text:
# Бактеріофаг Qβ
Бактеріофаг Qβ (Bacteriophage Qβ; інші назви — Escherichia virus Qbeta, Enterobacteria phage Qbeta) — вид одноланцюгових РНК-вірусів родини Leviviridae.

## Опис
Позитивно спрямований одноланцюговий РНК-вірус. Капсид ікосаедричної форми, діаметром 25 нм. Паразитує у бактерії Escherichia coli (кишкова паличка). Входить у клітину господаря після приєднання до сторони F pilus.

### Генетика
Геном Qβ завдовжки 4218 нуклеотидів. Він має три відкритих рамки зчитування і кодує чотири білка: A1, A2, CP і qβ-репліказа. Геном має структуру, який регулює експресію гена і захищає геном від РНКази господаря.

#### Білок A2
Білок A2 називають білком дозрівання через його лізисну активність. На кожному віріоні присутня одна копія A2. Механізм лізису подібний до механізму лізису пеніциліну; A2 інгібує утворення пептидоглікану, інгібуючи фермент UDP-N-ацетилглюкозамін 1-карбоксивінілтрансфераза (MurA), який каталізує перший етап синтезу пептидоглікану.
A2 також призначений для розпізнавання комірок і клітини-господаря. Коли білок зв'язується з пілюсом бактерії, він розщеплюється і утворює пори в оболонці господаря.

## РНК-полімераза
РНК-полімераза, що копіює і позитивні і негативні РНК, є комплексом з чотирьох білків: бета-субодиниця (репліказа) кодується фагом, тоді як три інші субодиниці кодуються бактеріальним геномом: альфа-субодиниця (рибосомний білок S1), гамма-субодиниця (EF-Tu) та дельта-субодиниця (EF-Ts).

title: Бактеріофаг Qβ

wikitext:
{{Taxobox
| image = Bacteriophage Qβ attached to sex pilus of E. coli.jpg
| image_caption = Бактеріофаг Qβ атакує ''F pilus'' кишкової палички
| virus_group = IV
| superregnum  = [[Riboviria]]
| regnum = [[Orthornavirae]]
| phylum = [[Lenarviricota]]
| classis = [[Allassoviricetes]]
| ordo = [[Levivirales]]
| familia = ''[[Leviviridae]]''
| genus  = ''[[Allolevivirus]]''
| species  = '''Бактеріофаг Qβ'''
| binomial = ''Escherichia virus Qbeta''
| wikispecies = Escherichia virus Qbeta
| commonscat = Enterobacteria phage Qbeta
}}
'''Бактеріофаг Qβ''' ('''''Bacteriophage Qβ'''''; інші назви — '''''Escherichia virus Qbeta, Enterobacteria phage Qbeta''''') — вид одноланцюгових РНК-[[віруси|вірусів]] родини [[Leviviridae]].

== Опис ==
Позитивно спрямований одноланцюговий РНК-вірус. [[Капсид]] [[ікосаедр]]ичної форми, діаметром 25 [[нм]]. Паразитує у бактерії ''[[Escherichia coli]]'' (кишкова паличка). Входить у клітину господаря після приєднання до сторони ''F pilus''.<ref name="pmid21829387">{{cite journal |author=Kashiwagi A, Yomo T |title=Ongoing phenotypic and genomic changes in experimental coevolution of RNA bacteriophage Qβ and Escherichia coli |journal=PLoS Genetics |volume=7 |issue=8 |pages=e1002188 |date=August 2011 |pmid=21829387 |pmc=3150450 |doi=10.1371/journal.pgen.1002188 |url=}}</ref>

=== Генетика ===
[[Геном]] Qβ завдовжки 4218 [[нуклеотид]]ів. Він має три [[Відкрита рамка зчитування|відкритих рамки зчитування]] і кодує чотири білка: A1, A2, CP і qβ-[[репліказа]]. Геном має структуру, який регулює експресію гена і захищає геном від [[Рибонуклеаза|РНКази]] господаря.

==== Білок A2 ====
Білок A2 називають білком дозрівання через його [[лізис]]ну активність. На кожному [[віріон]]і присутня одна копія A2. Механізм лізису подібний до механізму лізису [[пеніцилін]]у; A2 інгібує утворення [[пептидоглікан]]у, інгібуючи фермент [[UDP-N-ацетилглюкозамін 1-карбоксивінілтрансфераза]] (MurA), який каталізує перший етап синтезу пептидоглікану.<ref>{{Cite web |url=https://studfiles.net/preview/3541617/page:6/ |title=Загальна вірусологія |accessdate=6 жовтня 2018 |archive-date=6 жовтня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181006114748/https://studfiles.net/preview/3541617/page:6/ }}</ref>

A2 також призначений для розпізнавання комірок і клітини-господаря. Коли білок зв'язується з пілюсом бактерії, він розщеплюється і утворює пори в оболонці господаря.

== РНК-полімераза ==
РНК-полімераза, що копіює і позитивні і негативні РНК, є комплексом з чотирьох білків: бета-субодиниця (репліказа) кодується фагом, тоді як три інші субодиниці кодуються бактеріальним геномом: альфа-субодиниця (рибосомний білок S1), гамма-субодиниця ([[EF-Tu]]) та дельта-субодиниця ([[EF-Ts]]).<ref name="van Duin">{{cite book |last=van Duin |first=J. |last2=Tsareva |first2=N. |chapter=Single-stranded RNA phages. Chapter 15 |pages=[https://archive.org/details/bacteriophagesed00abed_377/page/n189 175]–196 |editor-last=Calendar |editor-first=R. L. |title=The Bacteriophages |url=https://archive.org/details/bacteriophagesed00abed_377 |edition=Second |publisher=Oxford University Press |year=2006 |isbn=0195148509 }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{віруси-доробити}}

{{Ізольована стаття|сирота0кластер4}}
[[Категорія:Riboviria]]
[[Категорія:Позитивно спрямовані одноланцюгові РНК-віруси]]

title: ?Бактеріофаг Qβ

Група: IV

Надцарство: Riboviria

Царство: Orthornavirae

Тип: Lenarviricota

Клас: Allassoviricetes

Ряд: Levivirales

Родина: Leviviridae

Рід: Allolevivirus

Вид: Бактеріофаг Qβ

Вікісховище: Enterobacteria phage Qbeta

Віківиди: Escherichia virus Qbeta


text:
# Конопачення
Конопа́чення — один зі способів заповнення швів, що утворилися під час складання конструкції, який полягає в затиканні їх волокнистим матеріалом (клоччям, шерстю, мохом). Використовується у дерев'яному будівництві, суднобудуванні.
У будівництві найчастіше конопачення застосовують для ущільнення швів між колодами у зрубах, а також між стінами і віконними та дверними рамами. Зруб конопатять під час рублення, прокладаючи матеріалом колоди, але після закінчення складання зруб все рівно потребує додаткового проконопачування. Використовують для цих цілей клоччя, мох, джут, прядиво, льоноватин.
У суднобудуванні проконопачують дошки обшивки і палуби. Проконопачені пази і стики заливають смолою чи спеціальною сумішшю (з гарпіусу, сала і сірки) для того. щоб запобігти просоченню води крізь шви. Конопачення застосовується на дерев'яних суднах, але мусили конопатити і сталеві клепані корпуси, з переходом на зварні з'єднання необхідність у цьому відпала.
У добу клепаних парових котлів також проводилося їхнє проконопачування із залиттям смолою, щоб зробити після клепання місця стиків непроникними для води й пари.
Для робіт використовують киянку і спеціальну залізну лопатку з ручкою — конопатку чи конопатицю. Спеціалісти з конопачення називаються конопатниками.

wikiname: ukwiki

title: Конопачення

in_language: uk

wikitext:
{{unibox}}[[Файл:Griekse visser kalevatert zijn boot.jpg|thumb|Конопачення обшивки човна]]
[[Файл:Kalfateisen.jpg|thumb|Конопатка]]
'''Конопа́чення'''<ref>{{СУМ-11|Конопатити}}</ref> — один зі способів заповнення швів, що утворилися під час складання конструкції, який полягає в затиканні їх волокнистим матеріалом ([[клоччя]]м, шерстю, [[мох]]ом). Використовується у дерев'яному будівництві, суднобудуванні.

У будівництві найчастіше конопачення застосовують для ущільнення швів між колодами у [[зруб (архітектура)|зрубах]], а також між стінами і віконними та дверними рамами. Зруб конопатять під час рублення, прокладаючи матеріалом колоди, але після закінчення складання зруб все рівно потребує додаткового проконопачування. Використовують для цих цілей клоччя, мох, [[джут (волокно)|джут]], [[прядиво]], льоноватин.

У суднобудуванні проконопачують дошки [[обшивка судна|обшивки]] і [[палуба|палуби]]. Проконопачені пази і стики заливають смолою чи спеціальною сумішшю (з [[гарпіус]]у, сала і сірки) для того. щоб запобігти просоченню води крізь шви<ref>Самойлов К. И. Морской словарь. — М.-Л.: Государственное Военно-морское Издательство НКВМФ Союза ССР, 1941</ref>. Конопачення застосовується на дерев'яних суднах, але мусили конопатити і сталеві [[заклепка|клепані]] корпуси<ref>{{cite web|url=http://www.uscg.mil/hq/g-m/nvic/7_01/n7-01.pdf|title=Navigation and Vessel Inspection Circulars (NVIC): USCG|website=www.uscg.mil|accessdate=1 грудня 2018|archive-date=25 червня 2008|archive-url=https://web.archive.org/web/20080625162416/http://www.uscg.mil/hq/g-m/nvic/7_01/n7-01.pdf}}</ref>, з переходом на [[зварне з'єднання|зварні з'єднання]] необхідність у цьому відпала.

У добу клепаних [[паровий котел|парових котлів]] також проводилося їхнє проконопачування із залиттям смолою, щоб зробити після клепання місця стиків непроникними для води й пари<ref>{{cite book
  | last = Colvin | first = Fred H.
  | authorlink =
  | year = 1906
  | title = The railroad pocket-book: a quick reference cyclopedia of railroad information
  | publisher = New York, Derry-Collard; London, Locomotive Publishing Company (US-UK co-edition)
  | page = C‑9 <!-- Not a range -->
  | url = https://books.google.com/?id=HhUx85xep4cC&pg=SL3-PA9#v=onepage&q=
}}</ref>.

Для робіт використовують [[киянка (інструмент)|киянку]] і спеціальну залізну лопатку з ручкою — ''конопатку''<ref>{{СУМ-11|Конопатка}}</ref> чи ''конопатицю''<ref>[http://lang.slovopedia.org.ua/11/53402/140527.html Конопатка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181202024816/http://lang.slovopedia.org.ua/11/53402/140527.html |date=2 грудня 2018 }} // Російсько-український словник (Українська академія наук)</ref>. Спеціалісти з конопачення називаються ''конопатниками''<ref>{{СУМ-11|Конопатник}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Caulking}}
* [https://svoimi-rykami.ru/stroitelstvo-doma/steny-i-pol/konopatka-sruba-svoimi-rukami.html Конопатка сруба своими руками] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181202070526/https://svoimi-rykami.ru/stroitelstvo-doma/steny-i-pol/konopatka-sruba-svoimi-rukami.html |date=2 грудня 2018 }} {{ref-ru}}
{{Authority control}}
{{Столярні інструменти}}
{{Ручні інструменти}}
[[Категорія:Будівництво]]
[[Категорія:Суднобудування]]


text:
# Ґалеш-Замін
Ґалеш-Замін (перс. گالش زمين) — село в Ірані, у дегестані Тутакі, в Центральному бахші, шагрестані Сіяхкаль остану Ґілян. У переписі 2006 року вказане як окремий населений пункт, але без відомостей про чисельність населення.

## Клімат
Середня річна температура становить 14,21°C, середня максимальна – 28,23°C, а середня мінімальна – -0,01°C. Середня річна кількість опадів – 924 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 12,20            | 11,58            | 12,55            | 17,07            | 21,52            | 26,79            | 28,23            | 28,06            | 23,65            | 20,54            | 16,44            | 12,29            |                  |
| Середня температура, °C                       | 6,40             | 5,79             | 6,78             | 11,28            | 15,72            | 21,00            | 23,95            | 23,78            | 19,37            | 16,28            | 12,18            | 8,01             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | 0,62             | −0,01            | 0,97             | 5,48             | 9,94             | 15,18            | 19,67            | 19,51            | 15,11            | 12,02            | 7,91             | 3,73             |                  |
| Норма опадів, мм                              | 85               | 73               | 82               | 53               | 44               | 28               | 28               | 44               | 94               | 149              | 129              | 115              |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 2.27             | 2.51             | 2.50             | 2.50             | 2.29             | 2.23             | 2.50             | 2.20             | 1.97             | 2.09             | 2.00             | 2.13             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 7233             | 9365             | 11355            | 15722            | 19650            | 21616            | 22203            | 18923            | 15516            | 11044            | 8789             | 6862             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

title: Ґалеш-Замін

wikitext:
{{Infobox Settlement
  |official_name          = Ґалеш-Замін
  |native_name            = گالش زمين
  |image_skyline          =
  |map_caption            =
  |pushpin_map            = Іран
  |latd = 37 | latm = 3 | lats = 50.04 | latNS = N
  |longd = 49 | longm = 53 | longs = 30.84 | longEW = E
  |coor_footnotes = {{coord|37.0639|49.8919|format=dms|display=title}}
  |subdivision_type       = Країна
  |subdivision_name       = [[Іран]]
  |subdivision_type1      = [[Остани Ірану|Остан]]
  |subdivision_name1      = [[Ґілян]]
  |subdivision_type2      = [[Шагрестани Ірану|Шагрестан]]
  |subdivision_name2      = [[Сіяхкаль (шагрестан)|Сіяхкаль]]
  |subdivision_type3      = [[Бахш]]
  |subdivision_name3      = [[Центральний (бахш, шагрестан Сіяхкаль)|Центральний]]
  |subdivision_type4      = [[Дегестан]]
  |subdivision_name4      = [[Тутакі (дегестан)|Тутакі]]
  |leader_title           =
  |leader_name            =
  |established_title      =
  |established_date       =
  |area_magnitude         =
  |area_metro_km2         =
  |area_metro_sq_mi       =
  |area_land_km2          =
  |area_land_sq_mi        =
  |area_water_km2         =
  |area_water_sq_mi       =
  |area_water_percent     =
  |area_total_km2         =
  |area_total_sq_mi       =
  |population_as_of       = 2006
  |population_total       = *
  |population_footnotes = <ref name="census2006"/>
  |timezone               = IRST
  |utc_offset             = +3:30
  |timezone_DST           = IRST
  |utc_offset_DST         = +4:30
  |website                =
  |postal_code            =
  |postal_code_type       = Поштовий індекс
  |elevation_m            =
  |footnotes              =
}}
'''Ґалеш-Замін''' ({{lang-fa|گالش زمين}}) — село в [[Іран]]і, у дегестані [[Тутакі (дегестан)|Тутакі]], в [[Центральний (бахш, шагрестан Сіяхкаль)|Центральному]] бахші, шагрестані [[Сіяхкаль (шагрестан)|Сіяхкаль]] остану [[Ґілян]]. У переписі 2006 року вказане як окремий населений пункт, але без відомостей про чисельність населення<ref name="census2006">[https://web.archive.org/web/20110920084728/http://www.amar.org.ir/DesktopModules/FTPManager/upload/upload2360/newjkh/newjkh/01.xls Перепис населення Ірану 2006]</ref>.

== Клімат ==
Середня річна температура становить 14,21°C, середня максимальна – 28,23°C, а середня мінімальна – -0,01°C. Середня річна кількість опадів – 924 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas.|authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology.|accessdate=15 квітня 2022|archive-date=12 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220312224814/https://www.worldclim.org/}}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=6.40           | Січ_сер_опади=85
| Лют_сер=5.79           | Лют_сер_опади=73
| Бер_сер=6.78           | Бер_сер_опади=82
| Кві_сер=11.28           | Кві_сер_опади=53
| Тра_сер=15.72           | Тра_сер_опади=44
| Чер_сер=21.00           | Чер_сер_опади=28
| Лип_сер=23.95           | Лип_сер_опади=28
| Сер_сер=23.78           | Сер_сер_опади=44
| Вер_сер=19.37           | Вер_сер_опади=94
| Жов_сер=16.28           | Жов_сер_опади=149
| Лис_сер=12.18           | Лис_сер_опади=129
| Гру_сер=8.01           | Гру_сер_опади=115

| Січ_сер_мін= 0.62       | Січ_сер_макс= 12.20
| Лют_сер_мін= -0.01       | Лют_сер_макс= 11.58
| Бер_сер_мін= 0.97       | Бер_сер_макс= 12.55
| Кві_сер_мін= 5.48       | Кві_сер_макс= 17.07
| Тра_сер_мін= 9.94       | Тра_сер_макс= 21.52
| Чер_сер_мін= 15.18       | Чер_сер_макс= 26.79
| Лип_сер_мін= 19.67       | Лип_сер_макс= 28.23
| Сер_сер_мін= 19.51       | Сер_сер_макс= 28.06
| Вер_сер_мін= 15.11       | Вер_сер_макс= 23.65
| Жов_сер_мін= 12.02       | Жов_сер_макс= 20.54
| Лис_сер_мін= 7.91       | Лис_сер_макс= 16.44
| Гру_сер_мін= 3.73       | Гру_сер_макс= 12.29

|Січ_вітер = 2.27	|Січ_рад = 7233
|Лют_вітер = 2.51	|Лют_рад = 9365
|Бер_вітер = 2.50	|Бер_рад = 11355
|Кві_вітер = 2.50	|Кві_рад = 15722
|Тра_вітер = 2.29	|Тра_рад = 19650
|Чер_вітер = 2.23	|Чер_рад = 21616
|Лип_вітер = 2.50	|Лип_рад = 22203
|Сер_вітер = 2.20	|Сер_рад = 18923
|Вер_вітер = 1.97	|Вер_рад = 15516
|Жов_вітер = 2.09	|Жов_рад = 11044
|Лис_вітер = 2.00	|Лис_рад = 8789
|Гру_вітер = 2.13	|Гру_рад = 6862
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Iran-geo-stub}}

{{Портали|Іран|Географія}}
{{Остан Ґілян}}

[[Категорія:Населені пункти шагрестану Сіяхкаль]]

title: Координати37°03′50″ пн. ш. 49°53′31″ сх. д. / 37.0639° пн. ш. 49.8919° сх. д.: 37°3′50.04″ пн. ш. 49°53′30.84″ сх. д. / 37.0639000° пн. ш. 49.8919000° сх. д.

Країна: Іран

Остан: Ґілян

Шагрестан: Сіяхкаль

Бахш: Центральний

Дегестан: Тутакі

Населення (2006)

Часовий пояс: IRST (UTC+3:30)

- Літній час: IRST (UTC+4:30)


text:
# Карташов Микола Іванович
Карташов Микола Іванович (нар. 25 січня 1938 — 15 вересня 2016) — професор, член-кореспондент Національної академії аграрних наук України, завідувач кафедри клінічної діагностики та клінічної біохімії Харківської державної зооветеринарної академії.

## Біографія
Микола Іванович народився 25 січня 1938 року в селі Пристень Валуйського району Бєлгородської області.
Протягом 1952-1955 років був студентом Валуйського медичного училища.
З липня 1955 по червень 1961 років був завідувачем пункту с. Смородине Бєлгородської області.
З 1961 по 1962 роки був інструктором оргвідділу райкому КПРС м. Грйворон Бєлгородської області.
Протягом 1962-1967 років був студентом ветеринарного факультету Харківського зооветеринарного інституту.
З січня 1968 по квітень 1971 роки був аспірантом кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин Харківського зооветеринарного інституту.
У 1971 році захистив дисертацію на тему «Процессы регенерации макроэргов в клетках и субклеточных структурах тканей у мясных цыплят и гибридов»,  присуджено науковий ступінь кандидата біологічних наук.
Протягом 1971-1973 років був асистентом кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин Харківського зооветеринарного інституту.
З листопада 1973 по жовтень 1980 року був секретарем парткому Харківського зооветеринарного інституту.
Протягом 1973-1982 років працював на посаді доцента кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин Харківського зооветеринарного інституту.
30 січня 1976 року Миколі Івановичу було присвоєно вчене звання доцента при кафедрі біохімії.
Протягом 1982-1989 років був проректором з навчальної роботи Харківського зооветеринарного інституту.
Протягом 1989-2001 років був ректором Харківського зооветеринарного інституту.
У 1991 році було присвоєно вчене звання професора по кафедрі хімії і біохімії.
17 травня 1995 року Микола Іванович був обраний членом-кореспондентом УААН із спеціальності біохімія тварин.
Протягом 2001-2016 років працював завідувачем кафедри клінічної діагностики та клінічної біохімії Харківської державної зооветеринарної академії.
15 вересня 2016 року пішов із життя. Похований на Малоданилівському кладовищі.

## Візднаки та нагороди
- трудова відзнака «Знак пошани» (2006);
- почесні грамоти Міністерства аграрної політики та продовольства України;
- почесні грамоти Харківської обласної державної адміністрації;
- медалі.

## Праці
Микола Іванович автор та співавтор 150 наукових праць, у тому числі 13 підручників та навчально-методичних посібників, 8 патентів.

title: Карташов Микола Іванович

wikitext:
{{Науковець
|ім'я           = Карташов Микола Іванович
|зображення     =
|розмір  =
|підпис  =
|дата народження  = 25.01.1938
|місце народження = с. Пристень Валуйського району Бєлгородської області
|дата смерті      = 15.09.2016
|місце смерті     =
|резиденція       =
|громадянство     =
|національність   =
|галузь           =
|alma mater       =
|заклад           = [[Харківська державна зооветеринарна академія]]
|посада           =
|відомий завдяки  =
|звання           = [[професор]]
|ступінь          =
|керівник         =
|учні             =
|батько           =
|матір            =
|дружина          =
|діти             =
|нагороди         =
|автограф =
|сайт     =
|примітки =
}}
{{однофамільці|Карташов}}
'''Карташов Микола Іванович''' ({{н}} [[25 січня]] [[1938]] — [[15 вересня]] [[2016]]) — [[професор]], член-кореспондент [[Національна академія аграрних наук України|Національної академії аграрних наук України]], [[завідувач кафедри]] клінічної діагностики та клінічної біохімії [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківської державної зооветеринарної академії]].

== Біографія ==
Микола Іванович народився 25 січня 1938 року в селі Пристень [[Валуйський район|Валуйського району]] [[Бєлгородська область|Бєлгородської області]].

Протягом 1952-1955 років був студентом Валуйського медичного училища.

З липня 1955 по червень 1961 років був завідувачем пункту с. Смородине [[Бєлгородська область|Бєлгородської області]].

З 1961 по 1962 роки був інструктором оргвідділу райкому КПРС м. Грйворон [[Бєлгородська область|Бєлгородської області]].

Протягом 1962-1967 років був студентом ветеринарного факультету [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

З січня 1968 по квітень 1971 роки був аспірантом кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

У 1971 році захистив дисертацію на тему «Процессы регенерации макроэргов в клетках и субклеточных структурах тканей у мясных цыплят и гибридов»,  присуджено науковий ступінь [[Кандидат біологічних наук|кандидата біологічних наук]].

Протягом 1971-1973 років був [[асистент|асистентом]] кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

З листопада 1973 по жовтень 1980 року був секретарем парткому [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

Протягом 1973-1982 років працював на посаді [[Доцент|доцента]] кафедри хімії та біохімії сільськогосподарських тварин [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

30 січня 1976 року Миколі Івановичу було присвоєно вчене звання [[Доцент|доцента]] при кафедрі біохімії.

Протягом 1982-1989 років був проректором з навчальної роботи [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

Протягом 1989-2001 років був ректором [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківського зооветеринарного інституту]].

У 1991 році було присвоєно вчене звання [[Професор|професора]] по кафедрі хімії і біохімії.

17 травня 1995 року Микола Іванович був обраний членом-кореспондентом [[Національна академія аграрних наук України|УААН]] із спеціальності біохімія тварин.

Протягом 2001-2016 років працював завідувачем кафедри клінічної діагностики та клінічної біохімії [[Харківська державна зооветеринарна академія|Харківської державної зооветеринарної академії]].

15 вересня 2016 року пішов із життя. Похований на Малоданилівському кладовищі.

== Візднаки та нагороди ==
* трудова відзнака «Знак пошани» ([[2006]]);
* почесні грамоти Міністерства аграрної політики та продовольства України;
* почесні грамоти Харківської обласної державної адміністрації;
* медалі.

== Праці ==
Микола Іванович автор та співавтор 150 наукових праць, у тому числі 13 підручників та навчально-методичних посібників, 8 патентів.

== Джерела ==

* Чорний М. В. Карташов Микола Іванович. Енциклопедія Сучасної України. Редкол.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк [та ін.]; НАН України, НТШ. Київ: Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2012. Режим доступу: https://esu.com.ua.article-10162
* Карташов Микола Іванович (1938-2016): біобібліографічний покажчик наукових праць за 1970-2015 роки / укладачі: З. І. Шакула, О. В. Фетісова; редактор Г. В. Свириденко, технічний редактор Т. О. Зінченко; Наукова бібліотека ХДЗВА. Харків, 2017. 69 с.

[[Категорія:Уродженці Бєлгородської області]]
[[Категорія:Українські професори]]
[[Категорія:Кандидати наук України]]

title: Карташов Микола Іванович

Народився: 25 січня 1938 · с. Пристень Валуйського району Бєлгородської області

Помер: 15 вересня 2016 (78 років)

Країна: Україна

Діяльність: науковець

Вчене звання: професор


text:
# Карл Плагге
Карл Плагге (нім. Karl Plagge; 10 липня 1897, Дармштадт — 19 червня 1957, Дармштадт) — німецький військовий інженер, котрий рятував євреїв під час Голокосту в Литві.
Плагге був ветераном Першої світової війни, з якої повернувся калікою. Здобув інженерну освіту. У 1931 році вступив до лав нацистської партії в надії допомогти Німеччині відновитися після економічного краху, спричиненого умовами Версальського договору. Після звільнення Плагге з посади лектора за відмову викладати расистську доктрину, а також за спротив політиці нацистів, він з 1935 року припинив участь у партійній діяльності, а з початком війни і зовсім залишив НСДАП.
Під час Другої світової війни Плагге використовував свою посаду штабного офіцера у німецькій армії для найму і захисту євреїв у Віленському гетто. Спершу він наймав євреїв, що мешкали в гетто, а коли ті в 1943 році потрапили в плани ліквідації, Плагге домігся створення виправно-трудового табору HKP 562, де знайшли прихисток багато євреїв-чоловіків. Їм видали офіційні дозволи на роботу під приводом, що вони володіють здібностями й навичками, що так життєво необхідні для ведення Німеччиною бойових дій. Водночас Плагге переконав керівництво, що згадані євреї працюватимуть краще, якщо їхні діти та дружини будуть живі. Втім, йому так і не вдалося перешкодити есесівцям ліквідувати євреїв, що залишилися, в липні 1944 року. Тим не менш, він зумів заздалегідь попередити їх про розправу, внаслідок чого близько 200 із них сховалися від карателів і дожили до звільнення Вільнюса Червоною армією. З 100 000 євреїв у Вільнюсі вижили тільки 2000, із яких найбільшу групу становили врятовані Плагге.
Плагге постав як обвинувачений на Нюрнберзькому процесі в 1947 році і був визнаний просто «пособником» нацистської партії, чия діяльність з порятунку проводилася з гуманітарних міркувань, а не в формі явної опозиції нацизму, оскільки це було вкрай важко зробити, будучи офіцером вермахту. Ті євреї, які вижили, дали свідчення на його захист. Згідно з істориком Кімом Прімелем, успіх рятувальних зусиль Плагге був пов'язаний з роботою всередині системи з порятунку євреїв, і ця позиція вимагала від нього «сірої зони» морального компромісу. Він помер через 10 років після суду, заявивши, що не вважає себе героєм.
У 2000 році історія його порятунку була розкрита сином вцілілої з HKP 562. У 2005 році, після двох невдалих клопотань меморіал Голокосту Яд ва-Шем все ж присвоїв йому звання «Праведник народів світу», поставивши його в один ряд з іншими такими ж членами нацистської партії, як Оскар Шиндлер, Георг Фердинанд Дуквіц, Гельмут Кляйніке і Ганс Вальц.

## Раннє життя
Багато з його предків були військовими лікарями. Батько Плагге помер у 1904 році, у нього залишилася дружина і двоє дітей: Карл і його старша сестра. Після закінчення гімназії Людвіга-Георга Плагге був призваний в Імперську німецьку армію. Він бився у званні лейтенанта в Першій світовій війні на Західному фронті, взявши участь в битвах на Соммі, Вердені і Фландрії. З 1917 по 1920 рік перебував у британському полоні, де захворів на поліомієліт і став інвалідом (з паралізованою лівою ногою). Після звільнення Плагге вивчав хімічне машинобудування в Технічному університеті Дармштадта, який закінчив у 1924 році. Замість цього він хотів вивчати медицину, але не зміг дозволити собі більш тривалу навчальну програму через фінансові проблеми. Після закінчення навчання він одружився з Анке Мадсен, але через брак коштів їм також довелося жити з матір'ю Плагге. Не маючи роботи, він влаштував удома фармацевтичну лабораторію.
Будучи лютеранином, Плагге перестав вірити в Бога через злочини, які він бачив під час Голокосту. Він був ідеологічно національним консерватором, але 1 грудня 1931 року вступив у нацистську партію. Під час судового процесу в рамках денацифікації Плагге заявив, що спочатку його привабили обіцянки Адольфа Гітлера і нацистської партії відновити німецьку економіку і повернути національну гордість, яка постраждала після підписання Версальського договору. З 1931 по 1933 рік Плагге працював місцевим організатором партії. Він вступив у конфлікт з керівництвом після 1933 року, коли Гітлер захопив владу. Згідно з його пізнішим свідченням, Плагге відмовлявся приймати нацистські расові теорії, які він вважав ненауковими, і відчував огиду до переслідувань політичних опонентів і розбещення багатьох нацистських чиновників. Замість того, щоб покинути партію, він спробував домогтися змін зсередини, прийнявши посаду наукового лектора і керівника нацистського освітнього інституту в Дармштадті. Через його відмову викладати нацистську расову ідеологію він був звільнений зі своєї посади в 1935 році. Місцевий партійний чиновник звинуватив Плагге в тому, що він перебував у добрих стосунках з євреями і масонами і виступав проти нацистського бойкоту єврейського бізнесу, погрожуючи залучити Плагге до партійного трибуналу. Замість цього Плагге припинив свою діяльність у партії, розчарувавшись у нацизмі.
У 1934 році Плагге почав працювати в інженерній компанії Hessenwerks, керованій Куртом Гессе, чия дружина Еріка була наполовину єврейкою. Наймаючи номінального нациста, Гессе сподівався запобігти «арієзації» (тобто конфіскації) свого бізнесу. Після Кришталевої ночі в 1938 році Плагге став хрещеним батьком сина Гессе Конрада. У тому ж році Карл став головним інженером Hessenwerks.

## Служба в Литві

### HKP 562
Плагге був призваний у вермахт як гауптман запасу на початку Другої світової війни і в той же час припинив платити членські внески нацистській партії. Служачи спочатку в Польщі після німецького вторгнення, він став свідком злочинів, які змусили його ухвалити рішення «працювати проти нацистів». У 1941 році він був призначений командувачем інженерним підрозділом Heereskraftfahrpark 562 (підрозділ технічного обслуговування транспортних засобів 562 або HKP 562; буквально «Армійський автомобільний парк»), який обслуговував і ремонтував військову техніку. Після німецького вторгнення в Радянський Союз HKP 562 був розгорнутий у Вільнюсі на початку липня 1941 року.
Плагге допомагав євреям, видаючи робочі дозволи чоловікам-євреям, що дозволяло їм вважатися основними і кваліфікованими робітниками незалежно від походження. Такого роду дозвіл на роботу захищав працівника, його дружину і до двох його дітей від операцій СС, що проводились у Вільнюському гетто, в ході яких євреїв без документів хапали і вбивали в Понарах. HKP 562 був особливо затребуваний євреями через те, що Плагге добре ставився до своїх працівників. Плагге також доклав зусиль, щоб допомогти полякам і радянським військовополоненим, змушеним працювати на вермахт. Плагге був майже повновладним у своєму закладі, зберігаючи незалежність, поки вони виконував ремонтні роботи, і працював над тим, щоб захистити своїх працівників від геноциду СС. Він перепризначив працівників-антисемітів так, щоб вони не зустрічалися з працівниками-євреями, і закрив очі на контрабанду і чорний ринок, які дозволяли робітникам вижити. Восени 1941 року, коли багато євреїв були зібрані та розстріляні під час «акцій», Плагге став четвертим за величиною роботодавцем євреїв у Вільнюсі, їм було виділено 261 дозвіл на роботу.
Коли його робітників хапали під час зачисток, Плагге намагався звільнити їх з Лукішкської в'язниці, перш ніж їх стратять у Понарах. Коли наприкінці 1941 року 70 єврейських робітників і їхні сім'ї були арештовані, Плагге перебільшив їх важливість для військової економіки Німеччини, зумівши домогтися їх звільнення. У 1942 році 200 євреїв, які працювали на Плагге, були заарештовані; той намагався домовитися з оберштурмфюрером СС Рольфом Нойгебауером, щоб домогтися їх звільнення, але не зміг їх врятувати. У 1943 році, після переговорів з СС, Плагге збільшив кількість працівників. У липні у нього було 394 єврея, а на момент ліквідації гетто у вересні їх було більше тисячі.

### Трудовий табір
Після повстання у Варшавському гетто в квітні 1943 року і зростання активності радянських партизан глава СС Генріх Гіммлер вирішив ліквідувати всі гетто, незалежно від рабської праці, які вони надавали для матеріального забезпечення вермахту. Зокрема, Вільнюське гетто було розцінене як загроза через великий підпільний рух у ньому і близькість партизан у лісах навколо міста. Плагге, який отримав звання майора, одержав дозвіл СС на створення Juden-KZ для HKP 562 на вулиці Субоч у передмісті Вільнюса. HKP 562 був єдиним підрозділом вермахту, якому дозволялося залишити єврейських робітників. 1 вересня близько 300 робітників Плагге були схоплені СС для перевезення в концтабір Клоога. Плагге вирушив на вокзал, де посперечався з унтер-офіцером СС Бруно Кіттелем, який відповідав за ліквідацію. Спершу домігшись їх звільнення, Плагге залишив євреїв зі своїми підлеглими, але командир Кіттеля, оберштурмфюрер СС Рольф Нойгебауер, наказав депортувати їх у будь-якому випадку. Плагге спробував зв'язатися з Нойгебауером, але не зміг, і всі євреї були депортовані в Клоогу. Тоді він наказав своїм підлеглим прийняти на роботу інших єврейських робітників, щоб замінити депортованих.
16 вересня 1943 року Плагге перевіз понад 1000 своїх єврейських робітників та їхні сім'ї з Вільнюського гетто в недавно побудований табір HKP на вулиці Субоч, 37, де вони залишалися у відносній безпеці. Плагге врятував не тільки кваліфікованих робітників-чоловіків, але також їхніх дружин і дітей, стверджуючи, що робітники без своїх сімей впадуть у депресію. Менш ніж через тиждень, 23 вересня, СС ліквідувало Вільнюське гетто. Решту євреїв було або негайно страчено в Понарах, або відправлено до концентраційних таборів в окупованій нацистами Європі. Кілька євреїв сховалися в руїнах гетто. Стверджуючи, що йому потрібно більше робітників, Плагге привів 100 заарештованих євреїв у HKP. Ще 100 євреїв були таємно завезені рухом Опору з мовчазної згоди Плагге, і число євреїв у таборі на початку 1944 року досягло 1250. Табір, що складався з двох багатоповерхових будинків, був оточений колючим дротом і охоронявся литовськими колабораціоністами і есесівцями. Близько 60 % євреїв працювали в майстерні з ремонту автомобілів або в майстерні з ремонту військової форми вермахту. Плагге створив різні виробництва для інших своїх працівників, в тому числі кролячу ферму, розплідник і столярну майстерню, оголосивши всіх своїх працівників необхідними для військових дій. Він рішуче чинив опір зусиллям СС щодо усунення цих працівників.
За словами історика Кіма Прімеля, в деяких випадках політика неконфронтації Плагге з СС ставила його «в складну ситуацію з серйозними моральними наслідками». Кілька разів до HKP 562 приїжджали вантажівки СС для перевезення євреїв у Понари для страти. У листопаді 1943 року єврейський в'язень на ім'я Давид Залькінд, його дружина і дитина спробували втекти з табору і були спіймані гестапо. Вони були страчені у дворі табору перед іншими в'язнями; офіцер СС, який виносив смертний вирок, повідомив, що він був приведений у виконання «згідно з наказом майора Плагге». Після страти Залькінда Бруно Кіттель і солдати СС також стратили 36 єврейок. 27 березня 1944 року, коли Плагге перебував у відпустці на батьківщині в Німеччині, СС провели «Дитячу акцію»: вони увійшли в табір, зібрали близько 250 дітей і літніх євреїв і відвезли їх у Понари для страти. Хоча Плагге після повернення заявив, що він міг врятувати дітей, якби був там, сумнівно, що він був на таке здатний. Мовчазна згода Плагге з цими вбивствами зробило його «[в] моральних термінах … в такій же мірі колабораціоністом», в якій і рятівником, — вважає Прімель. Однак співпраця Плагге була, «можливо, раціональним вибором», тому що він зміг врятувати більше євреїв, ніж будь-який інший член вермахту у Вільнюсі.

### Ліквідація
Влітку 1944 року Червона армія вийшла на околицю Вільнюса, і на початку липня вермахт раптово відступив. Табір мав бути ліквідований, а обвинуваченому в м'якості по відношенню до євреїв Плагге було заборонено брати їх з собою. Знаючи, що табір буде ліквідовано до прибуття Червоної армії, євреї зробили укриття в таборі в секретних бункерах, в стінах і на горищі. Тим не менш, вони повинні були знати, коли табір буде ліквідовано, щоб вони могли здійснити свої плани втечі або сховатися. 1 липня Плагге виступив з неформальною промовою перед ув'язненими-євреями в присутності обершарфюрера СС Ріхтера: «Лінія фронту рухається на захід, і завдання HKP — завжди перебувати на певній відстані в декількох милях від лінії фронту … У результаті ви, євреї і робітники, також будете переміщені … оскільки всі ви дуже спеціалізовані та досвідчені працівники в районі, що має велике значення для німецької армії, ви будете переведені в підрозділ HKP … Під час цієї евакуації вас буде супроводжувати СС, яка, як ви знаєте, є організацією, що займається захистом біженців. Таким чином, вам нема про що турбуватися…»
Відповідаючи на питання присутніх євреїв, Плагге додав, що «немає необхідності брати з собою речі». Коли есесівці прийшли в табір 4 липня, 500 євреїв з'явилися на перекличці й були страчені в Понарах. Інші або намагалися втекти, або ховалися в таборі. Близько 150 або 200 євреїв пережили обшуки і були звільнені Червоною армією 13 липня. З 100 000 євреїв у Вільнюсі тільки 2000 пережили Голокост; вцілілі в таборі HKP 562 становили найбільшу групу.

## Після війни
Покинувши Вільнюс, Плагге повів свій підрозділ на захід і здався армії США 2 травня 1945 року, не зазнавши жодної втрати. Оскільки він так рано вступив до нацистської партії і командував трудовим табором, де було вбито багато ув'язнених, він був засуджений у 1947 році в рамках процесу післявоєнної денацифікації, але найняв адвоката для захисту. Плагге і його колишні підлеглі розповіли суду про його спроби допомогти єврейським підневільним працівникам; адвокат Плагге попросив, щоб його класифікували як «попутника», а не як активного нациста. Колишні в'язні HKP 562 в таборі для переміщених осіб у Людвігсбурзі розповіли Марії Айхамюллер про дії Плагге. Прочитавши про суд у місцевій газеті, Айхамюллер, мабуть, дала свідчення на захист Плагге, що вплинуло на результат суду на його користь. Суд не повністю виправдав Плагге, оскільки вважав, що його дії були мотивовані гуманізмом, а не протидією нацизму.
Після суду Плагге жив останнє десятиліття свого життя спокійно і помер від серцевого нападу в Дармштадті 19 червня 1957 року. У листі до єврейського адвоката Р. Штрауса від 26 квітня 1956 року Плагге порівняв себе з доктором Рюо, персонажем роману Альбера Камю «Чума». У романі, який був написаний, коли Камю жив за часів нацистської окупації у Франції, Рюо ризикує своїм життям, щоб врятувати людей від чуми, але його зусилля не можуть врятувати дуже багатьох людей і часто здаються марними. Як і Плагге, Рюо не вважає себе героєм.
У 1999 році Перл Гуд, яка перебувала в HKP 562, вирушила до Вільнюса зі своєю сім'єю. Син Гуд, Майкл, вирішив досліджувати історію Плагге, але йому було важко знайти його, тому що вцілілі в'язні знали його тільки як «майора Плагге» і не знали його повного імені або місця народження. Через чотирнадцять місяців Гуд зміг знайти особову справу Плагге в документах вермахту. У підсумку він опублікував результати свого дослідження в 2005 році під назвою «В пошуках майора Плагге: нацист, який рятував євреїв». Гуд заснував організацію дослідників і друзів, яку він назвав «Група Плагге», і разом з вцілілими з HKP клопотав перед Яд ва-Шем, офіційним меморіалом Ізраїлю по Голокосту, щоб Плагге був визнаний «Праведником народів світу».
Їх перша петиція в 2002 році була відхилена. У наступному році вони знову подали заявку і отримали відповідь, в якому говорилося, що «ми не розуміємо, яких можливих ризиків він міг побоюватися з боку свого начальства». На думку Яд ва-Шем, зусилля Плагге з порятунку єврейських робітників і гуманного поводження з ними, ймовірно, були пов'язані з обслуговуванням військової економіки Німеччини. Група Плагге не погодилася, вказавши, що з солдатами вермахту, пов'язаними з євреями, могли вчинити так само, як з євреями; дійсно, сержант вермахту Антон Шмід був страчений у 1942 році за допомогу євреям у Вільнюському гетто. У 2004 році було виявлено лист, який Плагге написав у 1956 році Штраусу. У тому ж році було виявлене листування Плагге і оберштурмбанфюрера СС Вільгельма Гекке, в якому Плаге просив останнього пощадити примусово працюючих жінок у таборі HKP 562.
Комітет Яд ва-Шем проголосував 22 липня 2004 за те, щоб визнати Плагге Праведником народів світу. На церемонії, що відбулася в Єрусалимі 11 квітня 2005 року, були присутні багато вцілілих в'язнів, в тому числі Конрад Гессе, і кілька родичів Плагге. Мордехай Палдіель, директор комітету, подякував Перл Гуд за поїздку до Вільнюса зі своєю сім'єю і запуск ланцюга подій, які дозволили розкрити дії Плагге під час війни. Оскільки Плагге не мав нащадків, президент Технічного університету Дармштадта прийняв нагороду від його імені. У лютому 2006 року військова частина в Пфунгштадті, яка раніше називалася Франкенштайн-казерне, була перейменована в Карл-Плагге-казерне. Бюст Плагге був встановлений на шкільному майданчику гімназії Людвіга-Георга в Дармштадті. Після археологічних робіт, проведених на майданчику HKP 562 в 2017 році, у Вільнюсі в наступному році був показаний документальний фільм про Плагге і табір «Карл Плагге: добрий нацист».
Дії Плагге були вельми незвичайні; далеко не всі солдати вермахту допомагали євреям під час Голокосту. Однак солдати під його командуванням та інші офіційні особи вермахту, в тому числі Ганс Крістіан Гінгст, цивільний адміністратор окупованого німцями Вільнюса, знали про рятувальні дії Плагге і не засуджували його. Історик Кім Прімель, вивчаючи членів вермахту, які рятували євреїв у Вільнюсі, прийшов до висновку, що Плагге «залишався в сірій зоні морального компромісу, який, проте, був життєво важливий для успіху [його] рятувальних зусиль».

## Цитати
- Про себе: «Можливо, іншим не вистачило рішучості, щоб запобігти цьому жаху. Я ніколи не думав, що ця робота вимагає стільки мужності. Тут може допомогти тільки моральна сила, яка живе в глибині свідомості кожного. Більш того, для цього потрібно добра воля, хороша ідея і відданість поставленій задачі. Я ніколи не відчував, що знаходився у великій небезпеці. По суті, я не герой, а боязка людина.»

## Нагороди
- Залізний хрест 2-го класу
- Почесний хрест ветерана війни з мечами
- Пам'ятна військова медаль (Угорщина) з мечами
- Медаль за участь у Європейській війні (1915—1918) з мечами (Болгарія)
- Хрест Воєнних заслуг 2-го і 1-го класу з мечами
- Почесне звання «Праведник народів світу» (11 квітня 2005; посмертно)

title: Карл Плагге

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені =
|зображення =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = [[Майор]]
|партія =
|нагороди = {{(!}}
{{!}}{{Залізний хрест 2-го класу}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}{{!!}}{{Пам'ятна військова медаль (Угорщина)}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль за участь у Європейській війні (1915—1918)}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами}}
{{!)}}
}}
'''Карл Плагге''' ({{lang-de|Karl Plagge}}; [[10 липня]] [[1897]], [[Дармштадт]] — [[19 червня]] [[1957]], [[Дармштадт]]) — німецький військовий інженер, котрий рятував євреїв під час [[Голокост у Литві|Голокосту в Литві]].

Плагге був ветераном [[Перша світова війна|Першої світової війни]], з якої повернувся калікою. Здобув інженерну освіту. У 1931 році вступив до лав нацистської партії в надії допомогти Німеччині відновитися після економічного краху, спричиненого умовами [[Версальський договір|Версальського договору]]. Після звільнення Плагге з посади лектора за відмову викладати расистську доктрину, а також за спротив політиці нацистів, він з 1935 року припинив участь у партійній діяльності, а з початком війни і зовсім залишив НСДАП.

Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] Плагге використовував свою посаду штабного офіцера у німецькій армії для найму і захисту євреїв у Віленському гетто. Спершу він наймав євреїв, що мешкали в гетто, а коли ті в 1943 році потрапили в плани ліквідації, Плагге домігся створення виправно-трудового табору HKP 562, де знайшли прихисток багато євреїв-чоловіків. Їм видали офіційні дозволи на роботу під приводом, що вони володіють здібностями й навичками, що так життєво необхідні для ведення Німеччиною бойових дій. Водночас Плагге переконав керівництво, що згадані євреї працюватимуть краще, якщо їхні діти та дружини будуть живі. Втім, йому так і не вдалося перешкодити есесівцям ліквідувати євреїв, що залишилися, в липні 1944 року. Тим не менш, він зумів заздалегідь попередити їх про розправу, внаслідок чого близько 200 із них сховалися від карателів і дожили до звільнення Вільнюса [[Червона армія|Червоною армією]]. З 100 000 євреїв у Вільнюсі вижили тільки 2000, із яких найбільшу групу становили врятовані Плагге.

Плагге постав як обвинувачений на [[Нюрнберзький процес|Нюрнберзькому процесі]] в 1947 році і був визнаний просто «пособником» нацистської партії, чия діяльність з порятунку проводилася з гуманітарних міркувань, а не в формі явної опозиції нацизму, оскільки це було вкрай важко зробити, будучи офіцером вермахту. Ті євреї, які вижили, дали свідчення на його захист. Згідно з істориком Кімом Прімелем, успіх рятувальних зусиль Плагге був пов'язаний з роботою всередині системи з порятунку євреїв, і ця позиція вимагала від нього «сірої зони» морального компромісу. Він помер через 10 років після суду, заявивши, що не вважає себе героєм.

У 2000 році історія його порятунку була розкрита сином вцілілої з HKP 562. У 2005 році, після двох невдалих клопотань меморіал Голокосту [[Яд Вашем|Яд ва-Шем]] все ж присвоїв йому звання «<nowiki/>[[Праведник народів світу]]<nowiki/>», поставивши його в один ряд з іншими такими ж членами нацистської партії, як [[Оскар Шиндлер]], [[Георг Фердинанд Дуквіц]], [[Гельмут Кляйніке]] і [[Ганс Вальц]].

== Раннє життя ==
Багато з його предків були військовими лікарями. Батько Плагге помер у 1904 році, у нього залишилася дружина і двоє дітей: Карл і його старша сестра. Після закінчення гімназії Людвіга-Георга Плагге був призваний в Імперську німецьку армію. Він бився у званні лейтенанта в Першій світовій війні на Західному фронті, взявши участь в битвах на Соммі, Вердені і Фландрії. З 1917 по 1920 рік перебував у британському полоні, де захворів на [[поліомієліт]] і став інвалідом (з паралізованою лівою ногою). Після звільнення Плагге вивчав хімічне машинобудування в Технічному університеті Дармштадта, який закінчив у 1924 році. Замість цього він хотів вивчати медицину, але не зміг дозволити собі більш тривалу навчальну програму через фінансові проблеми. Після закінчення навчання він одружився з Анке Мадсен, але через брак коштів їм також довелося жити з матір'ю Плагге. Не маючи роботи, він влаштував удома фармацевтичну лабораторію.

Будучи лютеранином, Плагге перестав вірити в Бога через злочини, які він бачив під час Голокосту. Він був ідеологічно національним консерватором, але 1 грудня 1931 року вступив у нацистську партію. Під час судового процесу в рамках денацифікації Плагге заявив, що спочатку його привабили обіцянки Адольфа Гітлера і нацистської партії відновити німецьку економіку і повернути національну гордість, яка постраждала після підписання [[Версальський договір|Версальського договору]]. З 1931 по 1933 рік Плагге працював місцевим організатором партії. Він вступив у конфлікт з керівництвом після 1933 року, коли Гітлер захопив владу. Згідно з його пізнішим свідченням, Плагге відмовлявся приймати нацистські расові теорії, які він вважав ненауковими, і відчував огиду до переслідувань політичних опонентів і розбещення багатьох нацистських чиновників. Замість того, щоб покинути партію, він спробував домогтися змін зсередини, прийнявши посаду наукового лектора і керівника нацистського освітнього інституту в [[Дармштадт]]і. Через його відмову викладати нацистську расову ідеологію він був звільнений зі своєї посади в 1935 році. Місцевий партійний чиновник звинуватив Плагге в тому, що він перебував у добрих стосунках з євреями і [[масон]]ами і виступав проти нацистського бойкоту єврейського бізнесу, погрожуючи залучити Плагге до партійного трибуналу. Замість цього Плагге припинив свою діяльність у партії, розчарувавшись у нацизмі.

У 1934 році Плагге почав працювати в інженерній компанії Hessenwerks, керованій Куртом Гессе, чия дружина Еріка була наполовину єврейкою. Наймаючи номінального нациста, Гессе сподівався запобігти «арієзації» (тобто конфіскації) свого бізнесу. Після Кришталевої ночі в 1938 році Плагге став хрещеним батьком сина Гессе Конрада. У тому ж році Карл став головним інженером Hessenwerks.

== Служба в Литві ==

=== HKP 562 ===
Плагге був призваний у вермахт як [[Гауптман (звання)|гауптман]] запасу на початку Другої світової війни і в той же час припинив платити членські внески нацистській партії. Служачи спочатку в Польщі після німецького вторгнення, він став свідком злочинів, які змусили його ухвалити рішення «працювати проти нацистів». У 1941 році він був призначений командувачем інженерним підрозділом Heereskraftfahrpark 562 (підрозділ технічного обслуговування транспортних засобів 562 або HKP 562; буквально «Армійський автомобільний парк»), який обслуговував і ремонтував військову техніку. Після німецького вторгнення в Радянський Союз HKP 562 був розгорнутий у Вільнюсі на початку липня 1941 року.

Плагге допомагав євреям, видаючи робочі дозволи чоловікам-євреям, що дозволяло їм вважатися основними і кваліфікованими робітниками незалежно від походження. Такого роду дозвіл на роботу захищав працівника, його дружину і до двох його дітей від операцій СС, що проводились у Вільнюському гетто, в ході яких євреїв без документів хапали і вбивали в Понарах. HKP 562 був особливо затребуваний євреями через те, що Плагге добре ставився до своїх працівників. Плагге також доклав зусиль, щоб допомогти полякам і радянським військовополоненим, змушеним працювати на вермахт. Плагге був майже повновладним у своєму закладі, зберігаючи незалежність, поки вони виконував ремонтні роботи, і працював над тим, щоб захистити своїх працівників від [[геноцид]]у СС. Він перепризначив працівників-антисемітів так, щоб вони не зустрічалися з працівниками-євреями, і закрив очі на контрабанду і чорний ринок, які дозволяли робітникам вижити. Восени 1941 року, коли багато євреїв були зібрані та розстріляні під час «акцій», Плагге став четвертим за величиною роботодавцем євреїв у Вільнюсі, їм було виділено 261 дозвіл на роботу.

Коли його робітників хапали під час зачисток, Плагге намагався звільнити їх з Лукішкської в'язниці, перш ніж їх стратять у Понарах. Коли наприкінці 1941 року 70 єврейських робітників і їхні сім'ї були арештовані, Плагге перебільшив їх важливість для військової економіки Німеччини, зумівши домогтися їх звільнення. У 1942 році 200 євреїв, які працювали на Плагге, були заарештовані; той намагався домовитися з оберштурмфюрером СС Рольфом Нойгебауером, щоб домогтися їх звільнення, але не зміг їх врятувати. У 1943 році, після переговорів з СС, Плагге збільшив кількість працівників. У липні у нього було 394 єврея, а на момент ліквідації гетто у вересні їх було більше тисячі.

=== Трудовий табір ===
Після повстання у Варшавському гетто в квітні 1943 року і зростання активності радянських партизан глава СС Генріх Гіммлер вирішив ліквідувати всі гетто, незалежно від рабської праці, які вони надавали для матеріального забезпечення вермахту. Зокрема, Вільнюське гетто було розцінене як загроза через великий підпільний рух у ньому і близькість партизан у лісах навколо міста. Плагге, який отримав звання майора, одержав дозвіл СС на створення Juden-KZ для HKP 562 на вулиці Субоч у передмісті Вільнюса. HKP 562 був єдиним підрозділом вермахту, якому дозволялося залишити єврейських робітників. 1 вересня близько 300 робітників Плагге були схоплені СС для перевезення в концтабір Клоога. Плагге вирушив на вокзал, де посперечався з унтер-офіцером СС Бруно Кіттелем, який відповідав за ліквідацію. Спершу домігшись їх звільнення, Плагге залишив євреїв зі своїми підлеглими, але командир Кіттеля, оберштурмфюрер СС Рольф Нойгебауер, наказав депортувати їх у будь-якому випадку. Плагге спробував зв'язатися з Нойгебауером, але не зміг, і всі євреї були депортовані в Клоогу. Тоді він наказав своїм підлеглим прийняти на роботу інших єврейських робітників, щоб замінити депортованих.

16 вересня 1943 року Плагге перевіз понад 1000 своїх єврейських робітників та їхні сім'ї з Вільнюського гетто в недавно побудований табір HKP на вулиці Субоч, 37, де вони залишалися у відносній безпеці. Плагге врятував не тільки кваліфікованих робітників-чоловіків, але також їхніх дружин і дітей, стверджуючи, що робітники без своїх сімей впадуть у депресію. Менш ніж через тиждень, 23 вересня, СС ліквідувало Вільнюське гетто. Решту євреїв було або негайно страчено в Понарах, або відправлено до концентраційних таборів в окупованій нацистами Європі. Кілька євреїв сховалися в руїнах гетто. Стверджуючи, що йому потрібно більше робітників, Плагге привів 100 заарештованих євреїв у HKP. Ще 100 євреїв були таємно завезені рухом Опору з мовчазної згоди Плагге, і число євреїв у таборі на початку 1944 року досягло 1250. Табір, що складався з двох багатоповерхових будинків, був оточений колючим дротом і охоронявся литовськими колабораціоністами і есесівцями. Близько 60 % євреїв працювали в майстерні з ремонту автомобілів або в майстерні з ремонту військової форми вермахту. Плагге створив різні виробництва для інших своїх працівників, в тому числі кролячу ферму, розплідник і столярну майстерню, оголосивши всіх своїх працівників необхідними для військових дій. Він рішуче чинив опір зусиллям СС щодо усунення цих працівників.

За словами історика Кіма Прімеля, в деяких випадках політика неконфронтації Плагге з СС ставила його «в складну ситуацію з серйозними моральними наслідками». Кілька разів до HKP 562 приїжджали вантажівки СС для перевезення євреїв у Понари для страти. У листопаді 1943 року єврейський в'язень на ім'я Давид Залькінд, його дружина і дитина спробували втекти з табору і були спіймані гестапо. Вони були страчені у дворі табору перед іншими в'язнями; офіцер СС, який виносив смертний вирок, повідомив, що він був приведений у виконання «згідно з наказом майора Плагге». Після страти Залькінда Бруно Кіттель і солдати СС також стратили 36 єврейок. 27 березня 1944 року, коли Плагге перебував у відпустці на батьківщині в Німеччині, СС провели «Дитячу акцію»: вони увійшли в табір, зібрали близько 250 дітей і літніх євреїв і відвезли їх у Понари для страти. Хоча Плагге після повернення заявив, що він міг врятувати дітей, якби був там, сумнівно, що він був на таке здатний. Мовчазна згода Плагге з цими вбивствами зробило його «[в] моральних термінах … в такій же мірі колабораціоністом», в якій і рятівником, — вважає Прімель. Однак співпраця Плагге була, «можливо, раціональним вибором», тому що він зміг врятувати більше євреїв, ніж будь-який інший член вермахту у Вільнюсі.

=== Ліквідація ===
Влітку 1944 року Червона армія вийшла на околицю Вільнюса, і на початку липня вермахт раптово відступив. Табір мав бути ліквідований, а обвинуваченому в м'якості по відношенню до євреїв Плагге було заборонено брати їх з собою. Знаючи, що табір буде ліквідовано до прибуття Червоної армії, євреї зробили укриття в таборі в секретних бункерах, в стінах і на горищі. Тим не менш, вони повинні були знати, коли табір буде ліквідовано, щоб вони могли здійснити свої плани втечі або сховатися. 1 липня Плагге виступив з неформальною промовою перед ув'язненими-євреями в присутності обершарфюрера СС Ріхтера: «Лінія фронту рухається на захід, і завдання HKP — завжди перебувати на певній відстані в декількох милях від лінії фронту … У результаті ви, євреї і робітники, також будете переміщені … оскільки всі ви дуже спеціалізовані та досвідчені працівники в районі, що має велике значення для німецької армії, ви будете переведені в підрозділ HKP … Під час цієї евакуації вас буде супроводжувати СС, яка, як ви знаєте, є організацією, що займається захистом біженців. Таким чином, вам нема про що турбуватися…»

Відповідаючи на питання присутніх євреїв, Плагге додав, що «немає необхідності брати з собою речі». Коли есесівці прийшли в табір 4 липня, 500 євреїв з'явилися на перекличці й були страчені в Понарах. Інші або намагалися втекти, або ховалися в таборі. Близько 150 або 200 євреїв пережили обшуки і були звільнені Червоною армією 13 липня. З 100 000 євреїв у Вільнюсі тільки 2000 пережили Голокост; вцілілі в таборі HKP 562 становили найбільшу групу.

== Після війни ==
Покинувши Вільнюс, Плагге повів свій підрозділ на захід і здався армії США 2 травня 1945 року, не зазнавши жодної втрати. Оскільки він так рано вступив до нацистської партії і командував трудовим табором, де було вбито багато ув'язнених, він був засуджений у 1947 році в рамках процесу післявоєнної денацифікації, але найняв адвоката для захисту. Плагге і його колишні підлеглі розповіли суду про його спроби допомогти єврейським підневільним працівникам; адвокат Плагге попросив, щоб його класифікували як «попутника», а не як активного нациста. Колишні в'язні HKP 562 в таборі для переміщених осіб у Людвігсбурзі розповіли Марії Айхамюллер про дії Плагге. Прочитавши про суд у місцевій газеті, Айхамюллер, мабуть, дала свідчення на захист Плагге, що вплинуло на результат суду на його користь. Суд не повністю виправдав Плагге, оскільки вважав, що його дії були мотивовані гуманізмом, а не протидією нацизму.

Після суду Плагге жив останнє десятиліття свого життя спокійно і помер від [[Серцевий напад|серцевого нападу]] в Дармштадті 19 червня 1957 року. У листі до єврейського адвоката Р. Штрауса від 26 квітня 1956 року Плагге порівняв себе з доктором Рюо, персонажем роману Альбера Камю «Чума». У романі, який був написаний, коли Камю жив за часів нацистської окупації у Франції, Рюо ризикує своїм життям, щоб врятувати людей від чуми, але його зусилля не можуть врятувати дуже багатьох людей і часто здаються марними. Як і Плагге, Рюо не вважає себе героєм.

У 1999 році Перл Гуд, яка перебувала в HKP 562, вирушила до Вільнюса зі своєю сім'єю. Син Гуд, Майкл, вирішив досліджувати історію Плагге, але йому було важко знайти його, тому що вцілілі в'язні знали його тільки як «майора Плагге» і не знали його повного імені або місця народження. Через чотирнадцять місяців Гуд зміг знайти особову справу Плагге в документах вермахту. У підсумку він опублікував результати свого дослідження в 2005 році під назвою «В пошуках майора Плагге: нацист, який рятував євреїв». Гуд заснував організацію дослідників і друзів, яку він назвав «Група Плагге», і разом з вцілілими з HKP клопотав перед Яд ва-Шем, офіційним меморіалом Ізраїлю по Голокосту, щоб Плагге був визнаний «Праведником народів світу».

Їх перша петиція в 2002 році була відхилена. У наступному році вони знову подали заявку і отримали відповідь, в якому говорилося, що «ми не розуміємо, яких можливих ризиків він міг побоюватися з боку свого начальства». На думку Яд ва-Шем, зусилля Плагге з порятунку єврейських робітників і гуманного поводження з ними, ймовірно, були пов'язані з обслуговуванням військової економіки Німеччини. Група Плагге не погодилася, вказавши, що з солдатами вермахту, пов'язаними з євреями, могли вчинити так само, як з євреями; дійсно, сержант вермахту Антон Шмід був страчений у 1942 році за допомогу євреям у Вільнюському гетто. У 2004 році було виявлено лист, який Плагге написав у 1956 році Штраусу. У тому ж році було виявлене листування Плагге і оберштурмбанфюрера СС Вільгельма Гекке, в якому Плаге просив останнього пощадити примусово працюючих жінок у таборі HKP 562.

Комітет Яд ва-Шем проголосував 22 липня 2004 за те, щоб визнати Плагге Праведником народів світу. На церемонії, що відбулася в Єрусалимі 11 квітня 2005 року, були присутні багато вцілілих в'язнів, в тому числі Конрад Гессе, і кілька родичів Плагге. Мордехай Палдіель, директор комітету, подякував Перл Гуд за поїздку до Вільнюса зі своєю сім'єю і запуск ланцюга подій, які дозволили розкрити дії Плагге під час війни. Оскільки Плагге не мав нащадків, президент Технічного університету Дармштадта прийняв нагороду від його імені. У лютому 2006 року військова частина в Пфунгштадті, яка раніше називалася Франкенштайн-казерне, була перейменована в Карл-Плагге-казерне. Бюст Плагге був встановлений на шкільному майданчику гімназії Людвіга-Георга в Дармштадті. Після археологічних робіт, проведених на майданчику HKP 562 в 2017 році, у Вільнюсі в наступному році був показаний документальний фільм про Плагге і табір «Карл Плагге: добрий нацист».

Дії Плагге були вельми незвичайні; далеко не всі солдати вермахту допомагали євреям під час Голокосту. Однак солдати під його командуванням та інші офіційні особи вермахту, в тому числі Ганс Крістіан Гінгст, цивільний адміністратор окупованого німцями Вільнюса, знали про рятувальні дії Плагге і не засуджували його. Історик Кім Прімель, вивчаючи членів вермахту, які рятували євреїв у Вільнюсі, прийшов до висновку, що Плагге «залишався в сірій зоні морального компромісу, який, проте, був життєво важливий для успіху [його] рятувальних зусиль».

== Цитати ==
* Про себе: ''«Можливо, іншим не вистачило рішучості, щоб запобігти цьому жаху. Я ніколи не думав, що ця робота вимагає стільки мужності. Тут може допомогти тільки моральна сила, яка живе в глибині свідомості кожного. Більш того, для цього потрібно добра воля, хороша ідея і відданість поставленій задачі. Я ніколи не відчував, що знаходився у великій небезпеці. По суті, я не герой, а боязка людина.»''

== Нагороди ==
* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]] 2-го класу
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами
* [[Пам'ятна військова медаль (Угорщина)]] з мечами
* [[Медаль за участь у Європейській війні (1915—1918)]] з мечами ([[Болгарія]])
* [[Хрест Воєнних заслуг (Німеччина)|Хрест Воєнних заслуг]] 2-го і 1-го класу з мечами
* Почесне звання «[[Праведник народів світу]]» (11 квітня 2005; посмертно)

== Примітки ==
 {{примітки}}

== Література ==
{{refbegin}}
* {{cite book|title=Ghetto in Flames: The Struggle and Destruction of the Jews in Vilna in the Holocaust|last=Arad|first=Yitzhak|year=1982|location=New York|publisher=Holocaust Library|pages=|authorlink=Yitzhak Arad|ref=harv|isbn=9780896040434}}
* {{cite book|last=Good|first=Michael|title=The Search For Major Plagge: The Nazi Who Saved Jews|url=https://archive.org/details/searchformajorpl0000good|location=Fordham|publisher=Fordham University Press|year=2005|isbn=0-8232-2440-6|ref=harv}}
* {{cite book|last=Guzenberg|first=Irina|year=2002|title=The HKP Jewish Labor Camp|location=Vilnius|publisher=Vilna Gaon State Jewish Museum|ref=harv|isbn=9789955955610}}
* {{cite journal|last1=Priemel|first1=Kim C.|title=Into the grey zone: Wehrmacht bystanders, German labor market policy and the Holocaust|journal=Journal of Genocide Research|date=September 2008|volume=10|issue=3|pages=389–411|doi=10.1080/14623520802305743|ref=harv}}
* {{cite journal|last1=Schoeps|first1=Karl-Heinz|title=Holocaust and Resistance in Vilnius: Rescuers in "Wehrmacht" Uniforms|journal=German Studies Review|date=2008|volume=31|issue=3|pages=489–512|jstor=27668589|ref=harv}}
{{refend}}

== Посилання ==
{{refbegin}}
* {{cite web |author=Bauman, Paul |title=Major Plagge |url=http://www.paulbaumangeophysics.com/blog/major-plagge |website=Paul Bauman Geophysics |accessdate=23 жовтня 2018 |language=en |date=23 липня 2017 |ref=harv |archive-date=23 жовтня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181023200040/http://www.paulbaumangeophysics.com/blog/major-plagge }}
* {{cite news |title=Pfungstadt: Auch Bundeswehr ehrt Karl Plagge |url=http://www.faz.net/aktuell/rhein-main/region-und-hessen/pfungstadt-auch-bundeswehr-ehrt-karl-plagge-1304726.html |accessdate=23 жовтня 2018 |work=[[Frankfurter Allgemeine Zeitung]] |agency=FAZ |date=8 лютого 2006 |ref=FAZ |language=de |trans-title=The Bundeswehr also honors Karl Plagge |archive-date=30 квітня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190430234253/https://www.faz.net/aktuell/rhein-main/region-und-hessen/pfungstadt-auch-bundeswehr-ehrt-karl-plagge-1304726.html }}
* {{cite web |author=Good, Michael |title=Moral Courage |url=https://searchformajorplagge.com/moral-courage |website=The Search for Major Plagge |accessdate=23 жовтня 2018 |ref=harv |language=en |date=2018 |archive-date=30 квітня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190430234244/https://searchformajorplagge.com/moral-courage }}
* {{cite web |title=Premiere screening of the film "The Good Nazi" Held in the Museum |url=http://www.jmuseum.lt/en/news/i/708/premiere-screening-of-the-film-the-good-nazi-held-in-the-museum/ |publisher=Vilna Gaon State Jewish Museum |accessdate=23 жовтня 2018 |ref=Vilna Gaon State Jewish Museum |language=en |date=13 липня 2018 |archive-date=23 жовтня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181023200152/http://www.jmuseum.lt/en/news/i/708/premiere-screening-of-the-film-the-good-nazi-held-in-the-museum/ }}
{{refend}}

{{DEFAULTSORT:Плагге Карл}}
{{Нормативний контроль}}
[[Категорія:Німецькі інженери]]
[[Категорія:Члени НСДАП]]
[[Категорія:Німецькі військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Німеччини]]
[[Категорія:Праведники народів світу з Німеччини]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо об'єкти]]
[[Категорія:Люди, які хворіли на поліомієліт]]

title: нім. Karl Plagge

Народився: 10 липня 1897 · Дармштадт, Німецький Райх

Помер: 19 червня 1957 (59 років) · Дармштадт, Гессен, ФРН

Поховання: Alter Friedhof Darmstadtd

Країна: Німецька імперія · Третій Райх · ФРН

Діяльність: інженер, боєць опору, військовослужбовець

Alma mater: Дармштадтський технічний університет

Учасник: Перша світова війна і Друга світова війна

Військове звання: Майор

Партія: Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини

Нагороди: | Залізний хрест 2-го класу | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | Пам'ятна військова медаль (Угорщина) | | Медаль за участь у Європейській війні (1915—1918) | Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами | Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами |

title: Партія

Залізний хрест 2-го класу: Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) · Пам'ятна військова медаль (Угорщина)

Медаль за участь у Європейській війні (1915—1918): Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами · Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами


text:
# Федеральний інститут освіти, науки і технологій Баїя
Федеральний інститут освіти, науки і технологій Баїя (порт. Instituto Federal da Bahia), (IFBA) — державний навчальний заклад Бразилії, що входить до системи федеральних інститутів освіти, науки та технологій. Заснований шляхом реорганізації Федерального Центру технічної освіти штату Баїя (CEFET/BA) відповідно до Федерального закону № 11.892.

## Розташування
Ректорат IFBA знаходиться в Салвадорі, у районі Канела. Один із головних кампусів — кампус Салвадор, розташований у районі Барбалхо.
Інститут має мережу навчальних закладів, розміщених у стратегічних регіонах штату Баїя.

## Історія
IFBA веде свою історію від Школи майстрів Баїя, заснованої 2 червня 1910 року. Заклад почав роботу в Баїйському Робітничому центрі, пропонуючи курси з пошиття одягу, палітурної справи, ковальства, шевської справи та столярних виробів.
1926 року школа переїхала до Барбальхо, де діє і сьогодні. У 1937 році її перейменували на Промисловий ліцей Салвадору, а 1942 року вона отримала назву Технічне училище Салвадору, запровадивши перші технічні курси.
У наступні десятиліття заклад неодноразово реформували, поки 2008 року він офіційно став Федеральним Інститутом освіти, науки і технологій Баїя (IFBA).

## Освітня діяльність
IFBA пропонує професійну технічну освіту на всіх рівнях, включаючи середню, технічну, вищу та післядипломну. Навчальні програми охоплюють різні галузі знань, із постійним оновленням відповідно до сучасних освітніх та виробничих тенденцій.

## Кампуси та розвиток
На сьогодні IFBA має 12 кампусів, розташованих у різних регіонах Баїя. У 2012 році відкрився ще один кампус в районі Авіаріо.

wikitext:
{{Картка:Університет}}

'''Федеральний інститут освіти, науки і технологій Баїя''' ({{lang-pt|Instituto Federal da Bahia}}), (''IFBA'') — державний навчальний заклад [[Бразилія|Бразилії]], що входить до системи федеральних інститутів освіти, науки та технологій. Заснований шляхом реорганізації Федерального Центру технічної освіти штату [[Баїя]] (CEFET/BA) відповідно до Федерального закону № 11.892<ref>{{Cite web|url=https://www.planalto.gov.br/ccivil_03/_Ato2007-2010/2008/Lei/L11892.htm|website=www.planalto.gov.br|title=LEI Nº 11.892, DE 29 DE DEZEMBRO DE 2008|accessdate=2025-06-09|мова=порт.}}</ref>.

== Розташування ==
Ректорат IFBA знаходиться в [[Салвадор (Бразилія)|Салвадорі]], у районі Канела<ref>{{Cite web|url=https://portal.ifba.edu.br/salvador/institucional/o-campus/apresentacao|автор=Andréa Costa|website=Instituto Federal da Bahia|title=Apresentação|accessdate=2025-06-09|мова=порт.}}</ref>. Один із головних кампусів — кампус Салвадор, розташований у районі Барбалхо<ref>{{Cite web|url=https://portal.ifba.edu.br/noticias/2025/campus-salvador-recebe-vereadora-para-discutir-assuntos-de-interesse-publico-e-do-ifba|website=Instituto Federal da Bahia|автор=Jamile Teixeira|title=Campus Salvador recebe vereadora para discutir assuntos de interesse público e do IFBA|date=2025-05-12|accessdate=2025-06-09|мова=порт.}}</ref>.

Інститут має мережу навчальних закладів, розміщених у стратегічних регіонах штату Баїя.

== Історія ==
IFBA веде свою історію від Школи майстрів Баїя, заснованої 2 червня 1910 року. Заклад почав роботу в Баїйському Робітничому центрі, пропонуючи курси з пошиття одягу, палітурної справи, ковальства, шевської справи та столярних виробів.

1926 року школа переїхала до Барбальхо, де діє і сьогодні. У 1937 році її перейменували на Промисловий ліцей Салвадору, а 1942 року вона отримала назву Технічне училище Салвадору, запровадивши перші технічні курси.

У наступні десятиліття заклад неодноразово реформували, поки 2008 року він офіційно став Федеральним Інститутом освіти, науки і технологій Баїя (IFBA).

== Освітня діяльність ==
IFBA пропонує професійну технічну освіту на всіх рівнях, включаючи середню, технічну, вищу та післядипломну. Навчальні програми охоплюють різні галузі знань, із постійним оновленням відповідно до сучасних освітніх та виробничих тенденцій.

== Кампуси та розвиток ==
На сьогодні IFBA має 12 кампусів, розташованих у різних регіонах Баїя. У 2012 році відкрився ще один кампус в районі Авіаріо.

== Див. також ==
* [[Федеральний університет штату Баїя]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
[https://www.ifba.edu.br/ Офіційний сайт]

[[Категорія:Салвадор (Бразилія)]]
[[Категорія:Освіта в Бразилії]]

title: IFBA

Тип: Federal Institute of Education, Science and Technologyd

Країна: Бразилія

Складається з: Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Vitoria da Conquistad, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Valencad, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Simoes Filhod, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Santo Amarod, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Porto Segurod, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Eunapolisd, Centro Federal de Educacao Ciencia e Tecnologia da Bahia - Campus Camacarid і Q130565900?

Штаб-квартира: Салвадор


text:
# Carmen (гурт)
Carmen — британсько-американський гурт, основний період творчості якого припав на 1970—1975 рр. Стиль гурту можна схарактеризувати як поєднання стилів року, фламенко та танцювальної музики. Хоча записи та концертні виступи цього гурту здобули певний успіх, найбільше значення мав внесок його учасників у відоміших рок-гуртах.
Перший альбом Carmen, Fandangos in Space, піднявся на 46 сходинку в рейтингу журналу Rolling Stone «50 найвизначніших альбомів прогресивного року всіх часів».

## Історія
Засновником гурту був Девід Кларк Аллен [Архівовано 11 грудня 2016 у Wayback Machine.], мешканець штату Каліфорнія мексикансько-американського походження, який навчався гри фламенко на гітарі. Спочатку в гурті було сім учасників, які розпочали свою діяльність у місті Лос-Анджелес у США. На початку 1970-х гурт переїхав до Лондона в Англії, де незабаром його склад остаточно сформувався як квінтет.
У Лондоні члени гурту подружилися з кількома рок-зірками того часу, зокрема з Девідом Бові, Марком Боланом і Браяном Феррі. Скориставшися послугами продюсера Тоні Вісконті, гурт Carmen випустив три альбоми: Fandangos in Space (1973), Dancing on a Cold Wind (1974) і The Gypsies (1975).
На початку 1975 р. гурт досяг піку свої популярності та грав на розігріві під час виступів відомих гуртів, як-от Santana, Blue Öyster Cult та Electric Light Orchestra, а також три місяці їздив у концертне турне на розігріві в гурту Jethro Tull.
Під час запису альбому The Gypsies в Лонгв'ю Фарм відбулася низка несприятливих подій. Пол Фентон серйозно травмував коліно, поставивши цим хрест на своїй кар'єрі ударника на багато років. Carmen і Тоні Вісконті припинили свою музичну співпрацю, і з гурту пішов його менеджер. Гурт Carmen завершив запис останнього альбому в 1975 р. і незабаром розпався.

## Музика
Зазвичай під час сценічних виступів Carmen Роберто Амарал і Енджела Аллен танцювали на спеціально підсиленій підлозі сцени, отже їхній танець фламенко-сапатеадо став невіддільною частиною музики. Додатковий іспанський вплив на їхній звук охоплював інтерлюдії на акустичній гітарі в стилі фламенко, слова іспанською мовою в деяких піснях, теми зрадженого кохання, що нагадували творчість відомого іспанського поета Федеріко Гарсія Лорка, а також кастаньєти. Усі вищенаведені елементи підтримувалися традиційною роковою ритм-секцією.

## Подальша кар'єра учасників гурту

### Девід Кларк Аллен
Девід Кларк Аллен продовжував музичну кар'єру — він працював із Джеком Ніцше та грав гітарну партію в сольному альбомі Мішел Філіпс, був сесійним фламенко-гітаристом у звуковій доріжці, яку продюсував Джорджо Мородер грав гітарну партію фламенко в телевізійному серіалі «Біонічна жінка» під керівництвом Герба Коена, який був менеджером відомих гуртів, як-от Frank Zappa, Tom Waits і Alice Cooper, і писав пісні для Агнети з гурту ABBA: Shame and Stay з альбому Wrap Your Arms Around Me та Heart Beats Stronger для шведського дуету Katz. У 1984 р. йому поставили діагноз рак горла та зробили операцію. Після цього він переосмислив своє життя та здобув визнання як фотограф і сексуальний антрополог під псевдонімом Гауск Ренделл (Housk Randall). У нього є низка опублікованих книг, зокрема The Customised Body (вид. Serpents Tail) і Rituals of Love (вид. Picador), обидві написані спільно з Тедом Полемусом (Ted Polhemus). Спочатку він досліджував еротичну антропологію, а надалі спеціалізувався на чорно-білих сімейних портретах у Лондоні.
У 2006 р. студія звукозапису Angel Air перевидала три альбоми Carmen. Ця подія стала каталізатором і надихнула Аллена на створення нової музики. Widescreen — його перший музичний альбом за 30 років  — вийшов в одному виданні з альбомом The Gypsies і звів Аллена з продюсером і звукорежисером Лоренсом Лашем. Новий альбом став початком  нового гурту — Widescreen (що випустив альбом із назвою En Mi Vida, який можна придбати в магазині iTunes), який згодом було перейменовано на Flamexicano!. Нині Девід виступає зі своїм новим рок-гуртом з американо-латинським корінням, Papa Tigre!

### Джон Гласкок
Гласкок приєднався до гурту Jethro Tull у 1975 р., а Енджела Аллен, з якою у нього на той час були романтичні стосунки, заспівала бек-вокал у пісні Jethro Tull Too Old to Rock 'n' Roll: Too Young to Die!. Незабаром після цього вони розійшлися, а в 1979 р., у віці 28 років, життя Гласкока раптово обірвалося через ускладнення, викликані вродженою хворобою серця.

### Енджела Аллен
Енджела Аллен переїхала до Лос-Анджелеса та продовжує співати. Вона виконала вокальну партію в альбомі Widescreen.

### Пол Фентон
Пол Фентон зазнав важкої травми під час падіння з коня на час розпаду Carmen. Він уже здобув визнання барабанщика за межами Carmen, зокрема він працював із гуртом T-Rex Марка Болана; згодом він продовжив грати в гурті, створеному на честь Болана.

### Роберто Амарал
Нині Роберто Амарал мешкає в місті Ван-Найс у штаті Каліфорнія. Він продовжив заняття музикою як співак, автор пісень і продюсер. Водночас він став одним із найвідоміших учителів/хореографів фламенко в Південній Каліфорнії. Після більше ніж 30 років його танцювальні колективи Fuego Flamenco та Espana clasica продовжують отримувати визнання глядачів і критиків. Нині він бере участь у написанні книги як один із її авторів, а також пише музику для оригінальної п'єси, у якій танцюють фламенко. Він також створив продюсерську компанію Delicia Music.

## Дискографія
У жовтні 2006 р. перші два альбоми були перевидані студією звукозапису Angel Air у вигляді дводискового видання. У травні 2007 р. ця студія перевидала третій альбом Carmen, The Gypsies, також у вигляді дводискового видання. Другий диск, під назвою Widescreen, містить нові інструментальні записи Девіда Кларка Аллена.
Widescreen — гурт, який Девід створив разом із Лоуренсом Елліот-Поттером — підтримував гурт The Buena Vista Social Club, гітариста Eliades Ochoa та гурт Ojos de Brujo та регулярно виступав упродовж багатьох років на фестивалях у Великій Британії.
- Fandangos in Space (1973 р.)
- Dancing on a Cold Wind (1974 р.)
- The Gypsies (1975 р.)

## Учасники гурту[5]
- Девід Кларк Аллен — вокал, акустичні гітари фламенко, електрогітари, синтезатор, мелотрон, фортепіано, бек-вокал, слова пісень (1970—1975 рр.)
- Енджела Аллен — вокал, синтезатор, мелотрон, фортепіано, бек-вокал, танцівниця (1970—1975 рр.)
- Роберто Амарал — вокал і бек-вокал, слова пісень, танцівник (1971—1975 рр.)
- Джон Гласкок — бас-гітара, бас-педалі, синтезатори, вокал і бек-вокал, слова пісень (1972—1975 рр.)
- Пол Фентон — ударні, перкусія, бек-вокал (1973—1975 рр.)
- Браян Гласкок — ударні (1970—1973 рр.)
- Денніс Треротола — вокал (1970—1971 рр.)
- Едам Муді — гітари (1970—1971 рр.)
- Марк Муді — бас-гітара (1970—1971 рр.)
- Вісенте — танцівник (1970—1971 рр.)
- Рік Чавез — гітари (1971—1972 рр.)
- Марк Ентоні — гітари, слова та музика пісень (1970—1972 рр.)
- Найджел Гріггз — бас-гітара (1971—1972 рр.) Найджел також грав на бас-гітарі в гурті Split Enz з 1977 р. по 1984 р. і виступав у гурті Schnell Fenster з 1986 р. по 1992 р.

title: Carmen (гурт)

wikitext:
{{Музичний колектив
| Назва      = Carmen
| Фотографія = Carmen band members.jpg
| Попередні назви   =
| Ключ       = *
| Роки       = [[1970]]—[[1975]]
| Країна     = [[Сполучені Штати Америки|США]]-[[Велика Британія]]
| Жанр       = [[Прогресивний рок]], [[фламенко-рок]]
| Лейбл      = [[Mercury Records]] / [[EMI]] / [[Angel Air]]
| Склад      = [[Девід Кларк Аллен]],
Джон Гласкок,
Енджела Аллен,
Пол Фентон,
Роберто Амарал

| Колишні_учасники = Девід Кларк Аллен,
Енджела Аллен,
Брайан Гласкок,
Денніс Треротола,
Едам Муді,
Марк Муді,
Вісенте,
Роберто Амарал,
Рік Чавез,
Марк Ентоні,
Найджел Гріггз,
Джон Гласкок,
Пол Фентон

| Сайт       = http://www.davidclarkallen.net
}}
'''Carmen''' — британсько-американський гурт, основний період творчості якого припав на 1970—1975 рр. [[Музичний стиль|Стиль]] гурту можна схарактеризувати як поєднання стилів [[Рок-музика|року]], [[фламенко]] та танцювальної музики. Хоча записи та концертні виступи цього гурту здобули певний успіх, найбільше значення мав внесок його учасників у відоміших рок-гуртах.

Перший альбом Carmen, ''[[Fandangos in Space]]'', піднявся на 46 сходинку в рейтингу журналу [[Rolling Stone]] «''50 найвизначніших альбомів прогресивного року всіх часів»''<ref>{{Cite web |url=http://www.rollingstone.com/music/lists/50-greatest-prog-rock-albums-of-all-time-20150617/carmen-fandangos-in-space-1973-20150616 |title=Архівована копія |accessdate=21 лютого 2016 |archive-date=19 лютого 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160219214529/http://www.rollingstone.com/music/lists/50-greatest-prog-rock-albums-of-all-time-20150617/carmen-fandangos-in-space-1973-20150616 }}</ref>.

== Історія ==
Засновником гурту був [http://www.davidclarkallen.net Девід Кларк Аллен] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161211163251/http://www.davidclarkallen.net/ |date=11 грудня 2016 }}, мешканець [[Каліфорнія|штату Каліфорнія]] мексикансько-американського походження, який навчався гри фламенко на гітарі. Спочатку в гурті було сім учасників, які розпочали свою діяльність у місті [[Лос-Анджелес]] у США. На початку 1970-х гурт переїхав до Лондона в Англії, де незабаром його склад остаточно сформувався як [[квінтет]].

У Лондоні члени гурту подружилися з кількома рок-зірками того часу, зокрема з [[Девід Бові|Девідом Бові]], [[Марк Болан|Марком Боланом]] і [[Браян Феррі|Браяном Феррі]]. Скориставшися послугами продюсера [[Тоні Вісконті]], гурт Carmen випустив три альбоми: ''Fandangos in Space'' (1973), ''Dancing on a Cold Wind'' (1974) і ''The Gypsies'' (1975).

На початку 1975 р. гурт досяг піку свої популярності та грав на розігріві під час виступів відомих гуртів, як-от [[Карлос Сантана|Santana]], [[Blue Öyster Cult]] та [[Electric Light Orchestra]], а також три місяці їздив у концертне турне на розігріві в гурту [[Jethro Tull]].

Під час запису альбому ''The Gypsies'' в Лонгв'ю Фарм відбулася низка несприятливих подій. Пол Фентон серйозно травмував коліно, поставивши цим хрест на своїй кар'єрі ударника на багато років. ''Carmen'' і Тоні Вісконті припинили свою музичну співпрацю, і з гурту пішов його менеджер. Гурт ''Carmen'' завершив запис останнього альбому в 1975 р. і незабаром розпався.

== Музика ==
Зазвичай під час сценічних виступів ''Carmen'' Роберто Амарал і Енджела Аллен танцювали на спеціально підсиленій підлозі сцени, отже їхній танець фламенко-сапатеадо став невіддільною частиною музики. Додатковий іспанський вплив на їхній звук охоплював інтерлюдії на акустичній гітарі в стилі фламенко, слова іспанською мовою в деяких піснях, теми зрадженого кохання, що нагадували творчість відомого іспанського поета [[Федеріко Гарсія Лорка]], а також [[кастаньєти]]. Усі вищенаведені елементи підтримувалися традиційною роковою ритм-секцією.

== Подальша кар'єра учасників гурту ==

=== Девід Кларк Аллен ===
Девід Кларк Аллен продовжував музичну кар'єру — він працював із Джеком Ніцше та грав гітарну партію в сольному альбомі Мішел Філіпс, був сесійним фламенко-гітаристом у звуковій доріжці, яку продюсував [[Джорджо Мородер]] грав гітарну партію фламенко в телевізійному серіалі «Біонічна жінка» під керівництвом Герба Коена, який був менеджером відомих гуртів, як-от ''Frank Zappa'', ''Tom Waits'' і ''[[Еліс Купер|Alice Cooper]]'', і писав пісні для [[Агнета Фельтскуг|Агнети]] з гурту [[ABBA]]: ''Shame and Stay'' з альбому ''Wrap Your Arms Around Me'' та ''Heart Beats Stronger'' для шведського дуету ''Katz''. У 1984 р. йому поставили діагноз [[рак горла]] та зробили операцію. Після цього він переосмислив своє життя та здобув визнання як фотограф і сексуальний антрополог під псевдонімом Гауск Ренделл (''Housk Randall''). У нього є низка опублікованих книг, зокрема ''The Customised Body'' (вид. ''Serpents Tail'') і ''Rituals of Love'' (вид. ''Picador''), обидві написані спільно з Тедом Полемусом (''Ted Polhemus''). Спочатку він досліджував еротичну антропологію, а надалі спеціалізувався на чорно-білих сімейних портретах у Лондоні.

У 2006 р. студія звукозапису ''Angel Air'' перевидала три альбоми ''Carmen''. Ця подія стала каталізатором і надихнула Аллена на створення нової музики. ''Widescreen'' — його перший музичний альбом за 30 років  — вийшов в одному виданні з альбомом ''The Gypsies'' і звів Аллена з продюсером і звукорежисером Лоренсом Лашем. Новий альбом став початком  нового гурту — ''Widescreen'' (що випустив альбом із назвою ''En Mi Vida'', який можна придбати в магазині iTunes), який згодом було перейменовано на ''Flamexicano!''. Нині Девід виступає зі своїм новим рок-гуртом з американо-латинським корінням, Papa Tigre!<ref>{{Cite web |url=http://www.davidclarkallen.net/ |title=Архівована копія |accessdate=21 квітня 2022 |archive-date=11 грудня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161211163251/http://www.davidclarkallen.net/ }}</ref><ref>http://www.facebook.com/thedavidclarkallenpage</ref>

=== Джон Гласкок ===
Гласкок приєднався до гурту [[Jethro Tull]] у 1975 р., а Енджела Аллен, з якою у нього на той час були романтичні стосунки, заспівала бек-вокал у пісні ''Jethro Tull'' ''[[Too Old to Rock'n'Roll: Too Young to Die!|Too Old to Rock 'n' Roll: Too Young to Die!]]''. Незабаром після цього вони розійшлися, а в 1979 р., у віці 28 років, життя Гласкока раптово обірвалося через ускладнення, викликані вродженою хворобою серця.

=== Енджела Аллен ===
Енджела Аллен переїхала до Лос-Анджелеса та продовжує співати. Вона виконала вокальну партію в альбомі ''Widescreen''.

=== Пол Фентон ===
Пол Фентон зазнав важкої травми під час падіння з коня на час розпаду ''Carmen''. Він уже здобув визнання барабанщика за межами ''Carmen'', зокрема він працював із гуртом [[Тиранозавр|T-Rex]] Марка Болана; згодом він продовжив грати в гурті, створеному на честь Болана.

=== Роберто Амарал ===
Нині Роберто Амарал мешкає в місті Ван-Найс у штаті Каліфорнія. Він продовжив заняття музикою як співак, автор пісень і продюсер. Водночас він став одним із найвідоміших учителів/хореографів фламенко в Південній Каліфорнії. Після більше ніж 30 років його танцювальні колективи ''Fuego Flamenco'' та ''Espana clasica'' продовжують отримувати визнання глядачів і критиків. Нині він бере участь у написанні книги як один із її авторів, а також пише музику для оригінальної п'єси, у якій танцюють фламенко. Він також створив продюсерську компанію ''Delicia Music''.

== Дискографія ==
У жовтні 2006 р. перші два альбоми були перевидані студією звукозапису ''Angel Air'' у вигляді дводискового видання. У травні 2007 р. ця студія перевидала третій альбом ''Carmen'', ''The Gypsies,'' також у вигляді дводискового видання. Другий диск, під назвою ''Widescreen'', містить нові інструментальні записи Девіда Кларка Аллена<ref>A review of this 2 CD set is available [http://www.getreadytorock.com/reviews2007/carmen2.htm here] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150925223253/http://www.getreadytorock.com/reviews2007/carmen2.htm |date=25 вересня 2015 }}.</ref>.

''Widescreen'' — гурт, який Девід створив разом із Лоуренсом Елліот-Поттером — підтримував гурт ''The Buena Vista Social Club'', гітариста ''Eliades Ochoa'' та гурт ''Ojos de Brujo'' та регулярно виступав упродовж багатьох років на фестивалях у Великій Британії.
* ''Fandangos in Space'' (1973 р.)
* ''Dancing on a Cold Wind'' (1974 р.)
* ''The Gypsies'' (1975 р.)

== Учасники гурту<ref>{{Cite web|title=CARMEN Dancing On A cold Wind  Fandango In Spase プログレッシブロックの部屋です|url=http://music.geocities.jp/carmen_slrz1040/|website=web.archive.org|date=2016-05-28|accessdate=2023-04-09|archive-date=2016-05-28|archive-url=https://web.archive.org/web/20160528021426/http://music.geocities.jp/carmen_slrz1040/}}</ref> ==
* Девід Кларк Аллен — вокал, акустичні гітари фламенко, електрогітари, синтезатор, [[мелотрон]], фортепіано, бек-вокал, слова пісень (1970—1975 рр.)
* Енджела Аллен — вокал, синтезатор, мелотрон, фортепіано, бек-вокал, танцівниця (1970—1975 рр.)
* Роберто Амарал — вокал і бек-вокал, слова пісень, танцівник (1971—1975 рр.)
* Джон Гласкок — бас-гітара, бас-педалі, синтезатори, вокал і бек-вокал, слова пісень (1972—1975 рр.)
* Пол Фентон — ударні, перкусія, бек-вокал (1973—1975 рр.)
* Браян Гласкок — ударні (1970—1973 рр.)
* Денніс Треротола — вокал (1970—1971 рр.)
* Едам Муді — гітари (1970—1971 рр.)
* Марк Муді — бас-гітара (1970—1971 рр.)
* Вісенте — танцівник (1970—1971 рр.)
* Рік Чавез — гітари (1971—1972 рр.)
* Марк Ентоні — гітари, слова та музика пісень (1970—1972 рр.)
* Найджел Гріггз — бас-гітара (1971—1972 рр.) Найджел також грав на бас-гітарі в гурті Split Enz з 1977 р. по 1984 р. і виступав у гурті Schnell Fenster з 1986 р. по 1992 р.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
* http://www.studiowner.com/essays/essay.asp?books=0&pagnum=82 — {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304035305/http://www.studiowner.com/essays/essay.asp?books=0&pagnum=82 |date=4 березня 2016 }} мемуари про гурт Carmen від Studio owner.
* http://www.epmusic.biz — {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100801214131/http://www.epmusic.biz/ |date=1 серпня 2010 }} ліцензії для гурту Carmen.
* https://web.archive.org/web/20160528021426/http://music.geocities.jp/carmen_slrz1040/
* http://www.davidclarkallen.net {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161211163251/http://www.davidclarkallen.net/ |date=11 грудня 2016 }}

{{DEFAULTSORT:Carmen}}
[[Категорія:Американські прогресивно-рокові гурти]]
[[Категорія:Прогресивні рок-гурти Великої Британії]]

title: Основна інформація

Жанр: Прогресивний рок, фламенко-рок

Країна: США-Велика Британія

Лейбл: Mercury Records / EMI / Angel Air

Склад: Девід Кларк Аллен, · Джон Гласкок, · Енджела Аллен, · Пол Фентон, · Роберто Амарал

Колишні · учасники: Девід Кларк Аллен, · Енджела Аллен, · Брайан Гласкок, · Денніс Треротола, · Едам Муді, · Марк Муді, · Вісенте, · Роберто Амарал, · Рік Чавез, · Марк Ентоні, · Найджел Гріггз, · Джон Гласкок, · Пол Фентон


text:
# Трубецький Юрій Петрович
Юрій Петрович Трубєцький (*Jerzy Trubecki, Юрий Петрович Трубецкой, бл. 1643  —12 липня 1679) — спочатку польський, потім московський князь, боярин, державний та військовий діяч Московського царства.

## Життєпис
Походив з аристократичного роду Трубецьких. Син Петра Трубецького, камергера королівського двору, маршалка Стародуба, й Ельжбети Друцької-Соколинської. Народився близько 1643 року в Стародубі. Хрещений у католицькій вірі.
У 1644 році помирає його батько. Юрій опиняється під опікою матері. Того ж року після уточнення кордонів між Річчю Посполитою та Московською державою малолітній Юрій з матір'ю втратив родинне Трубчевське князівство, що відійшло до Москви.
1649 року після початку повстання під проводом Богдана Хмельницького було зайнято Стародубщину, що увійшла до складу Ніжинського полку. Проте молодий Трубецький залишився в місті. У 1654 році з втручання Московського царства на боці Козацької держави починається її війна з Річчю Посполитою. Тоді ж його родич Олексій Трубєцкой, з московської гілки, увозить Юрія до Москви. Тут той переходить у православ'я.
1660 році призначається стольником. 1666 році оженився на доньці князя Василя Андрійовича Голіцина, отримавши у посаг село Богородське-Красково в Московському повіті. Брав участь у війні проти Речі Посполитої.
У 1673 році отримує від царя Олексія I чин боярина. Того ж року призначається Київським воєводою. Втім, керував переважно областю навколо Києва та лівобережною частиною колишнього польського воєводства.
У 1676 році брав участь у коронації царя Феодора III. Під час церемонії тримав царський скіпетр. З 1678 року керував Київським воєводством з Москви. Зумів придбати численні маєтності (за гроші та в подарунок від царя). Помер у 1679 році. Поховано в Троїцько-Сергієвій лаврі.

## Родина
Дружина — Ірина Голіцина, донька князя Василя Андрійовича Голіцина.
- Іван (1667—1750), боярин, генерал-фельдмаршал Російської імперії
- Юрій (1668—1739), дійсний таємний радник, сенатор

title: Трубецький Юрій Петрович

wikitext:
{{Особа
|ім'я = Юрій Петрович Трубецький
|місце_проживання =
|зображення =
|підпис_зображення =
|ім'я_при_народженні =
|дата_народження = бл. [[1643]]
|місце_народження =
|дата_смерті =
|місце_смерті =
|причина_смерті =
|підданство = Річ Посполита
Московське царство
|національність = русин
|конфесія = католицтво
православ'я
|відомий_(відома) =
|рід_діяльності =
|титул = князь
|посада = Київський воєвода
|термін = 1673—1679 роки
|попередник =
|наступник =
|дружина = Ірина Василівна Голіцина
|діти =
|рід = [[Трубецькі]]
|родичі =
|батько =
|матір =
|нагороди =
|зріст =
|вага =
|герб = Trubetskoy Coat of Arms.png
|місце смерті =
|військове звання =
|громадянство =
|поховання =
|жінка =
|дата смерті =
|місце народження =
|дата народження =
|оригінал імені =
|партія =
}}
'''Юрій Петрович Трубєцький''' (*''Jerzy Trubecki'', ''Юрий Петрович Трубецкой'', бл. [[1643]]  —[[12 липня]] [[1679]]) — спочатку польський, потім московський [[князь]], [[боярин]], державний та військовий діяч [[Московське царство|Московського царства]].

== Життєпис ==
Походив з аристократичного роду [[Трубецькі|Трубецьких]]. Син Петра Трубецького, камергера королівського двору, маршалка Стародуба, й Ельжбети Друцької-Соколинської. Народився близько 1643 року в Стародубі. Хрещений у католицькій вірі.

У 1644 році помирає його батько. Юрій опиняється під опікою матері. Того ж року після уточнення кордонів між Річчю Посполитою та Московською державою малолітній Юрій з матір'ю втратив родинне Трубчевське князівство, що відійшло до Москви.

1649 року після початку повстання під проводом Богдана Хмельницького було зайнято Стародубщину, що увійшла до складу Ніжинського полку. Проте молодий Трубецький залишився в місті. У 1654 році з втручання Московського царства на боці Козацької держави починається її війна з Річчю Посполитою. Тоді ж його родич [[Трубецькой Олексій Микитович|Олексій Трубєцкой]], з московської гілки, увозить Юрія до Москви. Тут той переходить у православ'я.

1660 році призначається стольником. 1666 році оженився на доньці князя Василя Андрійовича Голіцина, отримавши у посаг село Богородське-Красково в Московському повіті. Брав участь у війні проти Речі Посполитої.

У 1673 році отримує від царя [[Олексій Михайлович|Олексія I]] чин боярина. Того ж року призначається Київським воєводою. Втім, керував переважно областю навколо Києва та лівобережною частиною колишнього польського воєводства.

У 1676 році брав участь у коронації царя [[Федір Олексійович|Феодора III]]. Під час церемонії тримав царський скіпетр. З 1678 року керував Київським воєводством з Москви. Зумів придбати численні маєтності (за гроші та в подарунок від царя). Помер у 1679 році. Поховано в Троїцько-Сергієвій лаврі.

== Родина ==
Дружина — Ірина Голіцина, донька князя Василя Андрійовича Голіцина.

* [[Трубецькой Іван Юрійович|Іван]] (1667—1750), боярин, [[генерал-фельдмаршал]] Російської імперії
* [[Трубецькой Юрій Юрійович|Юрій]] (1668—1739), [[дійсний таємний радник]], сенатор

== Джерела ==
* ''Мачульский Е. Н.'' Наше Красково. М: Энциклопедия российских деревень, 1998
* Davies B. L. Warfare, state and society on the Black Sea steppe, 1500—1700, Taylor & Francis, 2007

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Воєводи київські]]
[[Категорія:Трубецькі]]
[[Категорія:Уродженці Стародуба]]

title: Юрій Петрович Трубецький

Народився: 1643 · Стародуб, Річ Посполита

Помер: 12 червня 1679

Підданство: Річ Посполита · Московське царство

Національність: русин

Титул: князь

Посада: Київський воєвода

Конфесія: католицтво · православ'я

Рід: Трубецькі

Батько: Трубецькой Петро Юрійовичd

Мати: Ельжбета Друцька-Соколинськаd

У шлюбі з: Ірина Василівна Голіцина

Діти: Трубецькой Іван Юрійович і Трубецькой Юрій Юрійович


text:
# Бельсберг
Бельсберг (нім. Bölsberg) — громада в Німеччині, розташована в землі Рейнланд-Пфальц. Входить до складу району Вестервальд. Складова частина об'єднання громад Бад-Марінберг (Вестервальд).
Площа — 1,46 км2. Населення становить 222 ос. (станом на 31 грудня 2020).

title: Бельсберг

wikitext:
{{Місто Німеччини
| назва = Бельсберг
| місцева_назва       = Bölsberg
| тип_НП              = громада
| зображення          =
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = DEU Bölsberg COA.svg
| прапор              =
| карта               = Bölsberg im Westerwaldkreis.png
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Бельсберг на карті району
| земля               = [[Рейнланд-Пфальц]]
| округ               =
| район               = [[Вестервальд (район)|Вестервальд]]
| об'єднання громад = [[Бад-Марінберг (Вестервальд, об'єднання громад)|Бад-Марінберг (Вестервальд)]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 470
| площа               = 1.46
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-RP||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-RP||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-RP|07143211}}
| latd=50 | latm=40| lats=07
| longd=7| longm=54| longs=54
| розміщення_підпису = right
| поштовий_код        = 57648
| телефонний_код      = 02661
| стат_код            = 07 1 43 211
| авто_номер          = WW
| вебсайт             = [http://www.bad-marienberg.de/gemeinden-und-buergerservice/ortsgemeinden-und-stadt.html?tx_browser_pi1%5BshowUid%5D=2&cHash=8add04861af12add7657679ad28373aa www.bad-marienberg.de]
}}
'''Бельсберг''' ({{lang-de|Bölsberg}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Рейнланд-Пфальц]]. Входить до складу району [[Вестервальд (район)|Вестервальд]]. Складова частина [[Об'єднання громад (Німеччина)|об'єднання громад]] [[Бад-Марінберг (Вестервальд, об'єднання громад)|Бад-Марінберг (Вестервальд)]].

Площа — 1,46 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-RP|07143211}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-RP||дата}}).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Bölsberg}}
* [http://www.bad-marienberg.de/gemeinden-und-buergerservice/ortsgemeinden-und-stadt.html?tx_browser_pi1%5BshowUid%5D=2&cHash=8add04861af12add7657679ad28373aa Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161108053518/http://www.bad-marienberg.de/gemeinden-und-buergerservice/ortsgemeinden-und-stadt.html?tx_browser_pi1%5BshowUid%5D=2&cHash=8add04861af12add7657679ad28373aa |date=8 листопада 2016 }} {{ref-de}}

{{Район Вестервальд}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=7710967-3}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Рейнланд-Пфальцу]]

title: Координати: 50°40′07″ пн. ш. 7°54′54″ сх. д. / 50.66861° пн. ш. 7.91500° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Рейнланд-Пфальц

Район: Вестервальд

Об'єднання громад: Бад-Марінберг (Вестервальд)

Населення (31 грудня 2020)

Бельсберг на карті району

БельсбергРозташування на карті Німеччини

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)