text:
# Рух Клодія
Рух Клодія — останній демократичний виступ римських  популярів, названий за іменем його головного натхненника і керівника Публія Клодія Пульхра (бл. 92-52 рр. до Р. Х.), вихідця з давнього патриціанського роду Клавдіїв, учасника третьої Мітридатової війни (74-64 рр.). Потім, після повернення з армії, Клодій, як і багато його сучасників, зайнявся політикою.

## Характеристика руху
Не можна вважати рух Клодія революційним, як вважає це Едуард Меєр, бо за своїми цілями він був далеким від корінних соціально-політичних перетворень, характерних для революції. Клодій ставився до рабів, ймовірно, сміливіше, ніж його попередники, залучав їх до політичної боротьби, але це було лише засобом, дійсно крайнім (extremum auxilium), як каже Цезар про подібний метод боротьби.
Не можна розглядати ні оптиматів, ні популярів як політичні партії (особливо в сучасному сенсі слова). Та це аж ніяк не означає, що в Рим не існувало демократичних діячів і демократичного руху. Широкі верстви сільського, а потім і міського плебсу були тим величезним резервуаром, тим живильним середовищем, звідки римська демократія черпала свої сили. Правда, склад римських демократичних верств, особливо в епоху пізньої республіки, був вельми строкатим і навіть внутрішньо суперечливим, але це вже інше питання. Популярами ж слід вважати тих політичних діячів (до речі, вони часто були вихідцями з найвищих верств римського суспільства), які в своїй боротьбі проти сенатської олігархії намагалися спертися на ці широкі, але, як показав досвід, малоорганізовані верстви населення.
Рух Клодія носив міський характер і користувався підтримкою населення. Основу його складали міські низи, раби, ліберти і міська біднота, почасти з «рабським корінням». Важливим фактором руху були його бойові загони, створені на основі відновлених колегій, які все більше і більше визначали політику свого лідера. Клодій явно не мав «господаря» — для цього він був надто сильним і некерованим, але у нього були союзники, причому, одіозність і непередбачуваність лідера популярів робили ці союзи вельми короткочасними.
Тому говорячи про Клодія та його рух, ми маємо достатні підстави вважати цей рух демократичним, а самого Клодія — одним з вождів римської демократії, одним з видних популярів.

## Історична постать Публія Клодія Пульхра
На ряду з Катіліною, Клодій є ще одним досить переконливим прикладом того, як репутація політичного діяча і очоленого ним руху, що збереглася у віках, може виявитися повністю залежною від заклятого ворога. До того ж, як і у випадку з Катіліною, цим ворогом знову був Цицерон. Цього разу він взагалі єдиний сучасник і свідок подій, тому усі інші (і пізніші) автори, що так чи інакше згадують про рух Клодія, навряд чи вільні від впливу його оцінок і характеристик.
Портрет Клодія був би обкреслений неповністю, якби ми не згадали приписувану йому політичну і, так би мовити, цивільну безпринципність. Одне з перших подібних звинувачень стосується того, що на самому початку своєї військової і політичної кар'єри, знаходячись в армії під керівництвом власного зятя Лукулла, він готував проти нього мало не повстання. Його звинувачували і в тому, що, виступивши спочатку обвинувачем Катіліни, він потім був ним підкуплений і різко змінив свою позицію (хоча в змові, мабуть, не брав участі). Безпринципним і навіть протизаконним вважався його перехід до стану плебеїв, і, нарешті, глибоке обурення викликали його зв'язки з рабами, формування з них спеціальних загонів, опора на них — тобто те, від чого з обуренням відмовлявся навіть Катіліна.
Так, Плутарх, розповідаючи у біографії Лукулла про поведінку Клодія в армії свого зятя, вважав його людиною «зухвалою і сповненою зарозумілості», проте не можна обійти той факт, що Клодій користувався репутацією «товариша солдатів». Можна, звичайно, інакше поставитися і до питання про зв'язки Клодія з Катіліною, тим більш, що звинувачення в підкупі було, взагалі кажучи, звинуваченням стандартним, а в даному випадку ніяк не доведеним. Проте, мабуть, найбільш симптоматичний інший випадок — горезвісна «справа Клодія». Це була не тільки скандальна подія з хроніки великосвітського життя Риму, як те намагаються іноді зображувати, а й з самого початку — справа, яка набула яскраво вираженого політичного забарвлення.
Спочатку він багато в чому підтримував Цицерона, і навіть був одним з обвинувачів у справі про катілінаріїв, але дуже скоро перейшов на сторону захисту (тим самим зблизившись з Цезарем) і, мабуть, саме з цим пов'язане помітне охолодження у стосунках з оратором. Це проявилося вже в 62р., коли Цицерон дав вкрай несприятливі для Клодія свідчення. Йдеться про звинувачення у святотатстві, коли Клодій таємно проник на церемонію присвячену Бона Деа, що проводилася в будинку Цезаря (колишнім великим понтифіком), нібито з метою спокусити його дружину. Справа з релігійної перетворилося на політичну, тому що обвинувачами виступили сенатські кола, а захисниками — народні трибуни. Цезар, який був найбільш постраждалою стороною, повівся досить дивно, розлучившись з дружиною і заявив, що йому нічого невідомо стосовно цієї справі. На питання ж суддів про причини розлучення відповідав однією з приписуваних йому «історичних фраз», що нібито, дружина Цезаря має бути вища навіть підозр. Це, і ряд інших фактів, дають підставу припускати, що вже в цей час Клодій мав досить значний вплив серед широких верств населення, тож було вигідніше мати його  союзником, ніж ворогом. Це добре видно на прикладі Цицерона, з яким Клодій з того часу не переставав ворогувати.
Ставлення до Клодія дуже різняться. Т. Моммзен вважав його агентом Цезаря, безпринципним демагогом та анархістом. Цей образ розвивався як в сторону політика, що працює на «господаря» (Красс, тріумвіри або, найчастіше, Цезар), так і в бік демагога, авантюриста і лідера міської більшості. Висловлювалися думки, що Клодій був агентом Цезаря, але вийшов з-під його контролю. Разом з тим (особливо в сучасній історіографії) існує думка про самостійність Клодія. Так, С. І. Ковальов вбачав у Клодії лідера міського плебсу і вважав Цезаря його союзником, а не «господарем». С. Л. Утченко вважав рух Клодія останнім серйозним рухом демократичних верств суспільства, а його самого — гідним продовжувачем традицій «великих популярів».
Нарешті, Р. В. Лапиренок вважає, що союз Клодія і тріумвірів був можливий тільки на ранніх етапах його діяльності, після чого трибун став повністю самостійною силою.

## Передумови трибунату
Клодій вже у той час мав досить певну репутацію як представник антисенатських кругів і як улюбленець «народу». Цезар, який, особливо напередодні консульських виборів претендував на роль вождя демократичних верств населення, очевидно, не міг не зважати на подібну репутацію Клодія. У будь-якому разі, Плутарх і Аппіан  знаходять таке пояснення позиції Цезаря цілком достовірним.
Незабаром після свого процесу Клодій у зв'язку з наміром добитися трибунату робить спробу перейти в стан плебеїв. 59 р. до Р. Х. Публій переходить із патриціїв у плебеї: його усиновив плебей Фонтей. Цезар, як великий понтифік, його підтримав і згодом надав підтримку на виборах до народних трибунів.
Встановивши стосунки з тріумвірами, Клодій підтримував і свої зв'язки з оптиматами, а також зі своїм братом, Аппієм Клавдієм. Побувавши квестором в Сицилії, був вибраний останніми для приборкання сенату і усунення Цицерона.
В 61 р. до Р. Х. Публія було обрано квестором, але очевидно, що трибунат був більш нагідною посадою, щоб створити опору для подальшого політичного росту.

## Трибунат Клодія і його реформи
10 грудня 59 р. до Р. Х. Клодій вступає на посаду народного трибуна, а вже 3 січня 58 р. до Р. Х. на народних зборах голосувалися per saturam чотири його закони. За першим законом відмінялася оплата за хліб, який щомісячно роздавався малозаможному міському населенню (за словами Цицерона, виконання цього закону забирало у держави 20 % прибутків). За другим законом скасовувався lex Aelia Fufia і вищим магістратам заборонялося у дні засідання коміцій спостерігати за небесними знаменами, бо оптимати інколи намагалися оголосити невигідні для них закони недійсними. Третій закон відновлював квартальні колегії (collegia compitalia), що були політичними клубами, закритими сенатом під час боротьби з Катіліною. І нарешті, четвертий закон обмежував владу цензорів при складанні сенатських списків, чим схвалив деяких сенаторів на свій бік.
Другий закон захищав законодавця від спроб оптиматів перешкоджати на підставі релігійних заборон проведенню демократичних законів. Четвертий закон мав на увазі аристократів, які перебували з тих чи інших причин в опозиції до сенаторської більшості, яким загрожувало виключення з сенатських списків за довільним рішенням цензорів-оптиматів. Перший і третій закони були проведені в інтересах міського плебсу. Про побутові умови останнього нам мало чого відомо. Достовірно можна стверджувати лише, що життєвий рівень римського пролетаріату був надзвичайно низьким, а приплив цінностей спричинив погіршення становища нижчих верств населення. Безкоштовна роздача хліба мала для плебсу істотне значення. У коментарях до промови проти Пізона, Асконій характеризує цей закон як демократичний summa popularis.
Третій закон, який стосувався квартальних колегій, стимулював підвищення політичної активності плебсу. Відновлені були не лише старі колегії, а й відкриті нові. Про їхній склад зневажливо відгукується Цицерон, який стверджує, що в них зібрались міські покидьки і навіть раби.
Закони Клодія сприяли його популярності, що дозволило запропонувати новий закон, направлений спеціально проти Цицерона; на коміціях він був поставлений в загальній формі: «Хто (без суду) убив римського громадянина, позбавляється води і вогню» («qui ciuem Romanum intermissit, ei aqua et igni interdiceretur»). Закон Клодія ніби розвивав і доповнював leges de prouocatione, ранній з яких приписувався Валерію Публіколі, а останній — одному з найбільш послідовних популярів — Гаю Гракху. Закон цей, в принципі, направлений був проти сенату.
Клодій пішов далі: ним були створені загони, опираючись на які він міг проводити свої заходи і погрожувати противникам. Цицерон інколи говорить про так звані «війська Клодія». Він називає їх manus і навіть exercitus. Загонами вочевидь керували ті, хто перебував у клієнтурі Клодія; патронатно-клієнтські зв'язки таким чином виступали основою для нових політичних об'єднань. Загони були озброєні і часом пускали в хід мечі та камні. Цицерон говорить про «кинжальщиків» (sicarii), «озброєних людей» (armates homines). Тих, хто входили до загону і отримували нагороду, Цицерон називає найманцями (mercenarii) . У загонах були різні категорії населення, яких Цицерон називає «покидьками» (faex): можливо це були ремісники, серед яких і вільновідпущеники. Відомо, що до загонів також входили люмпен-пролетарії, які не мали певних занять і можливо були найманцями. Нарешті були там і раби, яким Клодій обіцяв свободу. Новим було те, що раби брали участь в житті квартальних колегій і зараховувались до озброєних загонів. Звичайно, участь рабів як в загонах, так і в русі Клодія, в цілому, Цицероном свідомо і навіть «зловмисно» перебільшувалося. У промові за Мілона, що з'явилася вже після смерті Клодія, Цицерон зображує ту небезпеку, яка чекала б на державу, якби Клодій став претором: він склав би військо з рабів, за допомогою якого заволодів би державою і приватним майном. Ми не маємо прямих вказівок відносно участі в Клодієвих загонах сільського плебсу, але те, як описував Цицерон проведені Клодієм земельні захоплення, дає можливість припустити наявність якогось контакту і з сільським населенням.
Клодій досяг влади трибуна, спираючись на Юлія Цезаря, з його схвалення проводилися, мабуть, чотири закони, за згодою Цезаря вигнаний був Цицерон, але після того, як Цезар поїхав з Італії, Клодій не залежав від нього і проводив свою політику. Немає жодних вказівок на те, що ворожнеча Клодія з Помпеєм викликала в той час схвалення Цезаря, а в кінці свого трибунату Клодій виступив навіть проти Цезаря, погрожуючи оголосити недійсними його закони під тим приводом, що вони були прийняті всупереч інтерцесії Бібула, який посилався на релігійні заборони.
Клодій на свій розсуд розпоряджався державними справами. Він звільнив із в'язниці Тиграна, сина Тиграна Великого, полоненого Помпеєм. Також втрутився в справи Візантія, впливав на розв'язання єгипетського питання. Клодій відкрито ворогував з Помпеєм; був спійманий озброєний мечем раб Клодія, який пробирався через Форум, щоб убити Помпея. Після цього випадку Помпей замкнувся у себе в будинку, який був обложений клодіанскім загоном на чолі з вільновідпущеником Клодія Даміоном.

## Клодій і Цицерон
Згодом Клодій вигнав з Риму Катона і Цицерона — своїх ворогів і головних натхненників сенату. Підставою для вигнання Цицерона став той самий закон (втім, що продовжив традиції популярів) про магістрата, який допустив смертну кару громадян і не дав їм скористатися правом провокації. Йшла мова про страту катілінаріїв, а тому 11 березня оратор покинув Рим, а 29 квітня  Клодій провів закон, після чого зруйнував і розграбував будинок Цицерона. Катона Молодшого Клодій відправив на Кіпр, щоб приєднати його до володінь римського народу. Прийнято вважати, що це почесне відрядження повинне було позбавити Цезаря і Клодія від неспокійного і непримиренного оптимата — Катона, але самий факт анексії Кіпру перебуває у безсумнівному зв'язку з lex frumentaria Клодія: окупація Кіпру повинна була відшкодувати витрати з безкоштовних роздач хліба. Непохитний Катон, ніколи не йшов на компроміси з тріумвірами, але цього разу виявився цілком здатним піти на компроміс з Клодієм. Ця «співпраця» дала свої плоди: коли пізніше Цицерон запропонував анулювати закони Клодія, Катон виступив проти, посилаючись на свої дії на Кіпрі.
Цицерон повернувся до Риму на шістнадцятому місяці вигнання. Міста, через які він проїжджав, влаштували йому урочисту зустріч. Сам він висловився, що Італія на власних плечах внесла його до Риму. Відразу після повернення він виступив із вдячною промовою перед сенатом і народом. Потім він поставив в сенаті запитання про наділення Помпея особливими повноваженнями для забезпечення міста продовольством (цілком можливо, що ціни на хліб штучно «роздувалися» противниками Клодія).
Цицерон і його прибічники продовжували боротьбу з Клодієм. 29 вересня 57 р. Цицерон поставив колегії понтифіків запитання про незаконність трибунату Клодія і відновлення свого зруйнованого будинку. Процес мав значення як для майнового стану оратора, так і для загального морально-політичного стану справ в Римі. На місці будинку оратора Клодій поставив власний будинок, галерею і статую Свободи, тепер він намагався заважати йому насильницьким шляхом. Цицерона захищали загони Мілона. Колегія понтифіків визнала дії Клодія незаконними і 2 жовтня 57 р. рішенням сенату Цицерон отримав свою ділянку і компенсацію в 2 млн сестерціїв на відновлення будинку. Ще 750 000 він отримав для відновлення садиб в Тускулумі і Формії, також зруйнованих бунтівником.
Цицерон взагалі в ці дні виявляв непритаманну йому активність і рішучість. Так, оточений своїми шанувальниками і прихильниками, він піднявся на Капітолій (правда, вибравши все ж такий день, коли Клодія не було в місті) і зірвав дошки, на яких були записані постанови зборів та укази трибунів, серед яких і закон про його вигнання. Коли ж, дещо пізніше, Клодій виступив зі скаргою, він заявив, що Клодій — патрицій, що народним трибуном він став всупереч законам і тому жодне з його дій або рішень не має законної сили, чим викликав обурення навіть з боку Катона.

## Продовження руху після трибунату
Очолений ним рух, безумовно, виходив за хронологічні рамки самого трибунату. Боротьба Клодія з сенатом і просенаторськими колами тривала і в наступні роки. У 57 р. вона розгорталася головним чином навколо питання про вигнання Цицерона. Клодію був протиставлений народний трибун Тит Анній Мілон. Він, за прикладом Клодія, став створювати збройні загони, використовуючи їх в подальшому для зіткнень і боротьби із загонами Клодія.
У тому ж 57 р. справа зайшла так далеко, що в сутичках на Форумі були поранені народні трибуни, а брат Цицерона Квінт уникнув загибелі, сховавшись серед трупів і прикинувшись мертвим. Як запевняє Плутарх, народ став холонути до Клодія, а Помпей пошкодував про те, що «кинув Цицерона напризволяще». Тож Помпей вирішив використати Мілона і його загони, та під їх тиском в серпні 57 р. був прийнятий на народних зборах закон, що дозволяє вигнанцеві повернутися в Рим. «Сенат, — говорить Плутарх, — якби змагаючись з народом, висловив вдячність містам, які надавали повагу і послуги Цицерону під час вигнання, і розпорядився за рахунок скарбниці відбудувати його будинок і вілли, зруйновані Клодієм».
Однак в кінці 57 р. і на початку 56 р. позиції Клодія знову зміцніли. На 56 році він був обраний едилом.
Користуючись старовинним правом, він вирішив залучити Мілона до суду, звинувачуючи його в насильстві. Помпей, який тільки-що зазнав поразки в сенаті, де йому було відмовлено в дозволі на проектований ним похід до Єгипту, скандально провалився зі спробою захисту Мілона на Форумі. Йому ледве дали закінчити промову, а коли піднявся Клодій і, звертаючись до натовпу, став питати: «Хто морить людей голодом?» — клодіанці хором відповідали: «Помпей» — або на питання: «Хто хоче йти війною на Олександрію?» — знову кричали: «Помпей». На закінчення відбулася чергова озброєна сутичка між клодіанцями і мілоніанцями.

## Завершення руху та смерть Клодія
У квітні 56 року тріумвірами був підписаний Лукський договір. Рішення, прийняті під час цієї зустрічі, були проведені в життя не без зусиль. Помпей і Красс були обрані консулами (до речі, вибори відбувалися із запізненням вже в 55 році) тільки за підтримки збройної сили: так, син Красса, легат Цезаря, привів до народних зборів великий загін солдатів для голосування за батька і за Помпея.
І в 54 і в 53 рр. вуличні заворушення та збройні сутички не припинялися. Підкуп під час передвиборчих кампаній набув таких розмірів, що буквально кожному кандидату погрожував судовий процес. У місті росла анархія, 53 рік почався без вищих магістратів. Саме в цей час починається ослаблення і навіть розпад тріумвірату. У 54 році померла дочка Цезаря і дружина Помпея — Юлія; в 53 р. гине в Парфії Красс; в Галлії спалахує повстання; перед Помпеєм виникає реальна можливість одноосібної диктатури. Всі ці події фактично розірвали троїстий союз.
Наприкінці 53 р. в зв'язку з виборами магістратів анархія ще більше посилилася. Боротьба за консульство йшла між трьома претендентами; одним з них був Мілон. Що стосується Клодія, то в 52 році він виставив свою кандидатуру в претори. Як можна судити на підставі уривчастих відомостей джерел, ним розроблялася нова демократична програма, а також закон про голосування вільновідпущеників. За проектом цього закону вільновідпущеникам надавалося нібито право голосувати не лише в міських, але і в сільських трибах, хто перебував до цих пір повністю з вільнонароджених громадян. Звичайно, подібна реформа відкривала можливість для вчорашніх рабів, нині відпущеників, чинити певний (і більш значний ніж раніше) вплив на результати виборів. Тому не випадково, але як завжди в таких випадках з величезним перебільшенням — Цицерон говорив: «Вдома у нього вже вирізані на мідних дошках закони, які цілком віддають нас нашим рабам».
Передвиборча боротьба йшла і на цей раз за допомогою грошей, підкупів та зброї. На вулицях Риму поновилися сутички між загонами Клодія і Мілона. Під час зіткнення на Священній дорозі дорозі опинився в смертельній небезпеці Цицерон. 52 рік, як і попередній, почався без вищих магістратів — спроба провести консульські вибори закінчилася невдачею, і обидва консули (минувшого року) були поранені. Напруга досягла найвищої точки.
18 січня 52 р. неподалік від Риму, на Аппієвій дорозі, сталася випадкова зустріч Клодія і Мілона. Аппіан розповідає, що вони не звернули одне на одного уваги, але раптово один з рабів Мілона кинувся на Клодія і завдав йому удар кинджалом у спину. Клодій стікав кров'ю, і його перенесли в придорожній готель. Сюди ж з'явився зі своїми людьми Мілон, і вони, мабуть, добили вмираючого.
Коли тіло Клодія було перевезено до Риму і звістка про його смерть поширилася по місту, будинок його був оточений схвильованим натовпом народу. На наступний день труп перенесли на ростру; тут відбулася сходка, на якій виступили з промовами народні трибуни. Потім натовп поніс труп Клодія в Гостілієву курію, щоб надати члену сенаторського стану посмертні почесті, а заодно висловити осуд сенату, який не приймає жодних рішень. Тут з лав і крісел сенаторів було складене вогнище. В результаті згоріла і сама курія, і ряд сусідніх будівель.
Хвилювання в Римі, пов'язані із вбивством Клодія, тривали кілька днів. Вони спалахнули з новою силою, коли в місто повернувся Мілон. У цьому рухові брали участь і раби, хоча Аппіан запевняє, що вони просто скористалися заворушеннями в місті, щоб віддатися грабежу і насильствам.
Мілон був притягнутий до суду. Захист його взяв на себе Цицерон. Проте сенат дуже боявся ексцесів під час самого суду і доручив Помпею не тільки головування, а й організацію охорони та безпеки в місті. Захист цього разу не вдався. Мілон виявився обвинуваченим і вимушеним піти у вигнання; майно його було продане для сплати боргів.
Таким був кінець Клодія, і не тільки самого Клодія, але і очоленого ним, проте абсолютно безперспективного в тій обстановці, руху.

title: Рух Клодія

wikitext:
{{інтервікі}}
{{Картка:Збройний конфлікт
|назва = Рух Клодія
|зображення =
|зображенн_підпис = Бюст Публія Клодія Пульхра
|date = близько [[61 до н. е.|61]]-[[52 до н. е.|52]] р. р. до Р. Х.
|місце = Римська імперія
|результат = Рух здійснив суттєвий вплив на боротьбу популярів з оптиматами.
}}

'''Рух Клодія''' — останній демократичний виступ римських [[Популяри| популярів]], названий за іменем його головного натхненника і керівника [[Публій Клодій Пульхр|Публія Клодія Пульхра]] (бл. 92-52 рр. до Р. Х.), вихідця з давнього патриціанського роду [[Клавдії]]в, учасника третьої [[Мітридатові війни|Мітридатової війни]] (74-64 рр.). Потім, після повернення з армії, Клодій, як і багато його сучасників, зайнявся політикою.

== Характеристика руху ==
Не можна вважати рух Клодія революційним, як вважає це [[Едуард Меєр]], бо за своїми цілями він був далеким від корінних соціально-політичних перетворень, характерних для революції. Клодій ставився до рабів, ймовірно, сміливіше, ніж його попередники, залучав їх до політичної боротьби, але це було лише засобом, дійсно крайнім ('''extremum auxilium'''), як каже Цезар про подібний метод боротьби.

Не можна розглядати ні [[оптимати|оптиматів]], ні [[популяри|популярів]] як політичні партії (особливо в сучасному сенсі слова). Та це аж ніяк не означає, що в [[Рим]] не існувало демократичних діячів і демократичного руху. Широкі верстви сільського, а потім і міського [[плебс]]у були тим величезним резервуаром, тим живильним середовищем, звідки римська [[демократія]] черпала свої сили. Правда, склад римських демократичних верств, особливо в епоху пізньої республіки, був вельми строкатим і навіть внутрішньо суперечливим, але це вже інше питання. Популярами ж слід вважати тих політичних діячів (до речі, вони часто були вихідцями з найвищих верств римського суспільства), які в своїй боротьбі проти сенатської [[олігархія|олігархії]] намагалися спертися на ці широкі, але, як показав досвід, малоорганізовані верстви населення.

Рух Клодія носив міський характер і користувався підтримкою населення. Основу його складали міські низи, раби, ліберти і міська біднота, почасти з «рабським корінням». Важливим фактором руху були його бойові загони, створені на основі відновлених колегій, які все більше і більше визначали політику свого лідера. Клодій явно не мав «господаря» — для цього він був надто сильним і некерованим, але у нього були союзники, причому, одіозність і непередбачуваність лідера популярів робили ці союзи вельми короткочасними.
Тому говорячи про Клодія та його рух, ми маємо достатні підстави вважати цей рух демократичним, а самого Клодія — одним з вождів римської демократії, одним з видних популярів.

== Історична постать Публія Клодія Пульхра ==
На ряду з [[Луцій Сергій Катіліна|Катіліною]], Клодій є ще одним досить переконливим прикладом того, як репутація політичного діяча і очоленого ним руху, що збереглася у віках, може виявитися повністю залежною від заклятого ворога. До того ж, як і у випадку з Катіліною, цим ворогом знову був [[Цицерон]]. Цього разу він взагалі єдиний сучасник і свідок подій, тому усі інші (і пізніші) автори, що так чи інакше згадують про рух Клодія, навряд чи вільні від впливу його оцінок і характеристик.

Портрет Клодія був би обкреслений неповністю, якби ми не згадали приписувану йому політичну і, так би мовити, цивільну безпринципність. Одне з перших подібних звинувачень стосується того, що на самому початку своєї військової і політичної кар'єри, знаходячись в армії під керівництвом власного зятя [[Луцій Ліциній Лукулл|Лукулла]], він готував проти нього мало не повстання. Його звинувачували і в тому, що, виступивши спочатку обвинувачем Катіліни, він потім був ним підкуплений і різко змінив свою позицію (хоча в змові, мабуть, не брав участі). Безпринципним і навіть протизаконним вважався його перехід до стану [[плебеї]]в, і, нарешті, глибоке обурення викликали його зв'язки з рабами, формування з них спеціальних загонів, опора на них — тобто те, від чого з обуренням відмовлявся навіть Катіліна.
Так, [[Плутарх]], розповідаючи у біографії Лукулла про поведінку Клодія в армії свого зятя, вважав його людиною «зухвалою і сповненою зарозумілості», проте не можна обійти той факт, що Клодій користувався репутацією «товариша солдатів». Можна, звичайно, інакше поставитися і до питання про зв'язки Клодія з Катіліною, тим більш, що звинувачення в підкупі було, взагалі кажучи, звинуваченням стандартним, а в даному випадку ніяк не доведеним. Проте, мабуть, найбільш симптоматичний інший випадок — горезвісна «справа Клодія». Це була не тільки скандальна подія з хроніки великосвітського життя Риму, як те намагаються іноді зображувати, а й з самого початку — справа, яка набула яскраво вираженого політичного забарвлення.
Спочатку він багато в чому підтримував Цицерона, і навіть був одним з обвинувачів у справі про катілінаріїв, але дуже скоро перейшов на сторону захисту (тим самим зблизившись з [[Гай Юлій Цезар|Цезарем]]) і, мабуть, саме з цим пов'язане помітне охолодження у стосунках з оратором. Це проявилося вже в 62р., коли Цицерон дав вкрай несприятливі для Клодія свідчення. Йдеться про звинувачення у [[блюзнірство|святотатстві]], коли Клодій таємно проник на церемонію присвячену [[Бона Деа]], що проводилася в будинку Цезаря (колишнім великим [[понтифік]]ом), нібито з метою спокусити його дружину. Справа з релігійної перетворилося на політичну, тому що обвинувачами виступили сенатські кола, а захисниками — [[народний трибун|народні трибуни]]. Цезар, який був найбільш постраждалою стороною, повівся досить дивно, розлучившись з дружиною і заявив, що йому нічого невідомо стосовно цієї справі. На питання ж суддів про причини розлучення відповідав однією з приписуваних йому «історичних фраз», що нібито, дружина Цезаря має бути вища навіть підозр. Це, і ряд інших фактів, дають підставу припускати, що вже в цей час Клодій мав досить значний вплив серед широких верств населення, тож було вигідніше мати його  союзником, ніж ворогом. Це добре видно на прикладі Цицерона, з яким Клодій з того часу не переставав ворогувати.

Ставлення до Клодія дуже різняться. [[Теодор Моммзен|Т. Моммзен]] вважав його агентом Цезаря, безпринципним демагогом та анархістом. Цей образ розвивався як в сторону політика, що працює на «господаря» (Красс, тріумвіри або, найчастіше, Цезар), так і в бік демагога, авантюриста і лідера міської більшості. Висловлювалися думки, що Клодій був агентом Цезаря, але вийшов з-під його контролю. Разом з тим (особливо в сучасній історіографії) існує думка про самостійність Клодія. Так, [[ Ковальов Сергій Іванович|С. І. Ковальов]] вбачав у Клодії лідера міського плебсу і вважав Цезаря його союзником, а не «господарем». [[Утченко Сергій Львович|С. Л. Утченко]] вважав рух Клодія останнім серйозним рухом демократичних верств суспільства, а його самого — гідним продовжувачем традицій «великих популярів».
Нарешті, Р. В. Лапиренок вважає, що союз Клодія і тріумвірів був можливий тільки на ранніх етапах його діяльності, після чого трибун став повністю самостійною силою.

== Передумови трибунату ==
Клодій вже у той час мав досить певну репутацію як представник антисенатських кругів і як улюбленець «народу». [[Гай Юлій Цезар|Цезар]], який, особливо напередодні консульських виборів претендував на роль вождя демократичних верств населення, очевидно, не міг не зважати на подібну репутацію Клодія. У будь-якому разі, [[Плутарх]] і [[Аппіан ]] знаходять таке пояснення позиції Цезаря цілком достовірним.

Незабаром після свого процесу Клодій у зв'язку з наміром добитися трибунату робить спробу перейти в стан [[плебеї]]в. 59 р. до Р. Х. Публій переходить із [[патриції]]в у плебеї: його усиновив плебей Фонтей. Цезар, як великий [[понтифік]], його підтримав і згодом надав підтримку на виборах до народних трибунів.
Встановивши стосунки з тріумвірами, Клодій підтримував і свої зв'язки з [[оптимати|оптиматами]], а також зі своїм братом, [[Аппій Клавдій Цек|Аппієм Клавдієм]]. Побувавши квестором в [[Сицилія|Сицилії]], був вибраний останніми для приборкання сенату і усунення Цицерона.
В 61 р. до Р. Х. Публія було обрано квестором, але очевидно, що трибунат був більш нагідною посадою, щоб створити опору для подальшого політичного росту.

== Трибунат Клодія і його реформи ==
[[10 грудня]] 59 р. до Р. Х. Клодій вступає на посаду [[народний трибун|народного трибуна]], а вже [[3 січня]] 58 р. до Р. Х. на народних зборах голосувалися '''per saturam'''<ref> У перекладі з [[латинська мова|латинської]] — без всякого порядку, без розбору.</ref> чотири його закони. За першим законом відмінялася оплата за хліб, який щомісячно роздавався малозаможному міському населенню (за словами [[Цицерон]]а, виконання цього закону забирало у держави 20 % прибутків). За другим законом скасовувався '''lex Aelia Fufia'''<ref> Закон Еліана і Фуфія, бл. 150 р. до Р. Х.</ref> і вищим магістратам заборонялося у дні засідання коміцій спостерігати за небесними знаменами, бо оптимати інколи намагалися оголосити невигідні для них закони недійсними. Третій закон відновлював квартальні колегії ('''collegia compitalia'''), що були політичними клубами, закритими сенатом під час боротьби з [[Луцій Сергій Катіліна|Катіліною]]. І нарешті, четвертий закон обмежував владу цензорів при складанні сенатських списків, чим схвалив деяких сенаторів на свій бік.

Другий закон захищав законодавця від спроб оптиматів перешкоджати на підставі релігійних заборон проведенню демократичних законів. Четвертий закон мав на увазі аристократів, які перебували з тих чи інших причин в опозиції до сенаторської більшості, яким загрожувало виключення з сенатських списків за довільним рішенням цензорів-оптиматів. Перший і третій закони були проведені в інтересах міського плебсу. Про побутові умови останнього нам мало чого відомо. Достовірно можна стверджувати лише, що життєвий рівень римського [[пролетаріат]]у був надзвичайно низьким, а приплив цінностей спричинив погіршення становища нижчих верств населення. Безкоштовна роздача хліба мала для плебсу істотне значення. У коментарях до промови проти Пізона, [[Асконій Педіан|Асконій]] характеризує цей закон як демократичний '''summa popularis'''<ref>У перекладі з [[латинська мова|латинської]] — дуже популярний.</ref>.
Третій закон, який стосувався квартальних колегій, стимулював підвищення політичної активності плебсу. Відновлені були не лише старі колегії, а й відкриті нові. Про їхній склад зневажливо відгукується Цицерон, який стверджує, що в них зібрались міські покидьки і навіть раби.

Закони Клодія сприяли його популярності, що дозволило запропонувати новий закон, направлений спеціально проти Цицерона; на [[коміції|коміціях]] він був поставлений в загальній формі: «Хто (без суду) убив римського громадянина, позбавляється води і вогню» («qui ciuem Romanum intermissit, ei aqua et igni interdiceretur»). Закон Клодія ніби розвивав і доповнював '''leges de prouocatione'''<ref>Закон, за яким кожен громадянин, у межах міста, мав право апелювати до консула стосовно його рішення перед народними зборами.</ref>, ранній з яких приписувався Валерію Публіколі, а останній — одному з найбільш послідовних популярів — [[Гай Гракх|Гаю Гракху]]. Закон цей, в принципі, направлений був проти сенату.

Клодій пішов далі: ним були створені загони, опираючись на які він міг проводити свої заходи і погрожувати противникам. Цицерон інколи говорить про так звані «війська Клодія». Він називає їх '''manus'''<ref>У перекладі з [[латинська мова|латинської]] — загін. </ref> і навіть '''exercitus'''<ref> У перекладі з [[латинська мова|латинської]] — війська.</ref>. Загонами вочевидь керували ті, хто перебував у клієнтурі Клодія; патронатно-клієнтські зв'язки таким чином виступали основою для нових політичних об'єднань. Загони були озброєні і часом пускали в хід мечі та камні. Цицерон говорить про «кинжальщиків» ('''sicarii'''), «озброєних людей» ('''armates homines'''). Тих, хто входили до загону і отримували нагороду, Цицерон називає найманцями ('''mercenarii''') . У загонах були різні категорії населення, яких Цицерон називає «покидьками» ('''faex'''): можливо це були ремісники, серед яких і вільновідпущеники. Відомо, що до загонів також входили люмпен-пролетарії, які не мали певних занять і можливо були найманцями. Нарешті були там і раби, яким Клодій обіцяв свободу. Новим було те, що раби брали участь в житті квартальних колегій і зараховувались до озброєних загонів. Звичайно, участь рабів як в загонах, так і в русі Клодія, в цілому, Цицероном свідомо і навіть «зловмисно» перебільшувалося. У промові за Мілона, що з'явилася вже після смерті Клодія, Цицерон зображує ту небезпеку, яка чекала б на державу, якби Клодій став [[претор]]ом: він склав би військо з рабів, за допомогою якого заволодів би державою і приватним майном. Ми не маємо прямих вказівок відносно участі в Клодієвих загонах сільського плебсу, але те, як описував Цицерон проведені Клодієм земельні захоплення, дає можливість припустити наявність якогось контакту і з сільським населенням.

Клодій досяг влади трибуна, спираючись на Юлія Цезаря, з його схвалення проводилися, мабуть, чотири закони, за згодою Цезаря вигнаний був Цицерон, але після того, як Цезар поїхав з [[Італія|Італії]], Клодій не залежав від нього і проводив свою політику. Немає жодних вказівок на те, що ворожнеча Клодія з Помпеєм викликала в той час схвалення Цезаря, а в кінці свого трибунату Клодій виступив навіть проти Цезаря, погрожуючи оголосити недійсними його закони під тим приводом, що вони були прийняті всупереч [[інтерцесія|інтерцесії]] [[Марк Кальпурній Бібул|Бібула]], який посилався на релігійні заборони.

Клодій на свій розсуд розпоряджався державними справами. Він звільнив із в'язниці Тиграна, сина [[Тигран II|Тиграна Великого]], полоненого Помпеєм. Також втрутився в справи [[Візантій|Візантія]], впливав на розв'язання єгипетського питання. Клодій відкрито ворогував з Помпеєм; був спійманий озброєний мечем раб Клодія, який пробирався через [[Форум]], щоб убити Помпея. Після цього випадку Помпей замкнувся у себе в будинку, який був обложений клодіанскім загоном на чолі з [[вільновідпущеник]]ом Клодія Даміоном.

== Клодій і Цицерон ==
Згодом Клодій вигнав з Риму [[Катон]]а і Цицерона — своїх ворогів і головних натхненників сенату. Підставою для вигнання Цицерона став той самий закон (втім, що продовжив традиції популярів) про магістрата, який допустив смертну кару громадян і не дав їм скористатися правом провокації. Йшла мова про страту катілінаріїв, а тому [[11 березня]] оратор покинув Рим, а [[29 квітня ]] Клодій провів закон, після чого зруйнував і розграбував будинок Цицерона. Катона Молодшого Клодій відправив на [[Кіпр]], щоб приєднати його до володінь римського народу. Прийнято вважати, що це почесне відрядження повинне було позбавити Цезаря і Клодія від неспокійного і непримиренного оптимата — Катона, але самий факт анексії Кіпру перебуває у безсумнівному зв'язку з '''lex frumentaria'''<ref> Хлібний закон Гая Семпронія встановлював максимальну ціну на зерно, яке продавали з державних складів бідним громадянам.</ref> Клодія: окупація Кіпру повинна була відшкодувати витрати з безкоштовних роздач хліба. Непохитний Катон, ніколи не йшов на компроміси з тріумвірами, але цього разу виявився цілком здатним піти на компроміс з Клодієм. Ця «співпраця» дала свої плоди: коли пізніше Цицерон запропонував анулювати закони Клодія, Катон виступив проти, посилаючись на свої дії на Кіпрі.

Цицерон повернувся до Риму на шістнадцятому місяці вигнання. Міста, через які він проїжджав, влаштували йому урочисту зустріч. Сам він висловився, що Італія на власних плечах внесла його до Риму. Відразу після повернення він виступив із вдячною промовою перед сенатом і народом. Потім він поставив в сенаті запитання про наділення Помпея особливими повноваженнями для забезпечення міста продовольством (цілком можливо, що ціни на хліб штучно «роздувалися» противниками Клодія).
Цицерон і його прибічники продовжували боротьбу з Клодієм. [[29 вересня]] 57 р. Цицерон поставив колегії понтифіків запитання про незаконність трибунату Клодія і відновлення свого зруйнованого будинку. Процес мав значення як для майнового стану оратора, так і для загального морально-політичного стану справ в Римі. На місці будинку оратора Клодій поставив власний будинок, галерею і статую Свободи, тепер він намагався заважати йому насильницьким шляхом. Цицерона захищали загони Мілона. [[Колегія понтифіків]] визнала дії Клодія незаконними і [[2 жовтня]] 57 р. рішенням сенату Цицерон отримав свою ділянку і компенсацію в 2 млн сестерціїв на відновлення будинку. Ще 750 000 він отримав для відновлення садиб в [[Тускулум]]і і [[Формія|Формії]], також зруйнованих бунтівником.

Цицерон взагалі в ці дні виявляв непритаманну йому активність і рішучість. Так, оточений своїми шанувальниками і прихильниками, він піднявся на [[Капітолій]] (правда, вибравши все ж такий день, коли Клодія не було в місті) і зірвав дошки, на яких були записані постанови зборів та укази трибунів, серед яких і закон про його вигнання. Коли ж, дещо пізніше, Клодій виступив зі скаргою, він заявив, що Клодій — патрицій, що народним трибуном він став всупереч законам і тому жодне з його дій або рішень не має законної сили, чим викликав обурення навіть з боку Катона.

== Продовження руху після трибунату ==
Очолений ним рух, безумовно, виходив за хронологічні рамки самого трибунату. Боротьба Клодія з сенатом і просенаторськими колами тривала і в наступні роки. У 57 р. вона розгорталася головним чином навколо питання про вигнання Цицерона. Клодію був протиставлений народний трибун [[Тит Анній Мілон]]. Він, за прикладом Клодія, став створювати збройні загони, використовуючи їх в подальшому для зіткнень і боротьби із загонами Клодія.

У тому ж 57 р. справа зайшла так далеко, що в сутичках на Форумі були поранені народні трибуни, а брат Цицерона Квінт уникнув загибелі, сховавшись серед трупів і прикинувшись мертвим. Як запевняє Плутарх, народ став холонути до Клодія, а Помпей пошкодував про те, що «кинув Цицерона напризволяще». Тож Помпей вирішив використати Мілона і його загони, та під їх тиском в серпні 57 р. був прийнятий на народних зборах закон, що дозволяє вигнанцеві повернутися в Рим. «Сенат, — говорить Плутарх, — якби змагаючись з народом, висловив вдячність містам, які надавали повагу і послуги Цицерону під час вигнання, і розпорядився за рахунок скарбниці відбудувати його будинок і [[вілла|вілли]], зруйновані Клодієм».
Однак в кінці 57 р. і на початку 56 р. позиції Клодія знову зміцніли. На 56 році він був обраний [[едил]]ом.

Користуючись старовинним правом, він вирішив залучити Мілона до суду, звинувачуючи його в насильстві. Помпей, який тільки-що зазнав поразки в сенаті, де йому було відмовлено в дозволі на проектований ним похід до [[Єгипет|Єгипту]], скандально провалився зі спробою захисту Мілона на Форумі. Йому ледве дали закінчити промову, а коли піднявся Клодій і, звертаючись до натовпу, став питати: «Хто морить людей голодом?» — клодіанці хором відповідали: «Помпей» — або на питання: «Хто хоче йти війною на Олександрію?» — знову кричали: «Помпей». На закінчення відбулася чергова озброєна сутичка між клодіанцями і мілоніанцями.

== Завершення руху та смерть Клодія ==
У квітні 56 року тріумвірами був підписаний Лукський договір. Рішення, прийняті під час цієї зустрічі, були проведені в життя не без зусиль. Помпей і Красс були обрані консулами (до речі, вибори відбувалися із запізненням вже в 55 році) тільки за підтримки збройної сили: так, син Красса, [[легат]] Цезаря, привів до народних зборів великий загін солдатів для голосування за батька і за Помпея.
І в 54 і в 53 рр. вуличні заворушення та збройні сутички не припинялися. Підкуп під час передвиборчих кампаній набув таких розмірів, що буквально кожному кандидату погрожував судовий процес. У місті росла анархія, 53 рік почався без вищих магістратів. Саме в цей час починається ослаблення і навіть розпад [[тріумвірат]]у. У 54 році померла дочка Цезаря і дружина Помпея — Юлія; в 53 р. гине в [[Парфія|Парфії]] Красс; в [[Галлія|Галлії]] спалахує повстання; перед Помпеєм виникає реальна можливість одноосібної диктатури. Всі ці події фактично розірвали троїстий союз.

Наприкінці 53 р. в зв'язку з виборами магістратів анархія ще більше посилилася. Боротьба за [[консульство]] йшла між трьома претендентами; одним з них був Мілон. Що стосується Клодія, то в 52 році він виставив свою кандидатуру в [[претор]]и. Як можна судити на підставі уривчастих відомостей джерел, ним розроблялася нова демократична програма, а також закон про голосування вільновідпущеників. За проектом цього закону вільновідпущеникам надавалося нібито право голосувати не лише в міських, але і в сільських трибах, хто перебував до цих пір повністю з вільнонароджених громадян. Звичайно, подібна реформа відкривала можливість для вчорашніх рабів, нині відпущеників, чинити певний (і більш значний ніж раніше) вплив на результати виборів. Тому не випадково, але як завжди в таких випадках з величезним перебільшенням — Цицерон говорив: «Вдома у нього вже вирізані на мідних дошках закони, які цілком віддають нас нашим рабам».

Передвиборча боротьба йшла і на цей раз за допомогою грошей, підкупів та зброї. На вулицях Риму поновилися сутички між загонами Клодія і Мілона. Під час зіткнення на [[Священна дорога|Священній дорозі]] дорозі опинився в смертельній небезпеці Цицерон. 52 рік, як і попередній, почався без вищих магістратів — спроба провести консульські вибори закінчилася невдачею, і обидва консули (минувшого року) були поранені. Напруга досягла найвищої точки.
[[18 січня]] 52 р. неподалік від Риму, на [[Аппієва дорога|Аппієвій дорозі]], сталася випадкова зустріч Клодія і Мілона. Аппіан розповідає, що вони не звернули одне на одного уваги, але раптово один з рабів Мілона кинувся на Клодія і завдав йому удар кинджалом у спину. Клодій стікав кров'ю, і його перенесли в придорожній готель. Сюди ж з'явився зі своїми людьми Мілон, і вони, мабуть, добили вмираючого.

Коли тіло Клодія було перевезено до Риму і звістка про його смерть поширилася по місту, будинок його був оточений схвильованим натовпом народу. На наступний день труп перенесли на ростру<ref> В Стародавньому Римі — ораторська трибуна на форумі.</ref>; тут відбулася [[Сходка (Стародавній Рим)|сходка]], на якій виступили з промовами народні трибуни. Потім натовп поніс труп Клодія в Гостілієву курію,<ref>Приміщення, де відбувалися засідання сенату.</ref> щоб надати члену сенаторського стану посмертні почесті, а заодно висловити осуд сенату, який не приймає жодних рішень. Тут з лав і крісел сенаторів було складене вогнище. В результаті згоріла і сама курія, і ряд сусідніх будівель.

Хвилювання в Римі, пов'язані із вбивством Клодія, тривали кілька днів. Вони спалахнули з новою силою, коли в місто повернувся Мілон. У цьому рухові брали участь і раби, хоча Аппіан запевняє, що вони просто скористалися заворушеннями в місті, щоб віддатися грабежу і насильствам.

Мілон був притягнутий до суду. Захист його взяв на себе Цицерон. Проте сенат дуже боявся ексцесів під час самого суду і доручив Помпею не тільки головування, а й організацію охорони та безпеки в місті. Захист цього разу не вдався. Мілон виявився обвинуваченим і вимушеним піти у вигнання; майно його було продане для сплати боргів.

Таким був кінець Клодія, і не тільки самого Клодія, але і очоленого ним, проте абсолютно безперспективного в тій обстановці, руху.

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=

}}

== Джерела та література ==
* Гай Светоний Транквилл. Жизнь двенадцати цезарей // Светоний. Властелины Рима. — М.: Ладомир, 1999. — С. 12—281. — ISBN 5-86218-365-5.
* Плутарх. Сравнительные жизнеописания: В 3 тт. / Изд. подготовили С. С. Аверинцев, М. Л. Гаспаров, С. П. Маркиш. Отв. ред. С. С. Аверинцев. — М.-Л.: Издательство АН СССР, 1961—1964. — (Литературные памятники). (2-е изд., испр. и доп. — Сравнительные жизнеописания: В 2 тт. — М.: Наука, 1994. — Т. 1. 704 с. — Т. 2. 672 с.
* Марк Туллий Цицерон. О природе богов. — СПб.: Азбука, 2015. — 448 с. — ISBN 978-5-389-09716-2.
* История Древнего Рима / под ред. А. Г. Бокщанина и В. И. Кузищина. — М.: Высшая школа, 1971 (4-е изд. под ред. В. И. Кузищина 2000).
* Кадеев В. И. История Древней Греции и Рима: Курс лекций. — Харьков: Колорит, 2006. — 327 с.
* Утченко, С. Л. Цицерон и его время. — М., 1972.

== Посилання ==
* http://centant.spbu.ru/centrum/publik/kafsbor/mnemon/2011/14.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200713053113/http://centant.spbu.ru/centrum/publik/kafsbor/mnemon/2011/14.pdf |date=13 липня 2020 }}
* http://ancientrome.ru/publik/article.htm?a=1405475005 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201029021424/http://ancientrome.ru/publik/article.htm?a=1405475005 |date=29 жовтня 2020 }}
* https://history.wikireading.ru/159605

title: Рух Клодія

Дата: близько 61-52 р. р. до Р. Х.

Місце: Римська імперія


text:
# Федьково (Солигалицький район)
Федьково (рос. Федьково) — присілок в Солигалицькому районі Костромської області Російської Федерації.
Населення становить 10 осіб. Входить до складу муніципального утворення Первомайське сільське поселення.

## Історія
Від 1928 року належить до Солигалицького району, що у 1928-1929 роках перебував у складі Костромської губернії, у 1929-1936 роках Івановської промислової області, у 1936-1944 роках — Ярославської області. Від 1944 року населений пункт у складі Солигалицького району відійшов до новоутвореної Костромської області.
Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Первомайське сільське поселення.

## Населення
| 2008 | 2010 | 2014 |
| ---- | ---- | ---- |
| 11   | ↗38  | ↘10  |

wikiname: ukwiki

title: Федьково (Солигалицький район)

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Федьково
|назва ін.       = Федьково
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Костромська область]]
|район           = [[Солигалицький район]]
|міський округ   =
|поселення       = {{li|Первомайське сільське поселення (Солигалицький район)|Первомайське сільське поселення|Q20084595}}
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 10
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Костромська область
}}
'''Федьково''' ({{lang-ru|Федьково}}) — [[присілок]] в [[Солигалицький район|Солигалицькому районі]] [[Костромська область|Костромської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 10 осіб. Входить до складу муніципального утворення {{li|Первомайське сільське поселення (Солигалицький район)|Первомайське сільське поселення|Q20084595}}.

== Історія ==

Від 1928 року належить до Солигалицького району, що у 1928-1929 роках перебував у складі [[Костромська губернія|Костромської губернії]], у 1929-1936 роках [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]], у 1936-1944 роках — [[Ярославська область|Ярославської області]]. Від 1944 року населений пункт у складі Солигалицького району відійшов до новоутвореної Костромської області<ref>[[s:ru:Указ Президиума ВС СССР от 13.08.1944 об образовании Костромской области в составе РСФСР|Указ Президиума Верховного Совета СССР от 13 августа 1944 г. «Об образовании Костромской области в составе РСФСР»]]</ref>.

Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Первомайське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802093069 |title=Закон Костромской области от 09 февраля 2007 года N 112-4-ЗКО «Об административно-территориальном устройстве Костромской области» |access-date=2018-09-21 |archive-date=2020-01-15 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200115000115/http://docs.cntd.ru/document/802093069 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Федьково (Солигаличский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Солигалицький район}}
{{Kostroma-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Солигалицького району]]

title: присілок Федьково

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Костромська область

Муніципальний район: Солигалицький район

Поселення: Первомайське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Федьково · Федьково


text:
# Тюремні ігри
Тюремні ігри (англ. Con Games) — американський бойовик.

## Сюжет
З каліфорнійської в'язниці суворого режиму Дошер на волю доходять чутки про таємничі вбивства ув'язнених. За умови, що влада звільнять з в'язниці його хворого батька, ветеран «війни в затоці» Джон Вудроу погоджується стати «підсадною качкою». Ледве переступивши поріг в'язниці, Джон відразу зрозумів, хто тут головний — це офіцер Хопкінс, який залізною рукою наводить свої порядки. Саме завдяки йому з Дошера не вдалося організувати жодної вдалої втечі. Відбиваючись в жорстоких бійках від інших ув'язнених, Джон збирає докази проти Хопкінса. Але він схопився із занадто грізним супротивником і навряд чи зможе вийти з в'язниці цілим і неушкодженим. Джон повинен зробити те, що до нього не вдавалося нікому — вчинивши втечу з Дошера, залишитися в живих і зруйнувати злочинну «імперію» Хопкінса.

## У ролях
- Ерік Робертс — Хопкінс
- Томмі Лі Томас — Джон Вудроу
- Шила Кемпбелл — Жанетт
- Меттью Ансара — Саул
- Алекс Аріза — член команди Браво 3
- Патріція Боссе — Мелані Річардс
- Тіффані Броувер — Брітні Вудроу
- Джеймс Карретта — репортер 1
- Дейв Каспер — детектив
- Марк Ченейл — Робінсон
- Кріс Конлі — в'язень 1
- Майкл Дурак — Френк Нельсон
- Ліза Енокс — помічник лікаря
- Емі Фадлі — Ешлі Стівенсон
- Білл Фішбек — Гетц
- Патті Франциско — репортер 2
- Узі Гал — вартовий
- Тоні Херрас — Ворден Альварес
- Мо Ірвін — Едді Лонг
- Кларк Кохлер — тюремник
- Мартін Коув — Редік

title: Тюремні ігри

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Тюремні ігри
| оригінальна назва = Con Games
| жанр              = [[бойовик]]
| режисер           = [[Джеффресон Едвард Дональд]]
| продюсер          = [[Джоді Нолан]]
[[Томмі Лі Томас]]
[[Шила Кемпбелл]]
[[Дейв Каспер]]
| сценарист         = [[Джеффресон Едвард Дональд]]
[[Томмі Лі Томас]]
| на основі         =
| актори            =
| композитор        = [[Вейгар Маргейрссон]]
| оператор          = [[Джон Лезір]]
| художник          = [[Пол Гаспер]]
| монтаж            = [[Кріс Конлі]]
| кінокомпанія      = Soaring Eagle Productions
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 91 хв.
| мова              = англійська
| країна            = {{USA}}
| рік               = 2001
| дата виходу       =
| кошторис          =
| касові збори      =
| ідентифікатор     = 0291828
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
| зображення= Con Games movie dvd cover.jpg
}}
'''Тюремні ігри''' ({{lang-en|Con Games}}) — американський бойовик.

== Сюжет ==
З каліфорнійської в'язниці суворого режиму Дошер на волю доходять чутки про таємничі вбивства ув'язнених. За умови, що влада звільнять з в'язниці його хворого батька, ветеран «війни в затоці» Джон Вудроу погоджується стати «підсадною качкою». Ледве переступивши поріг в'язниці, Джон відразу зрозумів, хто тут головний — це офіцер Хопкінс, який залізною рукою наводить свої порядки. Саме завдяки йому з Дошера не вдалося організувати жодної вдалої втечі. Відбиваючись в жорстоких бійках від інших ув'язнених, Джон збирає докази проти Хопкінса. Але він схопився із занадто грізним супротивником і навряд чи зможе вийти з в'язниці цілим і неушкодженим. Джон повинен зробити те, що до нього не вдавалося нікому — вчинивши втечу з Дошера, залишитися в живих і зруйнувати злочинну «імперію» Хопкінса.

== У ролях ==
* [[Ерік Робертс]] — ''Хопкінс''
* [[Томмі Лі Томас]] — ''Джон Вудроу''
* [[Шила Кемпбелл]] — ''Жанетт''
* [[Меттью Ансара]] — ''Саул''
* [[Алекс Аріза]] — ''член команди Браво 3''
* [[Патріція Боссе]] — ''Мелані Річардс''
* [[Тіффані Броувер]] — ''Брітні Вудроу''
* [[Джеймс Карретта]] — ''репортер 1''
* [[Дейв Каспер]] — ''детектив''
* [[Марк Ченейл]] — ''Робінсон''
* [[Кріс Конлі]] — ''в'язень 1''
* [[Майкл Дурак]] — ''Френк Нельсон''
* [[Ліза Енокс]] — ''помічник лікаря''
* [[Емі Фадлі]] — ''Ешлі Стівенсон''
* [[Білл Фішбек]] — ''Гетц''
* [[Патті Франциско]] — ''репортер 2''
* [[Узі Гал]] — ''вартовий''
* [[Тоні Херрас]] — ''Ворден Альварес''
* [[Мо Ірвін]] — ''Едді Лонг''
* [[Кларк Кохлер]] — ''тюремник''
* [[Мартін Коув]] — ''Редік''

== Посилання ==
* {{IMDb title|0291828}}

[[Категорія:Фільми США 2001]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми-бойовики США]]

title: Con Games

Жанр: бойовик

Режисер: Джеффресон Едвард Дональд

Продюсер: Джоді Нолан · Томмі Лі Томас · Шила Кемпбелл · Дейв Каспер

Сценарист: Джеффресон Едвард Дональд · Томмі Лі Томас

У головних · ролях: Ерік Робертс, Matthew Ansarad, Amy Fadhlid, Moe Irvind і Мартін Коув

Оператор: Джон Лезір

Композитор: Вейгар Маргейрссон

Монтаж: Кріс Конлі

Художник: Пол Гаспер

Кінокомпанія: Soaring Eagle Productions

Дистриб'ютор: Netflix

Мова: англійська

Країна: США


text:
# Стефан Кісов
Стефан Кісов (болг. Стефан Кисов; нар. 15 листопада 1861, Болград — 14 листопада 1915, Софія) — полковник болгарської армії, військовий письменник. Один з рятівників легендарного Самарського знамена.

## Біографія
Народився 15 листопада 1861 в Болграді (на той момент в складі Молдавського князівства) в сім'ї болгарських емігрантів, вихідців з міста Єлена. Освіту здобув в Одеській гімназії і Одеському піхотному училищі.
В якості добровольця брав участь в Сербсько-турецькій війні 1876. З початком Російсько-турецької війни 1877—1878 3 квітня 1877 записався в болгарське ополчення і був призначений командиром роти в 3-й дружині (самою дружиною командував Павло Петрович Калітін) . Брав участь у порятунку Самарського знамена.
У 1885 брав участь в Сербсько-болгарській війні, де командував 2-м піхотним полком і Брезникським загоном. Після закінчення війни був призначений командиром 1-ї піхотної Софійської бригади.
Помер в Софії 14 листопада 1915.

## Нагороди
За відзнаку в боях з турками під Стара-Загора і Шипкою був нагороджений:
- Орденом «За хоробрість» 4-го ступеня;
- Орденом Святого Володимира 4-го ступеня.

## Твори
- Възпоменания и бележки от Сръбско-българската война 1885. София, 1900.
- Българското опълчение в Освободителната руско-турска война 1877 – 1878. София 1897, (второ издание, София 1902).
- Спомени от времето на преврата и контрапреврата. София, 1910, 69 стр.

title: Стефан Кісов

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                       = Стефан Кісов
| оригінал імені             = {{lang-bg|Стефан Кисов}}
| портрет                    =
| розмір                     =
| підпис                     =
| ім'я при народженні        =
| дата народження            = 15.11.1861
| місце народження           = [[Болград]], [[Об'єднане князівство Волощини та Молдови]]
| дата смерті                = 14.11.1915
| місце смерті               = [[Софія]], [[Третє Болгарське царство|Болгарське царство]]
| місце поховання            =
| координати місця поховання =
| прізвисько                 =
| приналежність              =
| країна                     = [[Image:Flag of Bulgaria (1878-1944).svg|border|{{{1|25px}}}|Прапор Болгарії]]
| вид збройних сил           =
| рід військ                 = [[піхота]]
| освіта                     =
| роки служби                =
| звання                     =
| формування                 =
| командування               = 2-й піхотний полк
| битви                      = [[Сербсько-турецька війна (1876—1877)|Сербсько-турецька війна (1876-1877)]]
[[Російсько-турецька війна (1877—1878)]]
[[Сербсько-болгарська війна]]
| нагороди                   =
| відносини                  =
| титул                      =
| по відставці               =
| інше                       =
| автограф                   =
}}
'''Стефан Кісов''' ({{lang-bg|Стефан Кисов}}; {{нар}} [[15 листопада]] [[1861]], [[Болград]] — [[14 листопада]] [[1915]], [[Софія]]) — полковник болгарської армії, військовий письменник. Один з рятівників легендарного [[Самарське знамено|Самарського знамена]].

== Біографія ==

Народився [[15 листопада]] [[1861]] в [[Болград]]і (на той момент в складі [[Молдовське князівство|Молдавського князівства]]) в сім'ї болгарських емігрантів, вихідців з міста Єлена. Освіту здобув в Одеській гімназії і Одеському піхотному училищі.

В якості добровольця брав участь в [[Сербсько-турецька війна (1876—1877)|Сербсько-турецькій війні 1876]]. З початком [[Російсько-турецька війна (1877—1878)|Російсько-турецької війни 1877—1878]] [[3 квітня]] [[1877]] записався в болгарське ополчення і був призначений командиром роти в 3-й дружині (самою дружиною командував Павло Петрович Калітін) . Брав участь у порятунку [[Самарське знамено|Самарського знамена]].

У [[1885]] брав участь в Сербсько-болгарській війні, де командував 2-м піхотним полком і [[Брезник|Брезникським загоном]]. Після закінчення війни був призначений командиром 1-ї піхотної Софійської бригади.

Помер в [[Софія|Софії]] [[14 листопада]] [[1915]].

== Нагороди ==

За відзнаку в боях з турками під [[Стара-Загора]] і [[Оборона Шипки|Шипкою]] був нагороджений:

* [[Орден «За хоробрість»|Орденом «За хоробрість»]] 4-го ступеня;
* [[Орден Святого Володимира|Орденом Святого Володимира]] 4-го ступеня.

== Твори ==

* [https://archive.org/details/vspominaniiibie00kisogoog Възпоменания и бележки от Сръбско-българската война 1885. София, 1900.]
* Българското опълчение в Освободителната руско-турска война 1877 – 1878. София 1897, [https://archive.org/details/blgarskotooplch00kisogoog (второ издание, София 1902).]
* Спомени от времето на преврата и контрапреврата. София, 1910, 69 стр.

== Джерела ==

* {{cite book | title = Съединението 1885 – енциклопедичен справочник | publisher = Държавно издателство „д-р Петър Берон“ | location = София | year = 1985}}
* Енциклопедия България, Т. 3, София, 1982, с. 428.

{{DEFAULTSORT:Кісов}}
[[Категорія:Болгарські військовики]]
[[Категорія:Військовики Російської імперії]]
[[Категорія:Учасники російсько-турецької війни 1877—1878]]
[[Категорія:Нагороджені орденом «За хоробрість» (Болгарія)]]
[[Категорія:Уродженці Болграда]]

title: болг. Стефан Кисов

Ім'я при народженні: болг. Стефан Иванов Кисов

Народження: 15 листопада 1861 · Болград, Об'єднане князівство Волощини та Молдови

Смерть: 14 листопада 1915 (53 роки) · Софія, Болгарське царство

Поховання: Центральний цвинтар Софіїd

Країна: Прапор Болгарії

Рід військ: піхота

Звання: полковник

Командування: 2-й піхотний полк

Війни / битви: Сербсько-турецька війна (1876-1877) · Російсько-турецька війна (1877—1878) · Сербсько-болгарська війна

Нагороди: Орден Святого Володимира IV ступеня

болг. Стефан Кисов: п о р


text:
# Acanthosicyos
Acanthosicyos — рід колючих чагарників ботанічної родини гарбузових, підродини гарбузових. Назва роду походить від грецьких слів «akantha» — шип і «sykios» — огірок або гарбуз.

## Види
Ендемічний для пустелі Наміб в Африці, цей рід представлений двома відомими видами, включаючи Acanthosicyos horridus, диню Нара, важливу харчову рослину в її рідному ареалі. Обидва види дводомні.
| Зображення | Назва                                      | Розповсюдження                                                                             | Опис                                                                                |
| ---------- | ------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------------------------------------ | -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
|            | Огірок Гемсбок (Acanthosicyos naudinianus) | західна Ботсвана, східна Намібія та північна Південна Африка                               | Витягнута трава з великими пальчастими листками. Незрілий плід слабо отруйний.                                                                                |
|            | Диня Нара (Acanthosicyos horridus)         | Рідна для пустелі Наміб, але зустрічається переважно у вузькій прибережній смузі в Намібії | Майже виключно зустрічається в піщаних дюнах, які мають підземні джерела води, доступні для рослини. Рослина без листя, модифіковані стебла і колючки служать фотосинтетичними «органами» рослини. |

title: Acanthosicyos

wikitext:
{{Automatic taxobox
|image = Naras auf Düne Sossusvlei.JPG
|image_caption = ''Acanthosicyos''
|display_parents = 2
|taxon = Acanthosicyos
|authority = [[Welw.]] ex [[Benth.]] & [[Hook.f.]]
|subdivision_ranks = Види
|subdivision =
* ''[[Acanthosicyos horridus]]''
* ''[[Acanthosicyos naudinianus]]''
|synonyms = ''Acanthosicyus'' <small>Post & [[Карл Ернст Отто Кунце|Kuntze]]</small>, orth. var.
}}
'''''Acanthosicyos''''' — [[рід (біологія)|рід]] колючих чагарників ботанічної родини гарбузових, підродини гарбузових<ref name="AridFrontier">{{cite book |author1=Lithwick, Harvey |author2=Bruins, Hendrik J. |title=The Arid Frontier: Interactive Management of Environment and Development |publisher=Kluwer Academic Publishers |location=Boston |year=1998 |isbn=978-0-7923-4227-4 }}</ref>. Назва роду походить від грецьких слів «akantha» — шип і «sykios» — огірок або гарбуз<ref name="CRCPlantNames">{{cite book |author =Umberto Quattrocchi |title=CRC World Dictionary of Plants Names: Common Names, Scientific Names, Eponyms, Synonyms, and Etymology |publisher=CRC Press |location=Boca Raton |year=1999 |isbn=978-0-8493-2675-2 }}</ref>.

== Види ==
Ендемічний для пустелі [[Наміб]] в Африці, цей рід представлений двома відомими видами, включаючи ''Acanthosicyos horridus'', диню Нара, важливу харчову рослину в її рідному ареалі. Обидва види дводомні<ref>{{Cite web|title=PROTA4U|url=https://www.prota4u.org/database/protav8.asp?g=pe&p=Acanthosicyos+naudinianus+(Sond.)+Jeffr.|access-date=2021-03-19|archive-date=2021-08-27|archive-url=https://web.archive.org/web/20210827013406/https://www.prota4u.org/database/protav8.asp?g=pe&p=Acanthosicyos%20naudinianus%20%28Sond.%29%20Jeffr.|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210827013406/https://www.prota4u.org/database/protav8.asp?g=pe&p=Acanthosicyos%20naudinianus%20%28Sond.%29%20Jeffr. |date=2021-08-27 }}</ref><ref name=unc2019_BaFoS>{{cite journal|title=Soil bacterial community associated with the dioecious Acanthosicyos horridus in the Namib Desert|year=2019|journal=Biology and Fertility of Soils|volume=55|issue=4|pages=393–403|last1=Unc|last2=Maggs-Kölling |last3=Marais |last4=Sherman|last5=Doniger|last6=Steinberger|doi=10.1007/S00374-019-01358-7|bibcode=2019BioFS..55..393U |s2cid=102353767}}</ref>.

{| class="wikitable"
|-
! Зображення !! Назва !! Розповсюдження !! Опис
|-
|[[File:Gemsbok Cucumber (Acanthosicyos naudinianus) (6865171484).jpg|120px]] || Огірок Гемсбок (''[[Acanthosicyos naudinianus]]'') || західна Ботсвана, східна Намібія та північна Південна Африка || Витягнута трава з великими пальчастими листками. Незрілий плід слабо отруйний.
|-
|[[File:0892 Narafrucht Sossusvlei.JPG|120px]]|| Диня Нара (''[[Acanthosicyos horridus]]'') || Рідна для пустелі Наміб, але зустрічається переважно у вузькій прибережній смузі в Намібії || Майже виключно зустрічається в піщаних дюнах, які мають підземні джерела води, доступні для рослини. Рослина без листя, модифіковані стебла і колючки служать фотосинтетичними «органами» рослини.
|-
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3303917}}

[[Категорія:Роди рослин]]
[[Категорія:Гарбузові]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Гарбузоцвіті (Cucurbitales)

Родина: Гарбузові (Cucurbitaceae)

Підродина: Cucurbitoideae

Триба: Benincaseae

Рід: Acanthosicyos · Welw. ex Benth. & Hook.f.

title: Види

Види: - Acanthosicyos horridus - Acanthosicyos naudinianus

title: Синоніми

Синоніми: Acanthosicyus Post & Kuntze, orth. var.


text:
# Мортара
Мортара (італ. Mortara) — муніципалітет в Італії, у регіоні Ломбардія, провінція Павія.
Мортара розташована на відстані близько 480 км на північний захід від Рима, 45 км на південний захід від Мілана, 33 км на захід від Павії.
Населення — 15 448 осіб (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 10 серпня. Покровитель — San Lorenzo Martire.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 2694 іноземці з 81 країни, серед них 646 громадян країн Євросоюзу та 119 громадян України.

## Сусідні муніципалітети
- Альбонезе
- Кастелло-д'Агонья
- Черетто-Ломелліна
- Черньяго
- Гамболо
- Нікорво
- Олевано-ді-Ломелліна
- Парона
- Тромелло
- Віджевано

title: Мортара

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Мортара
 | місцева_назва = Mortara
 | герб          = <!-- Mortara-Stemma.png -->
 | регіон        = LOM <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = PV <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 45
 | latm   = 15
 | lats   = 0
 | longd  = 8
 | longm  = 45
 | longs  = 0
 | висота = 108
 | населення     = 15360
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 52
 | густота       = 295,0
 | поштові_індекси  = 27036
 | телефонний_код = 0384
 | код_ISTAT     = 018102
 | покровитель   = San Lorenzo Martire Santa Veneranda
 | мер           = Marco Facchinotti
 | обраний       = 7-5-2012
 | www           = http://www.comune.mortara.pv.it/
}}

'''Мортара''' ({{lang-it|Mortara}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Ломбардія]], [[Павія (провінція)|провінція Павія]].

Мортара розташована на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 480 км на північний захід від [[Рим|Рима]], 45 км на південний захід від [[Мілан|Мілана]], 33 км на захід від [[Павія|Павії]].

Населення — {{formatnum:15448}} {{МНОЖИНА:15448|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 10 серпня. Покровитель — San Lorenzo Martire.

== Демографія ==
{{Демографія/Mortara}}
{{Іноземці в Італії | назва=Мортара | дата=1 січня 2023 року
 | всього=2694 | країн=81 | Укр=119 | ЄС=646 | таблиця= | країна1=[[Румунія|Румунії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Альбонезе]]
* [[Кастелло-д'Агонья]]
* [[Черетто-Ломелліна]]
* [[Черньяго]]
* [[Гамболо]]
* [[Нікорво]]
* [[Олевано-ді-Ломелліна]]
* [[Парона]]
* [[Тромелло]]
* [[Віджевано]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Павія]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Павія}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Павія]]

title: Мортара · Mortara

Країна: Італія

Регіон: Ломбардія

Провінція: Павія

Площа: 52 км²

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Marco Facchinotti (7-5-2012)


text:
# Вулиця Ребета (Львів)
Ву́лиця Ребета — вулиця в Личаківському районі Львова, у місцевості Знесіння. Пролягає від вулиці Новознесенської до вулиці Таращанської.

title: Вулиця Ребета (Львів)

wikitext:
{{Вулиця України
|назва                 = Вулиця Ребета
|населений пункт       = [[Львів]]
|місцевість            = [[Знесіння (місцевість, Львів)|Знесіння]]
|район                 = [[Личаківський район|Личаківський]]
|на карті              =
|фото                  =
|розмір_фото           =
|підпис                =
|назва на честь        =
|колишні назви         =
|австрійська назва укр =
|австрійська назва нім =
|польська назва укр    =
|польська назва пол    =
|радянська назва укр   =
|радянська назва рос   =
|дата                  =
|протяжність           =
|координати п          =
|координати к          =
|покриття              =
|рух                   =
|індекс                = 79024<ref>https://index-ua.com/post.php?id{{Недоступне посилання}}</ref>
|телефони              =
|метро                 =
|автобус               =
|трамвай               =
|тролейбус             =
|залізниця             =
|маршрутні таксі       =
|фунікулер             =
|зупинки               =
|будівлі               =
|архітектурні пам'ятки =
|пам'ятники            =
|храми                 =
|державні установи     =
|навчальні заклади     =
|заклади культури      =
|медичні заклади       =
|аптеки                =
|пошта                 =
|комерція              =
|забудова              =
|підприємства          =
|організації           =
|парки                 =
|вікісховище           =
|OSM                   =
}}
'''Ву́лиця Ребета''' — вулиця в [[Личаківський район|Личаківському районі]] [[Львів|Львова]], у місцевості [[Знесіння (місцевість, Львів)|Знесіння]]. Пролягає від [[Вулиця Новознесенська|вулиці Новознесенської]] до [[Вулиця Таращанська (Львів)|вулиці Таращанської]]<ref>{{Cite web |url=https://www.google.com/maps |title=Архівована копія |accessdate=20 червня 2021 |archive-date=26 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201026232520/https://www.google.com/maps/ }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
{{Вікіпосилання
|Тема              = Вулиця Ребета
|Портал            = Львів
|Портал-зображення = Хоругва Львова.png
|Вікісловник       =
|Вікіпідручник     =
|Вікіцитати        =
|Вікіджерела       =
|Віківиди          =
|Вікіновини        =
|Вікісховище       =
|Метавікі          =
|Проєкт            = Львів
|Проєкт-зображення = Coat of arms of Lviv.svg
|Родовід           =
}}
* {{книга|автор= [[Ілько Лемко]], Михалик В., Бегляров Г. |частина= |посилання частина= |заголовок=1243 вулиці Львова (1939—2009) |оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце=Львів|видавництво=[[Апріорі (видавництво)|Апріорі]] |рік= 2009 |том= |сторінки=140|сторінок=|серія= |isbn= 978-966-2154-24-5 |тираж=|ref= 1243 вулиці Львова}}
* {{книга |автор = Мельник Б. В.|частина = Покажчик сучасних назв вулиць і площ Львова|заголовок = Довідник перейменувань вулиць і площ Львова. ХІІІ—ХХ століття|оригінал = |посилання = http://history.org.ua/LiberUA/966-603-1%2015-9/966-603-1%2015-9.pdf |відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = [[Світ (видавництво)|Світ]]|рік = 2001|том = |сторінки =49,114,116|сторінок =|серія = |isbn = 966-603-115-9|тираж =|ref =Довідник перейменувань вулиць і площ Львова}}

{{DEFAULTSORT:Ребета вулиця (Львів)}}
{{Знесіння (місцевість)}}
[[Категорія:Вулиці Личаківського району Львова]]
[[Категорія:Знесіння (місцевість)]]
[[Категорія:Вулиці Львова, названі на честь людей]]

title: Вулиця Ребета · Львів

Місцевість: Знесіння

Район: Личаківський

title: Загальні відомості

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim

П:
Портал «Львів»
Проєкт «Львів»

d: Інформація у Вікіданих?


text:
# Мохаммед Гамбо
Мохаммед Гамбо (англ. Mohammed Gambo, нар. 10 березня 1988, Кано) — нігерійський футболіст, нападник клубу «Кано Пілларс».

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 2008 року виступами за команду клубу «Кано Пілларс», кольори якої захищає й донині.

## Виступи за збірну
2013 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Нігерії.
У складі збірної був учасником розіграшу Кубка конфедерацій 2013 року у Бразилії.
Наразі провів у формі головної команди країни 1 матч.

title: Мохаммед Гамбо

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Мохаммед Гамбо
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження =
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 187 см
| вага =
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|NGA}} «[[Кано Пілларс]]»
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| номер  = 9
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2008– | {{Прапорець|NGA}} | «[[Кано Пілларс]]» | 156 |91}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2013– | {{Прапорець|NGA}} | [[збірна Нігерії з футболу|Нігерія]] | 1 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 23 червня 2013
| збірна-поновлення = 23 червня 2013
}}
'''Мохаммед Гамбо''' ({{lang-en|Mohammed Gambo}}, {{н}} [[10 березня]] [[1988]], [[Кано]]) — нігерійський [[футбол]]іст, [[Нападник (футбол)|нападник]] клубу «[[Кано Пілларс]]».

== Клубна кар'єра ==
У дорослому футболі дебютував [[2008]] року виступами за команду клубу «[[Кано Пілларс]]», кольори якої захищає й донині.

== Виступи за збірну ==
[[2013]] року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Нігерії з футболу|національної збірної Нігерії]].

У складі збірної був учасником [[Кубок Конфедерацій з футболу 2013|розіграшу Кубка конфедерацій 2013 року]] у [[Бразилія|Бразилії]].

Наразі провів у формі головної команди країни 1 матч.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.transfermarkt.it/it/-/aufeinenblick/spieler_180991 Профіль гравця на ''TransferMarkt'']{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} {{ref-it}}, {{ref-de}}, {{ref-en}}
* {{nfteams|353}}

{{Склад збірної Нігерії на кубку конфедерацій 2013}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Гамбо, Мохаммед}}

[[Категорія:Нігерійські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Нігерії з футболу]]
[[Категорія:Гравці розіграшу Кубка конфедерацій з футболу 2013]]
[[Категорія:Футболісти «Кано Пілларс»]]

title: Особисті дані

Народження: 10 березня 1988 (37 років)

Громадянство: Нігерія

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Кано Пілларс»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Кано Пілларс» · 156 · (91)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Нігерія · 1 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 23 червня 2013.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 23 червня 2013.


text:
# Гай Клавдій Гортатор
Гай Клавдій Гортатор (лат. Gaius Claudius Hortator; IV століття до н. е.) — політичний, державний і військовий діяч Римської республіки, начальник кінноти 337 року до н. е.

## Життєпис
Походив з патриціанського роду Клавдіїв, однак про його батьків, молоді роки відомостей не збереглося.
337 року диктатор Гай Клавдій Красс Інрегілленс, якого було обрано для війни з сідіцинами, призначив Гая Клавдія своїм заступником — начальником кінноти. Але вони були змушені скласти з себе посади, так як авгури оголосили, що обрання відбулося при несприятливих знаменнях. Ймовірно в цьому відобразилася боротьба між патриціанськими групами у сенаті.
З того часу про подальшу долю Гая Клавдія Гортатора згадок немає.

title: Гай Клавдій Гортатор

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Гай Клавдій Гортатор
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  = Gaius Claudius Hortator
| дата_народження      = невідомо
| місце_народження     =
| дата_смерті          = невідомо
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| громадянство         = [[Римська республіка]]
| національність       =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = [[політик]], державний і військовий діяч
| посада               = [[начальник кінноти]]
| термін               = 337 рік до н. е.
| попередник           =
| наступник            =
| дружина              =
| діти                 =
| рід                  = [[Клавдії]]
| батько               =
| матір                =
| нагороди             =
| герб                 =
}}
'''Гай Клавдій Гортатор''' ({{lang-la|Gaius Claudius Hortator}}; IV століття до н. е.) — політичний, державний і військовий діяч [[Римська республіка|Римської республіки]], [[начальник кінноти]] 337 року до н. е.

== Життєпис ==
Походив з [[Патрицій|патриціанського]] роду Клавдіїв, однак про його батьків, молоді роки відомостей не збереглося.

337 року [[Диктатор (Стародавній Рим)|диктатор]] [[Гай Клавдій Красс Інрегілленс]], якого було обрано для війни з сідіцинами, призначив Гая Клавдія своїм заступником — начальником кінноти. Але вони були змушені скласти з себе посади, так як [[авгури]] оголосили, що обрання відбулося при несприятливих знаменнях. Ймовірно в цьому відобразилася боротьба між патриціанськими групами у [[Сенат (Стародавній Рим)|сенаті]].

З того часу про подальшу долю Гая Клавдія Гортатора згадок немає.

== Джерела ==
* [[Тит Лівій]], [[Історія від заснування міста (Тит Лівій)|Ab Urbe Condita]] Libri, VIII 15. {{ref-la}}
{{Диктатори та начальники кінноти Стародавнього Риму IV століття до н. е.}}
[[Категорія:Начальники кінноти]]
[[Категорія:Клавдії]]

title: Гай Клавдій Гортатор

Ім'я при народженні: Gaius Claudius Hortator

Народився: невідомо · Стародавній Рим

Помер: невідомо · невідомо

Громадянство: Римська республіка

Діяльність: політик, державний і військовий діяч

Суспільний стан: патрицій

Посада: начальник кінноти

Термін: 337 рік до н. е.

Рід: Клавдії

Батько: невідомо

Мати: невідомо


text:
# Заградці (Нетретич)
45°29′ пн. ш. 15°28′ сх. д. / 45.48° пн. ш. 15.46° сх. д.
Заградці (хорв. Zagradci) — населений пункт у Хорватії, у Карловацькій жупанії у складі громади Нетретич.

## Населення
Населення за даними перепису 2011 року становило 265 осіб.
Динаміка чисельності населення поселення:

title: Заградці (Нетретич)

wikitext:
{{coord|45.48|15.46|display=title}}
{{Infobox Settlement
| name = Заградці
| other_name = Zagradci
| image_skyline =
| pushpin_map = Хорватія
| latd = 45.48| latNS = N
| longd = 15.46| longEW = E
| subdivision_type = [[Країна]]
| subdivision_name = {{CRO}}
| subdivision_type1 = [[Адміністративний поділ Хорватії|Жупанія]]
| subdivision_name1 = [[Карловацька жупанія|Карловацька]]
| population_as_of = 2011
| population_total = 265
| website =
| postal_code =
| postal_code_type = Поштовий індекс
| elevation_m =
| timezone = UTC+1
}}
'''Заградці''' ({{lang-hr|Zagradci}}) — населений пункт у [[Хорватія|Хорватії]], у [[Карловацька жупанія|Карловацькій жупанії]] у складі громади [[Нетретич]].

== Населення ==
Населення за даними перепису 2011 року становило 265 осіб<ref name="census2011">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup04.html
|title=Перепис населення 2011 року
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=30 січня 2018
|archive-date=4 червня 2017
|archive-url=https://web.archive.org/web/20170604085517/http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup04.html
}}</ref>.

Динаміка чисельності населення поселення<ref name="populationHistory">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovništvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_04.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
|title=Чисельність населення за роками
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=30 січня 2018
|archive-date=9 травня 2021
|archive-url=https://web.archive.org/web/20210509033243/https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovni%C5%A1tvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_04.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
}}</ref>:
{{Демографія/Діаграма населення
|Ширина зображення=500
|Висота зображення=300
|Максимум шкали=500
|Крок більшої шкали=100
|Крок меншої шкали=20
|Колір стовпця=rgb(0,0.6,0.85)
|Рік1=1857|Значення1=184
|Рік2=1869|Значення2 =208
|Рік3=1880|Значення3 =212
|Рік4=1890|Значення4 =272
|Рік5=1900|Значення5 =327
|Рік6=1910|Значення6 =344
|Рік7=1921|Значення7 =307
|Рік8=1931|Значення8 =393
|Рік9=1948|Значення9 =472
|Рік10=1953|Значення10 =455
|Рік11=1961|Значення11 =476
|Рік12=1971|Значення12 = 458
|Рік13=1981|Значення13 = 381
|Рік14=1991|Значення14 = 385
|Рік15=2001|Значення15 = 290
|Рік16=2011|Значення16 = 265
}}

== Примітки ==
{{Портал|Хорватія}}
{{reflist}}

{{Карловацька жупанія}}

[[Категорія:Населені пункти Хорватії]]
[[Категорія:Карловацька жупанія]]

{{Croatia-geo-stub}}

title: Координати: 45°29′ пн. ш. 15°28′ сх. д. / 45.48° пн. ш. 15.46° сх. д.

Країна: Хорватія

Жупанія: Карловацька

Населення (2011)


text:
# Свята Албанії
Список свят, котрі відзначаються у Албанії.
| Дата              | Назва                         | Албанською                        | Примітки                                                                                |
| ----------------- | ----------------------------- | --------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------ |
| 1 січня — 2 січня | Новий рік                     | Viti i Ri                         |                                                                                |
| 7 березня         | День вчителя                  | Dita e Mësuesit                   | неофіційний — робочий день                                                                                |
| 8 березня         | День матері                   | Dita e Nënës                      | неофіційний — робочий день                                                                                |
| 14 березня        | День літа                     | Dita e Verës                      | ратифіковано парламентом Албанії (2004), офіційне і національне свято                                        |
| 22 березня        | Наврез                        | Novruz                            |                                                                                |
| 1 квітня          | День дурня                    | Dita e Gënjeshtrave               | неофіційний — робочий день                                                                                |
|                   | Великдень (Католицький)       | Pashkët katolike                  | дата змінюється                                                                                |
|                   | Великдень (Православний)      | Pashkët ortodokse                 | дата змінюється                                                                                |
| 1 травня          | день праці                    | Një Maji                          |                                                                                |
| 1 червня          | День дитини                   | Dita Ndërkombëtare e Fëmijëve     | неофіційний — робочий день                                                                                |
| 5 вересня         | День матері Терези            | Dita e Nënë Terezës               | ратифіковано парламентом Албанії, офіційне і національне свято. До 2017 року включно відзначалося 19 жовтня. |
| 22 листопада      | День алфавіту албанської мови | Dita e Alfabetit të Gjuhës Shqipe | Офіційне свято та неробочий день з 2024 року.                                                                |
| 28 листопада      | День незалежності             | Dita e Pavarësisë                 |                                                                                |
| 29 листопада      | День визволення               | Dita e Çlirimit                   |                                                                                |
| 8 грудня          | День молоді                   | Dita Kombëtare e Rinisë           | ратифіковано парламентом Албанії (2010), офіційне і національне свято                                        |
| 24 грудня         | Святвечір                     | Krishlindjet                      | Святвечір, додаткове банківське свято                                                                        |
| 25 грудня         | Різдво                        | Krishtlindjet                     |                                                                                |

title: Свята Албанії

wikitext:
[[Файл:The new Isa Boletini.jpg|міні|Статуя [[Іса Болетіні]], [[Косовська Митровиця]]. У [[2012]] році Албанія відзначила особливий, 100-й День незалежності<ref>{{cite news|title=The address of President Topi to the Nation on New Year's Eve|url=http://www.noa.al/en/artikull.php?id=132639|accessdate=10 лютого 2012|newspaper=Albanian National News Agency|date=31 грудня 2011|authorlink=Bamir Topi|agency=Albanian National News Agency|location=Tirana, Albania|quote=The year 2012, dear Albanians, is the most beautiful historic year. The 100th anniversary of the Independence of Albania|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140407071237/http://www.noa.al/en/artikull.php?id=132639|archivedate=7 квітня 2014|deadurl=yes}}</ref><ref>{{cite book|last=Sokalski|first=Henryk J|title=An ounce of prevention: Macedonia and the UN experience in preventive diplomacy|year=2003|publisher=United States Institute of Peace Press|location=Washington, D.C.|url=http://books.google.rs/books?id=YYqiGyoakN8C&pg=PA60&dq=%22the+first+albanian+state%22+1912&hl=en&sa=X&ei=LjA0T8bHL-uL4gSXmNz0AQ&redir_esc=y#v=onepage&q=%22the%20first%20albanian%20state%22%201912&f=false|accessdate=9 лютого 2012|page=60|quote=The first Albanian state in modern history emerged in 1912.|archive-date=25 лютого 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20120225195456/http://books.google.rs/books?id=YYqiGyoakN8C&pg=PA60&dq=%22the+first+albanian+state%22+1912&hl=en&sa=X&ei=LjA0T8bHL-uL4gSXmNz0AQ&redir_esc=y#v=onepage&q=%22the%20first%20albanian%20state%22%201912&f=false}}</ref>
.]]
[[Файл:Mother Teresa crno-bela.jpg|міні|[[Мати Тереза]] була наймолодшою в албанській родині за походженнями із [[Шкодер (місто)|Шкодера]]. Батько дівчинки, борець за Албанське визволення, помер, коли їй було 8 років. ]]
'''Список свят''', котрі відзначаються у [[Албанія|Албанії]].
{| class="wikitable"

|-
! Дата !! Назва !! Албанською !! Примітки
|-
|1 січня — 2 січня || [[Новий рік]] || Viti i Ri ||
|-
|7 березня || [[День вчителя]] || Dita e Mësuesit || неофіційний — робочий день
|-
|8 березня || [[День матері]] || Dita e Nënës || неофіційний — робочий день
|-
|14 березня || День літа || Dita e Verës || ратифіковано парламентом Албанії (2004), офіційне і національне свято
|-
|22 березня || [[Наврез]] || Novruz ||
|-
|1 квітня || [[День дурня]] || Dita e Gënjeshtrave || неофіційний — робочий день
|-
||| [[Великдень]] (Католицький) || Pashkët katolike || дата змінюється
|-
||| [[Великдень]] (Православний) || Pashkët ortodokse || дата змінюється
|-
|1 травня || [[день праці]] || Një Maji ||
|-
|1 червня || [[День дитини]] || Dita Ndërkombëtare e Fëmijëve || неофіційний — робочий день
|-
|5 вересня || День [[Мати Тереза|матері Терези]] || Dita e Nënë Terezës || ратифіковано парламентом Албанії, офіційне і національне свято. До 2017 року включно відзначалося 19 жовтня.
|-
|22 листопада || [[Албанська мова|День алфавіту албанської мови]] || Dita e Alfabetit të Gjuhës Shqipe || Офіційне свято та неробочий день з 2024 року.
|-
|28 листопада || [[Список країн за датою Дня Незалежності|День незалежності]] || Dita e Pavarësisë ||
|-
|29 листопада || [[День визволення]] || Dita e Çlirimit ||
|-
|8 грудня || [[День молоді]] || Dita Kombëtare e Rinisë || ратифіковано парламентом Албанії (2010), офіційне і національне свято
|-
|24 грудня || [[Святвечір]] || Krishlindjet || Святвечір, додаткове банківське свято
|-
|25 грудня || [[Різдво]] || Krishtlindjet ||
|}

== Посилання ==
*[http://www.tirana.gov.al/?cid=1,31,1427 Bashkia Tiranë] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181114060144/http://www.tirana.gov.al/?cid=1,31,1427 |date=14 листопада 2018 }}
*[http://albaniatourism.info/bank-holidays-in-albania/ Bank holidays in Albania] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160404201101/http://albaniatourism.info/bank-holidays-in-albania/ |date=4 квітня 2016 }} {{ref-en}}
== Примітки ==
{{references}}
{{Албанія в темах}}{{Свята за країною}}
[[Категорія:Культура Албанії]]


text:
# Рудник Кортевекк'я
Рудник Кортевекк'я (Cortevecchia) – колишня дрібна копальня у італійському регіоні Тоскана, дещо більш ніж за шість десятків кілометрів на південний схід від Сієни.
Копальня Кортевекк'я, також відома як Мандріоні, Ріпаччі (Ripacci) та Челлена (Cellena), відносилась до гірничодобувного регіону вулкану Монте-Аміата з його численними копальнями ртутної руди (набільшими з них були Аббадія-Сан-Сальваторе та Сієле). Вона почала роботу в 1898 році як належна компанії Santa Fiora Mercury Mines, а в 1907-му перейшла до компанії Monte Amiata S.A.p.Az., що знаходилась під контролем Banca Commerciale. Руда проходила переробку на належному до копальні власному плавильному заводі.
Вже у 1911-му розробка родовища припинилась, хоча Monte Amiata зберігала права на гірничий відвід аж до 1971 року. Починаючи з 1955-го в Кортевекк'я провадились певні геологорозвідувальні роботи, проте рудник так ніколи і не повернувся до повноцінної роботи.

title: Рудник Кортевекк'я

wikitext:
{{Location map+ | Італія
| width = 350
| caption = Місце розташування копальні
| relief = 1
| places =
{{Location map~ | Італія
    | label = '''Челлена-Кортевекк'я'''
    | label_size =
    | position =
    | background =
    | mark = Blue pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
  | lat_deg = 42 | lat_min = 44 | lat_sec    = 17 | lat_dir = N
    | lon_deg = 11 | lon_min = 34 | lon_sec    = 53 | lon_dir = E
}}
}}

'''Рудник Кортевекк'я (Cortevecchia)''' – колишня дрібна копальня у італійському регіоні Тоскана, дещо більш ніж за шість десятків кілометрів на південний схід від Сієни.

Копальня Кортевекк'я, також відома як Мандріоні, Ріпаччі (Ripacci) та Челлена (Cellena), відносилась до гірничодобувного регіону вулкану Монте-Аміата з його численними копальнями ртутної руди (набільшими з них були [[Копальня Аббадія-Сан-Сальваторе|Аббадія-Сан-Сальваторе]] та [[Копальні Сієле|Сієле]]). Вона почала роботу в 1898 році як належна компанії Santa Fiora Mercury Mines, а в 1907-му перейшла до компанії Monte Amiata S.A.p.Az., що знаходилась під контролем Banca Commerciale. Руда проходила переробку на належному до копальні власному плавильному заводі.

Вже у 1911-му розробка родовища припинилась, хоча Monte Amiata зберігала права на гірничий відвід аж до 1971 року. Починаючи з 1955-го в Кортевекк'я провадились певні геологорозвідувальні роботи, проте рудник так ніколи і не повернувся до повноцінної роботи.<ref>{{Cite web|url=https://www.mindat.org/loc-266271.html|title=loc-266271}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.minieredimercurio.it/index.php?option=com_content&view=article&id=16&Itemid=90&lang=it|title=Miniera di Cortevecchia|website=www.minieredimercurio.it|access-date=2024-06-30}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://documenti.camera.it/_dati/leg18/lavori/documentiparlamentari/IndiceETesti/023/006/INTERO.pdf|title=IndiceETesti/023/006/INTERO}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Ртутні копальні Італії|К]]


text:
# Девіація (біологія)
Девіація (лат. deviatio — відхилення) — різновид філембріогенезу, при якій зміна в розвитку органу виникає на середніх стадіях його формування і призводить до зміни будови цього органу в дорослого організму в порівнянні з предками. Наприклад, епідермальна частина зачатків луски у плазунів на середніх стадіях її розвитку піддається не скостенінню, як у акул, а ороговінню. Термін «девіація» введений німецьким ученим Ф. Мюллером в 1864 році.

title: Девіація (біологія)

wikitext:
{{otheruses|Девіація}}
'''Девіація''' ({{lang-la|deviatio}} — відхилення) — різновид [[філембріогенез]]у, при якій зміна в розвитку органу виникає на середніх стадіях його формування і призводить до зміни будови цього органу в дорослого організму в порівнянні з предками. Наприклад, епідермальна частина зачатків луски у плазунів на середніх стадіях її розвитку піддається не скостенінню, як у акул, а ороговінню. Термін «девіація» введений німецьким ученим [[Фрідріх Мюллер|Ф. Мюллером]] в 1864 році.<ref>{{Cite web |url=http://vseslova.com.ua/word/Девіація_%28біол.%29-29890u |title=Про девіацію на сайті «Всі слова» |accessdate=14 березня 2022 |archive-date=12 січня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190112232340/http://vseslova.com.ua/word/Девіація_(біол.)-29890u }}</ref>

== Див. також ==

* [[Архалаксис]]
* [[Анаболія]]

== Посилання ==
{{reflist}}

[[Категорія:Еволюційна біологія розвитку]]