text:
# Боберський Іван Миколайович
Іва́н Микола́йович Бобе́рський (14 серпня 1873 — 17 серпня 1947) — український педагог, організатор, фундатор, теоретик і практик української національної фізичної культури. Народився в селі Доброгостів, Галичина, Австро-Угорщина, в родині греко-католицького священника. Випускник Львівського університету. Навчався у Відні і Граці. Викладач Львівської академічної гімназії (з 1901). Сприяв становленню «Пласту», автор назви цієї організації. Голова товариства «Сокіл-Батько» (1908—1918). В роки Першої світової війни був скарбником Українських січових стрільців (1914—1918). Працював головою відділу військової преси Державного секретаріату ЗУНР (1918—1920). Повноважний представник уряду ЗУНР в США і Канаді (1920). Від 1932 року проживав у Югославії, в місті Тржич, де й помер. Редагував часописи «Вісти з Запорожа», «Січові вісти». Уклав низку підручників: «Забави й гри рухові» (1904—1905), «Копаний м'яч» (1906), «Значення руханкових товариств» (1909) та інші.
Першим увів українську термінологію в спорті, яку широко використовували в Західній Україні до 1939 року. Зокрема, запропонував такі терміни, як «ситкі́вка», «відби́ванка», «ко́паний м'яч», «гакі́вка», «стусан», «кошикі́вка», «була́вка», «лещета́рство» тощо.

## Життєпис

### Молоді роки
Іван Боберський народився 14 серпня 1873 року в селі Доброгостів Дрогобицького повіту Галичини (Австро-Угорщина). Він був первістком у родині греко-католицького священника Миколи Боберського (1844—1918) та Анни Домініки Козаневич. Родина мала давнє війтівсько-князівське походження. Батько Івана - відомий громадський діяч на Бойківщині кінця XIX - початку XX століття, засновник "братств тверезості" і «Руської читальні», дописувач галицьких часописів, підприємець, противник москвофільства. Виховуючи дітей в національно орієнтованому дусі, любив повторювати: "думай по-українськи!". Мати - вчителька за фахом, вела курси для неписьменних. З дітьми була дуже строгою. Під її опікою Іван почав навчатись грамоти. У родині Миколи та Анни було восьмеро дітей.
Лише перший рік життя Іван прожив у Доброгостові, а далі родина постійно переїздила з місця на місце через священницькі обов'язки батька. Початкову освіту в 1879—1883 роках здобував у Народній школі міста Самбора. У 1883—1891 роках навчався в цісарсько-королівській Самбірській гімназії. Там особливо захоплювався німецькою мовою.
У 1891—1895 роках навчався на філософському факультеті Львівського університету. Подальше навчання продовжив за кордоном. У 1895—1897 роках поглиблював знання з німецької філології в університеті міста Ґраца. Там був членом українського товариства «Русь» і захопився фізичною культурою. Там само в 1897—1898 роках пройшов однорічний курс і склав іспит з фаху «вчителя ру́ханки» у середніх школах. У 1898—1899 роках за кошти батька подорожував країнами Західної Європи: Францією, Швецією, Чехією, Німеччиною, де познайомився з роботою осередків фізкультури та вивчив нові форми й методи фізичного виховання.
1899 року Іван Боберський повернувся в Галичину і склав іспит на посаду заступника учителя. Невдовзі влаштувався вчителем німецької мови в польськомовну IV цісарсько-королівську гімназію у Львові. 1900 року влаштувався працювати в цісарсько-королівській гімназії імені Франца Йосифа в Дрогобичі. Від 2 липня працював заступником учителя, а 14 липня його призначено дійсним учителем. У гімназії викладав німецьку мову в 4-8 класах, завідував німецькомовною бібліотекою. Також позаурочно вів руханку в 1—6-х класах, де вперше запровадив досі невідомі або малознані в українському середовищі ігри, зокрема, ко́паний м'яч. Був вимогливим та принциповим вчителем. Зі слів Степана Гайдучка, мусів звільнитися внаслідок конфлікту, що виник через двійку з німецької мови синові старости повіту.

### Викладацька діяльність у Львові
1900 року Боберський повернувся до Львова. Відтоді й до 1918 року мешкав за адресою — вул. Мохнацького (нині Драгоманова), 23.
Від 25 червня 1901 року Іван Боберський працював у Першій академічній гімназії у Львові на посаді учителя, а від 1905 року професора, німецької мови й класичної філології. Його зусиллями зібрано найбільшу німецькомовну бібліотеку серед тогочасних українських гімназій у Галичині. У 1903/1904 роках там запровадили заняття з руханки, які, подібно до Дрогобича, теж були надобов'язковими, тож Боберський взяв на себе ще й ці обов'язки. Впроваджуючи в навчальний предмет руханку, Боберському доводилося долати нерозуміння з боку української інтелігенції потреби розвитку тіла.
У червні 1901 року разом з Альфредом та Леонардом Будзиновськими створив Учительський гурток для підготовки вчителів руханки, учасниками якого стала академічна та гімназійна молодь. У червні 1902 року створив у Вчительському гуртку жіночий відділ. 1903 року став членом товариства "Руслан", метою якого була фінансова допомога талановитим талановитим учням, які не могли самостійно заплатити за навчання і утримувати себе.
16 квітня 1902 року Боберського прийнято звичайним членом до складу Наукового товариства імені Шевченка. 1903 року входив до о «статутової комісії» НТШ. Пізніше відійшов від діяльності в організації, щоб зосередитися на сокільському русі, а 10 жовтня 1904 року його відраховано зі складу НТШ, хоч він і надалі співпрацював з товариством з питань видавництва своїх праць.
Паралельно до викладання в Академічній гімназії, Боберський працював вчителем у жіночих навчальних закладах. У 1904-1905 роках вів руханку в «Приватній женьскій семінариї учительскій з руским язиком викладовим «Руского товариства педаґоґічного»». У 1906-1914 роках, на прохання Андрея Шептицького, Боберський викладав німецьку мову та руханку в гімназії сестер Василіянок. 1910 року при ній засновано «Дівочий спортовий кружок».
У 1908-1909 роках руханка стала обов'язковим предметом. Це спричинило зміни в розкладі Академічної гімназії, тож Боберський залишив собі викладання німецької мови та завідування бібліотекою, а руханку передав Юрієві Самотюку.
Безпосередніми вихованцями Боберського були: Євген Коновалець, Роман Сушко, Олена Степанів, Степан Шах тощо. Серед найвідоміших учнів з гімназії та учительського гуртка, що продовжили розвивати руханкову справу: Степан Гайдучок, Петро та Тарас Франки, Олександр Тисовський, Оксана Суховерська, Дарія Навроцька, Савина Сидорович. Євген Коновалець відносив Боберського до трьох найважливіших моментів своєї молодості, поряд з актом Мирослава Січинського та знайомством з наддніпрянською еміграцією.
12 листопада 1907 року Боберський одружився зі словенкою Йосифиною Полак, з якою познайомився ще навчаючись у Граці.

### Поширення тіловиховання
Іван Боберський був автором перших українських науково-методичних праць з теорії фізичного виховання і спорту: «Забави й гри рухові. Частина I» (1904), «Забави і гри рухові. Частина ІІ. Вісімнайцять гор мячевих» (1905), «Забави і гри рухові. Частина ІІІ. Копаний мяч» (1906), "Свобідні вправи для пожарних «Соколів» (1908), «Свобідні вправи. Частина 1. Вправи вільноруч Сандова», «Забави і гри рухові. Частина IV. Ситківка» (1909), «Прилюдні вправи. Частина 3. Вправи списою» (1909), «Впоряд» (1909), «Прилюдні вправи. Частина 4. Вправи топірцем» (1909), «Лавчина і щеблівка» (1910), «Правила до гаківки» (1910), «Прилюдні вправи. Частина 2. Вправи вільноруч» (1910), «Прилюдні вправи. Частина 6. Вправи хоруговцями» (1910), «Примітки до прилюдних вправ. Частина 2» (1911), «Прилюдні вправи. Частина 7. Вправи палицями» (1911), «Прилюдні вправи. Частина 8. Вправи ручником» (1911), «Нові шляхи до тілесного виховання» (1911), «Прорух» (1912). Пізніше, 1913 року, завдяки його підтримці видано перший посібник для українського «Пласту» Олександра Тисовського.
Видавав та редагував перші українські спортивні часописи: «Сокільські Вісти» (1908 — з перервами до 1938), «Вісти з Запорожа» (1910—1914) та «Січові вісти» (1912—1914). Загалом був автором понад сотні публікацій у пресі.
З рефератами про значення фізичної культури для українського народу, особливо для молоді і жіноцтва, об'їздив усю Галичину.
Організація руханкових груп вимагала упорядкування відповідної спортивної термінології. Іван Боберський після пошуків власне українського словесного окреслення нових і невідомих понять намагався зберегти у спортивній термінології рідні вислови й український дух. Він, зокрема, впровадив такі новотвори, як «ситківка», «відбиванка», «копаний м'яч», «наколесництво», «кошиківка», «гаківка», «лещетарство», «булавка», «стусан» та ін., що були в широкому вжитку на західноукраїнських землях до 1939 року, а потім у діаспорі.
Утім, Боберський був не лише теоретиком спорту, а й практиком. На аматорському рівні займався різними видами спорту. Разом зі своїми учнями він грав на уроках у копаний м'яч, гаківку і ситківку, бігав, проводив у позаурочний час піші мандрівки околицями Львова. 1909 року вперше в історії об'їхав на лещатах навколо Львова. Крім того, запроваджував й брав участь у різних іграх: Чорний лицар, Чорноморець-Біломорець, Хапко, Ходи за мною, Жгут, Яструб, Третяк, Кіт і миш, Хрещик тощо.
На 1903 рік припадають перші організаційні кроки в розвитку копаного м'яча. З ним Боберський познайомився, коли навчався в університеті Ґраца. Під час викладання руханки в Першій академічній гімназії поступово почав вводити копаний м'яч у навчальний процес. 1906 року заснував «Український спортовий кружок», членами якого були учні п'ятих класів гімназії. Займалися різними видами спорту. Члени гуртка носили жовто-синю відзнаку із золотистими буквами «У. С. К.» На зборах 21 березня 1909 року гурток поділили на сім відділень, зокрема й копаний м'яч, так було утворено команду УСК.
На запрошення Боберського від 5 до 27 вересня 1909 року команду УСК І тренував колишній гравець чеського футбольного клубу «Славія» Вацлав Льомоз.

### Сокільський рух
1892 року, іще навчаючись у Львівському університеті, Іван Боберський відвідував збори тоді ще офіційно не створеного руханкового товариства «Сокіл». До організації вступив уже після повернення до Львова. Відбулося це 3 жовтня 1901 року на засіданні старшини. 17 листопада 1901 року на загальних зборах товариства його обрано другим заступником голови. В серпні 1908 року його обрано головою Старшини руханкового товариства «Сокіл» та центрального осередку «Сокіл-Батько» у Львові. На цій посаді залишався до 1918 року.
У навчальній групі при Соколі підготував перших українських учителів і вчительок тіловиховання.
За час очолення Боберським сокільського руху (у 1908—1918 роках) з його ініціативи створюються нові спортивні структури, набувають поширення та розвитку окремі види спорту, товариства, клуби не лише у Львові, а й у провінції. Так, у 1906 році його учні з Академічної гімназії засновують перший український спортовий гурток, де набувають розвитку легка атлетика, футбол, бокс, гаківка, лещетарство, мандрівництво та санний спорт. Професор допомагає організувати аналогічні гуртки не тільки у селах (руханково-пожежні гуртки), а й у містах, наприклад, в державних українських гімназіях Тернополя і Перемишля, котрі переростають у спортивні товариства «Поділля» і «Сянова Чайка». Завдяки активній праці Боберського в Західній Україні щодо організації цих товариств до Першої світової війни було засновано 974 сокільські гнізда й 794 січові гнізда. Майже кожне третє село Галичини мало свої руханкові товариства. Боберський першим приділив увагу залученню до спортивно-гімнастичних товариств жінок.
Був співголовою 1-го «Сокільського здвигу», що відбувся 10 вересня 1911 року. Щоб провести показові виступи кількох тисяч своїх членів, «Сокіл-батько» орендувало «Тор циклістув» (велотрек), що належав Галицькому товариству велосипедистів та мотоциклістів (був у районі станції «Сонячна» сучасної дитячої залізниці у Стрийському парку на перехресті перекритої тепер вул. Козельницької та вул. Стрийської).
11 вересня громадськість Львова вручила Івану Боберському срібну булаву, як символ проводу, а також присвоїла йому почесний титул «Батько української фізичної культури».
Іван Боберський бачив, що українським дітям не вистачає місць для занять спортом, оскільки вони не могли вступати в польські та єврейські клуби, у чиїй власності були спортивні майданчики. Тому за його особистої ініціативи одразу після здвигу «Сокіл-Батько» купив земельну площу «Тору циклістув» для спорудження спортивного майдану «Український город». Деяку частину грошей дали меценати, але більшу частину довелося брати під позику в заможних українців. Для повернення позики територію стадіону розбили на 22621 ділянку, кожна площею по одному квадратному метрові. Через пресу пропонували українцям викуповувати ці ділянки по 5 корон. Гроші від їх продажу надходили в фонд «Комісії закупної українського городу у
Львові», яку очолював Іван Боберський. Попри його сподівання, за три роки продали лише третину стадіону. Потім розпочалась Перша світова війна, що перервала викуп майдану. Цю справу Боберський продовжив уже на еміграції. Загалом займався цим упродовж двадцяти років. До 1938 року було викуплено 7 моргів (із загальних 11 1/2), із яких два уділи (із 20-ти) від Івана Боберського та його дружини Йосифіни.
1911 року у Львові за ініціативи Івана Боберського на базі Українського спортового кружка створено Спортове товариство «Україна». Тренування відбувалися на «Українському городі» та в гімнастичному залі («рухівні») на вул. Руській, 20, що належали «Соколу-батьку». Іван Боберський не брав безпосередньої участі в засіданнях «України», а лише «давав ради, коли вони були потрібні». 1913 року «Україна» стала членом «Сокола-батька».
Брав участь у конгресі працівників фізичної культури у Відні 1910 року, а 1912 року вивозив своїх вихованців на змагання до Праги.
Підсумком наполегливих організаційних зусиль Івана Боберського став ювілейний Шевченківський здвиг 28 червня 1914 року у Львові. У цій маніфестації українців у Львові взяло участь 12 тисяч руховиків, зокрема й гості з-над Дніпра, безліч глядачів.
Поряд зі своїми гімназійними вихованцями Олександром Тисовським та Петром Франком долучився Іван Боберський і до створення «Пласту». Підтримував організаторів порадами та фінансовою підтримкою. Запропонував організації клич "Бач!" ("бистро а чесно"), а також  пластовий знак - "стрілку з чотирма перами, повернуту вістрям праворуч". Публікував у газеті "Вісти з Запорожа" замітки про діяльність "Пласту". За однією з двох версій став автором слова "пласт" (за іншою - це слово придумав Іван Франко).

### Стрілецький рух
На час Першої світової війни Іван Боберський припинив викладати у Львівських гімназіях і вступив до лав Українських січових стрільців (УСС), як і тисячі «соколів», «січовиків», «пластунів», духовним батьком яких він був. 2 серпня 1914 року як голова "Сокола-Батька" став співорганізатором Головної української ради і був її скарбником.
При ГУР створено Українську Бойову управу, що поділилася на дві секції. Боберський увійшов до "секції організації". Вона займалася мобілізацією добровольців, адміністративною роботою та матеріальним забезпеченням легіону УСС. Боберський був опікуном та очільником пресової квартири при УБУ УСС, яка оприлюднювала і поширювала серед населення малюнки, світлини, листівки з картинами стрілецького життя на фронті.
У Відні створено архів Бойової Управи. Боберський опрацьовував зібрані там матеріали і на їх основі готував публікації до часописів "Діло", "Свобода", "Світ", "Вісник Союзу Визволення України" тощо. Накладом Боєвої Управи видано збірку "Наші стрільці в рік по Шевченківськім здвизі", частину матеріалів до якої написав сам Боберських, а також "Співаник УСС", укладачем якого він був. Зусиллями Боберського зібрано фотоархів, що містив приблизно 3000 світлин з життя українських вояків.
5 травня 1915 року ГУР перетворено в Загальну Українську Раду, до якої представником від Галичини увійшов і Боберський.
Під час Першої світової війни Боберський активно листувався з Дмитром Вітовський, Сеньом Ґоруком, Іваном Коссаком, Левом Лепким тощо.
Під час Польсько-української війни 1918—1919 років Боберський обіймав посаду референта пропаганди у Державному секретаріаті військових справ ЗУНР (зокрема, в місті Тернополі). Завдяки йому розроблено українську військову термінологію, однострій для УГА, топографічні карти. А ще Боберський був редактором часопису "Вісник Державного Секретаріату Військових справ.

### Серед української діаспори
1919 року за дорученням Державного секретаріату ЗУНР-ЗОУНР Іван Боберський виїхав повноважним представником до США, а в листопаді 1920-го - до Канади для організації допомоги стрілецькому війську. Під час служби за кордоном він постійно підтримував зв'язки з рідним краєм.
У 1922—1932 роках проживав у канадському місті Вінніпезі. У 1922—1924 роках був заступником голови й секретарем представництва ЗУНР, а 6 серпня 1923-го до червня 1924 року, через від'їзд Осипа Назарука до США, сам виконував обов'язки очільника представництва ЗУНР у Канаді. Зібрав 38 000 доларів для «Позички Національної Оборони» та 50 тисяч канадських доларів для Українського Червоного Хреста. Викладав історію та географію України, редагував українські часописи в Канаді, збирав матеріали для Музею українських переселенців.
Коли 1924 року представництво ЗУНР згорнуло діяльність Боберський деякий час працював у власному бюро "Трансатлантик", а 3 грудня влаштувався в корабельну компанію "Кунард". Там він сім років керував українським відділом.
Від січня 1925 року Іван Боберський представляв у Канаді львівське Товариство опіки над українськими емігрантами. Був редактором його канадської філії  Товариство опіки ім. св. Рафаїла, основна діяльність якої припала на 1925—1931 роки.
Перебуваючи в Америці, Боберський брав активну участь у житті української діаспори. Його діяльність була різноманітною — від популяризації у пресі діяльності керівника школи українського танцю Василя Авраменка в Нью-Йорку до збору матеріалів про українські часописи, книгарні, друкарні, українські школи на американській землі та проведення статистики української еміграції. Підсумком цієї праці став "Літопис канадських українців.
Не полишав Боберський і видавничої діяльности. За його редакцією вийшли альманахи «Нове поле» (1927), «Прерія» (1928), «Кленовий лист» (1929). Статті професора виходили як в українських періодичних виданнях США і Канади, так і у львівських часописах («Діло», «Нова зоря»). Боберський зібрав велику колекцію фотографій, що нині зберігається в Українській бібліотеці його імені у Вінніпезі.
1928 року Іван Боберський вперше за 10 років і востаннє в житті побував у Львові. Поїздка тривала з 15 лютого по 3 березня. За цей час зустрівся з багатьма діячами українських громадських організацій "Сокіл-Батько", "Пласт", "Українська бесіда". 19 лютого відбулась урочиста зустріч з членами "Сокола-Батька" в стінах сокільської домівки.
1932 року перебрався з Канади до тодішньої Югославії, де мешкав у маленькому містечку Тржичі (нині — Словенія; звідти була родом його дружина Йосифина) аж до самої смерти. Там він відновив тісні зв'язки з рідною Галичиною, але й не поривав з канадськими українцями.
У грудні 1933 року Боберського обрали почесним головою Союзу українських сокільських організацій за кордоном.
1936 року відвідав зимові та літні Олімпійські ігри в Німеччині. Надіслав звідти низку репортажів до часописів «Сокільські Вісти» та «Діло».
1946 року померла дружина Йосифина. Останні роки Іван Боберський хворів на туберкульоз. Помер 17 серпня 1947 року у Словенії. Похований на кладовищі у місті Тржичі в родинному гробівці Поллаків, родичкою яких була його дружина.

## Вшанування
- На відзначення 70-річчя з часу заснування Львівського державного університету фізичної культури рішенням Міністерства освіти і науки України вишу було надане почесне ім'я видатного діяча українського гімнастичного і спортивного руху, «Батька українського тіловиховання», професора Івана Боберського[69].
- У місті Львів існує вулиця Івана Боберського.
- 27 вересня 2013 року, на засіданні XXXIV сесії Дрогобицької міської ради, було ухвалено рішення про надання Дрогобицькій дитячо-юнацькій спортивній школі імені Івана Боберського[70]. 20 жовтня 2022 року вулицю Механізаторів у місті Дрогобич було перейменовано на вулицю Івана Боберського.
- 26 вересня 2016 року в головному корпусі Львівського державного університету фізичної культури урочисто відкрито пам'ятну дошку з нагоди присвоєння університетові почесного імені Івана Боберського[71].
- У рідному селі Івана Боберського, в Доброгостові, відкрито меморіальну кімнату-музей у приміщенні місцевої школи[72].
- 23 вересня 2020 року на його честь відкрито пам'ятну дошку в словенському місті Тржич, де він проживав з 1932 року до смерті.[73]

## Вибрана бібліографія Боберського
- Боберський І. Забави і гри рухові. Львів, 1904. 31 с.
- Боберський І. Забави і гри рухові. Часть ІІ. Вісїмнайцять гор мячевих. Львів: Накладом товариства «Сокіл», 1905. 29 с.
- Боберський І. Забави і гри рухові. Часть ІІІ. Копаний мяч. Львів, в друкарні Наукового товариства імені Шевченка: Накладом товариства «Сокіл», 1906. 36 с.[74]
- Боберський І. Впоряд. Львів, 1909. 58 с. [Архівовано 20 грудня 2021 у Wayback Machine.]
- Боберський І. Забави і гри рухові. Ч. IV. Ситківка. Львів, 1909. 47 с.[75]
- Боберський І. Лавчина і щеблівка. Львів, 1910. 16 с.
- Боберський І. Нові шляхи до тїлесного вихованя. Львів: Накладом «Сокола-Батька», 1911. 8 с.
- Боберський І. Прилюдні вправи. Ч. 2. Вправи вільноруч. Четверте видання. Львів: Накладом «Сокола-Батька», 1911. 20 с.
- Боберський І. Прорух. Львів, 1912. 15 с.
- Боберський І. Рядові вправи. Звіт дирекції ц. к. академічної ґімназиї у Львові за шкільний рік 1908/1909. Львів: Накладом наукового фонду, 1909. С. 3–58.
- Наші Стрільцї в рік по Шевченківськім здвизї 28 червня 1914. / Зладив Іван Боберський. Відень: Накладом Української Боєвої Управи, 28 червня 1915 р. 112 с. (Бібліотека УБУ, ч. 1).
- Сьпіваник Українських Сїчових Стрільцїв / [Уклав Іван Боберський]. Відень: Заходом «Артистичної Горстки», Накладом «Центральної Управи Українських Сїчових Стрільцїв», 1918. 128 с.
- Боберський І. Вправи палицями і списами. ІІ наклад. Львів, 1927. 16 с.
- Боберський І. Вправи хоруговцями. ІІ наклад. Львів, 1927. 15 с
- Боберський І. Два вечері Авраменка. Вінніпеґ, 1927. 11 с.
- Боберський І. Українське сокільство (1894–1939). Львів: Видавець «Сокіл-Батько», 1939. 16 с. (Сокільська бібліотека, ч. 7).
- Боберський І. Помічення про англійський Пласт. Львів: Видавець Сокіл-Батько, 1939. 18 с. («Сокільська бібліотека», ч. 18).
- Боберський І., М. Т. [Гайдучок С.], Д. Н. [Навроцька Д.].Вільноручні вправи. Краків: Українське видавництво, 1940. 86 с. (Бібліотека «Дорога», ч. 5).
- Боберський І. Рухові забави та ігри / Упоряд. Євген Приступа. Львів, 1994. 65 с.
- Щоденник 1918—1919 рр. / І. Боберський; упоряд.: Ю. А. Мицик; НАН України, Ін-т укр. археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. Київ: Києво-Могилянська акад., 2003. 259 с.

title: Боберський Іван Миколайович

wikitext:
{{Othernames|Боберський}}
{{Особа
| ім'я                 = Іван Боберський
| оригінал імені       =
| зображення           = Boberskyi.jpg
| розмір_зображення    = 250пкс
|дата народження      = 14.08.1873
| місце_народження     = [[Доброгостів]], [[Австро-Угорщина]]
|дата смерті          = 17.08.1947
| місце_смерті         = [[Тржич]] [[Югославія]]
| поховання            =
| громадянство         ={{AUT-HUN}} → {{ZUNR}}
| підданство           =
| національність       = українець
| військове звання     = {{Ранг|ЗУНР|звання=Четар}}
| alma mater           = [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівський університет]]
| нагороди             =
}}
'''Іва́н Микола́йович Бобе́рський''' ({{ДН|14|8|1873}} — {{ДС|17|8|1947}}) — український педагог, організатор, фундатор, теоретик і практик української національної [[Фізична культура|фізичної культури]]. Народився в селі [[Доброгостів]], [[Галичина]], [[Австро-Угорщина]]<ref name="ЕІУ"/>, в родині греко-католицького священника. Випускник [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського університету]]. Навчався у Відні і Граці. Викладач [[Львівська академічна гімназія|Львівської академічної гімназії]] (з 1901){{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=18}}. Сприяв становленню «[[Пласт (організація)|Пласту]]», автор назви цієї організації. Голова товариства «[[Товариство «Сокіл» (Україна)|Сокіл-Батько]]» (1908—1918). В роки [[Перша світова війна|Першої світової війни]] був скарбником [[Українські січові стрільці|Українських січових стрільців]] (1914—1918)<ref name="ЕІУ"/>. Працював головою відділу військової преси Державного секретаріату [[Західноукраїнська Народна Республіка|ЗУНР]] (1918—1920)<ref name="ЕІУ"/>. Повноважний представник уряду ЗУНР в [[Сполучені Штати Америки|США]] і [[Канада|Канаді]] (1920)<ref name="ЕІУ"/>. Від 1932 року проживав у [[Югославія|Югославії]], в місті [[Тржич]], де й помер<ref name="ЕІУ"/>. Редагував часописи «[[Вісти з Запорожа]]», «[[Січові вісти]]». Уклав низку підручників: «Забави й гри рухові» (1904—1905), «Копаний м'яч» (1906), «Значення руханкових товариств» (1909) та інші<ref name="ЕІУ"/>.

''Першим увів українську термінологію в спорті'', яку широко використовували в Західній Україні до 1939 року<ref name="ЕІУ"/>. Зокрема, запропонував такі терміни, як «[[теніс|ситкі́вка]]», «[[волейбол|відби́ванка]]»<ref name="zbruc">[https://zbruc.eu/node/11419 Іван Боберський — батько нашого спорту] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161121175636/http://zbruc.eu/node/11419 |date=21 листопада 2016 }} // [[Збруч (газета)|Zbruč]].</ref>, «[[футбол|ко́паний м'яч]]», «[[хокей|гакі́вка]]», «[[бокс|стусан]]», «[[баскетбол|кошикі́вка]]», «[[метальна граната|була́вка]]», «[[лижний спорт|лещета́рство]]» тощо<ref name="ЕІУ">Шкраб'юк 2003: 304.</ref>.

== Життєпис ==

=== Молоді роки ===
Іван Боберський народився 14 серпня 1873 року в селі [[Доброгостів]] [[Дрогобицький повіт|Дрогобицького повіту]] [[Королівство Галичини та Володимирії|Галичини]] ([[Австро-Угорщина]]). Він був первістком у родині [[Українська греко-католицька церква|греко-католицького]] священника Миколи Боберського (1844—1918)<ref name="Вінниця">Вацеба, Куц 2002: 21–24.</ref> та Анни Домініки Козаневич. Родина мала давнє війтівсько-князівське походження{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=8}}<ref name="Збруч">''Мельник І.'' [https://zbruc.eu/node/11419 Іван Боберський — батько нашого спорту] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161121175636/http://zbruc.eu/node/11419 |date=21 листопада 2016 }}.</ref>. Батько Івана - відомий громадський діяч на Бойківщині кінця XIX - початку XX століття, засновник "братств тверезості" і «Руської читальні», дописувач галицьких часописів, підприємець, противник москвофільства. Виховуючи дітей в національно орієнтованому дусі, любив повторювати: "думай по-українськи!". Мати - вчителька за фахом, вела курси для неписьменних. З дітьми була дуже строгою. Під її опікою Іван почав навчатись грамоти. У родині Миколи та Анни було восьмеро дітей{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=11, 12}}.

Лише перший рік життя Іван прожив у Доброгостові, а далі родина постійно переїздила з місця на місце через священницькі обов'язки батька. Початкову освіту в 1879—1883 роках здобував у Народній школі міста [[Самбір|Самбора]]. У 1883—1891 роках навчався в цісарсько-королівській [[Самбірська гімназія|Самбірській гімназії]]<ref name="Життєпис_1">{{Стаття
 | прізвище            = [[Мелех Роман Богданович|Мелех Р.]]
 | посилання_на_автора =
 | співавтори          = Парійчук І.
 | назва               = Життєвий літопис професора Івана Миколайовича Боберського
 | посилання           =
 | видання             = Педагогіка, психологія та медико-біологічні проблеми фізичного виховання і спорту
 | видання посилання   = https://www.sportpedagogy.org.ua/html/Pedagogy/Pdf2003/PD-2003-15.pdf
 | місце               = Харків-Львів
 | видавництво         =
 | рік                 = 2003
 | місяць              =
 | номер               = 15
 | сторінки            = 3—13
 | isbn                =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref>. Там особливо захоплювався німецькою мовою{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=13}}.

У 1891—1895 роках навчався на філософському факультеті [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського університету]]<ref name="Життєпис_1"/>. Подальше навчання продовжив за кордоном. У 1895—1897 роках<ref name="Життєпис_1"/> поглиблював знання з німецької філології в [[Грацький університет|університеті міста Ґраца]]<ref name="Вінниця"/>. Там був членом українського товариства «[[Січ (студентська організація)|Русь]]» і захопився фізичною культурою. Там само<ref name="Сова_дис">Сова А. О. Суспільно-культурна, військово-політична та освітньовиховна діяльність Івана Боберського (1873–1947). – Кваліфікаційна
наукова праця на правах рукопису.</ref> в 1897—1898 роках<ref name="Життєпис_1"/> пройшов однорічний курс і склав іспит з фаху «вчителя [[Фізична культура|ру́ханки]]» у середніх школах<ref name="Дрогобич"/>. У 1898—1899 роках за кошти батька<ref name="Життєпис_1"/> подорожував країнами Західної Європи: Францією, Швецією, Чехією, Німеччиною, де познайомився з роботою осередків [[Фізична культура|фізкультури]] та вивчив нові форми й методи [[Фізичне виховання|фізичного виховання]]<ref name="Мелех">Мелех 1991.</ref><ref name="Вінниця"/>.

1899 року Іван Боберський повернувся в Галичину і склав іспит на посаду заступника учителя. Невдовзі влаштувався вчителем німецької мови в польськомовну IV цісарсько-королівську гімназію у Львові<ref name="Сова_дис"/>. 1900 року влаштувався працювати в [[Дрогобицька гімназія імені Франца Йосифа I|цісарсько-королівській гімназії імені Франца Йосифа]] в [[Дрогобич]]і. Від 2 липня працював заступником учителя, а 14 липня його призначено дійсним учителем. У гімназії викладав німецьку мову в 4-8 класах, завідував німецькомовною бібліотекою. Також позаурочно вів руханку в 1—6-х класах, де вперше запровадив досі невідомі або малознані в українському середовищі ігри, зокрема, ко́паний м'яч<ref name="НТШ">Сова, Тимчак 2016: 61—64.</ref>{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=16}}. Був вимогливим та принциповим вчителем. Зі слів [[Гайдучок Степан Степанович|Степана Гайдучка]], мусів звільнитися внаслідок конфлікту, що виник через двійку з німецької мови синові старости повіту{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=17}}.

=== Викладацька діяльність у Львові ===
1900 року Боберський повернувся до Львова. Відтоді й до 1918 року мешкав за адресою — вул. Мохнацького (нині [[Вулиця Драгоманова (Львів)|Драгоманова]]), 23<ref name="Збруч"/><ref name="Життєпис_1"/>.

Від 25 червня 1901 року Іван Боберський працював у [[Львівська академічна гімназія|Першій академічній гімназії]] у Львові на посаді учителя, а від 1905 року професора{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=18}}, німецької мови й класичної філології<ref name="Збруч"/>. Його зусиллями зібрано найбільшу німецькомовну бібліотеку серед тогочасних українських гімназій у Галичині{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=23, 24}}. У 1903/1904 роках там запровадили заняття з руханки, які, подібно до Дрогобича, теж були надобов'язковими, тож Боберський взяв на себе ще й ці обов'язки{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=18}}. Впроваджуючи в навчальний предмет руханку, Боберському доводилося долати нерозуміння з боку української інтелігенції потреби розвитку тіла<ref name="Мелех"/><ref name="Дрогобич">{{Стаття
 | прізвище            = Богаченко М.
 | посилання_на_автора =
 | співавтори          =
 | назва               = Іван Боберський - Батько української фізичної культури
 | посилання           =
 | видання             = Дрогобиччина - земля Івана Франка
 | видання посилання   =
 | місце               = Дрогобич
 | видавництво         =
 | рік                 = 1997
 | місяць              =
 | номер               =
 | сторінки            = 335—341
 | isbn                =
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref><ref name="Вінниця"/><ref name="Жарський">{{Стаття
 | прізвище            = Жарський
 | ім'я                = Едвард
 | посилання_на_автора =
 | співавтори          =
 | назва               = Проф. Іван Боберський, його роля і значення для української фізичної культури
 | посилання           =
 | видання             = Сокіл-батько: альманах 1895-1995
 | видання посилання   = http://shron1.chtyvo.org.ua/Hurhula_Ihor/Sokil-Batko_Almanakh_1895-1995.pdf
 | місце               = Львів
 | видавництво         = РВО “Основа”
 | рік                 = 1996
 | місяць              =
 | номер               =
 | сторінки            = 40—44
 | isbn                = 5-7704-6429-7
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref>.

У червні 1901 року разом з [[Будзиновський Альфред Титович|Альфредом]] та Леонардом Будзиновськими створив Учительський гурток для підготовки вчителів руханки, учасниками якого стала академічна та гімназійна молодь<ref name="Життєпис_1"/>. У червні 1902 року створив у Вчительському гуртку жіночий відділ<ref name="Життєпис_1"/>. 1903 року став членом товариства "Руслан", метою якого була фінансова допомога талановитим талановитим учням, які не могли самостійно заплатити за навчання і утримувати себе{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=25}}.

16 квітня 1902 року Боберського прийнято звичайним членом до складу [[Наукове товариство імені Шевченка|Наукового товариства імені Шевченка]]. 1903 року входив до о «статутової комісії» НТШ. Пізніше відійшов від діяльності в організації, щоб зосередитися на сокільському русі, а 10 жовтня 1904 року його відраховано зі складу НТШ, хоч він і надалі співпрацював з товариством з питань видавництва своїх праць<ref name="Сова_дис"/>.

Паралельно до викладання в Академічній гімназії, Боберський працював вчителем у жіночих навчальних закладах. У 1904-1905 роках вів руханку в «Приватній женьскій семінариї учительскій з руским язиком викладовим «Руского товариства педаґоґічного»»<ref name="Сова_дис"/>. У 1906-1914 роках, на прохання [[Андрей (Шептицький)|Андрея Шептицького]], Боберський викладав німецьку мову та руханку в [[Львівська лінгвістична гімназія|гімназії сестер Василіянок]]{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=19}}. 1910 року при ній засновано «Дівочий спортовий кружок»<ref>Український Жіночий Спортовий Кружок при дівочій ґімназії СС.Василіянок у Львові. Спортові Вісти. Орґан Українського Спортового Союзу у Львові. Львів, 1931. 1 жовтня. Ч. 16. С. 1</ref>.

У 1908-1909 роках руханка стала обов'язковим предметом. Це спричинило зміни в розкладі Академічної гімназії, тож Боберський залишив собі викладання німецької мови та завідування бібліотекою, а руханку передав Юрієві Самотюку{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=24}}.

Безпосередніми вихованцями Боберського були: [[Коновалець Євген Михайлович|Євген Коновалець]], [[Сушко Роман Кирилович|Роман Сушко]], [[Степанів Олена Іванівна|Олена Степанів]], [[Шах Степан|Степан Шах]] тощо{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=29}}. Серед найвідоміших учнів з гімназії та учительського гуртка, що продовжили розвивати руханкову справу: [[Гайдучок Степан Степанович|Степан Гайдучок]], [[Франко Петро Іванович|Петро]] та [[Франко Тарас Іванович|Тарас Франки]], [[Тисовський Олександр Васильович|Олександр Тисовський]]{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=30}}, [[Суховерська Оксана|Оксана Суховерська]], Дарія Навроцька, [[Сидорович Савина Осипівна|Савина Сидорович]]{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=50}}. Євген Коновалець відносив Боберського до трьох найважливіших моментів своєї молодості, поряд з актом [[Січинський Мирослав Миколайович|Мирослава Січинського]] та знайомством з наддніпрянською еміграцією<ref name="Коновалець">{{Стаття
 | прізвище            = Грицай
 | ім'я                = Остап
 | посилання_на_автора = Остап Грицай
 | назва               = Життя і діяльність Євгена Коновальця до революції 1917 року
 | видання             = Євген Коновалець та його доба
 | видання посилання   = https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/3558/file.pdf
 | місце               = Мюнхен
 | видавництво         = Фундація ім. Євгена Коновальця
 | рік                 = 1974
 | сторінки            = 21
}}</ref>.

12 листопада 1907 року Боберський одружився зі словенкою Йосифиною Полак<ref name="Життєпис_1"/>, з якою познайомився ще навчаючись у Граці{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=24}}.

=== Поширення тіловиховання ===
[[Файл:Ukr. Sokoly 1913.jpeg|міні|праворуч|300пкс| Учительський відділ товариства «Сокіл-Батько» у Львові, весна 1913. Зліва направо: Іван Боберський, [[Гайдучок Степан Степанович|Степан Гайдучок]], [[Франко Тарас Іванович|Тарас Франко]], Омелян Гузар, [[Франко Петро Іванович|Петро Франко]], Іван Ігнат, Олександр Довбенко, [[Федів Ігор|Ігор Федів]].]]
Іван Боберський був автором перших українських науково-методичних праць з теорії фізичного виховання і спорту: «Забави й гри рухові. Частина I» (1904), «Забави і гри рухові. Частина ІІ. Вісімнайцять гор мячевих» (1905), «Забави і гри рухові. Частина ІІІ. Копаний мяч» (1906), "Свобідні вправи для пожарних «Соколів» (1908), «Свобідні вправи. Частина 1. Вправи вільноруч Сандова», «Забави і гри рухові. Частина IV. Ситківка» (1909), «Прилюдні вправи. Частина 3. Вправи списою» (1909), «Впоряд» (1909), «Прилюдні вправи. Частина 4. Вправи топірцем» (1909), «Лавчина і щеблівка» (1910), «Правила до гаківки» (1910), «Прилюдні вправи. Частина 2. Вправи вільноруч» (1910), «Прилюдні вправи. Частина 6. Вправи хоруговцями» (1910), «Примітки до прилюдних вправ. Частина 2» (1911), «Прилюдні вправи. Частина 7. Вправи палицями» (1911), «Прилюдні вправи. Частина 8. Вправи ручником» (1911), «Нові шляхи до тілесного виховання» (1911), «Прорух» (1912)<ref name="НТШ"/>. Пізніше, 1913 року, завдяки його підтримці видано перший посібник для українського «[[Пласт (організація)|Пласту]]» [[Тисовський Олександр|Олександра Тисовського]]<ref name="Вацеба_1">{{Стаття
 | прізвище            = Вацеба
 | ім'я                = Оксана
 | посилання_на_автора = Вацеба Оксана Михайлівна
 | співавтори          =
 | назва               = Піонер українського тіловиховання - Іван Боберський
 | посилання           = http://repository.ldufk.edu.ua/bitstream/34606048/1939/1/Ivan%20Boberskyy.pdf
 | видання             = Наш спорт
 | видання посилання   =
 | місце               =
 | видавництво         =
 | рік                 = 2009
 | місяць              = січень
 | номер               = 45
 | сторінки            = 32—34
 | isbn                =
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref>.

Видавав та редагував перші українські спортивні часописи<ref name="Жарський"/>: «[[Сокільські Вісти]]» (1908<ref name="Життєпис_1"/> — з перервами до 1938<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/encycl/euii226.htm |title=Енциклопедія українознавства |accessdate=24 листопада 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190416133409/http://litopys.org.ua/encycl/euii226.htm |archivedate=16 квітня 2019 |deadurl=no }}</ref>), «[[Вісти з Запорожа]]» (1910—1914) та «[[Січові вісти]]» (1912—1914)<ref name="Дрогобич"/>. Загалом був автором понад сотні публікацій у пресі<ref name="Вацеба_1"/>.

З рефератами про значення фізичної культури для українського народу<ref name="Дрогобич"/>, особливо для молоді і жіноцтва<ref name="Вацеба_1"/>, об'їздив усю Галичину<ref name="Дрогобич"/>.

Організація руханкових груп вимагала упорядкування відповідної [[Українська спортивна термінологія|спортивної термінології]]. Іван Боберський після пошуків власне українського словесного окреслення нових і невідомих понять намагався зберегти у спортивній термінології рідні вислови й український дух. Він, зокрема, впровадив такі новотвори, як «[[теніс|ситківка]]», «[[волейбол|відбиванка]]»<ref name="zbruc"/>, «[[футбол|копаний м'яч]]», «[[Велосипедний спорт|наколесництво]]», «[[баскетбол|кошиківка]]», «[[хокей|гаківка]]», «[[лижний спорт|лещетарство]]»<ref name="Жарський"/>, «[[метальна граната|булавка]]»<ref name="Жарський"/>, «[[бокс|стусан]]»<ref name="Жарський"/> та ін.<ref name="Мелех"/>, що були в широкому вжитку на західноукраїнських землях до 1939 року, а потім у [[Українська діаспора|діаспорі]]<ref>{{Cite web |url=http://3w.ldufk.edu.ua/files/avtoreferaty/2000/yankiv_i_t.PDF |title=Українська спортивна термінологія (історико-методологічний аналіз) |accessdate=21 листопада 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20171013102539/http://3w.ldufk.edu.ua/files/avtoreferaty/2000/yankiv_i_t.PDF |archivedate=13 жовтня 2017 |deadurl=no }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171013102539/http://3w.ldufk.edu.ua/files/avtoreferaty/2000/yankiv_i_t.PDF |date=2017-10-13 }}</ref>.

Утім, Боберський був не лише теоретиком спорту, а й практиком. На аматорському рівні займався різними видами спорту{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=70}}. Разом зі своїми учнями він грав на уроках у копаний м'яч, гаківку і ситківку, бігав, проводив у позаурочний час піші мандрівки околицями Львова{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=21}}. 1909 року вперше в історії об'їхав на лещатах навколо Львова{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=70}}. Крім того, запроваджував й брав участь у різних іграх: Чорний лицар, Чорноморець-Біломорець, Хапко, Ходи за мною, Жгут, Яструб, Третяк, Кіт і миш, Хрещик тощо{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=20}}.

На 1903 рік припадають перші організаційні кроки в розвитку [[Футбол в Україні|копаного м'яча]]. З ним Боберський познайомився, коли навчався в [[Грацький університет|університеті Ґраца]]. Під час викладання руханки в Першій академічній гімназії поступово почав вводити копаний м'яч у навчальний процес{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=14-15}}. 1906 року заснував «Український спортовий кружок»<ref name="НТШ"/>, членами якого були учні п'ятих класів гімназії. Займалися різними видами спорту{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=18}}. Члени гуртка носили жовто-синю відзнаку із золотистими буквами «У. С. К.» На зборах 21 березня 1909 року гурток поділили на сім відділень, зокрема й копаний м'яч, так було утворено команду [[УСК (футбольний клуб)|УСК]]{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=19}}.

На запрошення Боберського від 5 до 27 вересня 1909 року{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=33}} команду УСК І тренував колишній гравець чеського футбольного клубу «[[Славія (футбольний клуб, Прага)|Славія]]» [[Вацлав Льомоз]]{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=19}}<ref name="Життєпис_1"/>.

=== Сокільський рух ===
[[Файл:Львівські соколи перед виїздом до Праги на VІ-ий Всесокільський злет.jpg|міні|300пкс|Львівські соколи на львівському вокзалі перед виїздом до [[Прага|Праги]] на VI-ий Всесокільський злет. У 3-му вікні: [[Гайдучок Степан|Степан Гайдучок]], до якого стоячи на пероні звертається Іван Боберський.]]
1892 року, іще навчаючись у Львівському університеті, Іван Боберський відвідував збори тоді ще офіційно не створеного руханкового товариства «[[Товариство «Сокіл» (Україна)|Сокіл]]». До організації вступив уже після повернення до Львова. Відбулося це 3 жовтня 1901 року на засіданні старшини<ref name="Боберський_Сокіл">{{Стаття
 | прізвище            = Сова
 | ім'я                = Андрій
 | посилання_на_автора =
 | назва               = Іван Боберський — провідний діяч українського сокільського руху
 | посилання           = http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/opac/search.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/Uks%5F2017%5F30%5F3%2Epdf
}}</ref>. 17 листопада 1901 року на загальних зборах товариства його обрано другим заступником голови<ref name="Прухницький"/>. В серпні 1908 року його обрано головою Старшини руханкового товариства «Сокіл» та центрального осередку [[Товариство «Сокіл» (Україна)|«Сокіл-Батько»]] у Львові<ref name="Прухницький"/>. На цій посаді залишався до 1918 року<ref name="Боберський_Сокіл"/>.

У навчальній групі при Соколі підготував перших українських учителів і вчительок тіловиховання<ref name="Жарський"/>.

За час очолення Боберським сокільського руху (у 1908—1918 роках<ref name="Боберський_Сокіл"/>) з його ініціативи створюються нові спортивні структури, набувають поширення та розвитку окремі види спорту, товариства, клуби не лише у Львові, а й у провінції. Так, у 1906 році його учні з Академічної гімназії засновують перший український спортовий гурток<ref name="НТШ"/>, де набувають розвитку легка атлетика, футбол, бокс, гаківка<ref>тепер хокей на траві</ref>, лещетарство, мандрівництво та санний спорт. Професор допомагає організувати аналогічні гуртки не тільки у селах (руханково-пожежні гуртки), а й у містах, наприклад, в державних українських [[Тернопільська українська гімназія|гімназіях Тернополя]] і [[Українська державна чоловіча гімназія (Перемишль)|Перемишля]], котрі переростають у спортивні товариства «[[Українське спортивне товариство «Поділля»|Поділля]]» і «[[Сянова Чайка]]»<ref name="Дрогобич"/>. Завдяки активній праці Боберського в Західній Україні щодо організації цих товариств до [[Перша світова війна|Першої світової війни]] було засновано 974 сокільські гнізда<ref name="Збруч"/> й 794 [[Січ (товариство)|січові]] гнізда. Майже кожне третє село Галичини мало свої руханкові товариства. Боберський першим приділив увагу залученню до спортивно-гімнастичних товариств жінок<ref name="Жарський"/>.

Був співголовою 1-го «Сокільського здвигу», що відбувся 10 вересня 1911 року<ref name="Життєпис_1"/>. Щоб провести показові виступи кількох тисяч своїх членів, «Сокіл-батько» орендувало «Тор циклістув» (велотрек), що належав Галицькому товариству велосипедистів та мотоциклістів{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=29}} (був у районі станції «Сонячна» сучасної [[Львівська дитяча залізниця|дитячої залізниці]] у [[Стрийський парк|Стрийському парку]] на перехресті перекритої тепер вул. Козельницької та [[Вулиця Стрийська (Львів)|вул. Стрийської]]<ref name="Збруч"/>).

11 вересня громадськість Львова вручила Івану Боберському срібну булаву, як символ проводу, а також присвоїла йому почесний титул «Батько української фізичної культури»<ref name="Прухницький">{{Стаття
 | прізвище            = Прухницький
 | ім'я            = Василь
 | посилання_на_автора            =
 | назва            = Іван Боберський (до 140 річчя з дня народження)
 | посилання            = http://www.filatelist.org.ua/library/statti/ivan-boberskiy
 | accessdate            = 15 листопада 2019
 | archivedate            = 15 листопада 2019
 | archiveurl            = https://web.archive.org/web/20191115101304/http://www.filatelist.org.ua/library/statti/ivan-boberskiy
 }}</ref>.

Іван Боберський бачив, що українським дітям не вистачає місць для занять спортом, оскільки вони не могли вступати в польські та єврейські клуби, у чиїй власності були спортивні майданчики<ref name="Вінниця"/>. Тому за його особистої ініціативи одразу після здвигу «Сокіл-Батько» купив земельну площу «Тору циклістув» для спорудження спортивного майдану «[[Площа Сокола-Батька|Український город]]»<ref name="НТШ"/>. Деяку частину грошей дали меценати, але більшу частину довелося брати під позику в заможних українців<ref name="Боберський_Сокіл"/>. Для повернення позики територію стадіону розбили на 22621 ділянку, кожна площею по одному квадратному метрові. Через пресу пропонували українцям викуповувати ці ділянки по 5 корон{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=30}}. Гроші від їх продажу надходили в фонд «Комісії закупної українського городу у
Львові», яку очолював Іван Боберський<ref name="Боберський_Сокіл"/>. Попри його сподівання, за три роки продали лише третину стадіону{{sfn|Денис Мандзюк|2017|с=30}}. Потім розпочалась [[Перша світова війна]], що перервала викуп майдану. Цю справу Боберський продовжив уже на еміграції<ref name="Гайдучок">{{Стаття
 | прізвище            = Гайдучок
 | ім'я                = Степан
 | посилання_на_автора =
 | співавтори          =
 | назва               = Хроніка закупна Українського Городу від рр. 1911-1929
 | посилання           =
 | видання             = Сокіл-батько: альманах 1895-1995
 | видання посилання   = http://shron1.chtyvo.org.ua/Hurhula_Ihor/Sokil-Batko_Almanakh_1895-1995.pdf
 | місце               = Львів
 | видавництво         = РВО “Основа”
 | рік                 = 1996
 | місяць              =
 | номер               =
 | сторінки            = 91—94
 | isbn                = 5-7704-6429-7
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref>. Загалом займався цим упродовж двадцяти років. До 1938 року було викуплено 7 [[Морг поля|моргів]]<ref name="Боберський_Сокіл"/> (із загальних 11 1/2<ref name="Гайдучок"/>), із яких два уділи<ref name="Боберський_Сокіл"/> (із 20-ти<ref name="Гайдучок"/>) від Івана Боберського та його дружини Йосифіни<ref name="Боберський_Сокіл"/>.

1911 року у Львові за ініціативи Івана Боберського на базі Українського спортового кружка створено [[Спортове товариство «Україна»]]. Тренування відбувалися на «Українському городі» та в гімнастичному залі («рухівні») на [[Вулиця Руська (Львів)|вул. Руській, 20]], що належали «Соколу-батьку». Іван Боберський не брав безпосередньої участі в засіданнях «України», а лише «давав ради, коли вони були потрібні». 1913 року «Україна» стала членом «Сокола-батька»<ref name="Україна">{{Стаття
 | прізвище            = Сова А.
 | ім'я                =
 | посилання_на_автора =
 | назва               = Іван Боберський та спортове товариство "Україна": Формування української спортової традиції в галичині
 | посилання           = http://repository.ldufk.edu.ua/bitstream/34606048/9451/1/А.%20Сова.pdf
}}</ref>.

Брав участь у конгресі працівників фізичної культури у Відні 1910 року, а 1912 року вивозив своїх вихованців на змагання до Праги<ref name="Мелех"/><ref name="Жарський"/>.
Підсумком наполегливих організаційних зусиль Івана Боберського став ювілейний [[Шевченківський здвиг 1914|Шевченківський здвиг]] 28 червня 1914 року<ref name="Збруч"/> у Львові. У цій маніфестації українців у Львові взяло участь 12 тисяч руховиків, зокрема й гості з-над Дніпра, безліч глядачів<ref name="Жарський"/>.

Поряд зі своїми гімназійними вихованцями Олександром Тисовським та Петром Франком долучився Іван Боберський і до створення «[[Пласт (організація)|Пласту]]». Підтримував організаторів порадами та фінансовою підтримкою. Запропонував організації клич "Бач!" ("бистро а чесно"), а також  пластовий знак - "стрілку з чотирма перами, повернуту вістрям праворуч". Публікував у газеті "Вісти з Запорожа" замітки про діяльність "Пласту". За однією з двох версій став автором слова "пласт" (за іншою - це слово придумав [[Франко Іван Якович|Іван Франко]]){{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=80-92}}.

=== Стрілецький рух ===
[[Файл:Boberski Witowski Cehelski 1918.jpg|ліворуч|250px|thumb|Старшини УГА Іван Боберський, [[Волошин Михайло Іванович|Михайло Волошин]] і [[Цегельський Лонгин Михайлович|Лонгин Цегельський]], 1918 рік.]]
[[Файл:Sekretariat ZUNR.jpg|міні|праворуч|350пкс| Державний секретаріат військових справ ЗУНР, лютий 1919.<br/> Сидять зліва направо [[Бемко Володимир|Володимир Бемко]], [[Підляшецький Орест-Омелян Захарович|Орест Підляшецький]], [[Бубела Петро|Петро Бубела]], [[Вітовський Дмитро Дмитрович (батько)|Дмитро Вітовський]], [[Білас Ростислав-Едмунд|Ростислав-Едмунд Білас]], [[Гірняк Никифор Йосифович|Никифор Гірняк]], [[Шипайло Роман Титович|Роман Шипайло]].<br/> Стоять зліва направо [[Гаморак Нестор Теодорович|Нестор Гаморак]], [[Буцманюк Юліан Лукич|Юліан Буцманюк]], [[Сивак Теодор|Теодор Сивак]], [[Герасимович Гриць Юліанович|Гриць Герасимович]], [[Бородієвич Остап|Остап Бородієвич]], [[Магаляс Семен|Семен Магаляс]], [[Тимцюрак Володимир|Володимир Тимцюрак]], [[Панчак Василь|Василь Панчак]], [[Боберський Іван Миколайович|Іван Боберський]]]]

На час [[Перша світова війна|Першої світової війни]] Іван Боберський припинив викладати у Львівських гімназіях{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=28}} і вступив до лав [[Українські січові стрільці|Українських січових стрільців]] (УСС), як і тисячі «соколів», «січовиків», «пластунів», духовним батьком яких він був<ref name="Вацеба_1"/>. 2 серпня 1914 року як голова "Сокола-Батька" став співорганізатором [[Головна українська рада|Головної української ради]] і був її скарбником{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=132, 133}}.

При ГУР створено [[Бойова управа українських січових стрільців|Українську Бойову управу]], що поділилася на дві секції. Боберський увійшов до "секції організації"{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=133}}. Вона займалася мобілізацією добровольців, адміністративною роботою та матеріальним забезпеченням легіону УСС{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=135}}. Боберський був опікуном та очільником пресової квартири при УБУ УСС, яка оприлюднювала і поширювала серед населення малюнки, світлини, листівки з картинами стрілецького життя на фронті{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=136}}.

У Відні створено архів Бойової Управи. Боберський опрацьовував зібрані там матеріали і на їх основі готував публікації до часописів "Діло", "Свобода", "Світ", "Вісник Союзу Визволення України" тощо{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=138}}. Накладом Боєвої Управи видано збірку "Наші стрільці в рік по Шевченківськім здвизі", частину матеріалів до якої написав сам Боберських, а також "Співаник УСС", укладачем якого він був{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=139, 140}}<ref name="Гайдучок_1">{{Стаття
 | прізвище            = Гайдучок
 | ім'я                = Степан
 | посилання_на_автора =
 | співавтори          =
 | назва               = Професор Іван Боберський
 | посилання           =
 | видання             = Сокіл-батько: альманах 1895-1995
 | видання посилання   = http://shron1.chtyvo.org.ua/Hurhula_Ihor/Sokil-Batko_Almanakh_1895-1995.pdf
 | місце               = Львів
 | видавництво         = РВО “Основа”
 | рік                 = 1996
 | місяць              =
 | номер               =
 | сторінки            = 37—39
 | isbn                = 5-7704-6429-7
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}</ref>. Зусиллями Боберського зібрано фотоархів, що містив приблизно 3000 світлин з життя українських вояків<ref name="НТШ"/>{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=143}}.

5 травня 1915 року ГУР перетворено в [[Загальна українська рада|Загальну Українську Раду]], до якої представником від Галичини увійшов і Боберський{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=141}}.

Під час Першої світової війни Боберський активно листувався з [[Вітовський Дмитро Дмитрович (батько)|Дмитром Вітовський]], [[Ґорук Семен Васильович|Сеньом Ґоруком]], [[Коссак Іван Йосипович|Іваном Коссаком]], [[Лепкий Левко Сильвестрович|Левом Лепким]] тощо{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=146}}.

Під час [[Польсько-українська війна (1918—1919)|Польсько-української війни]] 1918—1919 років Боберський обіймав посаду референта пропаганди у [[Державний секретаріат ЗУНР|Державному секретаріаті військових справ ЗУНР]] (зокрема, в місті [[Тернопіль|Тернополі]]<ref name="Т5">''Трофим'як Б.'' Боберський Іван // {{ТЕС|1|145}}</ref>). Завдяки йому розроблено українську військову термінологію, однострій для [[Українська галицька армія|УГА]], топографічні карти. А ще Боберський був редактором часопису "Вісник Державного Секретаріату Військових справ{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=146}}.

=== Серед української діаспори ===
[[Файл:Представники_Уряду_ЗУНР_в_США_і_Канаді_(1922).jpg|міні|Представники [[Уряд Західноукраїнської Народної Республіки в екзилі|Уряду ЗУНР]] в США і Канаді. Стоять (зліва): д-р [[Мишуга Лука Теодорович|Лука Мишуга]], д-р [[Назарук Осип Тадейович|Осип Назарук]] і проф. Іван Боберський. 1922 рік|250x250пкс]]
1919 року за дорученням [[Державний секретаріат ЗУНР|Державного секретаріату ЗУНР-ЗОУНР]] Іван Боберський виїхав повноважним представником до США{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=152}}, а в листопаді 1920-го - до Канади<ref name="Збруч" /> для організації допомоги стрілецькому війську<ref name="Дрогобич" /><ref name="Вінниця" />. Під час служби за кордоном він постійно підтримував зв'язки з рідним краєм<ref name="Збруч" />.

У 1922—1932 роках проживав у канадському місті Вінніпезі<ref name="Життєпис_1"/>. У 1922—1924 роках був заступником голови й секретарем представництва [[Західноукраїнська Народна Республіка|ЗУНР]], а 6 серпня 1923-го до червня 1924 року, через від'їзд [[Назарук Осип Тадейович|Осипа Назарука]] до США, сам виконував обов'язки очільника представництва ЗУНР у Канаді{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=153}}. Зібрав 38 000 [[Долар США|доларів]] для «[[Позичка національної оборони|Позички Національної Оборони]]»<ref>{{Книга
|назва = Звіт з Позички Національної Оборони в Канаді
|рік = 1924
|видавництво = Накладом Представництва Західно-Української Народної Республіки в Канаді
|місце = Вінніпег
|сторінок = 32
|посилання = https://diasporiana.org.ua/ukrainica/zvit-z-pozychky-natsionalnoyi-oborony-v-kanadi/
|ref = Звіт
}}</ref> та 50 тисяч канадських доларів для [[Український Червоний Хрест|Українського Червоного Хреста]]. Викладав історію та географію України, редагував українські часописи в Канаді, збирав матеріали для Музею українських переселенців<ref name="Життєпис_1"/>.

Коли 1924 року представництво ЗУНР згорнуло діяльність Боберський деякий час працював у власному бюро "Трансатлантик", а 3 грудня влаштувався в корабельну компанію "[[Cunard Line|Кунард]]". Там він сім років керував українським відділом{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=156}}.

Від січня 1925 року Іван Боберський представляв у Канаді львівське [[Товариство опіки над українськими емігрантами (Львів)|Товариство опіки над українськими емігрантами]]. Був редактором його канадської філії  [[Товариство опіки над українськими емігрантами (Канада)|Товариство опіки ім. св. Рафаїла]]{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=156}}, основна діяльність якої припала на 1925—1931 роки<ref>{{Cite web |url=https://izbornyk.org.ua/encycl/euii251.htm |title=Енциклопедія українознавства |accessdate=17 листопада 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20191117233158/https://izbornyk.org.ua/encycl/euii251.htm |archivedate=17 листопада 2019 |deadurl=no }}</ref><ref name="ЕСУ">{{cite web |url=http://encyclopedia.com.ua/search_articles.php?id=340 |назва=Боберський Іван |автор=Іван Сварник |дата=2015 |вебсайт= |видавець=Енциклопедія Наукового товариства ім. Шевченка |дата-доступу=03.12.2019 |archive-date=11 квітня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220411002707/http://encyclopedia.com.ua/search_articles.php?id=340 }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://ukrainianpeople.us/українські-стежі-в-чикаго-спортовий-с/ |title=Українські стежі в Чикаго. Спортовий скаутський курінь «Спартанки» |accessdate=18 листопада 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20180519134127/http://ukrainianpeople.us/українські-стежі-в-чикаго-спортовий-с/ |archivedate=19 травня 2018 |deadurl=no }}</ref>.

Перебуваючи в Америці, Боберський брав активну участь у житті української діаспори. Його діяльність була різноманітною — від популяризації у пресі діяльності керівника школи українського танцю [[Авраменко Василь Кирилович|Василя Авраменка]] в Нью-Йорку до збору матеріалів про українські часописи, книгарні, друкарні, українські школи на американській землі та проведення статистики української еміграції<ref name="Вацеба_1"/>. Підсумком цієї праці став "Літопис канадських українців{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=157}}.

Не полишав Боберський і видавничої діяльности. За його редакцією вийшли альманахи «Нове поле» (1927), «Прерія» (1928), «Кленовий лист» (1929). Статті професора виходили як в українських періодичних виданнях США і Канади, так і у львівських часописах («[[Діло (газета)|Діло]]», «[[Нова зоря (газета)|Нова зоря]]»). Боберський зібрав велику колекцію фотографій, що нині зберігається в Українській бібліотеці його імені у Вінніпезі<ref name="Вацеба_1"/>.

1928 року Іван Боберський вперше за 10 років і востаннє в житті побував у Львові. Поїздка тривала з 15 лютого по 3 березня. За цей час зустрівся з багатьма діячами українських громадських організацій "Сокіл-Батько", "Пласт", "Українська бесіда"{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=170}}. 19 лютого відбулась урочиста зустріч з членами "Сокола-Батька" в стінах сокільської домівки{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=171}}.

1932 року перебрався з Канади до тодішньої [[Югославія|Югославії]], де мешкав у маленькому містечку [[Тржич]]і (нині — [[Словенія]]; звідти була родом його дружина Йосифина) аж до самої смерти<ref name="Збруч"/>. Там він відновив тісні зв'язки з рідною Галичиною, але й не поривав з канадськими українцями<ref name="Вінниця"/>.

У грудні 1933 року Боберського обрали почесним головою Союзу українських сокільських організацій за кордоном{{Sfn|Сова, Тимчак|2017|сторінки=160}}.

[[Файл:Іван Боберський.jpg|міні|300пкс|Іван Боберський, 1936 рік.]]
1936 року відвідав [[Зимові Олімпійські ігри 1936|зимові]] та [[Літні Олімпійські ігри 1936|літні Олімпійські ігри]] в Німеччині. Надіслав звідти низку репортажів до часописів «[[Сокільські Вісти]]» та «Діло»<ref name="Життєпис_1"/>.

1946 року померла дружина Йосифина. Останні роки Іван Боберський хворів на туберкульоз. Помер [[17 серпня]] [[1947]] року<ref name="Збруч"/> у Словенії. Похований на кладовищі у місті Тржичі<ref name="НТШ"/> в родинному гробівці Поллаків, родичкою яких була його дружина<ref>''Вацеба О.'' [http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/75488/30-Vatseba.pdf?sequence=1 Іван Боберський] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220311032725/http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/75488/30-Vatseba.pdf?sequence=1 |date=11 березня 2022 }}.</ref>.

== Вшанування ==
* На відзначення 70-річчя з часу заснування [[Львівський державний університет фізичної культури імені Івана Боберського|Львівського державного університету фізичної культури]] рішенням [[Міністерство освіти і науки України|Міністерства освіти і науки України]] вишу було надане почесне ім'я видатного діяча українського гімнастичного і спортивного руху, «Батька українського тіловиховання», професора Івана Боберського<ref>{{cite web |url=http://www.ldufk.edu.ua/index.php/istorija-universitetu/articles/vazhlivi-dati-z-istoriji-universitetu.html |назва=Важливі дати з історії університету |автор=Львівський державний університет фізичної культури |дата= |вебсайт= |видавець= |дата-доступу=03.12.2019 |archive-date=15 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200815190905/https://ldufk.edu.ua/index.php/istorija-universitetu/articles/vazhlivi-dati-z-istoriji-universitetu.html }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200815190905/https://ldufk.edu.ua/index.php/istorija-universitetu/articles/vazhlivi-dati-z-istoriji-universitetu.html |date=2020-08-15 }}</ref>.
* У місті [[Львів]] існує [[Вулиця Боберського|вулиця Івана Боберського]].
* 27 вересня 2013 року, на засіданні XXXIV сесії [[Дрогобицька міська рада|Дрогобицької міської ради]], було ухвалено рішення про надання [[Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського|Дрогобицькій дитячо-юнацькій спортивній школі]] імені Івана Боберського<ref>{{Cite web |url=https://golos.dyvys.info/sport/drohobytska-dytyacho-yunatska-sportyvna-shkola-nosytyme-imya-ivana-boberskoho.html |title=Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа носитиме ім'я Івана Боберського |accessdate=11 січня 2020 |archive-date=11 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200111154741/https://golos.dyvys.info/sport/drohobytska-dytyacho-yunatska-sportyvna-shkola-nosytyme-imya-ivana-boberskoho.html }}</ref>. 20 жовтня 2022 року вулицю Механізаторів у місті Дрогобич було перейменовано на вулицю Івана Боберського.
* 26 вересня 2016 року в головному корпусі Львівського державного університету фізичної культури урочисто відкрито пам'ятну дошку з нагоди присвоєння університетові почесного імені Івана Боберського<ref>[http://photo-lviv.in.ua/u-lvovi-vidkryly-pamyatnu-doshku-ivanu-boberskomu-video/ У Львові відкрили пам'ятну дошку Івану Боберському] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160929064148/http://photo-lviv.in.ua/u-lvovi-vidkryly-pamyatnu-doshku-ivanu-boberskomu-video/ |date=29 вересня 2016 }}</ref>.
* У рідному селі Івана Боберського, в [[Доброгостів|Доброгостові]], відкрито меморіальну кімнату-музей у приміщенні місцевої школи<ref>{{Cite web |url=https://galinfo.com.ua/news/na_batkivshchyni_ivana_boberskogo_vidznachat_140_rokovyny_yogo_narodzhennya_140127.html |title=В програмі свята передбачається конференція на базі кімнати-музею І. Боберського в Доброгостівській загальноосвітній школі |accessdate=24 листопада 2019 |archive-date=6 березня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220306222925/https://galinfo.com.ua/news/na_batkivshchyni_ivana_boberskogo_vidznachat_140_rokovyny_yogo_narodzhennya_140127.html }}</ref>.
* 23 вересня 2020 року на його честь відкрито пам'ятну дошку в словенському місті [[Тржич]], де він проживав з 1932 року до смерті.<ref>{{Cite web |url=https://www.istpravda.com.ua/short/2020/09/25/158168/ |title=У Словенії відкрили пам'ятну дошку Івану Боберському |accessdate=25 вересня 2020 |archive-date=27 вересня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200927191051/https://www.istpravda.com.ua/short/2020/09/25/158168/ }}</ref>

== Вибрана бібліографія Боберського ==
* Боберський І. Забави і гри рухові. Львів, 1904. 31 с.
* Боберський І. Забави і гри рухові. Часть ІІ. Вісїмнайцять гор мячевих. Львів: Накладом товариства «Сокіл», 1905. 29 с.
* Боберський І. Забави і гри рухові. Часть ІІІ. Копаний мяч. Львів, в друкарні Наукового товариства імені Шевченка: Накладом товариства «Сокіл», 1906. 36 с.<ref name=sova>[[Сова Андрій Олегович|Андрій Сова]]. [https://repository.ldufk.edu.ua/bitstream/34606048/11930/1/Sova_A_I_Bobersky_zasnovnyk_ta_ideyny_natkhnen_ukr_sportu.pdf Іван Боберський - засновник та ідейний натхненник Українського спортового кружка в Академічній гімназії у Львові] //  Галичина. Науковий і культурно-просвітній краєзнавчий часопис. – Івано-Франківськ, 2017. – Ч. 29–30. – С. 166–175.</ref>
* [http://web.nlu.org.ua/object.html?id=018 Боберський І. Впоряд. Львів, 1909. 58 с.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211220095524/https://web.nlu.org.ua/object.html?id=018 |date=20 грудня 2021 }}
* Боберський І. Забави і гри рухові. Ч. IV. Ситківка. Львів, 1909. 47 с.<ref>[https://photo-lviv.in.ua/franko-boberskyy-pezhanskyy-abo-pochatky-sytkivky-velykoho-tenisu-u-lvovi/ Франко, Боберський, Пежанський, або початки ситківки (великого тенісу) у Львові] // 28. 06. 2022 ''Титульна сторінка праці Івана Боберського «Забави і гри рухові. Часть IV. Ситківка» (Львів, 1909 р.). З книгозбірні Андрія Сови (м. Львів).''</ref>
* Боберський І. Лавчина і щеблівка. Львів, 1910. 16 с.
* Боберський І. Нові шляхи до тїлесного вихованя. Львів: Накладом «Сокола-Батька», 1911. 8 с.
* Боберський І. Прилюдні вправи. Ч. 2. Вправи вільноруч. Четверте видання. Львів: Накладом «Сокола-Батька», 1911. 20 с.
* Боберський І. Прорух. Львів, 1912. 15 с.
* Боберський І. Рядові вправи. Звіт дирекції ц. к. академічної ґімназиї у Львові за шкільний рік 1908/1909. Львів: Накладом наукового фонду, 1909. С. 3–58.
* Наші Стрільцї в рік по Шевченківськім здвизї 28 червня 1914. / Зладив Іван Боберський. Відень: Накладом Української Боєвої Управи, 28 червня 1915 р. 112 с. (Бібліотека УБУ, ч. 1).
* Сьпіваник Українських Сїчових Стрільцїв / [Уклав Іван Боберський]. Відень: Заходом «Артистичної Горстки», Накладом «Центральної Управи Українських Сїчових Стрільцїв», 1918. 128 с.
* Боберський І. Вправи палицями і списами. ІІ наклад. Львів, 1927. 16 с.
* Боберський І. Вправи хоруговцями. ІІ наклад. Львів, 1927. 15 с
* Боберський І. Два вечері Авраменка. Вінніпеґ, 1927. 11 с.
* Боберський І. Українське сокільство (1894–1939). Львів: Видавець «Сокіл-Батько», 1939. 16 с. (Сокільська бібліотека, ч. 7).
* Боберський І. Помічення про англійський Пласт. Львів: Видавець Сокіл-Батько, 1939. 18 с. («Сокільська бібліотека», ч. 18).
* Боберський І., М. Т. [Гайдучок С.], Д. Н. [Навроцька Д.].Вільноручні вправи. Краків: Українське видавництво, 1940. 86 с. (Бібліотека «Дорога», ч. 5).
* Боберський І. Рухові забави та ігри / Упоряд. Євген Приступа. Львів, 1994. 65 с.
* ''Щоденник 1918—1919 рр.'' / І. Боберський; упоряд.: Ю. А. Мицик; НАН України, Ін-т укр. археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. Київ: Києво-Могилянська акад., 2003. 259 с.

== Див. також ==
* [[Спортове товариство «Україна»]]
* [[УСК (футбольний клуб)]]
* [[Володимир Лаврівський]]
* [[Йозеф Кленка]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Бібліографія про Боберського ==

=== Монографії ===
* {{cite book
|видавництво=[[Видавництво «Апріорі»|Апріорі]]
|title=Іван Боберський — основоположник української тіловиховної і спортової традиції
|last=Сова
|first=А. О.
|last2=Тимчак
|first2=Я. В.
|рік=2017
|location=Львів: ЛДУФК
|сторінки=232
|isbn=978-617-629-387-3
|ref=Сова, Тимчак
}}
* Марунчак М. [http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/13260/file.pdf Студії до історії українців Канади] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191117233155/http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/13260/file.pdf |date=17 листопада 2019 }} / М. Марунчак; Укр. Вільна Акад. Наук. — Вінніпег: Printed by Trident Press Ltd., 1973. — Т. 5: Розвідки та документи міжвоєнноі доби. — 299 с. : іл. (Збірник заходознавства / Укр. Вільна Акад. Наук ; т. 12).
* [https://www.sportpedagogy.org.ua/html/Pedagogy/Pdf2003/PD-2003-15.pdf Педагогіка, психологія та медико-біологічні проблеми фізичного виховання і спорту] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180417044104/http://www.sportpedagogy.org.ua/html/Pedagogy/Pdf2003/PD-2003-15.pdf |date=17 квітня 2018 }} / Зб. наук. пр. за ред. Єрмакова С. С. — Харків-Львів: ХДАДМ (ХХПІ), 2003. — № 15. — 168 с.

* {{cite book
|прізвище=Мандзюк
|ім'я=Денис
|authorlink1=Мандзюк Денис Феодосійович
|назва=Копаний м'яч. Коротка історія українського футболу в Галичині 1909–1944
|url=
|дата-доступу=
|рік=2017
|видавець=[[Видавництво Старого Лева]].  Серія: «Мистецтво і культура»
|розміщення=Львів
|isbn=978-617-679-300-7
|сторінки=416
|серія=
|том=
|ref=harv
}}
* {{cite book
|прізвище1=Сова
|ім'я1=Андрій
|автор-посилання1=Сова Андрій Олегович
|прізвище2=Тимчак
|ім'я2=Ярослав
|автор-посилання2=
|назва=Іван Боберський
|url=
|дата-доступу=
|рік=2017
|видавець=ЛДУФК; [[Видавництво «Апріорі»|«Апріорі»]]
|розміщення=Львів
|isbn=978-617-629-387-3
|сторінки=232
|серія=
|том=
|ref=harv
}}
* [[Сова Андрій Олегович|Андрій Сова]]. Іван Боберський: суспільно-культурна, військово-політична та освітньо-виховна діяльність: монографія; Інститут українознавства імені Івана Крип’якевича НАН України; Львівський державний університет фізичної культури імені Івана Боберського; Центр незалежних історичних студій. – Львів, 2019. – 512 с.
* ''[[Сова Андрій Олегович]].'' [https://repository.ldufk.edu.ua/bitstream/34606048/27739/1/Сова%20А._dys_ost_2020.pdf Суспільно-культурна, військово-політична та освітньо-виховна діяльність Івана Боберського (1873–1947)]: дис. … докт. іст. наук: спец. 07.00.01 – історія України. – [[Інститут українознавства імені І. Крип'якевича НАН України|Інститут українознавства імені І. Крип'якевича]], Львів, 2020. – 551 с.

=== Статті ===
* Вацеба О., Куц О. Ідеолог українського спорту (до 130-річчя від дня народження Івана Боберського) // ''Фізична культура, спорт та здоров'я нації — нова епоха, нова генерація: матеріали науково-практичної конференції''. Миколаїв, 2002 . С. 21–24.
* Мелех Р. Батько української фізичної культури // ''За вільну Україну'', 1991, 2 лип.
* Сова А., Тимчак Я. Іван Боберський: біля джерел української тіловиховної і спортової традиції // ''[[Вісник НТШ (Львів)|Вісник НТШ]]''. — 2016 (весна-літо). — С. 61—64. [https://ntsh.org/sites/default/files/visnyk_55_p51-100.pdf] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201205025141/https://ntsh.org/sites/default/files/visnyk_55_p51-100.pdf |date=5 грудня 2020 }}
* Сова А. Внесок Івана Боберського у становлення організації «Пласт» // ''Наукові зошити історичного факультету Львівського університету''. — Львів, 2014. — Вип. 15. — С. 50-73.

=== Довідники ===
* {{ЕУ|1|141|Боберський Іван|[[Едвард Жарський]]}}
* [[Шкраб'юк Петро Васильович|Шкраб'юк П. В.]] [http://www.history.org.ua/index.php?encyclop&termin=Boberskyj_I  Боберський Іван] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160507024543/http://www.history.org.ua/index.php?encyclop&termin=Boberskyj_I |date=7 травня 2016 }} // {{ЕІУ|1|304}}
* ''Українська журналістика в іменах'' / За ред. М. М. Романюка. — Львів, 1996. — Вип. ІІІ. — 424 с. — ISBN 5-7702-1245-4.
* Трофим'як Б. Боберський Іван // {{ТЕС|1|145}}

== Посилання ==
* [https://youtu.be/NXH6jhvbNoY ІВАН БОБЕРСЬКИЙ / Програма «Велич особистості» // 2018 (ВІДЕО)]
* [https://web.archive.org/web/20180716213457/http://www.boberskiy.org.ua/ Сайт «Іван Боберський, ентузіаст фізкультурного руху, учитель, журналіст, фотограф»].
* ''[[Мельник Ігор Володимирович|Мельник І.]]'' [http://zbruc.eu/node/11419 Іван Боберський — батько нашого спорту] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130911093211/http://zbruc.eu/node/11419 |date=11 вересня 2013 }} // [[Збруч (газета)|Zbruč]] . — 2013. — 14 серп.
* [http://svoboda-vo.at.ua/photo/uss_boberskij_ivan/1-0-1264 Фотографії І. Боберського] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150707072427/http://svoboda-vo.at.ua/photo/uss_boberskij_ivan/1-0-1264 |date=7 липня 2015 }}.
* [http://galsports.com/PhotoView.aspx?id=8372 Іван Боберський — духовний батько українського спорту].
* [http://www.day.kiev.ua/230321 2013-й на Львівщині проголосять Роком Івана Боберського] // День, 2012.
* [http://www.youtube.com/watch?v=zBl47VwbSpQ Фільм Тараса Каляндрука] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140625021002/http://www.youtube.com/watch?v=zBl47VwbSpQ |date=25 червня 2014 }}.
* http://uadocs.exdat.com/docs/index-215129.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191115164922/http://uadocs.exdat.com/docs/index-215129.html |date=15 листопада 2019 }} Роль Івана Боберського у становленні і розвитку спортивно-гімнастичного руху Галичини
* [http://nbuv.gov.ua/UJRN/novdob_2014_2_5 Іван Боберський: формування української тіловиховної традиції в Академічній гімназії у Львові в першій чверті ХХ століття]
* [http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/opac/search.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/Uks%5F2017%5F30%5F3%2Epdf Іван Боберський — провідний діяч українського сокільського руху]
{{Добра стаття}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Українські спортивні функціонери]]
[[Категорія:Діячі ЗУНР]]
[[Категорія:Пластуни]]
[[Категорія:Уродженці Доброгостева]]
[[Категорія:Учні Самбірської гімназії]]
[[Категорія:Учні Львівської академічної гімназії]]
[[Категорія:Викладачі Львівської академічної гімназії]]
[[Категорія:Випускники Віденського університету]]
[[Категорія:Випускники Львівського університету]]
[[Категорія:Учасники Листопадового чину]]
[[Категорія:Українці Канади]]
[[Категорія:Перебували в Тернополі]]
[[Категорія:Померли в Тржичі]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Педагоги Австро-Угорщини]]
[[Категорія:Педагоги ЗУНР]]
[[Категорія:Педагоги XX століття]]
[[Категорія:Педагоги Львівської області]]
[[Категорія:Педагоги Львова]]

title: Іван Боберський

Народився: 14 серпня 1873 · Доброгостів, Австро-Угорщина

Помер: 17 серпня 1947 (74 роки) · Тржич Югославія

Громадянство: Австро-Угорщина → ЗУНР

Національність: українець

Діяльність: педагог, scout, викладач фізкультури

Галузь: фізичне виховання, Q12777333?, скаутинг і youth educationd

Alma mater: Львівський університет

Знання мов: українська

Військове звання: Четар


text:
# Вівчарик світлоголовий
Вівча́рик світлоголовий (Phylloscopus occipitalis) — вид горобцеподібних птахів родини вівчарикових (Phylloscopidae). Гніздиться в горах Центральної Азії, зимує в Індії.

## Опис
Довжина птаха становить 11-13 см. Верхня частина тіла сірувато-зелена, нижня частина тіла сірувато-біла. Над очима широкі світлі "брови", на крилах дві світлі смужки, на тімені світла смуга.

## Поширення і екологія
Світлоголові вівчарики гніздяться в горах північного Афганістану, південного Таджикистану, південно-східного Узбекистану (Сурхандар'їнська область), північного Пакистану і Кашміру. Взхимку вони мігрують до Західних і Східних Гат на півдні Індії. Світлоголові вівчарики живуть в ялинових, мішаних і широколистяних гірських лісах. Зустрічаються невеликими зграйками, на висоті від 2100 до 3200 м над рівнем моря. Іноді приєднуються до змішаних зграй птахів. Живляться комахами. Сезон розмноження триває з травня по червень. В кладці 4 яйця.

wikiname: ukwiki

title: Вівчарик світлоголовий

in_language: uk

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Вівчарик світлоголовий
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/22715344/94449130 |title=''Phylloscopus occipitalis'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 |accessdate=30 травня 2022 |archive-date=7 березня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210307115433/https://www.iucnredlist.org/species/22715344/94449130 }}</ref>
| image =Western Crowned Warbler (Phylloscopus occipitalis) (32752144768) (cropped).jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Вівчарикові]] (Phylloscopidae)
| genus = [[Вівчарик]] (''Phylloscopus'')
| species = '''Вівчарик світлоголовий'''
| binomial = ''Phylloscopus occipitalis''
| binomial_authority = ([[Едвард Бліт|Blyth]], 1845)
| range_map =Phylloscopus occipitalis distribution map.png
| range_map_caption =Ареал виду{{leftlegend|yellow|Гніздування}}{{leftlegend|blue|Зимування}}
| synonyms =''Seicercus occipitalis''
| wikispecies = Phylloscopus occipitalis
| commonscat = Phylloscopus occipitalis
| commons = Phylloscopus occipitalis
}}
'''Вівча́рик світлоголовий'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Phylloscopus occipitalis'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Вівчарикові|вівчарикових]] (Phylloscopidae)<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|year=2021|title=Bushtits, leaf warblers, reed warblers|work=World Bird List Version 12.1|url=https://www.worldbirdnames.org/new/bow/bushtits/|publisher=International Ornithologists' Union|accessdate=30 травня 2022|archive-date=23 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211023184410/https://www.worldbirdnames.org/new/bow/bushtits/}}</ref>. Гніздиться в горах [[Центральна Азія|Центральної Азії]], зимує в [[Індія|Індії]].

== Опис ==
Довжина птаха становить 11-13 см. Верхня частина тіла сірувато-зелена, нижня частина тіла сірувато-біла. Над очима широкі світлі "брови", на крилах дві світлі смужки, на тімені світла смуга.

== Поширення і екологія ==
Світлоголові вівчарики гніздяться в горах північного [[Афганістан]]у, південного [[Таджикистан]]у, південно-східного [[Узбекистан]]у ([[Сурхандар'їнська область]]), північного [[Пакистан]]у і [[Кашмір]]у. Взхимку вони [[Міграція птахів|мігрують]] до [[Західна Індія|Західних]] і [[Східна Індія|Східних Гат]] на півдні [[Індія|Індії]]. Світлоголові вівчарики живуть в ялинових, мішаних і широколистяних гірських лісах. Зустрічаються невеликими зграйками, на висоті від 2100 до 3200 м над рівнем моря. Іноді приєднуються до змішаних зграй птахів. Живляться комахами. Сезон розмноження триває з травня по червень. В кладці 4 яйця.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3727706}}
{{птахи-доробити}}

[[Категорія:Вівчарикові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1845]]
[[Категорія:Птахи Афганістану]]
[[Категорія:Птахи Таджикистану]]
[[Категорія:Птахи Узбекистану]]
[[Категорія:Птахи Пакистану]]
[[Категорія:Птахи Індії]]

title: ?Вівчарик світлоголовий

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Вівчарикові (Phylloscopidae)

Рід: Вівчарик (Phylloscopus)

Вид: Вівчарик світлоголовий

Вікісховище: Phylloscopus occipitalis

Віківиди: Phylloscopus occipitalis


text:
# Берці (село)
Бе́рці — село в Україні, у Судововишнянській міській громаді Яворівського району Львівської області. Населення станом на 2022 рік становить 10 осіб.

## Історія
Село засноване 1648 року.
8 вересня 2016 року
Судововишнянська міська рада, в ході децентралізації, об'єднана з Судововишнянською міською громадою.
17 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Мостиського району, село увійшло до складу Яворівського району.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 26        | 100%     |

title: Берці (село)

wikitext:
{{Село
| назва           = Берці
| область         = [[Львівська область]]
| район           = [[Яворівський район]]
| громада         = [[Судововишнянська міська громада]]
| код КОАТУУ      = 4622484402
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = {{Дата з віком|1648}}
| населення       = 10 ([[2022]])
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 0,66
| ref-площа       =
| щільність       = 15,15
| поштовий індекс = 81385<ref>{{Cite web |url=http://www.uaidx.com/13/294/index |title=Довідник поштових індексів України. Львівська область. Мостиський район |accessdate=2016-02-11 |archive-date=2016-10-18 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161018190804/http://www.uaidx.com/13/294/index }}</ref>
| телефонний код  = 3234
| координати      = {{coord|49|42|16|N|23|23|10|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 42|
| lat_sec         = 16
| lon_deg         = 23|
| lon_min         = 23|
| lon_sec         = 10
| висота          = 253
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 81300, Львівська обл., Яворівський р-н, с. Малі Мокряни
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses}}
'''Бе́рці''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Судововишнянська міська громада|Судововишнянській міській громаді]] [[Яворівський район|Яворівського району]] [[Львівська область|Львівської області]]. Населення станом на 2022 рік становить 10 осіб<ref>{{Cite web|title=Кількість населення станом на 2022 рік. {{!}} Судововишнянська міська територіальна громада|url=https://sudovavyshnia-gromada.gov.ua/kilkist-naselennya-stanom-na-2022-rik-11-13-55-27-06-2022/|website=sudovavyshnia-gromada.gov.ua|accessdate=2022-07-15|language=UA|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220715154930/https://sudovavyshnia-gromada.gov.ua/kilkist-naselennya-stanom-na-2022-rik-11-13-55-27-06-2022/|archivedate=15 липня 2022|deadurl=no}}</ref>.

== Історія ==
Село засноване [[1648]] року.

[[8 вересня]] [[2016]] року
[[Судововишнянська міська рада]], в ході децентралізації, об'єднана з [[Судововишнянська міська громада|Судововишнянською міською громадою]].

[[17 липня]] [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Мостиський район|Мостиського району]], село увійшло до складу [[Яворівський район|Яворівського району]]<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|26
|100%
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/l'vovskaja/1097 Погода в селі Берці] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111221143027/http://weather.in.ua/ua/l'vovskaja/1097 |date=21 грудня 2011 }}

{{Судововишнянська міська громада}}
{{Яворівський район}}
{{Портали|Географія|Львівщина|Україна}}
{{Ukraine-geo-stub}}

[[Категорія:Села Львівської області]]
[[Категорія:Населені пункти Яворівського району]]

title: село Берці

Країна: Україна

Область: Львівська область

Район: Яворівський район

Тер. громада: Судововишнянська міська громада

title: Основні дані

Густота населення: 15,15 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Берці


text:
# 18838 Шеннон
18838 Шеннон (18838 Shannon) — астероїд головного поясу, відкритий 18 липня 1999 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,295.

title: 18838 Шеннон

wikitext:
{{Планета
| назва = 18838 Шеннон
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Ленка Коткова]],
[[Петер Кушнірак]]
| місце відкриття = [[Обсерваторія Ондржейов]]
| дата відкриття = [[18 липня]] [[1999]]
| метод відкриття =
| на честь = [[Клод Шеннон]]
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1999 OQ'''
1997 EG19
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|18838|2014.05.16|2013.07.09}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,094273773695 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,638035492643 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,866154633169 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,079590660561
| орбітальний період = 1772,343321623 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,203120916589 °/д
| середня аномалія = 324,2087390141°
| нахил орбіти = 1,283926331462°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 216,6179708059°
| арг_перицентру = 167,6335940813°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,3
| спектр_тип =
}}

'''18838 Шеннон''' (18838 Shannon) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[18 липня]] [[1999]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,295.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Шеннон}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (18801-18900)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|18838}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|(18837) 1999 NY62|18839 Whiteley}}
{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1999]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 18838 Шеннон

Відкривач: Ленка Коткова, · Петер Кушнірак

Місце відкриття: Обсерваторія Ондржейов

title: Позначення

Названа на честь: Клод Шеннон

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Kia Tasman
Kia Tasman — пікап середнього розміру, який південнокорейський виробник Kia випустив у 2025 році.
Він був представлений 29 жовтня 2024 року на міжнародному автосалоні в Джидді в Саудівській Аравії.

## Етимологія
Транспортний засіб названо на честь Тасманового моря, розташованого між Австралією та Новою Зеландією. За словами Kia, назва була обрана через важливість австралійського ринку для автомобіля.

## Опис
Tasman виробляється в Південній Кореї, а Австралія буде одним з головних ринків збуту автомобіля. Kia стверджувала, що Tasman буде «самим австралійським автомобілем», який вона коли-небудь створювала. Kia Australia заявила про значну участь у розробці пікапа та планувала отримати близько 10 відсотків частки ринку пікапів у країні, коли Tasman надійшов у продаж.
Tasman побудований на абсолютно новій платформі та конкурує з Ford Ranger, Mitsubishi L200 і Toyota Hilux, і відповідатиме їхній гальмівній потужності буксирування 3500 кг і корисному навантаженню приблизно 1000 кг.
Назва «Tasman» була підтверджена у квітні 2024 року, до першої офіційної появи Tasman 23 квітня 2024 року, коли Kia Australia опублікувала зображення, на яких показано автомобіль, загорнутий у художню камуфляжну наклейку, розроблену місцевим художником Річардом Бойдом-Данлопом.

## Доступність
Початковий випуск буде націлений на ринки, включаючи Корею, Австралію, Африку та Близький Схід. Примітно, що Kia оголосила, що Tasman не буде доступний у Сполучених Штатах і Канаді, принаймні для моделі 2025 року.

## Двигуни

#### Бензин:
- 2,5 л Smartstream G2.5 T - GDi I4

#### Дизель:
- 2,2 л Smartstream D2.2 CRDi Turbo I4

title: Kia Tasman

wikitext:
{{Картка:Автомобіль|назва=Kia Tasman (TK<ref>{{Cite web |date=2023-06-19 |title=2025 Kia Tasman ute: Korean Ranger rival spied again |url=https://www.carexpert.com.au/car-news/2025-kia-tasman-ute-korean-ranger-rival-spied-again |access-date=2024-05-10 |website=CarExpert |language=en}}</ref>)|виробник=[[Kia]]|виробництво={{роки автомобіля|2025}}|подібні=[[Mitsubishi L200]]
 [[Volkswagen Amarok]]
 [[Ford Ranger]]
 [[Toyota Hilux]]|двигун=|трансмісія=8-ступінчаста [[АКПП]]|зображення=[[Файл:Kia Tasman 2.5T 4X TK1 Interstellar Gray (2).jpg|240px]] |колісна_база=3210 мм|довжина=5410 мм|ширина=1930 мм|висота=1870-1920 кг|клас=[[пікап]]}}

'''Kia''' '''Tasman''' — [[пікап]] середнього розміру, який південнокорейський виробник [[Kia Motors|Kia]] випустив у [[2025]] році.

Він був представлений 29 жовтня 2024 року на міжнародному автосалоні в Джидді в Саудівській Аравії.<ref>{{Cite web|url=https://www.carscoops.com/2024/09/kias-tasman-pickup-truck-could-premiere-in-saudi-arabia-next-month/|title=Kia Tasman Pickup Rumored To Debut In Saudi Arabia Next Month|date=26 вересня 2024|website=Carscoops|language=en}}</ref>
== Етимологія ==
[[Файл:Kia Tasman 2.5T 4X TK1 Interstellar Gray (3).jpg|міні|ліворуч|200пкс|Kia Tasman TK]]
Транспортний засіб названо на честь [[Тасманове море|Тасманового моря]], розташованого між [[Австралія|Австралією]] та [[Нова Зеландія|Новою Зеландією]]. За словами [[Kia Motors|Kia]], назва була обрана через важливість австралійського ринку для автомобіля. <ref>{{Cite web|url=https://www.whichcar.com.au/news/2025-kia-tasman-ute-officially-confirmed|title=2025 Kia Tasman: Name confirmed, engine details firm|date=2024-04-11|website=WhichCar|language=en|access-date=2024-07-07}}</ref>

== Опис ==
Tasman виробляється в [[Південна Корея|Південній Кореї]], а [[Австралія]] буде одним з головних ринків збуту автомобіля. [[Kia Motors|Kia]] стверджувала, що Tasman буде «самим австралійським автомобілем», який вона коли-небудь створювала.<ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.carexpert.com.au/car-news/2025-kia-tasman-ute-everything-we-know-about-ranger-hilux-rival|title=2025 Kia Tasman ute: Everything we know about Ranger, HiLux rival|date=2024-04-28|website=CarExpert|language=en|access-date=2024-07-07}}</ref> Kia Australia заявила про значну участь у розробці пікапа та планувала отримати близько 10 відсотків частки ринку пікапів у країні, коли Tasman надійшов у продаж. <ref name=":0"/>
[[Файл:Kia Tasman TK1 Interior – Seoul Mobility Show 2025.jpg|ліворуч|міні|195x195пкс]]
Tasman побудований на абсолютно новій платформі та конкурує з [[Ford Ranger]], [[Mitsubishi L200]] і [[Toyota Hilux]], і відповідатиме їхній гальмівній потужності буксирування 3500 кг і корисному навантаженню приблизно 1000 кг.

Назва «Tasman» була підтверджена у квітні [[2024]] року, до першої офіційної появи Tasman 23 квітня [[2024]] року, коли Kia Australia опублікувала зображення, на яких показано автомобіль, загорнутий у художню камуфляжну наклейку, розроблену місцевим художником Річардом Бойдом-Данлопом.

== Доступність ==
Початковий випуск буде націлений на ринки, включаючи Корею, Австралію, Африку та Близький Схід. Примітно, що Kia оголосила, що Tasman не буде доступний у Сполучених Штатах і Канаді, принаймні для моделі 2025 року.

== Двигуни ==

==== Бензин: ====

* 2,5 л Smartstream G2.5 T - GDi I4

==== Дизель: ====

* 2,2 л Smartstream D2.2 CRDi Turbo I4

== Примітки ==
{{reflist}}{{Автомобілі Kia}}
[[Категорія:Автомобілі Kia]]
[[Категорія:Пікапи]]
[[Категорія:Автомобілі 2020-х]]

title: Kia Tasman (TK)

Виробник: Kia

Роки виробництва: 2025 — донині

Клас: пікап

Коробка передач: 8-ступінчаста АКПП

Подібні: Mitsubishi L200 · Volkswagen Amarok · Ford Ranger · Toyota Hilux