text:
# Оренбурзьке козацьке військо
Оренбурзьке козацьке військо, Оренбурзькі козаки — частина козацтва в дореволюційній Росії, що розміщувалася в Оренбурзькій губернії (нині Оренбурзька область, частина Челябінської області і Башкортостан).
Після початку будівництва Оренбурзьких укріплених ліній (1734) для їх оборони і колонізації краю і заснування Оренбурга (1735) сюди були переселені уфімські, ісетські, самарські і ін. козаки і в 1748 створений Оренбурзький нерегулярний корпус, з частини якого в 1755 в Оренбурзі утворений 2-тис. Оренбурзький козацький корпус (або військо). У 1773—75 оренбурзькі козаки брали участь в Селянській війні під керівництвом Е. І. Пугачова. У 1798 в Оренбурзьке козацьке військо були включені всі козацькі поселення на Південному Уралі, окрім уральських козаків. Положенням 1840 були визначені межі військової землі і встановлений склад війська в 10 кінних полків і 3 артилерійських батареї (всього населення в середині 19 ст. становило близько 200 тис. чіл.).
Оренбурзьке козацьке військо вперше брало участь в російсько-шведській війні 1788—90, а потім у всіх війнах, які вела Росія, і в завоюванні Середньої Азії.
Оренбурзьке козацьке військо складалося з 2 округів (з 1878 з 3 відділів). У 1916 козацьке населення налічували 533 тис. чіл., військова земля — 7,45 млн десятини. У мирний час на початку 20 ст. Оренбурзьке козацьке військо виставляло 6 кінних полків, 3 артилерійських батареї, 1 кінний дивізіон, 1 гвардійська і 2 окремих сотні. Під час І світової війни 1914—18 воно виставило 18 кінних полків, 9,5 батарей, 1 кінний дивізіон, 1 гвардійська сотня, 9 піших сотень, 7,5 запасних і 39 окремих і особливих сотень (всього 27 тис. чіл.).
Після Жовтневого перевороту 1917 року оренбурзькі козаки відмовилися визнавати владу більшовиків, і встановили свою владу у регіоні, створивши державне утворення Оренбурзьке козацьке коло. У 1920 було ліквідовано у зв'язку з скасуванням козацтва, як класу.

## Дивись також
- Ногайбаки - татаромовні ногайські козаки оренбурзького війська

title: Оренбурзьке козацьке військо

wikitext:
[[Файл:Памятник оренбургскому казачеству 2010.JPG|міні|праворуч|250пкс|Пам'ятник оренбурзькому козацтву]]
[[File:KartaZemelOrenburgskogo&Uralskogo&BashkirskogoKW 1858.jpg|міні|праворуч|250пкс|Карта земель оренбурзького, уральського і башкірського військ]]

'''Оренбурзьке козацьке військо''', '''Оренбурзькі козаки''' — частина козацтва в дореволюційній [[Росія|Росії]], що розміщувалася в [[Оренбурзька губернія|Оренбурзькій губернії]] (нині [[Оренбурзька область]], частина [[Челябінська область|Челябінської області]] і [[Башкортостан]]).

Після початку будівництва Оренбурзьких укріплених ліній (1734) для їх оборони і колонізації краю і заснування [[Оренбург]]а (1735) сюди були переселені уфімські, ісетські, самарські і ін. козаки і в 1748 створений ''Оренбурзький нерегулярний корпус'', з частини якого в 1755 в Оренбурзі утворений 2-тис. ''Оренбурзький козацький корпус'' (або військо). У 1773—75 оренбурзькі козаки брали участь в [[Селянська війна|Селянській війні]] під керівництвом [[Пугачов|Е. І. Пугачова]]. У 1798 в Оренбурзьке козацьке військо були включені всі козацькі поселення на [[Південний Урал|Південному Уралі]], окрім [[уральські козаки|уральських козаків]]. Положенням 1840 були визначені межі військової землі і встановлений склад війська в 10 кінних полків і 3 артилерійських батареї (всього населення в середині 19 ст. становило близько 200 тис. чіл.).

Оренбурзьке козацьке військо вперше брало участь в [[російсько-шведська війна 1788—90|російсько-шведській війні 1788—90]], а потім у всіх війнах, які вела Росія, і в завоюванні [[Середня Азія|Середньої Азії]].

Оренбурзьке козацьке військо складалося з 2 округів (з 1878 з 3 відділів). У 1916 козацьке населення налічували 533 тис. чіл., військова земля — 7,45 млн десятини. У мирний час на початку 20 ст. Оренбурзьке козацьке військо виставляло 6 кінних полків, 3 артилерійських батареї, 1 кінний дивізіон, 1 гвардійська і 2 окремих сотні. Під час [[Перша світова війна|І світової війни]] 1914—18 воно виставило 18 кінних полків, 9,5 батарей, 1 кінний дивізіон, 1 гвардійська сотня, 9 піших сотень, 7,5 запасних і 39 окремих і особливих сотень (всього 27 тис. чіл.).

Після Жовтневого перевороту 1917 року оренбурзькі козаки відмовилися визнавати владу більшовиків, і встановили свою владу у регіоні, створивши державне утворення Оренбурзьке козацьке коло. У 1920 було ліквідовано у зв'язку з скасуванням козацтва, як класу.

==Дивись також==
*[[Ногайбаки]] - татаромовні ногайські козаки оренбурзького війська

== Джерела ==
* Petr I. Avdeev ''Istoricheskaya Zapiska ob Orenburgskom Kazach'em Voiske'', [[1904]]

{{RE-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Козацькі війська}}
{{Козаки у Росії}}
{{Портали|Війна|Історія|Росія}}

[[Категорія:Козацькі війська Росії]]
[[Категорія:Історія Уралу]]
[[Категорія:Історія Оренбурзької області]]
[[Категорія:Історія Башкортостану]]
[[Категорія:Історія Челябінської області]]


text:
# Дембовець (Свентокшиське воєводство)
Дембовець (пол. Dębowiec) — село в Польщі, у гміні Дзялошиці Піньчовського повіту Свентокшиського воєводства.
Населення — 26 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Келецького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура на день 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 15      | 2                  | 7                | 6                    |
| Жінки    | 11      | 2                  | 4                | 5                    |
| Разом    | 26      | 4                  | 11               | 11                   |

wikiname: ukwiki

title: Дембовець (Свентокшиське воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Дембовець
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Dębowiec}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Свентокшиське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Піньчовський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Дзялошице{{!}}Дзялошице
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 26
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 41
|поштовий індекс        = 28-440
|автомобільний код      = TPI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0237096
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Дембовець}}

'''Дембовець''' ({{lang-pl|Dębowiec}}) — село в Польщі, у [[Дзялошиці (гміна)|гміні Дзялошиці]] [[Піньчовський повіт|Піньчовського повіту]] [[Свентокшиське воєводство|Свентокшиського воєводства]].
Населення — {{formatnum:26}} {{МНОЖИНА:26|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Келецьке воєводство|Келецького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура на день 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=15 |ЧолПре=2 |ЧолПрац=7 |ЧолПост=6
|Жін=11 |ЖінПре=2 |ЖінПрац=4 |ЖінПост=5
|Разом=26 |РазомПре=4 |РазомПрац=11 |РазомПост=11
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url=https://danepubliczne.gov.pl/dataset/ea76a817-702b-465b-a12d-4ebba27d6fb3/resource/64abe576-8dc9-4f77-a4c6-d36462c32518/download/1miejscowosciludnoscnsp2011.xlsx
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Дзялошиці}}

[[Категорія:Села Піньчовського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Свентокшиське воєводство

Повіт: Піньчовський повіт

Гміна: Дзялошице

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: TPI

OSM: ↑2907561 ·R (Ґміна Дзялошиці)


text:
# Новотроїцьке сільське поселення (Читинський район)
Новотро́їцьке сільське поселення (рос. Новотроицкое сельское поселение) — сільське поселення у складі Читинського району Забайкальського краю Росії.
Адміністративний центр — село Новотроїцьк.

## Населення
Населення сільського поселення становить 1331 особа (2019; 1512 у 2010, 1536 у 2002).

## Склад
До складу сільського поселення входять:
| Населений пункт   | Населення, осіб (2002) | Населення, осіб (2010) |
| ----------------- | ---------------------- | ---------------------- |
| Ільїнка, село     | 438                    | 379                    |
| Новотроїцьк, село | 745                    | 779                    |
| Танха, село       | 353                    | 354                    |

wikitext:
{{Сільське поселення Росії|
  | назва               = Новотроїцьке сільське поселення
{{lang-ru|Новотроицкое сельское поселение}}
  | прапор              =
  | опис прапора        =
  | герб                =
  | опис герба          =
  | розташування        =
  | країна              = {{RUS}}
  | регіон              = [[Забайкальський край]]
  | район               = [[Читинський район]]
  | центр               = село [[новотроїцьк (Читинський район)|Новотроїцьк]]
  | голова              =
  | дата утворення      =
  | депутатський корпус =
  | площа               = 1918,09
  | населення           = 1331 особа ([[2019]]{{RUS-census2019}})
  | щільність           = 0,69
  | населені пункти     = 3 сільських нп
  | телефонний код      =
  | поштові індекси     =
  | часовий пояс        =
  | ЗКАТО               =
  | сайт                =
 }}

{{Otheruses|Новотроїцьке сільське поселення}}

'''Новотро́їцьке сільське поселення''' ({{lang-ru|Новотроицкое сельское поселение}}) — [[сільське поселення Росії|сільське поселення]] у складі [[читинський район|Читинського району]] [[забайкальський край|Забайкальського краю]] [[росія|Росії]].

Адміністративний центр — село [[новотроїцьк (Читинський район)|Новотроїцьк]].

== Населення ==
Населення сільського поселення становить 1331 особа ([[2019]]; 1512 у [[2010]]{{RUS-ZAB-census-2010}}, 1536 у [[2002]]{{RUS-CHI-lingvarium}}).

== Склад ==
До складу сільського поселення входять:
{| align="center" class="standard" class="wikitable sortable"
|+
! |Населений пункт
! |Населення,
осіб ([[2002]])
! |Населення,
осіб ([[2010]])
|-----
| [[ільїнка (Читинський район)|Ільїнка]], село
| align="right"| 438
| align="right"| 379
|-----
| [[новотроїцьк (Читинський район)|Новотроїцьк]], село
| align="right"| 745
| align="right"| 779
|-----
| [[Танха]], село
| align="right"| 353
| align="right"| 354
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{zabaikal-kr-geo-stub}}
{{читинський район}}

[[Категорія:Поселення Читинського району]]

title: Новотроїцьке сільське поселення · рос. Новотроицкое сельское поселение

Країна: Росія

Регіон: Забайкальський край

Район: Читинський район

Центр: село Новотроїцьк

title: Основні дані

Густота населення: 0,69 осіб/км²

Населені пункти: 3 сільських нп


text:
# U-768
| U-768                      | U-768                                                          | U-768                                                          |
| -------------------------- | -------------------------------------------------------------- | -------------------------------------------------------------- |
|                            |                                                                |                                                                |
|                            |                                                                |                                                                |
|                            |                                                                |                                                                |
| Під прапором               | Третій рейх                                                    | Третій рейх                                                    |
| Спуск на воду              | 22 серпня 1943 року                                            | 22 серпня 1943 року                                            |
| Виведений зі складу флоту  | 20 листопада 1943 року                                         | 20 листопада 1943 року                                         |
| Сучасний статус            | затоплений                                                     | затоплений                                                     |
| Проєкт                     |                                                                |                                                                |
| Тип ПЧ                     | Торпедний ДПЧ                                                  | Торпедний ДПЧ                                                  |
| Основні характеристики     |                                                                |                                                                |
| Швидкість (надводна)       | 17,7 вузлів                                                    | 17,7 вузлів                                                    |
| Швидкість (підводна)       | 7,6 вузлів                                                     | 7,6 вузлів                                                     |
| Робоча глибина занурення   | 100 м                                                          | 100 м                                                          |
| Гранична глибина занурення | 220 м                                                          | 220 м                                                          |
| Екіпаж                     | 44 осіб                                                        | 44 осіб                                                        |
| Розміри                    |                                                                |                                                                |
| Довжина найбільша (по КВЛ) | 67,1 м                                                         | 67,1 м                                                         |
| Ширина корпусу найб.       | 6,2 м                                                          | 6,2 м                                                          |
| Висота                     | 9,6 м                                                          | 9,6 м                                                          |
| Середня осадка (по КВЛ)    | 4,70 м                                                         | 4,70 м                                                         |
| Водотоннажність надводна   | 769 т                                                          | 769 т                                                          |
| Озброєння                  |                                                                |                                                                |
| Артилерія                  | одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата | одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата |
| Торпедно- мінне озброєння  | 4 носових і один кормовий ТА. 14 торпед                        | 4 носових і один кормовий ТА. 14 торпед                        |

U-768 — німецький підводний човен типу VIIC, часів Другої світової війни.
Замовлення на будівництво човна було віддане 15 серпня 1940 року. Човен був закладений на верфі суднобудівної компанії «Kriegsmarinewerft», у Вільгельмсгафені 5 квітня 1941 року під заводським номером 151, спущений на воду 22 серпня 1943 року, 14 жовтня 1943 року увійшов до складу 31-ї флотилії. Єдиним командиром човна був оберлейтенант-цур-зее Йоганн Бутт'єр.
Затонув 20 листопада 1943 року у затоці Данцигу (54°25′ пн. ш. 19°08′ сх. д. / 54.417° пн. ш. 19.133° сх. д.) після зіткнення з підводним човном U-745. Всі 48 членів екіпажу врятовані.

title: U-768

wikitext:
{{Підводний човен |
| Назва = U-768
| Оригінал назви =
| Зображення =
| Підпис =
| Прапор = {{Прапор Третього рейху}} [[Третій рейх]]
| Порт =
| Спущений = [[22 серпня]] [[1943]] року
| Виведений = [[20 листопада]] [[1943]] року
| Статус = затоплений
| Тип = Торпедний ДПЧ
| Проєкт =
| КБ =
| Головний конструктор =
| NATO =
| Силова установка =дизель-електрична, потужність дизелів 2800 к.с., електродвигунів — 750 к.с.
| Швидкість надводна = 17,7 вузлів
| Швидкість підводна = 7,6 вузлів
| Робоча глибина = 100 м
| Гранична глибина = 220 м
| Екіпаж = 44 осіб
| Автономність=
| Водотоннажність = 769 т
| Водотоннажність повна = 871 т
| Довжина = 67,1 м
| Ширина = 6,2 м
| Висота = 9,6 м
| Осадка = 4,70 м
| Артилерія = одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата
| Торпеди = 4 носових і один кормовий [[Торпедний апарат|ТА]]. 14 торпед
| Ракети =
| ППО =
| Авіація =
| Вартість =
}}

'''U-768''' — німецький [[підводний човен]] типу [[Підводні човни типу VII|VIIC]], часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]]<ref >{{cite web|url= http://uboat.net/boats/u768.htm|title= U - 768|publisher= uboat.net|date= |accessdate= 24 січня 2019 року|archive-date= 15 серпня 2020|archive-url= https://web.archive.org/web/20200815043117/https://uboat.net/boats/u768.htm}}{{ref-en}}</ref>.

Замовлення на будівництво човна було віддане [[15 серпня]] [[1940]] року. Човен був закладений на [[верф]]і суднобудівної компанії «Kriegsmarinewerft», у [[Вільгельмсгафен]]і [[5 квітня]] [[1941]] року під заводським номером 151, спущений на воду [[22 серпня]] [[1943]] року, [[14 жовтня]] 1943 року увійшов до складу [[31-ша флотилія підводних човнів Крігсмаріне|31-ї флотилії]]. Єдиним командиром човна був [[оберлейтенант-цур-зее]] [[Йоганн Бутт'єр]].

Затонув 20 листопада 1943 року у [[Гданська затока|затоці Данцигу]] ({{coord|54|25|N|19|08|E}}) після [[Зіткнення суден|зіткнення]] з підводним човном [[U-745]]. Всі 48 членів екіпажу врятовані<ref >{{cite web|url= http://www.u-boote.ru/boats/u-768.html|title= U - 768|publisher= u-boote.ru|date= |accessdate= 24 січня 2019 року|archive-date= 2 лютого 2019|archive-url= https://web.archive.org/web/20190202172848/http://www.u-boote.ru/boats/u-768.html}}{{ref-ru}}</ref>.

{{Submarine-stub}}

== Примітки ==
{{reflist}}
{{ДПЧ типу VII}}
[[Категорія:Підводні човни типу VII]]
[[Категорія:Підводні човни Німеччини часів Другої світової війни]]
[[Категорія:Кораблі, побудовані у Вільгельмсгафені]]
[[Категорія:Кораблі, затонулі внаслідок зіткнення]]
[[Категорія:Кораблі 1943]]


text:
# Гірнича промисловість Саудівської Аравії
Гірнича промисловість Саудівської Аравії.
Осн. галузь гірн. промисловості — нафтогазова, в невеликих масштабах ведеться видобуток нерудних корисних копалин.

## Окремі галузі
Нафта і газ. На початку XXI ст. Саудівська Аравія є одним з найбільших у світі виробників і експортерів нафти та природного газу.
Див. Нафтогазова промисловість Саудівської Аравії
Основний продуцент нафти в країні на межі ХХ-XXI ст. — компанія «Арабієн амерікен ойл компані» (АРАМКО). З початку 1970-х років вона знаходиться під контролем уряду Саудівської Аравії, а до цього цілком належала консорціуму американських компаній. У 1992 добувалося близько 1,15 млн т/день, причому 97 % видобутку припадало на АРАМКО. Видобуток нафти ведеться і іншими, дрібнішими компаніями, такими, як японська «Арабієн ойл компані», що діє в прибережних водах недалеко від кордону з Кувейтом, і «Гетті ойл компані», яка видобуває нафту на суші в районі кордону з Кувейтом. У 1996 квота Саудівської Аравії, що визначається ОПЕК, становила близько 1,17 млн т/день.
Найбільші родовища нафти розташовані в східній частині країни, на узбережжі Перської затоки (зокрема, родовище Зулуф) або на шельфі. Важливим чинником розвитку нафтової промисловості є близькі і взаємовигідні відносини, що склалися між АРАМКО і Саудівською Аравією. Діяльність АРАМКО сприяла притоку в країну кваліфікованих кадрів і створенню нових робочих місць для саудівців.
У 2003 р. річний видобуток нафти в Саудівській Аравії оціночно становив 480 млн т — найбільший за останні 20 років. Саудівська Аравія з 2003 р. готова добувати по 9-9.5 млн барелів нафти на добу (450–475 млн т на рік) і може швидко збільшити видобуток до 10-10,5 млн бар./добу (500–525 млн т на рік). [Petroleum Economist. 2003. V.70].
До 2007 р. Саудівська Аравія планує добувати 600 млн тонн нафти на рік. Національна нафтова компанія Saudi Aramco оголосила про свої плани збільшення до 2007 року нафтовидобутку до рівня 11–12 млн бар./добу (до 600 млн т на рік). При цьому видобуток із нових відкритих родовищ складе близько 1,75 млн бар./добу [Petroleum Economist. 2003. V.70, Р. 6].
Нафта, що забезпечує основні надходження від експорту, постачається в США, Японію і Західну Європу.
З 1999 р. в Саудівській Аравії почалося здійснення широкомасштабної програми гірничо-розвідувальних робіт на газ. Компанія Saudi Aramco пробурила серію газових свердловин (Манджура, Харадх, Вакр, Шама, Шаден, Вудайхі і Тінат) на сході і в центральній частині країни. У вересні 2000 р. у свердловині Газаль-1 (Ghazal-1), пробуреній за 150 км на схід від м. Ріяд на південному фланзі родовища Гавар, отримані притоки в 1,1 млн м³/добу газу і 632 т/добу конденсату.
Участю в розвитку видобутку саудівського газу цікавляться російська компанія Газпром і міжнародні корпорації Exxon/Mobil і Shell. Exxon/Mobil планує працювати на родовищі Південний Гавар, Shell — освоювати родовища Шайба.
Золото, срібло, мідь. Ще в I тис. до н. е. жителі Аравійського півострова добували золото, срібло і мідь на родовищах, розташованих приблизно за 290 км до північного сходу від Джідди. В наш час ці родовища знову розробляються, і в 1992 тут було видобуто близько 5 т золота. У 1990-х рр. роботи велися на родовищі руд золота (Махд-ед-Дахаб).
Державна компанія Maaden експлуатує золотодобувні підприємства Mahd Ad Dhahab і Sukhaybarat. У 2000 р. компанія ввела в експлуатацію підприємство Al-Amar продуктивністю по руді 1 тис. т/добу. Запаси руди в гірському відведенні підприємства оцінюються в 2,7 млн т з середнім вмістом Au 12 г/т. У 2000–2001 рр. стали до ладу підприємства Al-Hajjar на родов., запаси якого оцінюються в 2,6 млн т руди з середнім вмістом Au 2,6 г/т.
Нерудні корисні копалини видобувають в Саудівській Аравії для місцевих потреб. Найрозвиненіший видобуток вапняків і глин — сировини для цементної промисловості. Видобуток цементної сировини ведеться відкритим способом в районах діючих цементних заводів в рр. Хуфуф, Ер-Ріяд, Ель-Джубайль, Бурайда, Табук, Янбу. Гіпс, який добувають відкритим способом на родовищі Ель-Кібріт, Макна і Ель-Карім, використовується для потреб внутрішнього ринку. В кінці ХХ ст. діє близько 80 кар'єрів по видобутку мармуру — родовища Джебель-Ханука, Джебель-Хавар, Джебель-Наїм, Джебель-Будайя, Джебель-Хата, Ваді-Тураба, Джебель-ет-Тіррад і інш. Нерудні будівельні матеріали добувають в районі м. Джідда (100 кар'єрів), облицювальний камінь з габро, гранітів і андезитів — в різних районах країни.
Інші корисні копалини. У 1990-х рр. роботи велися на родовищах заліза (Ваді-Сававін), кольорових металів (Ель-Масане, Джебель-Саїд, Нукра), бокситів (Ез-Забіра), фосфоритів (Турайф-Сірхан).
З 1996 р здійснюється проєкт «Джаламід», який передбачає освоєння однойменного і групи родовищ фосфатів. У 1990-х рр. це найбільший проєкт у світі. Підтверджені запаси родовища — 213 млн т руди при середньому вмісті Р2О5 21%. Роботи на родовищі веде компанія Ma'aden з Саудівської Аравії. Поряд з родовищем Джаламід було відкрите ще одне велике родовище Умм-Вуель з запасами — 200 млн т руди із вмістом Р2О5 15–20 %. Будівництво рудника планувалося почати в 2001–2002 р.
Передбачається будівництво боксито-глиноземно-алюмінієвого комплексу на базі бокситового родовища Ез-Забіра, розташованого у віддаленому неосвоєному районі на півночі країни, в провінції Касім, за 180 км на північ від м. Бурайда і за 615 км від порту Джубайль. Комплекс включає бокситовий рудник продуктивністю 3,4 млн т/рік, глиноземний завод потужністю 1,4 млн т/рік і алюмінієвий завод потужністю 620 тис. т первинного алюмінію на рік. Проєкт здійснює державна компанія Saudi Arabian Mining Company (Ma'aden).

## Гірничо-геологічна служба. Підготовка кадрів
Вивченням геологічної будови і корисних копалин країни відає Генеральний директорат мінеральних ресурсів, що входить до складу Міністерства нафти і мінеральних ресурсів. Структурно він має геологічний департамент, що включає відділи петрології і мінералогії, геологічного картування, геофізики, геохімії, економічної геології, і департамент технічного обслуговування. Геологічними дослідженнями і розвитком мінерально-сировинної бази в країні займається також Центр прикладної геології «ЮНЕСКО», заснований в 1970. Геолологічні кадри готуються в трьох вишах: у Королівському університеті та вищих геологічних школах міст Ер-Ріяд і Дахран, а також за рубежем.

wikitext:
'''Гірнича промисловість [[Саудівська Аравія|Саудівської Аравії]]'''.

Осн. галузь гірн. промисловості — нафтогазова, в невеликих масштабах ведеться видобуток нерудних корисних копалин.

== Окремі галузі ==
'''Нафта і газ.''' На початку XXI ст. Саудівська Аравія є одним з найбільших у світі виробників і експортерів нафти та природного газу.

'''Див.''' [[Нафтогазова промисловість Саудівської Аравії]]

Основний продуцент нафти в країні на межі ХХ-XXI ст. — компанія «Арабієн амерікен ойл компані» ([[Арамко|АРАМКО]]). З початку 1970-х років вона знаходиться під контролем уряду Саудівської Аравії, а до цього цілком належала консорціуму американських компаній. У 1992 добувалося близько 1,15 млн т/день, причому 97 % видобутку припадало на АРАМКО. Видобуток нафти ведеться і іншими, дрібнішими компаніями, такими, як японська «Арабієн ойл компані», що діє в прибережних водах недалеко від кордону з Кувейтом, і «Гетті ойл компані», яка видобуває нафту на суші в районі кордону з Кувейтом. У 1996 квота Саудівської Аравії, що визначається ОПЕК, становила близько 1,17 млн т/день.

Найбільші родовища нафти розташовані в східній частині країни, на узбережжі Перської затоки (зокрема, родовище [[Зулуф]]) або на шельфі. Важливим чинником розвитку нафтової промисловості є близькі і взаємовигідні відносини, що склалися між АРАМКО і Саудівською Аравією. Діяльність АРАМКО сприяла притоку в країну кваліфікованих кадрів і створенню нових робочих місць для саудівців.

У 2003 р. річний видобуток нафти в Саудівській Аравії оціночно становив 480 млн т — найбільший за останні 20 років. Саудівська Аравія з 2003 р. готова добувати по 9-9.5 млн барелів нафти на добу (450–475 млн т на рік) і може швидко збільшити видобуток до 10-10,5 млн бар./добу (500–525 млн т на рік). [Petroleum Economist. 2003. V.70].

До 2007 р. Саудівська Аравія планує добувати 600 млн тонн нафти на рік. Національна нафтова компанія Saudi Aramco оголосила про свої плани збільшення до 2007 року нафтовидобутку до рівня 11–12 млн бар./добу (до 600 млн т на рік). При цьому видобуток із нових відкритих родовищ складе близько 1,75 млн бар./добу [Petroleum Economist. 2003. V.70, Р. 6].

Нафта, що забезпечує основні надходження від експорту, постачається в США, Японію і Західну Європу.
З 1999 р. в Саудівській Аравії почалося здійснення широкомасштабної програми гірничо-розвідувальних робіт на газ. Компанія Saudi Aramco пробурила серію газових свердловин (Манджура, Харадх, Вакр, Шама, Шаден, Вудайхі і Тінат) на сході і в центральній частині країни. У вересні 2000 р. у свердловині Газаль-1 (Ghazal-1), пробуреній за 150 км на схід від м. Ріяд на південному фланзі родовища Гавар, отримані притоки в 1,1 млн м³/добу газу і 632 т/добу конденсату.

Участю в розвитку видобутку саудівського газу цікавляться російська компанія Газпром і міжнародні корпорації Exxon/Mobil і Shell. Exxon/Mobil планує працювати на родовищі Південний Гавар, Shell — освоювати родовища Шайба.

'''Золото, срібло, мідь.''' Ще в I тис. до н. е. жителі Аравійського півострова добували золото, срібло і мідь на родовищах, розташованих приблизно за 290 км до північного сходу від Джідди. В наш час ці родовища знову розробляються, і в 1992 тут було видобуто близько 5 т золота. У 1990-х рр. роботи велися на родовищі руд золота (Махд-ед-Дахаб).

Державна компанія Maaden експлуатує золотодобувні підприємства Mahd Ad Dhahab і Sukhaybarat. У 2000 р. компанія ввела в експлуатацію підприємство Al-Amar продуктивністю по руді 1 тис. т/добу. Запаси руди в гірському відведенні підприємства оцінюються в 2,7 млн т з середнім вмістом Au 12 г/т. У 2000–2001 рр. стали до ладу підприємства Al-Hajjar на родов., запаси якого оцінюються в 2,6 млн т руди з середнім вмістом Au 2,6 г/т.

'''Нерудні корисні копалини''' видобувають в Саудівській Аравії для місцевих потреб. Найрозвиненіший видобуток вапняків і глин — сировини для цементної промисловості. Видобуток цементної сировини ведеться відкритим способом в районах діючих цементних заводів в рр. Хуфуф, Ер-Ріяд, Ель-Джубайль, Бурайда, [[Табук]], Янбу. Гіпс, який добувають відкритим способом на родовищі Ель-Кібріт, Макна і Ель-Карім, використовується для потреб внутрішнього ринку. В кінці ХХ ст. діє близько 80 кар'єрів по видобутку мармуру — родовища Джебель-Ханука, Джебель-Хавар, Джебель-Наїм, Джебель-Будайя, Джебель-Хата, Ваді-Тураба, Джебель-ет-Тіррад і інш. Нерудні будівельні матеріали добувають в районі м. Джідда (100 кар'єрів), облицювальний камінь з габро, гранітів і андезитів — в різних районах країни.

'''Інші корисні копалини'''. У 1990-х рр. роботи велися на родовищах заліза (Ваді-Сававін), кольорових металів (Ель-Масане, Джебель-Саїд, Нукра), бокситів (Ез-Забіра), фосфоритів (Турайф-Сірхан).

З 1996 р здійснюється проєкт «Джаламід», який передбачає освоєння однойменного і групи родовищ фосфатів. У 1990-х рр. це найбільший проєкт у світі. Підтверджені запаси родовища — 213 млн т руди при середньому вмісті Р2О5 21%. Роботи на родовищі веде компанія Ma'aden з Саудівської Аравії. Поряд з родовищем [[Джаламід]] було відкрите ще одне велике родовище [[Умм-Вуель]] з запасами — 200 млн т руди із вмістом Р2О5 15–20 %. Будівництво рудника планувалося почати в 2001–2002 р.

Передбачається будівництво боксито-глиноземно-алюмінієвого комплексу на базі бокситового родовища Ез-Забіра, розташованого у віддаленому неосвоєному районі на півночі країни, в провінції Касім, за 180 км на північ від м. Бурайда і за 615 км від порту Джубайль. Комплекс включає бокситовий рудник продуктивністю 3,4 млн т/рік, глиноземний завод потужністю 1,4 млн т/рік і алюмінієвий завод потужністю 620 тис. т первинного алюмінію на рік. Проєкт здійснює державна компанія Saudi Arabian Mining Company (Ma'aden).

== Гірничо-геологічна служба. Підготовка кадрів ==
Вивченням геологічної будови і корисних копалин країни відає Генеральний директорат мінеральних ресурсів, що входить до складу Міністерства нафти і мінеральних ресурсів. Структурно він має геологічний департамент, що включає відділи петрології і мінералогії, геологічного картування, геофізики, геохімії, економічної геології, і департамент технічного обслуговування. Геологічними дослідженнями і розвитком мінерально-сировинної бази в країні займається також Центр прикладної геології «ЮНЕСКО», заснований в 1970. Геолологічні кадри готуються в трьох вишах: у Королівському університеті та вищих геологічних школах міст [[Ер-Ріяд]] і [[Дахран]], а також за рубежем.

== Див. також ==
* [[Геологія Саудівської Аравії]]
* [[Гідрогеологія Саудівської Аравії]]
* [[Корисні копалини Саудівської Аравії]]
* [[Історія освоєння мінеральних ресурсів Саудівської Аравії]]
* [[Природа Саудівської Аравії]]
* [[Економіка Саудівської Аравії]]

== Джерела ==
* {{ГЕС3}}
* {{Гайко}}
* Гайко Г. І., Білецький В. С. Історія гірництва: Підручник. — Київ-Алчевськ: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», видавництво «ЛАДО» ДонДТУ, 2013. — 542 с.
* Білецький В. С., Гайко Г.І, Орловський В. М. Історія та перспективи нафтогазовидобування: Навчальний посібник / В. С. Білецький та ін. — Харків, НТУ «ХПІ»; Київ, НТУУ «КПІ імені Ігоря Сікорського»; Полтава, ПІБ МНТУ ім. академіка Ю. Бугая. — Київ: ФОП Халіков Р. Х., 2019.

{{Гірнича промисловість країн світу}}

[[Категорія:Гірнича промисловість за країною|Сауд]]
[[Категорія:Гірнича промисловість Саудівської Аравії]]
[[Категорія:Промисловість Саудівської Аравії]]
[[Категорія:Гірнича промисловість Азії|Саудівська]]


text:
# Гилибово (Старозагорська область)
Ги́либово (болг. Гълъбово) — місто в Старозагорській області Болгарії. Адміністративний центр общини Гилибово.

## Населення
За даними перепису населення 2011 року у місті проживали 8242 особи.
Національний склад населення міста:
| Національність   | Кількість осіб | Відсоток |
| ---------------- | -------------- | -------- |
| болгари          | 7376           | 92,9%    |
| цигани           | 424            | 5,3%     |
| турки            | 61             | 0,8%     |
| інша             | 13             | 0,2%     |
| не визначились   | 69             | 0,9%     |
| Всього відповіли | 7943           |          |

Розподіл населення за віком у 2011 році:
Динаміка населення:

title: Гилибово (Старозагорська область)

wikitext:
{{Otheruses|Гилибово (значення)}}
{{НП Болгарії
 | назва                 = Гилибово
 | статус                = місто
 | місцева_назва         = {{lang-bg|Гълъбово}}
 | герб                  =
 | прапор                =
 | зображення            =
 | зображення_підпис     =
 | область               = [[Старозагорська область]]
 | община                = [[Гилибово (община)|Гилибово]]
 | община_кмет           =
 | община_кмет_партія    =
 | кметство              =
 | кмет                  =
 | кмет_партія           =
 | код_ЕКАТТЕ            = 18280
 | широта                = 42.139
 | довгота               = 25.8673
 | висота                = 99
 | населення             = 8242
 | населення_рік         = 2011
 | населення_джерело     =
 | площа                 =
 | поштові_індекси       = 6280
 | телефонний_код        = 0418
 | вебсторінка           =
 | фізична_о             = 37
 | фізична_о_джерело     = <ref name="відстані">Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref>
 | фізична_с             = 217
 | фізична_с_джерело     = <ref name="відстані"/>}}
'''Ги́либово''' ({{lang-bg|Гълъбово}}) — місто в [[Старозагорська область|Старозагорській області]] [[Болгарія|Болгарії]]. Адміністративний центр общини [[Гилибово (община)|Гилибово]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Болгарії (2011)|перепису населення 2011 року]] у місті проживали {{formatnum:8242}} особи.

Національний склад населення міста<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и самоопределение по етническа принадлежност към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120422120657/http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|archivedate=22.04.2012|deadurl=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#A0FF60" | Національність
! style = "background-color:#A0FF60" | Кількість осіб
! style = "background-color:#A0FF60" | Відсоток
|-
| [[Болгари в Болгарії|болгари]]
| 7376
| 92,9%
|-
| цигани
| 424
| 5,3%
|-
| [[Турки в Болгарії|турки]]
| 61
| 0,8%
|-
| інша
| 13
| 0,2%
|-
| не визначились
| 69
| 0,9%
|-
| '''Всього відповіли'''
| 7943
|
|}

Розподіл населення за віком у 2011 році<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и възраст към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120422120842/http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|archivedate=22.04.2012|deadurl=no}}</ref>:
{{Демографія/розподіл за віком
| макс=638
| всього=8242
| 0-4=389
| 5-9=376
| 10-14=435
| 15-19=448
| 20-24=460
| 25-29=557
| 30-34=619
| 35-39=638
| 40-44=582
| 45-49=586
| 50-54=611
| 55-59=551
| 60-64=545
| 65-69=444
| 70-74=396
| 75-79=333
| 80-84=171
| 85+=101
}}

Динаміка населення<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=1313&ezik=bul|title=Национален статистически институт. Справка за населението на гр. Гълъбово, общ. Гълъбово, обл. Стара Загора|language=болгарською|accessdate=2012-01-23|archive-date=4 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160304124723/http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=1313&ezik=bul}}</ref>:
{{Демографія/Населення Болгарії
|Ширина зображення  = 440
|Максимум шкали     = 12000
|Крок більшої шкали = 2000
|Крок меншої шкали  = 400
|1934 = 4014
|1946 = 4246
|1956 = 5010
|1965 = 9842
|1975 = 9596
|1985 = 10506
|1992 = 9507
|2001 = 9183
|2011 = 8242
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Старозагорська область|Гилибово}}
{{Bulgaria-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Болгарія}}

[[Категорія:Міста Старозагорської області]]

title: Гилибово · болг. Гълъбово

Країна: Болгарія

Область: Старозагорська область

Община: Гилибово

title: Відстань

Відстань:
До обласного центру
До Софії

title: Розташування

Розташування: ГилибовоГилибово (Болгарія)


text:
# Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)
Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) (нім. Militärverdienstkreuz) — військова нагорода, хрест, що була заснована 22 жовтня 1849 року для нагородження офіцерського складу Збройних сил Австрійської імперії, а згодом Збройних сил Австро-Угорщини.
За пропозицією фельдмаршала Радецького ця нагорода була встановлена цісарем Францом Йосифом I 22 жовтня 1849 р. Вона призначалася для нагородження офіцерів за виняткові заслуги на полі бою. «Хрестом Військових Заслуг» були нагороджені абсолютно всі офіцери, що взяли участь у кампанії 1848—1849 рр.
Лапи хреста, покриті білою емаллю, мали широку облямівку з червоної емалі. На аверсі медальйона — в два рядки напис «VER DIENST». Хрест носили на лівій стороні грудей на стрічці «Медалі За Хоробрість».
У 1860 році у нагороди з'явилася нова відмінність шляхом додавання так званої «Військової Відмінності» – лаврового вінка. Цей варіант вручали за хоробрість безпосередньо перед обличчям ворога. 23 вересня 1914 року, з початком першої світової війни хрест розділили на три ступені, причому найперша нагорода стала останнім, третім ступенем. Другий ступінь носили на стрічці на шиї, а перший – без стрічки на лівій стороні грудей. 13 грудня 1916 р. до хреста була додана нова відмінність – «Золоті Мечі».
23 квітня 1918 року до Першого і Другого ступенів нагороди з'явилася нова спеціальна відмінність «Мала Відмінність» (Kleine Dekoration). Вона була «Хрестом Військових Заслуг Третього ступеня» з мініатюрними зображеннями першого або другого ступенів хреста, залежно від ступеня нагородження (тобто, якщо, наприклад, нагороджували «Малою Відмінністю Хреста Військових Заслуг Другого ступеня», то вручали «Хрест Третього ступеня» з прикріпленою до колодки мініатюрою «Хреста Другого ступеня»).
Цікавий варіант відмінності був застосований 8 лютого 1918 року при повторному нагородженні «Хрестом Другого ступеня»: круглий лавровий вінок «Військової Відмінності» був прикріплений до кільця, через яке пропускалася орденська стрічка.
Всього існувало 34 можливі варіанти «Хреста Військових Заслуг» (від вищого до нижчого). Слід зазначити, що не представлені варіанти нагород «З Діамантами» та «З Рубінами». Вони могли даруватися особисто цісарем та оплачувалися винятково за його гроші. Ці варіанти не були більш високим ступенем, але показували особисте визнання монархом заслуг нагороджуваного. Спочатку ж такі відмінності передбачалися тільки для нагородження до ювілеїв, однак на практиці правила трохи помінялися. Ці варіанти нагороди були дуже рідкісними.
Достатньо вказати, що сьогодні відомі тільки два нагородження «З Діамантами»: «Хрестом Військових Заслуг Першого ступеня з Військовою Відмінністю і Золотими Мечами» для ерцгерцога Євгена та «Хрестом Військових Заслуг Третього ступеня з Військовою Відмінністю і Золотими Мечами» для генерал-полковника Больфраса.

wikitext:
{{Картка нагороди
|Назва                = Хрест «За військові заслуги»
(Австро-Угорщина)
|Зображення           = OeMV3K.jpg
|ЗображенняСтрічка    = Austria war ribbon.gif
|Зображення2ст        =
|ЗображенняСтрічка2ст =
|Зображення3ст        =
|ЗображенняСтрічка3ст =
|Розмір зображення    = 150px
|Розмір стрічки       = 120px
|OriginalName         = ''Militärverdienstkreuz''
|Девіз                =
|Країна               = [[Файл:Flag of the Habsburg Monarchy.svg|22px]] [[Австрійська імперія]]
{{AUT-HUN}}
|Тип                  = [[Хрест (нагорода)|хрест]]
|КомуВручається       = офіцерський склад Збройних сил
|ПідставиНагородження = за військові заслуги та доблесть
|Статус               = не існує
|Параметри            = [[залізо]]
|ДатаЗаснування       = [[22 жовтня]] [[1849]]
|ПершеНагородження    =
|ОстаннєНагородження  =
|Кількість            =
|СтаршаНагорода       = [[Файл:Ordine imperiale della corona di ferro, austria.png|40px]] [[Орден Залізної корони]]
|МолодшаНагорода      = [[Файл:War Ribbon (Austria-Hungary) lesser quality cropped 2.png|40px]] [[Медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)]]
|Відповідає           =
}}
[[Файл:Militärverdienstkreuz mit Kriegsdekoration und Schwertern.jpg|thumb|220px|]]
'''Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)''' ({{lang-de|Militärverdienstkreuz}}) — військова нагорода, [[Хрест (нагорода)|хрест]], що була заснована [[22 жовтня]] [[1849]] року для нагородження офіцерського складу Збройних сил Австрійської імперії, а згодом [[Збройні сили Австро-Угорщини|Збройних сил Австро-Угорщини]].

За пропозицією фельдмаршала Радецького ця нагорода була встановлена цісарем [[Франц Йосиф I|Францом Йосифом]] I 22 жовтня 1849 р. Вона призначалася для нагородження офіцерів за виняткові заслуги на полі бою. «Хрестом Військових Заслуг» були нагороджені абсолютно всі офіцери, що взяли участь у кампанії 1848—1849 рр.

Лапи хреста, покриті білою емаллю, мали широку облямівку з червоної емалі. На аверсі медальйона — в два рядки напис «''VER DIENST''». Хрест носили на лівій стороні грудей на стрічці «Медалі За Хоробрість».

У 1860 році у нагороди з'явилася нова відмінність шляхом додавання так званої «Військової Відмінності» – лаврового вінка. Цей варіант вручали за хоробрість безпосередньо перед обличчям ворога. 23 вересня 1914 року, з початком першої світової війни хрест розділили на три ступені, причому найперша нагорода стала останнім, третім ступенем. Другий ступінь носили на стрічці на шиї, а перший – без стрічки на лівій стороні грудей. 13 грудня 1916 р. до хреста була додана нова відмінність – «Золоті Мечі».

23 квітня 1918 року до Першого і Другого ступенів нагороди з'явилася нова спеціальна відмінність «Мала Відмінність» (''Kleine Dekoration''). Вона була «Хрестом Військових Заслуг Третього ступеня» з мініатюрними зображеннями першого або другого ступенів хреста, залежно від ступеня нагородження (тобто, якщо, наприклад, нагороджували «Малою Відмінністю Хреста Військових Заслуг Другого ступеня», то вручали «Хрест Третього ступеня» з прикріпленою до колодки мініатюрою «Хреста Другого ступеня»).

Цікавий варіант відмінності був застосований 8 лютого 1918 року при повторному нагородженні «Хрестом Другого ступеня»: круглий лавровий вінок «Військової Відмінності» був прикріплений до кільця, через яке пропускалася орденська стрічка.

Всього існувало 34 можливі варіанти «Хреста Військових Заслуг» (від вищого до нижчого). Слід зазначити, що не представлені варіанти нагород «З Діамантами» та «З Рубінами». Вони могли даруватися особисто цісарем та оплачувалися винятково за його гроші. Ці варіанти не були більш високим ступенем, але показували особисте визнання монархом заслуг нагороджуваного. Спочатку ж такі відмінності передбачалися тільки для нагородження до ювілеїв, однак на практиці правила трохи помінялися. Ці варіанти нагороди були дуже рідкісними.

Достатньо вказати, що сьогодні відомі тільки два нагородження «З Діамантами»: «Хрестом Військових Заслуг Першого ступеня з Військовою Відмінністю і Золотими Мечами» для ерцгерцога Євгена та «Хрестом Військових Заслуг Третього ступеня з Військовою Відмінністю і Золотими Мечами» для генерал-полковника Больфраса.

== Див. також ==
* [[Медаль за хоробрість (Австро-Угорщина)|Медаль за хоробрість]]
* [[Орден Залізної Корони|Орден залізної корони]]
* [[Військовий орден Марії Терезії]]

== Посилання ==
* [[Нагороди Австро-Угорської імперії (список)]]
* [http://www.uboat.net/wwi/men/decorations/32.html Хрест військових заслуг] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200919034014/https://uboat.net/wwi/men/decorations/32.html |date=19 вересня 2020 }}

== Література ==

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Awards-stub}}

[[Категорія:Нагороди Австро-Угорщини]]
[[Категорія:Нагороди, засновані 1849]]

title: Нагородження

Параметри: залізо

Засновано: 22 жовтня 1849

Нагородження: Категорія:Нагороджені хрестом «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) (678)

title: Черговість

Старша нагорода: Орден Залізної корони

Черговість: Хрест «За військові заслуги» у Вікісховищі


text:
# 103 км (зупинний пункт, Придніпровська залізниця)
103 кіломе́тр — залізничний пасажирський зупинний пункт Кримської дирекції залізничних перевезень Придніпровської залізниці.
Розташований у місті Керч (селище Капкани), АР Крим на лінії Владиславівка — Крим між станціями Керченський Завод (7 км) та Крим (6 км).
Станом на серпень 2019 р. пасажирське сполучення відсутнє.

wikitext:
{{Otheruses}}
{{Станція
| назва_колір = Blue1
| назва_колір_фону = yellow
| підзаголовок_колір = Purple1
| підзаголовок_колір_фону = Cyan1
| назва = 103 км
| лінія_верх = [[Кримська дирекція залізничних перевезень|Кримська дирекція]]
| система_верх = [[Придніпровська залізниця]]
| тип = зупинний пункт
| зображення =
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування = м. [[Керч]]
| адреса =
| координати = {{coord|45|21|26|N|36|33|48|E|scale:1500}}
| лінії = [[Владиславівка (станція)|Владиславівка]] — [[Крим (станція)|Крим]]
| структура =
| глибина =
| рівнів =
| платформ = 1
| тип_платформ = берегова
| колій = 1
| статус =
| час_роботи =
| транспортні_послуги =
| супутні_послуги =
| інженер =
| відкрито =
| закрито =
| перебудовано =
| електрифіковано =
| колишні_назви =
| архітектор =
| стиль =
| поверхів =
| власник = [[Придніпровська залізниця]]
| оператор = [[Укрзалізниця]]
| вебсайт =
| тип_коду =
| код =
| код_ємр = 470331
| код_експрес_2 = 2210131
| зона =
| пасажиропотік =
| мапа =
| мапа_стан =
| мапа_назва =
| мапа_маршруту =
| мапа_маршруту_стан =
| мапа_маршруту_назва =
}}
{{Владиславівка — Крим}}
'''103 кіломе́тр''' — залізничний пасажирський [[зупинний пункт]] [[Кримська дирекція залізничних перевезень|Кримської дирекції залізничних перевезень]] [[Придніпровська залізниця|Придніпровської залізниці]].

Розташований у місті [[Керч]] (селище Капкани), [[АР Крим]] на лінії [[Владиславівка (станція)|Владиславівка]] — [[Крим (станція)|Крим]] між станціями [[Керченський Завод]] (7 км) та [[Крим (станція)|Крим]] (6 км).

Станом на серпень 2019 р. пасажирське сполучення відсутнє.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

{{railway-station}}

[[Категорія:Зупинні пункти Придніпровської залізниці]]
[[Категорія:Транспорт Керчі]]
[[Категорія:Зупинні пункти Криму]]

title: Розташування

Розташування: м. Керч

title: Структура

Лінія(ї): Владиславівка — Крим

Тип платформ: берегова

title: Інша інформація

Власник: Придніпровська залізниця

Оператор: Укрзалізниця

title: Дільниця Владиславівка — Крим

Джанкой
| 100,8 | | 0 | · Владиславівка
Північнокримський канал
8,2 · 8 км
16,1 · Петрове
20 · Семисотка
25,4 · Бранне Поле
36,4 · Сім Колодязів
47,9 · Останіне
54,5 · 55 км
57,6 · 57 км
58,8 · Прісноводна
64,1 · 65 км
70,3 · Чистопілля
80,5 · Багерове
| 0 | | 91,1 | · Керч
93,5 · 94 км/94 км
95,4 · Керченський Завод
96,6 · 97 км
98,5 · 99 км
100,1 · 101 км
102,5 · 103 км
104,5 · 105 км
106,6 · 107 км
108,8 · Крим
Переправа Крим — Кавказ
? · Кавказ
Кавказька

95 · Керч-Порт

110 · | Придніпровська залізниця | | Півн.-Кавказька залізниця |


text:
# Левін Євген Нісонович
Євген Нісонович Левін (1 квітня 1922, Харків — 1 травня 1993, Харків) — український живописець; член Харківської організації Спілки радянських художників України з 1950 року.

## Біографія
Народився 1 квітня 1922 року в місті Харкові (нині Україна). Протягом 1937—1941 років навчався у Харківському художньому училищі; у 1941 році та у 1944—1949 роках — у Харківському художньому інституті. Був учнем Дмитра Шавикіна.
У 1949—1950 роках викладав у Ворошиловградському художньому училищі. Мешкав у Харкові в будинку на вулиці Культури, № 12. Помер у Харкові 1 травня 1993 року.

## Творчість
Працював в галузі станкового живопису. У реалістичному стилі створював портрети, історичні і батальні картини, натюрморти. Серед робіт:
- «Квіти» (1950-ті; 1956);
- «Голос Миру» (1951, у співавторстві з Леонідом Шматьком);
- «Перемога під Корсунем» (1954);
- «Сорочинська трагедія. 1905 рік» (1955);
- «Знатний сталевар В. Щендригін» (1959);
- «Партизанське з’єднання Сидора Ковпака» (1959—1960);
- триптих «Ми наш, ми новий світ збудуємо…» (1963);
- «Доярка» (1965);
- «Тарас Шевченко у гостях у селян» (1966);
- «Герої праці» (1967);
- «Будови кличуть» (1968);
- «Володимир Ленін» (1968—1969);
- «Літо. Доярки» (1969);
- «До шефів» (1974);
- «У краю рідному» (1975);
- «Господиня ферми» (1975).

Брав участь у республіканських виставках з 1949 року, всесоюзних — з 1950 року, зарубіжних — з 1951 року.

## Вшанування
У 2012 році в Харкові, з нагоди 90-річчя від дня народження художника, на фасаді будинку на вулиці Культури № 12, де протягом 1959—1993 років жив митець, встановлено гранітну меморіальну дошку.

title: Левін Євген Нісонович

wikitext:
{{ПІП}}
{{художник|зображення =Левін Євген Нісонович.gif}}
'''Євген Нісонович Левін''' ([[1 квітня]] [[1922]], [[Харків]] — [[1 травня]] [[1993]], [[Харків]]) — український [[живописець]]; член Харківської організації [[Спілка радянських художників України|Спілки радянських художників України]] з 1950 року<ref name="ХХ">[http://kharkov.vbelous.net/ukrain/artists/levin.htm Левін Євген Нісонович / Художники Харківщини.]</ref>.

== Біографія ==
Народився [[1 квітня]] [[1922]] року в місті [[Харків|Харкові]] (нині [[Україна]]). Протягом 1937—1941 років навчався у [[Харківське державне художнє училище|Харківському художньому училищі]]; у 1941 році та у 1944—1949 роках — у [[Харківський художній інститут|Харківському художньому інституті]]<ref name="ХХ"/>. Був учнем [[Шавикін Дмитро Миколайович|Дмитра Шавикіна]].

У 1949—1950 роках викладав у [[Луганське художнє училище|Ворошиловградському художньому училищі]]. Мешкав у Харкові в будинку на [[вулиця Культури (Харків)|вулиці Культури]], № 12<ref name="ІХ">[http://mevorydoskikharkov.blogspot.com/2016/10/normal-0-21-false-false-false-uk-x-none.html Левін Є. Н. / Історія Харкова у пам'ятних дошках. Фактографічні та бібліографічні відомості.]</ref>. Помер у Харкові [[1 травня]] [[1993]] року.

== Творчість ==
Працював в галузі [[станковий живопис|станкового живопису]]. У [[реалізм (мистецтво)|реалістичному стилі]] створював [[портрет]]и, [[історичний живопис|історичні]] і [[батальний жанр|батальні]] картини, [[натюрморт]]и. Серед робіт:
{{стовпці|3}}
* «Квіти» (1950-ті; 1956);
* «Голос Миру» (1951, у співавторстві з [[Шматько Леонід Олександрович|Леонідом Шматьком]]);
* «Перемога під Корсунем» (1954);
* «Сорочинська трагедія. 1905 рік» (1955);
* «Знатний сталевар В. Щендригін» (1959);
* «Партизанське з’єднання Сидора Ковпака» (1959—1960);
* [[триптих]] «Ми наш, ми новий світ збудуємо…» (1963);
* «Доярка» (1965);
* «Тарас Шевченко у гостях у селян» (1966);
* «Герої праці» (1967);
* «Будови кличуть» (1968);
* «Володимир Ленін» (1968—1969);
* «Літо. Доярки» (1969);
* «До шефів» (1974);
* «У краю рідному» (1975);
* «Господиня ферми» (1975).
</div>
Брав участь у республіканських [[виставка]]х з 1949 року, всесоюзних — з 1950 року, зарубіжних — з 1951 року.

== Вшанування ==
У 2012 році в Харкові, з нагоди 90-річчя від дня народження художника, на фасаді будинку на вулиці Культури № 12, де протягом 1959—1993 років жив митець, встановлено [[граніт]]ну [[меморіальна дошка|меморіальну дошку]]<ref name="ІХ"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Левін Євген Нісонович // {{УРХ|С=257}};
* Левін Євген Нісонович // {{СХ|131}};
* {{ЕСУ|том=16|автор=[[Ковтун Віктор Іванович|В. І. Ковтун]]|стаття=Левін Євген Нісонович|id=53848}}

{{нк}}
{{Портали|Біографії|Живопис|Харків}}

[[Категорія:Українські живописці]]
[[Категорія:Радянські художники]]
[[Категорія:Художники Харкова]]
[[Категорія:Члени Національної спілки художників України]]
[[Категорія:Українські портретисти]]
[[Категорія:Радянські художники-портретисти]]
[[Категорія:Українські натюрмортисти]]
[[Категорія:Радянські натюрмортисти]]
[[Категорія:Українські художники історичного жанру]]
[[Категорія:Російські художники історичного жанру]]
[[Категорія:Українські баталісти]]
[[Категорія:Радянські художники-баталісти]]
[[Категорія:Радянські педагоги]]
[[Категорія:Викладачі Луганського художнього училища]]
[[Категорія:Художники-реалісти]]

title: Левін Євген Нісонович

Народження: 1 квітня 1922 ( 1922-04-01 ) Харків , Українська СРР

Країна: СРСР Україна

Жанр: історичний живопис , батальний жанр , портрет і натюрморт

Навчання: Харківський фаховий вищий художній коледж ( 1941 ) і Харківський художній інститут ( 1949 )

Вчитель: Шавикін Дмитро Миколайович

Діяльність: художник , педагог

Член: Спілка радянських художників України


text:
# Берестянка західна
Берестянка західна (Iduna opaca) — вид горобцеподібних птахів родини очеретянкових (Acrocephalidae).

## Поширення
Птах гніздиться на Піренейському півострові та у Північній Африці. Взимку мігрує до Західної Африки. Птахи, що гніздяться в сахарських оазах та долині Нілу, не мігрують. Мешкає на сухих відкритих місцевостях, включаючи плантації, з кущами або окремими деревами.

title: Берестянка західна

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Берестянка західна
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{IUCN|id= 	22734089 |title=''Iduna opaca'' |assessors=[[BirdLife International]] |version=2021.3 |year=2016 |accessdate= 22 липня 2022}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Очеретянкові]] (Acrocephalidae)
| genus = ''[[Iduna]]''
| species = ''' Берестянка західна'''
| binomial = ''Iduna opaca''
| binomial_authority = [[Жан Луї Кабаніс|Cabanis]], 1850
| synonyms = ''Hippolais opaca''
| range_map = Iduna opaca distribution map.png
| range_map_caption =Мапа поширення виду
| wikispecies = Iduna opaca
}}
'''Берестянка західна'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Iduna opaca'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Очеретянкові|очеретянкових]] (Acrocephalidae).

== Поширення ==
Птах гніздиться на [[Піренейський півострів|Піренейському півострові]] та у [[Північна Африка|Північній Африці]]. Взимку мігрує до [[Західна Африка|Західної Африки]]. Птахи, що гніздяться в сахарських [[оаза]]х та долині [[Ніл]]у, не мігрують. Мешкає на сухих відкритих місцевостях, включаючи плантації, з кущами або окремими деревами.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q10772716}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Очеретянкові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1850]]
[[Категорія:Птахи Іспанії]]
[[Категорія:Птахи Португалії]]
[[Категорія:Птахи Африки]]
[[Категорія:Таксони, описані Жаном Луї Кабанісом]]

title: ?Берестянка західна

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Очеретянкові (Acrocephalidae)

Рід: Iduna

Вид: Берестянка західна

Вікісховище: Iduna opaca

Віківиди: Iduna opaca


text:
# Белленгем
Белленгем (фр. Bellinghem) — муніципалітет у Франції, у регіоні О-де-Франс, департамент Па-де-Кале. Белленгем утворено 1-9-2016 шляхом злиття муніципалітетів Ербель i Енгем. Адміністративним центром муніципалітету є Ербель. Населення — 1087 осіб (01.01.2021).

title: Белленгем

wikitext:
{{Муніципалітет Франції
 | назва           = Белленгем
 | місцева_назва   = Bellinghem
 | герб            =
 | регіон          = [[О-де-Франс]]
 | департамент     = [[Па-де-Кале (департамент)|Па-де-Кале]]
 | округ           = [[Сент-Омер (округ)|Сент-Омер]]
 | кантон          =
 | альтерн_мапа    = <!-- Лише для заморських департаментів -->
 | широта        = 50.6561111111
 | довгота       = 2.22333333333
 | висота_мін    = 42
 | висота_макс   = 110
 | населення       = {{France metadata Wikidata|population_total}}
 | рік_насел       = {{France metadata Wikidata|population_as_of}}{{France metadata Wikidata|population_footnotes}}
 | площа           = 7,74
 | густота         = 140,4
 | поштові_індекси = 62129
 | телефонний_код  =
 | код_INSEE       = 62471
 | мер             =
 | мандат          =
 | www             = [http://www.bellinghem.fr bellinghem.fr]
}}

'''Белленгем''' ({{lang-fr|Bellinghem}}) — [[Комуна (Франція)|муніципалітет]] у [[Франція|Франції]], у регіоні [[О-де-Франс]], департамент [[Па-де-Кале (департамент)|Па-де-Кале]]. Белленгем утворено 1-9-2016 шляхом злиття муніципалітетів [[Ербель]] i [[Енгем]]. Адміністративним центром муніципалітету є Ербель. Населення — {{France metadata Wikidata/text}}.

== Сусідні муніципалітети ==
{{Розташування
 |центр = Белленгем
 |пн    = [[Ельфо]]
 |пн_сх = [[Ек (Па-де-Кале)|Ек]]
 |сх = [[Сент-Огюстен (Па-де-Кале)|Сент-Огюстен]]
 |пд_сх = [[Теруанн]]
 |пд    = [[Делетт]]
 |пд_зх = [[Доем]]
 |зх = [[Клеті]]
 |пн_зх = [[Піем]]
}}

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів департаменту Па-де-Кале]]

== Примітки ==
{{Портал|Франція}}
{{reflist}}

[[Категорія:Муніципалітети департаменту Па-де-Кале]]
[[Категорія:Засновані у Франції 2016]]

title: Белленгем · Bellinghem

Країна: Франція

Регіон: О-де-Франс

Департамент: Па-де-Кале

Округ: Сент-Омер

title: Влада

Влада: [bellinghem.fr Офіційна сторінка]


text:
# Полковниченська сільська рада
| Полковниченська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Ставищенському районі Київської області з адміністративним центром у с. Полковниче. Історична дата утворення: 21 липня 1994 року. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Полковниче |

## Склад ради
Рада складається з 16 депутатів та голови.

### Керівний склад ради
| ПІБ                       | Основні відомості                                                                  | Дата обрання | Дата звільнення |
| ------------------------- | ---------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Нартіков Микола Борисович | Сільський голова, 1970 року народження, освіта, член Соціалістичної партії України | 26.03.2006   | 31.10.2010      |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

title: Полковниченська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Полковниченська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Київська область]]
   | район               = {{Кв-Ст}}
   | центр               = с. [[Полковниче]]
   | голова              =
   | кількість членів    = 16
   | код КОАТУУ          = 3224284600
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=14660 Полковниченська сільська рада]
   | площа               = 17,243
   | населення           = 401 ''(станом на 2001 рік)''
   | щільність           = 23,26
   | населені пункти     = с. [[Полковниче]]
   | поштовий індекс     = 09431
   | телефонний код      = 4564
   | адреса              = 09431, Київська обл., Ставищенський р-н, с.Полковниче, вул.Поповича,3
| вебсторінка         =
  }}

{|
| valign="top" | '''Полковниченська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Ставищенський район|Ставищенському районі]] [[Київська область|Київської області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Полковниче]].

== Загальні відомості ==
Історична дата утворення: [[21 липня]] [[1994]] року.

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Полковниче]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складається з 16 депутатів та голови.

=== Керівний склад ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Нартіков Микола Борисович
| Сільський голова, 1970 року народження, освіта, член Соціалістичної партії України
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=1445&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=14660 Картка ради на сайті Верховної Ради України]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Ставищенського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Ставищенського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Київська область

Район: Ставищенський район

Адм. центр: с. Полковниче

Облікова картка: Полковниченська сільська рада

title: Склад

title: Територія та населення

Населення: 401 (станом на 2001 рік)

Густота: 23,26 осіб/км²

Населені пункти: с. Полковниче

title: Контактні дані


text:
# Ново (Вачський район)
Ново (рос. Ново) — присілок в Вачському районі Нижньогородської області Російської Федерації.
Населення становить 20 осіб. Входить до складу муніципального утворення Казаковська сільрада.

## Історія
Від 2009 року входить до складу муніципального утворення Казаковська сільрада.

## Населення
| 1999 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 132  | ↘58  | ↘20  |

title: Ново (Вачський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Ново
|назва ін.       = Ново
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Нижньогородська область]]
|район           = [[Вачський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Казаковська сільрада]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 20
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Нижньогородська область
}}
'''Ново''' ({{lang-ru|Ново}}) — [[присілок]] в [[Вачський район|Вачському районі]] [[Нижньогородська область|Нижньогородської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 20 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Казаковська сільрада]].

== Історія ==

Від 2009 року входить до складу муніципального утворення Казаковська сільрада<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/465518568 |title=Реестр административно-территориальных образований, городских и сельских населённых пунктов Нижегородской области |access-date=2019-10-25 |archive-date=2019-10-21 |archive-url=https://web.archive.org/web/20191021153124/http://docs.cntd.ru/document/465518568 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Ново (Вачский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Вачський район}}
{{Russia-geo-stub}}
{{Портали|Географія|Росія}}
[[Категорія:Населені пункти Вачського району]]

title: присілок Ново

Суб'єкт Російської Федерації: Нижньогородська область

Муніципальний район: Вачський район

Поселення: Казаковська сільрада

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Ново · Ново


text:
# Скловуглець
Скловуглець (англ. Glassy carbon) — твердий матеріал, що поєднує властивості графіту (добра електропровідність) і скла (висока твердість).
Першим отримав скловуглець Бернард Редферн у 1950 році в лабораторії «The Carborundum Company» в Манчестері.

## Фізичні властивості
Залежно від чистоти, структури та методу виробництва властивості скловуглецю можуть різнитись.
- Твердість — 7 балів за шкалою Мооса.
- Модуль пружності — 25—2900 ГПа.
- Границя міцності на розтягнення 30—75 МПа.
- Границя міцності на згинання — 100—160 МПа.
- Густина — 1,5 г/см³.
- Питомий опір — 40—50 Ом·мм²/м.
- Коефіцієнт теплопровідності (при 20 °C) — 3—8 Вт/(м·К)
- Температурний коефіцієнт лінійного розширення (за 20—1500 °C) — (4,4—5,1)× 10−6 К−1.
- Газопроникність — 10−12—10−9 см²/с

## Одержання
Скловуглець одержують шляхом карбонізації високомолекулярних вуглеводнів. Зазвичай використовують спеціальні термореактивні полімери, яким надають форми потрібного виробу, а відтак обпалюють за температури 2000 °C у вакуумі чи інертній атмосфері.

## Застосування
Скловуглець має широкий спектр застосування в хімічній, металургійній та електронній промисловостях, біологічної інженерії тощо.

title: Скловуглець

wikitext:
[[Файл:Glassy carbon and a 1cm3 graphite cube HP68-79.jpg|thumb|Великий кусок скловуглецю.|268x268пкс]]'''Скловуглець ('''{{Lang-en|Glassy carbon}}''')''' — твердий матеріал, що поєднує властивості графіту (добра електропровідність) і скла (висока твердість).
Першим отримав скловуглець Бернард Редферн у 1950 році в лабораторії «The Carborundum Company» в [[Манчестер|Манчестері]].

== Фізичні властивості ==
Залежно від чистоти, структури та методу виробництва властивості скловуглецю можуть різнитись.
* [[Твердість]] — 7 балів за [[Шкала Мооса|шкалою Мооса]].
* [[Модуль пружності|Модуль пружності]] — 25—2900 ГПа.
* [[Границя міцності|Границя міцності]] на розтягнення 30—75 МПа.
* Границя міцності на згинання — 100—160 МПа.
* [[Густина]] — 1,5 г/см³.
* [[Питомий опір|Питомий опір]] — 40—50 Ом·мм²/м.
* Коефіцієнт [[Теплопровідність|теплопровідності]] (при 20 °C) — 3—8 Вт/(м·К)
* [[Коефіцієнт теплового розширення|Температурний коефіцієнт лінійного розширення]] (за 20—1500 °C) — (4,4—5,1){{e|−6}} К−1.
* Газопроникність — 10−12—10−9 см²/с

== Одержання ==
Скловуглець одержують шляхом карбонізації високомолекулярних вуглеводнів. Зазвичай використовують спеціальні термореактивні полімери, яким надають форми потрібного виробу, а відтак обпалюють за температури 2000 °C у вакуумі чи інертній атмосфері.

== Застосування ==

Скловуглець має широкий спектр застосування в хімічній, металургійній та електронній промисловостях, біологічної інженерії тощо.

== Посилання ==
* [http://www.modificator.ru/articles/carbon_mat3.html Богатое семейство углеродных материалов]{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20120507023413/http://www.advtech.ru/niigrafit/prod/sy.htm СТЕКЛОУГЛЕРОД СУ-1300, СУ-2000, СУ-2500]{{ref-ru}}

{{Алотропні модифікації вуглецю}}
[[Категорія:Алотропні видозміни вуглецю]]
[[Категорія:Аморфні тіла]]


text:
# Поглед (Апаче)
Поглед (словен. Pogled) — поселення в общині Апаче, Помурський регіон, Словенія. Висота над рівнем моря: 356,5 м.

title: Поглед (Апаче)

wikitext:
{{Місто
 | назва              = Поглед
 | місцева_назва       = Pogled
 | зображення          =
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   =
 | прапор          =
 | країна          = [[Словенія]]
 | регіон          = [[Помурський регіон]]
 | pushpin_map     = Slovenia
 | засноване       =
 | населення       = 55 (2013)
 | площа           = 0,8
 | густота         =
 | агломерація     =
 | поштові індекси =
|latd=46|latm=41|lats=55.12 |latNS=N
|longd=15|longm=49|longs=11.66 |longEW=E
 | coor_pinpoint           =
 | coordinates_type        = source:eswiki
 | coordinates_display     = inline,title
 | coordinates_footnotes   =
 | coordinates_region      = SI
 }}

'''Поглед''' ({{lang-sl|Pogled}}) — поселення в общині [[Апаче (община)|Апаче]], [[Помурський регіон]], [[Словенія]]. Висота над рівнем моря: 356,5 м.

== Посилання ==
{{Портал|Словенія}}

* [http://www.stat.si/KrajevnaImena/default.asp?txtIme= Статистичне бюро Республіки Словенія]

{{Апаче}}
{{Slovenia-geo-stub}}
[[Категорія:Населені пункти Словенії]]

title: Поглед · Pogled

Країна: Словенія

Регіон: Помурський регіон

Площа: 0,8 км²

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2

Номери автомобілів: MS


text:
# Сейю
Сейю (яп. 声優, сейю, від яп. 声の俳優 — «актор озвучування») — японські актори озвучування. Сейю зазвичай озвучують ролі в аніме, токусацу, відеоіграх, іноземних фільмах, а також на радіо і телебаченні. У Японії існує окрема індустрія щодо їх виховання та підготовки.

## Опис професії та явища в культурі
На відміну від всіх інших країн і анімаційних шкіл, де для озвучування персонажів анімаційних фільмів запрошуються актори театру, кіно і телебачення, в Японії актор озвучування — окрема професія, зі своїми тонкощами. Існують спеціальні курси підготовки сейю, потрапити на які через великий конкурс досить непросто. На курсах майбутніх сейю вчать професійно поводитися зі своїм голосом — змінювати його залежно від віку, статі та настрою персонажа. Студентів, крім усього іншого, вчать професійно співати. Програма навчання, таким чином, являє собою комбінацію курсів акторської і вокальної майстерності.
Більшість сейю — жінки, оскільки потреба в жіночих голосах в індустрії вища — вони озвучують, окрім власне жіночих ролей, дитячі та іноді підліткові чоловічі ролі. Багато сейю, крім озвучування аніме, одночасно роблять естрадну кар'єру, грають у радіовиставах, ведуть телевізійні і радіопередачі, дублюють фільми. Саме по собі озвучування аніме не дає достатнього доходу.
Участь сейю (особливо виконавців головних ролей) в якому-небудь аніме-серіалі часто не закінчується з озвучуванням ними ролей в цьому аніме. Після власне ТБ-серіалу можуть випускатися на DVD додаткові бонусні серії, або окремі OVA-серії. Слідом за (або одночасно з) показом аніме по телебаченню можуть виходити передачі по радіо (або інтернет-радіо), де беруть участь (звичайно вже від свого імені, а не від імені своїх персонажів) сейю, що озвучували головні ролі. За сюжетом аніме можуть створюватися комп'ютерні ігри та/або записуватися Drama CD, куди також часто (хоча й не завжди) запрошують для озвучування ролей тих самих акторів, що й в аніме. Крім того, услід за виходом аніме зазвичай виходять CD з музичними композиціями звідти (OST) і часто також з додатковими творами, наприклад, з піснями персонажів (зазвичай це називається Character CD) де ці пісні виконують сейю, які грали відповідні ролі.
Іноді сейю виконують також і пісні в заставках, які відкривають і/або закривають аніме. Вони можуть виконувати такі пісні сольно, або ж на час роботи над серіалами можуть створюватися попгрупи (так звані сейю-юніти) для виконання пісень, які будуть в них звучати і, звичайно, не в останню чергу для додаткової реклами серіалів. Як приклад можна навести групу «DoCo», що складалася з актрис, які озвучували серіал «Ранма ½».

title: Сейю

wikitext:
{{ніхонґо|'''Сейю'''|声優|сейю|від {{lang-ja|声の俳優}} — «актор озвучування»}} — японські актори озвучування. Сейю зазвичай озвучують ролі в [[аніме]], [[токусацу]], [[Відеогра|відеоіграх]], іноземних фільмах, а також на [[радіо]] і [[Телебачення|телебаченні]]. У Японії існує окрема індустрія щодо їх виховання та підготовки.

== Опис професії та явища в культурі ==
На відміну від всіх інших країн і анімаційних шкіл, де для озвучування персонажів анімаційних фільмів запрошуються актори театру, кіно і телебачення, в Японії актор озвучування — окрема професія, зі своїми тонкощами. Існують спеціальні курси підготовки сейю, потрапити на які через великий конкурс досить непросто. На курсах майбутніх сейю вчать професійно поводитися зі своїм голосом — змінювати його залежно від віку, статі та настрою персонажа. Студентів, крім усього іншого, вчать професійно співати. Програма навчання, таким чином, являє собою комбінацію курсів акторської і вокальної майстерності.

Більшість сейю — жінки, оскільки потреба в жіночих голосах в індустрії вища — вони озвучують, окрім власне жіночих ролей, дитячі та іноді підліткові чоловічі ролі. Багато сейю, крім озвучування аніме, одночасно роблять естрадну кар'єру, грають у радіовиставах, ведуть телевізійні і радіопередачі, дублюють фільми. Саме по собі озвучування аніме не дає достатнього доходу.
Участь сейю (особливо виконавців головних ролей) в якому-небудь аніме-серіалі часто не закінчується з озвучуванням ними ролей в цьому аніме. Після власне ТБ-серіалу можуть випускатися на [[DVD]] додаткові бонусні серії, або окремі [[OVA]]-серії. Слідом за (або одночасно з) показом аніме по телебаченню можуть виходити передачі по радіо (або інтернет-радіо), де беруть участь (звичайно вже від свого імені, а не від імені своїх персонажів) сейю, що озвучували головні ролі. За сюжетом аніме можуть створюватися комп'ютерні ігри та/або записуватися ''[[Drama CD]]'', куди також часто (хоча й не завжди) запрошують для озвучування ролей тих самих акторів, що й в аніме. Крім того, услід за виходом аніме зазвичай виходять CD з музичними композиціями звідти ([[Звукова доріжка|OST]]) і часто також з додатковими творами, наприклад, з піснями персонажів (зазвичай це називається ''[[Character song|Character CD]]'') де ці пісні виконують сейю, які грали відповідні ролі.

Іноді сейю виконують також і пісні в заставках, які відкривають і/або закривають аніме. Вони можуть виконувати такі пісні сольно, або ж на час роботи над серіалами можуть створюватися попгрупи (так звані [[сейю-юніт]]и) для виконання пісень, які будуть в них звучати і, звичайно, не в останню чергу для додаткової реклами серіалів. Як приклад можна навести групу «DoCo», що складалася з актрис, які озвучували серіал «[[Ранма ½]]».

== Див. також ==
* [[Терміни аніме та манґи]]

== Примітки ==
* {{книга|автор = {{нп|Іванов Борис Андрійович|Иванов Б. А|ru|Иванов, Борис Андреевич}}|частина = XII.4.Голосовые актеры|заголовок = Введение в японскую анимацию |посилання = http://www.hexer.ru/publish.shtml#book1|видання = 2-е |місце = М. |видавництво = Фонд развития кинематографии; РОФ «Эйзенштейновский центр исследований кинокультуры» |рік = 2002  |том = |страницы = |сторінок = 396 |isbn= 5-901631-01-3}}

== Посилання ==
* [http://www.usagi.org/~doi/seiyuu/ Seiyuu database] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110204100702/http://www.usagi.org/~doi/seiyuu/ |date=4 лютого 2011 }}{{ref-en}} — база даних по сейю
* {{lj_comm|seiyuu}} {{ref-en}} — англомовне співтовариство в [[Живий журнал|Живому журналі]].
* [https://web.archive.org/web/20071206032627/http://www.crosswithyou.net/calendar/month.php Календар сейю]{{ref-en}} — дні народження, важливі події
{{Аніме та манґа}}
{{нормативний контроль}}

[[Категорія:Сейю| ]]
[[Категорія:Аніме]]


text:
# Валчанський потік
Валчанський потік (словац. Valčiansky potok) — річка в Словаччині; ліва притока Турца. Протікає в окрузі Мартін.
Довжина — 11.9 км. У верхній течії творить Валчанську долину. Витікає в масиві Мала Фатра на висоті 850 метрів. Впадає Слованський потік.
Протікає селами Валча; Трново і Бениці. Впадає у Турієц на висоті 422 метри.

title: Валчанський потік

wikitext:
{{Річка
|міста =
|зображення =
|витік = Мала Фатра
|гирло =Турієц (притока Вагу)
}}
'''Валчанський потік''' ({{lang-sk|Valčiansky potok}}) — річка в Словаччині; ліва притока [[Турець (притока Вагу)|Турца]]. Протікає в окрузі [[Мартін (округа)|Мартін]].

Довжина — 11.9 км. У верхній течії творить [[Валчанська долина|Валчанську долину]]. Витікає в масиві [[Мала Фатра]] на висоті 850 метрів. Впадає [[Слованський потік]]<ref>[https://voda.oma.sk/sloviansky-potok Sloviansky potok]</ref>.

Протікає селами [[Валча]]; [[Трново (Мартін)|Трново]] і [[Бениці (округ Мартін)|Бениці]]. Впадає у Турієц на висоті 422 метри.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.skgeodesy.sk/files/sk/slovensky/ugkk/geodezia-kartografia/standardizacia-geografickeho-nazvoslovia/nazvy-vod/vodny-tok_2020.pdf Vodny tok 2020]
{{Портал|Географія}}
{{Річки Словаччини}}
{{Slovakia-geo-stub}}
{{river-stub}}
[[Категорія:Округ Мартін]]
[[Категорія:Річки Словаччини]]

title: 48°59′48″ пн. ш. 18°52′25″ сх. д. / 48.996647222222° пн. ш. 18.873575° сх. д.

Витік: Мала Фатра

Гирло: Турієц (притока Вагу)

Басейн: Turiec basind

Країни: Словаччина


text:
# Зав'язка (село)
Зав'язка (рос. Завязка) — село у Кіквідзенському районі Волгоградської області Російської Федерації.
Населення становить 1073 особи. Входить до складу муніципального утворення Зав'язенське сільське поселення.

## Історія
Село розташоване у межах українського історичного та культурного регіону Жовтий Клин.
Згідно із законом від 10 грудня 2004 року № 967-ОД органом місцевого самоврядування є Зав'язенське сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 1073 |

title: Зав'язка (село)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = Зав'язка
|назва ін.       = Завязка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Волгоградська область]]
|район           = [[Кіквідзенський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Зав'язенське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 1073
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Волгоградська область
}}
'''Зав'язка''' ({{lang-ru|Завязка}}) — [[село]] у [[Кіквідзенський район|Кіквідзенському районі]] [[Волгоградська область|Волгоградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 1073 особи. Входить до складу муніципального утворення [[Зав'язенське сільське поселення]].

== Історія ==

Село розташоване у межах українського історичного та культурного регіону [[Жовтий Клин]].

Згідно із законом від [[10 грудня]] [[2004]] року № 967-ОД органом місцевого самоврядування є Зав'язенське сільське поселення<ref>[http://docs.cntd.ru/document/802020480 Закон Волгоградской области от 10 декабря 2004 года N 967-ОД «Об установлении границ и наделении статусом Киквидзенского района и муниципальных образований в его составе»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200115160328/http://docs.cntd.ru/document/802020480 |date=15 січня 2020 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Завязка (село) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Кіквідзенський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Кіквідзенського району]]
[[Категорія:Села Волгоградської області]]

title: село Зав'язка

Суб'єкт Російської Федерації: Волгоградська область

Муніципальний район: Кіквідзенський район

Поселення: Зав'язенське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Зав'язка · Зав'язка


text:
# Авангард (Білорусь)
Аванга́рд (раніше — Лускі, з 1937 року — Комуна) — село в Білорусі, у Домановицькій сільській раді Калинковицького району Гомельської області.

## Географія
Село розташоване за 153 км від обласного центру, 31 км на північ від районного центру та за 6 км від залізничної станції Холодники (на лінії Жлобин — Калинковичі).

## Історія
Село засноване на початку 1920-х років переселенцями з сусідніх сіл на колишніх поміщицьких землях. 1929 року створений колгосп. За переписом 1959 року в складі колгоспу імені І. В. Мічуріна (адміністративний центр — село Холодник).

## Населення
- 1959 рік — 316 осіб (згідно з переписом).
- 2004 рік — 47 домогосподарств, 82 особи.

title: Авангард (Білорусь)

wikitext:
{{НП Білорусі
|тип=село
|область = [[Гомельська область|Гомельська]]
|район = [[Калинковицький район]]
|рада = Домановицька сільська рада
|перша згадка= [[1920-ті]]
|колишні назви = ''Лускі'', з [[1937]] року — ''Комуна
|код=2345
}}
{{Otheruses}}
'''Аванга́рд''' (раніше — ''Лускі'', з 1937 року — ''Комуна'') — [[село]] в [[Білорусь|Білорусі]], у [[Домановицька сільська рада|Домановицькій сільській раді]] [[Калинковицький район|Калинковицького району]] [[Гомельська область|Гомельської області]].

== Географія ==
Село розташоване за 153 км від [[Гомель|обласного центру]], 31 км на північ від [[Калинковичі|районного центру]] та за 6 км від залізничної станції [[Холодники (станція)|Холодники]] (на лінії [[Жлобин-Пасажирський|Жлобин]] — [[Калинковичі (станція)|Калинковичі]]).

== Історія ==
Село засноване на початку [[1920-ті|1920-х років]] переселенцями з сусідніх сіл на колишніх поміщицьких землях. 1929 року створений [[колгосп]]. За переписом 1959 року в складі колгоспу {{s|імені І. В. Мічуріна}} (адміністративний центр — село [[Холодник (Калинковицький район)|Холодник]]).

== Населення ==
* 1959 рік — 316 осіб (згідно з переписом).
* 2004 рік — 47 домогосподарств, 82 особи.

== Див. також ==
* [[Селища міського типу Білорусі]]
* [[Міста Білорусі]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Гарад и вескі Беларусі: Енциклапедия. Т. 1, кн. 1. Гомельська вобласць / С. В. Марцелеў; Редкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўни редактар ) и інш. — Мн.: БелЕн, 2004. 632 с.: іл. Тираж 4000 прим. ISBN 985-11-0303-9 ISBN 985-11-0302-0

{{Бібліоінформація}}
{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Населені пункти Калинковицького району]]
[[Категорія:Села Гомельської області]]

title: Основні дані

Країна: Білорусь

Область: Гомельська

Район: Калинковицький район

Рада: Домановицька сільська рада

Колишні назви: Лускі, з 1937 року — Комуна

Населення: 82 осіб, 104 осіб і 66 осіб

Часовий пояс: час у Білорусі

title: До Мінська

До Мінська:
Авангард
АвангардАвангард (Гомельська область)
Авангард у Вікісховищі


text:
# Руші (Васлуй)
Руші (рум. Ruși) — село у повіті Васлуй в Румунії. Входить до складу комуни Пуєшть.
Село розташоване на відстані 250 км на північний схід від Бухареста, 26 км на південний захід від Васлуя, 77 км на південь від Ясс, 121 км на північ від Галаца.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 448 осіб. Рідною мовою 445 осіб (99,3%) назвали румунську.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 404            | 90,2%    |
| цигани         | 41             | 9,2%     |

title: Руші (Васлуй)

wikitext:
{{Otheruses|Руші}}
{{НП Румунії
 | назва               = Руші
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Ruși''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Васлуй
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Пуєшть (комуна, Васлуй)|Пуєшть]]
 | код_SIRUTA          = 165602
 | широта              = 46.4599
 | довгота             = 27.5081
 | висота              = 149
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 448
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 737439
}}
'''Руші''' ({{lang-ro|Ruși}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Васлуй (повіт)|Васлуй]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Пуєшть (комуна, Васлуй)|Пуєшть]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 250 км на північний схід від [[Бухарест]]а, 26 км на південний захід від [[Васлуй (місто)|Васлуя]], 77 км на південь від [[Ясси|Ясс]], 121 км на північ від [[Галац|Галаца]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:448}} осіб. Рідною мовою 445 осіб (99,3%) назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no|дата-архіву=2013-10-14|url-архіву=https://web.archive.org/web/20131014182803/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|статус-url=видозмінений}}</ref>.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no|дата-архіву=2013-10-14|url-архіву=https://web.archive.org/web/20131014005851/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|статус-url=видозмінений}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 404
| 90,2%
|-
| цигани
| 41
| 9,2%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Васлуй]]

title: Руші · Ruși

Країна: Румунія

Повіт: Васлуй

Комуна: Пуєшть

Телефонний код: +40 235 (Romtelecom, TR) · +40 335 (інші оператори)