text:
# Висоцький Володимир Семенович
Мне меньше полувека — сорок с лишним.
Я жив, тобой и Господом храним.
Мне есть что спеть, представ перед Всевышним,
Мне есть чем оправдаться перед Ним.
Володи́мир Семе́нович Висо́цький (рос. Владимир Семёнович Высоцкий; 25 січня 1938, Москва, РРФСР — 25 липня 1980, там само) — радянський актор, співак і поет, класик жанру авторської пісні, автор низки прозаїчних творів. Лауреат Державної премії СРСР (1987, посмертно).
Висоцький написав близько 700 пісень і віршів, з великим успіхом гастролював у СРСР і за кордоном.
Самостійно і у співавторстві створив кілька прозаїчних творів.
Як актор зіграв близько тридцяти ролей у фільмах (зокрема «Місце зустрічі змінити не можна», «Вертикаль»).
Учасник постійної трупи театру Драми і комедії на Таганці.
Висоцький особливо прославився виконанням своїх авторських пісень під акустичну гітару. У роки суворої цензури він зачіпав цілу низку заборонених тем,  — в радянські часи його записи розповсюджувалися здебільшого на магнітоальбомах, йому забороняли зніматися у багатьох фільмах, виїзд за кордон став можливим завдяки активним діям дружини — французької актриси Марини Владі.

## Життєпис
Володимир Висоцький народився 25 січня 1938 року о 9:40 в Москві, у пологовому будинку на 3-й Міщанській вулиці, 61/2. Його батько Семен Володимирович (Вольфович) Висоцький (1916–1997) — родом із Києва, військовий зв'язківець, ветеран Другої світової війни, полковник. Мати — Ніна Максимівна (до шлюбу Серьогіна, 1912–2003)  — за фахом перекладачка з німецької мови.
Дядько Олексій Володимирович Висоцький, (1919–1977) — письменник, учасник Другої світової війни, кавалер трьох орденів Червоного Прапора.

### Походження роду
Рід Висоцьких єврейського походження, з містечка Селець, Пружанського повіту, Гродненської губернії, нині  — Брестської області, Білорусь. Прізвище, ймовірно, пов'язане з назвою міста Високе, Кам'янецького району, Брестської області, або села Висоцьк Дубровицького району Рівненської області (Україна).[джерело?]
Про безпосередніх родичів Володимира Висоцького: його батько Семен Вольфович Висоцький народився в Києві, був військовим, ветераном Другої світової війни, згідно з київськими дослідниками та спогадами кузини поета Ірени Висоцької.
- Батько — Семен Володимирович (Вольфович) Висоцький (1916—1997) — уродженець Києва[14], військовий зв'язківець, ветеран Другої світової війни, кавалер більш ніж 20 орденів і медалей, почесний громадянин міст Кладно і Праги, полковник.
- Дядько — Висоцький Олексій Володимирович (1919—1977)  — письменник, учасник Другої світової війни, артилерист, кавалер трьох орденів Червоного Прапора, полковник.
- Мати  — Ніна Максимівна (до шлюбу Серьогіна), (1912—2003). Закінчила Московський інститут іноземних мов, працювала перекладачкою-референткою німецької мови в іноземному відділі ВЦРПС, потім гідом в «Інтуристі». У перші роки війни служила в бюро транскрипції при Головному управлінні геодезії і картографії МВС СРСР. Закінчила трудову діяльність начальницею бюро технічної документації в НДІхіммаш[15].
- Дід Висоцького по матері, Максим Іванович Серьогін, приїхав до Москви у віці 14 років з села Огарьово Тульської губернії. Пізніше він став працювати швейцаром у різних московських готелях. У них з дружиною Євдокією Андріївною Сінотовою було п'ятеро дітей, у тому числі й Ніна Максимівна. Вона народилася в 1912 році. Після ранньої смерті батьків стала жити самостійно, займаючись вихованням молодшого брата. Працювала перекладачем з німецької мови[15].
- Дідусь та бабуся Висоцького по батькові — Вольф Шльомович Висоцький (1889, Брест-Литовськ — 1962, Москва) та Дора Овсіївна Висоцька (до шлюбу Бронштейн); 1891, Житомир — 1970, Київ) — протягом 1911—1926 рр. мешкали у Києві, пізніше переселилися до Москви. Дора Овсіївна згодом повернулася у Київ, де й жила до смерті у 1970 р. До 2 Світової війни вона одружилася і стала офіційно Дар'я Олексіївна Семененко (прізвище чоловіка). У Києві вона пережила окупацію, довгі десятиліття працювала відомою косметологинею.

### Дитинство
Раннє дитинство Висоцький провів у московській комунальній квартирі на 1-й Міщанській вулиці.

| «На тридцять вісім кімнаток усього одна вбиральня...» Володимир Висоцький про своє раннє дитинство, 1975 |
Після відкриття Східного фронту Другої світової війни з матір'ю евакуювався в Оренбурзьку область. Влітку 1943 року вони повертаються до Москви.
У 1947 році разом з батьком-офіцером, який на той час вже розлучився з матір'ю Володимира, потрапив до післявоєнної окупованої Німеччини. У 1949 році після повернення з Німеччини поселився у Великому Каретному провулку, де і склалася дружня компанія, якій Висоцький показував свої перші твори.
У 1955 році Висоцький закінчує середню школу і вступає до Московського інженерно-будівельного інституту імені В. В. Куйбишева, з якого йде, не провчившись навіть і року. Це рішення він ухвалив у новорічну ніч 1956 року. Він та Ігор Кохановський, шкільний товариш, вирішили зустріти Новий рік вельми своєрідно — за виконанням креслень, без яких їх не допустили б до сесії. Десь о другій годині ночі креслення були готові. Але тут Висоцький встав, узяв зі столу банку з тушшю (за іншою версією — кухоль міцно звареної кави), і став поливати свої креслення.
| «Все. Готуватимуся, є ще півроку, спробую вступити до театрального. А це — не моє», — сказав тоді Володимир. |

### Доросле життя
Улітку 1956 року вступає до Школи-студії МХАТ імені В. І. Немировича-Данченка на акторське відділення. Зі школою-студією пов'язаний його перший шлюб — на першому курсі Висоцький знайомиться з Ізольдою Жуковою, яка пізніше стала його дружиною.
У 1960 році, закінчивши студію, працює в Московському драматичному театрі імені О. С. Пушкіна і декілька місяців — в Московському театрі мініатюр. Тоді ж починає зніматися в кіно («Однолітки» (1959), «Кар'єра Діми Горіна» (1961)).
З Ізольдою Жуковою Висоцький розлучився через сварки. Незабаром на зйомках знайомиться з Людмилою Абрамовою, яка стає його другою дружиною. Абрамова народжує йому двох синів — у 1962 Аркадія і в 1964 Микиту.
У 1960—1961 роках з'являються і перші пісні. Першою піснею вважають «Татуировка» (1961), хоча сам автор говорив, що пісня «49 дней» написана раніше (ймовірно в 1960).
У 1964 році Висоцький вступає до Московського театру драми і комедії на Таганці, де працює до 1980 року. За словами самого Висоцького, цей театр, на відміну від попередніх, став для нього «своїм театром».
| «До мене в театр прийшов найматися молодий чоловік. Коли я запитав його, що він хоче прочитати, він відповів: «Я декілька своїх пісень написав, послухаєте?» Я погодився прослухати одну пісню, тобто, фактично, наша зустріч повинна була протривати не більше, ніж п'ять хвилин. Але я слухав, не відриваючись, півтори години». Юрій Любимов. |
У 1967 році з виходом фільму «Вертикаль» Висоцький ураз стає відомим. Фільм став успішним, на думку багатьох, завдяки його пісням. Попередні роботи актора в кіно не викликали такої уваги глядачів. «Вертикаль» можна вважати початком популярності Володимира як кіноактора.
| Режисер фільму Станіслав Говорухін згадував: «…Актори деякий час повинні були пожити в наметах. …Альпіністи вважали його своїм. Вірили, що він досвідчений підкорювач вершин. А він побачив гори вперше за два місяці до того, як написав пісні про гори, що стали такими популярними». |
Також 1967 рік знаменний знайомством із Мариною Владі (справжнє ім'я Марина-Катрін Володимирівна Полякова-Байдарова, французька актриса російського походження), яка 1 грудня 1970 року стає третьою дружиною Висоцького.
| «…Краєчком ока я помічаю, що до нас прямує невисокий, погано одягнений молодий чоловік. Я мигцем дивлюся на нього, і лише світло-сірі очі на мить привертають мою увагу. Але вигуки в залі примушують мене перервати розповідь, і я повертаюся до нього. Він підходить, мовчки бере мою руку і довго не випускає, потім цілує її, сідає навпроти і вже більше не зводить з мене очей. Його мовчання не бентежить мене, ми дивимося одне на одного, неначе завжди були знайомі. Я знаю, що це — ти» Марина Владі про перше знайомство з Володимиром Висоцьким. |
Завдяки шлюбу з іноземкою Висоцький тепер може виїжджати за кордон. У результаті за межами СРСР виходять платівки з його піснями.
У 1968 році виходить перша гнучка платівка В. Висоцького з піснями з кінофільму «Вертикаль» (1967), а в 1973—1976 роках він записує за кордоном ще чотири авторські диски.
Прийшли 70-і роки, робіт в кіно стало менше, але стало більше у фільмах пісень Висоцького, або пісень на його вірші. Чиновники Держкіно не давали згоди на участь Висоцького у фільмах, всіляко перешкоджали цьому.
29 листопада 1971 року — прем'єра «Гамлета» в Театрі на Таганці, головну роль в якому виконав Висоцький. Ця роль пізніше вважалася «візитною карткою» актора. Заради цієї ролі актор неодноразово відмовлявся від алкоголю. Примусити кинути пити Висоцького не могла навіть Марина Владі, яку він кохав до безтями. І лише можливість грати головну роль в «Гамлеті» стримувала Висоцького.
«Працювати треба!» — була його улюблена приказка. Якби він міг, працював би цілодобово. Сон — 3-4 години, решта — робота. Пісні свої він писав в основному вночі. Приходив додому після спектаклю, і сідав за роботу. Марина ставила перед ним чашку з гарячим чаєм і тихо сідала в кутку. Іноді вона засинала, і тоді, вже під ранок, Висоцький будив її, щоб прочитати рядки, написані за ніч.

### Останній рік життя
16 квітня 1980 року відбулася остання кінозйомка концерту Висоцького в Ленінградському ВДТ, де він виконував пісні «Кони привередливые», «Купола», «Охота на волков» і розповідав про свою творчість. Фрагмент цієї зйомки увійшов до передачі В. Виноградова «Я возвращаю ваш портрет». На зворотному боці подвійного альбому «Сыновья уходят в бой» фотографії саме з цього концерту.
22 травня 1980 року відбувся один з останніх концертів Висоцького (в Калінінграді), на якому йому стало зле.
За рік до смерті Висоцький ймовірно пережив клінічну смерть (можливо була тривала втрата свідомості). Це сталося 25 липня 1979 року під час гастролей по Узбекистану, а саме у м. Бухара.
Багато подробиць свого похорону й встановлення пам'ятника на могилі Висоцький передбачав, вони описані в пісні «Пам'ятник».
Помер артист 25 липня 1980 року приблизно о 3–4 годині ранку у своїй квартирі на Малій Грузинській, 28. Висоцький не впорався із власним ритмом життя, не витримало серце.
28 липня 1980 року Висоцького ховала, здавалося, вся Москва, хоча офіційного повідомлення про смерть не було — в цей час проходила московська Олімпіада. Тільки над віконцем театральної каси було вивішене скромне оголошення: «Помер актор Володимир Висоцький».

## Творчість

### Поезія і пісні
Висоцький написав понад 700 віршів та пісень, поему для дітей (у двох частинах).

### Висоцький і радіо
Висоцький взяв участь у створенні 11 радіоспектаклів (в тому числі «Мартін Іден», «Кам'яний гість», «Незнайомка», «За Бистрянським лісом»).

### Кінематограф
Висоцький знявся майже в 30 фільмах, у багатьох з них звучать його пісні. На багато ролей його не затверджували, і не завжди з творчих міркувань. Висоцький брав участь також в озвучуванні одного мультфільму — «Чарівник Смарагдового міста». Крім того, спочатку передбачалося, що Вовка в мультфільмі «Ну, постривай!» озвучуватиме Висоцький, але згодом його замінив Анатолій Папанов.

## Фільмографія
- 1959 — Однолітки — Петя
- 1961 — Кар'єра Діми Горіна — Софрон
- 1962 — 713-й просить посадку — Солдат морської піхоти
- 1963 — Штрафний удар — Юрій Нікулин
- 1963 — Живі і мертві — веселий солдат
- 1965 — Наш дім — Механік
- 1965 — На завтрашній вулиці — Петро Маркін
- 1965 — Кухарка — Андрій Пчолка
- 1966 — Вертикаль — Володя
- 1966 — Я родом з дитинства — капітан-танкіст Володя
- 1967 — Короткі зустрічі — Максим
- 1968 — Інтервенція — Мішель Воронов/Євгеній Бродський
- 1968 — Служили два товариші — Брусенцов
- 1968 — Господар тайги — Рябий
- 1969 — Небезпечні гастролі — Жорж Бенгальський (Микола Коваленко)
- 1969 — Білий вибух — капітан
- 1972 — Четвертий — Он
- 1973 — Погана добра людина — фон Корен
- 1974 — Єдина дорога — Солодов
- 1975 — Втеча містера Мак-Кінлі — Білл Сіґер
- 1975 — Єдина — Борис Ілдіч
- 1976 — Розповідь про те, як цар Петро арапа женив — Ганібал
- 1977 — Їх двоє — епізод
- 1979 — Місце зустрічі змінити не можна — капітан Гліб Жеглов
- 1979 — Маленькі трагедії — Дон Гуан

## Посмертне визнання поета і його вплив на культуру
У роки суворої цензури Висоцький торкався цілої низки заборонених тем, через що й сам багато в чому був під забороною, але, попри всі обмеження, популярність Висоцького була й залишається донині феноменальною. Це обумовлюється його людською чарівністю і масштабністю особистості, поетичним даром, унікальністю виконавської майстерності, граничною щирістю, волелюбністю, енергетикою виконання пісень і ролей, точністю розкриття пісенних тем і втілення образів.
У 1981 році була опублікована перша велика збірка творів Висоцького, «Нерв», тоді ж вийшла перша повноцінна («диск-гігант») радянська платівка. У 1986 році Висоцькому було посмертно присвоєне звання заслуженого артиста РРФСР, а в 1987 за створення образу Жеглова в телевізійному художньому фільмі «Місце зустрічі змінити не можна» і авторського виконання пісень — присуджена Державна премія СРСР. У 1989 році Рада Міністрів СРСР підтримала пропозицію Радянського фонду культури, Міністерства культури СРСР, Московського міського виконкому і громадськості про створення музею Володимира Висоцького в Москві.
На честь поета названий астероїд «Владвисоцький» (2374 Vladvysotskij).
Ельдар Рязанов зняв у 1987 році документальний фільм «Чотири зустрічі з Володимиром Висоцьким».
20 січня 1998 року в м. Мелітополі, біля Будинку Зв'язку, на честь 60-ліття поета, музиканта і актора відкрито пам'ятник (автори — Юхим Харабет і Юрій Балдін. Це перший пам'ятник Володимиру Висоцькому, встановлений в Україні.
Петро Буслов зняв у 2011 році біографічний фільм «Висоцький. Дякуємо, що живий». Сценарій фільму написав син Володимира Висоцького Микита.
Фільм розповідає про п'ять днів 1979 року, коли Володимир Семенович Висоцький на гастролях в Узбекистані пережив клінічну смерть.
Початково фільм називався «Чёрный человек», а його режисером і сценаристом був Ігор Волошин, який зняв до того автобіографічний фільм «Я». Також, як і його попередня картина, фільм «Чёрный человек» був присвячений наркоманії, що викликало незадоволення з боку організаторів, внаслідок чого Ігор Волошин був звільнений, а його картину передали режисеру Петру Буслову. В той же час Ігор Волошин стверджує, що від виробництва вищезазначеного фільму він відмовився сам, через особисті причини.
Образ Висоцького зроблено з використанням високотехнологічного гриму і технологій комп'ютерної обробки зображень. Роль Володимира Висоцького озвучує його син Микита Висоцький.
Початково прем'єра була призначена на 24 липня 2011 року й присвячена 31-й роковині з дня смерті поета та актора, але потім її перенесли на осінь 2011 року. Відтак, на одному з рок-фестивалів була названа нова дата — 31 грудня 2011 року. 25 липня 2011 року був показаний другий трейлер фільму й була названа кінцева дата виходу на екран — 1 грудня 2011 року.
Творчість Володимира Висоцького, що сприяла ширшому визнанню авторської пісні, побічно допомогла становленню радянської рок-музики. Мотиви пісень Висоцького трапляються у творчості пізніших бардів і рок-поетів, наприклад, «Время колокольчиков» Башлачова і «Сумерки» Кінчева варіюють фрагменти «Куполів» Висоцького. Пісні: «Циганочка» — Юрія Шевчука, «Пам'яті Висоцького» — Юрія Лози.
Пам'яті Висоцького присвятили вірші й пісні такі автори, як Б. Ахмадуліна, О. Башлачов, Ю. Візбор, А. Вознесенський, О. Городницький, О. Градський, В. Доліна, Є. Євтушенко, Ю. Кім, І. Кохановський, Ю. Лоза, А. Макаревич, Б. Окуджава, Л. Філатов, В. Асмолов та інші.
За результатами опитування ВЦІОМ, що проводилося 2010 року, Висоцький зайняв друге місце в списку «кумирів XX століття» після Юрія Гагаріна.

## Дискографія

### Прижиттєві диски, видані в СРСР

#### Персональні видання
За життя Висоцького було випущене всього 6 мільйонів:
- 1968 — «Песни из кинофильма Вертикаль» (Прощание с горами. Песня о друге. Вершина. Военная песня).
- 1972 — «Песни Владимира Высоцкого» (Он не вернулся из боя. Песня о новом времени. Братские могилы. Песня о земле).
- 1972 — «Песни Владимира Высоцкого» (Мы вращаем Землю. Сыновья уходят в бой. Аисты. В темноте).
- 1974 — «Песни Владимира Высоцкого» (Корабли. Черное золото. Утренняя гимнастика. Холода, холода).
- 1975 — "В.Высоцкий. Песни " (Кони привередливые. Скалолазка. Москва-Одесса).
- 1975 — «Песни Владимира Высоцкого» (Она была в Париже. Кони привередливые. Скалолазка. Москва-Одесса).

У 1979 р. також був випущений експортний диск-гігант, до якого увійшли пісні, записані в різні роки на «Мелодії», але так і не видані.

#### За участі Висоцького
У 1977 були випущені подвійний альбом «Аліса в Країні чудес» і міньон «Аліса в Країні чудес. Пісні з музичної казки».
Окрім цього, відомо про 15 платівок, в які входили по одній або декілька пісень Висоцького, в основному це пісні з кінофільмів і збірки військових пісень (наприклад, «Друзьям-однополчанам», «День Победы»).
Також пісні Висоцького звучали на 11 платівках у музичних журналах (в основному, «Кругозор»), а 1965 року в тому ж "Кругозорі (№ 6) були видані уривки зі спектаклю «10 днів, які потрясли світ» за участю Висоцького та інших таганських акторів.

### У СРСР і Росії після смерті
Видано і продовжує видаватися велика кількість дисків. Мабуть, найбільшим є «На концертах Владимира Высоцкого» на 21 диску (1987—1992 рр.)

### За кордоном
- У Франції з 1977 по 1988 випущено 13 платівок (зокрема серія з 7 платівок «Владимир Высоцкий в записях Михаила Шемякина»).
- У США з 1972 по 1985 випущено 12 платівок.
- У Фінляндії в 1979 1 платівка.
- У Німеччині з 1980 по 1989 випущено 4 платівки.
- У Болгарії з 1979 по 1987 випущено 6 платівок.
- В Японії з 1976 по 1985 випущено 4 платівки.
- У Кореї в 1992 випущено 2 платівки.
- В Ізраїлі (у 1974 або 1975) вийшла платівка «Невидані пісні російських бардів», на якій є 2 пісні Висоцького.

## Дружини і діти
1. Іза Костянтинівна Висоцька (до шлюбу Мєшкова, в першому шлюбі Жукова). Народилася 22 січня 1937 року. Одружені з 25 квітня 1960 року. Дата розлучення невідома. За одними даними, разом подружжя прожило неповні 4 роки, за іншими, розлучення було оформлене 1965 року, проте відомо, що вони насправді розлучилися задовго до офіційного розлучення. Тому син Ізи Костянтинівни, що народився 1965 року, отримав прізвище Висоцький, будучи, по суті, сином іншої людини.
2. Людмила Володимирівна Абрамова. Народилася 16 серпня 1939 року. Одружені з 25 липня 1965 року по 10 лютого 1970 року, розлучені; двоє синів: Аркадій (нар. 1962) і Микита (нар. 1964).
3. Катерина Марина Полякова-Байдарова (фр. Catherine Marina de Poliakoff-Baïdaroff), відома за сценічним псевдонімом Марина Владі. Народилася 10 травня 1938 року. Одружені з 1 грудня 1970 року по 25 липня 1980 року.

Двоюрідна сестра Володимира, Висоцька Ірена Андріївна, народилась і жила в м. Мукачеве, в Україні, потім переїхала до Москви.

## Гітари Висоцького
Висоцький завжди грав на семиструнних гітарах.
Перша гітара, яка виділяється із загального ряду, з'явилася у нього 1966 року. Її Володимир Семенович купив у вдови Олексія Дикого. Пізніше він розповідав, що цю гітару "робив якийсь майстер австрійський 150 років тому. Її купили князі Гагаріни, а в них перекупив артист Блюменталь-Тамарин і подарував Дикому… ". Ймовірно, ця гітара брала участь у фотосесії Висоцького і Владі в 1975 році (фотограф — В. Ф. Плотніков).
1975 роком датуються фотографії, на яких Висоцький зображений з першою гітарою, зробленою для нього Олександром Шуляковським (з головкою грифа, зробленою у вигляді ліри). Цей майстер зробив для Висоцького 4 або 5 гітар.
Також у Висоцького була гітара з двома грифами, яка подобалася йому своєю оригінальною формою, але другим грифом Володимир Семенович ніколи не користувався. З цією гітарою Володимир Семенович зображений на зворотному боці конверта 9-го диска серії «На концертах Володимира Висоцького».
У виставі «Злочин і кара», який був випущений в 1979 році, Висоцький грав на гітарі, що належала кінорежисерові Володимиру Аленікову, який віддав йому свою гітару для цієї ролі, оскільки гітара сподобалася Висоцькому і своїм несучасним виглядом, і забарвленням, і звучанням. Гітару цю робив колись петербурзький майстер Ягодкін. Після смерті поета Аленіков попросив театр розшукати гітару, і зрештою цю гітару йому повернули, але у вкрай жалюгідному, розбитому стані, у неї не вистачало деяких частин, полагодити її ніхто не брався. У 1991 році Аленіков відвіз розбиту гітару в Штати, де її врешті-решт привів до повного ладу гітарний майстер, індіанець Рік Тернер. Фотографія гітари з'явилася на обкладинці журналу «Акустик гітар» під ім'ям «Висоцький».

## Переклади
- З пісень Володимира Висоцького [Архівовано 28 березня 2006 у Wayback Machine.] — Wysotsky.com [Архівовано 5 червня 2009 у Wayback Machine.]

title: Висоцький Володимир Семенович

wikitext:
{{othernames|Висоцький}}
{{Особа
|ім'я           = Володимир Висоцький
|оригінал імені = Владимир Семёнович Высоцкий

}}

{{Вставка
  | Вирівнювання = right
  | Без розривів = 1
  | Заголовок    =
  | Текст   =
''Мне меньше полувека — сорок с лишним.
Я жив, тобой и Господом храним.
Мне есть что спеть, представ перед Всевышним,
Мне есть чем оправдаться перед Ним.''
  | Оригінал_імені = Володимир Висоцький, [[1980]]
}}

'''Володи́мир Семе́нович Висо́цький''' ({{lang-ru|Владимир Семёнович Высоцкий}}; [[25 січня]] [[1938]], [[Москва]], [[РРФСР]] — [[25 липня]] [[1980]], там само) — [[СРСР|радянський]] [[актор]], [[співак]] і [[поет]], класик жанру [[авторська пісня|авторської пісні]], автор низки [[проза]]їчних творів. Лауреат [[Державна премія СРСР|Державної премії СРСР]] ([[1987]], посмертно).

Висоцький написав близько 700 пісень і віршів, з великим успіхом гастролював у [[СРСР]] і за кордоном.

Самостійно і у співавторстві створив кілька прозаїчних творів.

Як актор зіграв близько тридцяти ролей у [[фільм]]ах (зокрема «[[Місце зустрічі змінити не можна]]», «[[Вертикаль (фільм)|Вертикаль]]»).

Учасник постійної трупи [[Театр на Таганці|театру Драми і комедії на Таганці]].

Висоцький особливо прославився виконанням своїх авторських [[Перелік пісень Володимира Висоцького|пісень]] під [[Акустична гітара|акустичну гітару]]. У роки суворої [[Цензура|цензури]] він зачіпав цілу низку заборонених тем,  — в радянські часи його записи розповсюджувалися здебільшого на магнітоальбомах, йому забороняли зніматися у багатьох фільмах, виїзд за кордон став можливим завдяки активним діям дружини — французької актриси [[Марина Владі|Марини Владі]].

== Життєпис ==
Володимир Висоцький народився [[25 січня]] [[1938|1938 року]] о 9:40 в [[Москва|Москві]], у пологовому будинку на 3-й Міщанській вулиці, 61/2. Його батько [[Висоцький Семен Вольфович|Семен Володимирович (Вольфович) Висоцький]] ([[1916]]–[[1997]]) — родом із [[Київ|Києва]], військовий зв'язківець, ветеран [[Друга світова війна#Розширення фашистської агресії|Другої світової війни]], [[полковник]]. Мати — Ніна Максимівна ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Серьогіна, [[1912]]–[[2003]])  — за фахом перекладачка з німецької мови.

Дядько [[Висоцький Олексій Володимирович|Олексій Володимирович Висоцький]], ([[1919]]–[[1977]]) — письменник, учасник [[Друга світова війна#Розширення фашистської агресії|Другої світової війни]], кавалер трьох [[Орден Червоного Прапора|орденів Червоного Прапора]].

=== Походження роду ===
Рід Висоцьких єврейського походження, з [[Містечко|містечка]] [[Селець (Брестська область)|Селець]], [[Пружанський повіт (Російська імперія)|Пружанського повіту]], [[Гродненська губернія|Гродненської губернії]], нині  — [[Берестейська область|Брестської області]], [[Білорусь]]. Прізвище, ймовірно, пов'язане з назвою міста [[Високе (місто)|Високе]], [[Кам'янецький район|Кам'янецького району]], Брестської області, або села [[Висоцьк (Дубровицький район)|Висоцьк]] Дубровицького району Рівненської області (Україна).{{джерело}}

Про безпосередніх родичів Володимира Висоцького: його батько Семен Вольфович Висоцький народився в Києві, був військовим, ветераном Другої світової війни, згідно з київськими дослідниками<ref>{{Cite web |url=http://www.interesniy.kiev.ua/old/7137/7143/8216/vysotskiy |title=Архівована копія |accessdate=25 червня 2010 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20090908093643/http://www.interesniy.kiev.ua/old/7137/7143/8216/vysotskiy |archivedate=8 вересня 2009 |deadurl=yes }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.zn.ua/3000/3680/52462/ |title=Архівована копія |accessdate=16 липня 2007 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20070716095103/http://www.zn.ua/3000/3680/52462/ |archivedate=16 липня 2007 |deadurl=yes }}</ref> та спогадами кузини поета [[Висоцька Ірена Олексіївна|Ірени Висоцької]]<ref>''И. А. Высоцкая''. Мой брат Высоцкий. У истоков. — М.: Ризалт, 2005. (2-е доп. издание — 2008).</ref>.

* Батько — [[Висоцький Семен Вольфович|Семен Володимирович (Вольфович) Висоцький]] (1916—1997) — уродженець Києва<ref>{{cite web
 |author        = Михайло Назаренко
 |date          = 30.01.2009
 |url           = http://www.jewish.ru/culture/press/2009/01/news994271088.php
 |title         = Еврейские корни Владимира Высоцкого
 |publisher     = // jewish.ru
 |accessdate    = 2013-08-31
 |archiveurl    = https://www.webcitation.org/6MNIkOjvX?url=http://www.jewish.ru/culture/press/2009/01/news994271088.php
 |archivedate   = 04.01.2014
 |deadurl       = yes
}}</ref>, військовий зв'язківець, ветеран [[Друга світова війна|Другої світової війни]], кавалер більш ніж 20 орденів і медалей, почесний громадянин міст Кладно і Праги, [[полковник]].
* Дядько — [[Висоцький Олексій Володимирович]] (1919—1977)  — письменник, учасник Другої світової війни, артилерист, кавалер трьох [[орден Червоного Прапора|орденів Червоного Прапора]], [[полковник]].
* Мати  — Ніна Максимівна ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Серьогіна), (1912—2003). Закінчила Московський інститут іноземних мов, працювала перекладачкою-референткою [[Німецька мова|німецької мови]] в іноземному відділі ВЦРПС, потім гідом в «Інтуристі». У перші роки війни служила в бюро транскрипції при Головному управлінні геодезії і картографії [[Міністерство внутрішніх справ СРСР|МВС СРСР]]. Закінчила трудову діяльність начальницею бюро технічної документації в НДІхіммаш<ref name=autogenerated1>Читать онлайн «Владимир Высоцкий: страницы биографии» автора Зубрилина Светлана Николаевна — RuLIT.Net — Страница 2</ref>.
* Дід Висоцького по матері, Максим Іванович Серьогін, приїхав до Москви у віці 14 років з села Огарьово Тульської губернії. Пізніше він став працювати швейцаром у різних московських готелях. У них з дружиною Євдокією Андріївною Сінотовою було п'ятеро дітей, у тому числі й Ніна Максимівна. Вона народилася в 1912 році. Після ранньої смерті батьків стала жити самостійно, займаючись вихованням молодшого брата. Працювала перекладачем з німецької мови<ref name=autogenerated1 />.
* Дідусь та бабуся Висоцького по батькові — Вольф Шльомович Висоцький (1889, Брест-Литовськ — 1962, Москва) та Дора Овсіївна Висоцька (до шлюбу Бронштейн); 1891, Житомир — 1970, Київ) — протягом 1911—1926 рр. мешкали у Києві, пізніше переселилися до Москви. Дора Овсіївна згодом повернулася у Київ, де й жила до смерті у 1970 р. До 2 Світової війни вона одружилася і стала офіційно Дар'я Олексіївна Семененко (прізвище чоловіка). У Києві вона пережила окупацію, довгі десятиліття працювала відомою косметологинею.

=== Дитинство ===
Раннє дитинство Висоцький провів у московській комунальній квартирі на 1-й Міщанській вулиці.
{{text|«На тридцять вісім кімнаток усього одна вбиральня...»
Володимир Висоцький про своє раннє дитинство, [[1975]]}}

Після відкриття Східного фронту Другої світової війни з матір'ю евакуювався в [[Оренбурзька область|Оренбурзьку область]]. Влітку [[1943]] року вони повертаються до Москви.

У [[1947]] році разом з батьком-офіцером, який на той час вже розлучився з матір'ю Володимира, потрапив до післявоєнної окупованої [[Німеччина|Німеччини]]. У [[1949]] році після повернення з Німеччини поселився у Великому Каретному провулку, де і склалася дружня компанія, якій Висоцький показував свої перші твори.

У [[1955]] році Висоцький закінчує середню школу і вступає до Московського інженерно-будівельного інституту імені В. В. Куйбишева, з якого йде, не провчившись навіть і року. Це рішення він ухвалив у новорічну ніч [[1956]] року. Він та Ігор Кохановський, шкільний товариш, вирішили зустріти Новий рік вельми своєрідно — за виконанням креслень, без яких їх не допустили б до сесії. Десь о другій годині ночі креслення були готові. Але тут Висоцький встав, узяв зі столу банку з тушшю (за іншою версією — кухоль міцно звареної кави), і став поливати свої креслення.

{{text|«Все. Готуватимуся, є ще півроку, спробую вступити до театрального. А це — не моє''», — сказав тоді Володимир.}}

=== Доросле життя ===
Улітку [[1956]] року вступає до Школи-студії МХАТ імені В. І. Немировича-Данченка на акторське відділення. Зі школою-студією пов'язаний його перший шлюб — на першому курсі Висоцький знайомиться з Ізольдою Жуковою, яка пізніше стала його дружиною.

У [[1960]] році, закінчивши студію, працює в Московському драматичному театрі імені О. С. Пушкіна і декілька місяців — в Московському театрі мініатюр. Тоді ж починає зніматися в кіно («Однолітки» ([[1959]]), «<nowiki/>[[Кар'єра Діми Горіна]]<nowiki/>» ([[1961]])).

З Ізольдою Жуковою Висоцький розлучився через сварки. Незабаром на зйомках знайомиться з Людмилою Абрамовою, яка стає його другою дружиною. Абрамова народжує йому двох синів — у [[1962]] Аркадія і в [[1964]] [[Висоцький Микита Володимирович|Микиту]].

У [[1960]]—[[1961]] роках з'являються і перші пісні. Першою піснею вважають «''Татуировка''» (1961), хоча сам автор говорив, що пісня «''49 дней''» написана раніше (ймовірно в [[1960]]).

У [[1964]] році Висоцький вступає до [[Театр на Таганці|Московського театру драми і комедії на Таганці]], де працює до [[1980]] року. За словами самого Висоцького, цей театр, на відміну від попередніх, став для нього «своїм театром».

{{text|«До мене в театр прийшов найматися молодий чоловік. Коли я запитав його, що він хоче прочитати, він відповів: «Я декілька своїх пісень написав, послухаєте?» Я погодився прослухати одну пісню, тобто, фактично, наша зустріч повинна була протривати не більше, ніж п'ять хвилин. Але я слухав, не відриваючись, півтори години».
[[Юрій Любимов]].}}

У [[1967]] році з виходом фільму «[[Вертикаль (фільм)|Вертикаль]]» Висоцький ураз стає відомим. Фільм став успішним, на думку багатьох, завдяки його пісням. Попередні роботи актора в кіно не викликали такої уваги глядачів. «Вертикаль» можна вважати початком популярності Володимира як кіноактора.

{{text|Режисер фільму [[Станіслав Говорухін]] згадував:
«…Актори деякий час повинні були пожити в наметах. …Альпіністи вважали його своїм. Вірили, що він досвідчений підкорювач вершин. А він побачив гори вперше за два місяці до того, як написав пісні про гори, що стали такими популярними».}}

Також [[1967]] рік знаменний знайомством із [[Марина Владі|Мариною Владі]] (справжнє ім'я Марина-Катрін Володимирівна Полякова-Байдарова, [[Франція|французька]] актриса російського походження), яка [[1 грудня]] [[1970]] року стає третьою дружиною Висоцького.

{{text|«…Краєчком ока я помічаю, що до нас прямує невисокий, погано одягнений молодий чоловік. Я мигцем дивлюся на нього, і лише світло-сірі очі на мить привертають мою увагу. Але вигуки в залі примушують мене перервати розповідь, і я повертаюся до нього. Він підходить, мовчки бере мою руку і довго не випускає, потім цілує її, сідає навпроти і вже більше не зводить з мене очей. Його мовчання не бентежить мене, ми дивимося одне на одного, неначе завжди були знайомі. Я знаю, що це — ти»
Марина Владі про перше знайомство з Володимиром Висоцьким.}}

Завдяки шлюбу з іноземкою Висоцький тепер може виїжджати за кордон. У результаті за межами СРСР виходять платівки з його піснями.

У [[1968]] році виходить перша гнучка платівка В. Висоцького з піснями з кінофільму «<nowiki/>[[Вертикаль (фільм)|Вертикаль]]<nowiki/>» (1967), а в [[1973]]—[[1976]] роках він записує за кордоном ще чотири авторські диски.

Прийшли 70-і роки, робіт в кіно стало менше, але стало більше у фільмах пісень Висоцького, або пісень на його вірші. Чиновники Держкіно не давали згоди на участь Висоцького у фільмах, всіляко перешкоджали цьому.

[[29 листопада]] [[1971]] року — прем'єра «[[Гамлет]]а» в Театрі на Таганці, головну роль в якому виконав Висоцький. Ця роль пізніше вважалася «візитною карткою» актора. Заради цієї ролі актор неодноразово відмовлявся від алкоголю. Примусити кинути пити Висоцького не могла навіть Марина Владі, яку він кохав до безтями. І лише можливість грати головну роль в «Гамлеті» стримувала Висоцького.

«Працювати треба!» — була його улюблена приказка. Якби він міг, працював би цілодобово. Сон — 3-4 години, решта — робота. Пісні свої він писав в основному вночі. Приходив додому після спектаклю, і сідав за роботу. Марина ставила перед ним чашку з гарячим чаєм і тихо сідала в кутку. Іноді вона засинала, і тоді, вже під ранок, Висоцький будив її, щоб прочитати рядки, написані за ніч.

=== Останній рік життя ===
[[16 квітня]] [[1980]] року відбулася остання кінозйомка концерту Висоцького в [[Великий драматичний театр імені Г. О. Товстоногова|Ленінградському ВДТ]], де він виконував пісні «Кони привередливые», «Купола», «Охота на волков» і розповідав про свою творчість. Фрагмент цієї зйомки увійшов до передачі В. Виноградова «Я возвращаю ваш портрет». На зворотному боці подвійного альбому «[[Сыновья уходят в бой (диск)|Сыновья уходят в бой]]» фотографії саме з цього концерту.

[[22 травня]] [[1980]] року відбувся один з останніх концертів Висоцького (в [[Калінінград]]і), на якому йому стало зле.

За рік до смерті Висоцький ймовірно пережив клінічну смерть (можливо була тривала втрата свідомості). Це сталося [[25 липня]] [[1979]] року під час гастролей по [[Узбекистан]]у, а саме у м. [[Бухара]].<ref>Валерий Перевозчиков. [http://www.ruslit.net/preview.php?path=%u0411%u0438%u043E%u0433%u0440%u0430%u0444%u0438%u0438%20%u0418%20%u041C%u0435%u043C%u0443%u0430%u0440%u044B/%u041F%u0435%u0440%u0435%u0432%u043E%u0437%u0447%u0438%u043A%u043E%u0432%20%u0412%u0430%u043B%u0435%u0440%u0438%u0439/&fname=%u041F%u0440%u0430%u0432%u0434%u0430%20%u0421%u043C%u0435%u0440%u0442%u043D%u043E%u0433%u043E%20%u0427%u0430%u0441%u0430%20%u041F%u043E%u0441%u043C%u0435%u0440%u0442%u043D%u0430%u044F%20%u0421%u0443%u0434%u044C%u0431%u0430.txt Правда Смертного Часа. Посмертная Судьба] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150331145046/http://ruslit.net/preview.php?path=%25u0411%25u0438%25u043E%25u0433%25u0440%25u0430%25u0444%25u0438%25u0438%20%25u0418%20%25u041C%25u0435%25u043C%25u0443%25u0430%25u0440%25u044B%2F%25u041F%25u0435%25u0440%25u0435%25u0432%25u043E%25u0437%25u0447%25u0438%25u043A%25u043E%25u0432%20%25u0412%25u0430%25u043B%25u0435%25u0440%25u0438%25u0439%2F&fname=%25u041F%25u0440%25u0430%25u0432%25u0434%25u0430%20%25u0421%25u043C%25u0435%25u0440%25u0442%25u043D%25u043E%25u0433%25u043E%20%25u0427%25u0430%25u0441%25u0430%20%25u041F%25u043E%25u0441%25u043C%25u0435%25u0440%25u0442%25u043D%25u0430%25u044F%20%25u0421%25u0443%25u0434%25u044C%25u0431%25u0430.txt |date=31 березня 2015 }}.
 [http://www.sphaerez.de/?p=10286 Два года на любовь] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160202031033/http://www.sphaerez.de/?p=10286 |date=2 лютого 2016 }} // SphaereZ — Russischsprachige Zeitschrift in Deutschland</ref>

Багато подробиць свого похорону й встановлення пам'ятника на могилі Висоцький передбачав, вони описані в пісні «Пам'ятник».

Помер артист [[25 липня]] [[1980]] року приблизно о 3–4 годині ранку у своїй квартирі на Малій Грузинській, 28. Висоцький не впорався із власним ритмом життя, не витримало серце.

[[28 липня]] [[1980]] року Висоцького ховала, здавалося, вся Москва, хоча офіційного повідомлення про смерть не було — в цей час проходила [[Літні Олімпійські ігри 1980|московська Олімпіада]]. Тільки над віконцем театральної каси було вивішене скромне оголошення: «Помер актор Володимир Висоцький».

== Творчість ==

=== Поезія і пісні ===
{{детальніше|Список пісень Володимира Висоцького}}

Висоцький написав понад 700 віршів та пісень, поему для дітей (у двох частинах).

=== Висоцький і радіо ===

Висоцький взяв участь у створенні 11 радіоспектаклів (в тому числі «[[Мартін Іден, радіоспектакль|Мартін Іден]]», «[[Дон-Жуан, або Кам'яний гість|Кам'яний гість]]», «[[Незнайомка,радіоспектакль|Незнайомка]]», «[[За Бистрянським лісом]]»).

=== Кінематограф ===
Висоцький знявся майже в 30 фільмах, у багатьох з них звучать його пісні. На багато ролей його не затверджували, і не завжди з творчих міркувань. Висоцький брав участь також в озвучуванні одного мультфільму — «Чарівник Смарагдового міста». Крім того, спочатку передбачалося, що Вовка в мультфільмі «[[Ну, постривай!]]» озвучуватиме Висоцький, але згодом його замінив [[Анатолій Папанов]].

== Фільмографія ==
{{div col}}
* {{рік в кіно|1959}} — [[Однолітки]] — ''Петя''
* {{рік в кіно|1961}} — [[Кар'єра Діми Горіна]] — ''Софрон''
* {{рік в кіно|1962}} — [[713-й просить посадку]] — ''Солдат морської піхоти''
* {{рік в кіно|1963}} — [[Штрафний удар (фільм)|Штрафний удар]] — ''Юрій Нікулин''
* {{рік в кіно|1963}} — [[Живі і мертві (фільм, 1964)|Живі і мертві]] — ''веселий солдат''
* {{рік в кіно|1965}} — [[Наш дім]] — ''Механік''
* {{рік в кіно|1965}} — [[На завтрашній вулиці]] — ''Петро Маркін''
* {{рік в кіно|1965}} — [[Кухарка (фільм)|Кухарка]] — ''Андрій Пчолка''
* {{рік в кіно|1966}} — [[Вертикаль (фільм)|Вертикаль]] — ''Володя''
* {{рік в кіно|1966}} — [[Я родом з дитинства]] — ''капітан-танкіст Володя''
* {{рік в кіно|1967}} — [[Короткі зустрічі (фільм, 1967)|Короткі зустрічі]] — ''Максим''
* {{рік в кіно|1968}} — [[Інтервенція (фільм)|Інтервенція]] — ''Мішель Воронов/Євгеній Бродський''
* {{рік в кіно|1968}} — [[Служили два товариші]] — ''Брусенцов''
* {{рік в кіно|1968}} — [[Господар тайги]] — ''Рябий''
* {{рік в кіно|1969}} — [[Небезпечні гастролі]] — ''Жорж Бенгальський (Микола Коваленко)''
* {{рік в кіно|1969}} — [[Білий вибух]] — ''капітан''
* {{рік в кіно|1972}} — [[Четвертий (фільм)|Четвертий]] — ''Он''
* {{рік в кіно|1973}} — [[Погана добра людина]] — ''фон Корен''
* {{рік в кіно|1974}} — [[Єдина дорога]] — ''Солодов''
* {{рік в кіно|1975}} — [[Втеча містера Мак-Кінлі]] — ''Білл Сіґер''
* {{рік в кіно|1975}} — [[Єдина (фільм, 1975)|Єдина]] — ''Борис Ілдіч''
* {{рік в кіно|1976}} — [[Розповідь про те, як цар Петро арапа женив]] — ''Ганібал''
* {{рік в кіно|1977}} — [[Їх двоє (фільм)|Їх двоє]] — ''епізод''
* {{рік в кіно|1979}} — [[Місце зустрічі змінити не можна]] — ''[[Гліб Жеглов|капітан Гліб Жеглов]]''
* {{рік в кіно|1979}} — [[Маленькі трагедії (фільм, 1979)|Маленькі трагедії]] — ''Дон Гуан''
{{div col end}}

== Посмертне визнання поета і його вплив на культуру ==
У роки суворої цензури Висоцький торкався цілої низки заборонених тем, через що й сам багато в чому був під забороною, але, попри всі обмеження, популярність Висоцького була й залишається донині феноменальною. Це обумовлюється його людською чарівністю і масштабністю особистості, поетичним даром, унікальністю виконавської майстерності, граничною щирістю, волелюбністю, енергетикою виконання пісень і ролей, точністю розкриття пісенних тем і втілення образів.

[[Файл:Russia stamp V.Vysotsky 1999 2r.jpg|thumb|200px|[[Поштова марка]] [[Росія|Росії]] із серії «Популярні співаки російської естради», присвячена Володимиру Висоцькому, [[1999]], 2 [[Російський рубль|рубля]] (Каталог ИТЦ 541, Скотт 6547)]]
У [[1981]] році була опублікована перша велика збірка творів Висоцького, «Нерв», тоді ж вийшла перша повноцінна («диск-гігант») радянська платівка. У [[1986]] році Висоцькому було посмертно присвоєне звання [[Заслужений артист Росії|заслуженого артиста РРФСР]], а в [[1987]] за створення образу Жеглова в телевізійному художньому фільмі «[[Місце зустрічі змінити не можна]]» і авторського виконання пісень — присуджена [[Державна премія СРСР]]. У [[1989]] році [[Рада Міністрів СРСР]] підтримала пропозицію Радянського фонду культури, Міністерства культури СРСР, Московського міського виконкому і громадськості про створення музею Володимира Висоцького в Москві.
[[Файл:Бюст Высоцкого в Парке скульптур города Коростышев.jpg|ліворуч|міні|Володимир Висоцький в Парку скульптур міста Коростишів (демонтовано 2025 року)]]
На честь поета названий [[астероїд]] «Владвисоцький» ([[2374 Vladvysotskij]]).

[[Ельдар Рязанов]] зняв у [[1987]] році документальний фільм «Чотири зустрічі з Володимиром Висоцьким».

[[20 січня]] [[1998]] року в м. Мелітополі, біля Будинку Зв'язку, на честь 60-ліття поета, музиканта і актора відкрито [[Памятник Высоцкому (Мариуполь)|пам'ятник]] (автори — [[Харабет Юхим Вікторович|Юхим Харабет]] і [[Балдін Юрій Іванович|Юрій Балдін]]. Це перший пам'ятник Володимиру Висоцькому, встановлений в Україні<ref name="kulichki.com">{{cite web|url=http://www.kulichki.com/vv/fan/events/70.html|title=В Мариуполе заменят Владимира Высоцкого|archiveurl=https://www.webcitation.org/6CdXnwR6y?url=http://www.kulichki.com/vv/fan/events/70.html|archivedate=2012-12-03|accessdate=2017-05-25|deadurl=no}}</ref>.

[[Петро Буслов]] зняв у [[2011]] році біографічний фільм [[Висоцький. Дякуємо, що живий|«Висоцький. Дякуємо, що живий»]]. Сценарій фільму написав син Володимира Висоцького [[Висоцький Микита Володимирович|Микита]].

Фільм розповідає про п'ять днів [[1979]] року, коли Володимир Семенович Висоцький на гастролях в [[Узбекистан]]і пережив [[Клінічна смерть|клінічну смерть]].

Початково фільм називався «Чёрный человек», а його режисером і сценаристом був Ігор Волошин, який зняв до того автобіографічний фільм «Я». Також, як і його попередня картина, фільм «Чёрный человек» був присвячений наркоманії, що викликало незадоволення з боку організаторів, внаслідок чого Ігор Волошин був звільнений, а його картину передали режисеру Петру Буслову. В той же час Ігор Волошин стверджує, що від виробництва вищезазначеного фільму він відмовився сам, через особисті причини.

Образ Висоцького зроблено з використанням високотехнологічного гриму і технологій комп'ютерної обробки зображень. Роль Володимира Висоцького озвучує його син Микита Висоцький.

Початково прем'єра була призначена на 24 липня 2011 року й присвячена 31-й роковині з дня смерті поета та актора, але потім її перенесли на осінь 2011 року. Відтак, на одному з рок-фестивалів була названа нова дата — 31 грудня 2011 року. 25 липня 2011 року був показаний другий трейлер фільму й була названа кінцева дата виходу на екран — 1 грудня 2011 року.

Творчість Володимира Висоцького, що сприяла ширшому визнанню авторської пісні, побічно допомогла становленню радянської рок-музики. Мотиви пісень Висоцького трапляються у творчості пізніших бардів і рок-поетів, наприклад, «Время колокольчиков» Башлачова і «Сумерки» [[Кінчев Костянтин Євгенович|Кінчева]] варіюють фрагменти «Куполів» Висоцького. Пісні: «Циганочка» — [[Шевчук Юрій Юліанович|Юрія Шевчука]], «Пам'яті Висоцького» — [[Лоза Юрій Едуардович|Юрія Лози]].

Пам'яті Висоцького присвятили вірші й пісні такі автори, як [[Ахмадуліна Белла Ахатівна|Б. Ахмадуліна]], [[Башлачов Олександр Миколайович|О. Башлачов]], [[Візбор Юрій Йосипович|Ю. Візбор]], [[Вознесенський Андрій Андрійович|А. Вознесенський]], [[Городницький Олександр Мойсеєвич|О. Городницький]], [[Градський Олександр Борисович|О. Градський]], [[Доліна Вероніка Аркадіївна|В. Доліна]], [[Євтушенко Євген Олександрович|Є. Євтушенко]], [[Кім Юлій Черсанович|Ю. Кім]], [[Кохановський Ігор Васильович|І. Кохановський]], [[Лоза Юрій Едуардович|Ю. Лоза]], [[Макаревич Андрій Вадимович|А. Макаревич]], [[Окуджава Булат Шалвович|Б. Окуджава]], [[Філатов Леонід Олексійович|Л. Філатов]], [[Володимир Асмолов|В. Асмолов]] та інші.

За результатами опитування [[ВЦІОМ]], що проводилося 2010 року, Висоцький зайняв друге місце в списку «кумирів XX століття» після Юрія Гагаріна<ref name="VCIOM">{{Cite web |url=http://www.gzt.ru/topnews/society/-gagarin-stal-kumirom-novogo-pokoleniya-rossiyan-/283517.html |title=GZT.RU |accessdate=20 жовтня 2011 |archive-date=27 вересня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130927135527/http://gzt.ru/topnews/society/-gagarin-stal-kumirom-novogo-pokoleniya-rossiyan-/283517.html }}</ref>.

== Дискографія ==

=== Прижиттєві диски, видані в СРСР ===

==== Персональні видання ====
За життя Висоцького було випущене всього 6 мільйонів:

* 1968 — «Песни из кинофильма Вертикаль» (Прощание с горами. Песня о друге. Вершина. Военная песня).
* 1972 — «Песни Владимира Высоцкого» (Он не вернулся из боя. Песня о новом времени. [[Братські могили|Братские могилы]]. Песня о земле).
* 1972 — «Песни Владимира Высоцкого» (Мы вращаем Землю. Сыновья уходят в бой. Аисты. В темноте).
* 1974 — «Песни Владимира Высоцкого» (Корабли. Черное золото. Утренняя гимнастика. Холода, холода).
* 1975 — "В.Высоцкий. Песни " (Кони привередливые. Скалолазка. Москва-Одесса).
* 1975 — «Песни Владимира Высоцкого» (Она была в Париже. Кони привередливые. Скалолазка. Москва-Одесса).

У 1979 р. також був випущений експортний диск-гігант, до якого увійшли пісні, записані в різні роки на «Мелодії», але так і не видані.

==== За участі Висоцького ====
У 1977 були випущені подвійний альбом «Аліса в Країні чудес» і міньон «Аліса в Країні чудес. Пісні з музичної казки».

Окрім цього, відомо про 15 платівок, в які входили по одній або декілька пісень Висоцького, в основному це пісні з кінофільмів і збірки військових пісень (наприклад, «Друзьям-однополчанам», «День Победы»).

Також пісні Висоцького звучали на 11 платівках у музичних журналах (в основному, «Кругозор»), а 1965 року в тому ж "Кругозорі (№ 6) були видані уривки зі спектаклю «10 днів, які потрясли світ» за участю Висоцького та інших таганських акторів.

=== У СРСР і Росії після смерті ===
Видано і продовжує видаватися велика кількість дисків. Мабуть, найбільшим є «На концертах Владимира Высоцкого» на 21 диску (1987—1992 рр.)

=== За кордоном ===
* У Франції з 1977 по 1988 випущено 13 платівок (зокрема серія з 7 платівок «Владимир Высоцкий в записях Михаила Шемякина»).
* У США з 1972 по 1985 випущено 12 платівок.
* У Фінляндії в 1979 1 платівка.
* У Німеччині з 1980 по 1989 випущено 4 платівки.
* У Болгарії з 1979 по 1987 випущено 6 платівок.
* В Японії з 1976 по 1985 випущено 4 платівки.
* У Кореї в 1992 випущено 2 платівки.
* В Ізраїлі (у 1974 або 1975) вийшла платівка «Невидані пісні російських бардів», на якій є 2 пісні Висоцького.

== Дружини і діти ==
# '''[[Висоцька Іза Костянтинівна|Іза Костянтинівна Висоцька]]''' (до шлюбу Мєшкова, в першому шлюбі ''Жукова''). Народилася [[22 січня]] [[1937]] року. Одружені з [[25 квітня]] [[1960]] року. Дата розлучення невідома. За одними даними, разом подружжя прожило неповні 4 роки, за іншими, розлучення було оформлене [[1965]] року, проте відомо, що вони насправді розлучилися задовго до офіційного розлучення. Тому син Ізи Костянтинівни, що народився 1965 року, отримав прізвище Висоцький, будучи, по суті, сином іншої людини.
# '''[[Абрамова Людмила Володимирівна|Людмила Володимирівна Абрамова]]'''. Народилася [[16 серпня]] [[1939]] року. Одружені з [[25 липня]] [[1965]] року по [[10 лютого]] [[1970]] року, розлучені; двоє синів: [[Висоцький Аркадій Володимирович|Аркадій]] (нар. [[1962]]) і [[Висоцький Микита Володимирович|Микита]] (нар. [[1964]]).
# '''[[Марина Владі|Катерина Марина Полякова-Байдарова]]''' ({{lang-fr|Catherine Marina de Poliakoff-Baïdaroff}}), відома за сценічним псевдонімом '''Марина Владі'''. Народилася [[10 травня]] [[1938]] року. Одружені з [[1 грудня]] [[1970]] року по [[25 липня]] [[1980]] року.

Двоюрідна сестра Володимира, [[Висоцька Ірена Андріївна]], народилась і жила в м. [[Мукачеве]], в Україні, потім переїхала до Москви.

== Гітари Висоцького ==
Висоцький завжди грав на [[семиструнна гітара|семиструнних гітарах]].
Перша гітара, яка виділяється із загального ряду, з'явилася у нього [[1966]] року. Її Володимир Семенович купив у вдови [[Дикий Олексій Денисович|Олексія Дикого]]. Пізніше він розповідав, що цю гітару "робив якийсь майстер австрійський 150 років тому. Її купили князі {{iw2|Гагаріни||ru|Гагарины}}, а в них перекупив артист {{iw2|Блюменталь-Тамарин Всеволод Олександрович|Блюменталь-Тамарин|ru|Блюменталь-Тамарин, Всеволод Александрович}} і подарував Дикому… ". Ймовірно, ця гітара брала участь у фотосесії Висоцького і Владі в 1975 році (фотограф — {{iw2|Плотніков Валерій Федорович|В. Ф. Плотніков|ru|Плотников, Валерий Фёдорович}}).

[[1975]] роком датуються фотографії, на яких Висоцький зображений з першою гітарою, зробленою для нього {{iw2|Шуляковські|Олександром Шуляковським|ru|Шуляковский, Виктор Александрович#Семья}} (з головкою грифа, зробленою у вигляді ліри). Цей майстер зробив для Висоцького 4 або 5 гітар.

Також у Висоцького була гітара з двома грифами, яка подобалася йому своєю оригінальною формою, але другим грифом Володимир Семенович ніколи не користувався. З цією гітарою Володимир Семенович зображений на зворотному боці конверта 9-го диска серії «На концертах Володимира Висоцького».

У виставі «Злочин і кара», який був випущений в 1979 році, Висоцький грав на гітарі, що належала кінорежисерові {{iw2|Аленіков Володимир Михайлович|Володимиру Аленікову|ru|Алеников, Владимир Михайлович}}, який віддав йому свою гітару для цієї ролі, оскільки гітара сподобалася Висоцькому і своїм несучасним виглядом, і забарвленням, і звучанням. Гітару цю робив колись петербурзький майстер Ягодкін. Після смерті поета Аленіков попросив театр розшукати гітару, і зрештою цю гітару йому повернули, але у вкрай жалюгідному, розбитому стані, у неї не вистачало деяких частин, полагодити її ніхто не брався. У [[1991]] році Аленіков відвіз розбиту гітару в Штати, де її врешті-решт привів до повного ладу гітарний майстер, індіанець Рік Тернер. Фотографія гітари з'явилася на обкладинці журналу «Акустик гітар» під ім'ям «Висоцький».

== Див. також ==
* [[Яременко Людмила Леонівна]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Бібліографія ==
* Песни и стихи. — Нью-Йорк: Литературное зарубежье, 1981.
* Нерв. — М.: Современник, 1981.
* Я куплет допою…. (Песни для кино). — М.: Киноцентр, 1988.
* Поэзия и проза. — М.: Книжная палата, 1989.
* Стихи и песни. — М.: Искусство, 1989 (с приведением нот).
* Венские каникулы. — М.: ВО «Союзинформкино» Госкино СССР, 1990.
* Владимир Высоцкий. Сочинения (в 2-х томах). — М.: Художественная литература, 1991.
* Альманах. «Мир Высоцкого: Исследования и материалы.» — М.: ГКЦМ В. С. Высоцкого:
** Вып. 1 — 1997.
** Вып. 2 — 1998.
** Вып. 3 (два тома) — 1999.
** Вып. 4 (два тома) — 2000.

== Переклади ==
* [http://www.wysotsky.com/1058.htm З пісень Володимира Висоцького] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20060328054308/http://wysotsky.com/1058.htm |date=28 березня 2006 }} — [http://www.wysotsky.com/ Wysotsky.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090605224901/http://www.wysotsky.com/ |date=5 червня 2009 }}

== Посилання ==
* [[Муратов Олександр Ігорович|''Олександр Муратов'']]. [https://web.archive.org/web/20071110171655/http://www.gpu-ua.info/index.php?&id=103236&eid=53 Спогади про раннього Висоцького // Газета по-українськи. — 2006. — 25 січ.]
* [https://play.google.com/store/apps/details?id=com.androidcollider.vysotsky Мобільний додаток «Висоцький»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150303172952/https://play.google.com/store/apps/details?id=com.androidcollider.vysotsky |date=3 березня 2015 }} — програма для Android-смартфонів зі списком пісень з акордами
* [http://ilterritory.com/2013/01/26/еврейская-генеалогия-владимира-высо/ Генеалогія В. Висоцького] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151117064453/http://ilterritory.com/2013/01/26/еврейская-генеалогия-владимира-высо/ |date=17 листопада 2015 }}
{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Актори XX століття]]
[[Категорія:Радянські актори]]
[[Категорія:Російські актори]]
[[Категорія:Російські поети]]
[[Категорія:Радянські письменники]]
[[Категорія:Російські письменники]]
[[Категорія:Піснярі]]
[[Категорія:Радянські композитори]]
[[Категорія:Російські композитори]]
[[Категорія:Композитори XX століття]]
[[Категорія:Російські барди]]
[[Категорія:Радянські співаки]]
[[Категорія:Російські співаки]]
[[Категорія:Радянські гітаристи]]
[[Категорія:Російські гітаристи]]
[[Категорія:Виконавці гри на російській семиструнній гітарі]]
[[Категорія:Актори та акторки театру на Таганці]]
[[Категорія:Актори, які зіграли роль Гамлета]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо астероїд]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Російські поети українського походження]]
[[Категорія:Володимир Висоцький]]

title: Владимир Семёнович Высоцкий

Народився: 25 січня 1938[…] · Москва, СРСР

Помер: 25 липня 1980[…] (42 роки) · Москва, СРСР · ·інфаркт міокарда

Поховання: Ваганьковське кладовище

Країна: СРСР

Діяльність: поет, письменник, кіноактор, актор театру, автор-виконавець, гітарист, поет-пісняр, композитор, сценарист, автор пісень, прозаїк, актор, співак

Alma mater: Школа-студія МХАТ (20 червня 1960) і Московський державний будівельний університетd

Знання мов: російська

Заклад: Театр на Таганці і Московський драматичний театр імені О. С. Пушкіна

Жанр: авторська пісня, шансон, російський шансон і проза

Батько: Висоцький Семен Володимировичd

Мати: Nina Vysotskayad

Родичі: Висоцький Олексій Володимирович, Aleksandr Vysotskyd і Висоцька Ірена Андріївна

У шлюбі з: Ізольда Висоцька, Марина Владі і Людмила Абрамова

Діти: Аркадій Висоцькийd і Висоцький Микита Володимирович

Нагороди: заслужений артист РРФСР · Державна премія СРСР · Премія МВС Росії


text:
# Чайво (затока)
Чайво (з нівхської мови — місце, що висихає) — затока Охотського моря у північно-східній частині острова Сахаліну, територія Ноглицького міського округу Сахалінської області Російської Федерації.
Затока витягнута на 42 км з півдня—південного-заходу на північ—північний-схід. Переважна її частина висихає і заросла водоростями. В ній багато невеликих островів. Береги низькі. Від моря відокремлена двома піщаними косами, на яких височіють піщані пагорби. Між косами пролягає протока Клейе довжиною 4 км, яка поєднує затоку з морем. На східному березі протоки розташоване село Чайво.

wikiname: ukwiki

title: Чайво (затока)

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses|Чайво}}
{{Затока}}
'''Чайво''' (з [[Нівхська мова|нівхської мови]] — ''місце, що висихає'') — [[затока]] [[Охотське море|Охотського моря]] у [[північний схід|північно-східній]] частині острова [[Сахалін]]у, територія [[Ноглицький міський округ|Ноглицького міського округу]] [[Сахалінська область|Сахалінської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Затока витягнута на 42 км з півдня—південного-заходу на північ—північний-схід. Переважна її частина висихає і заросла [[Водорості|водоростями]]. В ній багато невеликих [[острів|островів]]. [[Берег]]и низькі. Від моря відокремлена двома [[пісок|піщаними]] [[коса (географія)|косами]], на яких височіють піщані [[пагорб]]и. Між косами пролягає протока Клейе довжиною 4 км, яка поєднує затоку з морем. На східному березі протоки розташоване село [[Чайво]].

== Література ==
* {{книга |автор = [[Зонн Ігор Сергійович|И. С. Зонн]], [[Костяной Андрій Геннадійович|А. Г. Костяной]] |частина   =Чайво, залив|заголовок   = Охотское море. Энциклопедия |місце = Москва |видавництво    = {{нп|Международные отношения|«Международные отношения»|ru|Международные отношения (издательство)}} |рік= 2009 |сторінки  =199|isbn  = 978-5-7133-1354-9|ref=Охотское море. Энциклопедия}} {{ref-ru}}

{{нк}}
{{Портали|Географія|Океанологія|Росія|Азія}}

[[Категорія:Ноглицький район]]
[[Категорія:Географія Сахаліну]]
[[Категорія:Затоки Охотського моря]]
[[Категорія:Затоки Сахалінської області]]

title: Чайво

Прибережні країни: Росія

Регіон: Сахалінська область

Вливаються: Askasayd, Val, Evayd, Nutovod, Ossoyd, Khanduzad і Khoyambusibind

title: ідентифікатори і посилання

У проєкті OpenStreetMap: ↑394235 ·R (Сахалінська область)

ідентифікатори і посилання: ЧайвоЧайво (Росія)


text:
# Sphenomorphus forbesi
Sphenomorphus forbesi — вид сцинкоподібних ящірок родини сцинкових (Scincidae). Ендемік Папуа Нової Гвінеї. Вид названий на честь шотландського мандрівника та натураліста Генрі Огга Форбса.

## Поширення і екологія
Sphenomorphus forbesi мешкають в горах Овен-Стенлі на південному сході Нової Гвінеї. Вони живуть у вологих тропічних лісах та на плантаціях, на висоті від 700 до 1900 м над рівнем моря.

title: Sphenomorphus forbesi

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Sphenomorphus forbesi''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=42485242|title=Sphenomorphus forbesi|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2023.1|accessdate=10 березня 2024}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Сцинкоподібні]] (Scincomorpha)
| familia = [[Сцинкові]] (Scincidae)
| genus = ''[[Sphenomorphus]]''
| species = '''''C. forbesi'''''
| binomial = ''Sphenomorphus forbesi''
| binomial_authority = ([[Джордж Альберт Буленджер|Boulenger]], 1888)
| synonyms =''Lygosoma forbesi''
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Sphenomorphus forbesi
| commonscat = Sphenomorphus forbesi
| commons = Sphenomorphus forbesi
}}
'''''Sphenomorphus forbesi''''' — вид [[Сцинкоподібні|сцинкоподібних]] [[Ящірки|ящірок]] родини [[Сцинкові|сцинкових]] (Scincidae)<ref>{{NRDB species|genus=Sphenomorphus|species=forbesi}}</ref>. [[Ендемік]] [[Папуа Нова Гвінея|Папуа Нової Гвінеї]]. Вид названий на честь шотландського мандрівника та натураліста {{нп|Генрі Огг Форбс|Генрі Огга Форбса|en|Henry Ogg Forbes}}<ref>[[species:Bo Beolens|Beolens, Bo]]; [[species:Michael Watkins|Watkins, Michael]]; Grayson, Michael (2011). ''The Eponym Dictionary of Reptiles''. Baltimore: Johns Hopkins University Press. xiii + 296 pp. {{ISBN|978-1-4214-0135-5}}. (''Sphenomorphus forbesi'', p. 91).</ref>.

== Поширення і екологія ==
''Sphenomorphus forbesi'' мешкають в горах [[Овен-Стенлі (хребет)|Овен-Стенлі]] на південному сході [[Нова Гвінея|Нової Гвінеї]]. Вони живуть у вологих тропічних лісах та на плантаціях, на висоті від 700 до 1900 м над рівнем моря.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q5091759}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Сцинкові]]
[[Категорія:Тварини, описані 1888]]
[[Категорія:Плазуни Папуа Нової Гвінеї]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Папуа Нової Гвінеї]]

title: ?Sphenomorphus forbesi

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Сцинкоподібні (Scincomorpha)

Родина: Сцинкові (Scincidae)

Рід: Sphenomorphus

Вид: C. forbesi

Вікісховище: Sphenomorphus forbesi

Віківиди: Sphenomorphus forbesi


text:
# Маджента
Мадже́нта (італ. Magenta, МФА: [maˈdʒɛnta]) — муніципалітет в Італії, у регіоні Ломбардія, метрополійне місто Мілан.
Маджента розташована на відстані близько 500 км на північний захід від Рима, 24 км на захід від Мілана.
Населення — 23 482 особи (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 11 листопада. Покровитель — святий Мартин Турський (San Martino di Tours).

## Історія
Всесвітньої відомості селище набуло в 1859 році, після битви при Мадженті, від неї свою назву отримав і колір маджента. На честь битви названий також бульвар у Парижі.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 2797 іноземців з 79 країн, серед них 343 громадяни країн Євросоюзу та 256 громадян України.

## Сусідні муніципалітети
- Боффалора-сопра-Тічино
- Черано
- Корбетта
- Маркалло-кон-Казоне
- Робекко-суль-Навільйо
- Санто-Стефано-Тічино

## Персоналії
- Карло Понті (1912—2007) — італійський кінопродюсер.

title: Маджента

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Маджента
 | місцева_назва = Magenta
 | герб          = <!-- Magenta (MI)-Stemma.png -->
 | регіон        = LOM <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = MI <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 45
 | latm   = 28
 | lats   = 0
 | longd  = 8
 | longm  = 53
 | longs  = 0
 | висота = 138
 | населення     = 24178
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 21,81
 | густота       = 1099
 | поштові_індекси  = 20013
 | телефонний_код = 02
 | код_ISTAT     = 015130
 | покровитель   = San Martino di Tours, San Rocco, San Biagio
 | мер           = Chiara Calati
 | обраний       = 25-6-2017
 | www           = http://www.comune.magenta.mi.it
}}
{{Otheruses|Маджента (значення)}}
'''Мадже́нта''' ({{lang-it|Magenta}}, {{МФА2|maˈdʒɛnta}}<ref>{{cite web |url=http://www.dizionario.rai.it/ |title=Dizionario italiano multimediale e multilingue d'ortografia e di pronunzia |last1=Migliorini |first1=Bruno |last2=Tagliavini |first2=Carlo |last3=Fiorelli |first3=Piero |editor=Tommaso Francesco Borri |website=dizionario.rai.it |publisher=Rai Eri |accessdate=12 лютого 2016 |archive-date=27 грудня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171227151816/http://www.dizionario.rai.it/ }} {{ref-it}}</ref><ref>{{cite web |url=http://www.dipionline.it/dizionario/ |title=Dizionario di pronuncia italiana ''online'' |last1=Canepari |first1=Luciano |website=dipionline.it |accessdate=12 лютого 2016 |archive-date=3 червня 2013 |archive-url=https://www.webcitation.org/6H6dyF7ia?url=http://www.dipionline.it/dizionario/ }} {{ref-it}}</ref>) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Ломбардія]], [[Мілан (метрополійне місто)|метрополійне місто Мілан]].

Маджента розташована на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 500 км на північний захід від [[Рим]]а, 24 км на захід від [[Мілан]]а.

[[Файл:Magenta-portici.jpg|thumb|300px|]]

Населення — {{formatnum:23482}} {{МНОЖИНА:23482|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 11 листопада. Покровитель — [[Мартин Турський|святий Мартин Турський]] (''San Martino di Tours'').

== Історія ==
Всесвітньої відомості селище набуло в 1859 році, після [[битва при Мадженті|битви при Мадженті]], від неї свою назву отримав і колір [[Маджента (колір)|маджента]]. На честь битви названий також [[Бульвар Маджента|бульвар у Парижі]].

== Демографія ==
{{Демографія/Magenta (MI)}}
{{Іноземці в Італії | назва=Маджента | дата=1 січня 2023 року
 | всього=2797 | країн=79 | Укр=256 | ЄС=343 | таблиця= | країна1=[[Пакистан|Пакистану]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Боффалора-сопра-Тічино]]
* [[Черано]]
* [[Корбетта]]
* [[Маркалло-кон-Казоне]]
* [[Робекко-суль-Навільйо]]
* [[Санто-Стефано-Тічино]]

== Галерея зображень ==

<!--
<gallery>
Image:Magenta-portici.jpg|Magenta, i portici delal Battaglia di Magenta
Image:Magenta-teatro.jpg|Moderna facciata del Teatro Lirico dopo i restauri del 2004 in occasione del primo centenario della sua fondazione
Image:Targacasagiacobbe.jpg|Targa commemorativa sulla facciata di Casa Giacobbe. Si notino i fori di proiettile della battaglia del 4 giugno 1859
Image:Vilanajoleari.jpg|Villa Naj-Oleari
</gallery>
-->
== Персоналії ==
* [[Карло Понті]] (1912—2007) — італійський кінопродюсер.

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів метрополійного міста Мілан]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Мілан}}

title: Маджента · Magenta

Герб: Прапор

Країна: Італія

Регіон: Ломбардія

Провінція: Мілан

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Chiara Calati (25-6-2017)


text:
# Реальне кохання
«Реальне кохання» (англ. Love Actually), також «Реальна любов» і «Справжнє кохання» — романтична кінокомедія 2003 року, режисерський дебют сценариста Річарда Кертіса.

## Сюжет
Сюжет складається з дев'яти історій, які розвиваються паралельно. Дія фільму відбувається наприкінці 2003 року, за 5 тижнів до Різдва. Кульмінація всіх сюжетів припадає на святвечір, коли дія фільму химерним чином переплітає між собою всіх персонажів. Основний сенс і основна фраза фільму: «Насправді любов є всюди» (Love Actually Is All Around). Головними героями картини є абсолютно всі персонажі, у фільмі немає ставки на участь головних героїв-зірок.
Розпочинається фільм з кадрів аеропорту Гітроу та закадрового голосу Г'ю Гранта, який розказує глядачеві, що кожного разу, коли йому стає смутно, він іде до цього аеропорту, і спостерігаючи за людьми, що зустрічають один одного, розуміє, що любов є всюди.

### Біллі Мак та Джої
Старий рокер Біллі Мак (Білл Наї), колись популярний, а зараз вийшов в тираж, повертається на сцену і записує рімейк старої романтичної пісні «Love is all around» («Любов всюди») групи The Troggs. В тексті пісні слово «любов» повсюдно замінюється на «Різдво». Сам Біллі настроєний скептично, епатажно веде себе в прямих теле- і радіоефірах і відверто називає свій новий сингл гімняним. Але він збирається вийти на перше місце в різдвяному хіт-параді, так що не зовсім зрозуміло: самокритика це чи тонкий піар. І його пісня таки перемагає у чарті. Під кінець фільму виявляється, що єдиний, кого любить Біллі — це його менеджер, єдина людина, що була з ним усе життя, і на кого він міг завжди покластися. Тож замість різдвяної вечірки у Елтона Джона Біллі приходить у гості до Джої та пропонує йому відсвяткувати Різдво разом, напитись та подивитися порнуху.

### Джульєт, Пітер та Марк
Весілля Джульєт (Кіра Найтлі) і Пітера (Чіветел Еджіофор) — одна з перших сцен фільму. Марк (Ендрю Лінкольн), найкращий друг Пітера, — головний його організатор і боярин, ретельно знімає всю церемонію на власну відеокамеру. Через деякий час з'ясовується, що якість офіційної весільної зйомки не найкраща, і Джульєт прохає Марка показати свою копію. Тут і виявляється, що весільна хроніка Марка складається головним чином з великих планів обличчя самої Джульєт, що безперечно може вказувати на наявні у нього почуття. В святвечір Марк під виглядом колядника приходить до дверей новоявленого подружжя й освідчується Джульєт в коханні, після чого просто йде геть зі словами «Досить».

### Деніел і Сем
Деніел (Ліам Нісон) — вітчим Сема (Томас Сенгстер), в них щойно померла мати (і дружина). Деніела дуже хвилює те, що Сем дуже мовчазний, він думає, що той побивається через смерть матері. Але виявляється, що ще до її смерті хлопчина закохався у дівчинку зі своєї школи, яку звати також, як і його маму — Джоанна(Олівія Олсон). Вітчим допомагає хлопчині привернути увагу дівчини, ставши Сему найкращим другом.

### Гаррі, Карен і Міа
Гаррі (Алан Рікман), керівник рекламного агентства, людина в літах і сім'янин з дружиною та двома дітьми, переживає кризу після-середнього віку, мордується від біса в ребрі, коли його секретарка Міа (Хайке Макач) намагається його звабити. Він піддається її відвертим залицянням і купує їй на Різдво золотий кулон. Тим часом його дружина Карен (Емма Томпсон) дуже зайнята підготовкою до Різдва: намагається побалакати з своїм братом прем'єр-міністром Девідом (Г'ю Грант), допомагає в постановці шкільної різдвяної п'єси для своїх дітей, а також допомагає своєму другу Деніелу (Ліам Нісон), який переживає смерть дружини. Карен знаходить дороге намисто в кишені пальто Гаррі і щасливо припускає, що це різдвяний подарунок для неї. Коли настає час відкрити подарунки, Карен бере коробку, в якій, як вона припускає, знаходиться намисто, але там виявляється музичний диск Джоні Мітчелл. Та жінка знаходить у собі сили не розривати шлюб, щоб не травмувати дітей, але стосунки з чоловіком назавжди зіпсовані.

### Джон і Джуді
Джон (Мартін Фріман) і Джуді (Джоанна Пейдж) працюють студійними замінниками (stand-ins) у фільмах з відвертими сценами. Попри те, що по ходу праці їм доводиться повністю оголитись і навіть імітувати сексуальні акти, вони сильно соромляться один одного і дуже боязко і сором'язливо намагаються потоваришувати. У фінальній сцені в аеропорту вони вже подружжя.

### Наталі і Девід
Прем'єр-міністр Великої Британії Девід (Г'ю Грант) відчуває, що йому симпатизує його помічниця Наталі (Мартін МакКатчен), та й сам він до неї небайдужий. Девід не в захваті від своїх почуттів і звільняє Наталі, заставши її в двозначній ситуації з президентом США (Біллі Боб Торнтон). Але в святвечір після прочитання листівки від неї, де вона зізнається йому у коханні, кидає все і з охороною і машиною супроводу кидається шукати Наталі, знаючи тільки район і назву вулиці.

### Сара і Карл
Сара (Лора Лінні) і Карл (Родріго Санторо) три роки працюють в одній фірмі, симпатичні один одному, але ніяк не наважуються познайомитись ближче. Директор фірмі Гаррі (Алан Рікман) буквально підштовхує Сару зізнатися Карлу. На корпоративній вечірці Карл запрошує Сару на танець, вони цілуються і після вечірки їдуть до Сари додому. Начебто все чудово, але у Сари є брат-шизофренік, який постійно потребує від неї уваги, негайної, часу на особисте життя це не дає. Піклуванню про брата вона поклала своє життя, і стосунки в це життя не влазять. Сара не може переступити через свою любов до брата щоб бути щасливою самій, Різдво вона зустрічає з ним.

### Колін, Тоні, Стейсі, Джанін, Керол-Ен, Ґерієт та Карла
Ловелас-невдаха Колін (Кріс Маршалл), який не має успіху у «фригідних» англійок, їде на 2 місяці в США, де, як він вважає, всі американські дівчата будуть його тільки завдяки його британському акценту. Його друг Тоні скептично ставиться до цієї ідеї. Але все відбувається, як і думав Колін. Додому він повертається з красунею-американкою, яка привозить і свою кузину, яка з перших же секунд каже очманілому Тоні, який зустрічав їх у аеропорті, що той дуже класний.

### Джеммі і Аурелія
Випадково повернувшись додому, письменник Джеммі (Колін Ферт) застає свою подругу у ліжку з його власним братом. Джеммі їде в Францію писати новий детектив. Господарка будинку, який він наймає, рекомендує йому в домоправительки португалку Аурелію (Лусія Моніц). Аурелія не знає ні слова по-англійськи, а Джеммі по-португальськи, але тим не менш між ними спалахує почуття. Повернувшись в Англію, Джеммі починає вивчати португальську, і на Різдво у пориві їде в Португалію прохати руки Аурелії. Він освідчується їй португальською у кафе, де вона працює офіціанткою, перед всіма відвідувачами, та половиною її вулиці, включно з сестрою та батьком, які і привели Джеммі до Аурелії. Аурелія відповідає йому згодою англійською.

### Руфус
Руфус другорядний, але значимий персонаж фільму, зіграний Роуеном Аткінсоном, продавець прикрас в торговельному центрі, чия скрупульозність в оформленні різдвяного подарунку призводить до того, що Гаррі не встигає купити кулон для Мії до приходу його дружини. І він же у аеропорті відволікає контролера, так що Сем має можливість побігти до Джоани, яка вже пройшла контролі.
Цей персонаж схожий на якогось ангела-охоронця, його місце у фільмі — це доглядати за іншими персонажами.

### Епілог
В епілозі за місяць після Різдва майже всі персонажі фільму перебувають у все тому ж аеропорті Хітроу, з якого і почався фільм. Фінальними сценами фільму є кадри багатьох людей, що обнімаються зі своїми близькими в аеропорті.

## Зв'язок персонажів
Карен — сестра Девіда.
Сара і Карл — співробітники в фірмі Гаррі.
Діти Гаррі навчаються в одній школі з пасинком Деніела, племінником (або братом) Джона і племінниками і племінницями Наталі.
Міа живе в сусідньому з Наталі будинку.
Пітер, Марк і Джульєт — друзі Джеммі.
Джон і Джуді — друзі Пітера, Марка і Джеммі.
Асистент режисера фільму, де знімалися Джон і Джуді — друг Коліна.
Для корпоративної різдвяної вечірки Міа знімає студію Марка.
Коліна наймають офіціантом на весілля Пітера і Джульєт. У числі гостей Сара, яку Колін спочатку намагається склеїти.
Карен — подруга Деніела.
Батько Наталі — друг Деніела. (Це видно з його присутності на похороні дружини Деніела і з видалених епізодів).
Більшість персонажів дивляться передачі з Біллі Маком чи його кліпи по телевізору.

## Актори та ролі
| Роль                  | Актор             | Примітка |
| --------------------- | ----------------- | -------- |
| Біллі Мак             | Білл Наї          |          |
| Джої                  | Грегор Фішер      |          |
| Джульєт               | Кіра Найтлі       |          |
| Пітер                 | Чиветел Еджіофор  |          |
| Марк                  | Ендрю Лінкольн    |          |
| Деніел                | Ліам Нісон        |          |
| Сем                   | Томас Сенгстер    |          |
| Джоанна               | Олівія Олсон      |          |
| Карол, матір-одиначка | Клаудія Шифер     |          |
| Гаррі                 | Алан Рікман       |          |
| Міа                   | Хайке Макач       |          |
| Карен                 | Емма Томпсон      |          |
| Джон                  | Мартін Фрімен     |          |
| Джуді                 | Джоанна Пейдж     |          |
| Девід                 | Г'ю Грант         |          |
| президент США         | Біллі Боб Торнтон |          |
| Наталі                | Мартін МакКатчен  |          |
| Сара                  | Лора Лінні        |          |
| Карл                  | Родріго Санторо   |          |
| Міхаель, брат Сари    | Майкл Фицджералд  |          |
| Колін                 | Кріс Маршалл      |          |
| Тоні                  | Абдул Селіс       |          |
| Стейсі                | Івана Миличевич   |          |
| Джанін                | Дженьюері Джонс   |          |
| Керол-Ен              | Еліша Катберт     |          |
| Ґерієт                |                   |          |
| Карла                 | Деніз Річардс     |          |
| дівчина Джеймі        | Сіенна Ґілорі     |          |
| Джеммі                | Колін Ферт        |          |
| Аурелія               | Лусія Моніц       |          |
| Руфус                 | Роуен Аткінсон    |          |

## Саундтрек
Саундтрек до фільму написав і склав Крейг Армстронг.
Саундтрек включає в себе:
- Kelly Clarkson — «The Trouble with Love Is»
- Dido — «Here with Me»
- Maroon 5 — «Sweetest Goodbye / Sunday Morning»
- Norah Jones — «Turn Me On»
- Wyclef Jean and Sharissa — «Take Me As I Am»
- Єва Кессіді — «Songbird»
- The Calling — «Wherever You Will Go»
- Girls Aloud / The Pointer Sisters в США — «Jump (for My Love)»
- Joni Mitchell — «Both Sides Now»
- Lynden David Hall — «All You Need Is Love»
- The Beach Boys — «God Only Knows»
- Texas — «I'll See It Through»
- Sugababes — «Too Lost in You»
- Otis Redding — «White Christmas»

Музика з вирізаних сцен (не була включена в саундтрек):
- Scott Walker — «Joanna»

У версію для Великої Британії були також включені композиції Крейга Армстронга «PM's Love Theme» і «Sometimes». Також в саундтрек не були включені пісні «Wherever You Will Go» від The Calling, «Puppy Love» від Paul Anka, і «Bye Bye Baby» від The Bay City Rollers, які ми чули у фільмі.

## Цікаві факти
- Однією з причин, чому режисер Річард Кертіс вирішив зняти саме такий фільм, було те, що на зйомки кожного романтичної кінострічки у нього йшло по 3—4 роки — таким чином йому не вистачило б життя, щоб реалізувати всі свої задуми, і він вирішив поєднати одразу кілька фільмів в один і подивитися, як це у нього вийде.
- Працівник магазину, який продає Гаррі дороге намисто, — камео Роуена Аткінсона, легендарного Містера Біна, одним з творців якого є Річард Кертіс
- Улюблена приказка Деніела — «Коли я познайомлюся з Клаудією Шифер». Після новорічного концерту в школі він знайомиться з Керол, матір'ю-одиначкою, яку грає сама Клаудія Шифер.
- Гонорар Клаудії Шифер за роль тривалістю близько хвилини склав 200 000 фунтів стерлінгів[3].
- На прес-конференції з нагоди переговорів, які пройшли між прем'єр-міністром Великої Британії і президентом США, відповідаючи на одне із запитань журналістів, Девід, жартуючи, згадує книгу «Гаррі Поттер» у списку досягнень Великої Британії. Актори, які виконали ролі сестри Девіда Карен (Емма Томпсон) та її чоловіка Гаррі (Алан Рікман), брали участь у зйомках фільмів про Гаррі Поттера: вони грали професорів Сивілу Трелоні та Северуса Снейпа.
- Тривалість вирізаних епізодів склала приблизно 80 хвилин.
- У результаті монтажу було вирізано три сюжетні лінії.

## Нагороди та номінації
- Alexander Korda Award for Best British Film (номінація)
- BAFTA Award for Best Actor in a Supporting Role (Білл Нагі, переміг)
- BAFTA Award for Best Actress in a Supporting Role (Емма Томпсон, номінація)
- Golden Globe Award for Best Motion Picture — Musical or Comedy (номінація)
- Golden Globe Award for Best Screenplay (номінувався)
- Empire Award for Best British Film (переміг)
- Empire Award for Best British Actress (Емма Томпсон, перемогла)
- Empire Award for Best Newcomer (Мартін МакКатчен, переміг)
- Empire Award for Best Newcomer (Ендрю Лінкольн, номінація)
- Evening Standard British Film Award for Best Actress (Емма Томпсон, перемогла)
- Evening Standard Peter Sellers Award for Comedy (Білл Нагі, переміг)
- European Film Award for Best Actor (Х'ю Грант, номінація)
- European Film Award for Best Director (Річард Кертіс, номінація)
- London Film Critics Circle Award 2003 for Best British Supporting Actor (Білл Нагі, переміг)
- London Film Critics Circle Award for Best British Supporting Actress (Емма Томпсон, перемогла)
- Los Angeles Film Critics Association Award for Best Supporting Actor (Білл Нагі, переміг)
- Satellite Awards|Satellite Award for Best Supporting Actor, Musical or Comedy (Білл Нагі та Томас Сенгстер, номінація)
- Satellite Award for Best Supporting Actress, Musical or Comedy (Емма Томпсон, номінація)

title: Реальне кохання

wikitext:
{{Фільм
|українська назва      = Реальне кохання
|оригінальна назва     = Love Actually
|плакат      = Love Actually movie.jpg
| зображення розмір =
| підпис            =
|жанр        = [[комедія]], [[мелодрама]]
|режисер     = [[Річард Кертіс]]
|актори      = [[Г'ю Грант]]
[[Кіра Найтлі]]
[[Алан Рікман]]
[[Емма Томпсон]]
[[Лора Лінні]]
[[Томас Сангстер]]
 [[Ліам Нісон]]
[[Колін Ферт]]
[[Білл Наї]]
[[Ровен Аткінсон]]
|тривалість         = 135 хв
|країна      = {{GBR}}
{{USA}}
{{FRA}}
|продюсер = Дункан Кенворті
Тім Беван
[[Ерік Фелнер|Ерік Феллнер]]
Дебра Гейворд
Ліза Часін
|сценарист = Річард Кертіс
|композитор = [[Крейг Армстронг]]
|оператор = [[Майкл Коултер]]
|кінокомпанія = [[StudioCanal]]
Working Title Films
[[DNA Films]]
|дистриб'ютор = [[Universal Pictures]]
|бюджет = 40 млн $<ref name="box">[http://www.boxofficemojo.com/movies/?id=loveactually.htm Love Actually (2003) — Box Office Mojo]</ref>
|касові збори  = 250,2 млн $<ref name="box"/>
|дата виходу = 14 листопада 2003 (США)
21 листопада 2003 (Велика Британія)
3 грудня 2003 (Франція)
}}

'''«Реальне кохання»''' ({{lang-en|Love Actually}}), також '''«Реальна любов»''' і '''«Справжнє кохання»''' — романтична [[кінокомедія]] 2003 року, режисерський дебют сценариста [[Річард Кертіс|Річарда Кертіса]].

== Сюжет ==
Сюжет складається з дев'яти історій, які розвиваються паралельно. Дія фільму відбувається наприкінці 2003 року, за 5 [[тиждень|тижнів]] до [[Різдво|Різдва]]. Кульмінація всіх сюжетів припадає на [[святвечір]], коли дія фільму химерним чином переплітає між собою всіх персонажів. Основний сенс і основна фраза фільму: «Насправді любов є всюди» (''Love Actually Is All Around''). Головними героями картини є абсолютно всі персонажі, у фільмі немає ставки на участь головних героїв-зірок.

Розпочинається фільм з кадрів аеропорту [[Хітроу|Гітроу]] та закадрового голосу [[Г'ю Грант]]а, який розказує глядачеві, що кожного разу, коли йому стає смутно, він іде до цього аеропорту, і спостерігаючи за людьми, що зустрічають один одного, розуміє, що любов є всюди.

=== Біллі Мак та Джої ===
Старий рокер Біллі Мак ([[Білл Наї]]), колись популярний, а зараз вийшов в тираж, повертається на сцену і записує [[рімейк]] старої романтичної пісні «Love is all around» («Любов всюди») групи [[The Troggs]]. В тексті пісні слово «[[любов]]» повсюдно замінюється на «[[Різдво]]». Сам Біллі настроєний скептично, епатажно веде себе в прямих теле- і радіоефірах і відверто називає свій новий сингл гімняним. Але він збирається вийти на перше місце в різдвяному хіт-параді, так що не зовсім зрозуміло: [[Автокритика|самокритика]] це чи тонкий [[піар]]. І його пісня таки перемагає у чарті. Під кінець фільму виявляється, що єдиний, кого любить Біллі — це його [[менеджер]], єдина людина, що була з ним усе життя, і на кого він міг завжди покластися. Тож замість різдвяної вечірки у [[Елтон Джон|Елтона Джона]] Біллі приходить у гості до Джої та пропонує йому відсвяткувати Різдво разом, напитись та подивитися порнуху.

=== Джульєт, Пітер та Марк ===
Весілля Джульєт ([[Кіра Найтлі]]) і Пітера ([[Чіветел Еджіофор]]) — одна з перших сцен фільму. Марк ([[Ендрю Лінкольн]]), найкращий друг Пітера, — головний його організатор і боярин, ретельно знімає всю церемонію на власну відеокамеру. Через деякий час з'ясовується, що якість офіційної весільної зйомки не найкраща, і Джульєт прохає Марка показати свою копію. Тут і виявляється, що весільна хроніка Марка складається головним чином з великих планів обличчя самої Джульєт, що безперечно може вказувати на наявні у нього почуття. В святвечір Марк під виглядом [[Коляда|колядника]] приходить до дверей новоявленого подружжя й освідчується Джульєт в коханні, після чого просто йде геть зі словами «Досить».

=== Деніел і Сем ===
Деніел ([[Ліам Нісон]]) — вітчим Сема ([[Томас Сенгстер]]), в них щойно померла мати (і дружина). Деніела дуже хвилює те, що Сем дуже мовчазний, він думає, що той побивається через смерть матері. Але виявляється, що ще до її смерті хлопчина закохався у дівчинку зі своєї школи, яку звати також, як і його маму — Джоанна([[Олівія Олсон]]). Вітчим допомагає хлопчині привернути увагу дівчини, ставши Сему найкращим другом.

=== Гаррі, Карен і Міа ===
Гаррі ([[Алан Рікман]]), керівник рекламного агентства, людина в літах і сім'янин з дружиною та двома дітьми, переживає кризу після-середнього віку, мордується від біса в ребрі, коли його секретарка Міа ([[Хайке Макач]]) намагається його звабити. Він піддається її відвертим залицянням і купує їй на Різдво золотий кулон. Тим часом його дружина Карен ([[Емма Томпсон]]) дуже зайнята підготовкою до Різдва: намагається побалакати з своїм братом прем'єр-міністром Девідом ([[Г'ю Грант]]), допомагає в постановці шкільної різдвяної п'єси для своїх дітей, а також допомагає своєму другу Деніелу ([[Ліам Нісон]]), який переживає смерть дружини. Карен знаходить дороге намисто в кишені пальто Гаррі і щасливо припускає, що це різдвяний подарунок для неї. Коли настає час відкрити подарунки, Карен бере коробку, в якій, як вона припускає, знаходиться намисто, але там виявляється музичний диск [[Джоні Мітчелл]]. Та жінка знаходить у собі сили не розривати шлюб, щоб не травмувати дітей, але стосунки з чоловіком назавжди зіпсовані.

=== Джон і Джуді ===
Джон ([[Мартін Фріман]]) і Джуді ([[Джоанна Пейдж]]) працюють студійними замінниками (stand-ins) у фільмах з відвертими сценами. Попри те, що по ходу праці їм доводиться повністю оголитись і навіть імітувати сексуальні акти, вони сильно соромляться один одного і дуже боязко і сором'язливо намагаються потоваришувати. У фінальній сцені в аеропорту вони вже подружжя.

=== Наталі і Девід ===
[[Прем'єр-міністр]] Великої Британії Девід ([[Г'ю Грант]]) відчуває, що йому симпатизує його помічниця Наталі ([[Мартін МакКатчен]]), та й сам він до неї небайдужий. Девід не в захваті від своїх почуттів і звільняє Наталі, заставши її в двозначній ситуації з президентом США ([[Біллі Боб Торнтон]]). Але в [[святвечір]] після прочитання листівки від неї, де вона зізнається йому у коханні, кидає все і з охороною і машиною супроводу кидається шукати Наталі, знаючи тільки район і назву вулиці.

=== Сара і Карл ===
Сара ([[Лора Лінні]]) і Карл ([[Родріго Санторо]]) три роки працюють в одній фірмі, симпатичні один одному, але ніяк не наважуються познайомитись ближче. Директор фірмі Гаррі ([[Алан Рікман]]) буквально підштовхує Сару зізнатися Карлу. На корпоративній вечірці Карл запрошує Сару на танець, вони цілуються і після вечірки їдуть до Сари додому. Начебто все чудово, але у Сари є брат-[[Шизофренія|шизофренік]], який постійно потребує від неї уваги, негайної, часу на особисте життя це не дає. Піклуванню про брата вона поклала своє життя, і стосунки в це життя не влазять. Сара не може переступити через свою любов до брата щоб бути щасливою самій, Різдво вона зустрічає з ним.

=== Колін, Тоні, Стейсі, Джанін, Керол-Ен, Ґерієт та Карла ===
Ловелас-невдаха Колін ([[Кріс Маршалл]]), який не має успіху у [[Фригідність|«фригідних»]] англійок, їде на 2 місяці в США, де, як він вважає, всі американські дівчата будуть його тільки завдяки його [[Британський акцент|британському акценту]]. Його друг Тоні скептично ставиться до цієї ідеї. Але все відбувається, як і думав Колін. Додому він повертається з красунею-американкою, яка привозить і свою кузину, яка з перших же секунд каже очманілому Тоні, який зустрічав їх у аеропорті, що той дуже класний.

=== Джеммі і Аурелія ===
Випадково повернувшись додому, письменник Джеммі ([[Колін Ферт]]) застає свою подругу у ліжку з його власним братом. Джеммі їде в Францію писати новий детектив. Господарка будинку, який він наймає, рекомендує йому в домоправительки португалку Аурелію (Лусія Моніц). Аурелія не знає ні слова по-[[Англійська мова|англійськи]], а Джеммі по-[[Португальська мова|португальськи]], але тим не менш між ними спалахує почуття. Повернувшись в Англію, Джеммі починає вивчати португальську, і на Різдво у пориві їде в Португалію прохати руки Аурелії. Він освідчується їй португальською у кафе, де вона працює офіціанткою, перед всіма відвідувачами, та половиною її вулиці, включно з сестрою та батьком, які і привели Джеммі до Аурелії. Аурелія відповідає йому згодою англійською.

=== Руфус ===

Руфус другорядний, але значимий персонаж фільму, зіграний [[Ровен Аткінсон|Роуеном Аткінсоном]], продавець прикрас в торговельному центрі, чия скрупульозність в оформленні різдвяного подарунку призводить до того, що Гаррі не встигає купити кулон для Мії до приходу його дружини. І він же у аеропорті відволікає контролера, так що Сем має можливість побігти до Джоани, яка вже пройшла контролі.
Цей персонаж схожий на якогось ангела-охоронця, його місце у фільмі — це доглядати за іншими персонажами.

=== Епілог ===

В епілозі за місяць після Різдва майже всі персонажі фільму перебувають у все тому ж аеропорті [[Хітроу]], з якого і почався фільм. Фінальними сценами фільму є кадри багатьох людей, що обнімаються зі своїми близькими в аеропорті.

== Зв'язок персонажів ==
[[Файл:Love Actually (2003) Interconnections.svg|thumb|right|400px|Зв'язки персонажів фільму один з одним]]
Карен — сестра Девіда.

Сара і Карл — співробітники в фірмі Гаррі.

Діти Гаррі навчаються в одній школі з [[пасинок|пасинком]] Деніела, племінником (або братом) Джона і [[племінник]]ами і племінницями Наталі.

Міа живе в сусідньому з Наталі будинку.

Пітер, Марк і Джульєт — друзі Джеммі.

Джон і Джуді — друзі Пітера, Марка і Джеммі.

Асистент режисера фільму, де знімалися Джон і Джуді — друг Коліна.

Для корпоративної різдвяної вечірки Міа знімає студію Марка.

Коліна наймають офіціантом на весілля Пітера і Джульєт. У числі гостей Сара, яку Колін спочатку намагається склеїти.

Карен — подруга Деніела.

Батько Наталі — друг Деніела. (Це видно з його присутності на похороні дружини Деніела і з видалених епізодів).

Більшість персонажів дивляться передачі з Біллі Маком чи його кліпи по телевізору.

== Актори та ролі ==
{| class="wikitable"
!Роль
!Актор
!Примітка
|-
|Біллі Мак
|[[Білл Наї]]
|
|-
|Джої
|Грегор Фішер
|
|-
|Джульєт
|[[Кіра Найтлі]]
|
|-
|Пітер
|[[Чиветел Еджіофор]]
|
|-
|Марк
|[[Ендрю Лінкольн]]
|
|-
|Деніел
|[[Ліам Нісон]]
|
|-
|Сем
|[[Томас Сенгстер]]
|
|-
|Джоанна
|[[Олівія Олсон]]
|
|-
|Карол, матір-одиначка
|[[Клаудія Шифер]]
|
|-
|Гаррі
|[[Алан Рікман]]
|
|-
|Міа
|[[Хайке Макач]]
|
|-
|Карен
|[[Емма Томпсон]]
|
|-
|Джон
|[[:uk:Мартін_Фріман|Мартін Фрімен]]
|
|-
|Джуді
|[[Джоанна Пейдж]]
|
|-
|Девід
|[[Г'ю Грант]]
|
|-
|президент США
|[[Біллі Боб Торнтон]]
|
|-
|Наталі
|[[Мартін МакКатчен]]
|
|-
|Сара
|[[Лора Лінні]]
|
|-
|Карл
|[[Родріго Санторо]]
|
|-
|Міхаель, брат Сари
|Майкл Фицджералд
|
|-
|Колін
|[[Кріс Маршалл]]
|
|-
|Тоні
|Абдул Селіс
|
|-
|Стейсі
|[[Івана Миличевич]]
|
|-
|Джанін
|Дженьюері Джонс
|
|-
|Керол-Ен
|Еліша Катберт
|
|-
|Ґерієт
|
|
|-
|Карла
|[[Деніз Річардс]]
|
|-
|дівчина Джеймі
|Сіенна Ґілорі
|
|-
|Джеммі
|[[Колін Ферт]]
|
|-
|Аурелія
|Лусія Моніц
|
|-
|Руфус
|[[Ровен Аткінсон|Роуен Аткінсон]]
|
|}

== Саундтрек ==
Саундтрек до фільму написав і склав [[Крейг Армстронг]].
Саундтрек включає в себе:

* [[Kelly Clarkson]] — «The Trouble with Love Is»
* [[Dido]] — «Here with Me»
* [[Maroon 5]] — «Sweetest Goodbye / [[Sunday Morning]]»
* [[Norah Jones]] — «Turn Me On»
* [[Вайклеф Жан|Wyclef Jean]] and [[Sharissa]] — «Take Me As I Am»
* [[Єва Кессіді]] — «Songbird»
* [[The Calling]] — «Wherever You Will Go»
* [[Girls Aloud]] / [[The Pointer Sisters]] в [[США]] — «Jump (for My Love)»
* [[Joni Mitchell]] — «Both Sides Now»
* [[Lynden David Hall]] — «[[All You Need Is Love]]»
* [[The Beach Boys]] — «God Only Knows»
* [[Texas]] — «I'll See It Through»
* [[Sugababes]] — «Too Lost in You»
* [[Otis Redding]] — «White Christmas»

Музика з вирізаних сцен (не була включена в саундтрек):
* [[Scott Walker]] — «Joanna»

У версію для Великої Британії були також включені композиції [[Крейг Армстронг|Крейга Армстронга]] «PM's Love Theme» і «Sometimes». Також в саундтрек не були включені пісні «Wherever You Will Go» від [[The Calling]], «Puppy Love» від [[Paul Anka]], і «Bye Bye Baby» від [[The Bay City Rollers]], які ми чули у фільмі.

== Цікаві факти ==
* Однією з причин, чому режисер Річард Кертіс вирішив зняти саме такий фільм, було те, що на зйомки кожного романтичної кінострічки у нього йшло по 3—4 роки — таким чином йому не вистачило б життя, щоб реалізувати всі свої задуми, і він вирішив поєднати одразу кілька фільмів в один і подивитися, як це у нього вийде.
* Працівник магазину, який продає Гаррі дороге намисто, — камео [[Ровен Аткінсон|Роуена Аткінсона]], легендарного [[Містер Бін (телесеріал)|Містера Біна]], одним з творців якого є Річард Кертіс
* Улюблена приказка Деніела — «Коли я познайомлюся з Клаудією Шифер». Після новорічного концерту в школі він знайомиться з Керол, матір'ю-одиначкою, яку грає сама [[Клаудія Шифер]].
* Гонорар [[Клаудія Шифер|Клаудії Шифер]] за роль тривалістю близько хвилини склав 200 000 [[фунт стерлінгів|фунтів стерлінгів]]<ref>{{Cite web |url=http://www.imdb.com/title/tt0314331/trivia |title=IMDB.com: Trivia for «Love Actually» |accessdate=24 червня 2010 |archive-date=21 листопада 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20101121022548/http://www.imdb.com/title/tt0314331/trivia }}</ref>.
* На прес-конференції з нагоди переговорів, які пройшли між прем'єр-міністром Великої Британії і президентом США, відповідаючи на одне із запитань журналістів, Девід, жартуючи, згадує книгу «Гаррі Поттер» у списку досягнень Великої Британії. Актори, які виконали ролі сестри Девіда Карен ([[Емма Томпсон]]) та її чоловіка Гаррі ([[Алан Рікман]]), брали участь у зйомках фільмів про Гаррі Поттера: вони грали професорів [[Сивіла Трелоні|Сивілу Трелоні]] та [[Северус Снейп|Северуса Снейпа]].
* Тривалість вирізаних епізодів склала приблизно 80 хвилин.
* У результаті монтажу було вирізано три сюжетні лінії.

== Нагороди та номінації ==
* Alexander Korda Award for Best British Film (номінація)
* BAFTA Award for Best Actor in a Supporting Role ([[Білл Нагі]], '''переміг''')
* BAFTA Award for Best Actress in a Supporting Role ([[Емма Томпсон]], номінація)
* Golden Globe Award for Best Motion Picture — Musical or Comedy (номінація)
* Golden Globe Award for Best Screenplay (номінувався)
* Empire Award for Best British Film ('''переміг''')
* Empire Award for Best British Actress ([[Емма Томпсон]], '''перемогла''')
* Empire Award for Best Newcomer ([[Мартін МакКатчен]], '''переміг''')
* Empire Award for Best Newcomer ([[Ендрю Лінкольн]], номінація)
* Evening Standard British Film Award for Best Actress ([[Емма Томпсон]], '''перемогла''')
* Evening Standard Peter Sellers Award for Comedy ([[Білл Нагі]], '''переміг''')
* European Film Award for Best Actor ([[Х'ю Грант]], номінація)
* European Film Award for Best Director ([[Річард Кертіс]], номінація)
* London Film Critics Circle Award 2003 for Best British Supporting Actor ([[Білл Нагі]], '''переміг''')
* London Film Critics Circle Award for Best British Supporting Actress ([[Емма Томпсон]], '''перемогла''')
* Los Angeles Film Critics Association Award for Best Supporting Actor ([[Білл Нагі]], '''переміг''')
* Satellite Awards|Satellite Award for Best Supporting Actor, Musical or Comedy ([[Білл Нагі]] та [[Томас Сенгстер]], номінація)
* Satellite Award for Best Supporting Actress, Musical or Comedy ([[Емма Томпсон]], номінація)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.loveactually.com/ Офіційний сайт фільму] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100504154420/http://www.loveactually.com/ |date=4 травня 2010 }}
* [https://web.archive.org/web/20120104093637/http://www.loveactually.uip.es/ Love Actually Uip]
* [http://www.loveactuallythemovie.com/ Love Actually the movie] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111107175631/http://www.loveactuallythemovie.com/ |date=7 листопада 2011 }}
* [http://www.loveactually.com/ Love Actually] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100504154420/http://www.loveactually.com/ |date=4 травня 2010 }}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Фільми Великої Британії 2003]]
[[Категорія:Фільми США 2003]]
[[Категорія:Фільми студії DNA Films]]
[[Категорія:Романтичні кінокомедії Великої Британії]]
[[Категорія:Різдвяні фільми]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми за сценаріями Річарда Кертіса]]
[[Категорія:Фільми про кохання]]

title: Love Actually

Жанр: комедія, мелодрама

Режисер: Річард Кертіс

Продюсер: Дункан Кенворті · Тім Беван · Ерік Феллнер · Дебра Гейворд · Ліза Часін

Сценарист: Річард Кертіс

У головних · ролях: Г'ю Грант · Кіра Найтлі · Алан Рікман · Емма Томпсон · Лора Лінні · Томас Сангстер · Ліам Нісон · Колін Ферт · Білл Наї · Ровен Аткінсон

Оператор: Майкл Коултер

Композитор: Крейг Армстронг

Художник: Jim Clayd

Кінокомпанія: StudioCanal · Working Title Films · DNA Films

Дистриб'ютор: Universal Pictures

Мова: англійська

Країна: Велика Британія · США · Франція

Дата виходу: 14 листопада 2003 (США) · 21 листопада 2003 (Велика Британія) · 3 грудня 2003 (Франція)

Кошторис: 40 млн $


text:
# Братовщина
Бра́товщина (рос. Братовщина, башк. Братовщина) — село у складі Калтасинського району Башкортостану, Росія. Входить до складу Старояшевської сільської ради.
Населення — 51 особа (2010; 64 у 2002).
Національний склад:
- росіяни — 55 %
- марійці — 39 %

## Видатні уродженці
- Лазарєв Дмитро Ілліч — Герой Радянського Союзу.

title: Братовщина

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Братовщина
 | назва ін.       = {{lang-ru|Братовщина}}<br/>{{lang-ba|Братовщина}}
 | карта розташування1 = Росія Башкортостан
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Башкортостан]]
 | район           = [[Калтасинський район]]
 | поселення       = [[старояшевська сільська рада|Старояшевська сільрада]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 51 особа ([[2010]]{{RUS-BA-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 56
 | lat_min= 02
 | lat_sec= 24
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 55
 | lon_min= 17
 | lon_sec= 52
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Бра́товщина''' ({{lang-ru|Братовщина}}, {{lang-ba|Братовщина}}) — [[село]] у складі [[калтасинський район|Калтасинського району]] [[Башкортостан]]у, [[Росія]]. Входить до складу [[старояшевська сільська рада|Старояшевської сільської ради]].

Населення — 51 особа ([[2010]]; 64 у [[2002]]{{RUS-census2002}}).

Національний склад{{RUS-BA-population-2002-2009}}:
* [[росіяни]] — 55 %
* [[марійці]] — 39 %

== Видатні уродженці ==
* [[Лазарєв Дмитро Ілліч]] — Герой Радянського Союзу.

== Джерела ==
* {{Карта|O-40-135}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=56.040500&lon=55.296936&z=13&show=/8571995/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=56.040500&lon=55.296936&z=13&show=/8571995/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{bash-stub}}
{{калтасинський район}}

[[Категорія:Населені пункти Калтасинського району]]
[[Категорія:Села Башкортостану]]

title: село Братовщина

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Башкортостан

Муніципальний район: Калтасинський район

Поселення: Старояшевська сільрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Братовщина · Братовщина