text:
# Останнє бажання (збірка творів)
«Відьмак. Останнє бажання» (пол. Ostatnie życzenie) — збірка фентезійних оповідань, написаних польським письменником Анджеєм Сапковським, яка започаткувала серію «Відьмак». Була вперше видана 1993 року польським видавництвом «SuperNOWA». Її наступницею є збірка «Меч Призначення».

## Опис
«Останнє бажання» — перша книга з фентезійного циклу «Відьмак» польського письменника-фантаста Анджея Сапковського.Протагоністом циклу є Ґеральт із Рівії, відьмак — мисливець за монстрами, що становлять загрозу для життя людей. У дитинстві йому, як і іншим відьмакам, за допомогою мутації були придані надприродні бойові якості: дужість, блискавичну реакцію, прискорений метаболізм і високу регенеративну здібність. Ремесло Ґеральта — полювання за гроші на небезпечних чудовиськ.

## Список оповідань, що увійшли до збірки
| Голос розуму I   | пол. Głos rozsądku I   | —    |
| Відьмак          | пол. Wiedźmin          | 1983 |
| Голос розуму II  | пол. Głos rozsądku II  | —    |
| Дещиця істини    | пол. Ziarno prawdy     | 1989 |
| Голос розуму III | пол. Głos rozsądku III | —    |
| Менше зло        | пол. Mniejsze zło      | 1990 |
| Голос розуму IV  | пол. Głos rozsądku IV  | —    |
| Питання ціни     | пол. Kwestia ceny      | 1990 |
| Голос розуму V   | пол. Głos rozsądku V   | —    |
| Край світу       | пол. Kraniec świata    | 1990 |
| Голос розуму VI  | пол. Głos rozsądku VI  | —    |
| Останнє бажання  | пол. Ostatnie życzenie | 1993 |
| Голос розуму VII | пол. Głos rozsądku VII | —    |

## Сюжет
- Відьмак

Перша розповідь. Невеликий твір, написаний для конкурсу, став початком «Саги про відьмака і відьмачку», обігрує легенди про Вія. Професійний винищувач чудовиськ — відьмак Ґеральт із Рівії прибуває до Визіми, столиці Темерії, де завелася упириця, стриґа. Це дочка короля Фольтеста і його рідної сестри Адди. Король прагне звільнити від чарів свою дочку, і обіцяє хорошу нагороду. Ґеральт береться за роботу. Для перемоги йому потрібно позбавити стриґу можливості заночувати у саркофазі. Він перемагає упирицю, а сам залазить у саркофаг, проводить там ніч, і на ранок бачить звільнену від чарів дівчинку. Проте під час перевірки упириця встигає вдарити його кігтями по шиї. Ґеральт встигає зупинити кровотечу, дівчинка залишається в нормальному стані.
- Дещиця істини / Зерно правди

Розповідь обігрує казку «Красуня і чудовисько». Ґеральт мандрує по світу в пошуках роботи, і знаходить розірваних подорожніх. Він зустрічає чудовисько з ведмежою головою на ім'я Нівеллен. Він був ватажком зграї розбійників і після пограбування храму Левоголового Павука був проклятий прислужницею храму і перетворився на чудовисько. Всі його прибічники розбіглися. У нього було багато романів з дочками купців, але зараз він перебував у відносинах з таємничою дівчиною на ім'я Вереена. Ґеральт вже збирається їхати, але потім розуміє, что Вереена і є вампірка (брукса), що роздерла подорожніх. Ґеральт з допомогою Нівеллена перемагає злодійку. Після її смерті до Нівеллена повертається людська подоба.
- Менше зло

Розповідь обігрує казку «Білосніжка і сім гномів». «Білосніжка» — княжна Ренфрі, після багаторазових замахів на своє життя з боку мачухи і подальших поневірянь, стала відомою і дуже небезпечною розбійницею з прізвиськом Жулана. Сенсом її життя стала помста мачусі і її помічнику, чародію Стреґобору. Ґеральт зустрічається з чародієм, який сховався від переслідувань Ренфрі у неприступній вежі. Він розповідає Ґеральту легенду про прокляття Чорного Сонця, через яке у царських родинах народжуються дівчатка-мутанти з жахливо спотвореною психікою — одною з них, за його словами, є колишня княжна. Своєю чергою Ренфрі знаходить відьмака, і той вислуховує і її версію подій; водночас вони ведуть філософську бесіду, роздумуючи, хто ж вони обидва такі — монстри чи жертви обставин? — прийшовши до висновку, що відповіді не знає ніхто, і вони просто «ті, хто вони є». Ренфрі вмовляє відьмака не втручатися в боротьбу зі Стреґобором, яка ще мала відбутися. Зранку, під час розмови з міським старостою, Ґеральт здогадується, що Ренфрі і її зграя збираються повторити «Тридамський ультиматум» — взяти людей, які прибули на ярмарку в заручники, щоб змусити чародія вийти з вежі. Ґеральт вирішує вибрати «менше зло» — приходить на ринок і вбиває помічників Ренфрі, після чого з'являється вона сама, і з'ясовується, що ніякої різні і не було б — Стреґобор посміявся з неї, відмовився виходити з вежі, навіть якщо вона переб'є все місто. Оскільки вони «ті, хто вони є» — Ренфрі і Ґеральт вступають у бій, відьмак смертельно ранить її. Ринкова площа до цього моменту вже заповнена людьми, які з жахом (Стреґобор: «Ці люди нічого не знають, бачили лише, як ти вбиваєш. А ти огидно вбиваєш, Ґеральте.») спостерігають сцену різанини; Ґеральта з ганьбою виганяють з міста, Стреґобор також йде — йому вже нічого не загрожує, а відьмак забороняє йому робити розтин тіла Ренфрі. Правда залишається невідомою — той, кому вона дійсно потрібна, не хоче її знати…
- Питання ціни

Основна для подальшого розвитку подій розповідь. Історія починається в Цинтрі, де королева Каланте просить відьмака допомогти уникнути Призначення. Одного разу, під час полювання, її чоловік впав з коня в яр і зламав ногу. Від смерті його врятував мандрівний лицар. З вдячності за порятунок, король був готовий дати лицарю все чого той забажає. Рятівник скористався Правом Несподіванки і зажадав від короля віддати йому те, що чекає на нього вдома, але про що він не знає. Цією несподіванкою виявилася новонароджена дочка короля — Паветта. Через п'ятнадцять років після смерті короля, Паветта повинна була заручитися. Королева запросила відьмака на бенкет в честь заручин, щоб він за необхідності усунув можливу перешкоду її плану (вона хотіла віддати дочку за Краха ан Крайта зі Скеліге, щоб заключити династичний союз). Ґеральт знає, що уникнути Призначення неможливо, але Каланте в цій історії бачить лише одне питання — питання ціни…
Чоловік, якому призначена Паветта, виявляється зачарованим мандрівним лицарем. З півночі до світанку він перебуває в звичному людському вигляді, а після світанку приймає вигляд монстра. Відьмак, замість того щоб вбити його, рятує Дані і змушує королеву виконати присягу свого покійного чоловіка, тим самим знявши прокляття з Дані.
Дані, відчуваючи себе боржником відьмака, зобов'язує себе виплатити йому борг. Відьмак бере з Дані ту ж присягу, що колись взяв Дані з короля Регнера. Тільки після цього Дані дізнається, що Паветта вагітна від нього — Призначенням знову виявляється дитина.
- Край світу

В цій розповіді вперше з'являється один з головних героїв Саги — трубадур Любисток. Ґеральт і Любисток вирушають на Край Світу — в Долину Квітів, Доль Блатанна. Колись тут жили ельфи, але прийшли люди і прогнали їх в гори. Але ельфи не збираються здаватися так просто. Вони наймають рогатого «диявола» на ім'я Торкве, який шпигує за людьми, краде в них зразки овочів і вчиться сільському господарству. Жителі селища наймають Ґеральта, щоб він позбавив їх від диявола. Під час полювання, з'являються ельфи, зв'язують двох друзів і збираються вбити їх, але з'являється володарка Дана Меабдх, яка приховувалася під маскою місцевої селянки, і наказує відпустити героїв. На прощання ельф Філавандріель дарує Любистку нову лютню замість старої, яку зламала ельфа-мізантроп Торувіель.
- Останнє бажання

Геральт і Любисток ловлять сома, але замість рибини витягують пляшку. Запальний Любисток відкриває пляшку, але джин, котрий з'явився не виконує його бажання, а хапає поета за горло. Ґеральт викрикує закляття («екзорцизм»), якого його навчив один знайомий жрець, і джин відлітає. Ґеральт відвозить пораненого Любистка в місто Рінду, але стражники не пускають їх після заходу сонця, Ґеральт звертається за допомогою до чародійки Йеннефер з Венґерберґу. Йеннефер зцілює Любистка, але натомість вимагає печатку від пляшки. Вона підкоряє волю відьмака і відправляє його у несамовитому стані в місто. Ґеральт приходить в себе вже в тюрмі. Виявляється він побив власника ломбарду, і привселюдно відшмагав аптекаря Лаврусика — міських ватажків, які вимагали вигнання чародійки. Ключник, якого підкупив Лаврусик, б'є Ґеральта, а той бажає, щоб негідник луснув, і ключник … луснув!
Іпат викликає Ґеральта до себе, присутній тут священик Крепп розказує про «геніїв» (джинів), які заселяють виміри Води, Землі, Вогню, і Повітря, які є недоступними для людей. Йеннефер намагається заволодіти джином, бо це дасть їй неймовірну силу. Але для цього їй потрібно, щоб джин виконав всі бажання попереднього власника. Любисток з'являється через портал, і приносить повідомлення від чародійки. На жах іпата джин вступає в бій з Йеннефер. Ґеральт просить Креппа відправити його через портал до Йеннефер, яка знесилюється від боротьби з джином. Ґеральт затягує її в портал, щоб урятувати. Він здогадався, що насправді джин виконував його бажання: друге було, щоб стражник луснув, а першим був його «екзорцизм», який перекладався як «Іди геть звідси і відтрахай сам себе». Ґеральт промовляє третє бажання, щоб його доля була зв'язана з долею Йеннефер.
- Голос розуму

Оповідання, розбите на інтерлюдії перед кожної розповіддю. Події відбуваються відразу після подій розповіді «Відьмак». Поранений в бою зі стригою Геральт, попадає в храм богині Мелітеле, до матері Неннеке.

### Хронологія
Події в творах відбуваються після оповідання «Дорога, з якої немає вороття».

## Аудіокнига
У 2011 році видавництво Fonopolis та audioteka.pl випустили польськомовну аудіокнигу за мотивами «Останнього бажання» та «Меча призначення». «Останнє бажання», яке тривало близько 12 годин, озвучували 52 актори.

## Визнання
Розповідь «Менше зло», включена до збірки, принесла Сапковському премію імені Януша Зайделя в 1990 році.  Останнє бажання також виграло премію Ignotus 2003 за найкращу антологію. У 2011 році польський прем’єр-міністр Дональд Туск передав президенту США Бараку Обамі дипломатичні подарунки під час його візиту до Польщі. Однією з них була підписана копія «Останнього бажання» . Англійське видання потрапило в список бестселерів The New York Times у червні 2015 року,  що збіглося з випуском відеогри Відьмак 3: Дикий гін.

## Видання українською
- Анджей Сапковський. Відьмак (Оповідання). Переклад з пол.: Микола Рябчук. Київ: Журнал «Всесвіт». 1990.- № 8 (Пригоди. Подорожі. Фантастика — 91. — К.: Молодь, 1991. — 256 С. — (Компас))
- Анджей Сапковський. Зерно правди. Переклад з пол.: Валентин Корнієнко, Сергій Місюра. Київ: Журнал «Всесвіт». 1997. № 7
- Анджей Сапковський. Відьмак. Останнє бажання. (Книга 1). Переклад з пол.: Сергій Легеза. Харків: Клуб сімейного дозвілля, 2016. — 288, ISBN 978-617-12-0499-7[3][4]

title: Останнє бажання (збірка творів)

wikitext:
{{Видання
| назва              = Відьмак. Останнє бажання
| назва_оригіналу    = {{lang|pl|Ostatnie życzenie}}
| переклад           = [[Сергій Легеза]]<ref>{{Cite web |url=http://www.bookclub.ua/ukr/infocenter/clubnews/news.html?id=4930 |title=Незабаром у продажу! Весняні новинки. Частина 1 Новини Клубу — Книжковий Клуб. Клуб Сімейного Дозвілля. Книжковий інтернет-магазин. КСД |accessdate=2016-02-23 |archive-date=2016-03-03 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160303160054/http://www.bookclub.ua/ukr/infocenter/clubnews/news.html?id=4930 }}</ref>
| фото               = Ostannie Bazhannia.jpg
| ширина             = 250px
| підпис             = Обкладинка українського видання
| автор              = [[Анджей Сапковський]]
| ілюстрації         =
| дизайн_обкладинки  = [[CD PROJEKT]] S.A.
| країна             = {{POL}}
| мова               = [[польська мова|польська]]
| серія              = «[[Відьмак (серія романів)|Відьмак]]»
| тема               =
| жанр               = [[фентезі]]
| місце              = <!-- місце (місто) видання -->
| видавництво_укр    = [[Книжковий клуб «Клуб сімейного дозвілля»|КСД]]
| видавництво_ориг   = [[SuperNOWA]]
| дата_публікації    = [[1993]] рік
| дата публікації українською = [[2016]] рік
| сторінки           = 288
| isbn               = 978-617-12-0499-7
| попереднє_видання  =
| наступне_видання   = [[Меч Призначення]]
| тираж              = 10 000
}}

«'''Відьмак. Останнє бажання'''» ({{lang-pl|Ostatnie życzenie}}) — збірка [[фентезі]]йних оповідань, написаних [[поляки|польським]] письменником [[Анджей Сапковський|Анджеєм Сапковським]], яка започаткувала [[Відьмак (серія романів)|серію «Відьмак»]]. Була вперше видана [[1993 у літературі|1993 року]] польським видавництвом «[[SuperNOWA]]». Її наступницею є збірка «[[Меч призначення (збірка творів)|Меч Призначення]]».

== Опис ==
«Останнє бажання» — перша книга з фентезійного циклу «Відьмак» польського письменника-фантаста Анджея Сапковського.[[Протагоніст]]ом циклу є [[Геральт із Ривії|Ґеральт із Рівії]], відьмак — мисливець за монстрами, що становлять загрозу для життя людей. У дитинстві йому, як і іншим відьмакам, за допомогою мутації були придані надприродні бойові якості: дужість, блискавичну реакцію, прискорений метаболізм і високу регенеративну здібність. Ремесло Ґеральта — полювання за гроші на небезпечних чудовиськ.

== Список оповідань, що увійшли до збірки ==
{| border=0
|-
| '''Голос розуму I'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku I}}
| —
|-
| '''[[Відьмак (оповідання)|Відьмак]]'''
| {{lang-pl|Wiedźmin}}
| [[1983 у літературі|1983]]
|-
| '''Голос розуму II'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku II}}
| —
|-
| '''Дещиця істини'''
| {{lang-pl|Ziarno prawdy}}
| [[1989 у літературі|1989]]
|-
| '''Голос розуму III'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku III}}
| —
|-
| '''Менше зло'''
| {{lang-pl|Mniejsze zło}}
| [[1990 у літературі|1990]]
|-
| '''Голос розуму IV'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku IV}}
| —
|-
| '''Питання ціни'''
| {{lang-pl|Kwestia ceny}}
| [[1990 у літературі|1990]]
|-
| '''Голос розуму V'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku V}}
| —
|-
| '''Край світу'''
| {{lang-pl|Kraniec świata}}
| [[1990 у літературі|1990]]
|-
| '''Голос розуму VI'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku VI}}
| —
|-
| '''Останнє бажання'''
| {{lang-pl|Ostatnie życzenie}}
| [[1993 у літературі|1993]]
|-
| '''Голос розуму VII'''
| {{lang-pl|Głos rozsądku VII}}
| —
|}

== Сюжет ==
{{Літературний твір
 |Назва                 = Відьмак
 |Назва мовою оригіналу = {{lang-pl|Wiedźmin}}
 |Зображення            =
 |Опис до зображення    =
 |Автор                 = <!--[[Анджей Сапковський]]-->
 |Жанр                  = <!--[[фентезі]]-->
 |Мова оригіналу        = [[польська мова|польська]]
 |Написаний             = [[1986]] рік
 |Публікація            = [[1986]] рік, часопис «Фантастика»
 |Окреме видання        = [[1990]] рік, збірка «Відьмак»
 |Переклад              = [[1990]] рік, [[Всесвіт (журнал)|журнал «Всесвіт»]]<ref>{{cite web|url=https://fantlab.ru/edition91257|назва=«Відьмак»|автор=[[Рябчук Микола Юрійович|Микола Рябчук]]|праця=[[Всесвіт (журнал)|«Всесвіт»]]|рік=1990|серія=№8}}</ref>
 |ISBN-13                 =
 |ISBN-10                 = 83-85189-01-7
}}
* '''[[Відьмак (оповідання)|Відьмак]]'''
: Перша розповідь. Невеликий твір, написаний для конкурсу, став початком «[[Відьмак (серія романів)|Саги про відьмака і відьмачку]]», обігрує легенди про Вія. Професійний винищувач чудовиськ — відьмак [[Геральт із Ривії|Ґеральт із Рівії]] прибуває до Визіми, столиці Темерії, де завелася упириця, стриґа. Це дочка короля Фольтеста і його рідної сестри Адди. Король прагне звільнити від чарів свою дочку, і обіцяє хорошу нагороду. Ґеральт береться за роботу. Для перемоги йому потрібно позбавити стриґу можливості заночувати у саркофазі. Він перемагає упирицю, а сам залазить у саркофаг, проводить там ніч, і на ранок бачить звільнену від чарів дівчинку. Проте під час перевірки упириця встигає вдарити його кігтями по шиї. Ґеральт встигає зупинити кровотечу, дівчинка залишається в нормальному стані.
* '''Дещиця істини''' / '''{{Comment|Зерно правди|У перекладі журналу «Весвіт»}}'''
: Розповідь обігрує казку «[[Красуня і чудовисько]]». Ґеральт мандрує по світу в пошуках роботи, і знаходить розірваних подорожніх. Він зустрічає чудовисько з ведмежою головою на ім'я Нівеллен. Він був ватажком зграї розбійників і після пограбування храму Левоголового Павука був проклятий прислужницею храму і перетворився на чудовисько. Всі його прибічники розбіглися. У нього було багато романів з дочками купців, але зараз він перебував у відносинах з таємничою дівчиною на ім'я Вереена. Ґеральт вже збирається їхати, але потім розуміє, что Вереена і є вампірка (брукса), що роздерла подорожніх. Ґеральт з допомогою Нівеллена перемагає злодійку. Після її смерті до Нівеллена повертається людська подоба.
* '''Менше зло'''
: Розповідь обігрує казку «[[Білосніжка і сім гномів]]». «Білосніжка» — княжна Ренфрі, після багаторазових замахів на своє життя з боку мачухи і подальших поневірянь, стала відомою і дуже небезпечною розбійницею з прізвиськом Жулана. Сенсом її життя стала помста мачусі і її помічнику, чародію Стреґобору. Ґеральт зустрічається з чародієм, який сховався від переслідувань Ренфрі у неприступній вежі. Він розповідає Ґеральту легенду про прокляття Чорного Сонця, через яке у царських родинах народжуються дівчатка-мутанти з жахливо спотвореною психікою — одною з них, за його словами, є колишня княжна. Своєю чергою Ренфрі знаходить відьмака, і той вислуховує і її версію подій; водночас вони ведуть філософську бесіду, роздумуючи, хто ж вони обидва такі — монстри чи жертви обставин? — прийшовши до висновку, що відповіді не знає ніхто, і вони просто «ті, хто вони є». Ренфрі вмовляє відьмака не втручатися в боротьбу зі Стреґобором, яка ще мала відбутися. Зранку, під час розмови з міським старостою, Ґеральт здогадується, що Ренфрі і її зграя збираються повторити «Тридамський ультиматум» — взяти людей, які прибули на ярмарку в заручники, щоб змусити чародія вийти з вежі. Ґеральт вирішує вибрати «менше зло» — приходить на ринок і вбиває помічників Ренфрі, після чого з'являється вона сама, і з'ясовується, що ніякої різні і не було б — Стреґобор посміявся з неї, відмовився виходити з вежі, навіть якщо вона переб'є все місто. Оскільки вони «ті, хто вони є» — Ренфрі і Ґеральт вступають у бій, відьмак смертельно ранить її. Ринкова площа до цього моменту вже заповнена людьми, які з жахом (Стреґобор: «Ці люди нічого не знають, бачили лише, як ти вбиваєш. А ти огидно вбиваєш, Ґеральте.») спостерігають сцену різанини; Ґеральта з ганьбою виганяють з міста, Стреґобор також йде — йому вже нічого не загрожує, а відьмак забороняє йому робити розтин тіла Ренфрі. Правда залишається невідомою — той, кому вона дійсно потрібна, не хоче її знати…
* '''Питання ціни'''
: Основна для подальшого розвитку подій розповідь. Історія починається в Цинтрі, де королева Каланте просить відьмака допомогти уникнути Призначення. Одного разу, під час полювання, її чоловік впав з коня в яр і зламав ногу. Від смерті його врятував мандрівний лицар. З вдячності за порятунок, король був готовий дати лицарю все чого той забажає. Рятівник скористався Правом Несподіванки і зажадав від короля віддати йому те, що чекає на нього вдома, але про що він не знає. Цією несподіванкою виявилася новонароджена дочка короля — Паветта. Через п'ятнадцять років після смерті короля, Паветта повинна була заручитися. Королева запросила відьмака на бенкет в честь заручин, щоб він за необхідності усунув можливу перешкоду її плану (вона хотіла віддати дочку за Краха ан Крайта зі Скеліге, щоб заключити династичний союз). Ґеральт знає, що уникнути Призначення неможливо, але Каланте в цій історії бачить лише одне питання — питання ціни…
: Чоловік, якому призначена Паветта, виявляється зачарованим мандрівним лицарем. З півночі до світанку він перебуває в звичному людському вигляді, а після світанку приймає вигляд монстра. Відьмак, замість того щоб вбити його, рятує Дані і змушує королеву виконати присягу свого покійного чоловіка, тим самим знявши прокляття з Дані.
: Дані, відчуваючи себе боржником відьмака, зобов'язує себе виплатити йому борг. Відьмак бере з Дані ту ж присягу, що колись взяв Дані з короля Регнера. Тільки після цього Дані дізнається, що Паветта вагітна від нього — Призначенням знову виявляється дитина.
* '''Край світу'''
: В цій розповіді вперше з'являється один з головних героїв Саги — трубадур Любисток. Ґеральт і Любисток вирушають на Край Світу — в Долину Квітів, Доль Блатанна. Колись тут жили ельфи, але прийшли люди і прогнали їх в гори. Але ельфи не збираються здаватися так просто. Вони наймають рогатого «диявола» на ім'я Торкве, який шпигує за людьми, краде в них зразки овочів і вчиться сільському господарству. Жителі селища наймають Ґеральта, щоб він позбавив їх від диявола. Під час полювання, з'являються ельфи, зв'язують двох друзів і збираються вбити їх, але з'являється володарка Дана Меабдх, яка приховувалася під маскою місцевої селянки, і наказує відпустити героїв. На прощання ельф Філавандріель дарує Любистку нову лютню замість старої, яку зламала [[ельфа]]-[[мізантроп]] Торувіель.
* '''Останнє бажання'''
: Геральт і Любисток ловлять сома, але замість рибини витягують пляшку. Запальний Любисток відкриває пляшку, але джин, котрий з'явився не виконує його бажання, а хапає поета за горло. Ґеральт викрикує закляття («екзорцизм»), якого його навчив один знайомий жрець, і джин відлітає. Ґеральт відвозить пораненого Любистка в місто Рінду, але стражники не пускають їх після заходу сонця, Ґеральт звертається за допомогою до чародійки [[Єнніфер|Йеннефер]] з Венґерберґу. Йеннефер зцілює Любистка, але натомість вимагає печатку від пляшки. Вона підкоряє волю відьмака і відправляє його у несамовитому стані в місто. Ґеральт приходить в себе вже в тюрмі. Виявляється він побив власника ломбарду, і привселюдно відшмагав аптекаря Лаврусика — міських ватажків, які вимагали вигнання чародійки. Ключник, якого підкупив Лаврусик, б'є Ґеральта, а той бажає, щоб негідник луснув, і ключник … луснув!
: Іпат викликає Ґеральта до себе, присутній тут священик Крепп розказує про «геніїв» (джинів), які заселяють виміри Води, Землі, Вогню, і Повітря, які є недоступними для людей. Йеннефер намагається заволодіти джином, бо це дасть їй неймовірну силу. Але для цього їй потрібно, щоб джин виконав всі бажання попереднього власника. Любисток з'являється через портал, і приносить повідомлення від чародійки. На жах іпата джин вступає в бій з Йеннефер. Ґеральт просить Креппа відправити його через портал до Йеннефер, яка знесилюється від боротьби з джином. Ґеральт затягує її в портал, щоб урятувати. Він здогадався, що насправді джин виконував його бажання: друге було, щоб стражник луснув, а першим був його «екзорцизм», який перекладався як «Іди геть звідси і відтрахай сам себе». Ґеральт промовляє третє бажання, щоб його доля була зв'язана з долею Йеннефер.
* '''Голос розуму'''
: Оповідання, розбите на інтерлюдії перед кожної розповіддю. Події відбуваються відразу після подій розповіді «Відьмак». Поранений в бою зі стригою Геральт, попадає в храм богині Мелітеле, до матері Неннеке.

=== Хронологія ===
Події в творах відбуваються після оповідання «<nowiki/>[[Дорога, з якої нема вороття (оповідання)|Дорога, з якої немає вороття]]<nowiki/>».

== Аудіокнига ==
У 2011 році видавництво Fonopolis та audioteka.pl випустили польськомовну аудіокнигу за мотивами «Останнього бажання» та «Меча призначення»''.'' «Останнє бажання», яке тривало близько 12 годин, озвучували 52 актори.

== Визнання ==
Розповідь «Менше зло», включена до збірки, принесла Сапковському [[Меморіальна премія імені Януша Зайделя|премію імені Януша Зайделя]] в 1990 році.  Останнє бажання також виграло премію Ignotus 2003 за найкращу антологію. У 2011 році польський прем’єр-міністр [[Дональд Туск]] передав президенту [[Сполучені Штати Америки|США]] [[Барак Обама|Бараку Обамі]] дипломатичні подарунки під час його візиту до [[Польща|Польщі]]. Однією з них була підписана копія «Останнього бажання» . Англійське видання потрапило в список бестселерів [[Нью-Йорк таймс|The New York Times]] у червні 2015 року,  що збіглося з випуском відеогри [[Відьмак 3: Дикий гін]]''.''

== Видання українською ==
* Анджей Сапковський. ''Відьмак (Оповідання)''. Переклад з пол.: [[Микола Рябчук]]. Київ: Журнал «[[Всесвіт (журнал)|Всесвіт]]». 1990.- № 8 ''(Пригоди. Подорожі. Фантастика — 91. — К.: Молодь, 1991. — 256 С. — (Компас))''
* Анджей Сапковський. Зерно правди. Переклад з пол.: Валентин Корнієнко, Сергій Місюра. Київ: Журнал «Всесвіт». 1997. № 7
* Анджей Сапковський. Відьмак. ''Останнє бажання. (Книга 1)''. Переклад з пол.: Сергій Легеза. Харків: Клуб сімейного дозвілля, 2016. — 288, ISBN 978-617-12-0499-7<ref>[http://playua.net/knygu-pro-vidmaka-perekladut-ukrayinskoyu/ Книгу про відьмака перекладуть українською — PlayUA]</ref><ref>Святослав Чирук.
 ''[https://books.google.com/books?id=g5NdDgAAQBAJ&pg=PA6&lpg=PA6&dq=Клуб+любителів+україномовної+фантастики&source=bl&ots=XYdJ5t74cz&sig=xtUIg_zhDODgxXqmwPsnM91RAM4&hl=uk&sa=X&ved=0ahUKEwi0wsq1iIjWAhVh5YMKHU2gDhgQ6AEIRTAJ#v=onepage&q=сергій%20легеза%3A&f=false Сергій Легеза: Сага про Відьмака дає багатий простір для відсилок та асоціацій із котекстом тут-і-зараз. Інтерв'ю з перекладачм]'' // Кам'янське: Альманах "Das ist fantastish! №3. 236 стор.: 98-109</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}
{{Портал|Фентезі}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20160325062106/http://www.bookclub.ua/ukr/catalog/books/fentasi/product.html?id=37259 Український переклад збірки Сапковського «Останнє бажання»] на сайті видавництва КСД

{{Світ «Відьмака»}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Фентезі]]
[[Категорія:Збірки фантастичних творів Польщі|Останнє бажання]]
[[Категорія:Твори Анджея Сапковського]]
[[Категорія:Книги 1993]]
[[Категорія:Польські книги]]
[[Категорія:Польськомовні оповідання]]

title: «Відьмак. Останнє бажання»

Автор: Анджей Сапковський

Назва мовою оригіналу: Ostatnie życzenie

Дизайн обкладинки: CD PROJEKT S.A.

Мова: польська

Серія: «Відьмак»

Жанр: фентезі

Видавництво: SuperNOWA

Наступний твір: Меч Призначення

title: Видання українською

Перекладач(і): Сергій Легеза

Видавництво: КСД

title: пол. Wiedźmin

Форма: збірка оповідань

Автор: Анджей Сапковський

Опубліковано: 1986 рік, часопис «Фантастика»

Країна: Республіка Польща

Видання: 1990 рік, збірка «Відьмак»

Переклад: 1990 рік, журнал «Всесвіт»

Цикл: Відьмак

Наступний твір: Меч долі

Нагороди: Ignotus Award for Best Anthologyd (2003) Tähtifantasia Awardd (2011)


text:
# Анік
Ані́к (рос. Аник) — селище у складі Нев'янського міського округу Свердловської області.
Населення — 3 особи (2010, 4 у 2002).
Національний склад станом на 2002 рік: росіяни — 75 %.

wikiname: ukwiki

title: Анік

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = селище
 | тип_род         = селища
 | назва           = Анік
 | назва ін.       = {{lang-ru|Аник}}
 | карта розташування1 = Росія Свердловська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Свердловська область]]
 | район           = [[Нев'янський міський округ]]
 | поселення       =
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 3 особи ([[2010]]{{RUS-SVE-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
| lat_deg= 57
| lat_min= 35
| lat_sec= 33
 | lon_dir=E
| lon_deg= 60
| lon_min= 03
| lon_sec= 11
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Ані́к''' ({{lang-ru|Аник}}) — [[селище]] у складі [[нев'янський міський округ|Нев'янського міського округу]] [[свердловська область|Свердловської області]].

Населення — 3 особи ([[2010]], 4 у [[2002]]{{RUS-SVE-lingvarium}}).

Національний склад станом на 2002 рік: [[росіяни]] — 75 %.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|O-41-85}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=57.595299&lon=60.057964&z=13&show=/11781520/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=57.595299&lon=60.057964&z=13&show=/11781520/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{sverdl-obl-stub}}
{{нев'янський міський округ}}

[[Категорія:Населені пункти Нев'янського міського округу]]
[[Категорія:Селища Свердловської області]]

title: селище Анік

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Свердловська область

Муніципальний район: Нев'янський міський округ

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Анік · Анік


text:
# Браунерит
Браунерит — це гідратний мінерал, уранілкарбонат кальцію та калію, відкритий Якубом Плашілом з Інституту фізики Академії наук Чеської Республіки та його колегами у копальні «Сворност» у Яхимовському рудному районі, Західна Богемія, Чехія.
Кристали браунериту мають жовтий колір і склоподібний блиск. Мінерал хімічно схожий на лінекіт. Типовий матеріал зберігається в колекціях Департаменту мінералогії та петрології Національного музею в Празі, та мінералогічних колекціях Музею природознавства округу Лос-Анджелес.
Мінерал виявлений в рамках проєкту «Carbon Mineral Challenge».

## Місця знаходження
Чехія: копальня «Сворност», Яхимов, район Яхимов, Рудні Гори, Карловарський край, Богемія.

title: Браунерит

wikitext:
{{Мінерал}}
'''Браунерит'''<ref>{{УНМ2022|сторінка=59}}</ref> — це гідратний [[мінерал]], [[уранілкарбонат]] кальцію та калію, відкритий Якубом Плашілом з Інституту фізики [[Академія наук Чеської Республіки|Академії наук Чеської Республіки]] та його колегами у копальні «Сворност» у [[Яхимов]]ському рудному районі, Західна Богемія, [[Чехія]].

Кристали браунериту мають жовтий колір і склоподібний блиск. Мінерал хімічно схожий на [[лінекіт]]. [[Типовий зразок мінералу|Типовий матеріал]] зберігається в колекціях Департаменту мінералогії та петрології [[Національний музей (Прага)|Національного музею]] в Празі, та мінералогічних колекціях Музею природознавства округу Лос-Анджелес.<ref>{{Cite web |url=http://mineralchallenge.net/new-mineral-listing/#Braunerite |title=New Mineral Listing {{!}} Carbon Mineral Challenge |website=mineralchallenge.net |language=en-US |archive-url=https://web.archive.org/web/20170905053051/http://mineralchallenge.net/new-mineral-listing/#Braunerite |archive-date=2017-09-05 |url-status=dead |access-date=2017-08-25}}</ref>

Мінерал виявлений в рамках [[Проєкт «Carbon Mineral Challenge»|проєкту «Carbon Mineral Challenge»]].

== Місця знаходження ==
[[Чехія]]: копальня «Сворност», Яхимов, район Яхимов, [[Рудні гори|Рудні Гори]], Карловарський край, Богемія.

== Примітки ==
{{Reflist}}
[[Категорія:Карбонати (мінерали)]]
[[Категорія:Мінерали, що містять ураніл]]
[[Категорія:Мінерали калію]]
[[Категорія:Мінерали кальцію]]
[[Категорія:Гідратні мінерали]]

title: Загальні відомості

Статус IMA: затверджений (А)

Абревіатура: Bun

title: Ідентифікація

Сингонія: моноклінна сингонія

Просторова група: просторова група P2₁/cd

title: Інші характеристики

Типова місцевість: Svornost mined


text:
# Площа Бісмарка (Гайдельберг)
Площа Бісмарка або Бісмаркплац (нім. Bismarckplatz) — одна з центральних площ в Гайдельберзі. Розташована на межі районів Старого міста і Берггайму, тут закінчується Гауптштрасе, а міст Теодора Гойса веде через Некар в район Ноєнгайм. На рівні з площею Вілі Брандта перед залізничним вокзалом, площа Бісмарка є одним з двох головних вузлів громадського транспорту в Гайдельберзі.

## Історія
Територія теперішньої площі Бісмаркплац утворювала західний кордон міських укріплень з 1392 року, коли жителі сусіднього села Берггайм були змушені переселитися до новозбудованого передмістя. На початку XIX століття на південь від площі розташовувався міський ботанічний сад (нинішній міський сад, до 1845 року кладовище Святої Анни).
З 1847 по 1874 рік на теперішній центральній зеленій зоні площі (сад зі статуєю Бісмарка) існувала портова гавань з причалами. Оренда причалів була в той час важливим джерелом доходу для міста. Однак порт був погано сконструйований: доступ до Неккара був занадто вузьким, вода в гавані не обмінювалася з рікою і зацвітала. Крім того, з 1845 року зростав залізничний рух. Тому в 1874 році гавань засипали і на її місці збудували парк.
Вся ця територія майно отримано 3 листопада 1875 року отримала назву площа Бісмарка — на честь канцлера Отто фон Бісмарка та його 60-річчя. Сам Бісмарк часто бував у Гайдельберзі. З часом площа перетворилася на найважливішу транспортну розв'язку міста.
- Площа Бісмарка (1895)
- Бюст Бісмарка на площі роботи Адольфа фон Дондорфа[de]
- Адольф фон Дондорф створює скульптуру Бісмарка (1892)
- Центр Дармштетер-Гоф (колишній готельний комплекс)
- Вид на Бісмаркплац (2016)

У 1961 році на південній стороні площі відкрився універмаг Гортен (тепер Галерея Кауфгоф). Для його будівництва було знесено кілька старих будівель, зокрема колишні Ботанічний та Зоологічний інститути.
Наприкінці 1970-х років у рамках концепції модернізації міста тодішнього мера Райнгольда Цунделя було заборонено рух трамвая на прилеглій вулиці Гауптштрасе, і вулиця була перетворена на пішохідну зону. У рамках цих заходів площа Бісмаркплац набула свого нинішнього вигляду. У 1982 році було оновлено фасад універмагу Гортен, а в 1985 встановлений фонтан роботи подружжя скульпторів Мачинських-Деннінгоф (відомий як «колона спагеті»). Відкриття оновленої площі відбулося 6 липня 1986 року.

## Громадський транспорт
Площа Бісмарка є одним із центральних автобусних і трамвайних пунктів пересадки в Гайдельберзі. Тут проходять 4 трамвайних і понад 15 автобусних маршрутів. У безпосередній близькості від Бісмаркплац знаходиться стоянка таксі.

title: Площа Бісмарка (Гайдельберг)

wikitext:
[[Файл:Bismarkplatz_Heidelberg_Literaturtage_Beflaggt.jpg|міні|Прапори на площі Бісмарка, Гайдельберзькі дні літератури 2019]]
[[Файл:Plastik_Bismarckplatz_Heidelberg.jpg|міні|Так звана «колона спагеті» ({{lang-de|Spaghettisäule}})]]
'''Площа Бісмарка''' або '''Бісмаркплац''' ({{lang-de|Bismarckplatz}}) — одна з центральних площ в [[Гайдельберг|Гайдельберзі]]. Розташована на межі районів [[Старе місто Гайдельберга|Старого міста]] і [[Берггайм (Гайдельберг)|Берггайму]], тут закінчується [[Гауптштрасе (Гайдельберг)|Гауптштрасе]], а міст Теодора Гойса веде через [[Некар]] в район [[Ноєнгайм]]. На рівні з площею Вілі Брандта перед залізничним вокзалом, площа Бісмарка є одним з двох головних вузлів громадського транспорту в Гайдельберзі.

== Історія ==
Територія теперішньої площі Бісмаркплац утворювала західний кордон міських укріплень з 1392 року, коли жителі сусіднього села [[Берггайм (Гайдельберг)|Берггайм]] були змушені переселитися до новозбудованого передмістя. На початку XIX століття на південь від площі розташовувався [[Гайдельберзький ботанічний сад|міський ботанічний сад]] (нинішній міський сад, до 1845 року кладовище Святої Анни)<ref>{{Cite web |url=https://www.via-monumentum.de/index.php?article_id=45 |title=St. Annafriedhof in Heidelberg |accessdate=2023-06-09 |archive-date=2023-06-09 |archive-url=https://web.archive.org/web/20230609121720/https://www.via-monumentum.de/index.php?article_id=45 }}</ref>.

З 1847 по 1874 рік на теперішній центральній зеленій зоні площі (сад зі статуєю Бісмарка) існувала портова гавань з причалами<ref>Moutoux, Jules (ed.). [https://heidicon.ub.uni-heidelberg.de/#/detail/610332 Plan der Stadt Heidelberg.] Karlsruhe: Lithogr. Anstalt u. Druckerei v. J. Moutoux in Carlsruhe / Verlag von J. Moutoux.</ref><ref>Bühler, S. (1930). [https://heidicon.ub.uni-heidelberg.de/detail/610330 Stadtplan Heidelberg (Plan de Heidelberg / Heidelberg chez J. Engelmann).] Heidelberg: Engelmann.</ref>. Оренда причалів була в той час важливим джерелом доходу для міста<ref>Stadt Heidelberg. [https://www.heidelberg.de/hd/HD/Leben/Bergheim+_+Chronik.html «Bergheim — Chronik».] Retrieved 2022-03-04.</ref>. Однак порт був погано сконструйований: доступ до Неккара був занадто вузьким, вода в гавані не обмінювалася з рікою і зацвітала. Крім того, з 1845 року зростав залізничний рух. Тому в 1874 році гавань засипали і на її місці збудували парк.

Вся ця територія майно отримано 3 листопада 1875 року отримала назву площа Бісмарка — на честь канцлера [[Отто фон Бісмарк]]а та його 60-річчя<ref>[http://www.s197410804.online.de/Zeiten/1850.htm Heidelberger Geschichtsverein. Zeittafel zur Heidelberger Geschichte ab 1850.]</ref>. Сам Бісмарк часто бував у Гайдельберзі. З часом площа перетворилася на найважливішу транспортну розв'язку міста.

<gallery>
 VKHD-1.jpg|Площа Бісмарка (1895)
 Bismarckbüste.JPG|Бюст Бісмарка на площі роботи {{не перекладено|Адольф фон Дондорф|Адольфа фон Дондорфа|de|Adolf von Donndorf}}
 Adolf Donndorf modelliert Bismarck.JPG|Адольф фон Дондорф створює скульптуру Бісмарка (1892)
 DHC von oben.jpg|Центр Дармштетер-Гоф (колишній готельний комплекс)
 Heidelberg Bismarckplatz 20110410.jpg|Вид на Бісмаркплац (2016)
</gallery>

У 1961 році на південній стороні площі відкрився {{не перекладено|Гельмут Гортен|універмаг Гортен|en|Helmut Horten}} (тепер {{не перекладено|Галерея Кауфгоф|Галерея Кауфгоф|de|Galeria Kaufhof}}). Для його будівництва було знесено кілька старих будівель, зокрема колишні Ботанічний та Зоологічний інститути<ref>Timo Teufert: Als die Innenstadt ihr Gesicht veränderte. In: Rhein-Neckar-Zeitung. Ausgabe 34. Heidelberg 26. November 2013.</ref>.

Наприкінці 1970-х років у рамках концепції модернізації міста тодішнього мера {{не перекладено|Райнгольд Цундель|Райнгольда Цунделя|de|Reinhold Zundel}} було заборонено рух трамвая на прилеглій вулиці [[Гауптштрасе (Гайдельберг)|Гауптштрасе]], і вулиця була перетворена на [[Пішохідна зона|пішохідну зону]]. У рамках цих заходів площа Бісмаркплац набула свого нинішнього вигляду. У 1982 році було оновлено фасад універмагу Гортен, а в 1985 встановлений фонтан роботи подружжя скульпторів {{не перекладено|Мачинські-Деннінгоф|Мачинських-Деннінгоф|de|Matschinsky-Denninghoff}} (відомий як «колона спагеті»). Відкриття оновленої площі відбулося 6 липня 1986 року<ref name="Haidelberg-Zeiten-1965">[http://www.s197410804.online.de/Zeiten/1965.htm Heidelberger Geschichtsverein. Zeittafel zur Heidelberger Geschichte ab 1965.]</ref>.

== Громадський транспорт ==
Площа Бісмарка є одним із центральних автобусних і трамвайних пунктів пересадки в Гайдельберзі. Тут проходять 4 трамвайних і понад 15 автобусних маршрутів. У безпосередній близькості від Бісмаркплац знаходиться стоянка таксі.

== Примітки ==
{{примітки}}
[[Категорія:Вулиці Гайдельберга]]


text:
# Ларс Бйорн
Ларс Бйорн (швед. Lars Björn; 16 грудня 1931, Стокгольм — 15 серпня 2024) — шведський хокеїст, що грав на позиції захисника. Грав за збірну команду Швеції.

## Ігрова кар'єра
Професійну хокейну кар'єру розпочав 1949 року.
Усю професійну клубну ігрову кар'єру, що тривала 18 років, провів, захищаючи кольори команди «Юргорден». У складі «Юргордена» 9-разовий чемпіон Швеції.
Виступав за збірну Швеції у складі якої він провів 217 матчів, та став двічі чемпіоном світу ще двічі здобув бронзові нагороди у 1952 також в його активі бронзова медаль Олімпіади.

## Нагороди та досягнення
- Чемпіон Швеції в складі «Юргорден» — 1950, 1954, 1955, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963.
- Найкращий захисник чемпіонату світу — 1954.

## Інше
Він є прадідом гравця НХЛ випускника Корнельського університету, Дугласа Мюррея, який захищав кольори команд «Сан-Хосе Шаркс», «Піттсбург Пінгвінс» та «Монреаль Канадієнс».

title: Ларс Бйорн

wikitext:
{{Infobox Ice Hockey Player
| name          = {{прапорець|SWE}} Ларс Бйорн
| image         = Lasse Bjorn.jpg
| image_caption =
| image_size    = 200пкс
| position      = [[Захисник (хокей із шайбою)|захисник]]
| shoots        = лівий
| height        = 193 см
| weight        = 103 кг
| played_for    = [[Юргорден (хокейний клуб)|«Юргорден»]]
| ntl_team      =  {{Прапорець|SWE}} [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|Швеція]]
| birth_date    = 16.12.1931
| birth_place   = [[Стокгольм]], [[Швеція]]
| death_date    = 15.8.2024
| draft         =
| draft_year    =
| draft_team    =
| career_start  = 1949
| career_end    = 1966
| halloffame    =
}}
{{MedalTableTop}}
{{MedalSport | [[Хокей із шайбою]]}}
{{MedalCountry | {{ih|SWE}} }}
{{MedalCompetition | [[Хокей на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]] }}
{{MedalBronze | [[Хокей на зимових Олімпійських іграх 1952|1952 Осло]] }}
{{MedalCompetition | [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою|Чемпіонат світу]] }}
{{MedalBronze | [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 1958|1958 Осло]] }}
{{MedalGold | [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 1957|1957 Москва]] }}
{{MedalBronze | [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 1954|1954 Стокгольм]] }}
{{MedalGold | [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 1953|1953 Базель та Цюрих]] }}
{{MedalBottom}}
'''Ларс Бйорн''' ({{lang-sv|Lars Björn}}; [[16 грудня]] [[1931]], [[Стокгольм]] — [[15 серпня]] [[2024]]) — шведський [[хокей із шайбою|хокеїст]], що грав на позиції [[Захисник (хокей із шайбою)|захисник]]а. Грав за [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|збірну команду Швеції]].

== Ігрова кар'єра ==
Професійну хокейну кар'єру розпочав 1949 року.

Усю професійну клубну ігрову кар'єру, що тривала 18 років, провів, захищаючи кольори команди [[Юргорден (хокейний клуб)|«Юргорден»]]. У складі «Юргордена» 9-разовий чемпіон Швеції.

Виступав за [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|збірну Швеції]] у складі якої він провів 217 матчів,<ref>{{cite web |url=http://www.swehockey.se/ImageVault/Images/id_534/ImageVaultHandler.aspx |title=200-klubben |accessdate=2010-10-09 |publisher=[[Шведський хокейний союз]] |language=шведська |archive-date=6 жовтня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20131006085538/http://www.swehockey.se/ImageVault/Images/id_534/ImageVaultHandler.aspx }}</ref> та став двічі чемпіоном світу ще двічі здобув бронзові нагороди у 1952 також в його активі бронзова медаль Олімпіади.<ref>{{cite web |url=http://www.swehockey.se/ImageVault/Images/id_537/ImageVaultHandler.aspx |title=Team Sweden players record in World Championship, Olympic Games, World Cup Cup of Hockey and Canada Cup year by year since 1920 |accessdate=2010-10-09 |publisher=[[Шведський хокейний союз]] |archive-date=6 жовтня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20131006093450/http://www.swehockey.se/ImageVault/Images/id_537/ImageVaultHandler.aspx }}</ref>

== Нагороди та досягнення ==
* Чемпіон Швеції в складі «[[Юргорден (хокейний клуб)|Юргорден]]» — 1950, 1954, 1955, 1958, 1959, 1960, 1961, 1962, 1963.
* [[Найкращі гравці чемпіонатів світу з хокею із шайбою|Найкращий захисник]] чемпіонату світу — 1954.

== Інше ==
Він є прадідом гравця НХЛ випускника [[Корнелльський університет|Корнельського університету]], Дугласа Мюррея, який захищав кольори команд «[[Сан-Хосе Шаркс]]», «[[Піттсбург Пінгвінс]]» та «[[Монреаль Канадієнс]]».<ref>{{cite news |title=Svensk NHL-doldis gjorde första målet |url=http://www.dn.se/sport/ishockey/svensk-nhl-doldis-gjorde-forsta-malet |publisher=[[Dagens Nyheter]] |language=Swedish |date=2008-02-22 |accessdate=2011-11-12 |archive-date=2 квітня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190402223410/https://www.dn.se/sport/ishockey/svensk-nhl-doldis-gjorde-forsta-malet/ }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{Ice Hockey Stats}}

{{DEFAULTSORT:Бйорн}}

[[Категорія:Уродженці Стокгольма]]
[[Категорія:Шведські хокеїсти]]
[[Категорія:Гравці збірної Швеції з хокею]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 1952]]
[[Категорія:Бронзові призери зимових Олімпійських ігор 1952]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 1956]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 1960]]
[[Категорія:Хокеїсти «Юргордена»]]
[[Категорія:Шведські бронзові олімпійські медалісти]]

title: Ларс Бйорн

Народився: 16 грудня 1931 · Стокгольм, Швеція

Помер: 15 серпня 2024 (92 роки)

Позиція: захисник

Кидок: лівий

Проф. клуби: «Юргорден»

Нац. збірна: Швеція

title: Олімпійські ігри

Бронза: 1952 Осло

title: Чемпіонат світу

Бронза:
1958 Осло
1954 Стокгольм

Золото:
1957 Москва
1953 Базель та Цюрих


text:
# Паттадакал
Паттадакал (англ. Pattadakal, каннада: ಪಟ್ಟದ್ಕಲ್ಲು) — невеличке місто в індійському штаті Карнатака, розташоване в окрузі Баґалкот на березі річки Малапрабха. Воно знаходиться за 22 км від міста Бадамі і 10 км від Айхола.
Група пам'яток 8 століття у місті є кульмінацією стилю весара індуїстської архітектури, ці пам'ятки з 1987 року входять до списку Світової спадщини ЮНЕСКО. У місті загалом представлені дравидійські та наґарські (індоарійські) стилі.

title: Паттадакал

wikitext:
{{Infobox Settlement
 | official_name = Паттадакал
 | native_name = ''Pattadakal''<br />ಪಟ್ಟದ್ಕಲ್ಲು
 | nickname =
 | motto =
 | image_skyline = Group of monuments At Pattadakal.jpg
 | image_caption = Група монументів у Паттадакалі
 | image_flag =
 | image_seal =
 | image_dot_map =
 | dot_mapsize =
 | dot_x =
 | dot_y =
 | dot_map_caption =
 | pushpin_map_caption = Розташування міста на мапі штату [[Карнатака]]
 | pushpin_map = Карнатака
 | subdivision_type = Країна
 | subdivision_type1 = Штат
 | subdivision_type2 = Округ
 | subdivision_name = [[Індія]]
 | subdivision_name1 = [[Карнатака]]
 | subdivision_name2 = [[Баґалкот (округ)|Баґалкот]]
 | established_title =
 | established_date =
 | established_title2 =
 | established_date2 =
 | government_type =
 | leader_title =
 | leader_name =
 | area_magnitude =
 | area_total_sq_mi =
 | area_total_km2 =
 | area_land_sq_mi =
 | area_land_km2 =
 | area_water_sq_mi =
 | area_water_km2 =
 | area_urban_sq_mi =
 | area_urban_km2 =
 | area_metro_km2 =
 | area_metro_sq_mi =
 | population_as_of= 2001
 | population_footnotes =
 | population_total =
 | population_urban =
 | population_metro =
 | population_density_sq_mi =
 | population_density_km2 =
 | timezone = [[UTC+5:30]]
 | utc_offset =
 | timezone_DST =
 | utc_offset_DST =
 | latd = 16 | latm = 1 | lats = 9 | latNS = N
 | longd = 75 | longm = 52 | longs = 55 | longEW = E
 | elevation_footnotes=
 | elevation_ft =
 | elevation_m =
 | website =
 | footnotes =
}}

'''Паттадакал''' ({{lang-en|Pattadakal}}, [[каннада]]: ಪಟ್ಟದ್ಕಲ್ಲು) — невеличке місто в [[Індія|індійському]] штаті [[Карнатака]], розташоване в окрузі [[Баґалкот (округ)|Баґалкот]] на березі річки [[Малапрабха]]. Воно знаходиться за 22 км від міста [[Бадамі]] і 10 км від [[Айхол]]а.

Група пам'яток 8 століття у місті є кульмінацією стилю [[весара]] [[індуїзм|індуїстської]] архітектури, ці пам'ятки з 1987 року входять до списку [[Світова спадщина ЮНЕСКО|Світової спадщини]] [[ЮНЕСКО]]. У місті загалом представлені дравидійські та наґарські (індоарійські) стилі.

{{Об'єкт Світової спадщини
 | назва               = Група пам'яток Паттадакала
 | назва(офіційна-WHS) = ''Group of Monuments at Pattadakal''
 | зображення          = Pattadakal1.JPG
 | підпис зображення   = Храм Вірапакша в дравидійському стилі
 | країна              = {{IND}}
 | тип                 = Культурний
 | критерії            = iii, iv
 | ID                  = 239
 | регіон ЮНЕСКО       = Азія і Океанія
 | рік                 = 1987
 | внесено зміни       =
 | під загрозою        =
 | карта розташування  =
 | підпис карти        =
 | lat_NS = N |lat_deg = |lat_min = |lat_sec =
 | lon_EW = E |lon_deg = |lon_min = |lon_sec =
 | region              =
 | CoordScale          =
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Світова спадщина в Індії}}

[[Категорія:Міста Індії]]
[[Категорія:Світова спадщина в Індії]]

title: Координати: 16°1′9″ пн. ш. 75°52′55″ сх. д. / 16.01917° пн. ш. 75.88194° сх. д.

Країна: Індія

Штат: Карнатака

Округ: Баґалкот

ПаттадакалРозташування міста на мапі штату Карнатака

title: Group of Monuments at Pattadakal

Group of Monuments at Pattadakal: Світова спадщина

Group of Monuments at Pattadakal: Храм Вірапакша в дравидійському стилі

Group of Monuments at Pattadakal: Паттадакал. Карта розташування: Земля · Паттадакал

Тип: Культурний

Критерії: iii, iv

Регіон: Азія і Океанія


text:
# Карикатура
Карикату́ра (італ. caricatura, від caricare — перевантажувати, перебільшувати) — викривлене зображення людини, типажу чи дії, зазвичай створене з розважальною метою. Комічного ефекту в карикатурі досягають за допомогою перебільшення найхарактерніших рис, проведенням аналогії чи уподібненням до іншої істоти або об'єкта. Майстер, який створює карикатури, називається карикатуристом.

## Особливості термінології
Є певні розходження між тим, як розуміють слово карикатура в англомовному світі та в Україні. Слово caricature означає глузливий або смішний малюнок реальної людини з перебільшеними рисами зовнішності, шарж, тому розуміється як різновид портрету.
Слово cartoon натомість позначає зображення вигаданих персонажів. Це мальована пародія, жарт («смішні картинки»). Преса української діаспори його передавала англіцизмом картун.
Термін картун пов'язаний з мистецтвознавчим терміном картон, що має значення картини, фрески, гобелена (декоративної тканини) або вітражу. Вживатися для позначення гумористичних ілюстрацій в журналах і газетах це поняття почало у XIX столітті. Вперше це зробив британський журнал гумору і сатири «Punch» у 1843 році, коли використав гумористичний термін на позначення сатиричних малюнків, особливо тих, автором яких був Джон Ліч. Починаючи з XX століття, слово картун також стало означати комічні серії (comic strips) та анімаційні фільми.
З 2010-х набуває вжитку словосполучення «іронічна графіка». Іноді його вживають просто як синонім слова «карикатура», але частіше — для робіт із філософським підтекстом (кількома вимірами підтекстів). Іронічна графіка не розважає; вона звертає увагу на одвічні проблеми людського буття, візуально виражає світогляд, ставлення до влади, політики тощо митця.

## Політичні карикатури
Політична карикатура — це малюнок, який пов'язаний з поточними, в основному політичними подіями або особами, та часто містить текстовий коментар. Художня майстерність у таких зображеннях поєднується з гіперболою і сатирою, щоб висміяти і привернути увагу влади та суспільства до корупції та інших соціальних проблем.

## Історія
Першими зображеннями, які можна охарактеризувати як карикатури, є малюнки на давньогрецьких вазах і теракотові статуетки, пов'язані з театральними комедіями. Протягом середньовіччя романські та готичні скульптори висміювали людські недоліки, зображаючи їх у кам'яних капітелях і дерев'яних різьблених сидіннях.
Карикатурні зображення присутні на картинах Пітера Брейгеля Старшого та Ієроніма Босха. Але карикатура в сенсі сатиричного портрета конкретної особи вперше з'явилася в Агостіно Карраччі. Перші карикатури на людей, чиї імена відомі й сьогодні, належать Лоренцо Берніні. Саме слово карикатура найраніше вжили італієць Аннібале Карраччі та його брат Агостіно щодо деяких створених ними перебільшених портретних ескізів.
Англійський художник Томас Роулендсон створив комічні образи багатьох публічних персонажів свого часу: герцогів, актрис, аукціоністів, авторів дешевого чтива. Особливу увагу він надавав помпезним костюмам і перебільшеним тілесним формам. Його сучасник Джеймс Гілрей, знаменитий як автор політичних карикатур, використовував драматичне відчуття ситуації та аналогії. У 1830 році в Лондоні почав виходити щомісячник «Monthly Sheet of Caricatures», а в 1841 — «Punch». Джон Ліч став одним із найвідоміших його ілюстраторів.
У Франції в XIX столітті в цьому жанрі працював Оноре Дом'є, відомий своїми нарізками політичних карикатур в антимонархічному тижневику «La Caricature». В 1835 році французька влада заборонила політичну карикатуру, після чого Дом'є перейшов до карикатури соціальної. Ключем до його успіху як сатирика була здатність поєднувати психічний стан суб'єкта з фізичним недоліком. Французький гравер і плакатист Жюль Шере розробив дешевий тип кольорової літографії, що використовується в плакатному мистецтві та видавничій справі. В той час як газетні карикатури набули популярності, ряд художників, зокрема Джеймс Вістлер, Тулуз Лотрек, Джордж Грос і Бен Шен, продовжували традицію карикатури в живописі.
У роки після Першої світової війни, зі зростанням популярності газет та інших періодичних видань, цей жанр пережив ренесанс у Сполучених Штатах, коли карикатура набула популярності, не поступаючись фотографії. Ел Гіршфельд і Мігель Коваррубіас вирізнялися в цей час барвистими та витонченими карикатурами, що були не просто їдкими візуальними коментарями. У Британії журнал «Punch» підтримував традицію політичної та соціальної карикатури протягом 1950—1992 років. Американський карикатурист Девід Левін прославився карикатурами на відомих письменників і політиків у журналах «Time», «Playboy» та «New York Times». Ілюстратор журналу «MAD» Морт Друкер понад п'ять десятиліть був славетний сатиричними карикатурами на кінозірок і телевізійних акторів. Англійський карикатурист та ілюстратор Джеральд Ентоні Скарф створював карикатури для «The New Yorker», «The Sunday Times», «Punch» та багатьох інших видань. Альберт Гіршфельд був американським карикатуристом, найвідомішим своїми чорно-білими портретами знаменитостей і зірок Бродвею.
Сучасні відомі карикатуристи/картуністи: Мартін Роусон, Білл Воттерсон, Майк Джадж, Брюс МакКіннон, Грем Маккей, Алан Мур, Кевін Сміт, Манджул, Джерум Снелдерс, Халід Албайх, Сатіш Ачарія, Запіро, Берклі Бредед, Мартін Першейд, Петер Клузен, Альбер Удерзо, Леонардо Ортолані.

## Карикатура в Україні
На території України перші спроби карикатурних зображень наявні у середньовічних мініатюрах, зокрема у «Київському Псалтирі» (1396), Радзивиллівському літописі (XV ст.), книжкових гравюрах XVII ст., в іконописі (теми «Страшного суду»), народному малярстві («Козак Мамай»), портретах польських вельмож і козацьких гетьманів. Кілька карикатур і шаржів створив Тарас Шевченко.
Поширення карикатур в Україні пов'язане з розвитком української періодики. Від II половини XIX ст. українські художники-карикатуристи згуртовувалися навколо гумористично-сатиричних часописів, переважно на заході Україні, зокрема «Страхопудъ». Першими відомими українськими карикатуристами у 1860-і pоки стали Анатоль Вахнянин у Львові, Ю. Мороз у Коломиї. В більшості тогочасних журналів і газет не зазначали прізвищ карикатуристів, проте відомі такі імена, як Степан Томасевич, Теофіл Копистинський, Корнило Устиянович, Тит Романчук, Лев Турбацький. Першим суто українським гумористично-сатиричним журналом із карикатурами був «Сова», що видавався на Закарпатті в Ужгороді з 1871 року. Українську сатиричну графіку наприкінці XIX ст. розвивали Теофіл Терлецький, Микола Івасюк та Порфирій Мартинович.
На початку XX ст. сформувався український національний почерк карикатури. Після революції 1905 у Російській імперії в Україні стали видавати журнали «Шершень», «Хрін», «Забіяка» (згодом заборонені царською владою), для яких малювали художники-карикатуристи Іван Бурячок, Фотій Красицький, Опанас Сластіон, Іван Шульга, Володимир Різниченко. В Галичині тим часом друкувалися часописи «Зеркало» (1889—1908) та «Комар» (1900–05), де публікувався художник-карикатурист Ярослав Пстрак. У США та Канаді в 1900-1920-і роки малювали карикатури такі українські емігранти, як Яків Майданик. За доби УНР започатковано видання журналів «Будяк» (1917), «Ґедзь» (1917—1918), «Реп'ях» (1918), де публікували карикатури й шаржі Іван Бурячок, Охрім Судомора, Іван Косинін, а також ілюстратори під псевдонімами Стецько, Г. Злотий, Юрко, П. Коцький, Боф та ін.
Після насадження в Україні радянської влади карикатура набула виразного комуністичного спрямування. В 1920-і роки в Україні видавали гумористичний журнал «Червоний перець», але головним жанром сатиричної графіки став політичний плакат. Серед провідних українських карикатуристів того часу — Казимир Агніт-Следзевський, Олександр Довженко, Лев Каплан, Олександр Козюренко, Бернард Кратко, Анатолій Петрицький, Борис Шаповал. 1920–1930-і роки характеризуються піднесенням української карикатури й шаржу в Галичині. Там виходили журнали «Будяк» (1921—1923), «Маски» (1923), «Жорна» (1933—1934), «Зиз» (1924—1933), «Комар» (1933—1939) з малюнками таких митців, як Павло Ковжун, Роберт Лісовський, Микола Бутович, Лев Ґец. Існували й такі журнали, як «Вікна УкРОСТА», орієнтовані на людей неписьменних, а тому наповнені карикатурними коміксами. У 1920-і роки існувала українська таборова преса, значну частину якої становили гумористично-сатиричні газети й журнали. Більшість авторів цих малюнків залишаються невідомими або сховані за псевдонімами.
Головним гумористичним журналом УРСР став «Перець», в якому з 1941 року працювали вцілілі в часи сталінських репресій художники-карикатуристи. За завданням КПРС ілюстратори розробляли антинаціоналістичну тематику, викривали капіталістів, прославляли «щасливе» радянське життя. Великого значення надавали викриттю «сил світової реакції», імперіалізму, боротьбі з «пережитками капіталізму», антирелігійній пропаганді, а також побутовій карикатурі. Саме через «Перець» комікс на довгі роки отримав у українській культурі статус суто гумористичного виду мистецтва.
Підпільна періодика ОУН та УПА нараховує кілька гумористично-сатиричних часописів: «Оса» (1942), «Український перець» (1944—1947), «Повстанське кропило» (1944—1945), «Хрін». Карикатури й шаржі, антирадянські сатиричні листівки створювали Ніл Хасевич, Степан Радиш, художник під псевдонімом Астра. З діаспорних видань відомий журнал «Точило» (1930–1940-і, Вінніпеґ), «Комар» (1949—1950, Вінніпеґ), «Мітла» (1949–1960-і, Буенос-Айрес), «Запроторений комар — Їжак» (1946—1948, м. Ельванґен, Мюнхен, Німеччина) та «Лис Микита» (1951—1991, м. Детройт, США). Їх ілюстрували Едвард Козак, Михайло Левицький, Яків Гніздовський, Олександр Климко та ін. Підпільні карикатури висміювали як німецьку, так і радянську владу в Україні.
Відомими карикатуристами УРСР після Другої світової війни були Анатолій Базилевич, Ігор Александрович, Анатолій Арутюнянц, Казимир Агніт-Следзевський, Сергій Герасимчук, Володимир Гливенко.
Період Незалежності позначився новими карикатуристами, хоча сама карикатура набула космополітичних ознак. Значна частина карикатур початку 1990-х була сороміцького змісту. Карикатуристи згуртувалися навколо журналів «Перець» (Київ) і «Всесміх» (Торонто). Саме в перше десятиліття Незалежності українська карикатура стала широко відома по світу завдяки тому, що в митців з'явилася змога легально брати участь у міжнародних конкурсах. З 1994 по 2003 виходила гумористична газета для дітей «Перченя» (раніше була додатком до «Перця»). У 2000-і українська карикатура помітно змістилася в політичну площину. Багато карикатуристів уклали угоди з конкретними виданнями, не маючи права публікуватися в інших. Російська збройна агресія Росії проти України спонукала до сплеску карикатурної творчості. Поміж відомих карикатуристів незалежної України: Володимир Казаневський, Костянтин Казанчев, Сергій Семендяєв, Віктор Голуб, Олег Гуцол, Юрій Журавель, Анатолій Василенко, Олег Смаль.

## Галерея
- Карикатура Лоренцо Берніні, XVII ст.
- «Бонапарт, почувши про перемогу Нельсона…». Карикатура Джеймса Гілрея, 1798 р.
- Карикатура Джеймса Гілрея на вальс — танець, який вважався в Англії початку XIX ст. непристойним, 1810 р.
- Карикатура на кринолінові спідниці в журналі «Punch» 1858 р.
- «Грабіжники світу»: Німеччина, Британія та Росія на карикатурі Томаса Неста, 1885 р.
- Атанас Девід, провінційний секретар Квебеку на карикатурі Артура Джорджа Рейсі, 1922 р.
- «Цікаво, скільки триватиме медовий місяць?». Карикатура Кліффорда Кеннеді Беррімена на пакт Молотова — Ріббентропа, 1939 р.
- Американський плакат-карикатура на Хірохіто, Гітлера та Муссоліні. «Не сповільнюйся… вони не будуть», 1942 р.
- Карикатура Карлоса Латуфа на ізраїльсько-палестинський мир, 2009 р.
- Карикатура на Наталію Поклонську, 2014 р.
- Карикатура Герхардта Геппа, 2009 р.

title: Карикатура

wikitext:
[[Файл:Caricature gillray plumpudding.jpg|міні|Карикатура [[Джеймс Гілрей|Джеймса Гілрея]] на [[Наполеон]]а та [[Вільям Пітт (молодший)|Вільяма Пітта]], що ділять між собою світ, 1809 р.]]
'''Карикату́ра''' ({{lang-it|caricatura}}, від ''caricare'' — перевантажувати, перебільшувати) — викривлене зображення людини, типажу чи дії, зазвичай створене з розважальною метою. [[комізм|Комічного ефекту]] в карикатурі досягають за допомогою перебільшення найхарактерніших рис, проведенням аналогії чи уподібненням до іншої істоти або об'єкта. Майстер, який створює карикатури, називається карикатуристом.

== Особливості термінології ==
Є певні розходження між тим, як розуміють слово ''карикатура'' в англомовному світі та в Україні. Слово ''caricature'' означає глузливий або смішний малюнок реальної людини з перебільшеними рисами зовнішності<ref>{{cite web |url=http://www.merriam-webster.com/dictionary/caricature |title=Caricature |work=Free Merriam-Webster Dictionary |language=англ. |accessdate=2 квітня 2015 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402090550/http://www.merriam-webster.com/dictionary/caricature }}.</ref>, [[шарж]]<ref>''Українсько-англійський словник'' / Укл. [[Костянтин-Генрі Андрусишин|К. Андрусишин]], Я. Крет. — Видавництво Торонтського університету, 1981.</ref>, тому розуміється як різновид [[портрет]]у<ref name=":0">{{Cite web|title=Caricature Art: History, Characteristics|url=http://www.visual-arts-cork.com/caricature-art.htm|website=www.visual-arts-cork.com|accessdate=2022-12-06}}</ref>.

Слово ''cartoon'' натомість позначає зображення вигаданих персонажів. Це мальована пародія, жарт («смішні картинки»)<ref>Наталія Зикун. [http://lnu.edu.ua/faculty/jur/publications/visnyk38/Visnyk%2038_final.pdf Карикатура в сучасних українських ЗМІ і традиції української сатиричної журналістики] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402165248/http://lnu.edu.ua/faculty/jur/publications/visnyk38/Visnyk%2038_final.pdf |date=2 квітня 2015 }} // ''Вісник Львівського університету. Серія журналістика.'' — 2013. — Вип. 38. — С. 26-32.</ref>. Преса української діаспори його передавала [[англіцизм]]ом ''картун''<ref>[http://www.svoboda-news.com/arxiv/pdf/1939/Svoboda-1939-268.pdf Заповідають Фінляндії долю Польщі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402233808/http://www.svoboda-news.com/arxiv/pdf/1939/Svoboda-1939-268.pdf |date=2 квітня 2015 }} // ''Свобода. Український щоденник.'' — 1939. — Ч. 268. — С. 1.</ref><ref>Іван Смолій. [https://archive.org/stream/student1988novem2110unse#page/16/mode/2up Makhno mania] // ''Студент.'' — 1988. — Т. 21. — №. 103. — С. 12.</ref>.

Термін ''картун'' пов'язаний з мистецтвознавчим терміном ''[[Картон (мистецтво)|картон]]'', що має значення картини, [[фрески]], [[гобелен]]а (декоративної тканини) або [[вітраж]]у. Вживатися для позначення гумористичних ілюстрацій в журналах і газетах це поняття почало у XIX столітті. Вперше це зробив британський журнал гумору і сатири «[[Панч (журнал)|Punch]]» у 1843 році, коли використав гумористичний термін на позначення сатиричних малюнків, особливо тих, автором яких був Джон Ліч. Починаючи з XX століття, слово ''картун'' також стало означати комічні серії (''comic strips'') та анімаційні фільми.

З 2010-х набуває вжитку словосполучення ''«іронічна графіка»''. Іноді його вживають просто як синонім слова «карикатура», але частіше — для робіт із філософським підтекстом (кількома вимірами підтекстів). Іронічна графіка не розважає; вона звертає увагу на одвічні проблеми людського буття, візуально виражає світогляд, ставлення до влади, політики тощо митця<ref>{{Cite web|url=https://firtka.if.ua/blog/print/literaturnomuzicnij-performans-uria-andruhovica-prezentuut-sogodni-v-ivanofrankivsku47668|website=firtka.if.ua|accessdate=2023-08-20|title=Літературно-музичний перформанс Юрія Андруховича презентують сьогодні в Івано-Франківську}}</ref><ref>{{Cite web|title=«Попит на гумор у народі дуже великий»|url=https://day.kyiv.ua/article/media/popyt-na-humor-u-narodi-duzhe-velykyy|website=day.kyiv.ua|accessdate=2023-08-20|language=uk}}</ref>.

== Політичні карикатури ==
{{main|Політична карикатура}}
Політична карикатура — це малюнок, який пов'язаний з поточними, в основному політичними подіями або особами, та часто містить текстовий коментар. Художня майстерність у таких зображеннях поєднується з гіперболою і сатирою, щоб висміяти і привернути увагу влади та суспільства до корупції та інших соціальних проблем.

== Історія ==
[[Файл:Carriers of the New Black Plague.jpg|міні|Карикатура на диктаторські режими, 1938 р.]]
Першими зображеннями, які можна охарактеризувати як карикатури, є малюнки на давньогрецьких вазах і теракотові статуетки, пов'язані з театральними комедіями. Протягом середньовіччя романські та готичні скульптори висміювали людські недоліки, зображаючи їх у кам'яних [[Капітель|капітелях]] і дерев'яних різьблених сидіннях<ref name=":1">{{Cite web|title=caricature and cartoon - Social satire {{!}} Britannica|url=https://www.britannica.com/art/caricature-and-cartoon/Social-satire|website=www.britannica.com|accessdate=2022-12-06|language=en}}</ref>.

Карикатурні зображення присутні на картинах [[Пітер Брейгель Старший|Пітера Брейгеля Старшого]] та [[Ієронім Босх|Ієроніма Босха]]. Але карикатура в сенсі сатиричного портрета конкретної особи вперше з'явилася в [[Агостіно Карраччі]]. Перші карикатури на людей, чиї імена відомі й сьогодні, належать [[Лоренцо Берніні]]<ref name=":1" />. Саме слово карикатура найраніше вжили італієць [[Аннібале Карраччі]] та його брат Агостіно щодо деяких створених ними перебільшених портретних ескізів<ref name=":0" />.

Англійський художник [[Томас Роулендсон]] створив комічні образи багатьох публічних персонажів свого часу: герцогів, актрис, аукціоністів, авторів дешевого чтива. Особливу увагу він надавав помпезним костюмам і перебільшеним тілесним формам. Його сучасник [[Джеймс Гілрей]], знаменитий як автор політичних карикатур, використовував драматичне відчуття ситуації та аналогії. У 1830 році в Лондоні почав виходити щомісячник «Monthly Sheet of Caricatures», а в 1841 — «[[Панч (журнал)|Punch]]»<ref name=":1" />. Джон Ліч став одним із найвідоміших його ілюстраторів<ref name=":0" />.

У Франції в XIX столітті в цьому жанрі працював [[Оноре Дом'є]], відомий своїми нарізками політичних карикатур в антимонархічному тижневику «La Caricature». В 1835 році французька влада заборонила політичну карикатуру, після чого Дом'є перейшов до карикатури соціальної. Ключем до його успіху як сатирика була здатність поєднувати психічний стан суб'єкта з фізичним недоліком. Французький гравер і плакатист [[Жуль Шере|Жюль Шере]] розробив дешевий тип кольорової літографії, що використовується в плакатному мистецтві та видавничій справі. В той час як газетні карикатури набули популярності, ряд художників, зокрема [[Джеймс Вістлер]], [[Анрі Тулуз-Лотрек|Тулуз Лотрек]], Джордж Грос і Бен Шен, продовжували традицію карикатури в живописі<ref name=":0" />.

У роки після [[Перша світова війна|Першої світової війни]], зі зростанням популярності газет та інших періодичних видань, цей жанр пережив ренесанс у Сполучених Штатах, коли карикатура набула популярності, не поступаючись фотографії. Ел Гіршфельд і Мігель Коваррубіас вирізнялися в цей час барвистими та витонченими карикатурами, що були не просто їдкими візуальними коментарями. У Британії журнал «Punch» підтримував традицію політичної та соціальної карикатури протягом 1950—1992 років<ref name=":0" />. Американський карикатурист Девід Левін прославився карикатурами на відомих письменників і політиків у журналах «[[Тайм (журнал)|Time]]», «[[Playboy]]» та «[[Нью-Йорк таймс|New York Times]]». Ілюстратор журналу «MAD» Морт Друкер понад п'ять десятиліть був славетний сатиричними карикатурами на кінозірок і телевізійних акторів. Англійський карикатурист та ілюстратор Джеральд Ентоні Скарф створював карикатури для «[[Нью-Йоркер|The New Yorker]]», «[[Санді таймс|The Sunday Times]]», «Punch» та багатьох інших видань. Альберт Гіршфельд був американським карикатуристом, найвідомішим своїми чорно-білими портретами знаменитостей і зірок [[Бродвей|Бродвею]]<ref>{{Cite web|title=Caricature Art: The Fascinating History of the Art of Exaggeration|url=https://mymodernmet.com/caricature-art/|website=My Modern Met|date=2021-11-16|accessdate=2022-12-06|language=en|first=Emma|last=Taggart}}</ref>.

Сучасні відомі карикатуристи/картуністи: Мартін Роусон, Білл Воттерсон, Майк Джадж, Брюс МакКіннон, Грем Маккей, Алан Мур, Кевін Сміт, Манджул, Джерум Снелдерс, Халід Албайх, Сатіш Ачарія, Запіро, Берклі Бредед, Мартін Першейд, Петер Клузен, Альбер Удерзо, Леонардо Ортолані<ref>{{Cite web|title=Top 20 Most Famous Cartoonists in The World 2022|url=https://www.pouted.com/most-famous-cartoonists-in-world/|website=Pouted Magazine|date=2022-06-13|accessdate=2023-01-25|language=en-US|first=H. M.|last=Kotb}}</ref>.

== Карикатура в Україні ==
[[Файл:Журнал Всесвіт (№11, липень 1992).jpg|міні|Обкладинка журналу «Всесміх» (№ 11, липень 1992)]]
На території України перші спроби карикатурних зображень наявні у середньовічних [[Мініатюра (живопис)|мініатюрах]], зокрема у «<nowiki/>[[Київський Псалтир|Київському Псалтирі]]<nowiki/>» (1396), [[Радзивіллівський літопис|Радзивиллівському літописі]] (XV ст.), книжкових гравюрах XVII ст., в іконописі (теми «Страшного суду»), народному малярстві («<nowiki/>[[Козак Мамай]]<nowiki/>»), портретах польських вельмож і козацьких гетьманів. Кілька карикатур і [[шарж]]ів створив [[Шевченко Тарас Григорович|Тарас Шевченко]]<ref name=":2">{{Cite web|title=Карикатура — Енциклопедія Сучасної України|url=https://esu.com.ua/article-9807|website=esu.com.ua|accessdate=2023-02-05}}</ref>.

Поширення карикатур в Україні пов'язане з розвитком української періодики. Від II половини XIX ст. українські художники-карикатуристи згуртовувалися навколо гумористично-сатиричних часописів, переважно на заході Україні, зокрема «<nowiki/>[[Страхопуд]]ъ<nowiki/>». Першими відомими українськими карикатуристами у 1860-і pоки стали [[Вахнянин Анатоль Климович|Анатоль Вахнянин]] у Львові, Ю. Мороз у Коломиї. В більшості тогочасних журналів і газет не зазначали прізвищ карикатуристів, проте відомі такі імена, як [[Томасевич Степан|Степан Томасевич]], [[Копистинський Теофіл Дорофійович|Теофіл Копистинський]], [[Устиянович Корнило Миколайович|Корнило Устиянович]], [[Романчук Тит Юліанович|Тит Романчук]], [[Турбацький Лев|Лев Турбацький]]. Першим суто українським гумористично-сатиричним журналом із карикатурами був «Сова», що видавався на Закарпатті в Ужгороді з 1871 року. Українську сатиричну графіку наприкінці XIX ст. розвивали [[Терлецький Теофіл|Теофіл Терлецький]], [[Івасюк Микола Іванович|Микола Івасюк]] та [[Мартинович Порфирій Денисович|Порфирій Мартинович]]<ref name=":2" />.

На початку XX ст. сформувався український національний почерк карикатури. Після [[Революція 1905—1907|революції 1905]] у Російській імперії в Україні стали видавати журнали «<nowiki/>[[Шершень (журнал)|Шершень]]<nowiki/>», «Хрін», «Забіяка» (згодом заборонені царською владою), для яких малювали художники-карикатуристи [[Бурячок Іван Мартинович|Іван Бурячок]], [[Красицький Фотій Степанович|Фотій Красицький]], [[Сластіон Опанас Георгійович|Опанас Сластіон]], [[Шульга Іван Миколайович|Іван Шульга]], [[Різниченко Володимир Васильович|Володимир Різниченко]]. В Галичині тим часом друкувалися часописи «Зеркало» (1889—1908) та «Комар» (1900–05), де публікувався художник-карикатурист [[Пстрак Ярослав Васильович|Ярослав Пстрак]]. У США та Канаді в 1900-1920-і роки малювали карикатури такі українські емігранти, як [[Майданик Яків Матвійович|Яків Майданик]]. За доби [[Українська Народна Республіка|УНР]] започатковано видання журналів «Будяк» (1917), «Ґедзь» (1917—1918), «Реп'ях» (1918), де публікували карикатури й шаржі [[Бурячок Іван Мартинович|Іван Бурячок]], [[Судомора Охрім Іванович|Охрім Судомора]], [[Косинін Іван Федорович|Іван Косинін]], а також ілюстратори під псевдонімами Стецько, Г. Злотий, Юрко, П. Коцький, Боф та ін.<ref name=":2" />

Після насадження в Україні радянської влади карикатура набула виразного комуністичного спрямування. В 1920-і роки в Україні видавали гумористичний журнал «<nowiki/>[[Перець (часопис)|Червоний перець]]<nowiki/>», але головним жанром сатиричної графіки став політичний [[плакат]]. Серед провідних українських карикатуристів того часу — [[Агніт-Следзевський Казимир Генріхович|Казимир Агніт-Следзевський]], [[Довженко Олександр Петрович|Олександр Довженко]], [[Каплан Лев Борисович|Лев Каплан]], [[Козюренко Олександр Григорович|Олександр Козюренко]], [[Кратко Бернард Михайлович|Бернард Кратко]], [[Петрицький Анатолій Галактіонович|Анатолій Петрицький]], [[Шаповал Борис Мойсейович|Борис Шаповал]]. 1920–1930-і роки характеризуються піднесенням української карикатури й шаржу в Галичині. Там виходили журнали «Будяк» (1921—1923), «Маски» (1923), «Жорна» (1933—1934), «Зиз» (1924—1933), «Комар» (1933—1939) з малюнками таких митців, як [[Ковжун Павло Максимович|Павло Ковжун]], [[Лісовський Роберт Антонович|Роберт Лісовський]], [[Бутович Микола Григорович|Микола Бутович]], [[Ґец Лев Львович|Лев Ґец]]<ref name=":2" />. Існували й такі журнали, як «Вікна УкРОСТА», орієнтовані на людей неписьменних, а тому наповнені карикатурними коміксами<ref name=":3">{{Cite web|title=Малювати, щоб не плакать: гострі комікси про Україну тоді й тепер в журналі «Перець»|url=https://zaborona.com/malyuvaty-shhob-ne-plakat-gostri-komiksy-pro-ukrayinu-todi-j-teper-v-zhurnali-perecz/|website=Заборона|date=2021-10-22|accessdate=2023-02-05|language=uk|first=Tetiana|last=Kalitenko}}</ref>. У 1920-і роки існувала українська таборова преса, значну частину якої становили гумористично-сатиричні газети й журнали. Більшість авторів цих малюнків залишаються невідомими або сховані за псевдонімами<ref name=":2" />.

Головним гумористичним журналом УРСР став «Перець», в якому з 1941 року працювали вцілілі в часи [[Сталінські репресії|сталінських репресій]] художники-карикатуристи. За завданням [[Комуністична партія Радянського Союзу|КПРС]] ілюстратори розробляли антинаціоналістичну тематику, викривали капіталістів, прославляли «щасливе» радянське життя. Великого значення надавали викриттю «сил світової реакції», імперіалізму, боротьбі з «пережитками капіталізму», антирелігійній пропаганді<ref name=":2" />, а також побутовій карикатурі. Саме через «Перець» комікс на довгі роки отримав у українській культурі статус суто гумористичного виду мистецтва<ref name=":4">{{Cite web|title=Корреспондент: Перчене слово. УПА боролася з противником не лише зброєю, а й гумором|url=https://ua.korrespondent.net/journal/1413021-korrespondent-perchene-slovo-upa-borolasya-z-protivnikom-ne-lishe-zbroeyu-a-j-gumorom|website=ua.korrespondent.net|accessdate=2023-02-05|language=ru}}</ref>.
[[Файл:Discrimination of Ukrainian language.jpg|міні|Карикатура, що зображає стан української мови в Україні, 2011 р.]]
Підпільна періодика [[Організація українських націоналістів|ОУН]] та [[Українська повстанська армія|УПА]] нараховує кілька гумористично-сатиричних часописів: «Оса» (1942), «Український перець» (1944—1947), «Повстанське кропило» (1944—1945), «Хрін». Карикатури й шаржі, антирадянські сатиричні листівки створювали [[Хасевич Ніл Антонович|Ніл Хасевич]], Степан Радиш, художник під псевдонімом Астра. З діаспорних видань відомий журнал «Точило» (1930–1940-і, Вінніпеґ), «Комар» (1949—1950, Вінніпеґ), «Мітла» (1949–1960-і, Буенос-Айрес), «Запроторений комар — Їжак» (1946—1948, м. Ельванґен, Мюнхен, Німеччина) та «Лис Микита» (1951—1991, м. Детройт, США). Їх ілюстрували [[Козак Едвард Теодорович|Едвард Козак]], [[Левицький Михайло Васильович (поет)|Михайло Левицький]], [[Яків Гніздовський]], [[Климко Олександер|Олександр Климко]] та ін.<ref name=":2" /> Підпільні карикатури висміювали як німецьку, так і радянську владу в Україні<ref name=":4" />.

Відомими карикатуристами УРСР після Другої світової війни були [[Базилевич Анатолій Дмитрович|Анатолій Базилевич]], [[Александрович Ігор Борисович|Ігор Александрович]], Анатолій Арутюнянц, Казимир Агніт-Следзевський, [[Герасимчук Сергій Іванович|Сергій Герасимчук]], [[Гливенко Володимир Леонтійович|Володимир Гливенко]]<ref name=":2" />.

Період Незалежності позначився новими карикатуристами, хоча сама карикатура набула космополітичних ознак. Значна частина карикатур початку 1990-х була сороміцького змісту. Карикатуристи згуртувалися навколо журналів «Перець» (Київ) і «<nowiki/>[[Всесміх]]<nowiki/>» (Торонто)<ref name=":2" />. Саме в перше десятиліття Незалежності українська карикатура стала широко відома по світу завдяки тому, що в митців з'явилася змога легально брати участь у міжнародних конкурсах<ref>{{Cite web|title=«Попит на гумор у народі дуже великий»|url=https://day.kyiv.ua/article/media/popyt-na-humor-u-narodi-duzhe-velykyy|website=day.kyiv.ua|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>. З 1994 по 2003 виходила гумористична газета для дітей «Перченя» (раніше була додатком до «Перця»)<ref name=":3" />. У 2000-і українська карикатура помітно змістилася в політичну площину. Багато карикатуристів уклали угоди з конкретними виданнями, не маючи права публікуватися в інших<ref>{{Cite web|title=Українські карикатуристи зазнають утисків|url=https://detector.media/withoutsection/article/18514/2004-04-05-ukrainski-karykaturysty-zaznayut-utyskivimi/|website=detector.media|date=2004-04-05|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>. [[Російсько-українська війна (з 2014)|Російська збройна агресія Росії проти України]] спонукала до сплеску карикатурної творчості<ref>{{Cite web|title=Українські карикатуристи здобули на світовому рівні понад 2 тис. нагород|url=https://ukraine.novyny.live/novyi-rekord-ukrainskie-karikaturisty-poluchili-na-mirovom-urovne-bolee-2-tys-nagrad-66276.html|website=novyny.live|date=2022-11-30|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>. Поміж відомих карикатуристів незалежної України: [[Казаневський Володимир Адольфович|Володимир Казаневський]]<ref>{{Cite web|title=Киевский календарь|url=http://calendar.interesniy.kiev.ua/Event.aspx?id=4444|website=calendar.interesniy.kiev.ua|accessdate=2023-08-20}}</ref>, Костянтин Казанчев, Сергій Семендяєв<ref>{{Cite web|title=Карикатури як зброя проти медіалокшини. Результати конкурсу від «Детектора медіа»|url=https://ms.detector.media/mediaosvita/post/20656/2018-02-23-karykatury-yak-zbroya-proty-medialokshyny-rezultaty-konkursu-vid-detektora-media/|website=ms.detector.media|date=2018-02-23|accessdate=2023-08-20|language=uk}}</ref>, Віктор Голуб<ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/459240-karikaturou-proti-vijni-u-rivnomu-prezentuvali-albom-satiricnih-suzetiv-viktora-goluba/|title=Карикатури як зброя проти медіалокшини. Результати конкурсу від «Детектора медіа»|date=23 лютого 2018|website=Media Sapiens|accessdate=20.08.2023}}</ref>, Олег Гуцол<ref>{{Cite web|url=https://voladm.gov.ua/article/vidkrittya-vistavki-karikatur-legendi-ukrayinskogo-i-svitovogo-malovanogo-gumoru-olega-gucola/|title=Відкриття виставки карикатур легенди українського і світового мальованого гумору Олега Гуцола|date=25 жовтня 2019|website=Волинська обласна державна адміністрація|accessdate=20.08.2023}}</ref>, [[Журавель Юрій Григорович|Юрій Журавель]]<ref>{{Cite web|title=Карикатурист із Рівного створив нову збірку малюнків про російську агресію в Україні|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-culture/3499914-karikaturist-iz-rivnogo-stvoriv-novu-zbirku-malunkiv-pro-rosijsku-agresiu-v-ukraini.html|website=www.ukrinform.ua|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>, Анатолій Василенко<ref>{{Cite web|title=Як картини художника-пророка на аукціонах збирають мільйони для ЗСУ|url=https://armyinform.com.ua/2022/08/16/yak-kartyny-hudozhnyka-proroka-na-aukczionah-zbyrayut-miljony-dlya-zsu/|website=armyinform.com.ua|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>, Олег Смаль<ref>{{Cite web|title=Карикатурист Олег Смаль заявив, що з виставки його робіт вилучили карикатуру на Зеленського (ФОТО)|url=https://detector.media/infospace/article/190449/2021-07-23-karykaturyst-oleg-smal-zayavyv-shcho-z-vystavky-yogo-robit-vyluchyly-karykaturu-na-zelenskogo-foto/|website=detector.media|date=2021-07-23|accessdate=2023-02-05|language=uk}}</ref>.

== Галерея ==
<gallery heights="120">
Файл:Caricature of a Man Pointing by Gianlorenzo Bernini.jpg|Карикатура Лоренцо Берніні, XVII ст.
Файл:James Gillray - Buonaparte, Hearing of Nelson^s Victory, Swears by His Sword, to Extirpate the English off the - B1981.25.926 - Yale Center for British Art.jpg|«Бонапарт, почувши про перемогу Нельсона…». Карикатура Джеймса Гілрея, 1798 р.
Файл:La walse by James Gillray.jpg|Карикатура Джеймса Гілрея на [[вальс]] — танець, який вважався в Англії початку XIX ст. непристойним, 1810 р.
Файл:Crinoline for Ever - No Bathing Machine Required. Punch, 24 July 1858.png|Карикатура на [[Кринолін|кринолінові спідниці]] в журналі «Punch» 1858 р.
Файл:The worlds plunderers.jpg|«Грабіжники світу»: Німеччина, Британія та Росія на карикатурі Томаса Неста, 1885 р.
Файл:Athanase David by Racey.jpg|Атанас Девід, провінційний секретар Квебеку на карикатурі Артура Джорджа Рейсі, 1922 р.
Файл:Hitler and Stalin. Wonder how long the honeymoon will last?.jpg|«Цікаво, скільки триватиме медовий місяць?». Карикатура Кліффорда Кеннеді Беррімена на [[Пакт Молотова — Ріббентропа|пакт Молотова — Ріббентропа]], 1939 р.
Файл:Don't Slow Up...They Won't^^ - NARA - 534365.jpg|Американський плакат-карикатура на Хірохіто, Гітлера та Муссоліні. «Не сповільнюйся… вони не будуть», 1942 р.
Файл:Mother-palestine-peace-deal.jpg|Карикатура Карлоса Латуфа на ізраїльсько-палестинський мир, 2009 р.
Файл:Natalia Poklonskaya by drsmolev - Наташа (42378403).png|Карикатура на [[Поклонська Наталія Володимирівна|Наталію Поклонську]], 2014 р.
Файл:Fenster.jpg|Карикатура Герхардта Геппа, 2009 р.
</gallery>

== Див. також ==

* [[Гротеск]]
* [[Алегорія]]
* [[Зінгеріс]] (кумедні тварини)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ЕУ}}
* ''[[Українська загальна енцикльопедія]]'': [https://web.archive.org/web/20160303205846/http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/uge/UkrayinskaZagalnaEncyklopediya.IvanRakovskyy.T2.Z-R.1935.pdf т. 2] / Укл. [[Іван Раковський]]. — Львів — Станиславів — Коломия, 1935.
* ''[[Українська мала енциклопедія]]'': [http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part5.pdf кн. V] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200915162133/http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part5.pdf |date=15 вересня 2020 }} / Укл. [[Євген Онацький]]. — Буенос-Айрес, 1959.

== Посилання ==
* {{ЛЗЕ1|частина =Карикатура |сторінки =462 }}
* [http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part5.pdf Карикатура] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200915162133/http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/first_book/part5.pdf |date=15 вересня 2020 }} // {{УМЕ5|сторінки=604-605}}
* [https://www.perets.org.ua/Карикатури/ Карикатури журналу "Перець" за всі роки]
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Карикатура| ]]


text:
# Яр Жолобок
Яр Жолобок — балка (річка) в Україні у Богодухівському районі Харківської області. Ліва притока річки Мерли (басейн Дніпра).

## Опис
Довжина балки приблизно 5,82 км, найкоротша відстань між витоком і гирлом — 5,03  км, коефіцієнт звивистості річки — 1,16 . Формується декількома балками та загатами.

## Розташування
Бере початок у селі Кленове. Тече переважно на північний захід серез села Філатове та Заброди і впадає у річку Мерлу, ліву притоку річки Ворскли.

## Притоки
- Яр Ринзин - права притока

## Цікаві факти
- Від витоку балки на східній стороні на відстані приблизно 2,64 км пролягає автошлях Т 2113[3] (автомобільний шлях територіального значення у Харківській області. Пролягає територією Золочівського та Богодухівського районів через Золочів — Максимівку. Загальна довжина — 32 км.).
- У XX столітті на балці існували птице-тваринна ферма (ПТФ) та декілька газових свердловин[2], а у XIX столітті — декілька вітряних млинів[1].

title: Яр Жолобок

wikitext:
{{Річка
| назва             = Яр Жолобок
| оригінальна_назва =
| зображення        =
| зображення_розмір = 250px
| підпис            =
| довжина           = ~5,82 км
| висота_витоку     =
| висота_гирла      =
| похил_річки       =
| стік              =
| площа_басейну     =
| витік             = у селі [[Кленове (Богодухівський район)|Кленове]]
| витік_коорд       = {{coord|50|08|33|N|35|42|16|E|scale:6000}}
| гирло             = [[Мерла (річка)|Мерла]]
| гирло_коорд       = {{coord|50|10|55|N|35|40|12|E|scale:6000}}
| басейн            = [[Дніпро|Дніпра]]
| країни_басейну    = {{UKR}}<br/>
                      [[Харківська область]]
| прирічкові_країни =
| притоки           =
| мапа              =
| мапа_розмір       =
| мапа_підпис       =
}}
'''Яр Жолобок'''<ref name="Карта1863"/><ref name="Карта1942"/><ref name="maps"/> — балка ([[річка]]) в [[Україна|Україні]] у [[Богодухівський район|Богодухівському районі]] [[Харківська область|Харківської області]]. Ліва притока річки [[Мерла (річка)|Мерли]] (басейн [[Дніпро|Дніпра]]).

== Опис ==
Довжина балки приблизно 5,82 км, найкоротша відстань між витоком і гирлом — 5,03  км, коефіцієнт [[Звивистість річок|звивистості річки ]]— 1,16 <ref name="maps"/>. Формується декількома балками та загатами<ref name="Карта1863"/><ref name="Карта1942"/><ref name="maps"/>.

== Розташування ==
Бере початок у селі [[Кленове (Богодухівський район)|Кленове]]. Тече переважно на північний захід серез села [[Філатове]] та [[Заброди (Богодухівський район)|Заброди]] і впадає у річку Мерлу, ліву притоку річки [[Ворскла|Ворскли]].

== Притоки ==
* ''Яр Ринзин'' - права притока

== Цікаві факти ==
* Від витоку балки на східній стороні на відстані приблизно 2,64 км пролягає автошлях {{Автошлях Т|2113}}<ref name="maps"/> (автомобільний шлях територіального значення у [[Харківська область|Харківській]] області. Пролягає територією [[Золочівський район (Харківська область)|Золочівського]] та [[Богодухівський район|Богодухівського]] районів через [[Золочів (смт)|Золочів]] — [[Максимівка (Богодухівський район)|Максимівку]]. Загальна довжина — 32 км.).
* У [[XX століття|XX столітті]] на балці існували птице-тваринна ферма (ПТФ) та декілька [[Газова свердловина|газових свердловин]]<ref name="Карта1942"/>, а у [[XIX століття|XIX столітті]] — декілька [[Вітряний млин|вітряних млинів]]<ref name="Карта1863"/>.

== Примітки ==
{{notelist|2}}

== Джерела ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="maps">[https://www.google.com.ua/maps/@50.1681745,35.6836411,14z?hl=uk Балка Жолобок на Google.Maps]</ref>

<ref name="Карта1863">[http://www.etomesto.ru/shubert-map/23-14/ Военно-топографическая карта Российской Империи 1846-1863 гг. (издавалась до 1919 г.), созданная под руководством Ф.Ф. Шуберта и П.А. Тучкова. Масштаб: 3 версты на дюйм. Ряд: XXIII, лист: 14. Показаны территории: Харьковской губернии.]</ref>

<ref name="Карта1942">Топографічна карта Главного штабу [http://freemap.com.ua/maps/genshtab/m-36-072.jpg М-36-072. Богодухів.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180707230802/http://freemap.com.ua/maps/genshtab/m-36-072.jpg |date=2018-07-07 }} Масштаб 1 : 100 000. Стан місцевості подано на 1989 рік.</ref>

}}

== Посилання ==

{{Портали|Географія України|Гідрологія|Харківщина}}

[[Категорія:Малі річки України]]
[[Категорія:Річки Харківської області]]
[[Категорія:Річки Богодухівського району]]

title: Яр Жолобок

Витік: у селі Кленове

Гирло: Мерла

Басейн: Дніпра

Країни: Україна · Харківська область


text:
# Сейбрук (Іллінойс)
Сейбрук (англ. Saybrook) — селище (англ. village) в США, в окрузі Маклейн штату Іллінойс. Населення — 654 особи (2020).

## Географія
Сейбрук розташований за координатами 40°25′41″ пн. ш. 88°31′34″ зх. д. / 40.42806° пн. ш. 88.52611° зх. д. (40.428122, -88.526162).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 2,10 км², з яких 2,03 км² — суходіл та 0,07 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкали 693 особи в 289 домогосподарствах у складі 186 родин. Густота населення становила 329 осіб/км².  Було 324 помешкання (154/км²).
Расовий склад населення:
| - 98,3 % — білих - 0,4 % — чорних або афроамериканців - 0,3 % — корінних американців |

До двох чи більше рас належало 0,9 %. Частка іспаномовних становила 1,2 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 24,7 % — особи молодші 18 років, 57,4 % — особи у віці 18—64 років, 17,9 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 39,6 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 93,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 61 607 доларів США (медіана — 54 688), а середній дохід на одну сім'ю — 65 380 доларів (медіана — 65 104). Медіана доходів становила 44 375 доларів для чоловіків та 30 972 долари для жінок. За межею бідності перебувало 19,0 % осіб, у тому числі 38,2 % дітей у віці до 18 років та 1,5 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 351 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 16,0 %, виробництво — 14,8 %, фінанси, страхування та нерухомість — 13,4 %.

title: Сейбрук (Іллінойс)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Сейбрук
|оригінальна назва  = {{lang-en|Saybrook}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Іллінойс
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Маклейн (округ, Іллінойс)|Маклейн]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 2,10
|висота центру НП   = 244
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 330,00
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           =
|DST                    =  <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 309
|поштовий індекс        = 61770
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1767912
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Сейбрук''' ({{lang-en|Saybrook}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Маклейн (округ, Іллінойс)|Маклейн]] штату [[Іллінойс]]. Населення — 654 особи (2020).

== Географія ==
Сейбрук розташований за координатами {{Coord|40|25|41|N|88|31|34|W|type:city_region:US-DE}} (40.428122, -88.526162){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 2,10 км², з яких 2,03 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,07 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1860 = 69
| 1870 = 389
| 1880 = 734
| 1890 = 861
| 1900 = 879
| 1910 = 805
| 1920 = 752
| 1930 = 746
| 1940 = 779
| 1950 = 758
| 1960 = 859
| 1970 = 814
| 1980 = 882
| 1990 = 767
| 2000 = 764
| 2010 = 693
| 2020 = 654
| estyear =
| estimate =
| estref =
| footnote = [https://www.census.gov/prod/www/decennial.html Decennial US Census]
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкали 693 особи в 289 домогосподарствах у складі 186 родин. [[Густота населення]] становила 329 осіб/км².  Було 324 помешкання (154/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 98,3 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,4 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,9 %. Частка іспаномовних становила 1,2 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 24,7 % — особи молодші 18 років, 57,4 % — особи у віці 18—64 років, 17,9 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 39,6 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 93,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:61607}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:54688}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:65380}} доларів (медіана — {{formatnum:65104}}). Медіана доходів становила {{formatnum:44375}} доларів для чоловіків та {{formatnum:30972}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 19,0 % осіб, у тому числі 38,2 % дітей у віці до 18 років та 1,5 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 351 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 16,0 %, виробництво — 14,8 %, фінанси, страхування та нерухомість — 13,4 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}} {{Webarchive|url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml |date=2015-01-08 }}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Маклейн (округ, Іллінойс)}}

{{Illinois-stub}}

[[Категорія:Селища Іллінойсу]]
[[Категорія:Населені пункти округу Маклейн (Іллінойс)]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1856]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Іллінойс

Округ: Маклейн

Населення: 654 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 330,00 осіб/км²


text:
# Аге
Аге або ага — назва боярського чину у Валахії та Молдові. Слово запозичене з турецької в кінці XVI століття. У Валахії в 17 столітті аге, це керманич піхоти та начальник князівської варти, у 18-19 століттях — військовий губернатор та начальник поліції Бухаресту. В Молдові у 18-19 століттях аге — начальник поліції міста Ясси.

title: Аге

wikitext:
'''Аге''' або '''ага''' — назва боярського чину у [[Валахія|Валахії]] та [[Молдова|Молдові]]. Слово запозичене з турецької в кінці XVI століття. У Валахії в 17 столітті аге, це керманич піхоти та начальник князівської варти, у 18-19 століттях — військовий губернатор та начальник поліції [[Бухарест]]у. В Молдові у 18-19 століттях аге — начальник поліції міста [[Ясси]].

== Джерела ==
* Советская историческая энциклопедия, Москва, 1961

{{Romania-hist-stub}}
{{noiwiki}}
[[Категорія:Новоісторична Румунія]]
[[Категорія:Новоісторична Молдова]]
[[Категорія:Молдавське князівство]]
[[Категорія:Історія Волощини]]