV і Алікс де Валуа.
- 1102-1152: Рауль I Хоробрий, також відомий під прізвиськом Одноокий (1085 - 1152), граф де Вермандуа і де Валуа, син попередніх
1-а дружина з бл. 1120 (анульований в 1142) Елеонора де Блуа
2-а дружина з 1142 (анульований в 1151) Петронія Аквітанська (бл. 1125-1153)
3-я дружина з 1152 Лоретта Лотаринзька (бл. 1120-1175)
- 1152-1160: Гуго II (1127-1212), граф де Вермандуа і де Валуа , в 1160 у став ченцем, син Рауля I та Елеонори Блуаської.
- 1160-1167: Рауль II (1145-1167), граф де Вермандуа і де Валуа , син Рауля I і Петроніли Аквітанської
Дружина Маргарита Лотарінгська, графиня Фландрії
- 1167-1185: Філіпп Ельзаський (1143-1191), граф Фландрії (1168-1191) , граф де Вермандуа і де Валуа через дружину
Дружина:Єлизавета де Вермандуа (1143-1183), дочка Рауля I і Петроніли Аквітанської
Після смерті своєї дружини Філіп позбувся прав на графство Вермандуа і Валуа
- 1185-1214:Елеонора де Вермандуа (1152 - до 1222), графиня де Вермандуа і де Валуа, дочка Рауля I і Лоретти Лотаринзької
1-й чоловік: Жоффруа де Ено (пом. 1163), граф Остерванта
2-й чоловік: Гільйом IV (пом. 1168), граф Невера
3-й чоловік: з бл. 1170 Матьє Ельзаської (бл. 1137-1173), граф Булонський
4-й чоловік: з бл. 1175 Матьє III де Бомон-сюр-Уаз (пом. 1208)
5-й чоловік: з бл. 1210 Етьєн II де Блуа (пом. 1252), сеньйор де Шатійон-сюр-Луан

Через деякий час після смерті своєї сестри Єлизавети, Елеонора успадкувала графства Вермандуа і Валуа, але в 1185 році була змушена поступитися своїми володіннями Філіппу II Августу, королю Франції. У 1214 Елеонора остаточно відмовилася від своїх прав на графства і вступила до монастиря.

### Граф де Вермандуа (апанаж)
- 1669-1683: Людовик де Бурбон (1667-1683), позашлюбний син короля Людовика XIV і герцогині Луїзи-Франсуази де Лавальєр.

title: Список графів Вермандуа

wikitext:
Спочатку графи де Вермандуа ({{lang-fr | Vermandois}}) призначалися на посаду королями [[франки|франків]] (а пізніше [[Західно-Франкське королівство|Західно-Франкського королівства]]) і управляли [[Вермандуа (графство)|графством Вермандуа]] на правах [[бенефіція]].

Аж до [[Герберт I де Вермандуа|Герберта I де Вермандуа]] важко точно простежити всіх носіїв титулу графа де Вермандуа і встановити хронологію їх призначення.

Починаючи з Герберта I, титул графа де Вермандуа став спадковим. Його отримував старший син, спочатку дому [[Гербертини|Гербертинів]], прямих нащадків [[Карл Великий|Карла Великого]], а після зникнення роду перейшов по жіночій лінії у дім [[Капетинги|Капетингів]].

[[Гуго Великий, граф Вермандуа|Гуго I ''Великий'']] заснував 2-й дім де Вермандуа. Він був сином короля Франції [[Генріх I (король Франції)|Генріха I ]] та доньки Великого князя Київського Ярослава Мудрого [[Анна Ярославна|Анни Ярославни]].

Після припинення чоловічої лінії 2-го дому, графство Вермандуа увійшло до складу [[Домен короля Франції|королівського домену]].

У 1669 році король [[Людовик XIV (король Франції)|Людовик XIV]] відродив графство для свого позашлюбного сина, [[Людовик де Вермандуа|Людовика де Бурбона]] (1667-1683). Після смерті Людовика, титул більше не поновлювався.

== Графи-бенефіціарії де Вермандуа ==
* [[Леодегарій]] (бл. 484).
* [[Емеранн]] (бл. 511), син попереднього.
* [[Вагон I]] (бл. 550).
* [[Вагон II]] (бл. 600), син попереднього.
* [[Бертруда]]т(пом. 618 або 619), дочка попереднього і дружина [[Хлотар II|Хлотаря II]], приєднала Вермандуа до королівського домену.
* [[Гаріфред]] (бл. 660).
* [[Інгомар]] (бл. 680).
* [[Леонель д'Арлебек]] (після 680).

* [[Бернар (син Карла Мартелла)|Бернар]], син [[Карл Мартел|Карла Мартела]], абат Сен-Кентен''де Монт'' (зараз Мон-Сент-Кентен, біля Перонн).
* [[Ієронім]] (Жером), брат попереднього, граф де Вермандуа і абат Сен-Кентен''де Монт'' (714-771).
* [[Фульрад]], син попереднього, абат Сен-Кентен''де Монт''(після 771).
* [[Гунтард]], граф де Вермандуа (771-833) і потім абат Сен-Кентен''де Монт'' (до 833).
* [[Гуго (абат Сен-Квентіна)|Гуго]], син [[Карл Великий|Карла Великого]], абат Сен-Кентен''де Монт'' (833-844).
* [[Аделард]], син Гіслен, онуки [[Карл Великий|Карла Великого]], граф де Вермандуа (833-864) і потім абат Сен-Кентен''де Монт'' (844-864).
* [[Балдуїн I (граф Фландрії)|Балдуїн I Залізна Рука]], абат Сен-Кентен''де Монт''(864-879), [[граф Фландрії]].
* Тьєррі I (граф Вермандуа) — або [[Тевтрикій]], граф де Вермандуа (864-886) і потім абат Сен-Кентен ''де Монт'' (879-886), або Теодорік (помер бл. 877), граф де Вермандуа, нащадок [[Гільдебранд (герцог Провансу)|Хільдебранд]]а, брата [[Карл Мартел|Карла Мартела]].

== Графи де Вермандуа ==
=== Перший дім де Вермандуа ([[Каролінги]]) ===
[[Файл:Armoiries Vermandois.svg|thumb | 150 px | right | Герб графів де Вермандуа:''échiqueté d'or et d'azur'']]
* 896 - бл. 902: [[Герберт I де Вермандуа|Герберт I]] (бл. 850-902), граф де Вермандуа і [[граф де Мо|де Мо]] , син [[Піпін Пероннскій|Піпіна]] і, можливо, онуки Теодоріка.
* Бл. 902-943: [[Герберт II де Вермандуа|Герберт II]] (бл. 880-943), граф де Вермандуа і де Мо, син попереднього
*: Дружина Адель, дочка [[Роберт I (король Франції)|Роберта I]], [[король Франції|короля Франції]].
* 943-987: [[Адальберт I де Вермандуа|Адальберт I ''Благочестивий'']] (932-987), граф де Вермандуа, син попереднього
*: Дружина Герберга, дочка [[Гізельберт Лотаринзький|Гізельберта]], герцога [[Лотаринзьке герцогство|Лотарингії]], і [[Герберга Саксонська|Герберга Саксонської]].
* 987 - бл. 1000: [[Герберт III де Вермандуа|Герберт III]] (954 - бл. 1000), граф де Вермандуа, син попереднього
*: Дружина Ерменгарда
* Бл. 1000-1010: [[Альберт II де Вермандуа|Альберт II]] (985-1016), граф де Вермандуа, в 1010 у став ченцем, син попереднього
* 1010-1045: [[Оттон де Вермандуа|Оттон]] (бл. [[1000]]-1045), граф де Вермандуа, брат попереднього
*: Дружина Павія де Хам
* 1045-1080: [[Герберт IV де Вермандуа|Герберт IV]] (1032-1080), граф де Вермандуа і [[граф де Валуа|де Валуа]], син попереднього
*: Дружина [[Алікс де Валуа]]

=== 2-й дім де Вермандуа ([[Капетинги]]) ===
* 1080-1102: [[Гуго Великий, граф Вермандуа|Гуго I ''Великий'']] (бл. 1057-1102 ), граф де Вермандуа і [[граф де Валуа|де Валуа]], син короля [[Генріх I (король Франції)|Генріха I Французького]] і [[Анна Ярославна|Анни Київської]]
*: Дружина [[Аделаїда де Вермандуа]] (бл. 1062-1122), дочка Герберта IV і Алікс де Валуа.
* 1102-1152: [[Рауль I де Вермандуа|Рауль I ''Хоробрий'']], також відомий під прізвиськом ''Одноокий'' (1085 - 1152), граф де Вермандуа і де Валуа, син попередніх
*: 1-а дружина з бл. 1120 (анульований в 1142) [[Елеонора де Блуа]]
*: 2-а дружина з 1142 (анульований в 1151) [[Петронія Аквітанська]] (бл. 1125-1153)
*: 3-я дружина з 1152 [[Лоретта Лотаринзька]] (бл. 1120-1175)
* 1152-1160: [[Гуго II де Вермандуа|Гуго II]] (1127-1212), граф де Вермандуа і де Валуа , в 1160 у став ченцем, син Рауля I та Елеонори [[Блуаське графство|Блуаської]].
* 1160-1167: [[Рауль II де Вермандуа|Рауль II]] (1145-1167), граф де Вермандуа і де Валуа , син Рауля I і Петроніли Аквітанської
*: Дружина [[Маргарита Лотарінгська]], [[графиня Фландрії]]
* 1167-1185: [[Філіпп Ельзаський]] (1143-1191), [[граф Фландрії]] (1168-1191) , граф де Вермандуа і де Валуа через дружину
*: Дружина:[[Єлизавета де Вермандуа]] (1143-1183), дочка Рауля I і Петроніли Аквітанської
*: ''Після смерті своєї дружини Філіп позбувся прав на графство Вермандуа і Валуа''
* 1185-1214:[[Елеонора де Вермандуа]] (1152 - до 1222), графиня де Вермандуа і де Валуа, дочка Рауля I і Лоретти Лотаринзької
*: 1-й чоловік: Жоффруа де Ено (пом. 1163), граф Остерванта
*: 2-й чоловік: [[Гільйом IV (граф Неверов)|Гільйом IV]] (пом. 1168), [[граф Невера]]
*: 3-й чоловік: з бл. 1170 [[Матьє Ельзаської]] (бл. 1137-1173), граф [[Булонське графство|Булонський]]
*: 4-й чоловік: з бл. 1175 [[Матьє III де Бомон-сюр-Уаз]] (пом. 1208)
*: 5-й чоловік: з бл. 1210 [[Етьєн II де Шатійон-сюр-Луан|Етьєн II де Блуа]] (пом. 1252), сеньйор де Шатійон-сюр-Луан

Через деякий час після смерті своєї сестри Єлизавети, Елеонора успадкувала графства Вермандуа і Валуа, але в 1185 році була змушена поступитися своїми володіннями [[Філіпп II (король Франції)|Філіппу II Августу]], королю Франції. У 1214 Елеонора остаточно відмовилася від своїх прав на графства і вступила до монастиря.

=== Граф де Вермандуа ([[апанаж]]) ===
* 1669-1683: [[Людовик де Вермандуа|Людовик де Бурбон]] (1667-1683), позашлюбний син короля [[Людовик XIV (король Франції)|Людовика XIV]] і герцогині [[Луїза де Лавальєр|Луїзи-Франсуази де Лавальєр]].

== Література ==
* Anselme,''Histoire Genealogique de la Maison royale de France'', 1726.
* M. Fouquier-Cholet,''Histoire des Comtes héréditaires du Vermandois'', Saint-Quentin, 1832.
* Ioh. Mabillon,''Annales ord. Sancti Benedicti. Ticinense'', Lucae, 1739.
* Louis Moreri,''Le Gran Dictionnaire Historique'', Paris, 1743-1749.

[[Категорія:Графи Франції]]
[[Категорія:Списки правителів Франції]]
[[Категорія:Франки]]


text:
# Андрій Копчай
Андрій Копчай (нар. 13 січня 1917, с. Пінковце, Австро-Угорщина — пом. ?) — український футболіст, нападник.
У роки Другої світової війни воював на Східному фронті.

## Кар'єра гравця
У чемпіонаті Чехословаччини 1936/37 виступав за «Русь», забитими м'ячами не відзначався. Також захищав кольори ужгородських ЧСК (1932—1933) та «Спартака» (1946–1948).

## Статистика виступів
| Рік                                  | Матчі | Голи | Хвилини | Клуб             |
| ------------------------------------ | ----- | ---- | ------- | ---------------- |
| Перша ліга 1936/37                   | 1     | 0    | 90      | «Русь» (Ужгород) |
| ЗАГАЛОМ у Першій лізі Чехословаччини | 1     | 0    | 90      |                  |

wikiname: ukwiki

title: Андрій Копчай

in_language: uk

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я              = Андрій Копчай
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| повне-ім'я        = Андрій Копчай
| дата-народження   = 13.01.1917<ref name=info>[http://shron1.chtyvo.org.ua/Strikha_Viktor/Futbolno-khokeinyi_almanakh_Ukraina_ta_susidni_derzhavy_1863_1954.pdf «ФУТБОЛЬНО-ХОКЕЙНИЙ АЛЬМАНАХ. УКРАЇНА ТА СУСІДНІ ДЕРЖАВИ 1863-1954»]</ref>
| місце-народження  = с. [[Пінковце]], [[Австро-Угорщина]]<ref name=info/>
| дата-смерті       = ?
| місце-смерті      =
| зріст             =
| вага              =
| прізвисько        =
| громадянство      = [[Файл:Ensign of Austro-Hungarian civil fleet (1869-1918).svg|20 пкс]] [[Австро-Угорщина]]
{{TCH}}
{{URS}}
| позиція           = [[півзахисник]]<ref name=info/>
| поточний-клуб     = ''завершив кар'єру''
| номер             =
| юнацькі-клуби     = {{Прапорець|TCH}} [[Русь (футбольний клуб, Ужгород)|«Русь» (Уж)]]
{{Прапорець|TCH}} ЧСК (Ужгород)
{{Прапорець|TCH}} [[Русь (футбольний клуб, Ужгород)|«Русь» (Уж)]]
| юнацькі-роки      = 1930—1931
1932—1933
1933—19??
| клуби =
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|193?—1943|{{Прапорець|TCH}}/{{Прапорець|HUN|1915}}|[[Русь (футбольний клуб, Ужгород)|«Русь» (Уж)]] |1+|0+}}
{{Футболіст рядок 1|1946—1948|{{Прапорець|URS}}|[[Говерла (футбольний клуб)|«Спартак» (Уж)]] |?|?}}
{{Футболіст кінець}}
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда =
| збірна-роки =
| збірна-ігри(голи) =
| гравець збірної =
| тренер-команда =
| тренер-сезон =
| тренер-місце =
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто =
| суддя-категорія =
| суддя-професія =
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| дата-оновлення =
| вікісховище =
| nocat =
}}

'''Андрій Копчай''' ({{н}} [[13 січня]] [[1917]], с. [[Пінковце]], [[Австро-Угорщина]] — {{†}} ?) — [[Україна|український]] [[футболіст]], [[Нападник (футбол)|нападник]]<ref name=info/>.

У роки [[Друга світова війна|Другої світової війни]] воював на [[Німецько-радянська війна|Східному фронті]]<ref name=info/>.

== Кар'єра гравця ==
У [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу|чемпіонаті Чехословаччини]] [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1936—1937|1936/37]] виступав за [[Русь (футбольний клуб, Ужгород)|«Русь»]], забитими м'ячами не відзначався. Також захищав кольори ужгородських ЧСК (1932—1933) та [[Говерла (футбольний клуб)|«Спартака»]] (1946–1948)<ref name=info/>.

== Статистика виступів ==
{| class="wikitable"
!Рік
!Матчі
!Голи
!Хвилини
!Клуб
|- align=center
|[[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1936—1937|Перша ліга 1936/37]]
| 1
| 0
| 90
|[[Русь (футбольний клуб, Ужгород)|«Русь» (Ужгород)]]
|- align=center
|- align=center
|'''ЗАГАЛОМ у [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу|Першій лізі Чехословаччини]]'''
|'''1 '''
|'''0 '''
|'''90 '''
|-
|}

== Примітки ==
{{переклад|cs|Andrij Kopčaj|17463860}}
{{reflist}}

== Література ==
* Luboš Jeřábek: ''Československý fotbal v číslech a faktech'' – Olympia 1991
* Jindřich Horák, Lubomír Král: ''Encyklopedie našeho fotbalu'' – Libri 1997
* Radovan Jelínek, Miloslav Jenšík a kol.: ''Atlas českého fotbalu'' – Radovan Jelínek 2006

== Посилання ==
* {{ff|597063}}
* [http://footbook.ru/index.php?type=3&pid=51393 Профіль гравця] на сайті footbook.ru
* [https://joanerges.livejournal.com/1070142.html Перші півстоліття закарпатського футболу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190822075021/https://joanerges.livejournal.com/1070142.html |date=22 серпня 2019 }}
* [https://zakarpattya.net.ua/News/70553-100-litnii-iuvilei-futbolnoi-lehendy-Zakarpattia-Fedora-Kur 100-літній ювілей футбольної легенди Закарпаття Федора Куруца] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190822075027/https://zakarpattya.net.ua/News/70553-100-litnii-iuvilei-futbolnoi-lehendy-Zakarpattia-Fedora-Kur |date=22 серпня 2019 }}
* [https://zakarpattya.net.ua/News/99588-87-rokiv-tomu-bulo-stvoreno-SK-Rus 87 років тому було створено СК "Русь"] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190822075024/https://zakarpattya.net.ua/News/99588-87-rokiv-tomu-bulo-stvoreno-SK-Rus |date=22 серпня 2019 }}
* [http://www.kopanyi-myach.info/index.aspx?page=history04 Футбол Галиции, Волыни, Закарпатья и Буковины в 1920-1930-е] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200329072222/http://www.kopanyi-myach.info/index.aspx?page=history04 |date=29 березня 2020 }} м{{ref-ru}}

{{DEFAULTSORT:Копчай, Андрій}}
[[Категорія:Уродженці Кошицького краю]]
[[Категорія:Чехословацькі футболісти]]
[[Категорія:Українські футболісти]]
[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Говерли»]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Андрій Копчай

Смерть: невідомо

Громадянство: Австро-Угорщина · Чехословаччина · СРСР

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: завершив кар'єру

title: Юнацькі клуби

«Русь» (Уж) · ЧСК (Ужгород) · «Русь» (Уж)

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

/ «Русь» (Уж) · 1+ · (0+)

«Спартак» (Уж) · ? · (?)

Професіональні клуби*: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Зобищі (В'язниківський район)
Зобищі (рос. Зобищи) — присілок у В'язниківському районі Владимирської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада. Населення становить 32 особи (2010).

## Історія
Присілок розташований на землях фіно-угорського народу мещери.
Від 10 квітня 1929 року належить до В'язниковського району. Спочатку у складі Івановської промислової області, а від 1944 року — Владимирської області.
Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада.

## Населення
| 1859 | 1905 | 1926 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 100  | ↗112 | ↗195 | ↘35  | ↘32  |

title: Зобищі (В'язниківський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Зобищі
|назва ін.       = Зобищи
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Владимирська область]]
|район           = [[В'язниківський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Октябрська сільрада (В'язниківський район)|Октябрська сільрада]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 32 (2010){{RUS-VLA-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+3]], [[Літній час|літом]] [[UTC+4]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Владимирська область
}}
'''Зобищі''' ({{lang-ru|Зобищи}}) — [[присілок]] у [[В'язниківський район|В'язниківському районі]] [[Владимирська область|Владимирської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Октябрська сільрада (В'язниківський район)|Октябрська сільрада]]. Населення становить 32 особи (2010){{RUS-VLA-census}}.

== Історія ==

Присілок розташований на землях фіно-угорського народу [[Мещера (плем'я)|мещери]]<ref>''Боровков Е.'' [http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ Мордва, мурома и мещера — древнее население Верхнего Поволжья] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200218152943/http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ |date=18 лютого 2020 }}. Historicus.ru. {{ref-ru}}</ref>.

Від [[10 квітня]] [[1929]] року належить до В'язниковського району. Спочатку у складі [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]], а від 1944 року — Владимирської області.

Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада<ref>[http://7law.info/vladimir/act4e/w016.htm Закон Владимирской области от 16.05.2005 № 62-ОЗ «О переименовании муниципального образования округ Вязники в муниципальное образование Вязниковский район, наделении его и вновь образованных муниципальных образований, входящих в его состав, соответствующим статусом муниципальных образований и установлении их границ»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140903211603/http://7law.info/vladimir/act4e/w016.htm |date=3 вересня 2014 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Зобищи (Вязниковский район) }}

{{Населення РФ | Зобищи (Вязниковский район) | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{В'язниківський район}}

{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Владимирської області]]
[[Категорія:Населені пункти В'язниківського району]]

title: присілок Зобищі

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Владимирська область

Муніципальний район: В'язниківський район

Поселення: Октябрська сільрада

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+3, літом UTC+4

Основні дані:
Мапа
· Зобищі · Зобищі


text:
# Стробос
Стробос (нід. Stroobos) — село в нідерландській провінції Фрисландія. Входить до муніципалітету Ахткарспелен.
Його площа становить 2,94км², а населення станом на 2021 рік складало 315 осіб.
Складає так зване «здвоєне село» із сусіднім Геркесклостером, тобто на практиці є з ним одним населеним пунктом, який, утім, є розділеним між різними адміністративними одиницями. Так Стробос до 1993 року належав до складу сусідньої провінції Гронінген. Згодом його територія була передана до складу Фрисландії, утім з юридичної точки зору здвоєне селе продовжує вважатися двома окремими населеними пунктами.
1850 року у Стробосі були збудовані причальні споруди, що надало промисловий вектор розвитку села. Близько 1900 року тут було збудовано молокозавод, потужності якого були згодом доведені до 57 тисяч тон сиру на рік.

## Галерея
- Будівля колишньої церкви
- Ферма у селі
- Човни на каналі
- В'їзд до села

title: Стробос

wikitext:
{{НП
|статус = село
|зображення = Sikkema aan het P.M.Kanaal.JPG
|площа = 2,94
|населення = 315
|рік перепису = 2021
}}
'''Стробос''' ({{lang-nl|Stroobos}}) — село в [[Нідерланди|нідерландській]] провінції [[Фрисландія (Нідерланди)|Фрисландія]]. Входить до [[Муніципалітет (Нідерланди)|муніципалітету]] [[Ахткарспелен]].

Його площа становить 2,94км², а населення станом на 2021 рік складало 315 осіб.

Складає так зване «здвоєне село» із сусіднім [[Геркесклостер]]ом, тобто на практиці є з ним одним населеним пунктом, який, утім, є розділеним між різними адміністративними одиницями. Так Стробос до 1993 року належав до складу сусідньої [[Гронінген (провінція)|провінції Гронінген]]. Згодом його територія була передана до складу Фрисландії, утім з юридичної точки зору здвоєне селе продовжує вважатися двома окремими населеними пунктами.

1850 року у Стробосі були збудовані [[причальні споруди]], що надало промисловий вектор розвитку села. Близько 1900 року тут було збудовано молокозавод, потужності якого були згодом доведені до 57 тисяч тон сиру на рік.

== Галерея ==
<gallery>
File:Strobos, eardere kristlik-grifformearde tsjerke.jpg|Будівля колишньої церкви
File:Boerderij in de Sarabos. Stroobos.JPG|Ферма у селі
File:Het P.M.Kanaal bij Sroobos,.JPG|Човни на каналі
File:Stoobos.JPG|В'їзд до села
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.achtkarspelen.nl Офіційний сайт муніципалітету Ахткарспелен] {{ref-nl}}

{{Муніципалітет Ахткарспелен}}
{{Authority control}}
{{Netherlands-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти провінції Фрисландія (Нідерланди)]]
[[Категорія:Ахткарспелен]]

title: Країна

Країна: Нідерланди

Адмінодиниця: Ахткарспелен

Водойма: Prinses Margrietkanaald

Телефонний код: 0512, 0511 (Ахткарспелен)


text:
# Талиця (Єлецький район)
Талиця (рос. Талица) — село у Єлецькому районі Липецької області Російської Федерації.
Населення становить 1058  осіб. Належить до муніципального утворення Колосовська сільрада.

## Історія
З 13 червня 1934 до 26 вересня 1937 року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Орловської області. Відтак входить до складу Липецької області.
Згідно із законом від 2 липня 2004 року №114-оз органом місцевого самоврядування є Колосовська сільрада.

## Населення
| 2008 | 2010  |
| ---- | ----- |
| 1044 | ↗1058 |

title: Талиця (Єлецький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = Талиця
|назва ін.       = Талица
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Липецька область]]
|район           = [[Єлецький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Колосовська сільрада]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 1058
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Липецька область
}}
'''Талиця''' ({{lang-ru|Талица}}) — [[село]] у [[Єлецький район|Єлецькому районі]] [[Липецька область|Липецької області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 1058  осіб. Належить до муніципального утворення [[Колосовська сільрада]].

== Історія ==

З [[13 червня]] [[1934]] до [[26 вересня]] [[1937]] року у складі Воронезької області, у 1937-1954 роках — Орловської області. Відтак входить до складу Липецької області.

Згідно із законом від [[2 липня]] [[2004]] року №114-оз органом місцевого самоврядування є Колосовська сільрада<ref>[http://zakon.scli.ru/ru/legal_texts/act_municipal_education/printable.php?do4=document&id4=101d7879-7ca5-4490-843f-50d39a3a23a2 Закон Липецкой области от 02 июля 2004 года N 114-ОЗ «О наделении муниципальных образований в Липецкой области статусом городского округа, муниципального района, городского и сельского поселения»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151117155306/http://zakon.scli.ru/ru/legal_texts/act_municipal_education/printable.php?do4=document&id4=101d7879-7ca5-4490-843f-50d39a3a23a2 |date=17 листопада 2015 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Талица (Елецкий район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Єлецький район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Села Липецької області]]

[[Категорія:Населені пункти Єлецького району]]

title: село Талиця

Суб'єкт Російської Федерації: Липецька область

Муніципальний район: Єлецький район

Поселення: Колосовська сільрада

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Талиця · Талиця
Талиця у Вікісховищі


text:
# Біологічна цілісність
Біологіч́на ці́лісність — здатність підтримувати і зберігати збалансовану, комплексну функціональність у природному середовищі того чи іншого регіону. Концепція застосовується головним чином в управлінні питними водними ресурсами.

title: Біологічна цілісність

wikitext:
{{Без джерел|дата=липень 2023}}
{{Wiktionary|цілісність}}
{{Otheruses|Цілісність (значення)}}

'''Біологіч́на ці́лісність''' — здатність підтримувати і зберігати збалансовану, комплексну [[функціональність]] у природному середовищі того чи іншого [[регіон]]у. [[Концепція]] застосовується головним чином в управлінні питними водними [[ресурс]]ами.

== Див. також ==
* [[Цілісність]]
* [[Гомеостаз]]
* [[Зворотний зв'язок]]

== Джерела ==
* http://www.termwiki.com/UK:biological_integrity{{Недоступне посилання}}

{{biol-stub}}

[[Категорія:Охорона природи]]
[[Категорія:Сталий розвиток]]
[[Категорія:Забруднення вод]]
[[Категорія:Довкіллєзнавство]]


text:
# Рівервудс (Іллінойс)
Рівервудс (англ. Riverwoods) — селище (англ. village) в США, в окрузі Лейк штату Іллінойс. Населення — 3790 осіб (2020).

## Географія
Рівервудс розташований за координатами 42°10′22″ пн. ш. 87°53′42″ зх. д. / 42.17278° пн. ш. 87.89500° зх. д. (42.172903, -87.894862).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 10,39 км², з яких 10,27 км² — суходіл та 0,12 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкало 3660 осіб у 1249 домогосподарствах у складі 1105 родин. Густота населення становила 352 особи/км².  Було 1319 помешкань (127/км²).
Расовий склад населення:
| - 93,2 % — білих - 4,7 % — азіатів - 0,7 % — чорних або афроамериканців - 0,2 % — корінних американців |

До двох чи більше рас належало 0,7 %. Частка іспаномовних становила 2,8 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,9 % — особи молодші 18 років, 57,0 % — особи у віці 18—64 років, 17,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,4 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 95,0 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 96,2 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 226 590 доларів США (медіана — 174 145), а середній дохід на одну сім'ю — 237 511 долар (медіана — 186 083). За межею бідності перебувало 3,3 % осіб, у тому числі 4,9 % дітей у віці до 18 років та 8,2 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 1745 осіб. Основні галузі зайнятості: науковці, спеціалісти, менеджери — 20,3 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 16,5 %, фінанси, страхування та нерухомість — 15,5 %.

title: Рівервудс (Іллінойс)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Рівервудс
|оригінальна назва  = {{lang-en|Riverwoods}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = RiverwoodsSign.jpg
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Іллінойс
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Лейк (округ, Іллінойс)|Лейк]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 10,39
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 352,26
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           =
|DST                    =  <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 224, 847
|поштовий індекс        = 60015
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1764538
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Рівервудс''' ({{lang-en|Riverwoods}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Лейк (округ, Іллінойс)|Лейк]] штату [[Іллінойс]]. Населення — 3790 осіб (2020).

== Географія ==
Рівервудс розташований за координатами {{Coord|42|10|22|N|87|53|42|W|type:city_region:US-DE}} (42.172903, -87.894862){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 10,39 км², з яких 10,27 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,12 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1960 = 96
| 1970 = 1571
| 1980 = 2804
| 1990 = 2868
| 2000 = 3843
| 2010 = 3660
| 2020 = 3790
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкало {{formatnum:3660}} осіб у {{formatnum:1249}} домогосподарствах у складі {{formatnum:1105}} родин. [[Густота населення]] становила 352 особи/км².  Було 1319 помешкань (127/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 93,2 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 4,7 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,7 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,2 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,7 %. Частка іспаномовних становила 2,8 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,9 % — особи молодші 18 років, 57,0 % — особи у віці 18—64 років, 17,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,4 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 95,0 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 96,2 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:226590}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:174145}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:237511}} долар (медіана — {{formatnum:186083}}). За межею бідності перебувало 3,3 % осіб, у тому числі 4,9 % дітей у віці до 18 років та 8,2 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:1745}} осіб. Основні галузі зайнятості: науковці, спеціалісти, менеджери — 20,3 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 16,5 %, фінанси, страхування та нерухомість — 15,5 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Лейк (округ, Іллінойс)}}

{{Illinois-stub}}

[[Категорія:Селища Іллінойсу]]
[[Категорія:Населені пункти округу Лейк (Іллінойс)]]

title: сусідні нас. пункти

Країна: США

Штат: Іллінойс

Округ: Лейк

Межує з: | Лінкольншир ? |

Густота населення: 352,26 осіб/км²

Часовий пояс: Центральний час (Лейк)


text:
# Матіас Греве
Матіас Петер Греве Петерсен (дан. Mathias Peter Greve Petersen, нар. 11 лютого 1995, Лангесков, Данія) — данський футболіст, атакувальний півзахисник клубу «Раннерс».

## Ігрова кар'єра

### Клубна
Матіас Греве починав грати у футбол у рідному місті Лангесков. В 11 років він потрапив до академії клубу «Оденсе». У 2014 році футболіст був внесений у заявку першої команди, а в квітні того року підписав з клубом професійний контракт. У липні 2014 року Греве дебютував на професійному рівні в основі «Оденсе».
1 листопада 2015 року Греве підписав з клубом новий контракт, дія якого продовжувала співпрацю футболіста з клубом до 2019 року.
У січні 2020 року Греве приєднався до клубу «Раннерс». Але дебют у новій команді було відкладено через пандемію коронавірусу.
У серпні 2021 року Греве перейшов до стану «Брондбю», з яким підписав контракт на чотири роки. І вже за кілька днів футболіст провів першу гру у новій команді.

### Збірна
Матіас Греве провів шість матчів у складі молодіжної збірної Данії.

## Титули
Раннерс
 Переможець Кубка Данії: 2020/21

title: Матіас Греве

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Матіас Греве
| зображення =
| повне-ім'я = Матіас Петер Греве Петерсен
| дата-народження = 11.02.1995
| місце-народження = Лангесков, [[Данія]]
| зріст = 186 см
| вага = 75 кг
| громадянство = {{DEN}}
| поточний-клуб = {{Прапорець|DEN}} [[Раннерс (футбольний клуб)|«Раннерс»]]
| позиція = [[півзахисник (футбол)|півзахисник]]
| номер = 17
| юнацькі-роки = 2006–2014
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|DEN}} [[Оденсе (футбольний клуб)|«Оденсе»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2014–2020 | {{Прапорець|DEN}} | [[Оденсе (футбольний клуб)|«Оденсе»]] | 137 |10}}
{{Футболіст рядок 1|2020–2021 | {{Прапорець|DEN}} | [[Раннерс (футбольний клуб)|«Раннерс»]] | 44 |8}}
{{Футболіст рядок 0|2021–2024 | {{Прапорець|DEN}} | [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]] | 78 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2024–     | {{Прапорець|DEN}} | [[Раннерс (футбольний клуб)|«Раннерс»]] | 7 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2014      | {{Прапорець|DEN}} | [[Юнацька збірна Данії з футболу (U-20)|Данія U-20]] | 1 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2015–2016 | {{Прапорець|DEN}} | [[Молодіжна збірна Данії з футболу|Данія U-21]] | 6 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 11 листопада 2024
| збірна-поновлення =
}}

'''Матіас Петер Греве Петерсен''' ({{lang-da|Mathias Peter Greve Petersen}}, {{нар}} 11 лютого 1995, Лангесков, [[Данія]]) — данський футболіст, атакувальний [[півзахисник (футбол)|півзахисник]] клубу [[Раннерс (футбольний клуб)|«Раннерс»]].

== Ігрова кар'єра ==
=== Клубна ===
Матіас Греве починав грати у футбол у рідному місті Лангесков. В 11 років він потрапив до академії клубу [[Оденсе (футбольний клуб)|«Оденсе»]]. У 2014 році футболіст був внесений у заявку першої команди, а в квітні того року підписав з клубом професійний контракт.<ref>http://www.tipsbladet.dk/nyhed/superliga/ob-forfremmer-endnu-et-talent</ref> У липні 2014 року Греве дебютував на професійному рівні в основі «Оденсе».<ref>https://web.archive.org/web/20150924131151/http://www.scoresway.com/?sport=soccer&page=match&id=1690027</ref>

1 листопада 2015 року Греве підписав з клубом новий контракт, дія якого продовжувала співпрацю футболіста з клубом до 2019 року.<ref>http://www.bold.dk/fodbold/nyheder/ob-forlaenger-med-greve-og-thomasen/</ref>

У січні 2020 року Греве приєднався до клубу [[Раннерс (футбольний клуб)|«Раннерс»]].<ref>{{Cite web |url=https://www.randersfc.dk/randers-fc-henter-mathias-greve-i-ob/ |title=Архівована копія |accessdate=2022-12-06 |archive-date=2021-04-18 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210418123121/https://www.randersfc.dk/randers-fc-henter-mathias-greve-i-ob/ }}</ref> Але дебют у новій команді було відкладено через пандемію коронавірусу.<ref>[https://int.soccerway.com/matches/2020/05/28/denmark/superliga/agf-aarhus/randers-fc/3027024/ AGF vs. Randers - 28 May 2020] - портал футбольної статистики Soccerway {{ref-en}}</ref>

У серпні 2021 року Греве перейшов до стану [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]], з яким підписав контракт на чотири роки.<ref>https://brondby.com/nyheder/herrer/2021/august/mathias-greve-ny-mand-i-gult/</ref> І вже за кілька днів футболіст провів першу гру у новій команді.<ref>https://sport.tv2.dk/fodbold/2021-08-08-fck-vinder-maalrigt-derby</ref>

=== Збірна ===
Матіас Греве провів шість матчів у складі [[Молодіжна збірна Данії з футболу|молодіжної збірної Данії]].

== Титули ==
'''Раннерс'''

{{трофей|кубок|золота}} Переможець [[Кубок Данії з футболу|Кубка Данії]]: [[Кубок Данії з футболу 2020—2021|2020/21]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://brondby.com/hold/herrer/a-truppen/mathias-greve Матіас Греве] на сайті «Брондбю»
* [http://www.dbu.dk/landshold/landsholdsdatabasen/PlayerInfo/7488 Матіас Греве] на сайті DBU
* [https://soccer365.com.ua/players/2162834/ Матіас Греве] на soccer365.com.ua
* {{transfermarkt}}
* {{soccerway}}

{{DEFAULTSORT:Греве Матіас}}
[[Категорія:Данські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Данії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Оденсе»]]
[[Категорія:Футболісти «Раннерса»]]
[[Категорія:Футболісти «Брондбю»]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Матіас Петер Греве Петерсен

Народження: 11 лютого 1995 (30 років)

Вага: 75 кг

Громадянство: Данія

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Раннерс»

title: Юнацькі клуби

«Оденсе»

title: Професіональні клуби*

Роки: клуб · І (г)

«Оденсе» · 137 · (10)

«Раннерс» · 44 · (8)

«Брондбю» · 78 · (3)

«Раннерс» · 7 · (0)

title: Національна збірна

Роки: збірна · І (г)

Данія U-20 · 1 · (0)

Данія U-21 · 6 · (0)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 11 листопада 2024.


text:
# Мілет
37°31′ пн. ш. 27°17′ сх. д. / 37.517° пн. ш. 27.283° сх. д.
Мілет (грец. Μίλητος, хетт. Millawanda) — давньогрецьке місто-держава на заході Анатолії.

## Історія

### На перехресті міграцій
Перші поселення на південному краю Латмійської затоки, на південь від гирла річки Меандр з'явилися ще за неолітичної доби. З другої половини IV тисячоліття до н.е. можна говорити про виникнення міського центру, першим населенням якого, за міфологічними даними, були лелеги. У джерелах зустрічаються імена двох мілетських «царів» — Анакта і його сина Астерія. Щоправда перше ім'я означає просто «володар», а Астерієм звали також батька Міноса Старого, так що може йтися про пізнішу інтерполяцію. Легендарною видається і перша назва поселення на місці Мілета — Анактерія (начебто на честь Анакта).
У XVI—XV сторіччі до н. е. у Латмійській затоці з'явилися мінойці. Згідно з переказами переселенців очолював Мілет — онук Міноса Великого або ж спільник Сарпедона (критське селище Мілатос розташоване поруч із Маллією, яку деякі дослідники вважають резиденцією Сарпедона). До цієї доби відносяться знайдені у місті залишки фресок і зразки лінійного письма А.
Після загибелі мінойської цивілізації, Мілет заселили греки. Місто перетворилося на самостійну державу, що підтримувало зв'язки як зі східними сусідами, так і з материковою Грецією. В пілоських текстах, зокрема, збереглася згадка про якихось «мілетянок» (mi-ra-ti-ja). Згадувалося місто і в хеттських документах — під назвою «Мілаванда» або ж «Мілаватта» (щоправда, частина дослідників вважають хеттську Мілаванду — Міліадою) — відомо щонайменше півсотні таких згадок. Поступово греки змішалися з місцевим населенням і за доби Троянської війни Мілет вважали вже карійськім містом.
Близько 1000 до н. е. до Карії прибула нова хвиля переселенців з Європи — греки-іонійці. Міграція була такою масовою, що згодом усе узбережжя отримало назву Іонії. Мілет захопили вихідці з Аттики на чолі з Нелеєм, сином останнього афінського царя Кодра. За переказами вони знищили усіх місцевих чоловіків, взявши жінок собі за дружин. Царем Мілета став Нелей, легенди зберегли імена й кількох його ближчих наступників, зокрема Гіппокла, Фобія і Фрігія. Останній був відомий війнами з сусіднім Міунтом.

### «Перше місто Іонії»
Вдале розташування перетворило Мілет на найбільше і найбагатше місто Іонії. Водночас, зростання населення і соціальна напруга у місті змусила місцевих володарів одними з перших вдатися до виведення колоній — першими з яких стали Кізік (756 до н. е.) і Синоп (751 до н. е.).
Мілетяни були одними з ініціаторів утворення Іонійського союзу, до якого спочатку увійшло сім міст-держав, розташованих на анатолійському узбережжі і ближчих островах. Згодом кількість учасників союзу була розширена до дванадцяти — зокрема, за рахунок міст, що не були іонійськими за складом населення. Найвідомішою спільною акцією союзу була так звана Мелійська війна (близько 730 до н. е.), внаслідок якої було захоплене і зруйноване карійське місто Мелія, на місці якого було збудоване спільне святилище, присвячене Посейдону Геліконському — біля якого представники учасників союзу час від часу збиралися на наради.
Під час розподілу земельних володінь мелійців, однак, іонійські міста пересварилися. Під час Лелантської війни (720—660 рр. до н. е.) воювали між собою. Мілет, зокрема, підтримав Еретрію і його царі здійснювали досить ризиковані рейди через Егейське море, що свідчить про те, що вплив мілетян не обмежувався анатолійським узбережжям. Щоправда, не всі експедиції були вдалими. Про напад Фітрета на млійців згадують, як про невдалий. Натомість царю Леодаманту вдалося захопити місто Карист аж на Евбеї.
Військові успіхи, однак, не змогли притамувати конфлікти всередині міської громади. Заколотники на чолі з Амфітром вбили Леодаманта, коли той прямував до храму Аполлона, аби відзначити перемоги гекатомбою. Царська влада була скасована. Родичі і прихильники Леодаманта знайшли прихисток в Ассесі, і нові керівники міста взяли його в облогу. Проте врешті-решт вигнанці перемогли. Амфітра вбили сини загиблого царя. Монархію вже не відновлювали, для створення нового політичного устрою мілетці обрали есимнетом (посередником) Епімена, наділивши його дуже широкими повноваженнями (він, зокрема, міг «вбивати усіх, кого захоче»). Які саме закони встановив Епімен джерела не повідомляють, обмежуючись лише повідомленнями про притягнення до відповідальності і конфіскацію майна заколотників. Відомо також, що після есимнетії Епімена Мілетом керувала колегія пританів.

### Талассократія. Тиранія Фрасибула
Досягнення суспільного компромісу і запровадження письмових законів сприяли швидкому розвитку міста, що після завершення Лелантської війни стрімко набрало сили, багатство і вплив. Мілетяни максимально скористалися не лише із взаємного послаблення евбейських міст, але й з того, що сусіди — Ефес, Магнесія, Лідія були зосереджені на боротьбі із загрозою з боку кімерійців. Коли ж було необхідно мілетці і самі бралися за зброю — так у союзі з хіосцями вони завдали поразки Еріфрам.
З середини VII століття до н. е. Мілет і Коринф встановили фактичну гегемонію над Грецією, очоливши водночас Велику колонізацію. Мілетські кораблі перетинали все Середземне море, надто ж ходили в Понт Евксінський, до гирла річки Танаїс. Лише на берегах Понту Мілет у добу свого розквіту мав 80-90 колоній, у тому числі Абідос, Томи, Ольвію і т. д. Особливий статус міста забезпечували й жерці храму Аполлона в Дідімах під Мілетом, благословення яких прагнули отримати засновники колоній і з інших міст.
Посередницька торгівля збагачувала насамперед мілетську аристократію, яка міцно тримала владу у своїх руках, не допускаючи до свого коли вихідців з «низів». Водночас посилення конкуренції між владними угрупованнями створювало сприятливі умови для встановлення тиранії. У 616 до н. е. владу в Мілеті захопив Фрасибул. Його політика була спрямована на вгамування соціальних конфліктів і боротьбу з тим, хто намагався виокремитися з громади кричущим багатством. Водночас тиран намагався сприяти мілетській торгівлі і колонізації, встановив партнерські стосунки із Коринфом, почав карбувати власну монету, витрачав значні кошти на облаштування міста. У той час Мілет складався з двох частин — зовнішнього і внутрішнього міста; останнє мало особливу фортецю, хоча обидві частини були оточені однією стіною. Місто мало 4 гавані, які були захищені Трагасайськими островами (Ладе, Дроміск, Перно).
За свідченням більшості істориків тиранія Фрасибула була часом найвищого піднесення Мілета. Незважаючи навіть на виснажливу 12-річну війну із сусідньою Лідією (612 — 600 до н. е.), під час якої супротивник щорічно знищував хліб і вирубував дерева у мілетських володіннях. Двічі мілетяни зазнавали поразки у битвах на суходолі, але залишалися повними господарями на морі, тож лідійці так і не наважилися на штурм міста. Перекази стверджують, що укласти мир вдалося лише завдяки несподіваній хворобі царя Аліатта і хитрощам Фрасибула. Проте він забезпечив мирне співіснування двох держав протягом півсторіччя.
VI століття до н. е. стало часом справжнього розквіту мілетської культури. Радником Фрасибула був Фалес — засновник Мілетської філософської школи). Мілет був також батьківщиною філософів Анаксимандра і Анаксимена, логографів Кадма, Гекатея і Діонісія, письменника Аристіда.

### Конфлікти і втрата незалежності
Після смерті Фрасибула у 590 до н. е. в Мілеті правили тирани Фоант і Дамасенор. На відміну від попередника вони спиралися на великих землевласників, лихварів і судновласників, чиї багатства зростали завдяки розвитку морської торгівлі (так званих дав.-гр. Αειναυται). Тим більше невдоволення тиранія викликала в незаможних і середніх верств, що врешті-решт домоглися позбавлення тиранів влади. Проте після скасування тиранії з новою силою спалахнув громадянський конфлікт — між заможною верхівкою (інтереси якої представляло угруповання, яке називали «плутіс») і рештою мешканців міста — «хайромахами» (тобто тими, хто заробляв на життя власними руками). Спочатку ініціатива була на боці ватажків демосу. Опоненти змушені були рятуватися втечею, а над їхніми дітьми була вчинена кривава розправа — їх затоптали биками. Коли прихильники олігархії взяли реванш — вони жорстоко помстилися — усі причетні до страт були вимазані смолою і спалені живцем — теж разом з дітьми. Конфлікт тривав кілька десятиріч, аж поки мілетяни змушені були звернулися до «зовнішніх» посередників, якими виступили паросці. За їхньою допомогою у місті був встановлений режим поміркованої олігархії, що спиралася на «міцних господарів» із селян, під егідою есимнетів з релігійної корпорації молпів.
Владу перського царя Кіра мілетці визнали добровільно — у 547 р.до н. е., ще до того, як той переміг Креза. В обмін на це перси визнали самоврядність і цілковиту самостійність Мілета у його внутрішніх справах, а частково — і в стосунках з іншими державами. Щоправда, з приходом до влади Дарія I політика щодо грецьких підданих стала жорсткішою. Західноанатолійські володіння Ахеменідів були об'єднані в єдину сатрапію з центром у Сардах, а в іонійських містах за перської підтримки владу почали здобувати тирани. В Мілеті, щоправда, тиранія була «виборною». Спочатку владу у місті отримав Аристоген, однак невдовзі його вигнали — за допомогою спартанців. Потім тираном став Гістіей, а коли того викликали до Суз, мілетяни обрали керівником (дав.-гр. επιτροπος) його зятя Аристагора.
Наприкінці VI ст. до н. е. економічне становище Мілета погіршилося. Фактична монополія на чорноморську торгівлю була зруйнована, коли афінянин Мільтіад Старший заснував Херсонес Фракійський, мореплавство в Егеїді потерпало від самоських піратів, до того ж в 510 р. до н. е. був зруйнований Сибаріс — головний торговельний партнер мілетян на Заході. Невдоволення в місті зростало, і Аристагор вирішив втамувати його приєднанням найбільшого острова Кіклад Наксоса, де саме тривав конфлікт між демосом і великими власниками, які звернулися до Мілета з проханням про допомогу. Однак наксоська експедиція Аристагора завершилася повним провалом. І тоді тиран вирішив розпочати повстання проти персів, ставши на його чолі.
Щоправда, у місті були і супротивники повстання. Гекатей Мілетський, який подорожував державою Ахеменідів і добре знав її можливості, попереджав, що виступ приречений на поразку, проте його не послухали. Не підтримали і іншу пропозицію Гекатея — про тимчасове відселення мілетян на острів Лерос. Спільний іонійський флот, про який говорив Гекатей, створили, але з запізненням. Утім, на початку повстанцям вдалося досягти чималих успіхів — у 498 до н. е. вони захопили і спалили Сарди — окрім цитаделі, де забарикадувався сатрап Артаферн, у 497 р. до н. е. об'єднаний грецький флот (в якому були не лише іонійські, але й афінські і еритрейські кораблі) здобув перемогу над фінікійцями біля Кіпру. Проте це лише прискорило трагічний фінал. Перси, зібравшись із силами, перейшли в контрнаступ, обравши головною його метою саме Мілет. Не чекаючи ворога, Аристагор втік до Фракії, де невдовзі загинув. Тираном став Піфагор. Вже в 495 до н. е. повстанці зазнали нищівної поразки біля острова Ладе — тобто на мілетському рейді. Місто протрималося в облозі цілий рік, коли ж перси його здобули — знищили дощенту. Тих з мешканців, які залишилися живими — обернули на рабів та відправили вглиб Перської держави, за деякими даними — розселили у Вавилонії, біля Перської затоки (494 до н. е.). Після цього розгрому Мілету вже ніколи не вдавалося відновити ані своєї сили, ані свого впливу у грецькому світі.

### Відродження і боротьба за автономію
У 492 р. до н. е. іонійські міста відправили до Артаферна посольство на чолі з Гекатеєм. Той переконав сатрапа дати дозвіл на відбудову зруйнованих міст в обмін на відновлення виплати податків до перської скарбниці.
Реконструкція Мілета, особливо його центральної частини, стала зразком міської забудови доби еллінізму. 479 року до н. е. з'явилося перше регулярне планування міста. Єдиний ансамбль складався з трьох зон:
- північна (порт, Північний ринок, палестра, гімнасій, головне міське святилище Аполлона Дельфінія);
- середня (північна брама Південного ринку, південний портик, булевтерій);
- південної (будівлі та площа Південного ринку).

Центром композиції був булевтерій з площею поряд із ним. Ця будівля, виконана у формі прямокутника, могла вмістити 1500 людей.
За ініціативою Мардонія змінилася і перська політика щодо внутрішнього устрою полісів. Тепер перси були проти тираній і підтримували помірковані олігархічні режими, зокрема і в Мілеті. Під час битви на мисі Мікале (на північний захід від Мілета) у 479 р. до н. е. у складі перського війська вже були загони мілетян — вони, щоправда, під час бою перейшли на бік спартанців і афінян. Після поразки персів відбудова міста пришвидшилась. Мілет увійшов до складу Делоського союзу, у відродженому місті було встановлено демократичний устрій — за прямої підтримки Афін. Перси від своїх претензій на місто не відмовились, але за угодою 449 р. до н. е. (так званим Каллієвим миром), поступилися Афінам правом збирати податки з Мілета на свою користь (і в тому ж обсязі — власне внесок іонійських міст до союзної скарбниці і був визначений за принципом «стільки, скільки платили персам»).
З початком Пелопоннеської війни мілетяни підтримали афінян, проте гегемонізм союзників з часом почав викликати все більше роздратування. У 412 р. до н. е. Мілет розірвав стосунки з Афінами і впустив до себе перський гарнізон. Місцевий сатрап Тіссаферн ставився до повстанців поблажливо і навіть зберіг внутрішній демократичний устрій міста. Навіть коли в Мілеті трапилися заворушення, під час яких спалили резиденцію самого Тіссаферна, сатрап не розірвав з містом союзницьких стосунків. Місто активно розбудовували, у 411 — 402 роках до н. е. Мілет отримав регулярне планування, за так званою, Гіпподамовою системою, названою на честь славетного архітектора, мілетця за походженням.
Перська лояльність, щоправда, не влаштовувала спартанців, чий флот прийшов на допомогу іонійцям. Лісандр взагалі перевів флотилію до Ефеса, звідки почав організацію гетерій — своєрідних партій з прихильників олігархічного устрою — по всій Іонії. Це призвело до його конфлікту із Тіссаферном, і врешті-решт до усунення з посади наварха. Проте у 405 р. до н. е. Лісандр повернувся — і до керівництва флотом, і до Анатолії — і розпочав встановлення в іонійських містах режиму декархій — коли вся влада була зосереджена в руках колегії з десяти осіб, членів таємних «олігархічних» гетерій, особисто відданих Лісандру. В Мілеті Лісандр також допоміг олігархам перемогти прихильників демократів. А коли суперники досягли примирення, спровокував новий заколот і ввів — під виглядом «миротворців» — до міста своє військо. Під час спартанської окупації, за твердженням Плутарха тривав справжній терор проти прихильників демократії.
Врешті Лісандр був відкликаний з Іонії, а місто знову зайняв Тіссаферн, який відновив помірковану демократію. Щоправда, на місто в той час з'явився новий претендент — каван Кір Молодший. Він навіть взяв Мілет в облогу, але так нічого й не домігся. Через рік Кір спробував захопити вже царський престол і під час цього походу загинув. Тіссаферна усунули з посади і стратили у 395 р. до н. е., спартанський флот зазнав нищівної поразки у 394 р. до н. е. біля Кніда, і надалі Мілет залишився під перською владою зі збереженням самоврядування. Володінням Ахеменідів місто змушені були визнати і інші греки — за Анталкідовим миром 387 року до н. е.
Після Тіссаферна сатрапом Карії став місцевий цар Гекатомн, який крок за кроком почав приєднувати до свої володінь автономні карійські громади та грецькі міста. Його син і спадкоємець Мавсол у 377-375 роках до н. е. після кількох спроб оволодів і Мілетом. Обійшлося без руйнувань, незмінним залишився і внутрішній устрій громади. Щоправда, із перенесенням Мавсолом столиці свого царства до Галікарнаса у Мілета з'явився потужний торговельний конкурент. Проте розвиток торгівлі в межах величезної держави Ахемендів, до якої після відновлення перської зверхності отримав доступ Мілет, приносив такі величезні прибутки, що містяни відчували себе в карійському підпорядкуванні цілком комфортно.

### Елліністична доба
Не дивно, що саме Мілет і Галікарнас були чи не єдиними містами в західній Анатолії, які наважилися чинити спротив Александру Македонському у 334 р. до н. е. Командувач перського гарнізону Гегістрат без бою віддав супротивнику зовнішні мури міста — намагаючись відтягнути час до прибуття перського флоту, але македонська ескадра персів все одно випередила, блокувавши місто з моря. Делегація поважних мілетців на чолі з Главкіппом намагалася переконати Александра відмовитися від штурму, обіцяючи надалі нейтралітет у його війні з персами, проте цар зажадав безумовної капітуляції. Наступного дня македоняни увірвалися до міста через проломи у мурах і десантувалися у гавань. Опір був відчайдушним, і цар урешті-решт вирішив продемонструвати шляхетність, помилував тих, хто залишився живим, і оголосив про утвердження в місті демократичного устрою. Щоправда, тепер у міста був очільник — стефанефор (дав.-гр. στεφανεφορος), і ним наступного року обрали самого Александра.
Перси з поразкою не примирилися, через кілька місяців їхній флот таки захопив Мілет, і відвоювали його вже воєначальники Александра (334 р. до н. е.). Після смерті царя у 323 р. до н. е. Іонія дісталася Антигону. Сподіваючись на підтримку містян в боротьбі з іншими діадохами, у 313 р. до н. е. Антигон «повернув» Мілету «свободу і самоврядування». Антигон невдовзі загинув і його справу продовжив його син Деметрій. У 288 р. до н. е. місто опинилося під владою Лісімаха, а після його загибелі дісталося Селевку I (281 р. до н. е.)
Селевкіди ставилися до Мілета з особливим пієтетом. За їхнього панування в місті була відновлена дія демократичної конституції (зрозуміло, при визнанні верховенства царської влади). Формально вся влада в місті належала народним зборам на чолі з обраними ними епістатами (дав.-гр. επιστάται, «захисники», «протектори»), які представляли Мілет у зовнішніх зносинах і готували для зборів законодавчі пропозиції. Притани і надалі очолювали виконавчу владу, яку здійснювала рада (буле), але переобирали пританів щомісяця. До тож частину виконавчих функції виконували так звані радники (дав.-гр. συνεδροι), яких також обирали народні збори прямим голосуванням.
У 279 р. до н. е. Мілет захопив Птолемей II. Для того, щоб зібратися з силами Селевку знадобилося кілька років і у 274 р. до н. е. він розпочав проти Єгипту першу сирійську війну, яка велася, зокрема, і за відвоювання Іонії. Проте перемога залишилася за Птолемеєм (271 р. до н. е.). Мілет надалі підтримував єгиптян і в боротьбі з македонянами під час Хремонідової війни (267-262 рр. до н. е.). Та у 261 р. до н. е. єгипетський гарнізон із міста вибив ватажок загону найманців Тимарх, який встановив в Мілеті свою тиранію. За кілька місяців тиран навів стільки жаху на громадян, що після того, як у 260 р. до н. е. Тимарха скинув сирійський цар Антіох II, вони офіційно оголосили його богом — в історію цар увійшов саме як «Антіох Теос». Птолемею II довелося визнати владу Селевкідів над Мілетом, мир з якими був скріплений династичним шлюбом (253 р. до н. е.) Щоб надалі уникнути спокуси встановлення тиранії, мілетську конституцію «вдосконалили». Відновлено посаду стефанофора, пританів «урівноважили» секретарями ради, з'явилися посади ейременів (дав.-гр. ηειρεμενοι) — обраних представників від кожної філи, запроваджено правило, за яким законодавчі ініціативи на розгляд народних зборів виносили лише за загальної згоди ейремнетів і радників.
Під час третьої сирійської війни (246 — 241 рр. до н. е.) Мілет вчергове опинився під владою Птолемеїв. У 228 р. до н. е. єгиптян вибив з міста Антигон III Досон. Але македоняни у Карії не затрималися, а Мілет фактично став незалежним. Мало не в останнє в історії міста спостерігався підйом громадянського життя. У 201 р. до н. е. місто підтримало родосців у боротьбі з македонським царем Філіппом V — щоправда, ті зазнали поразки просто у гавані Мілета. Утім, і цього разу македонянам не судилося закріпитися в цьому куточку Егеїди, адже вони зазнали поразки від римлян.

### Римська влада. Занепад
У 197 р. до н. е. Мілет до своїх володінь приєднав Антіох III, проте у війни з римлянами місто надало допомогу його супротивникам. На знак вдячності, після своєї перемоги під Магнесією (190 р. до н. е.), римляни проголосили Мілет «вільним містом».
Щоправда, досить швидко місто опинилося під владою іншого союзника Рима, Пергаму, і вже в 133 р. до н. е., разом з ним перейшло під безпосередню римську владу — зі збереженням автономії. У 85 р. до н. е. Мілет був позбавлений і її.
У 65 р. до н. е. Помпей відновив міську «свободу», проте на той час це вже було швидше формальністю. На початку нової ери місто відвідав апостол Павло — перед своїм відбуттям до Єрусалиму. У «Діяннях Апостолів» зберігся опис зворушливої сцени прощання апостола з пресвітерами ефеської церкви.
На той час Мілет вже занепадав, але не внаслідок руйнувань чи ворожої окупації. Занепад мав цілком природні причини — замулення Латмійської затоки. Обміління не дозволяло Мілету приймати кораблі, а згодом море взагалі відступило на кілька кілометрів. Місто було позбавлено головного джерела свого існування і мешканці залишили його.
У візантійські часи на місці великого міста існувало лише бідне селище Палатія, а залишки театру використовували як фундамент для невеличкої фортеці, руїни якої і досі зберігаються посеред спорожнілої території Мілета.
Назва мілетців (грец. Μιλήσιοι) у давнину використовувалась для позначення щасливих людей, так би мовити «пестунів щастя».

## Колонії Мілета
| - Кізік - Проконнес - Абідос - Кардія - Паріон - Лерос - Аполлонія Понтійська - Одессос - Томи - Істрія - Ніконій - Тіра - Ольвія | - Пантікапей - Феодосія - Керкінтида - Танаїс - Пітіус - Діоскарій - Фасіс - Трапезунд - Керасунт - Котіори - Кітор - Сезам - Пітія | - Аполлонія Ріндакська - Мілетополь - Артак - Астіра - Арісба - Пріап - Борисфеніда - Гіенос - Лімни - Мірмекій - Тірітака - Навкратіс |

## Відомі мілетці
| - Фалес - Анаксімандр - Анаксімен - Аспасія - Гекатей Мілетський - Гіпподам | - Кадм (логограф) - Арістід Мілетський - Ісидор Мілетський - Ісіхій Мілетський - Демодам |

title: Мілет

wikitext:
{{coord|37|31|N|27|17|E|type:city|display=title}}
{{НП}}
[[Файл:Ionia, Asia Minor Map, Classical Atlas, 1886, Keith Johnston.jpg|thumb|260px|Мілет на мапі [[Іонія|Іонії]]]]
{{Otheruses}}
'''Мілет''' ({{lang-el|Μίλητος}}, {{lang-hit|Millawanda}}) — давньогрецьке [[поліс|місто-держава]] на заході [[Анатолія|Анатолії]].

== Історія ==

=== На перехресті міграцій ===
Перші поселення на південному краю [[Латмійська затока|Латмійської затоки]], на південь від гирла річки [[Великий Мендерес|Меандр]] з'явилися ще за неолітичної доби. З другої половини [[IV тисячоліття до н.е.]] можна говорити про виникнення міського центру, першим населенням якого, за міфологічними даними, були [[лелеги]]. У джерелах зустрічаються імена двох мілетських «царів» — [[Анакт Мілетський|Анакта]] і його сина [[Астерій Мілетський|Астерія]]. Щоправда перше ім'я означає просто «володар», а Астерієм звали також батька [[Мінос Старий|Міноса Старого]], так що може йтися про пізнішу інтерполяцію. Легендарною видається і перша назва поселення на місці Мілета — '''[[Анактерія]]''' (начебто на честь Анакта).

[[Файл:Minoan amphora.jpg|міні|ліворуч|160пкс|Так звана «палацова амфора» мінойської доби, знайдена в Мілеті]]
[[Файл:Minoan kitchen.jpg|міні|ліворуч|260пкс|Реконструкція кухні мінойської доби]]
У XVI—XV сторіччі до н. е. у Латмійській затоці з'явилися [[Мінойська цивілізація|мінойці]]. Згідно з переказами переселенців очолював [[Мілет (син Аполлона)|Мілет]] — онук [[Мінос|Міноса Великого]] або ж спільник [[Сарпедон]]а (критське селище [[Мілатос]] розташоване поруч із [[Маллія|Маллією]], яку деякі дослідники вважають резиденцією Сарпедона). До цієї доби відносяться знайдені у місті залишки [[фреска|фресок]] і зразки [[лінійне письмо А|лінійного письма А]].

Після [[мінойське виверження|загибелі мінойської цивілізації]], Мілет заселили [[греки]]. Місто перетворилося на самостійну державу, що підтримувало зв'язки як зі східними сусідами, так і з материковою Грецією. В [[пілос]]ьких текстах, зокрема, збереглася згадка про якихось «мілетянок» ('''mi-ra-ti-ja'''). Згадувалося місто і в [[хетти|хеттських]] документах — під назвою «Мілаванда» або ж «Мілаватта» (щоправда, частина дослідників вважають хеттську Мілаванду — [[Міліада|Міліадою]]) — відомо щонайменше півсотні таких згадок. Поступово греки змішалися з місцевим населенням і за доби [[Троянська війна|Троянської війни]] Мілет вважали вже [[карійці|карійськім]] містом.

Близько 1000 до н. е. до [[Карія|Карії]] прибула нова хвиля переселенців з Європи — греки-[[іонійці]]. Міграція була такою масовою, що згодом усе узбережжя отримало назву [[Іонія|Іонії]]. Мілет захопили вихідці з [[Аттика|Аттики]] на чолі з [[Нелей (син Кодра)|Нелеєм]], сином останнього [[Афіни|афінського]] царя [[Кодр]]а. За переказами вони знищили усіх місцевих чоловіків, взявши жінок собі за дружин. Царем Мілета став Нелей, легенди зберегли імена й кількох його ближчих наступників, зокрема [[Гіппокл]]а, [[Фобій|Фобія]] і [[Фрігій|Фрігія]]. Останній був відомий війнами з сусіднім [[Міунт]]ом.

=== «Перше місто Іонії» ===
Вдале розташування перетворило Мілет на найбільше і найбагатше місто Іонії. Водночас, зростання населення і соціальна напруга у місті змусила місцевих володарів одними з перших вдатися до виведення колоній — першими з яких стали [[Кізік]] ([[756 до н. е.]]) і [[Синоп]] ([[751 до н. е.]]).

[[Файл:Panionion 3.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Залишки [[Паніоніон]]у у сучасному селищі [[Гюзельчамли]]]]
Мілетяни були одними з ініціаторів утворення [[Іонійський союз|Іонійського союзу]], до якого спочатку увійшло сім міст-держав, розташованих на анатолійському узбережжі і ближчих островах. Згодом кількість учасників союзу була розширена до дванадцяти — зокрема, за рахунок міст, що не були іонійськими за складом населення. Найвідомішою спільною акцією союзу була так звана [[Мелійська війна]] (близько [[730 до н. е.]]), внаслідок якої було захоплене і зруйноване [[карійці|карійське]] місто [[Мелія]], на місці якого було збудоване спільне [[Паніонії|святилище]], присвячене [[Посейдон]]у Геліконському — біля якого представники учасників союзу час від часу збиралися на наради.

Під час розподілу земельних володінь мелійців, однак, іонійські міста пересварилися. Під час [[Лелантська війна|Лелантської війни (720—660 рр. до н. е.)]] воювали між собою. Мілет, зокрема, підтримав [[Еретрія|Еретрію]] і його царі здійснювали досить ризиковані рейди через [[Егейське море]], що свідчить про те, що вплив мілетян не обмежувався анатолійським узбережжям. Щоправда, не всі експедиції були вдалими. Про напад [[Фітрет]]а на млійців згадують, як про невдалий. Натомість царю [[Леодамант]]у вдалося захопити місто [[Карист]] аж на [[Евбея|Евбеї]].

[[Файл:Archaic roof tile.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Фрагмент черепиці архаїчної доби, знайденої в Мілеті]]
Військові успіхи, однак, не змогли притамувати конфлікти всередині міської громади. Заколотники на чолі з [[Амфітр]]ом вбили Леодаманта, коли той прямував до храму [[Аполлон]]а, аби відзначити перемоги [[гекатомба|гекатомбою]]. Царська влада була скасована. Родичі і прихильники Леодаманта знайшли прихисток в [[Ассес]]і, і нові керівники міста взяли його в облогу. Проте врешті-решт вигнанці перемогли. Амфітра вбили сини загиблого царя. Монархію вже не відновлювали, для створення нового політичного устрою мілетці обрали [[есимнет]]ом (посередником) [[Епімен]]а, наділивши його дуже широкими повноваженнями (він, зокрема, міг «вбивати усіх, кого захоче»). Які саме закони встановив Епімен джерела не повідомляють, обмежуючись лише повідомленнями про притягнення до відповідальності і конфіскацію майна заколотників. Відомо також, що після есимнетії Епімена Мілетом керувала колегія [[притан]]ів.

=== Талассократія. Тиранія Фрасибула ===
[[Файл:Archaic female figurines.jpg|міні|праворуч|200пкс|Теракотові жіночі фігурки архаїчної доби]]
Досягнення суспільного компромісу і запровадження письмових законів сприяли швидкому розвитку міста, що після завершення Лелантської війни стрімко набрало сили, багатство і вплив. Мілетяни максимально скористалися не лише із взаємного послаблення евбейських міст, але й з того, що сусіди — [[Ефес]], [[Магнесія-на-Меандрі|Магнесія]], [[Лідія]] були зосереджені на боротьбі із загрозою з боку [[кімерійці]]в. Коли ж було необхідно мілетці і самі бралися за зброю — так у союзі з [[Хіос (місто)|хіосцями]] вони завдали поразки [[Еріфри|Еріфрам]].

З середини VII століття до н. е. Мілет і [[Коринф]] встановили фактичну гегемонію над Грецією, очоливши водночас [[Велика грецька колонізація|Велику колонізацію]]. Мілетські кораблі перетинали все [[Середземне море]], надто ж ходили в [[Понт Евксінський]], до гирла [[Танаїс (річка)|річки Танаїс]]. Лише на берегах Понту Мілет у добу свого розквіту мав 80-90 колоній, у тому числі [[Абідос]], [[Томи]], [[Ольвія|Ольвію]] і т. д. Особливий статус міста забезпечували й жерці храму [[Аполлон]]а в [[Дідіма|Дідімах]] під Мілетом, благословення яких прагнули отримати засновники колоній і з інших міст.

[[Файл:Cauldron protome.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Ручки казана у вигляді грифонів]]
Посередницька торгівля збагачувала насамперед мілетську [[аристократія|аристократію]], яка міцно тримала владу у своїх руках, не допускаючи до свого коли вихідців з «низів». Водночас посилення конкуренції між владними угрупованнями створювало сприятливі умови для встановлення [[тиранія|тиранії]]. У [[616 до н. е.]] владу в Мілеті захопив [[Фрасибул (тиран Мілета)|Фрасибул]]. Його політика була спрямована на вгамування соціальних конфліктів і боротьбу з тим, хто намагався виокремитися з громади кричущим багатством. Водночас тиран намагався сприяти мілетській торгівлі і колонізації, встановив партнерські стосунки із [[Коринф]]ом, почав карбувати власну монету, витрачав значні кошти на облаштування міста. У той час Мілет складався з двох частин — зовнішнього і внутрішнього міста; останнє мало особливу фортецю, хоча обидві частини були оточені однією стіною. Місто мало 4 гавані, які були захищені [[Трагасайські острови|Трагасайськими островами]] ([[Ладе]], [[Дроміск]], [[Перно]]).

[[Файл:Archaic kilix 2.jpg|міні|праворуч|200пкс|Кілік із зображенням тварин, знайдений в Мілеті]]
За свідченням більшості істориків тиранія Фрасибула була часом найвищого піднесення Мілета. Незважаючи навіть на виснажливу 12-річну війну із сусідньою [[Лідія|Лідією]] ([[612 до н. е.|612]] — [[600 до н. е.]]), під час якої супротивник щорічно знищував хліб і вирубував дерева у мілетських володіннях. Двічі мілетяни зазнавали поразки у битвах на суходолі, але залишалися повними господарями на морі, тож лідійці так і не наважилися на штурм міста. Перекази стверджують, що укласти мир вдалося лише завдяки несподіваній хворобі царя [[Аліатт II|Аліатта]] і хитрощам Фрасибула. Проте він забезпечив мирне співіснування двох держав протягом півсторіччя.

[[Файл:Map of Archaic Milet Ukr.png|міні|ліворуч|200пкс|Мілет у VI ст. до н. е.]]
VI століття до н. е. стало часом справжнього розквіту мілетської культури. Радником Фрасибула був [[Фалес]] — засновник [[Мілетська школа|Мілетської філософської школи]]). Мілет був також батьківщиною філософів [[Анаксимандр]]а і [[Анаксимен]]а, [[логограф]]ів [[Кадм Мілетський|Кадма]], [[Гекатей Мілетський|Гекатея]] і Діонісія, письменника Аристіда.

=== Конфлікти і втрата незалежності ===

[[Файл:Archaic kilix 1.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Кілік із зображенням військових сутичок, знайдений в Мілеті]]
[[Файл:Rim of tripod stand.jpg|міні|праворуч|160пкс|Бронзова прикраса для триножника]]
Після смерті Фрасибула у [[590 до н. е.]] в Мілеті правили тирани [[Фоант Мілетський|Фоант]] і [[Дамасенор]]. На відміну від попередника вони спиралися на великих землевласників, лихварів і судновласників, чиї багатства зростали завдяки розвитку морської торгівлі (так званих {{lang-grc|Αειναυται}}). Тим більше невдоволення тиранія викликала в незаможних і середніх верств, що врешті-решт домоглися позбавлення тиранів влади. Проте після скасування тиранії з новою силою спалахнув громадянський конфлікт — між заможною верхівкою (інтереси якої представляло угруповання, яке називали «[[плутіс]]») і рештою мешканців міста — «[[хайромаха]]ми» (тобто тими, хто заробляв на життя власними руками). Спочатку ініціатива була на боці ватажків [[демос]]у. Опоненти змушені були рятуватися втечею, а над їхніми дітьми була вчинена кривава розправа — їх затоптали биками. Коли прихильники [[олігархія|олігархії]] взяли реванш — вони жорстоко помстилися — усі причетні до страт були вимазані смолою і спалені живцем — теж разом з дітьми. Конфлікт тривав кілька десятиріч, аж поки мілетяни змушені були звернулися до «зовнішніх» посередників, якими виступили [[парос]]ці. За їхньою допомогою у місті був встановлений режим поміркованої [[олігархія|олігархії]], що спиралася на «міцних господарів» із селян, під егідою [[есимнет]]ів з релігійної корпорації [[молпи|молпів]].

Владу перського царя [[Кір II Великий|Кіра]] мілетці визнали добровільно — у 547 р.до н. е., ще до того, як той переміг [[Крез]]а. В обмін на це перси визнали самоврядність і цілковиту самостійність Мілета у його внутрішніх справах, а частково — і в стосунках з іншими державами. Щоправда, з приходом до влади [[Дарій I|Дарія I]] політика щодо грецьких підданих стала жорсткішою. Західноанатолійські володіння [[Ахеменіди|Ахеменідів]] були об'єднані в єдину [[сатрапія|сатрапію]] з центром у [[Сарди|Сардах]], а в іонійських містах за перської підтримки владу почали здобувати тирани. В Мілеті, щоправда, тиранія була «виборною». Спочатку владу у місті отримав [[Аристоген]], однак невдовзі його вигнали — за допомогою спартанців. Потім тираном став [[Гістіей]], а коли того викликали до [[Сузи|Суз]], мілетяни обрали керівником ({{lang-grc|επιτροπος}}) його зятя [[Аристагор]]а.

[[Файл:Funerary lion Louvre Ma2790.png|міні|200пкс|[[Мармур]]овий [[лев]] з мілетського цвинтаря — кінець VI століття до н. е., [[Лувр]]]]
Наприкінці [[6 століття до н. е.|VI ст. до н. е.]] економічне становище Мілета погіршилося. Фактична монополія на чорноморську торгівлю була зруйнована, коли афінянин [[Мільтіад Старший]] заснував [[Херсонес Фракійський]], мореплавство в Егеїді потерпало від [[самос]]ьких піратів, до того ж в [[510 до н. е.|510 р. до н. е.]] був зруйнований [[Сибаріс]] — головний торговельний партнер мілетян на Заході. Невдоволення в місті зростало, і Аристагор вирішив втамувати його приєднанням найбільшого острова [[Кіклади|Кіклад]] [[Наксос]]а, де саме тривав конфлікт між демосом і великими власниками, які звернулися до Мілета з проханням про допомогу. Однак наксоська експедиція Аристагора завершилася повним провалом. І тоді тиран вирішив розпочати повстання проти персів, ставши на його чолі.

[[Файл:Lade 1.jpg|міні|праворуч|400пкс|Острів Ладе, що з часом перетворився на пагорб серед Латмійської рівнини]]
Щоправда, у місті були і супротивники повстання. [[Гекатей Мілетський]], який подорожував державою Ахеменідів і добре знав її можливості, попереджав, що виступ приречений на поразку, проте його не послухали. Не підтримали і іншу пропозицію Гекатея — про тимчасове відселення мілетян на острів [[Лерос]]<ref>[[Геродот]], V, 36</ref>. Спільний іонійський флот, про який говорив Гекатей, створили, але з запізненням. Утім, на початку повстанцям вдалося досягти чималих успіхів — у [[498 до н. е.]] вони захопили і спалили [[Сарди]] — окрім цитаделі, де забарикадувався сатрап [[Артаферн]], у [[497 до н. е.|497 р. до н. е.]] об'єднаний грецький флот (в якому були не лише іонійські, але й [[Стародавні Афіни|афінські]] і [[Еретрія|еритрейські]] кораблі) здобув перемогу над [[Фінікія|фінікійцями]] біля [[Кіпр]]у. Проте це лише прискорило трагічний фінал. Перси, зібравшись із силами, перейшли в контрнаступ, обравши головною його метою саме Мілет. Не чекаючи ворога, [[Аристагор]] втік до [[Фракія|Фракії]], де невдовзі загинув. Тираном став [[Піфагор Мілетський|Піфагор]]. Вже в [[495 до н. е.]] повстанці зазнали нищівної [[Битва біля Ладе|поразки біля острова Ладе]] — тобто на мілетському [[рейд]]і. Місто протрималося в облозі цілий рік, коли ж перси його здобули — знищили дощенту. Тих з мешканців, які залишилися живими — обернули на рабів та відправили вглиб Перської держави, за деякими даними — розселили у [[Вавилонія|Вавилонії]], біля [[Перська затока|Перської затоки]] ([[494 до н. е.]]). Після цього розгрому Мілету вже ніколи не вдавалося відновити ані своєї сили, ані свого впливу у грецькому світі.

[[Файл:Markttor von Milet.jpg|міні|ліворуч|350пкс|Ринкові ворота Мілета, [[Пергамський музей]], [[Берлін]]]]

=== Відродження і боротьба за автономію ===
У [[492 до н. е.|492 р. до н. е.]] іонійські міста відправили до Артаферна посольство на чолі з Гекатеєм. Той переконав сатрапа дати дозвіл на відбудову зруйнованих міст в обмін на відновлення виплати податків до перської скарбниці<ref>[[Діодор Сицилійський]], Х, 25, 2</ref>.

[[Файл:MiletusIonicStoa.jpg|міні|260пкс|Мілетська [[стоя]]]]
Реконструкція Мілета, особливо його центральної частини, стала зразком міської забудови [[Елліністичний період|доби еллінізму]]. [[479 до н. е.|479 року до н. е.]] з'явилося перше регулярне планування міста. Єдиний ансамбль складався з трьох зон:
* північна (порт, Північний ринок, [[палестра]], [[гімнасій]], головне міське святилище [[Аполлон]]а Дельфінія);
* середня (північна брама Південного ринку, південний [[портик]], булевтерій);
* південної (будівлі та площа Південного ринку).
Центром композиції був [[булевтерій]] з площею поряд із ним. Ця будівля, виконана у формі прямокутника, могла вмістити 1500 людей<ref>{{книга |автор= А. Зинченко |частина= |заголовок= Введение в основы искусства эллинизма |посилання= https://www.hse.ru/mirror/pubs/lib/data/access/ram/ticket/63/15244564371358a169968118207778afdf591f3ea5/Глава%20Архитектура.pdf |видання= |відповідальний= |місце= Москва – Берлин |видавництво= Директ-Медиа |рік= 2015 |том= |сторінки= 49 |сторінок= 180 |isbn= 978-5-4475-0540-0 |ref=
}} {{ref-ru}}</ref>.

За ініціативою [[Мардоній|Мардонія]] змінилася і перська політика щодо внутрішнього устрою полісів. Тепер перси були проти тираній і підтримували помірковані [[олігархія|олігархічні]] режими, зокрема і в Мілеті. Під час [[битва при Мікале|битви на мисі Мікале]] (на північний захід від Мілета) у [[479 до н. е.|479 р. до н. е.]] у складі перського війська вже були загони мілетян — вони, щоправда, під час бою перейшли на бік [[спарта]]нців і [[Стародавні Афіни|афінян]]. Після поразки персів відбудова міста пришвидшилась. Мілет увійшов до складу [[Делоський союз|Делоського союзу]], у відродженому місті було встановлено демократичний устрій — за прямої підтримки Афін. Перси від своїх претензій на місто не відмовились, але за угодою [[449 до н. е.|449 р. до н. е.]] (так званим [[Калліїв мир|Каллієвим миром]]), поступилися Афінам правом збирати податки з Мілета на свою користь (і в тому ж обсязі — власне внесок іонійських міст до союзної скарбниці і був визначений за принципом «стільки, скільки платили персам»).

[[Файл:Miletos stadsplan 400.jpg|міні|250пкс|Міський план Мілета IV століття до н. е.]]
З початком [[Пелопоннеська війна|Пелопоннеської війни]] мілетяни підтримали афінян, проте гегемонізм союзників з часом почав викликати все більше роздратування. У [[412 до н. е.|412 р. до н. е.]] Мілет розірвав стосунки з Афінами і впустив до себе перський гарнізон. Місцевий сатрап [[Тіссаферн]] ставився до повстанців поблажливо і навіть зберіг внутрішній демократичний устрій міста. Навіть коли в Мілеті трапилися заворушення, під час яких спалили резиденцію самого Тіссаферна, сатрап не розірвав з містом союзницьких стосунків. Місто активно розбудовували, у [[411 до н. е.|411]] — [[402 до н. е.|402 роках до н. е.]] Мілет отримав регулярне планування, за так званою, [[Гіпподам]]овою системою, названою на честь славетного архітектора, мілетця за походженням.

[[Файл:Milet Amphitheater1.JPG|міні|ліворуч|260пкс|Театр стародавнього Мілета]]
Перська лояльність, щоправда, не влаштовувала спартанців, чий флот прийшов на допомогу іонійцям. [[Лісандр]] взагалі перевів флотилію до Ефеса, звідки почав організацію [[гетерія|гетерій]] — своєрідних партій з прихильників [[олігархія|олігархічного]] устрою — по всій Іонії<ref>[[Діодор Сицилійський]], XIII, 70,4</ref><ref>[[Плутарх]], Лісандр, V, 5</ref>. Це призвело до його конфлікту із Тіссаферном, і врешті-решт до усунення з посади наварха. Проте у [[405 до н. е.|405 р. до н. е.]] Лісандр повернувся — і до керівництва флотом, і до Анатолії — і розпочав встановлення в іонійських містах режиму [[декархія|декархій]] — коли вся влада була зосереджена в руках колегії з десяти осіб, членів таємних «олігархічних» гетерій, особисто відданих Лісандру. В Мілеті Лісандр також допоміг олігархам перемогти прихильників демократів. А коли суперники досягли примирення, спровокував новий заколот і ввів — під виглядом «миротворців» — до міста своє військо. Під час спартанської окупації, за твердженням Плутарха тривав справжній терор проти прихильників демократії<ref>[[Плутарх]], Лісандр, VIII, 19</ref>.

[[Файл:Theatre mask 2.jpg|міні|ліворуч|120пкс|Театральна маска]]
Врешті Лісандр був відкликаний з Іонії, а місто знову зайняв Тіссаферн, який відновив помірковану демократію. Щоправда, на місто в той час з'явився новий претендент — [[каван]] [[Кір Молодший]]. Він навіть взяв Мілет в облогу, але так нічого й не домігся. Через рік Кір спробував захопити вже царський престол і під час цього походу загинув. Тіссаферна усунули з посади і стратили у [[395 до н. е.|395 р. до н. е.]], спартанський флот зазнав нищівної поразки у [[394 до н. е.|394 р. до н. е.]] біля [[Кнід]]а, і надалі Мілет залишився під перською владою зі збереженням самоврядування. Володінням Ахеменідів місто змушені були визнати і інші греки — за [[Анталкідів мир|Анталкідовим миром]] [[367 до н. е.|387 року до н. е.]]

Після Тіссаферна сатрапом Карії став місцевий цар [[Гекатомн]], який крок за кроком почав приєднувати до свої володінь автономні карійські громади та грецькі міста. Його син і спадкоємець [[Мавсол]] у [[377 до н. е.|377]]-[[375 до н. е.|375 роках до н. е.]] після кількох спроб оволодів і Мілетом. Обійшлося без руйнувань, незмінним залишився і внутрішній устрій громади. Щоправда, із перенесенням Мавсолом столиці свого царства до [[Галікарнас]]а у Мілета з'явився потужний торговельний конкурент. Проте розвиток торгівлі в межах величезної держави Ахемендів, до якої після відновлення перської зверхності отримав доступ Мілет, приносив такі величезні прибутки, що містяни відчували себе в карійському підпорядкуванні цілком комфортно.

=== Елліністична доба ===
[[Файл:The capture of Miletus by Andre Castaigne (1898-1899).jpg|thumb|left|180px|Здобуття Мілета. Андре Кастань (1898—1899)]]

Не дивно, що саме Мілет і Галікарнас були чи не єдиними містами в західній Анатолії, які наважилися чинити спротив [[Александр Македонський|Александру Македонському]] у [[334 до н. е.|334 р. до н. е.]] Командувач перського гарнізону [[Гегістрат]] без бою віддав супротивнику зовнішні мури міста — намагаючись відтягнути час до прибуття перського флоту, але македонська ескадра персів все одно випередила, блокувавши місто з моря. Делегація поважних мілетців на чолі з [[Главкіпп]]ом намагалася переконати Александра відмовитися від штурму, обіцяючи надалі нейтралітет у його війні з персами, проте цар зажадав безумовної капітуляції. Наступного дня македоняни увірвалися до міста через проломи у мурах і десантувалися у гавань<ref>[[Арріан]]. Анабасис, I, 18, 3—19</ref><ref>[[Діодор Сицилійський]], XVII, 22, 2-5</ref>. Опір був відчайдушним, і цар урешті-решт вирішив продемонструвати шляхетність, помилував тих, хто залишився живим, і оголосив про утвердження в місті демократичного устрою. Щоправда, тепер у міста був очільник — [[стефанефор]] ({{lang-grc|στεφανεφορος}}), і ним наступного року обрали самого Александра<ref>Ditt. Syll., 272</ref>.

Перси з поразкою не примирилися, через кілька місяців їхній флот таки захопив Мілет, і відвоювали його вже воєначальники Александра ([[334 до н. е.|334 р. до н. е.]]). Після смерті царя у [[323 до н. е.|323 р. до н. е.]] Іонія дісталася [[Антигон I Одноокий|Антигону]]. Сподіваючись на підтримку містян в боротьбі з іншими діадохами, у [[313 до н. е.|313 р. до н. е.]] Антигон «повернув» Мілету «свободу і самоврядування». Антигон невдовзі загинув і його справу продовжив його син [[Деметрій I Поліоркет|Деметрій]]. У [[288 до н. е.|288 р. до н. е.]] місто опинилося під владою [[Лісімах]]а, а після його загибелі дісталося [[Селевк I|Селевку I]] ([[281 до н. е.|281 р. до н. е.]])

[[Файл:Pergamon Museum Berlin 2007078.jpg|thumb|right|200px|Центральна частина Мілета [[еллінізм|елліністичної доби]]. Реконструкція]]
[[Файл:DSC04513 Istanbul - Museo archeol. - Apollo citaredo, sec. II dC - da Mileto - Foto G. Dall'Orto 28-5-2006.jpg|thumb|200px|[[Аполлон]] з [[кіфара|кіфарою]]. Скульптура, знайдена у Мілеті]]

[[Селевкіди]] ставилися до Мілета з особливим пієтетом. За їхнього панування в місті була відновлена дія демократичної конституції (зрозуміло, при визнанні верховенства царської влади). Формально вся влада в місті належала [[народні збори|народним зборам]] на чолі з обраними ними [[епістат]]ами ({{lang-grc|επιστάται}}, «захисники», «протектори»), які представляли Мілет у зовнішніх зносинах і готували для зборів законодавчі пропозиції. [[Притан]]и і надалі очолювали виконавчу владу, яку здійснювала рада ([[буле]]), але переобирали пританів щомісяця. До тож частину виконавчих функції виконували так звані радники ({{lang-grc|συνεδροι}}), яких також обирали народні збори прямим голосуванням.

У [[279 до н. е.|279 р. до н. е.]] Мілет захопив [[Птолемей II Філадельф|Птолемей II]]. Для того, щоб зібратися з силами Селевку знадобилося кілька років і у [[274 до н. е.|274 р. до н. е.]] він розпочав проти [[Стародавній Єгипет|Єгипту]] [[перша сирійська війна|першу сирійську війну]], яка велася, зокрема, і за відвоювання Іонії. Проте перемога залишилася за Птолемеєм ([[271 до н. е.|271 р. до н. е.]]). Мілет надалі підтримував єгиптян і в боротьбі з македонянами під час [[Хремонідова війна|Хремонідової війни]] ([[267 до н. е.|267]]-[[262 до н. е.|262 рр. до н. е.]]). Та у [[261 до н. е.|261 р. до н. е.]] єгипетський гарнізон із міста вибив ватажок загону найманців [[Тимарх]], який встановив в Мілеті свою тиранію. За кілька місяців тиран навів стільки жаху на громадян, що після того, як у [[260 до н. е.|260 р. до н. е.]] Тимарха скинув сирійський цар [[Антіох II]], вони офіційно оголосили його богом — в історію цар увійшов саме як ''«Антіох Теос»''. Птолемею II довелося визнати владу Селевкідів над Мілетом, мир з якими був скріплений династичним шлюбом ([[253 до н. е.|253 р. до н. е.]]) Щоб надалі уникнути спокуси встановлення тиранії, мілетську конституцію «вдосконалили». Відновлено посаду стефанофора, пританів «урівноважили» секретарями ради, з'явилися посади [[ейремен]]ів ({{lang-grc|ηειρεμενοι}}) — обраних представників від кожної [[філа|філи]], запроваджено правило, за яким законодавчі ініціативи на розгляд народних зборів виносили лише за загальної згоди ейремнетів і радників.

Під час [[третя сирійска війна|третьої сирійської війни]] ([[246 до н. е.|246]] — [[241 до н. е.|241 рр. до н. е.]]) Мілет вчергове опинився під владою Птолемеїв. У [[228 до н. е.|228 р. до н. е.]] єгиптян вибив з міста [[Антигон III Досон]]<ref>Дройзен. Історія еллінізму III 3; 1</ref>. Але македоняни у [[Карія|Карії]] не затрималися, а Мілет фактично став незалежним. Мало не в останнє в історії міста спостерігався підйом громадянського життя. У [[201 до н. е.|201 р. до н. е.]] місто підтримало родосців у боротьбі з македонським царем [[Філіпп V Македонський|Філіппом V]] — щоправда, ті зазнали поразки просто у гавані Мілета. Утім, і цього разу македонянам не судилося закріпитися в цьому куточку Егеїди, адже вони зазнали поразки від [[Стародавній Рим|римлян]].

=== Римська влада. Занепад ===

[[Файл:Miletus Bay silting evolution map-en.svg|thumb|250px|Зміни лінії берега у [[Латмійська затока|Латмійській затоці]] в давнину]]
У [[197 до н. е.|197 р. до н. е.]] Мілет до своїх володінь приєднав [[Антіох III Великий|Антіох III]], проте у війни з римлянами місто надало допомогу його супротивникам. На знак вдячності, після своєї перемоги під [[Магнесія|Магнесією]] ([[190 до н. е.|190 р. до н. е.]]), римляни проголосили Мілет «вільним містом».

[[Файл:Roman bottles 4.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Скляні пляшки римської доби]]
Щоправда, досить швидко місто опинилося під владою іншого союзника Рима, [[Пергам (держава)|Пергаму]], і вже в [[133 до н. е.|133 р. до н. е.]], разом з ним перейшло під безпосередню римську владу — зі збереженням автономії. У [[85 до н. е.|85 р. до н. е.]] Мілет був позбавлений і її.

[[Файл:Palation Castle.jpg|міні|ліворуч|260пкс|Руїни візантійської фортеці над театром]]
У [[65 до н. е.|65 р. до н. е.]] [[Гней Помпей Великий|Помпей]] відновив міську «свободу», проте на той час це вже було швидше формальністю. На початку нової ери місто відвідав [[апостол Павло]] — перед своїм відбуттям до [[Єрусалим]]у. У [[Дії апостолів|«Діяннях Апостолів»]] зберігся опис зворушливої сцени прощання апостола з пресвітерами [[ефес]]ької церкви.

На той час Мілет вже занепадав, але не внаслідок руйнувань чи ворожої окупації. Занепад мав цілком природні причини — замулення Латмійської затоки. Обміління не дозволяло Мілету приймати кораблі, а згодом море взагалі відступило на кілька кілометрів. Місто було позбавлено головного джерела свого існування і мешканці залишили його.

У [[Візантія|візантійські часи]] на місці великого міста існувало лише бідне селище [[Палатія]], а залишки театру використовували як фундамент для невеличкої фортеці, руїни якої і досі зберігаються посеред спорожнілої території Мілета.

Назва мілетців ({{lang-el|Μιλήσιοι}}) у давнину використовувалась для позначення щасливих людей, так би мовити «пестунів щастя».

== Колонії Мілета ==
{{col-begin|width=65%}}
{{col-break}}
* [[Кізік]]
* [[Проконнес]]
* [[Абідос]]
* [[Кардія]]
* [[Паріон]]
* [[Лерос]]
* [[Созопол|Аполлонія Понтійська]]
* [[Варна|Одессос]]
* [[Констанца|Томи]]
* [[Істрія (античне місто)|Істрія]]
* [[Ніконій]]
* [[Тіра]]
* [[Ольвія]]
{{col-break}}
* [[Пантікапей]]
* [[Феодосія]]
* [[Евпаторія|Керкінтида]]
* [[Танаїс (місто)|Танаїс]]
* [[Піцунда|Пітіус]]
* [[Сухумі|Діоскарій]]
* [[Фасіс]]
* [[Трапезунд]]
* [[Керасунт]]
* [[Котіори]]
* [[Кітор]]
* [[Сезам]]
* [[Пітія]]
{{col-break}}
* [[Аполлонія Ріндакська]]
* [[Мілетополь]]
* [[Артак]]
* [[Астіра]]
* [[Арісба (колонія)|Арісба]]
* [[Пріап]]
* [[Борисфеніда]]
* [[Гіенос]]
* [[Лімни]]
* [[Мірмекій]]
* [[Тірітака]]
* [[Навкратіс]]
{{col-end}}

== Відомі мілетці ==
{{col-begin|width=65%}}
{{col-break}}
* [[Фалес]]
* [[Анаксімандр]]
* [[Анаксімен]]
* [[Аспасія]]
* [[Гекатей Мілетський]]
* [[Гіпподам]]
{{col-break}}
* [[Кадм (логограф)]]
* [[Арістід Мілетський]]
* [[Ісидор Мілетський]]
* [[Ісіхій Мілетський]]
* [[Демодам]]
{{col-end}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
{{commonscat|Miletus}}
* Gorman V.B. Miletos, the Ornament of Ionia: A History of the City to 400 B.C.E. Michigan, 2001.
* Dmitriev S. City Government in Hellenistic and Roman Asia Minor. New York-Oxford, 2005
* [http://slovari.yandex.ru/dict/lubker/article/2/lub-4170.htm?text=Милет&stpar3=1.4 Реальный словарь классических древностей]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://gatchina3000.ru/brockhaus-and-efron-encyclopedic-dictionary/066/66910.htm Енциклопедичний словник Брокгауза та Єфрона]

{{Поліси Греції}}
{{Стародавня Греція в темах|state=expanded}}
{{Троянська війна}}
{{Іонійський союз}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Давньогрецькі міста Малої Азії]]
[[Категорія:Іонія]]
[[Категорія:Сплановані міста]]

title: Країна

Країна: Туреччина

Адмінодиниця: Balatd · Іонія · Айдин · Дідім

Дата заснування: 11 століття до н. е.

Географічна зона: Егейський регіон