text:
# Азіати
Азіа́ти (чол. азіа́т, жін. азіа́тка), азійці[джерело?] — збірна назва для позначення корінного населення Азії, а також вихідців з азійського континенту, незалежно від расової, релігійної, національної чи мовної приналежності. Вживання терміна варіюється залежно від країни[джерело?]. В ряді країн Нового Світу (Бразилія, США) термін азійці стандартним позначенням вихідців з Азії під час перепису населення. В Австралії для аналізу перепису населення використовують трохи складнішу систему, в якій Азія поділяється на чотири регіони — центральна та південна; південно-східна; північно-східна; та Близький Схід (включаючи північну Африку). В країнах пострадянського простору та Європі в таких випадках зазвичай використовують конкретну національність (киргизи, китайці, індійці тощо).

## Етимологія
Походить від назви частини світу — Азія (дав.-гр. Ἀσία).
Словник Б. Грінченка фіксує такі варіанти заст. азия́т/азія́т, азия́тка/азія́тка.

## Семантичні варіації
У Росії азіатами зазвичай позначають всіх неєвропейських/небілих жителів азійського континенту (тобто росіяни, що проживають в Сибіру до означення азійців не включаються). В тлумачних словниках ще з часів Російської імперії слово «азіати» вживається й у переносному сенсі для позначення відсталих, неосвічених людей. Разом з тим використовуються ще принизливіші слова й вирази. При проведенні перепису населення в Росії, однак, підкреслюється національна приналежність вихідців з азійського континенту, оскільки відмінності між регіонами та навіть географічно близькими народами в Азії дуже суттєві. Інший підхід до класифікації азіатів переважає в західній півкулі та Австралії. Через незнання особливостей азійської етнографії, азіати в цих країнах деякими людьми сприймаються як єдина раса без належної уваги до мовних та національних відмінностей. При цьому в Бразилії та США азіатами вважаються зазвичай лише вихідці зі Східної та Південно-східної Азії (тобто японці, корейці, китайці та ін.) з явно вираженою приналежністю до монголоїдної раси. Генетично європеоїди з Азії араби, турки, євреї, іранці, вірмени в США відносилися до білих, а більш темношкірі індійці та малайці при переписі населення взагалі позначаються як «інші». В ПАР під час апартеїду японці відносили до білих, а азіатами вважалися лише індійці. Аналогічно, у Великій Британії азіатами називають вихідців із Південно-Східної Азії, здебільшого індійців, пакистанців та афганців.[джерело?]

## Історія
За межами місць свого традиційного проживання азійці вперше опинилися задовго до епохи великих географічних відкриттів. Так, Америка та острови Тихого Океану були заселені вихідцями з Азії за кілька тисяч років до Колумба. На узбережжі північної Африки ще до нашої ери було немало фінікійських колоній (зокрема Карфаген). У Середньовіччя араби розселилися в північній та східній Африці. Предки європейців потрапили до Європи не безпосередньо з Африки, а через Азію, тому всі європейці є потомками азійців. Голландці привезли малайських рабів до Капської колонії в Африці (так звані капські малайці). Пізніше, після скасування рабства в XIX сторіччі англійці та іспанці наймали до своїх американських колоній батраків-кулі.
375 року гуни, центральноазійський кочовий народ, розгромили імперію остготів під керівництвом Германаріха. До кінця 4-го сторіччя гуни досягли кордонів Візантійської імперії. Просування гунів на захід вглиб європейського континенту викликало масштабну міграцію європейських народів, відому як Велике переселення народів. Разом з германськими племенами (до відомих германських правителів того часу, що брали участь у завоюванні та зруйнуванні Римської імперії можна віднести Аларіха) гуни брали участь у походах проти Римської імперії. Гуни принесли до Європи такий революційний винахід, як міцно фіксоване на коні сідло зі стременами, що дозволяло їм використовувати обидві руки під час бою та направляти свого коня ногами. Хоча римські вершники і використовували легкі сідла, стремена були абсолютно новим для Європи винаходом.
1237 року монголи почали європейську кампанію, яка була перервана 1241 року в передмістях Відня у зв'язку зі смертю Угедея (Західний похід).
З ростом мобільності азійського населення з початку XX ст. хвилі економічної та політичної міграції вихідців з азійського континенту призвели до росту азійського населення в розвинутих країнах.[джерело?]

## Географічне поширення
За даними офіційних держкомстатів відповідних країн:
- Аргентина 0,5% (200 тис.)
- Бразилія 0,9 млн або 0,7 % населення
- США 5,1% населення (15,2 млн), у том числі
  - штат Гаваї 57% населення
  - штат Каліфорнія 12,3% населення
- Канада 11,2% населення (3,5 млн)
- Нова Зеландія 9,2% населення за переписом 2006 року, у порівнянні з 6,6% за переписом 2001 року.
- ПАР 2,5% (1,2 млн)
- Австралія 6,7% населення (1,6 млн)

У більшості країн неодвічного проживання азійців більшою чи меншою мірою концентруються в напівізольованих міських гето. Так виникли чайнатауни, розвиток яких пояснювався довгий час інтенсивною дискримінацією, особливо в США XIX-ХХ ст., хоч вона і не була такою жорстокою як щодо негрів чи латиноамериканців. Тоді «плодовиті» азійці сприймались як «жовта небезпека».[джерело?]

title: Азіати

wikitext:
{{Недостатньо джерел|дата=грудень 2024}}

'''Азіа́ти'''<ref>{{СУМ-20|Азіати}}</ref> ([[Рід (мовознавство)|чол.]] ''азіа́т''<ref>{{Словники України online|Азіат}}</ref><ref>{{ВТССУМ|Азіат}}</ref><ref>{{СУМ-11|Азіат}}</ref>, [[Рід (мовознавство)|жін.]] ''азіа́тка''<ref>{{Словники України online|Азіатка}}</ref><ref>{{ВТССУМ|Азіатка}}</ref><ref>{{СУМ-11|Азіатка}}</ref>), '''азійці'''{{Джерело}} — збірна назва для позначення корінного населення [[Азія|Азії]], а також вихідців з [[Азія|азійського]] [[континент]]у, незалежно від расової, релігійної, національної чи мовної приналежності. Вживання терміна варіюється залежно від країни{{Джерело}}. В ряді країн Нового Світу ([[Бразилія]], [[Сполучені Штати Америки|США]]) термін азійці стандартним позначенням вихідців з Азії під час перепису населення. В [[Австралія|Австралії]] для аналізу перепису населення використовують трохи складнішу систему, в якій Азія поділяється на чотири регіони — центральна та південна; південно-східна; північно-східна; та Близький Схід (включаючи північну Африку). В країнах пострадянського простору та Європі в таких випадках зазвичай використовують конкретну національність ([[киргизи]], [[китайці]], [[індійці]] тощо).

== Етимологія ==
Походить від назви частини світу — [[Азія]] ({{lang-grc|Ἀσία}}).

Словник Б. Грінченка фіксує такі варіанти [[Архаїзм|заст.]] ''азия́т/азія́т''<ref>{{Грінченко|Азия́т|124-azyjat}}</ref>, ''азия́тка/азія́тка''<ref>{{Грінченко|Азия́тка|125-azyjatka}}</ref>.

== Семантичні варіації ==

У Росії азіатами зазвичай позначають всіх неєвропейських/небілих жителів азійського континенту (тобто [[росіяни]], що проживають в Сибіру до означення азійців не включаються). В тлумачних словниках ще з часів Російської імперії слово «азіати» вживається й у переносному сенсі для позначення відсталих, неосвічених людей. Разом з тим використовуються ще принизливіші слова й вирази. При проведенні перепису населення в Росії, однак, підкреслюється національна приналежність вихідців з азійського континенту, оскільки відмінності між регіонами та навіть географічно близькими народами в Азії дуже суттєві. Інший підхід до класифікації азіатів переважає в західній півкулі та Австралії. Через незнання особливостей азійської етнографії, азіати в цих країнах деякими людьми сприймаються як єдина [[раса]] без належної уваги до мовних та національних відмінностей. При цьому в Бразилії та США азіатами вважаються зазвичай лише вихідці зі Східної та Південно-східної Азії (тобто [[японці]], [[корейці]], [[китайці]] та ін.) з явно вираженою приналежністю до [[монголоїдна раса|монголоїдної раси]]. Генетично європеоїди з Азії [[араби]], [[турки]], [[євреї]], іранці, [[вірмени]] в США відносилися до білих, а більш темношкірі індійці та малайці при переписі населення взагалі позначаються як «інші». В [[ПАР]] під час [[апартеїд]]у [[японці]] відносили до білих, а азіатами вважалися лише індійці. Аналогічно, у Великій Британії азіатами називають вихідців із Південно-Східної Азії, здебільшого індійців, пакистанців та афганців.{{Джерело}}

== Історія ==
За межами місць свого традиційного проживання азійці вперше опинилися задовго до епохи великих географічних відкриттів. Так,{{як}} [[Америка]] та острови Тихого Океану були заселені вихідцями з Азії за кілька тисяч років до [[Колумб]]а. На узбережжі північної Африки ще до нашої ери було немало [[Фінікія|фінікійських]] колоній (зокрема [[Карфаген]]). У Середньовіччя араби розселилися в північній та східній Африці. Предки європейців потрапили до Європи не безпосередньо з Африки, а через Азію, тому всі європейці є потомками азійців. Голландці привезли малайських рабів до [[Капська колонія|Капської колонії]] в Африці (так звані [[капські малайці]]). Пізніше, після скасування рабства в XIX сторіччі [[англійці]] та [[іспанці]] наймали до своїх американських колоній батраків-кулі.

375 року [[гуни]], центральноазійський кочовий народ, розгромили імперію [[Готи|остготів]] під керівництвом [[Германаріх]]а. До кінця 4-го сторіччя гуни досягли кордонів [[Візантійська імперія|Візантійської імперії]]. Просування гунів на захід вглиб європейського континенту викликало масштабну міграцію європейських народів, відому як [[Велике переселення народів]]. Разом з германськими племенами (до відомих германських правителів того часу, що брали участь у завоюванні та зруйнуванні [[Римська імперія|Римської імперії]] можна віднести [[Аларіх I|Аларіха]]) гуни брали участь у походах проти Римської імперії. Гуни принесли до Європи такий революційний винахід, як міцно фіксоване на коні [[сідло]] зі [[Стремено|стременами]], що дозволяло їм використовувати обидві руки під час бою та направляти свого коня ногами. Хоча римські вершники і використовували легкі сідла, стремена були абсолютно новим для Європи винаходом.

1237 року [[монголи]] почали європейську кампанію, яка була перервана 1241 року в передмістях [[Відень|Відня]] у зв'язку зі смертю [[Угедей|Угедея]] ([[Західний похід монголів|Західний похід]]).

З ростом мобільності азійського населення з початку XX ст. хвилі економічної та політичної міграції вихідців з азійського континенту призвели до росту азійського населення в розвинутих країнах.{{Джерело}}

== Географічне поширення ==

За даними офіційних держкомстатів відповідних країн:

* [[Аргентина]] 0,5% (200 тис.)
* [[Бразилія]] 0,9 млн або 0,7 % населення
* [[Сполучені Штати Америки|США]] 5,1% населення (15,2 млн), у том числі
** штат [[Гаваї]] 57% населення
** штат [[Каліфорнія]] 12,3% населення
* [[Канада]] 11,2% населення (3,5 млн)
* [[Нова Зеландія]] 9,2% населення за переписом 2006 року, у порівнянні з 6,6% за переписом 2001 року.
* [[ПАР]] 2,5% (1,2 млн)
* [[Австралія]] 6,7% населення (1,6 млн)

У більшості країн неодвічного проживання азійців більшою чи меншою мірою концентруються в напівізольованих міських [[гето]]. Так виникли чайнатауни, розвиток яких пояснювався довгий час інтенсивною дискримінацією, особливо в США XIX-ХХ ст., хоч вона і не була такою жорстокою як щодо [[негр]]ів чи латиноамериканців. Тоді «плодовиті» азійці сприймались як «жовта небезпека».{{Джерело}}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Народи та етнічні групи]]
[[Категорія:Азія]]


text:
# Чермно (Мазовецьке воєводство)
Чермно (пол. Czermno) — село в Польщі, у гміні Гомбін Плоцького повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 471 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Плоцького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 246     | 47                 | 163              | 36                   |
| Жінки    | 225     | 38                 | 124              | 63                   |
| Разом    | 471     | 85                 | 287              | 99                   |

wikiname: ukwiki

title: Чермно (Мазовецьке воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Чермно
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Czermno}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Czermno mazowieckie 2016 A 742.jpg
|опис зображення    =  <!--Droga w okolicy cmentarza w Czermnie-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Плоцький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Ґомбін{{!}}Ґомбін
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 471
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 24
|поштовий індекс        = 09-530
|автомобільний код      = WPL
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0563766
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Чермно (значення)}}

'''Чермно''' ({{lang-pl|Czermno}}) — село в Польщі, у [[Гомбін (гміна)|гміні Гомбін]] [[Плоцький повіт|Плоцького повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:471}} {{МНОЖИНА:471|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Плоцьке воєводство (1975—1998)|Плоцького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=246 |ЧолПре=47 |ЧолПрац=163 |ЧолПост=36
|Жін=225 |ЖінПре=38 |ЖінПрац=124 |ЖінПост=63
|Разом=471 |РазомПре=85 |РазомПрац=287 |РазомПост=99
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Czermno, Masovian Voivodeship}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Ґомбін}}

[[Категорія:Села Плоцького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Плоцький повіт

Гміна: Ґомбін

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WPL

OSM: ↑2714041 ·R (Ґміна Ґомбін)


text:
# Коріненко Павло Степанович
Павло Степанович Коріненко (нар. 12 липня 1942, Медвежа, УРСР) — український науковець у галузі історії. Відмінник народної освіти (1985). Доктор історичних наук (1989), професор (1992).

## Життєпис
Павло Коріненко народився 12 липня 1942 року у селі Медвежому, нині Немирівської громади Вінницького району Вінницької области України.
Закінчив Одеське ПТУ (1961), історичний факультет (1965) та аспірантуру (1974) Одеського університету. У 1962—1965 роках служив в армії. Працював будівельником (1962), учителем історії в Одеському університеті (1974—1978). Від 1978 — в Тернопільському педагогічному інституті (нині ТНПУ): завідувач (1993—2009), професор (від 2009) катедри історії України.

## Доробок
Опублікував 60 статей у закордонних та всеукраїнських наукових збірниках. Автор підручника «Новітня історія країн Європи та Америки. 1918—1945» в якому зазначає, що СРСР мав «моральне право» на окупацію східної Галичини в 1939 р.

title: Коріненко Павло Степанович

wikitext:
{{Othernames|Коріненко}}
{{особа
|ім'я              = Павло Коріненко
|оригінал імені    = Павло Степанович Коріненко
|зображення        =
|підпис_зображення =
|розмір            =
|дата народження   =
|місце народження  =
|дата смерті       =
|місце смерті      =
|причина смерті    =
|поховання         =
|підданство        =
|громадянство      = {{URSR}} → {{UKR}}
|alma mater        =
|відомий           =
|діяльність        =
|національність    = [[українці|українець]]
|військове звання  =
|партія            =
|нагороди          =
}}
'''Павло Степанович Коріненко''' ({{н}} [[12 липня]] [[1942]], [[Медвежа (Немирівський район)|Медвежа]], [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|УРСР]]) — [[українці|український]] [[науковець]] у галузі [[історія|історії]]. [[Значок «Відмінник народної освіти УРСР»|Відмінник народної освіти]] (1985). [[Доктор наук|Доктор історичних наук]] (1989), [[професор]] (1992).

== Життєпис ==
Павло Коріненко народився [[12 липня]] [[1942]] року у селі [[Медвежа (Немирівський район)|Медвежому]], нині [[Немирівська міська громада|Немирівської громади]] [[Вінницький район|Вінницького району]] [[Вінницька область|Вінницької области]] України.

Закінчив Одеське ПТУ (1961), історичний факультет (1965) та аспірантуру (1974) [[Одеський національний університет імені І. І. Мечникова|Одеського університету]]. У 1962—1965 роках служив в армії. Працював будівельником (1962), учителем історії в Одеському університеті (1974—1978). Від 1978 — в [[Тернопільський національний педагогічний університет імені Володимира Гнатюка|Тернопільському педагогічному інституті]] (нині ТНПУ): завідувач (1993—2009), професор (від 2009) катедри історії України.

== Доробок ==
Опублікував 60 статей у закордонних та всеукраїнських наукових збірниках. Автор підручника «Новітня історія країн Європи та Америки. 1918—1945» в якому зазначає, що СРСР мав «моральне право» на окупацію східної Галичини в 1939 р.

== Джерела ==
* {{ТЕС|2|187—188|[[Уніят Віктор Богданович|Уніят, В.]]|Коріненко Павло Степанович}}
* [http://tnpu.edu.ua/faculty/history/kor-nenko-pavlo-stepanovich.php?clear_cache=Y Коріненко Павло Степанович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210907150649/http://tnpu.edu.ua/faculty/history/kor-nenko-pavlo-stepanovich.php?clear_cache=Y |date=7 вересня 2021 }} // ТНПУ.

{{Бібліоінформація}}
{{ukr-bio-stub}}

title: Павло Степанович Коріненко

Народився: 12 липня 1942 (82 роки) · Медвежа, Немирівський район, Вінницька область, Українська РСР, СРСР

Громадянство: УРСР → Україна

Національність: українець

Alma mater: ОНУ ім. І. І. Мечникова

Нагороди: Відмінник народної освіти УРСР


text:
# Лента за лентою (фестиваль)
«Лента за лентою» — перший патріотичний фестиваль, започаткований у Львові 2010 року, громадською організацією «Етновир», з метою піднесення патріотичної свідомості, в першу чергу, молодого покоління, а також, збереження цінностей та пам'яті частини славетної історії Галичини.
Фестиваль є свого роду даниною пам'яті славетним героям — бійцям УПА, які боролися з загарбниками за Незалежну Україну.
Вперше фестиваль відбувся 12 вересня 2010 року у місті Львові в музеї народної архітектури та побуту «Шевченківському гаю».

## Історія
Окрім концертної програми на чолі з хедлайнерами — Тарасом Чубаєм з «Плачем Єремії» та Андрієм Середою з групою «Кому Вниз» — на фестивалі кожен охочий міг поспівати легендарні українські повстанські пісні у караоке, поспостерігати за реконструкцією справжнього бою між бійцями УПА та загоном НКВС, зустрітися та поспілкуватися з очевидцями та учасниками УПА.

title: Лента за лентою (фестиваль)

wikitext:
'''«Лента за лентою»''' — перший патріотичний [[фестиваль]], започаткований у [[Львів|Львові]] [[2010]] року, громадською організацією «[[Етновир]]», з метою піднесення патріотичної свідомості, в першу чергу, молодого покоління, а також, збереження цінностей та пам'яті частини славетної історії [[Галичина|Галичини]].

Фестиваль є свого роду даниною пам'яті славетним героям — бійцям [[УПА]], які боролися з загарбниками за Незалежну [[Україна|Україну]].

Вперше фестиваль відбувся [[12 вересня]] [[2010]] року у місті Львові в музеї народної архітектури та побуту «Шевченківському гаю».

== Історія ==
Окрім концертної програми на чолі з хедлайнерами — [[Тарас Чубай|Тарасом Чубаєм]] з «[[Плач Єремії|Плачем Єремії]]» та [[Андрій Середа|Андрієм Середою]] з групою «[[Кому Вниз]]» — на фестивалі кожен охочий міг поспівати легендарні українські повстанські пісні у караоке, поспостерігати за реконструкцією справжнього бою між бійцями УПА та загоном [[НКВС]], зустрітися та поспілкуватися з очевидцями та учасниками УПА.

== Джерела ==
* [http://visitlviv.net/event/ua/2142_patriotychnyj-festyval-lenta-za-lentoyu/ Патріотичний фестиваль "Лента за лентою"] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111012155130/http://visitlviv.net/event/ua/2142_patriotychnyj-festyval-lenta-za-lentoyu/ |date=12 жовтня 2011 }}
* [http://afisha.ternopil.ua/board/podoroz_na_vyhidni/patriotichnij_festival_quot_lenta_za_lentoju_quot/110-1-0-748 Другий патріотичний фестиваль "Лента за лентою"]{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
[[Категорія:Фестивалі Львова]]
[[Категорія:Культура Львова]]


text:
# Вяльківка
Вяльківка (рос. Вяльковка) — присілок у Александровському районі Владимирської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Андріївське сільське поселення. Населення становить 6 осіб (2010).

## Географія
Присілок розташований на сході Александровського району.

## Історія
Присілок розташований на землях фіно-угорського народу мещери.
Від 10 квітня 1929 року належить до Александровського району. Спочатку у складі Івановської промислової області, а від 1944 року — Владимирської області.
Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Андріївське сільське поселення.

## Населення
| 1859 | 1905 | 1926 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 84   | ↗105 | ↘81  | ↘16  | ↘6   |

title: Вяльківка

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Вяльківка
|назва ін.       = Вяльковка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Владимирська область]]
|район           = [[Александровський район (Владимирська область)|Александровський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Андріївське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 6 (2010){{RUS-VLA-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+3]], [[Літній час|літом]] [[UTC+4]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Владимирська область
}}
'''Вяльківка''' ({{lang-ru|Вяльковка}}) — [[присілок]] у [[Александровський район (Владимирська область)|Александровському районі]] [[Владимирська область|Владимирської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Андріївське сільське поселення]]. Населення становить 6 осіб (2010){{RUS-VLA-census}}.

== Географія ==

Присілок розташований на сході Александровського району.

== Історія ==

Присілок розташований на землях фіно-угорського народу [[Мещера (плем'я)|мещери]]<ref>''Боровков Е.'' [http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ Мордва, мурома и мещера — древнее население Верхнего Поволжья] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200218152943/http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ |date=18 лютого 2020 }}. Historicus.ru. {{ref-ru}}</ref>.

Від [[10 квітня]] [[1929]] року належить до Александровського району. Спочатку у складі [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]], а від 1944 року — Владимирської області.

Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Андріївське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://7law.info/vladimir/act9v/d947.htm |title=Закон Владимирской области от 16.05.2005 № 61-ОЗ «О наделении округа Александров и вновь образованных муниципальных образований, входящих в его состав, соответствующим статусом муниципальных образований и установлении их границ» |accessdate=17 січня 2020 |archive-date=28 липня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140728200650/http://7law.info/vladimir/act9v/d947.htm }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Вяльковка }}

{{Населення РФ | Вяльковка | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Александровський район (Владимирська область)}}

{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Владимирської області]]
[[Категорія:Населені пункти Александровського району Владимирської області]]

title: присілок Вяльківка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Владимирська область

Муніципальний район: Александровський район

Поселення: Андріївське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+3, літом UTC+4

Основні дані:
Мапа
· Вяльківка · Вяльківка


text:
# Platysaurus maculatus
Platysaurus maculatus (плямиста пласка ящірка) — вид ящірок родини поясохвостів (Cordylidae). Мешкає в Східній Африці.

## Підвиди
Виділяють два підвиди:
- Platysaurus maculatus maculatus Broadley, 1965;
- Platysaurus maculatus lineicauda Broadley, 1965.

## Поширення і екологія
Плямисті пласкі ящірки поширені на півночі Мозамбіку, а також спостерігалися на крайньому півдні Танзанії. Вони живуть в тріщинах серед гранітних, гнейсових і пісковикових скель, оточених саванами.

title: Platysaurus maculatus

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Platysaurus maculatus''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=44648006|title=Platysaurus maculatus|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2024.1|accessdate=05 серпня 2024}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| familia = [[Поясохвости]] (Cordylidae)
| genus = ''[[Pseudocordylus]]''
| species = '''''P. maculatus'''''
| binomial = ''Platysaurus maculatus''
| binomial_authority = [[Donald George Broadley|Broadley]], 1962
| synonyms =
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Platysaurus maculatus
| commonscat = Platysaurus maculatus
| commons = Platysaurus maculatus
}}
'''''Platysaurus maculatus''''' (плямиста пласка ящірка) — вид [[Ящірки|ящірок]] родини [[Поясохвости|поясохвостів]] (Cordylidae)<ref>{{NRDB species|genus=Platysaurus|species=maculatus}}</ref>. Мешкає в [[Східна Африка|Східній Африці]].

== Підвиди ==
Виділяють два підвиди:
* ''Platysaurus maculatus maculatus'' {{small|Broadley, 1965}};
* ''Platysaurus maculatus lineicauda'' {{small|Broadley, 1965}}.

== Поширення і екологія ==
Плямисті пласкі ящірки поширені на півночі [[Мозамбік]]у, а також спостерігалися на крайньому півдні [[Танзанія|Танзанії]]. Вони живуть в тріщинах серед гранітних, гнейсових і пісковикових скель, оточених саванами.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3061035}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Поясохвости]]
[[Категорія:Тварини, описані 1962]]
[[Категорія:Плазуни Мозамбіку]]
[[Категорія:Плазуни Танзанії]]

title: ?Platysaurus maculatus

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Родина: Поясохвости (Cordylidae)

Рід: Pseudocordylus

Вид: P. maculatus

Вікісховище: Platysaurus maculatus

Віківиди: Platysaurus maculatus


text:
# Рамальйо (округ)
Округ Рамальйо (ісп. Ramallo) — адміністративно-територіальна одиниця 2-ого рівня у провінції Буенос-Айрес в центральній Аргентині. Адміністративний центр округу — Рамальйо (ісп. Ramallo).
Населення округу становить 33042 особи (2010). Площа — 1040 кв. км.

## Історія
Округ заснований у 1864 році.

## Населення
У 2010 році населення становило 33042 особи. З них чоловіків — 16320, жінок — 16722.

## Політика
Округ належить до 2-ого виборчого сектору провінції Буенос-Айрес.

title: Рамальйо (округ)

wikitext:
{{Адміністративна одиниця
|назва             = Рамальйо
|місцева_назва     = Ramallo
|розташування        = Argentina - Buenos Aires - Ramallo.svg
|розташування_підпис = Розташування на карті провінції Буенос-Айрес
|розташування_розмір = 250px
|тип_центра        = адміністративний центр
|центр             = Рамальйо
|країна            = Аргентина
|тип_регіону       = провінція
|регіон            = Буенос-Айрес
|тип_підрозділів   = муніципалітети
|підрозділи        =
|офіційна_мова     = іспанська мова
|населення         = 33042 (2010)
|щільність_населення    = 31,77
|площа             = 1040
|часовий_пояс      = [[Аргентинський час]] ([[UTC−3]])

|тип_заснування = заснований
|заснований = 1864

|титул_голови_уряду   = індендант
|голова_уряду         = Gustavo Perie (Juntos por el Cambio)
|тип_коду_iso    = INDEC
|код_iso         = 06665/ 060665
|тип_скорочення  = Код IFAM
|скорочення      = BUE102
}}

'''Округ Рамальйо''' ({{lang-es|Ramallo}}) — адміністративно-територіальна одиниця 2-ого рівня у [[Буенос-Айрес (провінція)|провінції Буенос-Айрес]] в центральній [[Аргентина|Аргентині]]. Адміністративний центр округу — [[Рамальйо]] ({{lang-es|Ramallo}}).

Населення округу становить 33042 особи (2010)<ref>{{cita web |url=https://www.indec.gob.ar/ftp/censos/2010/CuadrosDefinitivos/P1-P_Buenos_Aires.xls|title=Cuadro P1-P. Provincia de Buenos Aires. Población total y variación intercensal absoluta y relativa por partido. Años 2001-2010 |year=2011|author=INDEC|format=PDF|accessdate=1 жовтня 2020}}.</ref>. Площа — 1040 кв. км.

== Історія ==

Округ заснований у [[1864]] році<ref>{{cita web
|url = http://www.bapro.com.ar/citab/estadisticas/01%20GENERALIDADES/0104%20CREACION%20PARTIDOS%20.pdf
|title = Fechas de creación de partidos y localidades cabeceras de la provincia de Buenos Aires
|accessdate= 7 серпня 2010
|author = Banco de la Provincia de Buenos Aires
|format=PDF
}}</ref><!-- Створений відповідно до закону провінції 422 -->.

== Населення ==

{{Historical populations
|width = 10em
|shading = off
|percentages = on
|align = left
|1869 |3140
|1881 |4397
|1895 |7324
|1914 |15899
|1947 |16441
|1960 |17548
|1970 |18339
|1980 |22704
|1991 |26868
|2001 |29179
|2010 |33042
|footnote=Джерело: [http://www.ec.gba.gov.ar/Estadistica/Poblacion%20por%20sexo%20Censos1869-2010.xls Dirección Provincial de Estadística de Buenos Aires]
}}

У 2010 році населення становило 33042 особи. З них чоловіків — 16320, жінок — 16722<ref>{{cita web|url=http://www.ec.gba.gov.ar/Estadistica/Poblacion%20por%20sexo%20Censos1869-2010.xls|title=Población de la provincia de Buenos Aires registrada en los Censos Nacionales y en el Censo Provincial de 1881, por partido según sexo|author=Dirección Provincial de Estadística de Buenos Aires|format=XLS|accessdate=16 лютого 2013|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160303200855/http://www.ec.gba.gov.ar/Estadistica/Poblacion%20por%20sexo%20Censos1869-2010.xls|archivedate=3 березня 2016}}</ref>.

== Політика ==

Округ належить до [[Виборчі сектори провінції Буенос-Айрес|2-ого виборчого сектору]] провінції Буенос-Айрес.

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Буенос-Айрес (провінція)}}

{{Argentina-geo-stub}}

[[Категорія:Округи провінції Буенос-Айрес]]
[[Категорія:Засновані в Аргентині 1864]]

title: Ramallo

адміністративний центр: Рамальйо

Країна: Аргентина

провінція: Буенос-Айрес

Офіційна мова: іспанська мова

Часовий пояс: Аргентинський час (UTC−3)

індендант: Gustavo Perie (Juntos por el Cambio)


text:
# Багатофункціональний катер типу «Кайра-150»
Багатофункціональний катер типу «Кайра-150» (шифр «Кайра») — розроблений миколаївським державним підприємством «Дослідно-проєктний центр кораблебудування» (ДП «ДПЦК»). Вперше представлений на Міжнародній виставці «Зброя та Безпека 2019».
«Кайра-150» є багатоцільовою уніфікованою платформою. Надалі на його базі може бути розроблено ціле сімейство катерів від бойових версій до версій подвійного призначення.
На її базі передбачається створення перспективного українського протимінного корабля в рамках програми «Бурштин».
Підприємство провадило роботи за власний кошт в ініціативному порядку. Було проаналізовано більшість проєктів іноземних кораблів цього класу та оцінено їхні тактико-технічні характеристики та технічні рішення, використані у них.
Також досліджувалася можлива міра кооперації з підприємствами українського оборонно-промислового комплексу для будівництва цього проєкту.
У програмі "Техніка війни" на 24 каналі прозвучала орієнтовна вартість 5-6 млн доларів США.
| Характеристика  | Значення                |
| --------------- | ----------------------- |
| Водотоннажність | 155 тонн                |
| Довжина         | 38 метрів               |
| Ширина          | 7 метрів                |
| Осадка          | 2 метра                 |
| Швидкість       | 18-27 вузлів            |
| Дальність ходу  | 1000 миль               |
| Екіпаж          | 15 осіб (+6)            |
| Автономність    | 5 діб                   |
| Озброєння       | в залежності від версії |

## Тактико-технічні характеристики
- Водотоннажність - 155 тонн
- Довжина - 38 метрів
- Ширина - 7 метрів
- Осадка - 2 метри
- Швидкість - від 18 до 27 вузлів (в залежності від ЕУ)
- Дальність плавання - 1000 миль
- Екіпаж - 15 осіб (можливість додатково взяти на борт до 6 осіб)
- Автономність - 5 діб
- Озброєння - 30-мм бойовий модуль (можливість встановлення ЗРК типу “Арбалет” та двох кулеметів) та в залежності від версії платформи

wikitext:
'''Багатофункціональний катер типу «Кайра-150»''' ''(шифр «Кайра»)'' — розроблений миколаївським державним підприємством «[[Дослідно-проєктний центр кораблебудування]]» (ДП «ДПЦК»). Вперше представлений на Міжнародній виставці «[[Зброя та Безпека]] 2019».

«Кайра-150» є багатоцільовою уніфікованою платформою. Надалі на його базі може бути розроблено ціле сімейство катерів від бойових версій до версій подвійного призначення.

На її базі передбачається створення перспективного українського протимінного корабля в рамках програми «Бурштин».<ref>{{cite web |url=https://mil.in.ua/uk/v-ukrayini-rozroblyayut-proekt-protyminnogo-korablya/ |title=В Україні розробляють проект протимінного корабля |author= |date=2018-11-14 |website=mil.in.ua|publisher=[[Український мілітарний портал]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190926103011/https://mil.in.ua/uk/v-ukrayini-rozroblyayut-proekt-protyminnogo-korablya/ |archivedate=26 вересня 2019 |deadurl= |accessdate=25 вересня 2019 }}</ref>

Підприємство провадило роботи за власний кошт в ініціативному порядку. Було проаналізовано більшість проєктів іноземних кораблів цього класу та оцінено їхні тактико-технічні характеристики та технічні рішення, використані у них.

Також досліджувалася можлива міра кооперації з підприємствами українського оборонно-промислового комплексу для будівництва цього проєкту.

У програмі "Техніка війни" на 24 каналі прозвучала орієнтовна вартість 5-6 млн доларів США.
{| class="wikitable"
|+Тактико-технічні харкеристики
!Характеристика
!Значення
|-
|Водотоннажність
|155 тонн
|-
|Довжина
|38 метрів
|-
|Ширина
|7 метрів
|-
|Осадка
|2 метра
|-
|Швидкість
|18-27 вузлів
|-
|Дальність ходу
|1000 миль
|-
|Екіпаж
|15 осіб (+6)
|-
|Автономність
|5 діб
|-
|Озброєння
|в залежності від версії
|}

== Тактико-технічні характеристики ==
* Водотоннажність - 155 тонн
*Довжина - 38 метрів
*Ширина - 7 метрів
*Осадка - 2 метри
* Швидкість - від 18 до 27 вузлів (в залежності від ЕУ)
* Дальність плавання - 1000 миль
* Екіпаж - 15 осіб (можливість додатково взяти на борт до 6 осіб)
* Автономність - 5 діб
* Озброєння - 30-мм бойовий модуль (можливість встановлення ЗРК типу “Арбалет” та двох кулеметів) та в залежності від версії платформи

== Див. також ==
* [[Суднобудівна промисловість України]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{cite web |url=https://mil.in.ua/uk/news/na-zbroya-ta-bezpeka-2019-predstavlyat-proekt-kateru-kajra-150/ |title=На «Зброя та Безпека 2019» представлять проект катеру «Кайра-150» |author= |date=2019-09-26 |website=mil.in.ua|publisher=[[Український мілітарний портал]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190926102947/https://mil.in.ua/uk/news/na-zbroya-ta-bezpeka-2019-predstavlyat-proekt-kateru-kajra-150/ |archivedate=26 вересня 2019 |deadurl= |accessdate=25 вересня 2019 }}
* {{cite web |url=https://www.ukrmilitary.com/2019/09/kayra.html |title=ДПЦК представить багатоцільовий 155 тонний катер |author= |date=2019-09-26 |website=www.ukrmilitary.com|publisher=[[Ukrainian Military Pages]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190926104439/https://www.ukrmilitary.com/2019/09/kayra.html |archivedate=26 вересня 2019 |deadurl= |accessdate=25 вересня 2019 }}
* {{cite web |url=https://mil.in.ua/uk/news/kajra-150-u-kyyevi-prezentuvaly-bagatotsilovu-platformu-dlya-flotu/ |title=«Кайра-150» – у Києві презентували багатоцільову платформу для флоту |author= |date=2019-10-08 |website=mil.in.ua|publisher=[[Український мілітарний портал]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20191008181136/https://mil.in.ua/uk/news/kajra-150-u-kyyevi-prezentuvaly-bagatotsilovu-platformu-dlya-flotu/ |archivedate=8 жовтня 2019 |deadurl= |accessdate=8 жовтня 2019 }}
* [https://www.ukrmilitary.com/2019/10/kayra.html Багатофункціональна платформа «Кайра-150»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200520031521/https://www.ukrmilitary.com/2019/10/kayra.html |date=20 травня 2020 }}

{{-}}{{Українські проєкти військових кораблів}}

{{ВП-портали|Військова техніка|}}

[[Категорія:Проєкти ДП «ДПЦК»]]


text:
# Мар'янівська сільська рада (Більмацький район)
| Мар'янівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Більмацькому районі Запорізької області з адміністративним центром у с. Мар'янівка. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Мар'янівка - с. Мирське - с. Пробудження |

## Склад ради
Рада складалася з 12 депутатів та голови.

### Керівний склад ради
| ПІБ                    | Основні відомості                                                             | Дата обрання | Дата звільнення |
| ---------------------- | ----------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Канюк Наталя Василівна | Сільський голова, 1961 року народження, освіта, позапартійна                  | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Канюк Наталя Василівна | Сільський голова, 1961 року народження, освіта середня загальна, позапартійна | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Мар'янівська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Запорізька область]]
   | район               = {{Зп-Бл}}
   | центр               = с. [[Мар'янівка (Більмацький район)|Мар'янівка]]
   | голова              = Канюк Наталя Василівна
   | кількість членів    = 12
   | код КОАТУУ          = 2322784400
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=12406 Мар'янівська сільська рада]
   | площа               = 4,085
   | населення           = 780 ''(станом на 2001 рік)''
   | щільність           = 190,94
   | населені пункти     = 3
   | поштовий індекс     = 71013
   | телефонний код      = 6147
   | адреса              = 71013, Запорізька обл., Більмацький р-н, с.Мар'янівка, вул.Українська,46
| вебсторінка         =
  }}
{{Otheruses|Мар'янівська сільська рада}}
{|
| valign="top" | '''Мар'янівська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Більмацький район|Більмацькому районі]] [[Запорізька область|Запорізької області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Мар'янівка (Більмацький район)|Мар'янівка]].

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Мар'янівка (Більмацький район)|Мар'янівка]]
* с. [[Мирське]]
* с. [[Пробудження (Більмацький район)|Пробудження]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складалася з 12 депутатів та голови.

=== Керівний склад ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Канюк Наталя Василівна
| Сільський голова, 1961 року народження, освіта, позапартійна
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Канюк Наталя Василівна
| Сільський голова, 1961 року народження, освіта середня загальна, позапартійна
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=10767&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=12406 Картка ради на сайті Верховної Ради України]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Більмацького району}}

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Запорізька область

Район: Більмацький район

Адм. центр: с. Мар'янівка

Облікова картка: Мар'янівська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Канюк Наталя Василівна

title: Територія та населення

Населення: 780 (станом на 2001 рік)

Густота: 190,94 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Крайська волость
Крайська волость — історична адміністративно-територіальна одиниця Вілейського повіту Віленської губернії із центром у містечку Крайськ.
Станом на 1886 рік складалася з 48 поселень, 7 сільських громад. Населення — 6519 осіб (3376 чоловічої статі та 3133 — жіночої), 402 дворових господарства.
|                     | Площа, десятин | У тому числі орної, дес. |
| ------------------- | -------------- | ------------------------ |
| Сільських громад    | 6879           | 5222                     |
| Приватної власності | 18882          | 8710                     |
| Казенної власності  | 120            | 6                        |
| Іншої власності     | 133            | 78                       |
| Загалом             | 26014          | 14026                    |

Найбільше поселення волості:
- Крайськ — колишнє власницьке містечко при річці Смодяниця за 42 версти від повітового міста, 74 мешканці й 216 приватних осіб, 6 дворів, православна церква, 3 лавки. За 5 верст — село Ольковичі, костел, базари. За 7 верст — застава Задроздне, водяний млин із сукновальнею. За 10 верст — погост Стас, православна церква.
- Двиноси — колишнє власницьке село при річці Двиноса, 137 осіб, 13 дворів, православна церква.
- Деревно — колишнє власницьке село, 299 осіб, 23 двори, православна церква.

title: Крайська волость

wikitext:
{{Адміністративна одиниця Російської імперії
|назва = Крайська волость
|статус=волость
 |Герб=
 |карта =
 |центр          = [[Крайськ (Логойський район)|Крайськ]]
 |утворена       =
 |Площа          = 26014
 |Одиниця        = [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
 |Дата обрахунку = [[1886]]
 |Населення      = 6519
 |Дата перепису  = [[1886]]
|до =
|після =
}}
'''Крайська волость''' — історична [[адміністративно-територіальна одиниця]] [[Вілейський повіт|Вілейського повіту]] [[Віленська губернія|Віленської губернії]] із центром у містечку [[Крайськ (Логойський район)|Крайськ]].

Станом на [[1886]] рік складалася з 48 поселень, 7 сільських громад. Населення — 6519 осіб (3376 чоловічої статі та 3133 — жіночої), 402 дворових господарства<ref>{{ВВСЕР-5-1886}}</ref>.

{| align="center" class="standard"
|+Земля волості
! |
! |Площа, десятин
! |У тому числі орної, [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
|-----
! Сільських громад
| align=right| 6879 || align=right| 5222
|-----
! Приватної власності
| align=right| 18882 || align=right| 8710
|-----
! Казенної власності
| align=right| 120 || align=right| 6
|-----
! Іншої власності
| align=right| 133 || align=right| 78
|-----
! Загалом
| align=right| 26014 || align=right| 14026
|+
|}

Найбільше поселення волості:
* [[Крайськ (Логойський район)|Крайськ]] — колишнє власницьке містечко при річці [[Смодяниця]] за 42 [[верста|версти]] від повітового міста, 74 мешканці й 216 приватних осіб, 6 дворів, православна церква, 3 лавки. За 5 верст — село [[Ольковичі]], костел, базари. За 7 верст — застава [[Задроздне]], водяний млин із сукновальнею. За 10 верст — погост ''Стас'', православна церква.
* [[Двиноси]] — колишнє власницьке село при річці [[Двиноса]], 137 осіб, 13 дворів, православна церква.
* [[Деревно (Логойський район)|Деревно]] — колишнє власницьке село, 299 осіб, 23 двори, православна церква.

== Джерела ==
* {{ВВСЕР-5-1886}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{RE-geo-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Вілейський повіт}}

[[Категорія:Волості Віленської губернії]]
[[Категорія:Історія Мінської області]]

Центр: Крайськ

Густота: 22.9 осіб / км²


text:
# HD112501
HD112501 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу A3, що має видиму зоряну величину в смузі V приблизно  7,0.
Вона  розташована на відстані близько 1208,0 світлових років від Сонця.

title: HD112501

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD112501}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD112501}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA|12|56|38,82}}
| схилення= {{DEC|+43|33| 7,3}}
| вид_вел =  6,97<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A...498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A3]]
| V =  6,988±0,004<ref name=HIPcat>ESA,  1997, '''The Hipparcos Catalogue''', ESA SP-1200</ref>
| B =  7,109±0,004<ref name=HIPcat/>
| u-b =  0,13
| b-v =  0,113±0,004<ref name=HIPcat/>
| r-i =
| змінна =
}}
{{Фотометрія Стрьомґрена
| b-y =  0,06
| m1 =  0,20
| c1 =  1,12
| hb =  2,87<ref name=CPcat/>
}}
{{Фотометрія Гіппаркос
| hmax =  6,980<ref name=HIPcat/>
| hmin =  7,020<ref name=HIPcat/>
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =     6,19± 0,52<ref name=HIPcat/>
| схилення =    1,85± 0,46<ref name=HIPcat/>
| паралакс =   2,70
| п_похибка =   0,79<ref name=HIPcat/>
| відстань_ср =   1207,99
| відстань_пс =    370,37
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 112501,
[[Hipparcos Catalogue|HIP]] 63179,
[[Боннський огляд|BD+44 2234]],
[[Каталог опорних зір|GSC]] 3023-1787
}}
{{Starbox reference
| Simbad= HD112501
}}
{{Starbox end}}

'''HD112501''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]] [[Зорі спектрального класу A|A3]], що має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно  7,0.<ref name=CPcat />
Вона <!-- знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]]  й --> розташована на відстані близько 1208,0 [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].<ref name=HIPcat/>

<!-- ==Пекулярний хімічний склад== -->

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (12h-14h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A3]]
[[Категорія:HD112000-112999|5]]

{{astro-stub}}

title: HD112501

title: Характеристики

title: Дані фотометрії Стрьомґрена

title: Дані фотометрії Гіппаркос

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: 6,19± 0,52 мас/рік · за схиленням: 1,85± 0,46 мас/рік

Відстань: 1207,99 світлових років · 370,37 парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD112501


text:
# Торальф Ґлад
Торальф Ґлад (норв. Thoralf Glad, 1 лютого 1878 — 17 липня 1969) — норвезький яхтсмен.
Олімпійський чемпіон 1912 року в класі 8 метрів.

title: Торальф Ґлад

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Торальф Ґлад
| оригінал імені = Thoralf Glad
| зріст  =
| вага   =
| медалі =
{{MedalSport|Чоловічий [[вітрильний спорт на Олімпійських іграх|вітрильний спорт]]}}
{{MedalCountry | {{NOR}} }}
{{MedalGold|[[літні Олімпійські ігри 1912|Стокгольм 1912]] | [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1912 — 8 метрів|8 метрів]]}}

}}

'''Торальф Ґлад''' ({{lang-no|Thoralf Glad}}, 1 лютого 1878 — 17 липня 1969) — [[Норвегія|норвезький]] [[Вітрильний спорт|яхтсмен]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Олімпійський чемпіон [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1912 — 8 метрів|1912]] року в класі 8 метрів.
<!--ДосягненняКінець Код:OGG12.-->

== Посилання ==
* {{Olympedia}}
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Gl/Thoralf-Glad-1.html Торальф Ґлад на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Ґлад Торальф}}
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 1912]]
[[Категорія:Норвезькі яхтсмени]]
[[Категорія:Норвезькі олімпійські чемпіони]]
[[Категорія:Яхтсмени на літніх Олімпійських іграх 1912]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Норвегія

Народження: 1 лютого 1878 · Осло, Норвегія

title: Спорт

Вид спорту: вітрильний спорт

title: Представник Норвегія

Золото: Стокгольм 1912 · 8 метрів


text:
# Тенрю (крейсер)
Тенрю (Tenryu, яп. 天龍) — легкий крейсер Імперського флоту Японії, який взяв участь у Другій світовій війні.
Корабель, який став першим серед крейсерів типу «Тенрю», спорудили у 1919 році на верфі ВМФ у Йокосуці.
У травні 1938-го на тлі Другої японо-китайської війни Тенрю залучили до операції з оволодіння портом Амой (Сямень), розташованим біля південного входу до Тайванської протоки. Тенрю належав до загону з 1 важкого крейсера, 4 легких крейсерів та 10 есмінців, який вранці 10 травня 1938-го розпочав бомбардування китайських позицій, що допомогло десанту морських піхотинців оволодіти Амоєм за дві доби.
Станом на літо 1941-го Тенрю належав до 18-ї дивізії крейсерів, яка підпорядковувалась Четвертому флоту. Останній мав головну базу на атолі Трук у центральній частині Каролінських островів та на початковому етапі війни здійснив низку операцій з розширення японського контролю в Мікронезії та вторгнення до Меланезії. Ще до початку бойових дій основні сили Четвертого флоту перейшли з Труку на атол Кваджелейн (Маршаллові острови).
8 грудня 1941-го Тенрю та ще два легкі крейсери і шість есмінців рушили з Кваджелейну для захоплення острова Вейк (вісім сотень кілометрів на північ від Маршаллових островів). Атака на Вейк відбулась 11 грудня, при цьому незначний гарнізон острова зміг завдати японському загону втрат і примусити до відступу, потопили два есмінці. У цьому бою Тацута зазнав лише незначних пошкоджень, коли ворожий винищувач обстріляв його з кулеметів і поцілив носовий торпедний апарат (кілька торпед пошкоджено, проте цього було недостатньо для їх детонації). 13 грудня японці повернулись на Кваджелейн.
Невдовзі Тенрю вирушив до Вейку у складі значно потужнішого з'єднання, оскільки тепер японське командування додатково залучило 2 авіаносці й 6 важких крейсерів у супроводі 4 есмінців. Як наслідок, 23 грудня 1941-го гарнізон острова примусили до капітуляції. 27 грудня Тенрю повернувся на Кваджелейн, а 29 грудня 1941 — 3 січня 1942 пройшов звідси на Трук.
У середині січня 1942-го корабель залучили до операції з оволодіння архіпелагом Бісмарка. 23 січня Тенрю вийшов з Труку разом з іншим крейсером 18-ї дивізії «Тацута» та трьома есмінцями, маючи завдання забезпечувати безпосередній супровід транспортів з десантом для захоплення Кавієнга на північному завершенні острова Нова Ірландія (надалі тут облаштують другу за значенням японську базу в архіпелазі). У ніч проти 23 січня відбулась висадка й за кілька годин японські морські піхотинці узяли Кавієнг під контроль.
3 лютого 1942-го крейсери 18-ї дивізії полишили Кавієнг та 9 лютого разом з 23-ю, 29-ю та 30-ю дивізіями ескадрених міноносців забезпечували висадку на півострові Сурумі (центральна частина південного узбережжя Нової Британії), де японці захопили невеличкий австралійський аеродром у Гасматі (після розширення його перетворили на резервний майданчик, призначений для забезпечення аварійних посадок літаків). 13 лютого Тенрю і Тацута полишили Гасмату і 18 числа прибули на Трук.
20 лютого 1942-го кораблі 18-ї дивізії та 3 важкі крейсери вийшли в море, готуючись до протидії ворожому авіаносному з'єднанню, виявленому на початковому етапі рейду проти Рабаула. Врахувавши втрату ефекту несподіванки, американці відмовились від рейду, а японські крейсери 23 лютого повернулись на Трук. Тут зенітне озброєння Тенрю посилили двома спареними установками 25-мм автоматів.
2—5 березня 1942-го Тенрю і Тацута перейшли з Труку до Рабаула, і невдовзі разом з легким крейсером Юбарі та шістьома есмінцями вирушили звідси для супроводу загону, який мав доправити десант на Нову Гвінею до Лае (на сході острова у глибині затоки Хуон). Висадка 8 березня не зустріла спротиву і тієї ж доби 18-та дивізія полишила цей район (можливо відзначити, що 10 березня інша частина загону стала ціллю для американської авіаносної авіації, унаслідок удару якої по Лае ряд допоміжних суден були втрачені, а половина бойових кораблів зазнала пошкоджень).
9 березня 1942-го Тенрю і Тацута прибули до Буки (порт на однойменному острові біля північного завершення значно більшого острова Бугенвіль). Протягом наступних кількох тижнів вони разом з 6-ю дивізією (важкі крейсери, що діяли в інтересах Четвертого флоту) здійснили ряд переходів за маршрутом Бука — Рабаул — Бука — прохід Мьове (район Кавієнга) — Рабаул, а 28 березня були залучені до операції, під час якої японці зайняли якірну стоянку Шортленд (прикрита групою невеликих островів Шортленд акваторія біля південного завершення острова Бугенвіль, де надалі під час кампанії на Соломонових островах до осені 1943-го знаходитиметься передова база легких сил та пункт перевалювання вантажів для їх подальшої відправки далі на схід) і порт Кієта (східне узбережжя Бугенвіля).
1 квітня 1942-го 18-та та 6-та дивізії крейсерів повернулись до Рабаула, потім перейшли до проходу Мьове, а 7—8 березня пройшли до острова Манус у групі островів Адміралтейства в межах операції з осадження гарнізоном цього пункту, розташованого за шість сотень кілометрів на північний захід від Рабаула, поблизу комунікацій, що вели до архіпелагу Бісмарка з Труку та іншого важливого транспортного хабу Палау. У цій операції, так само як і у зайнятті Шортленду та Кієти, крейсерські сили супроводжували кораблі 30-ї дивізії ескадрених міноносців (одна з двох дивізій есмінців Четвертого флота). 8—10 квітня всі крейсери здійснили перехід на Трук.
Через кілька тижнів Тенрю залучили до операції, яка мала за мету взяття під контроль центральних і східних Соломонових островів, а також Порт-Морсбі на оберненому до Австралії узбережжі Нової Гвінеї. 28 квітня він разом з Тацута полишив Трук і попрямував на південь. 3 травня крейсери прикривали гідроавіаносці Камікава-Мару та Кійокава-Мару, що за підтримки двох переобладнаних канонерських човнів започаткували базу гідроавіації в Реката-Бей на північному узбережжі острова Санта-Ісабель. Невдовзі крейсери та Камікава-Мару попрямували через Соломонове море до архіпелагу Луїзіада (лежить біля південно-східного завершення Нової Гвінеї), де 7 березня на острові Дебойне розгорнули передову базу гідролітаків, звідки мали провадити розвідку в межах плану захоплення Порт-Морсбі. Втім, після битви авіаносців 8 травня в Кораловому морі операцію скасували і Тенрю повернувся в район Рабаула.
13 травня 1942-го Тенрю полишив Рабаул та 23 травня прибув до Майдзуру. Тут він провів кілька тижнів на ремонті та модернізації, під час якої, зокрема, отримав дві додаткові спарені установки 25-мм зенітних автоматів. 15—23 червня крейсер пройшов на Трук.
У середині липня 1942-го Тенрю перебував у архіпелазі Бісмарка. 20 липня крейсери 18-ї дивізії разом з 3 есмінцями вийшли з Рабаула для прикриття транспортів, що мали доправити десант на Нову Гвінею в район Буни (східне узбережжя півострова Папуа), звідки японське командування розраховувало досягнути Порт-Морсбі суходолом. 21 липня загін прибув до пункту призначення та висадив війська, а 24 липня кораблі повернулись у Рабаул.
7 серпня 1942-го союзники висадились на сході Соломонових островів, що започаткувало шестимісячну битву за Гуадалканал. 8 серпня Тенрю рушив до цього острова у складі загону з 5 важких та 2 легких крейсерів і 1 есмінця, який у ніч проти 9 числа провів бій біля острова Саво. Під час останнього два важкі крейсери і Тенрю вступили в артилерійський бій з важким крейсером USS Quincy, який зазнав пошкодження, загорівся та спробував відійти. У цей момент Quincy був уражений двома торпедами з Тенрю та в підсумку затонув. Тенрю також був пошкоджений, ймовірно, артилерією важкого крейсера USS Chicago, загинуло 23 члени екіпажу. Після битви японський загін узяв курс на архіпелаг Бісмарка, при цьому Тенрю разом з іншим легким крейсером та флагманським важким крейсером прибув до Рабаула.
17 серпня 1942-го Тенрю разом з кількома більш дрібними кораблями вийшов із Рабаула для супроводу трьох транспортів у район Буни. Наступної доби серпня загін досягнув цього району та розвантажився в Басабуа, після чого рушив назад.
24 серпня 1942-го Тенрю і Тацута разом з 3 есмінцями вийшли з Рабаула для прикриття десанту в затоку Мілн-Бей на південно-східному завершенні Нової Гвінеї. Висадка відбулась 26 серпня, а за дві доби кораблі повернулись у Рабаул. Тим часом у Мілн-Бей японці неочікувано зустрілись на суходолі з сильним спротивом, і того ж 28 серпня Тенрю і Тацута разом з 3 есмінцями (але іншими, ніж у попередньому поході) рушили до району боїв, де 29 серпня висадили майже вісім сотень бійців 3-го батальйону морської піхоти ВМБ Куре. 30 серпня загін повернувся в Рабаул. У наступні кілька діб справи в Мілн-Бей йшли дедалі гірше й після доповіді командира одного з есмінців, який здійснив туди транспортний рейс, японське командування вирішило припинити операції. 4 вересня крейсери 18-ї дивізії попрямували з цією метою до Мілн-Бей, звідки в ніч проти 6 вересня евакуювали залишки десанту.
11–12 вересня 1942-го Тенрю здійснив безрезультатний вихід з Рабаула для порятунку членів екіпажу есмінця «Яйой», який був потоплений авіацією під час пошуку японських десантників на островах неподалік від Мілн-Бей.
18–20 вересня 1942-го Тенрю здійснив перехід на Трук, звідки повернувся вже 24 числа із прийнятими на борт 56 морськими мінами, які мав виставити разом з іншим кораблем 18-ї дивізії біля острова Тулагі (в протоці північніше від Гуадалканалу). Втім, оскільки «Тацута» не вдалось забезпечити цією амуніцією, Тенрю вивантажив міни в Рабаулі.
2 жовтня 1942-го під час нальоту на Рабаул Тенрю зазнав прямого влучання бомби в кормову частину, загинуло 22 члени екіпажу. Крім того, кілька бомб вибухнули неподалік. Як наслідок, до 20 жовтня крейсер проходив аварійне відновлення за допомогою ремонтного судна «Хаккай-Мару».
25–27 жовтня 1942-го Тенрю здійснив вихід із Рабаула в район Мілн-Бей для порятунку японських бійців із 5-го батальйону морської піхоти ВМБ Сасебо на островах Д'Антркасто (саме їх за півтора місяця до того намагався зняти «Яйой»). У ніч проти 26 числа йому вдалося прийняти з острова Санароа 260 військовослужбовців (втім, можливо відзначити, що не всім японцям вдалось полишити архіпелаг і невдовзі вони загинуть унаслідок операції союзників).
31 жовтня — 1 листопада 1942-го Тенрю перейшов на якірну стоянку Шортленд, звідки мав узяти участь у постачанні японського угруповання на Гуадалканалі, яке відчувало серйозні логістичні проблеми. Вже 2–3 листопада крейсер разом з 11 есмінцями здійснив рейс до острова. Наступні розвантаження на Гуадалканалі відбулись у ніч проти 6 та 9 листопада.
З 12 по 15 листопада 1942-го біля Гуадалканалу відбулось кілька важливих боїв, пов'язаних зі спробою японського командування доправити на острів великі підкріплення. Тенрю 13 листопада вирушив до Гуадалканалу у складі групи, яка в підсумку включила 4 важкі крейсери, ще один легкий крейсер та 5 есмінців і мала завдання провести артилерійську підтримку проводження конвою транспортів. Можливо відзначити, що за місяць до того у подібній ситуації різні групи японських лінкорів та важких крейсерів протягом кількох ночей не без успіху обстрілювали розташований на Гуадалканалі аеродром Гендерсон-Філд), втім, тепер результат був значно гіршим. 14 листопада американська авіація з Гендерсон-Філд та авіаносця USS Enterprise розпочала дії проти японських кораблів. Спершу ціллю для літаків став загін, до якого належав Тенрю, при цьому був знищений 1 та пошкоджені 2 важкі крейсери, а потім авіація узялась за розгром транспортного конвою (6 суден з 11 потопили, ще одне пошкодили та примусили повернутись на Шортленд). Втім, сам Тенрю не постраждав та 15 листопада прибув на Шортленд, звідки 22—23 числа перейшов у Рабаул.
Тим часом союзники розпочали на Новій Гвінеї наступ на район Буни, гарнізон якої невдовзі опинився у важкому становищі. Великі логістичні проблеми були й у іншого гарнізону японців на східному узбережжі острова, в районі Лае — Саламауа. У таких умовах японське командування вирішило організувати велику базу в Маданзі на північно-східному узбережжі Нової Гвінеї. 16 грудня сюди з Рабаула вирушили судна з військами в супроводі «Тенрю» та чотирьох есмінців. Американське командування отримало відповідні дані та спрямувало до Мадангу підводний човен USS Albacore. 18 грудня японський загін успішно вивантажив бійців та будівельний загін, що мав споруджувати аеродром, і без особливих втрат переніс авіаудари, але надвечір по кораблях дали триторпедний залп з USS Albacore. Дві торпеди поцілили Тенрю, машинне відділення швидко заповнилось водою і крейсер втратив хід. Командир японського загону перейшов на есмінець «Ізонамі», а за дві години після атаки Тенрю затонув. У інциденті загинуло 23 члени екіпажу, решту прийняли на есмінець «Судзукадзе».

title: Тенрю (крейсер)

wikitext:
{{Військовий корабель
| Назва                    = «Тенрю»
| Оригінал назви           = 天龍
| Ілюстрація               = IJN_Tenru_in_Yokosuka_1925.jpg
| Підпис                   =
| Тип/клас судна           = [[легкий крейсер]] типу «Тенрю»
| Прапор                   = {{JPN}}
| Порт                     =
| На честь                 =
| Організація              = [[Файл:Naval_Ensign_of_Japan.svg|25px|]]
| Виготовлювач             = верф ВМФ у Йокосуці
| Вартість                 =
| Замовлено                = 1915 фінансовий рік
| Закладено                = 17 травня 1917
| Спущено                  = 11 березня 1918
| Експлуатація з           = 20 листопада 1919
| Служба                   = 1919—1942
| Перейменований           =
| Перекваліфікований       =
| Переданий                =
| Прийнятий                =
| Виведений                =
| Загибель                 = 18 грудня 1942 потоплений підводним човном біля узбережжя Нової Гвінеї
| Статус                   =
| Нагороди                 =
| Бойовий досвід           =
| Прізвисько               =
| Девіз                    =
| Водотоннажність          = 3948
| Довжина                  = 142,9 м
| Ширина                   = 12,3 м
| Висота                   =
| Осадка                   = 4,0 м
| Бронювання               = пояс 63 мм, палуба 25 мм, бойова рубка 51 мм
| Двигуни                  = 3 парові турбіни, 10 парових котлів
| Гвинти                   =
| Потужність               = 51 000 к.с. (38 МВт)
| Швидкість                = 33 вузли
| Дальність плавання       = 5000 [[Морська миля|миль]] (9300 км) на швидкості 14 [[Вузол (одиниця швидкості)|вузлів]]
| Автономність плавання    =
| Екіпаж                   = 327
| Артилерія                = 4 × 140-мм / 50 калібрів гармат
| Торпедно-мінне озброєння = 6 (2х3) × 533-мм торпедних апаратів
| Ракетне озброєння        =
| Зенітне озброєння        = 1х 80-мм гармата, 2 х 6,5-мм зенітних кулемети (1919)
| Авіація                  =
}}
[[Файл:Tenryu ONI.jpg|thumb|left|450px|Схема «Тенрю»]]
{{Location map+ | Папуа Нова Гвінея
| width = 350
| caption = Район потоплення «Тенрю»
| relief = 1
| places =
  {{Location map~ | Папуа Нова Гвінея
    | label = '''18.12.42'''
    | label_size =
    | position = right
    | background =
    | mark = Red pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
    | lat_deg = 4 | lat_min = 5 | lat_sec    = 00 | lat_dir = S
    | lon_deg = 145 | lon_min = 56 | lon_sec    = 00| lon_dir = E
  }}
}}

'''Тенрю (Tenryu, яп. 天龍)''' — легкий крейсер [[Імперський флот Японії|Імперського флоту Японії]], який взяв участь у [[Друга світова війна|Другій світовій війні]].

Корабель, який став першим серед крейсерів типу «Тенрю», спорудили у 1919 році на верфі ВМФ у Йокосуці.

У травні 1938-го на тлі [[Японсько-китайська війна (1937—1945)|Другої японо-китайської війни]] Тенрю залучили до операції з оволодіння портом Амой (Сямень), розташованим біля південного входу до Тайванської протоки. Тенрю належав до загону з 1 важкого крейсера, 4 легких крейсерів та 10 есмінців, який вранці 10 травня 1938-го розпочав бомбардування китайських позицій, що допомогло десанту морських піхотинців оволодіти Амоєм за дві доби.

Станом на літо 1941-го Тенрю належав до [[18-та дивізія крейсерів (Імперський флот)|18-ї дивізії крейсерів]], яка підпорядковувалась Четвертому флоту. Останній мав головну базу на атолі Трук у центральній частині Каролінських островів та на початковому етапі війни здійснив низку операцій з розширення японського контролю в Мікронезії та вторгнення до Меланезії. Ще до початку бойових дій основні сили Четвертого флоту перейшли з Труку на атол Кваджелейн ([[Маршаллові острови]]).

[[Файл:IJN Tenryu in 1919 under construction.jpg|thumb|left|500px|Крейсер «Тенрю» під час будівництва]]

8 грудня 1941-го Тенрю та ще два легкі крейсери і шість есмінців рушили з Кваджелейну для захоплення острова Вейк (вісім сотень кілометрів на північ від Маршаллових островів). Атака на Вейк відбулась 11 грудня, при цьому незначний гарнізон острова зміг завдати японському загону втрат і примусити до відступу, потопили два есмінці. У цьому бою Тацута зазнав лише незначних пошкоджень, коли ворожий винищувач обстріляв його з кулеметів і поцілив носовий торпедний апарат (кілька торпед пошкоджено, проте цього було недостатньо для їх детонації). 13 грудня японці повернулись на Кваджелейн.

Невдовзі Тенрю вирушив до Вейку у складі значно потужнішого з'єднання, оскільки тепер японське командування додатково залучило 2 авіаносці й 6 важких крейсерів у супроводі 4 есмінців. Як наслідок, 23 грудня 1941-го гарнізон острова примусили до капітуляції. 27 грудня Тенрю повернувся на Кваджелейн, а 29 грудня 1941 — 3 січня 1942 пройшов звідси на Трук.

У середині січня 1942-го корабель залучили до операції з оволодіння [[Архіпелаг Бісмарка|архіпелагом Бісмарка]]. 23 січня Тенрю вийшов з Труку разом з іншим крейсером 18-ї дивізії «<nowiki/>[[Тацута (крейсер)|Тацута]]<nowiki/>» та трьома есмінцями, маючи завдання забезпечувати безпосередній супровід транспортів з десантом для захоплення Кавієнга на північному завершенні острова [[Нова Ірландія]] (надалі тут облаштують другу за значенням японську базу в архіпелазі). У ніч проти 23 січня відбулась висадка й за кілька годин японські морські піхотинці узяли Кавієнг під контроль.

3 лютого 1942-го крейсери 18-ї дивізії полишили Кавієнг та 9 лютого разом з 23-ю, 29-ю та 30-ю дивізіями ескадрених міноносців забезпечували висадку на півострові Сурумі (центральна частина південного узбережжя Нової Британії), де японці захопили невеличкий австралійський аеродром у Гасматі (після розширення його перетворили на резервний майданчик, призначений для забезпечення аварійних посадок літаків). 13 лютого Тенрю і Тацута полишили Гасмату і 18 числа прибули на Трук.

20 лютого 1942-го кораблі 18-ї дивізії та 3 важкі крейсери вийшли в море, готуючись до протидії ворожому авіаносному з'єднанню, виявленому на початковому етапі рейду проти Рабаула. Врахувавши втрату ефекту несподіванки, американці відмовились від рейду, а японські крейсери 23 лютого повернулись на Трук. Тут зенітне озброєння Тенрю посилили двома спареними установками 25-мм автоматів.

2—5 березня 1942-го Тенрю і Тацута перейшли з Труку до Рабаула, і невдовзі разом з легким крейсером [[Юбарі (крейсер)|Юбарі]] та шістьома есмінцями вирушили звідси для супроводу загону, який мав доправити десант на Нову Гвінею до Лае (на сході острова у глибині затоки Хуон). Висадка 8 березня не зустріла спротиву і тієї ж доби 18-та дивізія полишила цей район (можливо відзначити, що 10 березня інша частина загону стала ціллю для американської авіаносної авіації, унаслідок удару якої по Лае ряд допоміжних суден були втрачені, а половина бойових кораблів зазнала пошкоджень).

9 березня 1942-го Тенрю і Тацута прибули до Буки (порт на однойменному острові біля північного завершення значно більшого острова Бугенвіль). Протягом наступних кількох тижнів вони разом з [[6-та дивізія крейсерів (Імперський флот)|6-ю дивізією]] (важкі крейсери, що діяли в інтересах Четвертого флоту) здійснили ряд переходів за маршрутом Бука — Рабаул — Бука — прохід Мьове (район Кавієнга) — Рабаул, а 28 березня були залучені до операції, під час якої японці зайняли якірну стоянку Шортленд (прикрита групою невеликих островів Шортленд акваторія біля південного завершення острова Бугенвіль, де надалі під час кампанії на Соломонових островах до осені 1943-го знаходитиметься передова база легких сил та пункт перевалювання вантажів для їх подальшої відправки далі на схід) і порт Кієта (східне узбережжя Бугенвіля).

1 квітня 1942-го 18-та та 6-та дивізії крейсерів повернулись до Рабаула, потім перейшли до проходу Мьове, а 7—8 березня пройшли до острова Манус у групі островів Адміралтейства в межах операції з осадження гарнізоном цього пункту, розташованого за шість сотень кілометрів на північний захід від Рабаула, поблизу комунікацій, що вели до архіпелагу Бісмарка з Труку та іншого важливого транспортного хабу Палау. У цій операції, так само як і у зайнятті Шортленду та Кієти, крейсерські сили супроводжували кораблі 30-ї дивізії ескадрених міноносців (одна з двох дивізій есмінців Четвертого флота). 8—10 квітня всі крейсери здійснили перехід на Трук.

Через кілька тижнів Тенрю залучили до операції, яка мала за мету взяття під контроль центральних і східних Соломонових островів, а також Порт-Морсбі на оберненому до Австралії узбережжі Нової Гвінеї. 28 квітня він разом з Тацута полишив Трук і попрямував на південь. 3 травня крейсери прикривали гідроавіаносці [[Камікава-Мару]] та [[Кійокава-Мару]], що за підтримки двох переобладнаних канонерських човнів започаткували базу гідроавіації в Реката-Бей на північному узбережжі острова Санта-Ісабель. Невдовзі крейсери та Камікава-Мару попрямували через Соломонове море до архіпелагу Луїзіада (лежить біля південно-східного завершення Нової Гвінеї), де 7 березня на острові Дебойне розгорнули передову базу гідролітаків, звідки мали провадити розвідку в межах плану захоплення Порт-Морсбі. Втім, після битви авіаносців 8 травня в Кораловому морі операцію скасували і Тенрю повернувся в район Рабаула.

13 травня 1942-го Тенрю полишив Рабаул та 23 травня прибув до Майдзуру. Тут він провів кілька тижнів на ремонті та модернізації, під час якої, зокрема, отримав дві додаткові спарені установки 25-мм зенітних автоматів. 15—23 червня крейсер пройшов на Трук.

У середині липня 1942-го Тенрю перебував у архіпелазі Бісмарка. 20 липня крейсери 18-ї дивізії разом з 3 есмінцями вийшли з Рабаула для прикриття транспортів, що мали доправити десант на Нову Гвінею в район Буни (східне узбережжя півострова Папуа), звідки японське командування розраховувало досягнути Порт-Морсбі суходолом. 21 липня загін прибув до пункту призначення та висадив війська, а 24 липня кораблі повернулись у Рабаул.

7 серпня 1942-го союзники висадились на сході Соломонових островів, що започаткувало шестимісячну [[Битва за Гуадалканал|битву за Гуадалканал]]. 8 серпня Тенрю рушив до цього острова у складі загону з 5 важких та 2 легких крейсерів і 1 есмінця, який у ніч проти 9 числа провів [[бій біля острова Саво]]. Під час останнього два важкі крейсери і Тенрю вступили в артилерійський бій з важким крейсером USS Quincy, який зазнав пошкодження, загорівся та спробував відійти. У цей момент Quincy був уражений двома торпедами з Тенрю та в підсумку затонув. Тенрю також був пошкоджений, ймовірно, артилерією важкого крейсера USS Chicago, загинуло 23 члени екіпажу. Після битви японський загін узяв курс на архіпелаг Бісмарка, при цьому Тенрю разом з іншим легким крейсером та флагманським важким крейсером прибув до Рабаула.

17 серпня 1942-го Тенрю разом з кількома більш дрібними кораблями вийшов із Рабаула для супроводу трьох транспортів у район Буни. Наступної доби серпня загін досягнув цього району та розвантажився в Басабуа, після чого рушив назад.

[[Файл:IJN Tenryu in Shanghai Feb 1934.jpg|thumb|right|350px|Крейсер «Тенрю» в Шанхаї у 1934]]

24 серпня 1942-го Тенрю і Тацута разом з 3 есмінцями вийшли з Рабаула для прикриття десанту в затоку Мілн-Бей на південно-східному завершенні Нової Гвінеї. Висадка відбулась 26 серпня, а за дві доби кораблі повернулись у Рабаул. Тим часом у Мілн-Бей японці неочікувано зустрілись на суходолі з сильним спротивом, і того ж 28 серпня Тенрю і Тацута разом з 3 есмінцями (але іншими, ніж у попередньому поході) рушили до району боїв, де 29 серпня висадили майже вісім сотень бійців 3-го батальйону морської піхоти ВМБ Куре. 30 серпня загін повернувся в Рабаул. У наступні кілька діб справи в Мілн-Бей йшли дедалі гірше й після доповіді командира одного з есмінців, який здійснив туди транспортний рейс, японське командування вирішило припинити операції. 4 вересня крейсери 18-ї дивізії попрямували з цією метою до Мілн-Бей, звідки в ніч проти 6 вересня евакуювали залишки десанту.

11–12 вересня 1942-го Тенрю здійснив безрезультатний вихід з Рабаула для порятунку членів екіпажу есмінця «<nowiki/>[[Яйой (1925)|Яйой]]<nowiki/>», який був потоплений авіацією під час пошуку японських десантників на островах неподалік від Мілн-Бей.

18–20 вересня 1942-го Тенрю здійснив перехід на Трук, звідки повернувся вже 24 числа із прийнятими на борт 56 морськими мінами, які мав виставити разом з іншим кораблем 18-ї дивізії біля острова Тулагі (в протоці північніше від Гуадалканалу). Втім, оскільки «Тацута» не вдалось забезпечити цією амуніцією, Тенрю вивантажив міни в Рабаулі.

2 жовтня 1942-го під час нальоту на Рабаул Тенрю зазнав прямого влучання бомби в кормову частину, загинуло 22 члени екіпажу. Крім того, кілька бомб вибухнули неподалік. Як наслідок, до 20 жовтня крейсер проходив аварійне відновлення за допомогою ремонтного судна «<nowiki/>[[Хаккай-Мару]]<nowiki/>».

25–27 жовтня 1942-го Тенрю здійснив вихід із Рабаула в район Мілн-Бей для порятунку японських бійців із 5-го батальйону морської піхоти ВМБ Сасебо на островах Д'Антркасто (саме їх за півтора місяця до того намагався зняти «Яйой»). У ніч проти 26 числа йому вдалося прийняти з острова Санароа 260 військовослужбовців (втім, можливо відзначити, що не всім японцям вдалось полишити архіпелаг і невдовзі вони загинуть унаслідок операції союзників).

31 жовтня — 1 листопада 1942-го Тенрю перейшов на якірну стоянку Шортленд, звідки мав узяти участь у постачанні японського угруповання на Гуадалканалі, яке відчувало серйозні логістичні проблеми. Вже 2–3 листопада крейсер разом з 11 есмінцями здійснив рейс до острова. Наступні розвантаження на Гуадалканалі відбулись у ніч проти 6 та 9 листопада.

[[Файл:Tenryu h42260.jpg|thumb|left|350px|Крейсер «Тенрю» у перший рік служби]]

З 12 по 15 листопада 1942-го біля Гуадалканалу відбулось кілька важливих боїв, пов'язаних зі спробою японського командування доправити на острів великі підкріплення. Тенрю 13 листопада вирушив до Гуадалканалу у складі групи, яка в підсумку включила 4 важкі крейсери, ще один легкий крейсер та 5 есмінців і мала завдання провести артилерійську підтримку проводження конвою транспортів. Можливо відзначити, що за місяць до того у подібній ситуації різні групи японських лінкорів та важких крейсерів протягом кількох ночей не без успіху обстрілювали розташований на Гуадалканалі аеродром Гендерсон-Філд), втім, тепер результат був значно гіршим. 14 листопада американська авіація з Гендерсон-Філд та авіаносця USS Enterprise розпочала дії проти японських кораблів. Спершу ціллю для літаків став загін, до якого належав Тенрю, при цьому був знищений 1 та пошкоджені 2 важкі крейсери, а потім авіація узялась за розгром транспортного конвою (6 суден з 11 потопили, ще одне пошкодили та примусили повернутись на Шортленд). Втім, сам Тенрю не постраждав та 15 листопада прибув на Шортленд, звідки 22—23 числа перейшов у Рабаул.

Тим часом союзники розпочали на Новій Гвінеї наступ на район Буни, гарнізон якої невдовзі опинився у важкому становищі. Великі логістичні проблеми були й у іншого гарнізону японців на східному узбережжі острова, в районі Лае — Саламауа. У таких умовах японське командування вирішило організувати велику базу в Маданзі на північно-східному узбережжі Нової Гвінеї. 16 грудня сюди з Рабаула [[Висадка в Мадангу|вирушили судна з військами]] в супроводі «Тенрю» та чотирьох есмінців. Американське командування отримало відповідні дані та спрямувало до Мадангу підводний човен [[USS Albacore (SS-218)|USS Albacore]]. 18 грудня японський загін успішно вивантажив бійців та будівельний загін, що мав споруджувати аеродром, і без особливих втрат переніс авіаудари, але надвечір по кораблях дали триторпедний залп з USS Albacore. Дві торпеди поцілили Тенрю, машинне відділення швидко заповнилось водою і крейсер втратив хід. Командир японського загону перейшов на есмінець «<nowiki/>[[Ізонамі (1928)|Ізонамі]]<nowiki/>», а за дві години після атаки Тенрю затонув. У інциденті загинуло 23 члени екіпажу, решту прийняли на есмінець «<nowiki/>[[Судзукадзе]]<nowiki/>».<ref>{{Cite web|title=Imperial Cruisers|url=http://www.combinedfleet.com/tenryu_t.htm|website=www.combinedfleet.com|accessdate=2021-10-28}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Японські легкі крейсери за типами|nocat=1}}
{{Кораблі Японії втрачені у Новогвінейській кампанії}}
{{DEFAULTSORT:Тенрю}}
[[Категорія:Крейсери типу «Тенрю»]]
[[Категорія:Кораблі Японії втрачені на Новій Гвінеї]]

title: Служба

Тип/клас: легкий крейсер типу «Тенрю»

Держава прапора: Японія

Корабельня: верф ВМФ у Йокосуці

Замовлено: 1915 фінансовий рік

Закладено: 17 травня 1917

Спущено на воду: 11 березня 1918

Введено в експлуатацію: 20 листопада 1919

title: Параметри

title: Технічні дані

Рухова установка: 3 парові турбіни, 10 парових котлів

Швидкість: 33 вузли

Дальність плавання: 5000 миль (9300 км) на швидкості 14 вузлів

title: Озброєння

Артилерія: 4 × 140-мм / 50 калібрів гармат

Торпедно-мінне озброєння: 6 (2х3) × 533-мм торпедних апаратів


text:
# Герб Афін
Герб Афін є офіційною символікою столиці Греції.

## Опис
Герб є щитом круглої форми темно-синього кольору, в центрі герба розташовується рівносторонній золотий хрест. У центральній частині щита зображене біле та синє кола. У центрі синього кола зображена богиня Афіна. На тлі білого кола зображено дві лаврові гілки. Герб Афін за контуром облямовують ще дві гілки лаврового дерева. Під щитом написано назву міста грецькою мовою. Синій колір уособлює блакитне небо, золотий силу та шляхетність.
На гербі міста за часів Стародавньої Греції було зображено сову.

## Історія
На версії герба 1835 року Афіна зображувалась на повний зріст, срібна в блакитному полі, що встромляє в землю спис. Після 1917 року щит герба став круглим, з'явився обідок із давнім орнаментом та напис: «Народ Афінський». З 1981 року герб Афін набув сучасного вигляду.

title: Герб Афін

wikitext:
{{Картка герба
| зображення    = Coat of Arms of Municipality of Athens.svg
| малий         =
| малий_розмір  =
| малий_підпис  =
| зображення3_розмір = 200px
| носій         =
| корона        =
| шолом         =
| щит           = круглий
| щитотримачі   = лаврові гілки
| девіз         =
| ордени        =
| інші_елементи =
| ранні_версії  =
| використання  =
}}Герб '''[[Афіни|Афін]]''' є офіційною символікою столиці [[Греція|Греції]].

== Опис ==
Герб є щитом круглої форми темно-синього кольору, в центрі герба розташовується рівносторонній золотий хрест. У центральній частині щита зображене біле та синє кола. У центрі синього кола зображена богиня [[Афіна]]. На тлі білого кола зображено дві [[Лавровий вінок|лаврові гілки]]. Герб Афін за контуром облямовують ще дві гілки лаврового дерева. Під щитом написано назву міста [[Грецька мова|грецькою мовою]]. Синій колір уособлює блакитне небо, золотий силу та шляхетність.

На гербі міста за часів [[Стародавня Греція|Стародавньої Греції]] було зображено [[Совоподібні|сову]].

== Історія ==
На версії герба [[1835|1835 року]] Афіна зображувалась на повний зріст, срібна в блакитному полі, що встромляє в землю спис. Після [[1917|1917 року]] щит герба став круглим, з'явився обідок із давнім орнаментом та напис: ''«Народ Афінський»''. З [[1981|1981 року]] герб Афін набув сучасного вигляду.

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20160105125544/http://his.1september.ru/article.php?ID=200403202 Міцним буде місто те…]
[[Категорія:Національні символи Греції]]
[[Категорія:Афіни]]

{{Герби столиць Європи}}

title: Деталі

Щит: круглий

Щитотримачі: лаврові гілки


text:
# Костел святих апостолів Петра і Павла (Теребовля)
Косте́л святих апостолів Петра і Павла в Теребовлі — культова споруда, парафіяльний римо-католицький храм у місті Теребовлі Тернопільської области України.

## Відомості
- 1396 — вперше згадується дерев'яний костел
- 1423 — засновано парафію, споруджено новий дерев'яний храм.
- 18 серпня 1578 та 5 червня 1778 року королями Стефаном Баторієм та Станіславом Понятовським підтверджено надання парафіяльних привілеїв.
- 1784 — богослужіння перенесли до костелу кармелітів.
- 181? — парафіяльний костел згорів; богослужіння відбувались у греко-католицькому храмі.
- 1917 — споруджено тимчасову каплицю-барак.
- 1919 — богослужіння вдруге перенесено до храму кармелітів, який частково відреставрували.
- 14 вересня 1924 — архієпископ Болеслав Твардовський здійснив освячення наріжного каменя під будівництво.
- 15 квітня 1928 — відбулося освячення храму (проєкт А. Богуша).
- 1946—1992 — радянська влада зачинила святиню і перетворила її на зерносховище, згодом — дім культури.

Нині — храм діючий.Історія римо-католицької базиліки бере свій початок з 1924 року, коли з ініціативи ксьондза Євстахія Яловіцького було закладено та освячено перший камінь під будівництво костелу.

wikitext:
{{Otheruses|Костел святих апостолів Петра і Павла}}
{{визначна пам'ятка
|назва = Костел святих апостолів Петра і Павла<br/>в Теребовлі
}}
'''Косте́л святих апостолів Петра і Павла в Теребовлі''' — [[культова споруда]], парафіяльний [[Католицтво|римо-католицький храм]] у місті [[Теребовля|Теребовлі]] [[Тернопільська область|Тернопільської области]] [[Україна|України]].

== Відомості ==
* 1396 — вперше згадується дерев'яний костел
* 1423 — засновано парафію, споруджено новий дерев'яний храм.
* 18 серпня 1578 та 5 червня 1778 року королями [[Стефан Баторій|Стефаном Баторієм]] та [[Станіслав Понятовський (каштелян)|Станіславом Понятовським]] підтверджено надання парафіяльних привілеїв.
* 1784 — богослужіння перенесли до костелу кармелітів.
* 181? — парафіяльний костел згорів; богослужіння відбувались у греко-католицькому храмі.
* 1917 — споруджено тимчасову каплицю-барак.
* 1919 — богослужіння вдруге перенесено до храму кармелітів, який частково відреставрували.
* 14 вересня 1924 — архієпископ [[Болеслав Твардовський]] здійснив освячення наріжного каменя під будівництво.
* 15 квітня 1928 — відбулося освячення храму (проєкт А. Богуша).
* 1946—1992 — радянська влада зачинила святиню і перетворила її на зерносховище, згодом — дім культури.

Нині — храм діючий.Історія римо-католицької базиліки бере свій початок з 1924 року, коли з ініціативи ксьондза Євстахія Яловіцького було закладено та освячено перший камінь під будівництво костелу.

== Джерела ==
* {{КІКУ|https://rkc.in.ua/index.php?&m=k&f=alvtp&p=tptetepp&l=u&n=7|Теребовля. Костел святих апостолів Петра і Павла}}

{{Костели Тернопільської області}}

[[Категорія:Монастирі домініканців]]
[[Категорія:Теребовля]]
[[Категорія:Культові споруди, побудовані 1927]]
[[Категорія:Засновані в Тернопільській області 1927]]

title: Костел святих апостолів Петра і Павла в Теребовлі

Тип: костел

Країна: Україна : ISO3166-1 alpha-3: UKR ; ISO3166-1 цифровий: 804 ;

Розташування: Теребовля


text:
# Берестянка оливкова
Берестянка оливкова (Hippolais olivetorum) — вид горобцеподібних птахів родини очеретянкових (Acrocephalidae).

## Поширення
Гніздиться в Південно-Східній Європі та на Близькому Сході. Він перелітний, зимує в Східній і Південній Африці від Кенії на південь до ПАР. Трапляється в дубових лісах, оливкових гаях, фруктових садах і плантаціях мигдалю.

## Опис
Дрібний птах, завдовжки 16-18 сантиметрів, має довжину крил від 8,5 до 8,8 см. Важить близько 15 грам. Зверху він сірого кольору. У нього є білувата пляма перед оком. Нижня сторона білувато-сіра. Міцний дзьоб порівняно довгий.

title: Берестянка оливкова

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Берестянка оливкова
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{IUCN|id= 22714908 |title=''Hippolais olivetorum'' |assessors=[[BirdLife International]] |version=2021.3 |year=2016 |accessdate= 20 липня 2022}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Очеретянкові]] (Acrocephalidae)
| genus = [[Берестянка (птах)|Берестянка]] (''Hippolais'')
| species = ''' Берестянка оливкова'''
| binomial = ''Hippolais olivetorum''
| binomial_authority = [[Г'ю Едвін Стрікланд|Strickland]], 1837
| range_map = Hippolais olivetorum distribution map.png
| range_map_caption =Мапа поширення виду
| synonyms =
| wikispecies = Hippolais olivetorum
}}
'''Берестянка оливкова'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Hippolais olivetorum'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Очеретянкові|очеретянкових]] (Acrocephalidae).

== Поширення ==
Гніздиться в [[Південно-Східна Європа|Південно-Східній Європі]] та на [[Близький Схід|Близькому Сході]]. Він перелітний, зимує в [[Східна Африка|Східній]] і [[Південна Африка|Південній Африці]] від [[Кенія|Кенії]] на південь до [[Південно-Африканська Республіка|ПАР]]. Трапляється в дубових лісах, оливкових гаях, фруктових садах і плантаціях [[мигдаль|мигдалю]].

== Опис ==
Дрібний птах, завдовжки 16-18 сантиметрів, має довжину крил від 8,5 до 8,8 см. Важить близько 15 грам. Зверху він сірого кольору. У нього є білувата пляма перед оком. Нижня сторона білувато-сіра. Міцний дзьоб порівняно довгий.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* Olive-tree warbler — [http://sabap2.adu.org.za/docs/sabap1/626.pdf Species text in The Atlas of Southern African Birds].

{{Taxonbar|from=Q63835}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Очеретянкові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1837]]
[[Категорія:Птахи Азії]]
[[Категорія:Птахи Африки]]
[[Категорія:Птахи Європи]]

title: ?Берестянка оливкова

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Очеретянкові (Acrocephalidae)

Рід: Берестянка (Hippolais)

Вид: Берестянка оливкова

Вікісховище: Hippolais olivetorum

Віківиди: Hippolais olivetorum