text:
# Святі Михаїл і Франциск
Святі Михаїл і Франциск — картина XVI століття, за авторством голландського художника Хуана де Фландеса.
Картина зображує св. Архангела Михаїла, котрий вбиває списом дракона (Сатану) та святого Франциска Ассізьккого, що показує свої стигмати. Картина знаходиться в колекції Метрополітен в Нью-Йорку.

## Історія
Релігійна картина була створена, можливо, для каплиці університету в Саламанці приблизно у 1505 році. Хуан де Фландес працював у той час в Іспанії. Ікону придбала Мері Ветмор Шівлі, та заповіла музею у 1958 році. Благодійниця хотіла таким чином вшанувати пам'ять свого чоловіка Генрі. Інвертарний номер 58.132.

title: Святі Михаїл і Франциск

wikitext:
{{Картина
|вирівнювання     =
|файл             = Saints Michael and Francis MET DT5070.jpg
|розмір           = 300пкс
|файл2            =
|розмір2          =
|підпис2          =
|розміри          = 93.7 x 87 см
|назва            =Святі Михаїл і Франциск
|оригінал         = Saints Michael and Francis
|автор            =[[Хуан де Фландес]]
|рік              =1505–9
|матеріал         =олія, дерево, золото
|техніка          =
|місцезнаходження =Нью-Йорк
|музей            =Музей мистецтва Метрополітен
}}
'''Святі Михаїл і Франциск''' — картина [[XVI століття]], за авторством голландського художника [[Хуан де Фландес|Хуана де Фландеса]]<ref>{{Cite web|url=http://www.metmuseum.org/art/collection/search/436802|title=Juan de Flandes {{!}} Saints Michael and Francis {{!}} The Met|website=The Metropolitan Museum of Art, i.e. The Met Museum|accessdate=2017-05-27}}</ref>.

Картина зображує [[Архангел Михаїл|св. Архангела Михаїла]], котрий вбиває [[спис]]ом [[дракон]]а ([[Сатана|Сатану]]) та [[Франциск Ассізький|святого Франциска Ассізьккого]], що показує свої [[стигмати]]. Картина знаходиться в колекції [[Музей мистецтва Метрополітен|Метрополітен]] в [[Нью-Йорк]]у.

== Історія ==
Релігійна картина була створена, можливо, для [[Каплиця|каплиці]] університету в [[Саламанка|Саламанці]] приблизно у [[1505]] році. Хуан де Фландес працював у той час в [[Іспанія|Іспанії]]. Ікону придбала Мері Ветмор Шівлі, та заповіла музею у [[1958]] році. Благодійниця хотіла таким чином вшанувати пам'ять свого чоловіка Генрі. Інвертарний номер 58.132.

==Посилання==

{{Портал|Мистецтво|Живопис|Нідерланди}}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Картини Метрополітен-музею]]
[[Категорія:Північне Відродження]]
[[Категорія:Картини 1505]]
[[Категорія:Хуан де Фландес]]

Автор: Хуан де Фландес

Матеріал: олія, дерево, золото

Місцезнаходження: Музей мистецтва Метрополітен (Нью-Йорк)


text:
# Горюнов Петро Михайлович
Петро Михайлович Горюнов (нар. 1899, місто Кізел Пермської губернії, тепер Пермського краю, Російська Федерація — 3 жовтня 1942, місто Молотов, тепер місто Перм, Російська Федерація) — радянський діяч, голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих. Депутат Верховної Ради СРСР 1-го скликання (1941—1942).

## Біографія
Народився в родині робітника. У 1915 році закінчив чотири класи прогімназії. У 1915—1916 роках — підручний вагаря кам'яновугільної копальні Лазарєва. З 1916 по липень 1918 року — конторник станції Половинка і станції Кізел Пермської залізниці.
Член РКП(б) з 1918 року.
У липні 1918 — серпні 1922 року — в Червоній армії. До армії пішов добровольцем, брав участь у боях проти Колчака на Східному фронті. Служив півротним, ротним командиром 8-ї роти 452-го стрілецького полку 51-ї дивізії РСЧА, командував батальйоном 51-ї дивізії на Південному фронті.
У серпні 1922 — лютому 1923 року — завідувач агітаційно-пропагандистського відділу Азовського окружного комітету РКП(б) Донської області. У лютому 1923 — січні 1924 року — завідувач організаційного відділу Азовського окружного комітету РКП(б).
У січні — червні 1924 року — відповідальний секретар Азовського окружного комітету РКП(б).
У липні 1924 — квітні 1928 року — відповідальний секретар Єйського районного комітету ВКП(б) Донського округу.
У квітні — листопаді 1928 року — завідувач організаційного відділу Шахтинського окружного комітету ВКП(б).
У листопаді 1928 — вересні 1929 року — інструктор Північно-Кавказького крайового комітету ВКП(б).
У вересні 1929 — червні 1933 року — студент Новочеркаського індустріального інституту, інженер-електрик.
У червні 1933 — серпні 1935 року — директор державної районної електростанції.
У серпні 1935 — серпні 1937 року — директор Північно-Західного району електромереж «Ураленерго» в місті Пермі. У серпні 1937 року звільнений з посади, а у вересні виключений з лав ВКП(б) «за зв'язок з ворогами народу». У січні 1938 року відновлений в членах партії.
У січні — серпні 1938 року — директор Пермського міського трамваю.
У серпні 1938 — квітні 1939 року — заступник директор Закамської теплоелектростанції Пермської області.
У квітні — липні 1939 року — завідувач організаційного відділу Пермського обласного комітету ВКП(б).
У липні 1939 — січні 1940 року — голова Організаційного комітету Президії Верховної Ради РРФСР по Пермській області. 8 січня 1940 — 3 жовтня 1942 року — голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих.

wikiname: ukwiki

title: Горюнов Петро Михайлович

in_language: uk

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Горюнов Петро Михайлович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         = місто Молотов, тепер місто [[Перм]], [[Росія|Російська Федерація]]
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[росіянин]]
| військове звання     =
| партія               = [[ВКП(б)]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Горюнов}}
'''Петро Михайлович Горюнов''' ({{нар}} {{ДН|||1899}}, місто [[Кізел]] [[Пермська губернія|Пермської губернії]], тепер [[Пермський край|Пермського краю]], [[Росія|Російська Федерація]] — {{ДС|3|10|1942}}, місто Молотов, тепер місто [[Перм]], [[Росія|Російська Федерація]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] діяч, голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих. Депутат [[Верховна рада Союзу Радянських Соціалістичних Республік|Верховної Ради СРСР]] 1-го скликання (1941—1942).

== Біографія ==
Народився в родині робітника. У 1915 році закінчив чотири класи прогімназії. У 1915—1916 роках — підручний вагаря кам'яновугільної копальні Лазарєва. З 1916 по липень 1918 року — конторник станції Половинка і станції Кізел Пермської залізниці.

Член [[РКП(б)]] з [[1918]] року.

У липні 1918 — серпні 1922 року — в Червоній армії. До армії пішов добровольцем, брав участь у боях проти Колчака на Східному фронті. Служив півротним, ротним командиром 8-ї роти 452-го стрілецького полку 51-ї дивізії РСЧА, командував батальйоном 51-ї дивізії на Південному фронті.

У серпні 1922 — лютому 1923 року — завідувач агітаційно-пропагандистського відділу Азовського окружного комітету РКП(б) Донської області. У лютому 1923 — січні 1924 року — завідувач організаційного відділу Азовського окружного комітету РКП(б).

У січні — червні 1924 року — відповідальний секретар Азовського окружного комітету РКП(б).

У липні 1924 — квітні 1928 року — відповідальний секретар Єйського районного комітету ВКП(б) Донського округу.

У квітні — листопаді 1928 року — завідувач організаційного відділу Шахтинського окружного комітету ВКП(б).

У листопаді 1928 — вересні 1929 року — інструктор Північно-Кавказького крайового комітету ВКП(б).

У вересні 1929 — червні 1933 року — студент Новочеркаського індустріального інституту, інженер-електрик.

У червні 1933 — серпні 1935 року — директор державної районної електростанції.

У серпні 1935 — серпні 1937 року — директор Північно-Західного району електромереж «Ураленерго» в місті Пермі. У серпні 1937 року звільнений з посади, а у вересні виключений з лав ВКП(б) «за зв'язок з ворогами народу». У січні 1938 року відновлений в членах партії.

У січні — серпні 1938 року — директор Пермського міського трамваю.

У серпні 1938 — квітні 1939 року — заступник директор Закамської теплоелектростанції Пермської області.

У квітні — липні 1939 року — завідувач організаційного відділу Пермського обласного комітету ВКП(б).

У липні 1939 — січні 1940 року — голова Організаційного комітету Президії Верховної Ради РРФСР по Пермській області. 8 січня 1940 — 3 жовтня 1942 року — голова виконавчого комітету Молотовської (Пермської) обласної ради депутатів трудящих.

== Джерела ==
* [http://энциклопедия-урала.рф/index.php/Горюнов_Пётр_Михайлович Горюнов Пётр Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200108044020/http://xn----8sbanercnjfnpns8bzb7hyb.xn--p1ai/index.php/Горюнов_Пётр_Михайлович |date=8 січня 2020 }} {{ref-ru}}
* [http://www.knowbysight.info/GGG/10945.asp Горюнов Пётр Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180731122023/http://www.knowbysight.info/GGG/10945.asp |date=31 липня 2018 }} {{ref-ru}}

{{politic-stub}}

[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 1-го скликання]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Померли в Пермі]]

title: Горюнов Петро Михайлович

Народився: 5 (17) грудня 1899 · Кізел, Пермський край, Росія

Помер: 3 жовтня 1942 (42 роки) · місто Молотов, тепер місто Перм, Російська Федерація

Країна: СРСР

Національність: росіянин

Діяльність: політик

Посада: депутат Верховної ради СРСР

Партія: ВКП(б)


text:
# Вежбиця-Шляхецька
Вежбиця-Шляхецька (пол. Wierzbica Szlachecka) — село в Польщі, у гміні Дзежонжня Плонського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 48 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Цехановського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 26      | 7                  | 15               | 4                    |
| Жінки    | 22      | 7                  | 10               | 5                    |
| Разом    | 48      | 14                 | 25               | 9                    |

title: Вежбиця-Шляхецька

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Вежбиця-Шляхецька
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Wierzbica Szlachecka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Плонський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Дзежонжня (гміна){{!}}Дзежонжня
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 48
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 23
|поштовий індекс        = 09-164
|автомобільний код      = WPN
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0114092
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Вежбиця-Шляхецька''' ({{lang-pl|Wierzbica Szlachecka}}) — село в Польщі, у [[Дзежонжня (гміна)|гміні Дзежонжня]] [[Плонський повіт|Плонського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:48}} {{МНОЖИНА:48|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Цехановське воєводство|Цехановського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=26 |ЧолПре=7 |ЧолПрац=15 |ЧолПост=4
|Жін=22 |ЖінПре=7 |ЖінПрац=10 |ЖінПост=5
|Разом=48 |РазомПре=14 |РазомПрац=25 |РазомПост=9
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Дзежонжня}}

[[Категорія:Села Плонського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Плонський повіт

Гміна: Дзежонжня

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WPN

OSM: ↑3009881 ·R (Ґміна Дзежонжня)


text:
# Ортинський Володимир Львович
Володи́мир Льво́вич Орти́нський (15 грудня 1955, Уличне, Дрогобицький район Львівська область) — директор Інституту права, психології та іннованційної освіти, український правознавець, доктор юридичних наук, професор, заслужений юрист України. Начальник Львівського обласного управління МВС України.

## Загальна інформація
Народився у селі Уличне Дрогобицького району, Львівської області.
У вересні 1974 року почав навчання у Дрогобицькому педагогічному інституті імені Івана Франка, який закінчив у серпні 1978 року.
1994 року — закінчив Національну академію внутрішніх справ.
У квітні 2000 року закінчив навчання у Національному університеті «Львівська політехніка» та здобув кваліфікацію спеціаліста за спеціальністю «Фінанси».
Грудень 2007 року — обраний академіком у Академії наук вищої освіти.
Є керівником наукових семінарів, організатором наукових конференцій, також головою спеціалізованої Вченої ради із захисту кандидатських та докторських дисертацій.

## Наукова діяльність
Автор понад 30-ти навчальних посібників, 20-ти навчально-методичних праць, та 160 наукових публікацій. Серед них:
- Ортинський В. Л. Педагогіка вищої школи: підручник / Володимир Львович Ортинський; Національний університет «Львівська політехніка». — Львів: Вид-во Львівської політехніки, 2017. — 498 с.

## Професійна діяльність
- Після закінчення Дрогобицького педагогічного інституту імені Івана Франка працював учителем та директором школи.
- Грудень 1985 — квітень 2010 року — служба в ОВС.
- У 1996-2002 роках працював у Львівському обласному управлінні міліції.
- 2001 рік — звання генерал-майор міліції, а у 2008 році — генерал-лейтенант міліції.
- Липень 2002 рік — квітень 2010 р. — ректор Львівського державного університету внутрішніх справ.
- Жовтень 2004 року — вчене звання професора рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України.
- Травень 2005 року — науковий ступінь доктора юридичних наук.
- З лютого 2011 року — директор Навчально-наукового Інституту права та психології Національного університету «Львівська політехніка».

## Державні нагороди та відзнаки Міністерства освіти та науки України
Нагороджений:
- Грамотою Верховної Ради України;
- Почесною Грамотою Кабінету Міністрів України;
- Почесною Грамотою Верховної Ради України;
- Відзнака Комітету Верховної Ради України з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією та 42-ома відзнаками МВС;
- Указом президента 17 грудня 2002 року звання «Заслужений юрист України».

title: Ортинський Володимир Львович

wikitext:
{{особа
|військове звання  = {{РангМВС|Генерал-лейтенант}}
}}
{{Othernames|Ортинський}}
'''Володи́мир Льво́вич Орти́нський''' ([[15 грудня]] [[1955]], [[Уличне]], [[Дрогобицький район]] [[Львівська область]]) — директор [[Інститут права та психології|Інституту права, психології та іннованційної освіти]], український [[правознавець]], [[доктор юридичних наук]], [[професор]], [[заслужений юрист України]]. Начальник Львівського обласного управління МВС України.

== Загальна інформація ==
Народився у селі [[Уличне]] Дрогобицького району, Львівської області.

У вересні 1974 року почав навчання у Дрогобицькому педагогічному інституті імені Івана Франка, який закінчив у серпні 1978 року.

1994 року — закінчив [[Національна академія внутрішніх справ|Національну академію внутрішніх справ]].

У квітні 2000 року закінчив навчання у [[Національний університет «Львівська політехніка»|Національному університеті «Львівська політехніка»]] та здобув кваліфікацію спеціаліста за спеціальністю «Фінанси».

Грудень 2007 року — обраний [[академік]]ом у Академії наук вищої освіти.

Є керівником наукових семінарів, організатором наукових конференцій, також головою спеціалізованої Вченої ради із захисту кандидатських та докторських дисертацій.

== Наукова діяльність ==
Автор понад 30-ти навчальних посібників, 20-ти навчально-методичних праць, та 160 наукових публікацій. Серед них:
* ''Ортинський В. Л.'' Педагогіка вищої школи: підручник / Володимир Львович Ортинський; [[Національний університет «Львівська політехніка»]]. — Львів: Вид-во Львівської політехніки, 2017. — 498 с.

== Професійна діяльність ==
* Після закінчення [[Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка|Дрогобицького педагогічного інституту імені Івана Франка]] працював учителем та директором школи.
* Грудень 1985 — квітень 2010 року — служба в [[Органи внутрішніх справ|ОВС]].
* У 1996-2002 роках працював у Львівському обласному управлінні міліції.
* 2001 рік — звання [[генерал-майор]] міліції, а у 2008 році — [[генерал-лейтенант]] міліції.
* Липень 2002 рік — квітень 2010 р. — [[ректор]] [[Львівський державний університет внутрішніх справ|Львівського державного університету внутрішніх справ]].
* Жовтень 2004 року — вчене звання [[професор]]а рішенням Атестаційної колегії Міністерства освіти і науки України.
* Травень 2005 року — науковий ступінь [[Доктор наук|доктора юридичних наук]].
* З лютого 2011 року — директор Навчально-наукового Інституту права та психології [[Національний університет «Львівська політехніка»|Національного університету «Львівська політехніка».]]

== Державні нагороди та відзнаки Міністерства освіти та науки України ==
Нагороджений:
* Грамотою Верховної Ради України;
* Почесною Грамотою Кабінету Міністрів України;
* Почесною Грамотою Верховної Ради України;
* Відзнака Комітету Верховної Ради України з питань боротьби з організованою злочинністю і корупцією та 42-ома відзнаками МВС;
* Указом президента 17 грудня 2002 року звання «[[Заслужений юрист України]]».

== Джерела ==
* [https://scholar.google.com.ua/citations?user=t7gboD4AAAAJ&hl=ru Володимир Ортинський]
* [https://wiki.lpnu.ua/wiki/Ортинський_Володимир_Львович Ортинський Володимир Львович]
* [https://www.yakaboo.ua/ua/author/view/Vladimir_Ortinskij Володимир Ортинський — книги і біографія]
{{ВП-портали|Україна|Право|Наука|Біографії}}

[[Категорія:Уродженці Уличного]]
[[Категорія:Українські правознавці]]
[[Категорія:Доктори юридичних наук України]]
[[Категорія:Заслужені юристи України]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Українські професори]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Ректори вишів Львова]]

title: Ортинський Володимир Львович

Народився: 15 грудня 1955 (69 років) · Уличне, Дрогобицький район, Дрогобицька область, Українська РСР, СРСР

Країна: Україна

Діяльність: науковець

Науковий ступінь: доктор юридичних наук

Військове звання: Генерал-лейтенант

Нагороди: Заслужений юрист України


text:
# 39 км (зупинний пункт, Донецька залізниця)
39 кіломе́тр — пасажирська зупинна залізнична платформа Донецької дирекції Донецької залізниці. Розташована поблизу смт Горбачево-Михайлівка, Пролетарський район Донецька, Донецької області на лінії Ларине — Іловайськ між станціями Менчугове (2 км) та Моспине (6 км). Побудована на початку 1990-х років у зв'язку з появою в цій місцевості дачних ділянок.
Через військову агресію Росії на сході України транспортне сполучення припинялося на певний час у 2014 році. Пізніше було відновлено курсування дизельного пасажирського поїзда й проходження вантажних поїздів. Використання залізниці продовжилося й за окупації. Сайт Яндекс вказує на наявність пасажирських перевезень.

wikitext:
{{Станція
| назва_колір = Blue1
| назва_колір_фону = yellow
| підзаголовок_колір = Purple1
| підзаголовок_колір_фону = Cyan1
| назва = 39 км
| лінія_верх = [[Донецька дирекція залізничних перевезень|Донецька дирекція]]
| система_верх = [[Донецька залізниця]]
| тип = зупинний пункт
| зображення = 39 km Railway Halt of the Donetsk Railway, Ukraine — Зупинка 39 км Донецької залізниці.jpg
| зображення_розмір =
| зображення_підпис = Зупинка 39 км.
| розташування = смт [[Горбачево-Михайлівка]]
| адреса =
| координати = {{coord|47|51|19.8|N|38|00|03.1|E|scale:1500}}
| лінії = [[Ларине (станція)|Ларине]] — [[Іловайськ (станція)|Іловайськ]]
| структура =
| глибина =
| рівнів =
| платформ = 1
| тип_платформ = бічна
| колій = 1
| статус =
| час_роботи =
| транспортні_послуги =
| супутні_послуги =
| інженер =
| відкрито =
| закрито =
| перебудовано =
| електрифіковано =
| колишні_назви =
| архітектор =
| стиль =
| поверхів =
| власник = [[Донецька залізниця]]
| оператор = [[Укрзалізниця]]
| вебсайт =
| тип_коду =
| код =
| код_ємр =
| код_експрес_2 =
| зона =
| пасажиропотік =
| мапа =
| мапа_стан =
| мапа_назва =
| мапа_маршруту =
| мапа_маршруту_стан =
| мапа_маршруту_назва =
}}

{{Otheruses|39 км (зупинний пункт)}}
{{Доля — Іловайськ}}
'''39 кіломе́тр''' — пасажирська зупинна [[залізнична платформа]] [[Донецька дирекція залізничних перевезень|Донецької дирекції]] [[Донецька залізниця|Донецької залізниці]]. Розташована поблизу смт [[Горбачево-Михайлівка]], [[Пролетарський район (Донецьк)|Пролетарський район]] [[Донецьк]]а, [[Донецька область|Донецької області]] на лінії [[Ларине (станція)|Ларине]] — [[Іловайськ (станція)|Іловайськ]] між станціями [[Менчугове (станція)|Менчугове]] (2 км) та [[Моспине (станція)|Моспине]] (6 км). Побудована на початку 1990-х років у зв'язку з появою в цій місцевості дачних ділянок.

Через [[Війна на Сході України|військову агресію Росії на сході України]] транспортне сполучення припинялося на певний час у 2014 році. Пізніше було відновлено курсування дизельного пасажирського поїзда й проходження вантажних поїздів. Використання залізниці продовжилося й за окупації. Сайт Яндекс вказує на наявність пасажирських перевезень<ref>[https://rasp.yandex.ua/station/9730265?span=g16&amp%3Btype=suburban&ncrnd=2125 Розклад руху приміських поїздів]{{Недоступне посилання}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

{{railway-station}}
{{railway-stub}}

[[Категорія:Залізничний транспорт Донецька]]
[[Категорія:Зупинні пункти Донецької залізниці]]
[[Категорія:Горбачево-Михайлівка]]
[[Категорія:Зупинні пункти Донецької області]]

title: Розташування

Розташування: смт Горбачево-Михайлівка

title: Структура

Лінія(ї): Ларине — Іловайськ

Тип платформ: бічна

title: Інша інформація

Власник: Донецька залізниця

Оператор: Укрзалізниця

title: Дільниця Доля — Іловайськ

Волноваха – Донецьк
| Кальміуський район | | Донецьк |
16,5 · 47 км
Н20
11,5 · 43 км
7,3 · Караванна
Т 0508
| 0 | | 32 | · Ларине
35,5 · 36 км
39,9 · 39 км
41,9 · 41 км
43,5 · 44 км
46,4 · Моспине
48,2 · 49 км
49,2 · 53 км
51,9 · КМС-191
Т 0507
59,6 · Іловайськ
Торез

20,2 · Доля
р. Грузька
Старобешівська ТЕС

р. Кальміус
Ясинувата
| 38 | | 0 | · Менчугове
Макіївка
р. Грузька
Таганрог I
Ханженкове

| Донецьк | | Макіївка |
| Макіївка | | Донецький район |


text:
# Мохаммад Рашид Мазагері
Мохаммад Рашид Мазагері (перс. محمد رشید مظاهری, нар. 18 травня 1989, Догонбедан) — іранський футболіст, воротар клубу «Зоб Ахан».
Виступав, зокрема, за клуби «Естеглал Ахваз» та «Фулад», а також національну збірну Ірану.

## Клубна кар'єра
Народився 18 травня 1989 року в Догонбедані. Мазагері провів сім років у молодіжній академії клубу «Фадрж Сепасі», перш ніж приєднався до молодіжної команди «Естеглал Ахваз» в 2009 році. Наступного року у цьому ж клубі розпочав свою дорослу кар'єру, в якій провів один сезон, взявши участь у 12 матчах другого дивізіону Ірану.
Влітку 2011 року перейшов у «Фулад» і відіграв за команду з Ахваза наступні два з половиною сезони своєї ігрової кар'єри, проте основним воротарем так і не став.
На початку 2014 року перейшов у «Зоб Ахан» і в першому сезоні був резервним воротарем. З сезону 2014/15 став основним воротарем, допомігши команді в тому ж сезоні здобути Кубок Ірану. У 2016 році виграв з командою Кубок і Суперкубок країни. Станом на 2 червня 2018 року відіграв за команду з Ісфахана 106 матчів в національному чемпіонаті.

## Виступи за збірні
Протягом 2010—2011 років залучався до складу молодіжної збірної Ірану. У складі команди до 23 років і брав участь у Азійських іграх 2010 року в Гуанчжоу, Китай. Всього на молодіжному рівні зіграв у 7 офіційних матчах, пропустив 2 голи.
24 березня 2016 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Ірану в матчі проти Індії (4:0).
У складі збірної був учасником чемпіонату світу 2018 року у Росії.

## Досягнення
- Володар Кубка Ірану: 2014-15, 2015-16, 2019-20
- Володар Суперкубка Ірану: 2016

| Дата       | Місто    | Господарі         | Результат | Гості | Турнір            | Голи | Примітки |
| ---------- | -------- | ----------------- | --------- | ----- | ----------------- | ---- | -------- |
| 24-03-2016 | Тегеран  | Іран              | 4 – 0     | Індія | Відбір до ЧС 2018 | -    |          |
| 10-11-2016 | Шах-Алам | Папуа Нова Гвінея | 1 – 8     | Іран  | товариський матч  | -1   |          |
| 13-11-2017 | Неймеген | Венесуела         | 0 – 1     | Іран  | товариський матч  | -    | 46'      |
| Усього     |          | Матчів            | 3         |       | Голів             | ?    |          |

title: Мохаммад Рашид Мазагері

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Мохаммад Мазагері
| повне-ім'я = Мохаммад Рашид Мазагері
| зображення = Mohammad Rashid Mazaheri at Bunyodkor Stadium.jpg
| зображення розмір =
| підпис =
| місце-народження = [[Догонбедан]]
| країна-народження = [[Іран]]
| дата-народження = 18.5.1989
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 195 см
| вага = 84 кг
| прізвисько =
| поточний-клуб = {{Прапорець|IRN}} «[[Зоб Ахан]]»
| громадянство =
| позиція = [[Воротар (футбол)|воротар]]
| номер =
| юнацькі-роки = 2002—2009
 2009—2010
| клуби =
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|IRN}} «[[Фадрж Сепасі]]»
{{Прапорець|IRN}} «[[Естеглал Ахваз]]»
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2010–2011 | {{Прапорець|IRN}} | «[[Естеглал Ахваз]]» | 12 |-?}}
{{Футболіст рядок 1|2011–2013 | {{Прапорець|IRN}} | [[Фулад (футбольний клуб)|«Фулад»]] | 7 |-8}}
{{Футболіст рядок 0|2014– | {{Прапорець|IRN}} | «[[Зоб Ахан]]» | 106 |-92}}
{{Футболіст кінець}}
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда =
| збірна-роки =
| збірна-ігри(голи) =
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2010 | {{Прапорець|IRN}} | [[Молодіжна збірна Ірану з футболу|Іран U-20]] | 3 |?}}
{{Футболіст рядок 1|2010–2011 | {{Прапорець|IRN}} | [[Молодіжна збірна Ірану з футболу|Іран U-23]] | 4 |?}}
{{Футболіст рядок 0|2016– | {{Прапорець|IRN}} | [[збірна Ірану з футболу|Іран]] | 3 |?}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер-команда =
| тренер-сезон =
| тренер-місце =
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто =
| суддя-категорія =
| суддя-професія =
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення = 2 червня 2018
| збірна-поновлення = 2 червня 2018
| дата-оновлення =
| вікісховище =
| nocat =
}}
'''Мохаммад Рашид Мазагері''' ({{lang-fa|محمد رشید مظاهری}}, {{нар}} [[18 травня]] [[1989]], [[Догонбедан]]) — іранський [[футболіст]], [[Воротар (футбол)|воротар]] клубу «[[Зоб Ахан]]».

Виступав, зокрема, за клуби «[[Естеглал Ахваз]]» та [[Фулад (футбольний клуб)|«Фулад»]], а також [[збірна Ірану з футболу|національну збірну Ірану]].

== Клубна кар'єра ==
Народився [[18 травня]] [[1989]] року в [[Догонбедан]]і. Мазагері провів сім років у молодіжній академії клубу «[[Фадрж Сепасі]]», перш ніж приєднався до молодіжної команди «[[Естеглал Ахваз]]» в 2009 році. Наступного року у цьому ж клубі розпочав свою дорослу кар'єру, в якій провів один сезон, взявши участь у 12 матчах другого дивізіону Ірану.

Влітку 2011 року перейшов у [[Фулад (футбольний клуб)|«Фулад»]] і відіграв за команду з [[Ахваз]]а наступні два з половиною сезони своєї ігрової кар'єри, проте основним воротарем так і не став.

На початку 2014 року перейшов у «[[Зоб Ахан]]» і в першому сезоні був резервним воротарем. З сезону 2014/15 став основним воротарем, допомігши команді в тому ж сезоні здобути [[Кубок Ірану з футболу|Кубок Ірану]]. У 2016 році виграв з командою Кубок і Суперкубок країни. Станом на 2 червня 2018 року відіграв за команду з [[Ісфахан]]а 106 матчів в національному чемпіонаті.

== Виступи за збірні ==
Протягом 2010—2011 років залучався до складу [[Молодіжна збірна Ірану з футболу|молодіжної збірної Ірану]]. У складі команди до 23 років і брав участь у [[Азійські ігри|Азійських іграх]] 2010 року в [[Гуанчжоу]], [[Китай]]. Всього на молодіжному рівні зіграв у 7 офіційних матчах, пропустив 2 голи.

24 березня 2016 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Ірану з футболу|національної збірної Ірану]] в матчі проти Індії (4:0).

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат світу з футболу 2018|чемпіонату світу 2018 року]] у [[Росія|Росії]]<ref>{{cite web|title= World Cup 2018: All the confirmed squads for this summer's finals in Russia|url= https://www.bbc.co.uk/sport/football/440833652018}}{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.

== Досягнення ==
* Володар [[Кубок Ірану з футболу|Кубка Ірану]]: 2014-15, [[Кубок Ірану з футболу 2015—2016|2015-16]], [[Кубок Ірану з футболу 2019—2020|2019-20]]
* Володар [[Суперкубок Ірану з футболу|Суперкубка Ірану]]: [[Суперкубок Ірану з футболу 2016|2016]]

== Статистика виступів ==

=== Статистика виступів за збірну ===
{{Матчі за збірну початок|IRN}}
{{Матчі за збірну|24-03-2016|Тегеран|IRN|4|0|IND|-|ВідбірЧС|2018}}
{{Матчі за збірну|10-11-2016|Шах-Алам|PNG|1|8|IRN|-1|Тов}}
{{Матчі за збірну|13-11-2017|Неймеген|VEN|0|1|IRN|-|Тов|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну кінець|3|?}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{Soccerway}}
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player|pid=63493}}

{{Склад збірної Ірану на Азійських іграх 2010}}
{{Склад збірної Ірану на чемпіонаті світу 2018}}
{{footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Мазагері, Мохаммад Рашид}}
[[Категорія:Іранські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні воротарі]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Ірану з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Ірану з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Естеглал Ахваз»]]
[[Категорія:Футболісти «Фулада»]]
[[Категорія:Футболісти «Зоб Ахана»]]
[[Категорія:Іранські учасники Азійських ігор]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Мохаммад Рашид Мазагері

Народження: 18 травня 1989 (35 років)

Вага: 84 кг

Громадянство: Іран

Позиція: воротар

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Зоб Ахан»

title: Юнацькі клуби

«Фадрж Сепасі» · «Естеглал Ахваз»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Естеглал Ахваз» · 12 · (-?)

«Фулад» · 7 · (-8)

«Зоб Ахан» · 106 · (-92)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Іран U-20 · 3 · (?)

Іран U-23 · 4 · (?)

Іран · 3 · (?)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 2 червня 2018.


text:
# Шевченко Іван Дем'янович
Шевченко Іван Дем'янович (21 червня 1901 — 4 листопада 1969) — український радянський журналіст і політичний діяч.

## Життєпис
Народився 21 червня 1901 ріку в Валки Харківська губернія в родині багатодітного кустаря-шапкаря.
У 1916 році був в підпільному українському учнівському гуртку в Валках. Закінчив Валківське реальне училище.
У 1919 році, за сімейними обставинами, повинен був покинути Харківського технологічного інституту.
Брав участь в Громадянській війні, був старшим кулемнимом в загоні ЧОП, ад'ютантом коменданта м. Валки.
У 1919—1920 роках лектор Валківського народного університету.
У 1921 року член РКП (б)..
У 1921—1922 роках редактор Валківської газети «Незаможний селянин». В цей час в газеті працював Петро Панченко, відомий в подальшому український письменник Петро Панч.
Редагуючи статтю сількора, яку він спочатку підписав своїм справжнім прізвищем, а потім чомусь передумав і залишив тільки перший склад, редактор зауважив: «Що за Пан?». Автора поблизу не було, газету треба було випускати і він до Пан додав «ч». Так з легкої руки редактора майбутній видатний прозаїк отримав псевдонім.
Одночасно з цим став кореспондентом УкрРОСТА — українського відділення Російського телеграфного агентства Валківського району.
У 1923 році, після ліквідації повітів і утворення округів, Харківський обком партії направив І. Д. Шевченка в Охтирку Сумської Області, де він працював окружним інспектором по роботі на селі, завідувачем районного будинку сільського жителя. Виконуючи ці адміністративні обов'язки не припиняв займатися журналістикою — був кореспондентом харківських обласних газет «Харківський пролетар» і «Сільський житель», був редактором газети «Радянська Охтирка».
У 1930 році разом з родиною переїздить в Харків, а коли столицю перенесли до Києва переїхали до Києва, де до початку війни працює в редакції газети «Комуніст» — друкованому виданні ЦК КП (б) України, пройшов шлях від літпрацівника до відповідального секретаря. У перші місяці війни став військовим кореспондентом цієї газети.
З 1942 року працює в Саратові редактором «Останні новини» Українського комітету при Раднаркомі УРСР.
У березні 1942 відряджений в Москву в розпорядження Українського штабу партизанського руху.
У 1943 році Указом Президії Верховної Ради СРСР, опублікованому в газеті «Правда» та газеті «Известия» від 1 квітня 1943 року, нагороджений орденом Червоного Прапора за доблесть і мужність, проявлену в партизанській війні проти німецько-фашистських загарбників та особливі заслуги в розвитку партизанського руху.
Після війни працював в апараті ЦК КП (б) України — інструктором, завідувачем сектора друку. Співпрацював з Петро Панчем, Микола Бажаном, Ярослав Галан, Василем Минком.
У 1959 році пішов на пенсію, як пенсіонер республіканського значення. Мав звання майор Радянської армії.
Помер 4 листопада 1969 року в Києві. Похований на Лук'янівському військовому кладовищі.

## Сім'я
- дружина — Галина Андріївна Шевченко (до шлюбу Суходоля) (1907—1981).
- донька — Ніна Шевченко (до шлюбу Шевченко) (1927—2014). Закінчила в 1952 році з відзнакою Київський державний університет. До 1962 року працювала в Жданові в ЦНДІ ГКСМ СРСР по суднобудуванню старшою інженеркою. У 1962 році переїхала в Дніпропетровськ, де працювала до 1993 року старшою викладачкою в Дніпропетровському державному університеті[5].
- донька — Людмила Барабаш (до шлюбу Шевченко) (нар. 1937 р.). Закінчила в 1959 році з відзнакою Київський державний університет. До 2013 року працювала в Інституті ядерних досліджень НАН України в Києві, кандидат фізико-математичних наук, завідувачка лабораторії.
- онуки.

## Нагороди
- орден Червоного Прапора (1943)
- Медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1945)
- Медаль «За трудову відзнаку» (1951)
- орден «Знак Пошани» (1959)
- Медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1965)

title: Шевченко Іван Дем'янович

wikitext:
{{Особа}}
{{Othernames|Шевченко}}
'''Шевченко Іван Дем'янович''' ([[21 червня]] [[1901]] — [[4 листопада]] [[1969]]) — [[українці|український]] [[Радянський народ|радянський]] [[журналіст]] і [[політик|політичний діяч]].

== Життєпис ==
Народився [[21 червня]] [[1901 рік]]у в [[Валки (місто)|Валки]] [[Харківська губернія]] в родині багатодітного кустаря-шапкаря.

У [[1916]] році був в підпільному українському учнівському гуртку в Валках. Закінчив Валківське реальне училище.

У [[1919]] році, за сімейними обставинами, повинен був покинути [[Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут»|Харківського технологічного інституту]].

Брав участь в [[Громадянська війна в Росії|Громадянській війні]], був [[Кулеметник|старшим кулемнимом]] в загоні [[Частини особливого призначення|ЧОП]], ад'ютантом коменданта м. [[Валки (місто)|Валки]].

У 1919—1920 роках лектор Валківського народного університету.

У [[1921]] року член [[Комуністична партія Радянського Союзу|РКП (б)]].<ref>{{Cite web |url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/0/04/Анкета_1924г._1.jpg |title=Анкета члена РКП (б) Шевченко Івана Дем'яновича. Стор. 1, 30 квітня 1924 |accessdate=6 серпня 2017 |archive-date=1 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170901212725/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/0/04/Анкета_1924г._1.jpg }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/7/79/Анкета_1924г._3.jpg |title=Анкета члена РКП (б) Шевченко Івана Дем'яновича. Стор. 2, 30 квітня 1924 |accessdate=6 серпня 2017 |archive-date=1 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170901212731/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/7/79/Анкета_1924г._3.jpg }}</ref>.

У 1921—1922 роках редактор Валківської газети «Незаможний селянин». В цей час в газеті працював Петро Панченко, відомий в подальшому український письменник [[Петро Панч]].

Редагуючи статтю сількора, яку він спочатку підписав своїм справжнім прізвищем, а потім чомусь передумав і залишив тільки перший склад, редактор зауважив: «Що за Пан?». Автора поблизу не було, газету треба було випускати і він до Пан додав «ч». Так з легкої руки редактора майбутній видатний прозаїк отримав псевдонім.

Одночасно з цим став кореспондентом [[Російське телеграфне агентство|УкрРОСТА]] — українського відділення Російського телеграфного агентства Валківського району.

У 1923 році, після ліквідації повітів і утворення округів, Харківський обком партії направив І. Д. Шевченка в [[Охтирка|Охтирку]] Сумської Області, де він працював окружним інспектором по роботі на селі, завідувачем районного будинку сільського жителя. Виконуючи ці адміністративні обов'язки не припиняв займатися журналістикою — був кореспондентом харківських обласних газет «Харківський пролетар» і «Сільський житель», був редактором газети «Радянська Охтирка».

У 1930 році разом з родиною переїздить в Харків, а коли столицю перенесли до Києва переїхали до Києва, де до початку війни працює в редакції газети «[[Демократична Україна|Комуніст]]» — друкованому виданні [[Комуністична партія України (1918—1991)|ЦК КП (б) України]], пройшов шлях від літпрацівника до відповідального секретаря. У перші місяці війни став військовим кореспондентом цієї газети.

З 1942 року працює в [[Саратов]]і редактором «Останні новини» Українського комітету при [[Рада народних комісарів УРСР|Раднаркомі УРСР]].

[[Файл:Могила 1969г. Киев.jpg|thumb|Могила І. Д. Шевченко на Лук'янівському військовому кладовищі (1969)]]

У березні 1942 відряджений в [[Москва|Москву]] в розпорядження [[Український штаб партизанського руху|Українського штабу партизанського руху]].

У [[1943]] році Указом [[Президія Верховної Ради СРСР|Президії Верховної Ради СРСР]], опублікованому в газеті «[[Правда (газета)|Правда]]»<ref>{{Cite web |url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/e/e5/Первая_полоса_газеты_Правда_1943_г.jpg |title=Газета «Правда». № 87 (9223), 2 квітня 1943 |accessdate=12 травня 2018 |archive-date=13 травня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180513081135/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/e/e5/Первая_полоса_газеты_Правда_1943_г.jpg }}</ref> та газеті «[[Известия]]»<ref>{{Cite web |url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/8/83/Первая_полоса_газеты_Известия_1943_г.jpg |title=Газета «Известия». № 77 (8070), 2 квітня 1943 |accessdate=12 травня 2018 |archive-date=13 травня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180513011508/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/8/83/Первая_полоса_газеты_Известия_1943_г.jpg }}</ref> від 1 квітня 1943 року, нагороджений [[орден Червоного Прапора|орденом Червоного Прапора]] за доблесть і мужність, проявлену в партизанській війні проти німецько-фашистських загарбників та особливі заслуги в розвитку партизанського руху.

Після війни працював в апараті [[Комуністична партія України (1918—1991)|ЦК КП (б) України]] — інструктором, завідувачем сектора друку. Співпрацював з [[Петро Панч]]ем, [[Бажан Микола Платонович|Микола Бажаном]], [[Ярослав Галан]], [[Минко Василь Петрович|Василем Минком]].

У [[1959]] році пішов на пенсію, як пенсіонер республіканського значення. Мав звання майор [[Радянська армія|Радянської армії]].

Помер 4 листопада [[1969]] року в [[Київ|Києві]]. Похований на [[Лук'янівське військове кладовище|Лук'янівському військовому кладовищі]].

== Сім'я ==
* дружина — Галина Андріївна Шевченко ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Суходоля) (1907—1981).
* донька — Ніна Шевченко (до шлюбу Шевченко) (1927—2014). Закінчила в [[1952]] році з відзнакою [[Київський державний університет]]. До [[1962]] року працювала в [[Маріуполь|Жданові]] в ЦНДІ ГКСМ СРСР по суднобудуванню старшою інженеркою. У 1962 році переїхала в [[Дніпропетровськ]], де працювала до [[1993]] року [[Старший викладач|старшою викладачкою]] в [[Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара|Дніпропетровському державному університеті]]<ref>{{Cite web |url=http://library.univer.kharkov.ua/OpacUnicode/index.php?url=%2Fnotices%2Findex%2FIdNotice%3A420265%2FSource%3Adefault |title=«Секретний» підрозділ галузі: Нариси історії фізико-технічного інституту Дніпропетровського національного університету / Редкол: М. В. Поляков (кер.) та ін. — Дніпропетровськ : Вид-во ДНУ, 2001 — 376 с. |accessdate=12 квітня 2022 |archive-date=27 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180627091253/http://library.univer.kharkov.ua/OpacUnicode/index.php?url=%2Fnotices%2Findex%2FIdNotice%3A420265%2FSource%3Adefault }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180627091253/http://library.univer.kharkov.ua/OpacUnicode/index.php?url=%2Fnotices%2Findex%2FIdNotice%3A420265%2FSource%3Adefault |date=2018-06-27 }}</ref>.
* донька — Людмила Барабаш (до шлюбу Шевченко) (нар. 1937 р.). Закінчила в [[1959]] році з відзнакою [[Київський державний університет]]. До [[2013]] року працювала в [[Інститут ядерних досліджень НАН України|Інституті ядерних досліджень]] [[Національна академія наук України|НАН України]] в [[Київ|Києві]], [[кандидат фізико-математичних наук]], [[завідувач лабораторії|завідувачка лабораторії]].
* онуки.

== Нагороди ==
* [[орден Червоного Прапора]] (1943)
* [[Медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (1945)
* [[Медаль «За трудову відзнаку»]] (1951)
* [[орден «Знак Пошани»]] (1959)
* [[Медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (1965)

== Примітки ==
{{Примітки}}

[[Категорія:Уродженці Валків]]
[[Категорія:Поховані на Лук'янівському військовому кладовищі]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]

== Джерела ==
* [http://valky.at.ua/load/istorija_mista/lisenko_i_valkivska_enciklopedija_u_2_t_t_1_kh_k_nju_jork_2000/2-1-0-2 І. М. Лисенко. Валківська енциклопедія. У 2 т. Т. 1. — Харків; Київ; Нью-Йорк, — 2000.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170830060551/http://valky.at.ua/load/istorija_mista/lisenko_i_valkivska_enciklopedija_u_2_t_t_1_kh_k_nju_jork_2000/2-1-0-2 |date=30 серпня 2017 }}
* [http://valky.at.ua/load/istorija_mista/lisenko_i_valkivska_enciklopedija_u_2_t_t_2_k_rada_2006/2-1-0-3 І. М. Лисенко. Валківська енциклопедія. У 2 т. Т. 2. стор. 197. — Київ: Рада, — 2006.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170806180956/http://valky.at.ua/load/istorija_mista/lisenko_i_valkivska_enciklopedija_u_2_t_t_2_k_rada_2006/2-1-0-3 |date=6 серпня 2017 }}
* [https://web.archive.org/web/20170808202945/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/4/47/Минко_1982г.jpg В. П. Минко. «Моя Минківка». — Київ: Радянський письменник, — 1982.]
* [http://silski-novini.at.ua/index/iz_istoriji_gazeti/0-6 Газета «Сільські новини» № 81, — 2010.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200615143627/http://silski-novini.at.ua/index/iz_istoriji_gazeti/0-6 |date=15 червня 2020 }}

title: рос. Иван Демьянович Шевченко

Народився: 4 липня 1901 · Валки, Харківська губернія, Російська імперія

Помер: 13 березня 1969 (67 років) · Київ, Українська РСР, СРСР

Поховання: Лук'янівське військове кладовище

Країна: Російська імперія · СРСР

Діяльність: журналіст, політик

Учасник: німецько-радянська війна

Військове звання: майор

Нагороди: орден Червоного Прапора · орден «Знак Пошани» · медаль «За трудову відзнаку» · медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»

рос. Иван Демьянович Шевченко: п о р


text:
# Театр Його Величності
Театр Його Величності (англ. His Majesty's Theatre) — театр, розташований на вулиці Хеймаркет в окрузі Вестмінстер, Лондон.

## Історія
Театр був створений архітектором і драматургом Джоном Ванбру 1705 року, під назвою «Queen's Theatre» («Театр Королеви»). Перейменований на «Театр Його Величності» 1837 року.
Нинішня будівля театру була спроєктована Чарльзом Фіппсом та побудована 1897 року для актора-менеджера Герберта Бірбома Трі, що заснував Королівську академію драматичного мистецтва у театрі. Першими десятиліттями XX століття, Трі продюсував вражаючі постановки творів Вільяма Шекспіра та інші класичні п'єси.
З часів Першої світової війни завдяки своїй широкій сцені театр набув музичної спеціалізації.

title: Театр Його Величності

wikitext:
{{Театр
| інші назви         = Queen's Theatre
 King's Theatre
 Italian Opera House
| репертуар          = «[[Привид опери (мюзикл)|Привид опери]]» (з 27 вересня 1986)
}}

'''Театр Його Величності''' ({{lang-en|His Majesty's Theatre}}) — [[театр]], розташований на вулиці [[Хеймаркет]] в окрузі [[Вестмінстер (боро)|Вестмінстер]], [[Лондон]].

== Історія ==
Театр був створений архітектором і драматургом [[Джон Ванбру|Джоном Ванбру]] 1705 року, під назвою «Queen's Theatre» («Театр Королеви»). Перейменований на «Театр Його Величності» 1837 року.

Нинішня будівля театру була спроєктована Чарльзом Фіппсом та побудована 1897 року для актора-менеджера [[Герберт Бірбом Трі|Герберта Бірбома Трі]], що заснував [[Королівська академія драматичного мистецтва|Королівську академію драматичного мистецтва]] у театрі. Першими десятиліттями XX століття, Трі продюсував вражаючі постановки творів [[Вільям Шекспір|Вільяма Шекспіра]] та інші класичні п'єси.

З часів [[Перша світова війна|Першої світової війни]] завдяки своїй широкій сцені театр набув [[Мюзикл|музичної спеціалізації]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.hermajestystheatre.co.uk Офіційна сторінка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110509052846/http://www.hermajestystheatre.co.uk/ |date=9 травня 2011 }}{{ref-en}}

{{Театр-доробити}}
[[Категорія:Театри Лондона]]
[[Категорія:Театри, засновані 1705]]
[[Категорія:Споруди, збудовані 1897]]
[[Категорія:Засновані в Англії 1705]]

title: Театр Його Величності

Країна: Велика Британія

Місто: Вестмінстер

Адреса: Хеймаркет

Архітектор: Чарльз Джон Фіппс

Тип: споруда театру

Статус спадщини: реєстрова будівля II* ступеняd

Колишні назви: Queen's Theatre · King's Theatre · Italian Opera House

Репертуар: «Привид опери» (з 27 вересня 1986)


text:
# Жиліна Тетяна Василівна
Тетяна Василівна Жиліна (1911, Область Війська Донського — 28 березня 1974, Аксайський район, Ростовська область) — колгоспниця, Герой Соціалістичної Праці (1949).

## Біографія
Народилася в 1911 року в селянській родині. В 30-ті роки XX століття році вступила в колгосп «Реконструктор» Аксайського району Ростовської області. Спочатку працювала рядовою колгоспницею, пізніше призначена ланковою виноградарської ланки.
За свою доблесну працю в колгоспі «Реконструктор» удостоєна в 1949 році звання Героя Соціалістичної Праці.
Померла 28 березня 1974 року.

## Нагороди
- Герой Соціалістичної Праці — указом Президії Верховної Ради СРСР від 5 жовтня 1949 року;
- Орден Леніна (1949);

title: Жиліна Тетяна Василівна

wikitext:
{{Особа}}
'''Тетяна Василівна Жиліна''' ([[1911]], [[Область Війська Донського]] — [[28 березня]] [[1974]], [[Аксайський район]], [[Ростовська область]]) — колгоспниця, [[Герой Соціалістичної Праці]] (1949).

== Біографія ==
Народилася в 1911 року в селянській родині. В 30-ті роки XX століття році вступила в колгосп «Реконструктор» Аксайського району Ростовської області. Спочатку працювала рядовою колгоспницею, пізніше призначена ланковою виноградарської ланки.

За свою доблесну працю в колгоспі «Реконструктор» удостоєна в 1949 році звання Героя Соціалістичної Праці.

Померла 28 березня 1974 року.

== Нагороди ==

* Герой Соціалістичної Праці — указом Президії Верховної Ради СРСР від 5 жовтня 1949 року;
* [[Орден Леніна]] (1949);

== Література ==

* [http://www.donvrem.dspl.ru/archPersonaliiArtText.aspx?pid=1&id=140 Жилина, Татьяна Васильевна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160913204504/http://www.donvrem.dspl.ru/archPersonaliiArtText.aspx?pid=1&id=140 |date=13 вересня 2016 }} // Герои Труда Дона / Донская государственная публичная библиотека. Ростов-на-Дону, 2008—2014.

== Посилання ==
* {{Warheroes.ru|id=17694|star=Labor}}
{{Бібліоінформація}}
{{Герої Соціалістичної Праці}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Кавалери ордена Леніна]]
[[Категорія:Герої Соціалістичної Праці]]

title: Жиліна Тетяна Василівна

Народилася: 1911 · Область Війська Донського, Російська імперія

Померла: 28 березня 1974 · Аксайський район, Ростовська область, РРФСР, СРСР

Нагороди: Герой Соціалістичної Праці · орден Леніна


text:
# Троммолд (Міннесота)
Троммолд (англ. Trommald) — місто (англ. city) в США, в окрузі Кроу-Вінг штату Міннесота. Населення — 99 осіб (2020).

## Географія
Троммолд розташований за координатами 46°30′21″ пн. ш. 94°0′42″ зх. д. / 46.50583° пн. ш. 94.01167° зх. д. (46.505830, -94.011652).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 10,18 км², з яких 9,46 км² — суходіл та 0,71 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 98 осіб у 46 домогосподарствах у складі 26 родин. Густота населення становила 10 осіб/км².  Було 55 помешкань (5/км²).
Расовий склад населення:
| - 96,9 % — білих - 2,0 % — корінних американців |

До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 1,0 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 19,4 % — особи молодші 18 років, 71,4 % — особи у віці 18—64 років, 9,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 45,0 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 133,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 139,4 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 52 710 доларів США (медіана — 31 667), а середній дохід на одну сім'ю — 72 652 долари (медіана — 44 063). За межею бідності перебувало 28,3 % осіб, у тому числі 45,0 % дітей у віці до 18 років та 0,0 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 41 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 17,1 %, виробництво — 14,6 %, оптова торгівля — 12,2 %, роздрібна торгівля — 12,2 %.

title: Троммолд (Міннесота)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Троммолд
|оригінальна назва  = {{lang-en|Trommald}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Міннесота
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Кроу-Вінг (округ, Міннесота)|Кроу-Вінг]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 10,18
|висота центру НП   = 372
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 9,63
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 218
|поштовий індекс        = 56441
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 2765506
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Троммолд''' ({{lang-en|Trommald}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Кроу-Вінг (округ, Міннесота)|Кроу-Вінг]] штату [[Міннесота]]. Населення — 99 осіб (2020).

== Географія ==
Троммолд розташований за координатами {{Coord|46|30|21|N|94|0|42|W|type:city_region:US-DE}} (46.505830, -94.011652){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 10,18 км², з яких 9,46 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,71 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1920 = 301
| 1930 = 242
| 1940 = 166
| 1950 = 117
| 1960 = 101
| 1970 = 82
| 1980 = 84
| 1990 = 80
| 2000 = 125
| 2010 = 98
| 2020 = 99
| estyear =
| estimate =
| estref =
| align-fn = center
| footnote = [https://www.census.gov/prod/www/abs/decennial/ U.S. Decennial Census]
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкало 98 осіб у 46 домогосподарствах у складі 26 родин. [[Густота населення]] становила 10 осіб/км².  Було 55 помешкань (5/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 96,9 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 2,0 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
|}
До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 1,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 19,4 % — особи молодші 18 років, 71,4 % — особи у віці 18—64 років, 9,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 45,0 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 133,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 139,4 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:52710}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:31667}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:72652}} долари (медіана — {{formatnum:44063}}). За межею бідності перебувало 28,3 % осіб, у тому числі 45,0 % дітей у віці до 18 років та 0,0 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 41 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 17,1 %, виробництво — 14,6 %, оптова торгівля — 12,2 %, роздрібна торгівля — 12,2 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}} {{Webarchive|url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml |date=2015-01-08 }}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Кроу-Вінг (округ, Міннесота)}}

[[Категорія:Міста Міннесоти]]
[[Категорія:Населені пункти округу Кроу-Вінг (Міннесота)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Міннесота

Округ: Кроу-Вінг

Населення: 99 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 9,63 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5


text:
# Гліна-Дужа
Гліна-Дужа (пол. Glina Duża) — село в Польщі, у гміні Келчиґлув Паєнчанського повіту Лодзинського воєводства.
Населення — 155 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Серадзького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 79      | 13                 | 54               | 12                   |
| Жінки    | 76      | 12                 | 37               | 27                   |
| Разом    | 155     | 25                 | 91               | 39                   |

title: Гліна-Дужа

wikitext:
{{НП
|країна = [[Польща]]
|статус = село
|українська назва = Гліна-Дужа
|оригінальна назва = {{lang-pl|Glina Duża}}
|підпорядкування =
|герб =
|прапор =
|ширина герба =
|ширина прапора =
|зображення =
|опис зображення =
|вид регіону = Воєводство
|регіон = Лодзинське воєводство
|вид району = Повіт
|район = [[Паєнчанський повіт]]
|вид общини = Гміна
|община = Келчиґлув (гміна){{!}}Келчиґлув
|внутрішній поділ =
|перша згадка =
|попередні назви =
|площа =
|висота центру НП =
|клімат =
|офіційна мова =
|офіційна мова-ref =
|населення = 155
|рік перепису = 2011{{R|nsp}}
|густота населення =
|агломерація =
|національний склад =
|конфесійний склад =
|катойконім =
|часовий пояс = +1
|DST = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код = (+48) 43
|поштовий індекс = 98-358
|автомобільний код = EPJ
|вид ідентифікатора = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0704066
|сайт =
|add1n =
|add1 =
}}

'''Гліна-Дужа''' ({{lang-pl|Glina Duża}}) — село в Польщі, у [[Келчиґлув (гміна)|гміні Келчиґлув]] [[Паєнчанський повіт|Паєнчанського повіту]] [[Лодзинське воєводство|Лодзинського воєводства]].

Населення — {{formatnum:155}} {{МНОЖИНА:155|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Серадзьке воєводство (1975—1998)|Серадзького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=79 |ЧолПре=13 |ЧолПрац=54 |ЧолПост=12
|Жін=76 |ЖінПре=12 |ЖінПрац=37 |ЖінПост=27
|Разом=155 |РазомПре=25 |РазомПрац=91 |РазомПост=39
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Келчиґлув}}

{{Lodz-geo-stub}}

[[Категорія:Села Паєнчанського повіту]]

title: Країна

Воєводство: Лодзинське воєводство

Повіт: Паєнчанський повіт

Гміна: Келчиґлув

Автомобільний код: EPJ

OSM: ↑2911923 ·R (Келчиглув (гміна))


text:
# Хілок (Ленінградська область)
Хілок (рос. Хилок) — присілок у Лузькому районі Ленінградської області Російської Федерації.
Населення становить 16 осіб. Належить до муніципального утворення Осьминське сільське поселення.

## Історія
Згідно із законом від 28 вересня 2004 року № 65-оз належить до муніципального утворення Осьминське сільське поселення.

## Населення
| 1838 | 1862 | 1928 | 1958 | 1997 | 2007 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 83   | ↗105 | ↗300 | ↘96  | ↘19  | ↘12  | ↗16  |

title: Хілок (Ленінградська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Хілок
|назва ін.       = Хилок
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Ленінградська область]]
|район           = [[Лузький район (Ленінградська область)|Лузький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Осьминське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 16
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Ленінградська область
}}
'''Хілок''' ({{lang-ru|Хилок}}) — [[присілок]] у [[Лузький район (Ленінградська область)|Лузькому районі]] [[Ленінградська область|Ленінградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 16 осіб. Належить до муніципального утворення [[Осьминське сільське поселення]].

== Історія ==

Згідно із законом від [[28 вересня]] [[2004]] року № 65-оз належить до муніципального утворення Осьминське сільське поселення<ref>{{cite web |url=http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8400701 |title=Областной закон «Об установлении границ и наделении соответствующим статусом муниципального образования Лужский муниципальный район и муниципальных образований в его составе» |accessdate=2013-06-18 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140531181444/http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8400701 |archivedate=2014-05-31 |deadlink=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140531181444/http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8400701 |date=2014-05-31 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Хилок (Ленинградская область) }}

{{Населення РФ | Хилок (Ленинградская область) | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Лузький район (Ленінградська область)}}
{{Leningrad-obl-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Ленінградської області]]
[[Категорія:Населені пункти Лузького району (Ленінградська область)]]

title: присілок Хілок

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Ленінградська область

Муніципальний район: Лузький район

Поселення: Осьминське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Хілок · Хілок


text:
# Садху Сундар Сингх
Садху Сундар Сінгх ( Пенджабі : ਸਾਧੂ ਸੁੰਦਰ ਸਿੰਘ ( Гурмухі ); سادھو سندر سنگھ ( Шахмухі ) ; народився 3 вересня 1889 року) — індійський християнський місіонер. Вважається, що він загинув у передгір'ї Гімалаїв у 1929 році.

## Біографія

### Ранні роки
Сундар Сінгх народився в сім'ї сикхів  в селі Рампур (поблизу Дорахи) району Лудхіана (штат Пенджаб) на півночі Індії . Мати Сундар Сінгха брала його, щоб посадити біля ніг садху, аскета, який жив у джунглях за кілька миль від них, а також відправляла його до християнської школи Юїнга, Лудхіана, для опанування англійської мови.. Коли йому було чотирнадцять мати померла. В гніві він почав спалювати біблію сторінку за сторінкою на очах у його друзів.

### Навернення до християнства
Сундар відчув, що його релігійні пошуки, запитання та відповіді християнських священиків залишають його без остаточного сенсу. Врешті він вирішив вбити себе, кинувшись на залізничну колію. Майбутній проповідник попросив, щоб той, хто є «Істинним Богом», з’явився перед ним, інакше він уб’є себе; тієї самої ночі у нього було видіння в якому він побачив Ісуса. Після цього Сундар оголосив батькові Шер Сінг, що відтепер він стане християнським місіонером. Батькові не сподобалося ідея сина і він офіційно зрікся його, а його брат Радендер Сінгх навіть намагався отруїти його. В подальшому його  намагалися отруїти ще багато раз. Сусіди  кидали змій у його будинок, але його врятували від жорстокого поводження місцеві християни.
На свій шістнадцятий день народження він привселюдно прийняв хрещення  у парафіяльній церкві в Сімлі  в передгір'ях Гімалаїв. До цього він перебував у Християнському будинку місіонерів у Сабату, поблизу Сімли,  допомагаючи там хворим на проказу.

### Життя після навернення
У жовтні 1906 р. Він вирушив у свою подорож як християнський неофіт, одягнувшись в шафрановий тюрбан та шафрановий халат -  традиційна одежа індійського подвижника, присвяченого духовній практиці. Сінгх пропагував себе як християнський садху, оскільки він зрозумів, що ефективно проповідувати індійцям можна лише, індійським способом.
«Я не гідний йти по слідам мого Господа, - сказав він, - але, як і Він, я не маю ні оселі, ні володінь. Як і Він, я буду належати дорозі, розділяючи страждання мого народу, харчуючись у тих, хто дасть мені притулок, і розповідаю всім людям про Божу любов».
Після повернення в рідне село, де йому влаштували ночікувано теплий прийом, Сундар Сінгх відправився зі своєю місією на північ через Пенджаб, через Бенгальскі перевали в Кашмірі, а потім назад, через мусульманський Афганістан через розбійницький північно західний кордон до Белуджистану . Християнські громади півночі називали його "апостолом з кровоточивими ногами". Він зазнавав арешту і каменування за свої переконання, переживав  містичні зустрічі.
У 1908 році він перетнув межу Тибету. Там його закидали камінням, коли він купався у холодній воді, оскільки вважалося, що «святі люди ніколи не миються».
У 1908 році він поїхав до Бомбея, сподіваючись сісти на корабель, щоб відвідати Палестину, але йому було відмовлено, через що довелося повернутися на північ.
Під час ведення своєї місіонерської діяльності він зрозумів, що західна цивілізація стала антитезою до оригінальних християнських цінностей. Він був розчарований матеріалізмом і колоніалізмом західного суспільства, тому намагався створити індійську ідентичність для індійської церкви. Він звинувачував індійських християн у тому, що вони приймають британські звичаї, літературу та вбрання, які не мають нічого спільного з християнством та Христом.

### Християнська освіта
У грудні 1909 року Сінгх розпочав вивчення богослов'я в англіканському коледжі в Лахорі . За словами його біографів, він не мав тісних стосунків з однокурсниками, зустрічаючись з ними лише під час їжі та молитовних служб. Його не сприймали за те, що він був "інший".
Незважаючи на те, що Сінгх був хрещеним англіканським священиком, він не знав церковної культури та конвенцій англіканства . Він не міг пристосуватися до повсякдення академічного життя. Багато чого в курсі коледжу здалося йому неважливим для Євангелії, яку Індії необхідно було почути. У липні 1910 року, після восьми місяців перебування в коледжі Сінгх пішов.
Його біографи стверджували, що полишення навчання Сінгхом відбулося через умови, встановлені єпископом Лефроєм . Як англіканському священику, Сінгху було наказано припинити носити халат Садху, натомість надіти "респектабельну" європейську священницьку одежу, використовувати офіційне англіканське богослужіння, співати англійські гімни та не проповідувати за межами своєї парафії без дозволу. Як гарячий послідовник Христа, що був зацікавлений лише у поширенні свого послання, він відкинув змішання Ісуса Христа та британської культури.

### Навертаючи інших
Історії з тих років його життя дивовижні, а іноді і просто неймовірні та сповнені чудес. Звичайно, багато хто наполягав на тому, що це радше містика ніж реальність.
У 1912 року, Сундар оповідав, що знайшов у гірській печері трьохсотлітнього відлюдника - Махаріші Кайласа, з яким провів кілька тижнів у глибокому спілкуванні.
За словами Сінгха, у містечку під назвою Расар його кинули в суху криницю, повну кісток і гнилої плоті, і залишили померти, але через три дні він був врятований.
В той час на теренах Індії діяла таємна група місіонерів що, як стверджується, налічувала близько 24 000 членів.  Походження цього братства вважалося пов'язаним з одним із волхвів, що прийшли вклонитися новонародженому Христу, а потім доповнена з другого століття нашої ери учнями апостола Фоми, що проповідували в Індії. Європейске євангелістичне товариство про це нічого не чуло, поки Вільям Кері не розпочав свою місіонерську роботу в Серампор . Вищезгаданий Махаріші Кайласа мав екстатичні бачення щодо таємного цього товариства, яке він переказав Сундар Сінгху, і сам Сінгх розбудовував своє духовне життя навколо видінь.
Чи здобув він багато учнів, продовжуючи свою діяльність в цих небезпечних тибетських походах, невідомо. Сінгх не зберігав письмових записів, і його не супроводжували інші християнські учні, які, можливо, були свідками подій, тому судити про ті події важко.

### Подорожі за кордон
Не маючи ще і тридцяти років євангельська робота Сундар Сінгха сильно розширилася, його ім'я та зображення були відомі у всьому християнському світі. Він описав боротьбу з сатаною за збереження його смирення, але люди описували його як завжди людського, доступного і смиренного, з почуттям веселості та любові до природи. Цей образ з своїми ілюстраціями із звичайного життя справляв на його адресатів сильне враження. Багато людей говорили: "Він не тільки схожий на Ісуса, він говорить так, як Ісус, напевно, говорив". Про його розмови та його особисту промову повідомляли його звичні ранкові ранкові роздуми, особливо про Євангелії. У 1918 році він здійснив довгу подорож Південною Індією та Цейлоном, а наступного року його запросили до Бірми, Малайї, Китаю та Японії.
Деякі історії з цих поїздок були такими ж дивними, як і його тибетські пригоди. Він заявляв, що має владу на владу над дикою природою. А також  стверджував, що навіть має владу над недугами та хворобою, хоча ніколи не дозволяв, щоб інформація про це була оприлюднена.
Довгий час Сундар Сінгх хотів відвідати Британію, і ця можливість з'явилася, коли його батько Шер Сінгх, який на той момент теж був навернений у християнство, дав йому гроші на поїздку до Британії. Він двічі відвідував Захід, подорожуючи до Британії, США та Австралії в 1920 році,і та знову до Європи у 1922 році. Його вітали християни багатьох традицій, і його слова шукали серця людей, які не оговталися ще після Першої світової війни. Сінгх був вражений тим, як контрастував матеріалізм, порожнеча та нерелігійність, яку він знаходив всюди на заході, з усвідомленням Бога на теренах Азії. Знову повернувшись в Індію, він продовжив свою діяльність з проголошення Євангелія, хоча було видно, що він стає фізично слабшим.

### Остання поїздка
У 1923 р. Сінгх здійснив останній з регулярних літніх візитів до Тибету і повернувся змученим. Його проповідницькі дні, мабуть, закінчились, і в наступні роки проведені в його власному будинку або на гостині в своїх друзів на пагорбах в околицях Сімла він проводив в роздумах, спілкуванні та письменницькій діяльності, щоб описати про ті події, які він пережив проповідуючи.
У 1929 році, незважаючи на поради своїх друзів, Сінгх вирішив здійснити останню подорож до Тибету. В останнє його бачили 18 квітня 1929 року, коли він вирушав в дорогу. У квітні він дістався до Калки, невеликого містечка під Сімлою,  там його передчасно постаріла фігура у своєму жовтому халаті була помічена серед паломників, які починали свій власний похід до одного зі святих місць індуїзму за кілька миль звідти. Куди він пішов після цього, невідомо. Чи він помер від виснаження чи досяг гір, залишається загадкою.
На початку 1940-х рр. Єпископ Августин Петерс, також навернений в християнство місіонер з Південної Індії, розшукав брата Сінгха Раджендера, привівши його до християнської віри він охрестив його в Пенджабі. Раджендер Сінгх згадував про багато відомих чудес, здійснених його братом, і людей, навернених до Христа за час його служіння.
Багато хто вшановує Сінгха як, високу фігуру в наверненні народу Індії до християнства  .

## Хронологія
- 1889 рік   - Народився в Рампурі Катаанія, Лудхіана, Пенджаб
- 1903 рік   - Навернення
- 1904 рік   - Виганяйте з дому
- 1905 рік   - Хрещений у Сімлі; починає життя як садху
- 1907 рік   - Працює в лікарні прокази в Сабату
- 1908 рік   - Перший візит до Тибету
- 1909 рік   - Вступає до богословського коледжу Лахор, щоб пройти підготовку для міністерства
- 1911 рік   - Відмовляється від своєї ліцензії анліканського проповідника; повертається до життя садху
- 1912 рік   - Подорожі по півночі Індії та буддиських штатах Гімалаїв
- 1918 - 1922 роки   - Подорожі по всьому світу
- 1923 рік   - повернувся з Тибету
- 1925 по 1927 рік   - Тихо проводить час займаючись письменницькою діяльністю
- 1927 рік   - Відправляється в Тибет, але повертається через хворобу
- 1929 рік   - остання спроба дістатися до Тибету
- 1972 рік   - Сформована євангелічна асоціація Садху Сундар Сінгха

## Твори Сундар Сінгха
Сундар Сінгх написав вісім книг між 1922 і 1929 роками. Його рукописи були написані на урду, а згодом перекладені англійською та іншими мовами.
- Біля ніг майстра (Лондон: Флемінг Х. Ревелл, 1922). Електронні версії: Google Книги та CCEL .
- З і без Христа (Лондон: Cassell; New York: Harper & Brothers, 1929). Archive.org
- Справжнє життя (опубліковано посмертно; Madras: CLS, 1965).
- Справжня перлина (опублікована посмертно; Madras: CLS, 1966).
- Реальність та релігія: медитації про Бога, людину та природу (Лондон: Макміллан, 1924). Книги Google
- Пошуки реальності: думки про індуїзм, буддизм, мухаммеданізм та християнство (Лондон: Макміллан, 1925). Книги Google
- Медитації про різні аспекти духовного життя (Лондон: Макміллан, 1926). Archive.org
- Бачення духовного світу (Лондон: Макміллан, 1926). Archive.org

Ряд його творів були складені та відредаговані іншими авторами:
- Хрест - це небо: життя і писання Садху Сундар Сінгха за редакцією А. Дж. Аппасамі (Лондон: Lutterworth Press, 1956). - Збірка коротких статей Сундар Сінгха.
- Життя в достатку, під редакцією А.Ф.Тяґараджу (Madras: CLS, 1980). - Це колекція стенограм його проповідей, проповідуваних у Швейцарії в березні 1922 року, як записано Елісом Гудвіном.
- Християнський свідок Садху Сундар Сінгх: Збірник його творів за редакцією Т. Даянандана Френсіса (Мадрас, Індія: Християнське літературне товариство, 1989).

title: Садху Сундар Сингх

wikitext:
{{Святий|name=St. Sundar Singh|у лику=[[Anglican Communion]]<ref>https://www.churchofengland.org/prayer-and-worship/worship-texts-and-resources/common-worship/prayer-and-worship/worship-texts-and-resources/common-worship/churchs-year/calendar</ref>, [[Coptic_Orthodox_Church_of_Alexandria|Coptic Church]]<ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=oYmnXAsObCU|назва=The Life Of Sadhu Sundar Singh Part 1|видавець=OrthodoxSermons|дата=30 січня 2011|вебсайт=YouTube|мертвий-url=no|дата-доступу=7 червня 2021}}</ref>, [[Malankara_Orthodox_Syrian_Church|Malankara Syrian Orthodox Church]]<ref>Fr. A.K. Cherian. ''The Sacred Lamps of India: Mar Gregorios of Parumala and Sadhu Sundar Singh''. Kottayam: Sophia Books, 2016. https://archive.org/details/SadhuSundarsingStGregorios/page/n22/mode/2up</ref>|день пам'яті=19 червня (Англіканською спільнотою)}}
'''Садху Сундар Сінгх''' ( [[Пенджабська мова|Пенджабі]] : {{Lang|pa|ਸਾਧੂ ਸੁੰਦਰ ਸਿੰਘ}}  ( [[Ґурмукхі|Гурмухі]] ); {{Lang|pnb|{{Nastaliq|سادھو سندر سنگھ}}}}  ( Шахмухі ) ; народився 3 вересня 1889 року) — індійський християнський [[Місіонер|місіонер]]. Вважається, що він загинув у передгір'ї [[Гімалаї|Гімалаїв]] у 1929 році.

== Біографія ==

=== Ранні роки  ===
Сундар Сінгх народився в сім'ї [[Сикхи|сикхів]] <ref name="CCEL">[https://www.ccel.org/ccel/singh "Sadhu Sundar Singh", CCEL]</ref> в селі Рампур (поблизу Дорахи) району Лудхіана (штат Пенджаб) на [[Північна Індія|півночі Індії]] . Мати Сундар Сінгха брала його, щоб посадити біля ніг [[садху]], [[Аскетизм|аскета]], який жив у джунглях за кілька миль від них, а також відправляла його до християнської школи Юїнга, [[Лудхіяна|Лудхіана]], для опанування англійської мови.. Коли йому було чотирнадцять мати померла. В гніві він почав спалювати біблію сторінку за сторінкою на очах у його друзів. <ref name="CCEL"/>
[[Файл:Sadhu_Sunder_Singh_Memorial_Church.jpg|міні|300x300пкс| Меморіальна церква Садху Сундар Сінгха в Фаридкоті, штат Пенджаб ]]
[[File:Sadhu_Sundar_Singh_CNI_Church_Rupnagar.jpg|міні|300x300пкс| Церква Садху Сундар Сінгха, Рупнагар, Пенджаб |посилання=Special:FilePath/Sadhu_Sundar_Singh_CNI_Church_Rupnagar.jpg]]

=== Навернення до християнства ===
Сундар відчув, що його релігійні пошуки, запитання та відповіді християнських священиків залишають його без остаточного сенсу. Врешті він вирішив вбити себе, кинувшись на залізничну колію. Майбутній проповідник попросив, щоб той, хто є «Істинним Богом», з’явився перед ним, інакше він уб’є себе; тієї самої ночі у нього було видіння в якому він побачив Ісуса. Після цього Сундар оголосив батькові Шер Сінг, що відтепер він стане [[Ісус Христос|християнським]] місіонером. Батькові не сподобалося ідея сина і він офіційно зрікся його, а його брат Радендер Сінгх навіть намагався отруїти його. В подальшому його  намагалися отруїти ще багато раз. Сусіди  кидали змій у його будинок, але його врятували від жорстокого поводження місцеві християни. <ref>{{Cite book|title=Sadhu Sundar Singh: Called of God|url=https://archive.org/details/sadhusundarsingh00parkuoft|last=Parker|first=Mrs. Arthur|year=1920|publisher=Fleming H. Revell Company|location=London|pages=[https://archive.org/details/sadhusundarsingh00parkuoft/page/28 28]-29|ref=harv}}</ref>

На свій шістнадцятий день народження він привселюдно прийняв [[хрещення]]  у парафіяльній церкві в [[Шімла|Сімлі]] <ref name="CCEL"/> в передгір'ях Гімалаїв. До цього він перебував у Християнському будинку місіонерів у Сабату, поблизу Сімли,  допомагаючи там хворим на [[Проказа|проказу]].

=== Життя після навернення ===
[[Файл:Sadhu_Sundar_Singh_1888-1929_(verschollen).jpg|міні|413x413пкс| Садху Сундар Сінгх ]]
У жовтні 1906 р. Він вирушив у свою подорож як християнський неофіт, одягнувшись в шафрановий тюрбан та шафрановий халат -  традиційна одежа [[Садху|індійського подвижника]], присвяченого духовній практиці. Сінгх пропагував себе як християнський садху, оскільки він зрозумів, що ефективно проповідувати індійцям можна лише, індійським способом. <ref name="CCEL"/>

«Я не гідний йти по слідам мого Господа, - сказав він, - але, як і Він, я не маю ні оселі, ні володінь. Як і Він, я буду належати дорозі, розділяючи страждання мого народу, харчуючись у тих, хто дасть мені притулок, і розповідаю всім людям про Божу любов».

Після повернення в рідне село, де йому влаштували ночікувано теплий прийом, Сундар Сінгх відправився зі своєю місією на північ через [[Пенджаб (регіон)|Пенджаб]], через Бенгальскі перевали в [[Кашмір|Кашмірі]], а потім назад, через мусульманський [[Афганістан]] через [[Розбій|розбійницький]] північно західний кордон до Белуджистану . Християнські громади півночі називали його "апостолом з кровоточивими ногами". Він зазнавав арешту і каменування за свої переконання, переживав  містичні зустрічі.

У 1908 році він перетнув межу [[Тибет|Тибету]]. Там його закидали камінням, коли він купався у холодній воді, оскільки вважалося, що «святі люди ніколи не миються».

У 1908 році він поїхав до [[Мумбаї|Бомбея]], сподіваючись сісти на корабель, щоб відвідати [[Палестина|Палестину,]] але йому було відмовлено, через що довелося повернутися на північ.

Під час ведення своєї місіонерської діяльності він зрозумів, що західна цивілізація стала антитезою до оригінальних християнських цінностей. Він був розчарований матеріалізмом і колоніалізмом західного суспільства, тому намагався створити індійську ідентичність для індійської церкви. Він звинувачував індійських християн у тому, що вони приймають британські звичаї, літературу та вбрання, які не мають нічого спільного з християнством та Христом.

=== Християнська освіта ===
У грудні 1909 року Сінгх розпочав вивчення богослов'я в [[Англіканство|англіканському]] коледжі в [[Лахор|Лахорі]] . За словами його біографів, він не мав тісних стосунків з однокурсниками, зустрічаючись з ними лише під час їжі та молитовних служб. Його не сприймали за те, що він був "інший".

Незважаючи на те, що Сінгх був хрещеним англіканським священиком, він не знав церковної культури та конвенцій [[Англіканство|англіканства]] . Він не міг пристосуватися до повсякдення академічного життя. Багато чого в курсі коледжу здалося йому неважливим для Євангелії, яку Індії необхідно було почути. У липні 1910 року, після восьми місяців перебування в коледжі Сінгх пішов.

Його біографи стверджували, що полишення навчання Сінгхом відбулося через умови, встановлені єпископом Лефроєм . Як англіканському священику, Сінгху було наказано припинити носити халат Садху, натомість надіти "респектабельну" європейську священницьку одежу, використовувати офіційне англіканське богослужіння, співати англійські гімни та не проповідувати за межами своєї парафії без дозволу. Як гарячий послідовник Христа, що був зацікавлений лише у поширенні свого послання, він відкинув змішання Ісуса Христа та британської культури.

=== Навертаючи інших ===
Історії з тих років його життя дивовижні, а іноді і просто неймовірні та сповнені чудес. Звичайно, багато хто наполягав на тому, що це радше містика ніж реальність.

У 1912 року, Сундар оповідав, що знайшов у гірській печері трьохсотлітнього [[Пустельник|відлюдника]] - Махаріші [[Кайлас|Кайласа]], з яким провів кілька тижнів у глибокому спілкуванні.

За словами Сінгха, у містечку під назвою Расар його кинули в суху криницю, повну кісток і гнилої плоті, і залишили померти, але через три дні він був врятований. {{Sfn|Parker|1920|сторінки=64-65}}

В той час на теренах Індії діяла таємна група місіонерів що, як стверджується, налічувала близько 24 000 членів. <ref>Eric J. Sharpe, ''The Riddle of Sadhu Sundar Singh'' (New Delhi: Intercultural Publications, 2004 {{ISBN|81-85574-60-X}}), p.64.</ref> Походження цього братства вважалося пов'язаним з одним із [[Маг|волхвів]], що прийшли вклонитися новонародженому Христу, а потім доповнена з другого століття нашої ери учнями [[Фома (апостол)|апостола Фоми, що]] проповідували в Індії. Європейске євангелістичне товариство про це нічого не чуло, поки Вільям Кері не розпочав свою місіонерську роботу в Серампор . Вищезгаданий Махаріші Кайласа мав екстатичні бачення щодо таємного цього товариства, яке він переказав Сундар Сінгху, і сам Сінгх розбудовував своє духовне життя навколо видінь. <ref>Sharpe, ''Riddle of Sadhu Sundar Singh'', p. 65.</ref>

Чи здобув він багато учнів, продовжуючи свою діяльність в цих небезпечних тибетських походах, невідомо. Сінгх не зберігав письмових записів, і його не супроводжували інші християнські учні, які, можливо, були свідками подій, тому судити про ті події важко.

=== Подорожі за кордон ===
Не маючи ще і тридцяти років євангельська робота Сундар Сінгха сильно розширилася, його ім'я та зображення були відомі у всьому християнському світі. Він описав боротьбу з [[Сатана|сатаною]] за збереження його [[Покора|смирення]], але люди описували його як завжди людського, доступного і смиренного, з почуттям веселості та любові до природи. Цей образ з своїми ілюстраціями із звичайного життя справляв на його [[Ораторське мистецтво|адресатів]] сильне враження. Багато людей говорили: "Він не тільки схожий на Ісуса, він говорить так, як Ісус, напевно, говорив". Про його розмови та його особисту промову повідомляли його звичні ранкові ранкові [[Медитація|роздуми]], особливо про [[Євангеліє|Євангелії]]. У 1918 році він здійснив довгу подорож Південною Індією та [[Шрі-Ланка|Цейлоном]], а наступного року його запросили до [[М'янма|Бірми]], [[Британська Малайя|Малайї]], Китаю та Японії.

Деякі історії з цих поїздок були такими ж дивними, як і його тибетські пригоди. Він заявляв, що має владу на владу над дикою природою. А також  стверджував, що навіть має владу над недугами та хворобою, хоча ніколи не дозволяв, щоб інформація про це була оприлюднена.

Довгий час Сундар Сінгх хотів відвідати [[Сполучене Королівство Великої Британії та Ірландії|Британію]], і ця можливість з'явилася, коли його батько Шер Сінгх, який на той момент теж був навернений у християнство, дав йому гроші на поїздку до Британії. Він двічі відвідував Захід, подорожуючи до Британії, США та Австралії в 1920 році,і та знову до Європи у 1922 році. Його вітали християни багатьох традицій, і його слова шукали серця людей, які не оговталися ще після [[Перша світова війна|Першої світової війни]]. Сінгх був вражений тим, як контрастував [[матеріалізм]], порожнеча та нерелігійність, яку він знаходив всюди на заході, з усвідомленням Бога на теренах Азії. Знову повернувшись в Індію, він продовжив свою діяльність з проголошення Євангелія, хоча було видно, що він стає фізично слабшим.

=== Остання поїздка ===
У 1923 р. Сінгх здійснив останній з регулярних літніх візитів до Тибету і повернувся змученим. Його проповідницькі дні, мабуть, закінчились, і в наступні роки проведені в його власному будинку або на гостині в своїх друзів на пагорбах в околицях Сімла він проводив в роздумах, спілкуванні та письменницькій діяльності, щоб описати про ті події, які він пережив проповідуючи.

У 1929 році, незважаючи на поради своїх друзів, Сінгх вирішив здійснити останню подорож до Тибету. В останнє його бачили 18 квітня 1929 року, коли він вирушав в дорогу. У квітні він дістався до Калки, невеликого містечка під [[Шімла|Сімлою]],  там його передчасно постаріла фігура у своєму жовтому халаті була помічена серед паломників, які починали свій власний похід до одного зі святих місць індуїзму за кілька миль звідти. Куди він пішов після цього, невідомо. Чи він помер від виснаження чи досяг гір, залишається загадкою.

На початку 1940-х рр. Єпископ Августин Петерс, також навернений в християнство місіонер з Південної Індії, розшукав брата Сінгха Раджендера, привівши його до християнської віри він охрестив його в Пенджабі. Раджендер Сінгх згадував про багато відомих чудес, здійснених його братом, і людей, навернених до Христа за час його служіння. <ref>{{Cite web|url=http://www.ANPministry.org|title=Life Message of Bishop Augustine Peters 1930 to 2010|publisher=Anpministry.org|date=|accessdate=2014-05-15}}</ref>

Багато хто вшановує Сінгха як, високу фігуру в наверненні народу Індії до християнства  .

== Хронологія ==

* 1889 рік   - Народився в Рампурі Катаанія, Лудхіана, Пенджаб
* 1903 рік   - Навернення
* 1904 рік   - Виганяйте з дому
* 1905 рік   - Хрещений у Сімлі; починає життя як садху
* 1907 рік   - Працює в лікарні прокази в Сабату
* 1908 рік   - Перший візит до Тибету
* 1909 рік   - Вступає до богословського коледжу Лахор, щоб пройти підготовку для міністерства
* 1911 рік   - Відмовляється від своєї ліцензії анліканського проповідника; повертається до життя садху
* 1912 рік   - Подорожі по півночі Індії та буддиських штатах Гімалаїв
* 1918 - 1922 роки   - Подорожі по всьому світу
* 1923 рік   - повернувся з Тибету
* 1925 по 1927 рік   - Тихо проводить час займаючись письменницькою діяльністю
* 1927 рік   - Відправляється в Тибет, але повертається через хворобу
* 1929 рік   - остання спроба дістатися до Тибету
* 1972 рік   - Сформована євангелічна асоціація Садху Сундар Сінгха

== Твори Сундар Сінгха ==
Сундар Сінгх написав вісім книг між 1922 і 1929 роками. Його рукописи були написані на [[урду]], а згодом перекладені англійською та іншими мовами.

* ''Біля ніг майстра'' (Лондон: Флемінг Х. Ревелл, 1922). Електронні версії: [https://books.google.com/books?id=ZIcZAAAAYAAJ&pg=PA3 Google Книги] та [http://www.ccel.org/ccel/singh/feet.pdf CCEL] .
* ''З і без Христа'' (Лондон: Cassell; New York: Harper & Brothers, 1929). [[iarchive:in.ernet.dli.2015.264855|Archive.org]]
* ''Справжнє життя'' (опубліковано посмертно; Madras: CLS, 1965).
* ''Справжня перлина'' (опублікована посмертно; Madras: CLS, 1966).
* ''Реальність та релігія: медитації про Бога, людину та природу'' (Лондон: Макміллан, 1924). [https://books.google.com/books?id=yQk5AAAAIAAJ Книги Google]
* ''Пошуки реальності: думки про індуїзм, буддизм, мухаммеданізм та християнство'' (Лондон: Макміллан, 1925). [[iarchive:in.ernet.dli.2015.188669|Книги Google]]
* ''Медитації про різні аспекти духовного життя'' (Лондон: Макміллан, 1926). [[iarchive:MeditationsOnVariousAspectsOfTheSpiritualLifeBySadhuSundarSingl|Archive.org]]
* ''Бачення духовного світу'' (Лондон: Макміллан, 1926). [[iarchive:VisionsOfTheSpiritualWorldBySadhuSundarSingh-1926-UploadedBy|Archive.org]]

Ряд його творів були складені та відредаговані іншими авторами:

* ''Хрест - це небо: життя і писання Садху Сундар Сінгха за'' редакцією А. Дж. Аппасамі (Лондон: Lutterworth Press, 1956). - Збірка коротких статей Сундар Сінгха.
* ''Життя в достатку'', під редакцією А.Ф.Тяґараджу (Madras: CLS, 1980). - Це колекція стенограм його проповідей, проповідуваних у Швейцарії в березні 1922 року, як записано Елісом Гудвіном.
* ''Християнський свідок Садху Сундар Сінгх: Збірник його творів за'' редакцією Т. Даянандана Френсіса (Мадрас, Індія: Християнське літературне товариство, 1989).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* [http://gaebler.info/ahnen/gaebler/sss.htm Пол Геблер: ''Садху Сундар Сінгх'', Лейпциг 1937 (німецька мова).]
* Perumalla Surya Prakash, ''Проповідь Садху Сундар Сінга: Гомілетічний аналіз незалежної проповіді та особистого християнства "'', Бангалор: Wordmakers, 1991. (Perumalla Surya Prakash, ''Проповідь Садху Сундар Сінга: Гомілетічний аналіз незалежної проповіді та особистого християнства'', Wordmakers, Бенгалуру (Бангалор), 1991. Книги Google. Інтернет, доступ до якого відбувся 30 листопада 2008 року. [https://books.google.com/books?id=XigSHAAACAAJ&dq=perumalla+surya+prakash] )
* Perumalla Surya Prakash, ''Вклад Садху Сундара Сінга'', (Perumalla Surya Prakash, ''Вклад Садху Сундара Сінга'' в Роджера Е. Гедлунда (відредаговано), ''Християнство є індійським: виникнення корінної громади, перероблене видання, ISPCK, Нью-Делі, 2004, pp.) 113-128.) У Роджері Е. Гедлунд (Відредаговано),'' Християнство є індійським: виникнення корінної громади, переглянутий випуск, ISPCK, Нью-Делі, 2004, с.113-128
* Аппасамі, А. Дж. ''Сундар Сінгх'' . Кембридж: Луттерворт, 1958.
* Бенже, Джанет та Джефф ''Сундар Сінгх: Сліди над горами''
* Дейві, Кіріл Дж ''. Історія Садху Сундар Сінгха'' (Чикаго: Муді Прес, 1963); перевиданий як ''Садху Сундар Сінгх'' (Bromley: STL Books, 1980).
* Франциск, Даянадан, ред. ''Християнський свідок Садху Сундар Сінгха'' . Alresford: Товариство християнської літератури, 1989.
* Стівенс, Алек, ''Садху Сундар Сінгх'' (Dover, NJ: Голгофські комікси, 2006).
* Стрітер, Бернетт і Е. А. Аппасамі . ''Садху: дослідження містицизму та практичної релігії'' . Лондон: Макміллан, 1921.
* Томпсон, Філіс, ''Садху Сундар Сінгх'' (Карлайл: Мобілізація операцій, 1992).
* Уотсон, Джанет Лінн. ''Шафранова мантія'' . London: Hodder and Stoughton, 1975.
* Вудбридж, Джон. ''Більше, ніж завойовники'' . Австралія, 1992.
* Бендж, Джефф і Джанет. "Sundar Singh: Сліди над горами" (Християнські герої: Серія "Тоді і зараз")
** Значна частина зазначених деталей була надана цією книгою.
* Ендрюс, КФ ''Садху Сундар Сінгх: Особистий спогад'' . Нью-Йорк: Harper & Brothers, 1934.
* Джойс Причина . ''Людина, яка зникла: Сундар Сінгх з Індії'' . Лондон: Edinburgh House Press, 1937

== Посилання ==
* [http://www.plough.com/ebooks/wisdomofthesadhu.html Безкоштовна електронна книга «Мудрість Садху» з видавництва «Плуг» англійською, іспанською та російською мовами.]
* [https://archive.org/search.php?query=Sadhu%20Sundar%20Singh%20AND%20collection%3Aopensource Безкоштовні електронні книги Садху (файли Epub, Mobi та txt) на archive.org]
* [https://docs.google.com/file/d/0B0VNo1LgWPpsa2lPMlVqTFZhTUE/view?pref=2&pli=1 Пророцтва Сундар Сінга про Новий Єрусалим]
* [https://archive.org/search.php?query=sadhu%20sundar%20singh Книги Садху Сундар Сінгха в Інтернет-архіві безкоштовно для читання]

{{нк}}

[[Категорія:Померли 1929]]
[[Категорія:Народились 1889]]

title: Садху Сундар Сингх

Народився: 3 вересня 1889 · Rampur, Jalandhard, Jalandhar Districtd, Пенджаб, Британська Індія, Британська імперія

Помер: 1929[…] · Гімалаї

У лику: Anglican Communion, Coptic Church, Malankara Syrian Orthodox Church

День пам'яті: 19 червня (Англіканською спільнотою)