text:
# Віннаретта Зінгер
Віннаретта Зінгер (у другому шлюбі княгиня Едмон де Поліньяк, нар. 8 січня 1865-пом. 26 листопада 1943) — дочка магната Айзека Зінгера та спадкоємиця значного статку, одна з найбільш впливових фігур на музичній сцені XIX — першої половини XX століття, художниця, органістка.
Тримала в Парижі музичний салон, який увійшов в історію як один із найвпливовіших своєї епохи, завдяки виступам у Віннаретти прославилися багато митців. Спонсувала плеяду талановитих композиторів, музикантів, акторів і художників, зокрема цілі компанії — антрепризу Дягілєва, паризьку Оперу.
Заснувала премію імені Едмона де Поліньяка у Королівському літературному товаристві та власний фонд Зінгер-Поліньяк, які підтримували митців. Спонсувала також соціальні проєкти — житло для незаможних сімей, постачання гуманітарної допомоги у роки війни, пересувні рентгенологічні машини Марії Кюрі.

## Біографія

### Дитинство та ранні роки
Віннаретта стала двадцятою з двадцяти чотирьох дітей Айзека Зінгера. Її мати, француженка Ізабелла-Євгенія Боєр, відома як модель, яка позувала скульптору Бартольді під час роботи над статуєю Свободи. Поки був живий батько, Віннаретта з п'ятьма рідними суродженцями та безліччю однокровних жила у великому будинку в передмісті Нью-Йорка, потім — у Парижі, пізніше вся сім'я на вісім років переїхала до Девоншира. Дослідник творчості Ле Корбюзьє Ніколас Вебер згадує, що п'ятирічну Віннаретту врятував із пожежі у лондонському готелі «Браун» Іван Тургенєв. Після смерті Айзека Ізабелла повернулася з молодшими дітьми до Парижа та невдовзі вдруге вийшла заміж за бельгійського скрипаля Віктора Ніколаса Робсе (фр. Victor-Nicolas Reubsaet).
З ранніх років Віннаретту оточувала творча атмосфера, у родині заохочувалися заняття мистецтвом. Вона стала виявляти інтерес до музики, навчалася грати на скрипці, віолончелі, фортепіано й органі, а крім того, займалася живописом. У подарунок на свій 14-й день народження дівчина попросила влаштувати концерт Бетховена. У паризькому салоні матері Віннаретта акомпанувала їй та вітчиму на музичних вечорах, вже у 16 років вона сама почала давати уроки музики. У 1882 році відкрила для себе музику Ріхарда Вагнера й імпресіоністів, прихильницею яких залишилася на все життя. Віннаретта не оминула заняття живописом, згодом її картини виставлялися в Академії вишуканих мистецтв, а одне полотно одного разу помилково приписали Клоду Моне.
Біографи стверджують, що вітчим Віннаретти був людиною агресивною, мав вибуховий характер, у суспільстві ходили чутки про насильство в їхньому будинку на авеню Клебер. Як тільки Віннаретта досягла 21 року, вона вступила в права спадщини, отримавши належний їй мільйон доларів, і залишила родину матері. Невдовзі вона купила собі великий маєток — два сусідні будинки на розі авеню Анрі Мартен і вулиці Кортамбер. Попри свій статок, з'являтися у вищих колах без супроводу матері чи чоловіка вона не могла, тому Віннаретта прагнула якнайшвидше побратися.

### Особисте життя
Вже у 1887 році Віннаретта вийшла заміж за молодого спадкоємця сім'ї Се-Монбельяр Луї. Ще з часів Другої імперії знатні, але збіднілі будинки Європи вітали шлюби своїх дітей із багатими американськими «принцесами», тому союз з Се-Монбельяром вважався вигідним обом сторонам. Однак у першу шлюбну ніч Віннаретта зустріла Луї, який увійшов до спальні, на шафі з ножем у руці, і категорично відмовилася від виконання подружнього обов'язку. За припущенням біографів, ще в юності вона усвідомила свою гомосексуальність, а насильство з боку вітчима назавжди позбавило її потягу до чоловіків. Шлюб з Луї був розірваний як не консумований у лютому 1892 року (за деякими джерелами — 1891 року), проте за ці кілька років Віннаретта, що вже носила титул княгині, встигла утвердитися в суспільстві як щедрий меценат і впливовий знавець мистецтва. Вона організувала у замку Фантазі літній фестиваль Форе, а у 1888 році представила у себе оперу «Гвендоліна» за участю провідних виконавців Гранд-опера.
Вдруге Віннаретта вийшла заміж у 1893 році. Знаючи про її захоплення музикою та необхідність мати солідний статус у суспільстві, Робер де Монтеск'ю представив їй свого друга, композитора князя Едмонда де Поліньяка. За сприяння графині Елізабет Греффюль організували весілля. Оскільки майбутні чоловік і дружина не цікавилися протилежною статтю, шлюб в першу чергу мав розв'язати фінансові проблеми де Поліньяка та дати титул Віннаретті. Однак цей союз, названий лихими язиками «союзом ліри та швейної машинки», став рідкісним прикладом щасливого альянсу людей, об'єднаних спільними смаками та інтересами: обидва були переконаними вагнеріанці, прихильники імпресіонізму та пристрасно захоплені музикою. Князь захопив Віннаретту октатонікою, а завдяки її статку він міг вільно творити, не думаючи про гроші. Монтеск'ю, який відчайдушно ревнував подружжя один до одного, врешті-решт перестав спілкуватися з ними, а в листах називав Віннаретту «чудовиськом схожим на Нерона».
Після смерті де Поліньяка Віннаретта перестала приховувати свою орієнтацію. У різні роки вона мала романи з Ольгою де Меєр, Ромейн Брукс, Етель Сміт, Вайолет Трефузіс. Основним захопленням і справою життя для неї залишалася музика. Хоча власних дітей у неї не було, Віннаретта виростила племінницю Дейзі Феллоуз, яка осиротіла після смерті матері Ізабель-Бланш Зінгер.

### Салон і меценатство
Ще в юності, у 1880-ті роки на канікулах у Нормандії Вінаретта познайомилася з Габріелєм Форе. Поступово у них склалися дружні стосунки, які тривали до кінця днів композитора. Вже у перші роки після одержання спадщини Віннаретта замовила йому коротку музичну роботу, надавши гонорар у 25 тисяч франків. Для порівняння його річна зарплата хормейстера на той момент становила 3 тисячі. У 1891 році, перебуваючи у Венеції в гостях у Віннаретти, Форе написав кілька своїх найкращих творів — «Mandoline», «En sourdine», «Green», «C'est l'extase». У 1898 році присвятив своїй патронесі сюїту «Пеллеас і Мелізанда». Форе був близьким другом сім'ї та грав на похороні князя Едмонда.
Невдовзі після першого розлучення Віннаретта реконструювала свої будинки на розі авеню Анрі Мартен і вулиці Кортамбер, об'єднавши їх та влаштувавши двосвітну залу для прийомів. Цьому приміщенню відводилася роль «серця» всього будинку, в якому мали відбуватися музичні вечори, репетиції, виставки та світські прийоми. У залі встановили два фортепіано Steinway & Sons і зроблений на замовлення орган Каваї-Колєм. Разом з Едмоном де Поліньяком вони стали організовувати органні вечори та музичні концерти, де звучала не лише музика його авторства, а й твори Форе, Кокто, Дебюссі, Стравинського та інших. Дуже швидко салон де Поліньяків перетворився на центр музичного Парижа. Він увійшов в історію французької музики як один із найвпливовіших салонів епохи, успішний виступ у якому фактично гарантував визнання впливових людей та «перепустку» у світ мистецтва. Наприклад, Айседора Дункан отримала запрошення від де Поліньяків після того, як 1900 року танцювала на вечорі у графині Греффюль. Віннаретта й Едмон влаштували для неї концерт у себе на вулиці Кортамбер, а після його успіху допомогли з організацією концертів у її власній студії. Патронаж Віннаретти багато в чому заклав фундамент для міжнародної слави танцівниці.
Після смерті Едмона де Поліньяка княгиня щороку влаштовувала пам'ятний концерт на його честь. Крім того, вона вирішила вшанувати його пам'ять, замовивши кільком видатним музикантам твори на вільну тему, але з посвятою своєму чоловікові. Однією з таких робіт став «Сократ» Еріка Саті. Щоб композитор зміг працювати над твором, Віннаретта добилася відтермінування його вироку до восьми днів в'язниці, який Саті отримав за написаний ним образливий лист критику Жану Пуегу. Даріус Мійо створив «Нещастя Орфея», Франсіс Пуленк — «Концерт для двох фортепіано з оркестром» і «Концерт для органу», Курт Вайль — «Другу симфонію». Неодноразово в салоні де Поліньяка музичні прем'єри проходили раніше, ніж у концертних залах.
У гостях у Віннаретти Сергій Дягілєв познайомився з Равелем і Дебюссі. У неї ж, на три дні раніше за офіційну прем'єру, була вперше показана «Весіллячко» Стравинського. На замовлення Віннаретти поставили балет «Байка про лисицю, півня, кота та барана», княгиня також спонсорувала постановку антрепризою Дягілєва. Хоча Дягілєв сильно ревнував Стравінського до княгині, він часто звертався до неї за фінансовою підтримкою. Завдяки Віннаретті Дягілєв отримав протекцію князя Монако та його антрепризу з 1922 року на постійній основі демонструвалась в Монте Карло. Патронаж і фінансова підтримка від княгині допомогли відбутися кар'єрам Наді Буланже, Діну Ліпатті, Клари Гаскіл, Артура Рубінштейна, Володимира Горовиця, Етель Сміт і багатьох інших.
У салоні Віннаретти відбулися перші кроки до всесвітньої слави Клода Дебюссі, Фредеріка Діліуса, Ігоря Стравинського, Еммануеля Шабріє, Моріса Равеля. Щоб привернути її увагу, ще до особистого знайомства молодий Равель присвятив Віннаретті композицію «Павана на смерть інфанти». Подібний вчинок порушував усі норми етикету свого часу та був зухвалим жестом очевидного кар'єризму. На щастя для Равеля, успіх композиція мала такий великий успіх у слухачів, що Віннаретта просто не встигла висловити своє невдоволення та була змушена прихильно прийняти посвяту молодого автора. Частим гостем салону Віннаретти був Марсель Пруст. Під впливом її музичних вечорів він став шанувальником Форе. Також на її вечорах бували Антоніо де ла Гандара, Колетт, Клод Моне, про них залишив багато записів у мемуарах Поль Моран. Як покровителька літератури, у 1910 році вона заснувала в лондонському Королівському літературному товаристві премію імені Едмона де Поліньяка, лауреатами якої стали Волтер де ла Мар, Джон Мейсфілд і Джеймс Стівенс.

### Соціальна благодійність
Віннаретта де Поліньяк також була активним благодійником у соціальній сфері. З 1911 року вона спонсорувала будівництво житла для незаможних сімей у XIII окрузі Парижа. У 1920-і та 1930-і роки на її замовлення Ле Корбюзьє займався перебудовою та зведенням нових корпусів паризької Армії спасіння, а у 1929 році займався пристосуванням баржі «Луї-Катаріна» під притулок.
У роки Першої світової війни разом із Марією Кюрі Віннаретта працювала над створенням перших рентгеномобілів. Вона також фінансувала постачання гуманітарної допомоги до Польщі. Спільно з Консуело Вандербільт Віннаретта спонсорувала будівництво шпиталю Фош у передмісті Парижа.
У 1928 році Віннаретта заснувала фонд Зінгер-Поліньяк, покликаний дати легальну форму її діяльності з патронажу та підтримки молодих композиторів, художників і літераторів. Після смерті княгині її паризький особняк також став надбанням фонду. У будівлі відкрилися репетиційні та звукозаписні студії, концертний зал, а також надається житло підопічним фонду.

### Пізні роки та смерть
У серпні 1939 року Віннаретта вирушила до Англії, дізнавшись про смерть свого молодшого брата. Невдовзі почалася Друга Світова війна, і повернення до Франції було неможливим. Княгиня залишилася в Лондоні та займалася організацією концертів, доходи від яких передавала до Червоного Хреста. У листопаді 1943 року вона дізналася, що її салон у Парижі розграбували фашисти, через кілька діб Віннаретта померла від серцевого нападу.

title: Віннаретта Зінгер

wikitext:
{{othernames|Зінгер}}
{{Художник
|оригінал імені =
|зображення = Winnaretta Singer10.jpg
|опис зображення = Автопортрет, приблизно 1885
|при народженні = Winnaretta Eugénie Singer
|псевдоніми =
|дата народження = 8.1.1865
|місце народження = [[Йонкерс]]
|дата смерті = 26.11.1943
|місце смерті = [[Лондон]]
|підданство =
|громадянство = США
|країна =
|жанр =
|стиль =
|покровителі =
|нагороди =
|звання =
|премії =
|сайт =
|автограф =
}}

'''Віннаретта Зінгер''' (у другому шлюбі княгиня '''Едмон де Поліньяк''', {{Нар|а}} {{Дата народження|8|1|1865}}-{{Пом}} {{Дата смерті|26|11|1943}}) — дочка магната [[Айзек Зінґер|Айзека Зінгера]] та спадкоємиця значного статку, одна з найбільш впливових фігур на музичній сцені XIX — першої половини XX століття, художниця, [[Орган (музичний інструмент)|органістка]].

Тримала в [[Париж]]і музичний салон, який увійшов в історію як один із найвпливовіших своєї епохи, завдяки виступам у Віннаретти прославилися багато митців. Спонсувала плеяду талановитих композиторів, музикантів, акторів і художників, зокрема цілі компанії — [[Російський балет Сергія Дягілєва|антрепризу Дягілєва]], [[Паризька національна опера|паризьку Оперу]].

Заснувала премію імені Едмона де Поліньяка у [[Королівське літературне товариство|Королівському літературному товаристві]] та власний фонд Зінгер-Поліньяк, які підтримували митців. Спонсувала також соціальні проєкти — житло для незаможних сімей, постачання [[Гуманітарна допомога|гуманітарної допомоги]] у роки [[Перша світова війна|війни]], пересувні [[Рентгенівське випромінювання|рентгенологічні]] машини [[Марія Склодовська-Кюрі|Марії Кюрі]].

== Біографія ==
[[Файл:Princesse_Louis_de_Scey-Montbeliard,_1889.jpg|міні|382x382пкс| Віннаретта у першому шлюбі, худ. [[Джон Сінгер Сарджент|Джон Сарджент]], 1889]]

=== Дитинство та ранні роки ===
Віннаретта стала двадцятою з двадцяти чотирьох дітей [[Айзек Зінґер|Айзека Зінгера]]. Її мати, француженка Ізабелла-Євгенія Боєр, відома як модель, яка позувала скульптору [[Фредерік Бартольді|Бартольді]] під час роботи над [[Статуя Свободи|статуєю Свободи]]. Поки був живий батько, Віннаретта з п'ятьма рідними суродженцями та безліччю однокровних жила у великому будинку в передмісті [[Нью-Йорк]]а, потім — у [[Париж]]і, пізніше вся сім'я на вісім років переїхала до [[Девон (графство)|Девоншира]]. Дослідник творчості [[Ле Корбюзьє]] Ніколас Вебер згадує, що п'ятирічну Віннаретту врятував із пожежі у лондонському готелі «Браун» [[Тургенєв Іван Сергійович|Іван Тургенєв]]{{Sfn|Weber|2008|с=353}}. Після смерті Айзека Ізабелла повернулася з молодшими дітьми до Парижа та невдовзі вдруге вийшла заміж за [[Бельгія|бельгійського]] скрипаля Віктора Ніколаса Робсе (фр. Victor-Nicolas Reubsaet){{Sfn|Kahan|2009|с=70—72}}.

З ранніх років Віннаретту оточувала творча атмосфера, у родині заохочувалися заняття мистецтвом. Вона стала виявляти інтерес до музики, навчалася грати на [[Скрипка|скрипці]], [[Віолончель|віолончелі]], [[фортепіано]] й [[Орган (музичний інструмент)|органі]], а крім того, займалася живописом{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=27}}. У подарунок на свій 14-й день народження дівчина попросила влаштувати концерт Бетховена. У паризькому салоні матері Віннаретта акомпанувала їй та вітчиму на музичних вечорах, вже у 16 років вона сама почала давати уроки музики. У 1882 році відкрила для себе музику [[Ріхард Вагнер|Ріхарда Вагнера]] й [[Імпресіонізм у музиці|імпресіоністів]], прихильницею яких залишилася на все життя. Віннаретта не оминула заняття живописом, згодом її картини виставлялися в [[Академія вишуканих мистецтв (Франція)|Академії вишуканих мистецтв]], а одне полотно одного разу помилково приписали [[Клод Моне|Клоду Моне]]<ref name="jewish">{{Cite web|language=ru|url=https://jewish.ru/ru/people/culture/192966/|title=Еврейская герцогиня|publisher=jewish.ru|date=2020-05-14|accessdate=2021-01-07|archivedate=2021-01-17|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210117094033/https://jewish.ru/ru/people/culture/192966|deadurl=no}}</ref>{{Sfn|Kahan|2009|с=71—72}}.

Біографи стверджують, що вітчим Віннаретти був людиною агресивною, мав вибуховий характер, у суспільстві ходили чутки про насильство в їхньому будинку на авеню Клебер. Як тільки Віннаретта досягла 21 року, вона вступила в права спадщини, отримавши належний їй мільйон доларів, і залишила родину матері. Невдовзі вона купила собі великий маєток — два сусідні будинки на розі авеню Анрі Мартен і вулиці Кортамбер. Попри свій статок, з'являтися у вищих колах без супроводу матері чи чоловіка вона не могла, тому Віннаретта прагнула якнайшвидше побратися{{Sfn|Kahan|2009|с=71—72}}.

=== Особисте життя ===
Вже у 1887 році Віннаретта вийшла заміж за молодого спадкоємця сім'ї Се-Монбельяр Луї. Ще з часів [[Друга французька імперія|Другої імперії]] знатні, але збіднілі будинки [[Європа|Європи]] вітали шлюби своїх дітей із багатими американськими «принцесами», тому союз з Се-Монбельяром вважався вигідним обом сторонам. Однак у першу шлюбну ніч Віннаретта зустріла Луї, який увійшов до спальні, на шафі з ножем у руці, і категорично відмовилася від виконання подружнього обов'язку. За припущенням біографів, ще в юності вона усвідомила свою [[гомосексуальність]], а насильство з боку вітчима назавжди позбавило її потягу до чоловіків. Шлюб з Луї був розірваний як не консумований у лютому 1892 року (за деякими джерелами — 1891 року{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=27}}), проте за ці кілька років Віннаретта, що вже носила титул княгині, встигла утвердитися в суспільстві як щедрий меценат і впливовий знавець мистецтва<ref name="jewish"/>{{Sfn|Kahan|2009|с=71—72}}. Вона організувала у замку Фантазі літній фестиваль [[Ґабрієль Форе|Форе]], а у 1888 році представила у себе оперу «Гвендоліна» за участю провідних виконавців [[Опера Гарньє|Гранд-опера]]{{Sfn|Ross|2006|с=109}}.

Вдруге Віннаретта вийшла заміж у 1893 році. Знаючи про її захоплення музикою та необхідність мати солідний статус у суспільстві, [[Роберт де Монтеск'ю|Робер де Монтеск'ю]] представив їй свого друга, композитора князя Едмонда де Поліньяка. За сприяння графині Елізабет Греффюль організували весілля{{Sfn|Ross|2006|с=109}}. Оскільки майбутні чоловік і дружина не цікавилися протилежною статтю, шлюб в першу чергу мав розв'язати фінансові проблеми де Поліньяка та дати титул Віннаретті. Однак цей союз, названий лихими язиками «союзом ліри та швейної машинки», став рідкісним прикладом щасливого альянсу людей, об'єднаних спільними смаками та інтересами: обидва були переконаними вагнеріанці, прихильники імпресіонізму та пристрасно захоплені музикою. Князь захопив Віннаретту октатонікою, а завдяки її статку він міг вільно творити, не думаючи про гроші{{Sfn|Forssgren|2006|с=27}}<ref name="prof">{{Cite web|language=en|url=https://boydellandbrewer.com/blog/music/throwback-thursday-living-with-the-polignacs/|title=Throwback Thursday: Living with the Polignacs|publisher=Proofed|date=2019-03-14|accessdate=2020-12-19}}</ref><ref>{{Cite web|language=ru|url=https://evreimir.com/100255/doch-korolya-shvejnyh-mashinok-pokrovi/|title=Дочь короля швейных машинок — покровительница музыки|publisher=”Еврейский мир”|date=2015-05-29|accessdate=2021-01-07|archivedate=2019-09-11|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190911070948/http://evreimir.com/100255/doch-korolya-shvejnyh-mashinok-pokrovi/|deadurl=no}}</ref>. Монтеск'ю, який відчайдушно ревнував подружжя один до одного, врешті-решт перестав спілкуватися з ними, а в листах називав Віннаретту «чудовиськом схожим на [[Нерон]]а<nowiki/>»{{Sfn|Secrest|2014}}.

Після смерті де Поліньяка Віннаретта перестала приховувати свою орієнтацію. У різні роки вона мала романи з Ольгою де Меєр, [[Ромейн Брукс]], [[Етель Сміт]], Вайолет Трефузіс. Основним захопленням і справою життя для неї залишалася музика<ref name="prof"/>{{Sfn|Forssgren|2006|с=27}}{{Sfn|Kahan|2009|с=71—72}}. Хоча власних дітей у неї не було, Віннаретта виростила племінницю Дейзі Феллоуз, яка осиротіла після смерті матері Ізабель-Бланш Зінгер{{Sfn|Secrest|2014}}.

=== Салон і меценатство ===
[[Файл:Prince_Edmond_de_Polignac.jpg|міні|220x220пкс| Віннаретта (у центрі другого ряду) з чоловіком Едмоном де Поліньяком (стоїть ліворуч) і друзями. Третій ліворуч у верхньому ряду — [[Марсель Пруст]]]]
Ще в юності, у 1880-ті роки на канікулах у [[Нормандія|Нормандії]] Вінаретта познайомилася з [[Ґабрієль Форе|Габріелєм Форе]]. Поступово у них склалися дружні стосунки, які тривали до кінця днів композитора. Вже у перші роки після одержання спадщини Віннаретта замовила йому коротку музичну роботу, надавши гонорар у 25 тисяч франків. Для порівняння його річна зарплата [[хормейстер]]а на той момент становила 3 тисячі. У 1891 році, перебуваючи у [[Венеція|Венеції]] в гостях у Віннаретти, Форе написав кілька своїх найкращих творів — «Mandoline», «En sourdine», «Green», «C'est l'extase». У 1898 році присвятив своїй патронесі сюїту «<nowiki/>[[Пеллеас і Мелізанда (опера Дебюссі)|Пеллеас і Мелізанда]]<nowiki/>». Форе був близьким другом сім'ї та грав на похороні князя Едмонда{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=26}}.

Невдовзі після першого розлучення Віннаретта реконструювала свої будинки на розі авеню Анрі Мартен і вулиці Кортамбер, об'єднавши їх та влаштувавши двосвітну залу для прийомів. Цьому приміщенню відводилася роль «серця» всього будинку, в якому мали відбуватися музичні вечори, репетиції, виставки та світські прийоми. У залі встановили два фортепіано [[Steinway & Sons]] і зроблений на замовлення орган Каваї-Колєм. Разом з Едмоном де Поліньяком вони стали організовувати органні вечори та музичні концерти, де звучала не лише музика його авторства, а й твори Форе, Кокто, Дебюссі, Стравинського та інших. Дуже швидко салон де Поліньяків перетворився на центр музичного Парижа{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=27}}<ref name="prof"/>. Він увійшов в історію французької музики як один із найвпливовіших салонів епохи, успішний виступ у якому фактично гарантував визнання впливових людей та «перепустку» у світ мистецтва. Наприклад, [[Айседора Дункан]] отримала запрошення від де Поліньяків після того, як 1900 року танцювала на вечорі у графині Греффюль. Віннаретта й Едмон влаштували для неї концерт у себе на вулиці Кортамбер, а після його успіху допомогли з організацією концертів у її власній студії. Патронаж Віннаретти багато в чому заклав фундамент для міжнародної слави танцівниці{{Sfn|Ross|2006|с=108—109}}{{Sfn|Dorf|2012|с=7—8}}.

Після смерті Едмона де Поліньяка княгиня щороку влаштовувала пам'ятний концерт на його честь. Крім того, вона вирішила вшанувати його пам'ять, замовивши кільком видатним музикантам твори на вільну тему, але з посвятою своєму чоловікові. Однією з таких робіт став «Сократ» [[Ерік Саті|Еріка Саті]]. Щоб композитор зміг працювати над твором, Віннаретта добилася відтермінування його вироку до восьми днів в'язниці, який Саті отримав за написаний ним образливий лист критику Жану Пуегу{{Sfn|Сати, Ханон|2010|с=322—323}}. [[Даріус Мійо]] створив «Нещастя Орфея», [[Франсіс Пуленк]] — «Концерт для двох фортепіано з оркестром» і «Концерт для органу», [[Курт Вайль]] — «Другу симфонію». Неодноразово в салоні де Поліньяка музичні прем'єри проходили раніше, ніж у концертних залах{{Sfn|Стравинский, Линник|2013}}.

У гостях у Віннаретти [[Дягілєв Сергій Павлович|Сергій Дягілєв]] познайомився з [[Моріс Жозеф Равель|Равелем]] і [[Клод Дебюссі|Дебюссі]]. У неї ж, на три дні раніше за офіційну прем'єру, була вперше показана «<nowiki/>[[Весіллячко]]<nowiki/>» Стравинського. На замовлення Віннаретти поставили балет «<nowiki/>[[Байка (балет)|Байка про лисицю, півня, кота та барана]]<nowiki/>», княгиня також спонсорувала постановку антрепризою Дягілєва. Хоча Дягілєв сильно ревнував Стравінського до княгині, він часто звертався до неї за фінансовою підтримкою. Завдяки Віннаретті Дягілєв отримав протекцію князя [[Монако]] та його антрепризу з 1922 року на постійній основі демонструвалась в [[Монте-Карло|Монте Карло]]{{Sfn|Press|2006|с=61—62}}{{Sfn|Ronald|2018|с=35—38}}. Патронаж і фінансова підтримка від княгині допомогли відбутися кар'єрам [[Надія Буланже|Наді Буланже]], [[Діну Ліпатті]], [[Клара Гаскіл|Клари Гаскіл]], [[Артур Рубінштейн|Артура Рубінштейна]], [[Горовиць Володимир Самійлович|Володимира Горовиця]], [[Етель Сміт]] і багатьох інших{{Sfn|Brooks|1993|с=415—468}}{{Sfn|Kahan|2009}}.

У салоні Віннаретти відбулися перші кроки до всесвітньої слави [[Клод Дебюссі|Клода Дебюссі]], [[Фредерік Діліус|Фредеріка Діліуса]], [[Стравинський Ігор Федорович|Ігоря Стравинського]], [[Еммануель Шабріє|Еммануеля Шабріє]], [[Моріс Жозеф Равель|Моріса Равеля]]. Щоб привернути її увагу, ще до особистого знайомства молодий Равель присвятив Віннаретті композицію «Павана на смерть інфанти». Подібний вчинок порушував усі норми етикету свого часу та був зухвалим жестом очевидного кар'єризму. На щастя для Равеля, успіх композиція мала такий великий успіх у слухачів, що Віннаретта просто не встигла висловити своє невдоволення та була змушена прихильно прийняти посвяту молодого автора{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=30}}{{Sfn|Ronald|2018|с=35}}. Частим гостем салону Віннаретти був [[Марсель Пруст]]. Під впливом її музичних вечорів він став шанувальником [[Ґабрієль Форе|Форе]]. Також на її вечорах бували [[Антоніо де ла Гандара]], [[Колетт]], [[Клод Моне]], про них залишив багато записів у мемуарах [[Поль Моран]]{{Sfn|Caballero, Rumph|2020|с=27}}. Як покровителька літератури, у 1910 році вона заснувала в лондонському [[Королівське літературне товариство|Королівському літературному товаристві]] премію імені Едмона де Поліньяка, лауреатами якої стали Волтер де ла Мар, Джон Мейсфілд і Джеймс Стівенс{{Sfn|Kahan|2009|с=111}}.

=== Соціальна благодійність ===
[[Файл:French_princess_calls_on_the_president_LCCN97515350.jpg|міні|220x220пкс| Княгиня де Поліньяк та князь Луї де Сарті, 1926]]
Віннаретта де Поліньяк також була активним благодійником у соціальній сфері. З 1911 року вона спонсорувала будівництво житла для незаможних сімей у [[XIII округ Парижа|XIII окрузі Парижа]]. У 1920-і та 1930-і роки на її замовлення [[Ле Корбюзьє]] займався перебудовою та зведенням нових корпусів паризької [[Армія Спасіння|Армії спасіння]]{{Sfn|Ronald|2019}}, а у 1929 році займався пристосуванням баржі «Луї-Катаріна» під притулок<ref>{{Cite web|language=en|last=|url=https://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:PngkPMDC2cQJ:https://www.metropolismag.com/architecture/le-corbusier-paris-barge/+&cd=1&hl=en&ct=clnk&gl=ru|title=The Fascinating History of Le Corbusier's Lost Barge|publisher=The Metropolis Mag|accessdate=2021-01-15}}</ref>{{sfn|Weber|2008|с=353}}.

У роки Першої світової війни разом із [[Марія Склодовська-Кюрі|Марією Кюрі]] Віннаретта працювала над створенням перших [[Рентгенівське випромінювання|рентгеномобілів]]. Вона також фінансувала постачання гуманітарної допомоги до Польщі. Спільно з Консуело Вандербільт Віннаретта спонсорувала будівництво шпиталю Фош у передмісті Парижа{{Sfn|Ronald|2019}}{{Sfn|Ronald|2018}}.

У 1928 році Віннаретта заснувала фонд [[Зінгер-Поліньяк]], покликаний дати легальну форму її діяльності з патронажу та підтримки молодих композиторів, художників і літераторів. Після смерті княгині її паризький особняк також став надбанням фонду. У будівлі відкрилися репетиційні та звукозаписні студії, концертний зал, а також надається житло підопічним фонду<ref>{{Cite web|language=en|url=https://www.medici.tv/en/partners/rendez-vous-paris/about-fondation-singer-polignac/|title=About the Fondation Singer-Polignac|publisher=Medici Tv|accessdate=2020-12-19|archivedate=2021-02-14|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210214140900/https://www.medici.tv/en/partners/rendez-vous-paris/about-fondation-singer-polignac/|deadurl=no}}</ref>.

=== Пізні роки та смерть ===
У серпні 1939 року Віннаретта вирушила до [[Велика Британія|Англії]], дізнавшись про смерть свого молодшого брата. Невдовзі почалася [[Друга світова війна|Друга Світова війна]], і повернення до Франції було неможливим. Княгиня залишилася в Лондоні та займалася організацією концертів, доходи від яких передавала до [[Міжнародний рух Червоного Хреста і Червоного Півмісяця|Червоного Хреста]]. У листопаді 1943 року вона дізналася, що її салон у Парижі розграбували [[Фашизм|фашисти]], через кілька діб Віннаретта померла від серцевого нападу<ref name="jewish"/>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* {{книга
 |автор         = Пикон, Жером
 |заголовок      = Жанна Ланвен
 |мова          = ru
 |url        =https://books.google.ru/books?id=SpeHDwAAQBAJ&pg=PT487&dq=виннаретта+зингер+дягилев&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwiKgqmZz5nuAhWyAxAIHfXDAdkQ6AEwAXoECAYQAg#v=onepage&q=виннаретта%20зингер%20дягилев&f
 |видавництво  = Этерна
 |рік           = 2018
 |ref           = Пикон
}}
* {{книга|автор=Сати, Эрик, Ханон, Ю.
|заголовок=«Воспоминания задним числом»|
|место=СПб.
|видавництво=Центр средней музыки & Лики России
|рік = 2010|сторінки=|сторінок=682|isbn=978-5-87417-338-8|ref=Сати, Ханон}}
* {{книга
 |автор         = Линник В. А.
 |заголовок      = Игорь Стравинский. Диалоги
 |мова          = ru
 |url        = https://books.google.ru/books?id=O0_8AgAAQBAJ&printsec=frontcover#v=onepage&q=мясин%20и%20другие&f
 |место         = Москва
 |видавництво  = Рипол Классик
 |рік           = 2013
 |сторінок       = 454
 |ref           = Стравинский, Линник
}}
* {{книга
 |автор         = Схейен, Ш.
 |заголовок      = Сергей Дягилев. "Русские сезоны" навсегда
 |мова          = ru
 |url        = https://books.google.ru/books?id=sRwoDgAAQBAJ&pg=PT465&lpg=PT465&dq=дягилев+не+подписывал+контракта&source=bl&ots=RQaHycsxdp&sig=ACfU3U2WoJ4Lqcs9EwkMkXBBW-PcGWxBmg&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwjAnfKVkM3tAhXEo4sKHQbjAaI4ChDoATAIegQICxAC#v=onepage&q=дягилев%20не%20подписывал%20контракта&f
 |место         = Москва
 |видавництво  = Азбука-Аттикус
 |рік           = 2014
 |isbn          =978-5-389-12875-0
 |ref           =Схейен
}}
* {{стаття
 | автор         = Brooks, J.
 | заголовок      = Nadia Boulanger and the Salon of the Princesse de Polignac
 | url        = https://www.jstor.org/stable/831927
 | мова          = en
 | видання       = Journal of the American Musicological Society
 | видавництво  = University of California Press
 | рік           = 1993
 | сторінки      = 415—468
 | doi           = 10.2307/831927
 | ref           =Brooks}}
* {{книга
 |автор         =Caballero,  C., Rumph, S.
 |заголовок      = Fauré Studies
 |мова          = en
 |url        = https://books.google.ru/books?id=UioNEAAAQBAJ&pg=PA24&dq=winnaretta+singer+Edmond+de+Polignac&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwiw1PSZv5vuAhUVAxAIHSP3BigQ6AEwBXoECAQQAg#v=onepage&q=winnaretta%20singer%20Edmond%20de%20Polignac&f
 |место         = Cambridge
 |видавництво  = Cambridge University Press
 |рік           = 2020
 |том           =
 |сторінки      = 24—28
 |isbn          = 978-1-108-42919-1
 |ref           = Caballero, Rumph
}}
* {{стаття
 | автор         = Dorf, Samuel N.
 | заголовок      = Dancing Greek Antiquity in Private and Public: Isadora Duncan's Early Patronage in Paris
 | url        = https://www.jstor.org/stable/23524555
 | мова          =en
 | видання       = Dance Research Journal
 | рік           = 2012
 | выпуск        = 44
 | номер         = 1
 | сторінки      = 5—27
 | ref           =Dorf}}
* {{книга
 |автор         = Forssgren, Ernest A.
 |заголовок      = The Memoirs of Ernest A. Forssgren, Proust's Swedish Valet
 |мова          = en
 |url        = https://books.google.ru/books?id=W5iMOwiRA1YC&pg=PA27&dq=winnaretta+singer+Edmond+de+Polignac&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwiw1PSZv5vuAhUVAxAIHSP3BigQ6AEwBHoECAMQAg#v=onepage&q=winnaretta%20singer%20Edmond%20de%20Polignac&f
 |ответственный = William C. Carter
 |видавництво  = Yale University Press
 |рік           = 2006 |сторінки      = 27—28
 |isbn          = 978-0-300-11463-8
 |ref           = Forssgren
}}
* {{книга
 |автор         = Kahan, Sylvia
 |часть         = The Unexpected Woman
 |заголовок      = In Search of New Scales: Prince Edmond de Polignac, Octatonic Explorer
 |мова          = en
 |место         = Rochester
 |видавництво  = University of Rochester Press
 |рік           = 2009
 |isbn          = 978-1-58046-305-8
 |ref           = Kahan
}}
* {{книга
 |автор         = Lifar, Serge
 |заголовок      = Serge Diaghilev
 |мова          = en
 |url        = https://books.google.ru/books?id=s0Z8CgAAQBAJ&pg=PT166&dq=Salon+d'Automne+Diaghilev&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwjG5viSr5nuAhVoxIsKHS7YAZgQ6AEwAXoECAYQAg#v=onepage&q=polignac&f
 |видавництво  = Read Books Ltd
 |рік           = 2011
 |сторінок       = 468
 |ref           = Lifar
}}
* {{книга
 |автор         = Ross, James
 |часть         = Music in the French Salon
 |url  = https://books.google.ru/books?id=FkArDwAAQBAJ&pg=PA109&dq=winnaretta+polignac+arranged+marriage&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwjqx42P69TuAhXpiIsKHYRYB7UQ6AEwAnoECAUQAg#v=onepage&q=winnaretta%20polignac%20arranged%20marriage&f
 |заголовок      = French Music Since Berlioz
|ответственный=Potter, C., Smith, R. L.
 |мова          = en
 |место         = New York
 |видавництво  = Routledge
 |рік           = 2006
 |сторінки      = 108—109
 |isbn          = 0-7546-0282-6
 |ref           = Ross
}}
* {{книга
 |автор         = Press, Stephen D.
 |url  = https://books.google.ru/books?id=kD8rDwAAQBAJ&printsec=frontcover&hl=ru#v=onepage&q=Diaghilev&f
 |заголовок      = Prokofiev's Ballets for Diaghilev
 |мова          = en
 |место         = Illinois
 |видавництво  = Routledge
 |рік           = 2006
 |столбцы       = 8
 |isbn          = 978-0-7546-0402-0
 |ref           = Press
}}
* {{книга
 |автор         = Ronald, S.
 |заголовок      =  A Dangerous Woman: American Beauty, Noted Philanthropist, Nazi Collaborator - The Life of Florence Gould
 |мова          = en
 |url        = https://books.google.ru/books?id=VNouDwAAQBAJ&pg=PA101&dq=winnaretta+de+Polignac+proust&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwj4_OKA6p3uAhXGl4sKHSIqDTEQ6AEwA3oECAYQAg#v=onepage&q=winnaretta%20de%20Polignac%20proust&f
 |место         = New York
 |видавництво  = St. Martin’s Press
 |рік           = 2018
 |сторінки      = 34—35
 |isbn          = 978-1-250-09221-2
 |ref           = Ronald
}}
* {{книга
 |автор         = Ronald, S.
 |часть         = 12. Enter Stage Right Frank Crowninshield - and Brogue
 |заголовок      =Condé Nast: The Man and His Empire -- A Biography
 |мова          =en
 |url        = https://books.google.ru/books?id=516HDwAAQBAJ&pg=PT80&dq=winnaretta+de+Polignac++Marie+Curie&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwjE3MjI_Z3uAhV8AxAIHQEVDjEQ6AEwAHoECAYQAg#v=onepage&q=winnaretta%20de%20Polignac%20%20Marie%20Curie&f
 |видавництво  = St. Martin's Publishing Group
 |рік           = 2019
 |isbn          = 9781250180049
 |ref           = Ronald
}}
* {{книга
 |автор         = Secrest, M.
 |url  = https://books.google.ru/books?id=rDLxAwAAQBAJ&pg=PT153&dq=daisy+fellowes+winnaretta+singer&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwiq6ZzBpKjuAhWiw4sKHVk1AH0Q6AEwAXoECAUQAg#v=onepage&q=daisy%20fellowes%20winnaretta%20singer&f
 |заголовок      = Elsa Schiaparelli: A Biography
 |мова          = ru
|видавництво  = Penguin UK
 |рік           = 2014
 |isbn          = 9780241966853
 |ref           = Secrest
}}
* {{книга
 |автор         = Weber, Nicholas Fox
 |url  =https://books.google.ru/books?id=ZoRPHvFMtvMC&printsec=frontcover&dq=winnaretta+Marie+Curie+x-ray&hl=en&sa=X&ved=2ahUKEwi9qofKg57uAhXttYsKHZ0OAQkQ6AEwBHoECAQQAg#v=onepage&q=de%20polignac&f
 |заголовок      = Le Corbusier
 |мова          = en
 |видавництво  = Knopf Doubleday Publishing Group
 |рік           = 2008
 |isbn          = 9780307270566
 |ref           = Weber
}}

== Посилання ==
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Зінгер Віннаретта}}
[[Категорія:Господині салонів]]
[[Категорія:Французькі художниці]]
[[Категорія:Меценати]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з ручною вікіфікацією дат у картці]]
[[Категорія:Музикантки-лесбійки США]]
[[Категорія:Уродженці Йонкерса]]

title: |опис зображення=

При народженні: Winnaretta Eugénie Singer

Народження: 8 січня 1865 · Йонкерс

Смерть: 26 листопада 1943 (78 років)

Діяльність: меценатка, господиня літературного салону, світська особа

Батько: Айзек Зінгер

Мати: Isabella Eugenie Boyerd

У шлюбі з: Prince Edmond de Polignacd і Prince Louis de Scey-Montbéliardd

Брати, сестри: Isabelle Singerd, Washington Singerd, Mortimer Singerd і Paris Singerd

|опис зображення=: Віннаретта Зінгер у Вікісховищі


text:
# Армійський корпус
Армі́йський ко́рпус (АК) — корпус у складі сухопутних військ, основу якого, як правило, складають механізовані (мотострілецькі, стрілецькі, піхотні, мотопіхотні) з'єднання (дивізія, бригада) та частини, підрозділи інших родів військ та спеціальних військ, органів управління та забезпечення.
Як правило входить до складу загальновійськової (польової) армії. Може бути окремим. Може мати в назві № (римські і арабські цифри), називатися за командирами та за місцевостями.
Армійські корпуси виникли з появою масових армій, коли для бойових дій стало збільшення просторового розмаху й ускладнилося управління військовими формуваннями, що мають численний бойовий склад і різноманітне озброєння. Створення армійських корпусів обумовлювалося також необхідністю мати з'єднання, здатні вирішувати бойові завдання на самостійному операційному напрямку невеликої ємності.
Становлення та поширення корпусної системи в Європі відбувалося головно напередодні та під час Наполеонівських воєн.
До початку Першої світової війни армійські корпуси були в арміях майже всіх держав, складалися з 2-4 дивізій, корпусних частин і нараховували до 50 тисяч чоловік.

## В Україні
Структурно у збройних силах Української держави Павла Скоропадського було сформовано 8 армійських корпусів. У складі збройних сил ЗУНР було сформовано 5 армійських корпусів.
Станом на 1992 в Збройних силах України перебувало 6 армійських корпусів. Останній з них, 8-й армійський корпус, було розформовано у 2015 році. Залишився існувати Корпус резерву.
В 2022—2023 роках, після початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України, було сформовано 9-й та 10-й армійські корпуси. Корпус резерву був переформований на 11-й армійський корпус. На жовтень 2024 року тривало формування четвертого за рахунком армійського корпусу.
Окрім армійських корпусів в складі Сухопутних військ, були створені корпуси Десантно-штурмових військ (Корпус швидкого реагування) та Корпус морської піхоти. Також був сформований у складі Сил спеціальних операцій Корпус «Рейнджерів», який спеціалізується на розвідці, проведенні штурмових операцій та рейдів у тилу ворога.
23 лютого 2025 року Верховний головнокомандувач на Ставці визначив склад армійських корпусів та призначив командирів. Призначено 18 командирів корпусів, які будуть займати свою смугу фронту та отримають визначений постійний комплект військ. Більшість бригад тепер зводяться до складу 18 корпусів. Більшість корпусів будуть складатись з 5 бригад, один корпус з 7 бригад. 13 корпусів створюються у сухопутних військах, 2 корпуси десантно-штурмових, 1 морської піхоти, 2 Нацгвардії.

## Структура
Приблизна структура армійського корпусу наприкінці холодної війни:
- управління (штаб)
- батальйон охорони та забезпечення
- танкова дивізія
- танкова дивізія (комплект)
- механізована дивізія
- механізована дивізія
- механізована дивізія (комплект)
- механізована дивізія (комплект)
- ракетна бригада
- артилерійська бригада/артилерійський полк
- протитанковий артилерійський полк
- реактивний артилерійський полк
- зенітна ракетна бригада/зенітний ракетний полк
- змішана авіаційна ескадрилья/гелікоптерний полк
- ескадрилья БПЛА (розвідка)
- полк зв'язку
- полк матеріального забезпечення
- окремий радіотехнічний батальйон
- окремий інженерно-саперний батальйон
- окремий переправно-десантний батальйон
- окремий батальйон хімічного захисту
- окремий батальйон РЕБ
- окремий ремонтно-відновлювальний батальйон
- окремий розвідувальний батальйон
- окремий десантно-штурмовий батальйон

wikiname: ukwiki

title: Армійський корпус

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Infantry Corps Nato.svg|thumb|150px|Умовне позначення корпусу в [[НАТО]]]]
'''Армі́йський ко́рпус''' ('''АК''') — [[Корпус (військова справа)|корпус]] у складі [[Сухопутні війська|сухопутних військ]], основу якого, як правило, складають [[Механізовані війська|механізовані]] (мотострілецькі, стрілецькі, піхотні, мотопіхотні) [[Військове з'єднання|з'єднання]] ([[дивізія]], [[Бригада (військова справа)|бригада]]) та частини, підрозділи інших [[Рід військ|родів військ]] та [[спеціальні війська|спеціальних військ]], органів управління та забезпечення.

Як правило входить до складу [[Загальновійськова армія|загальновійськової (польової) армії]]. Може бути окремим. Може мати в назві ''№'' ([[Римська система числення|римські]] і [[Арабська система числення|арабські цифри]]), називатися за командирами та за місцевостями.

Армійські корпуси виникли з появою масових армій, коли для [[Бойові дії|бойових дій]] стало збільшення просторового розмаху й ускладнилося [[Управління військами|управління військовими формуваннями]], що мають численний бойовий склад і різноманітне [[озброєння]]. Створення армійських корпусів обумовлювалося також необхідністю мати з'єднання, здатні вирішувати бойові завдання на самостійному операційному напрямку невеликої ємності.

Становлення та поширення корпусної системи в Європі відбувалося головно напередодні та під час [[Наполеонівські війни|Наполеонівських воєн]].

До початку [[Перша світова війна|Першої світової війни]] армійські корпуси були в арміях майже всіх держав, складалися з 2-4 [[Дивізія|дивізій]], корпусних частин і нараховували до 50 тисяч чоловік.

== В Україні ==
{{Докладніше|Корпусна структура в Україні}}
Структурно у [[Збройні сили Української Держави|збройних силах Української держави]] Павла Скоропадського було сформовано 8 армійських корпусів. У складі збройних сил [[ЗУНР]] було сформовано 5 армійських корпусів.

Станом на 1992 в Збройних силах України перебувало 6 армійських корпусів. Останній з них, [[8-й армійський корпус (Україна)|8-й армійський корпус]], було розформовано у 2015 році. Залишився існувати [[Корпус резерву (Україна)|Корпус резерву]].

В 2022—2023 роках, після початку [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|повномасштабного вторгнення РФ на територію України]], було сформовано [[9-й армійський корпус (Україна)|9-й]] та [[10-й армійський корпус (Україна)|10-й армійські корпуси]]. [[Корпус резерву (Україна)|Корпус резерву]] був переформований на [[11-й армійський корпус (Україна)|11-й армійський корпус]].<ref name="korpus">[https://mil.in.ua/uk/news/zsu-perejdut-na-korpusnu-sturkturu/ В ЗСУ буде створена корпусна структура]</ref> На жовтень 2024 року тривало формування четвертого за рахунком армійського корпусу.<ref>{{Cite web |url=https://mil.in.ua/uk/news/v-ukrayini-formuyut-novyj-armijskyj-korpus/ |title=В Україні формують новий армійський корпус |date=2024-10-10 |website=Мілітарний. Чесні новини про армію, війну та оборону. |language=uk |access-date=2025-02-23}}</ref>

Окрім армійських корпусів в складі Сухопутних військ, були створені корпуси Десантно-штурмових військ (Корпус швидкого реагування) та Корпус морської піхоти. Також був сформований у складі Сил спеціальних операцій Корпус «Рейнджерів»,<ref>[https://geochronic.ru/index.php?title=Корпус_рейнджеров_ССО_ВСУ Корпус рейнджеров ССО ВСУ]</ref> який спеціалізується на розвідці, проведенні штурмових операцій та рейдів у тилу ворога.<ref name="korpus"/>

23 лютого 2025 року Верховний головнокомандувач на Ставці визначив склад армійських корпусів та призначив командирів. Призначено 18 командирів корпусів, які будуть займати свою смугу фронту та отримають визначений постійний комплект військ. Більшість бригад тепер зводяться до складу 18 корпусів. Більшість корпусів будуть складатись з 5 бригад, один корпус з 7 бригад. 13 корпусів створюються у сухопутних військах, 2 корпуси десантно-штурмових, 1 морської піхоти, 2 Нацгвардії.<ref>{{Cite web |url=https://www.pravda.com.ua/news/2025/02/23/7499692/ |title=Зеленський визначив склад армійських корпусів та призначив командирів – ЗМІ |website=Українська правда |language=uk |access-date=2025-02-23}}</ref>

== Структура ==
Приблизна структура армійського корпусу наприкінці холодної війни:
* управління (штаб)
* батальйон охорони та забезпечення
* танкова дивізія
* танкова дивізія (комплект)
* механізована дивізія
* механізована дивізія
* механізована дивізія (комплект)
* механізована дивізія (комплект)
* ракетна бригада
* артилерійська бригада/артилерійський полк
* протитанковий артилерійський полк
* реактивний артилерійський полк
* зенітна ракетна бригада/зенітний ракетний полк
* змішана авіаційна ескадрилья/гелікоптерний полк
* ескадрилья БПЛА (розвідка)
* полк зв'язку
* полк матеріального забезпечення
* окремий радіотехнічний батальйон
* окремий інженерно-саперний батальйон
* окремий переправно-десантний батальйон
* окремий батальйон хімічного захисту
* окремий батальйон РЕБ
* окремий ремонтно-відновлювальний батальйон
* окремий розвідувальний батальйон
* окремий десантно-штурмовий батальйон

== Див. також ==
* [[Корпус (армія)]]
* [[Танковий корпус]]
* [[Авіаційний корпус]]
* [[Повітряно-десантний корпус]]
* [[Кавалерійський корпус]]
* [[6-й армійський корпус]]
* [[Перший Чехословацький армійський корпус]]
* [[12-й армійський корпус (Україна)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{книга
|автор          = Радянська військова енциклопедія
|частина        = А —БЮРО
|заголовок      =
|оригінал       = (Советская военная энциклопедия)
|посилання      =
|відповідальний = Маршал Советского Союза А. А. ГРЕЧКО — председатель
|видання        =
|місце          = М.
|видавництво    = Воениздат
|рік            = 1976
|том            = 1
|сторінки       = 248
|сторінок       = 637
|серія          =
|isbn           = 00101-030
|тираж          =
}} {{ref-ru}}
* {{cite web |url=http://www.ww2.dk/new/army/Army.htm |title=Ground Forces (SV) |author= |date= |archiveurl= |archivedate= |website=www.ww2.dk |publisher= |accessdate=30 травня 2017}}{{ref-en}}

{{Mil-stub}}

[[Категорія:Військові формування за розміром]]
[[Категорія:Корпуси (армія)]]