text:
# Сюнь-цзи
Сюнь-цзи (荀子, 313 до н. е. — 238 до н. е.) — один із найбільших філософів Стародавнього Китаю, поряд із Мен-цзи — головний серед доімперських пропонентів конфуціанства. Першим здійснив універсальну інтерпретацію класичних текстів «П'ятиканоння» («У цзин») і представив своє вчення в систематичному вигляді. Вчитель Хань Фея та Лі Си, видатних представників легізму.

## Життєпис
Народився у 313 році до н. е. у державі Чжао (південна частина сучасної провінції Шаньдун). Отримав гарну освіту. Проте на батьківщині не мав змоги застосувати свої ідеї. Сюнь-цзи здійснював поїздки в держави Цінь, Ці і Чу, де спонукав правителів до практичної реалізації своїх соціально-політичних і етико-правових думок. У Ці він очолив академію Цзіся. Втім, став жертвою наклепу. Тому у 255 році переїхав до держави Чу, де був призначений правителем повіту Ланьлін і отримав шанобливе звання цін (кит. 卿) — міністр. Після відсторонення від цієї посади у 238 році цілком віддався освітній діяльності, організував власну школу. Коли учень Сюнь-цзи Лі Си став першим міністром (сян) у цінського імператора Цинь Шихуанді, вчитель «оголосив голодування». Помер у злиднях у 238 році до н. е. і був похований в Ланьліне, залишивши після себе твори в кілька десятків тисяч слів.

## Філософія
Твори Сюнь-цзи першим відредагував Лю Сян, звіривши 322 глави і видалив з них 290 повторень. У підсумку він склав «Нову книгу Сунь Цина» («Сунь Цін синьшу»), що складається з 32 глав. Прийнята нині архітектоніка і назва трактату з'явилися у видавництві його першого коментатора Ян Ляна у 818 році. Найбільш вивірені і ретельно прокоментовані тексти «Сюнь-цзи» були опубліковані Ван Сяньцянем у 1891 році, Лян Цисюном у 1956 році у Пекіні, Сюн Гунчже у 1975 році в Тайбеї. Сучасний текст «Сюнь-цзи» складається з 32 глав, серед яких 21 із ймовірно написано самим Сюнь-цзи.
Сприйнявши даоський натуралізм, Сюнь-цзи рішуче відсік характерний для протофілософських і ранньоконфуціанських пам'яток релігійно-волюнтаристський зміст поняття «небо» (тянь) і обмежився його тлумаченням або як частини всесвіту, складовою парою землі у «тріаді» з людиною.
Радикальна натуралізація неба спричинила за собою не тільки заперечення божественних і надприродних сил, що раніше приписувалися небу, але й визнання за людиною можливості «пізнання неба» і «підпорядкування (чжи 致?) небесного приречення (мін 命)», тобто певного контролю над природою і власною долею. Те, що «досконаломудра людина діє, не намагаючись пізнати небо», означає відмову від спроб довільного впливу на природні процеси, але все-таки доступне людям «пізнання неба» має на увазі згідну з природним порядком речей успішну життєдіяльність. При такому підході «шляхетний чоловік (цзюньцзі) намагається знаходиться в собі» і «заощадження неба само приводить до заощадження Шляху-дао». Остання категорія стала у Сюнь-цзи виразом субстанційної єдності світобудови і одночасно узагальненням всіх її закономірностей, як об'єктивних, так і суб'єктивних[джерело?].
Почавши пов'язувати шлях-дао з поняттям «принцип», Сюнь-цзи не ставив під сумнів тілесну оформленість того й іншого. Присутністю «принципів» зумовлена також пізнаванність усіх речей, що входять у контакт з людиною, яка пізнає «природу». Однак це універсальне розуміння світу потребує обмеження певними рамками відповідно до практичних цілей, висунутими людською спільнотою. Цієї межею у Сюнь-цзи виявляється «вичерпання норм людського співжиття» (цзинь лунь) — атрибут досконаломудрого.
Сюнь-цзи, подібно до Мен-цзи, виходив з положення Конфуція про спільність природи всіх людей. Але на відміну від Мен-цзи він стверджував, що «звичайна людина з вулиці може стати досконаломудрим Юєм» тільки шляхом подолання своїх природжених інстинктів і природних схильностей, шляхом перетворення своєї споконвічної природи (фаньюйсін 反於性), а аж ніяк не слідування їй (цунсін 從性).
В узагальненому вигляді гносеологічні погляди Сюнь-цзи, виходять з традиційної ідеї «вищості дії над знанням». Сюнь-цзи розвинув її в цілісну теорію знання як адекватної відповідності реальності, що перевіряється ефективною дією. У ній, зокрема, знайшли відображення вищі досягнення давньокитайської протологіки, яка як універсальна методологія конкурувала з нумерологією («вчення сяншу» 象数之学).

title: Сюнь-цзи

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Сюнь-цзи
| місце_проживання     =
| інші_імена           = Сюнь Цін, Сюнь Куан
| зображення           = File:Xun Zi crop.png
| розмір_зображення    =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = -313
| місце_народження     =
| дата_смерті          = -238
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| підданство           = держава Чжао
| національність       = [[китаєць]]
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = [[філософ]], державний діяч
| титул                =
| військове звання     =
| конфесія     =
| рід                  = [[Сюнь]]
| батько               =
| матір                =
| нагороди             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
}}
[[Файл:Ancient prose from the Xunzi, in seal script.jpg|міні|250px|Текст з твору «Сюнь-цзи»]]

'''Сюнь-цзи''' (荀子, [[313 до н. е.]] — [[238 до н. е.]]) — один із найбільших [[філософ]]ів Стародавнього Китаю, поряд із [[Мен-цзи]] — головний серед доімперських пропонентів [[конфуціанство|конфуціанства]]. Першим здійснив універсальну інтерпретацію класичних текстів «П'ятиканоння» («У цзин») і представив своє вчення в систематичному вигляді. Вчитель [[Хань Фей|Хань Фея]] та [[Лі Си]], видатних представників [[легізм]]у.

== Життєпис ==
Народився у [[313 до н. е.|313 році до н. е.]] у державі [[Чжао (Чжаньґо)|Чжао]] (південна частина сучасної провінції [[Шаньдун]]). Отримав гарну освіту. Проте на батьківщині не мав змоги застосувати свої ідеї. Сюнь-цзи здійснював поїздки в держави [[Династія Цінь|Цінь]], [[Ці (Шаньдун)|Ці]] і [[Чу (царство)|Чу]], де спонукав правителів до практичної реалізації своїх соціально-політичних і етико-правових думок. У Ці він очолив [[Академія Цзіся|академію Цзіся]]. Втім, став жертвою наклепу. Тому у 255 році переїхав до держави Чу, де був призначений правителем повіту Ланьлін і отримав шанобливе звання ''цін'' ([[Китайська мова|кит.]] 卿) — міністр. Після відсторонення від цієї посади у 238 році цілком віддався освітній діяльності, організував власну школу. Коли учень Сюнь-цзи [[Лі Си]] став першим міністром (сян) у цінського імператора Цинь Шихуанді, вчитель «оголосив голодування». Помер у злиднях у [[238 до н. е.|238 році до н. е.]] і був похований в Ланьліне, залишивши після себе твори в кілька десятків тисяч слів.

== Філософія ==
Твори Сюнь-цзи першим відредагував [[Лю Сян]], звіривши 322 глави і видалив з них 290 повторень. У підсумку він склав «Нову книгу Сунь Цина» («Сунь Цін синьшу»), що складається з 32 глав. Прийнята нині архітектоніка і назва трактату з'явилися у видавництві його першого коментатора Ян Ляна у 818 році. Найбільш вивірені і ретельно прокоментовані тексти «Сюнь-цзи» були опубліковані Ван Сяньцянем у 1891 році, Лян Цисюном у 1956 році у Пекіні, Сюн Гунчже у 1975 році в Тайбеї. Сучасний текст «Сюнь-цзи» складається з 32 глав, серед яких 21 із ймовірно написано самим Сюнь-цзи.

Сприйнявши даоський натуралізм, Сюнь-цзи рішуче відсік характерний для протофілософських і ранньоконфуціанських пам'яток релігійно-волюнтаристський зміст поняття «небо» (тянь) і обмежився його тлумаченням або як частини всесвіту, складовою парою землі у «тріаді» з людиною.

Радикальна натуралізація неба спричинила за собою не тільки заперечення божественних і надприродних сил, що раніше приписувалися небу, але й визнання за людиною можливості «пізнання неба» і «підпорядкування (''чжи'' 致?) небесного приречення (''мін'' 命)», тобто певного контролю над природою і власною долею. Те, що «досконаломудра людина діє, не намагаючись пізнати небо», означає відмову від спроб довільного впливу на природні процеси, але все-таки доступне людям «пізнання неба» має на увазі згідну з природним порядком речей успішну життєдіяльність. При такому підході «шляхетний чоловік (цзюньцзі) намагається знаходиться в собі» і «заощадження неба само приводить до заощадження Шляху-дао». Остання категорія стала у Сюнь-цзи виразом субстанційної єдності світобудови і одночасно узагальненням всіх її закономірностей, як об'єктивних, так і суб'єктивних{{fact}}.

Почавши пов'язувати шлях-дао з поняттям «принцип», Сюнь-цзи не ставив під сумнів тілесну оформленість того й іншого. Присутністю «принципів» зумовлена також пізнаванність усіх речей, що входять у контакт з людиною, яка пізнає «природу». Однак це універсальне розуміння світу потребує обмеження певними рамками відповідно до практичних цілей, висунутими людською спільнотою. Цієї межею у Сюнь-цзи виявляється «вичерпання норм людського співжиття» (цзинь лунь) — атрибут досконаломудрого.

Сюнь-цзи, подібно до [[Мен-цзи]], виходив з положення [[Конфуцій|Конфуція]] про спільність природи всіх людей. Але на відміну від Мен-цзи він стверджував, що «звичайна людина з вулиці може стати досконаломудрим Юєм» тільки шляхом подолання своїх природжених інстинктів і природних схильностей, шляхом перетворення своєї споконвічної природи (''фаньюйсін'' 反於性), а аж ніяк не слідування їй (''цунсін'' 從性).

В узагальненому вигляді гносеологічні погляди Сюнь-цзи, виходять з традиційної ідеї «вищості дії над знанням». Сюнь-цзи розвинув її в цілісну теорію знання як адекватної відповідності реальності, що перевіряється ефективною дією. У ній, зокрема, знайшли відображення вищі досягнення давньокитайської протологіки, яка як універсальна методологія конкурувала з нумерологією («вчення ''сяншу''» 象数之学).

== Джерела ==
* Сюнь Цзи (Сюнь Куан, Сюнь Цин) // {{ФЕС|сторінки=626}}
* Rozemont H.J. State and Society in Hsün-tzu: A Philoslphical Commentary // Monumenta Serica. 1970/1971, vol. 29
* Ivanhoe P.J. Humane Nature and Moral Understanding in Xunzi // International Philosophical Quarterly. 1994, vol. 34
{{Філософія мови}}
{{Нормативний контроль}}
[[Категорія:Китайські філософи]]

title: веньянь 荀況

Прізвисько: 荀子 і 荀卿

Псевдо: Сюнь Цін, Сюнь Куан

Народився: 313 до н. е. · Чжао (держава)

Помер: 238 до н. е. · Чу, Західна Чжоу

Підданство: держава Чжао

Національність: китаєць

Діяльність: філософ, державний діяч

Галузь: філософія

Відомі учні: Хань Фей і Лі Си

Magnum opus: Xunzid

Конфесія: конфуціанство

Рід: Сюнь

Родичі: Xun Shud

веньянь 荀況: п о р


text:
# Фелісово
Фелі́сово (рос. Фелисово) — присілок у складі Митищинського міського округу Московської області, Росія.

## Населення
Населення — 6 осіб (2010; 8 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 100 %

wikiname: ukwiki

title: Фелісово

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Фелісово
 | назва ін.       = {{lang-ru|Фелисово}}
 | карта розташування1 = Росія Московська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Московська область]]
 | міський округ   = [[Митищинський міський округ]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 6 осіб ([[2010]]{{RUS-MS-popstat-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 56
 | lat_min= 03
 | lat_sec= 56
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 37
 | lon_min= 37
 | lon_sec= 22
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Фелі́сово''' ({{lang-ru|Фелисово}}) — [[присілок]] у складі [[митищинський міський округ|Митищинського міського округу]] [[московська область|Московської області]], [[Росія]].

== Населення ==
Населення — 6 осіб ([[2010]]; 8 у [[2002]]{{RUS-MS-popstat}}).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 100 %

== Джерела ==
* {{Карта|O-37-136}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Moscow-obl-stub}}
{{митищинський міський округ}}

[[Категорія:Населені пункти Митищинського міського округу]]
[[Категорія:Присілки Московської області]]

title: присілок Фелісово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Московська область

Міський округ: Митищинський міський округ

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Фелісово · Фелісово


text:
# Йосиф Коріот
Йосиф (Юзеф) Коріот (пол. Józef Koriot (підписувався також, як Koryot, або Koriott); 24 березня 1785}, Решель, Вармія — 25 березня 1855, Варшава, Польща) — військовий картограф і топограф, офіцер армії Варшавського герцогства, полковник Війська польського Царства польського, генерал-лейтенант Російської імператорської армії.

## Біографія
Йосиф Коріот народився в німецькій родині. 1 січня 1807 р. вступив на службу до армії Варшавського герцогства, спочатку кадетом артилерійського підрозділу у Варшаві, потім підпоручиком Інженерно-артилерійського підготовчого училища.
В 1809 р. Коріот взяв участь на стороні Наполеона у битвах проти Австрії, після завершення кампанії був асистентом, а потім викладачем артилерійського училища. Був членом адміністративної ради Інженерного корпусу.
1 квітня 1810 р. йому було присвоєно чин поручика, а 20 січня 1812 р. — капітана саперів.
В 1813 р., будучи офіцером штабу корпусу Юзефа Понятовського, брав участь у наполеонівських війнах — в битві при Дрездені, битві народів під Лейпцигом і Ханау, за що був нагороджений Золотим хрестом ордена Virtuti Militari.
За мужність у кампанії 1814 р. Франції проти російсько-прусько-австрійських військ отримав Кавалерський хрест французького Ордена Почесного легіону і чин майора.
У наступні роки Йосиф Коріот брав участь у роботі топографічного відділу Інженерного корпусу (з 1815 р. як заступник начальника) і викладав накреслювальну геометрію у Варшавському університеті та Інженерно-артилерійському підготовчому училищі, де з 1820 р. був професором нарисної геометрії і польової фортифікації. 21 травня того ж року він був підвищений у званні до підполковника.
Йосиф Коріот брав участь у Листопадовому повстанні 1831—1832 років, під час якого споруджував зміцнення й окопи під Варшавою, після чого він був підвищений до звання полковника.
Після поразки повстання написав повинну і був амністований царським урядом; в 1832 р. прийнятий на службу до російської армії як підполковник корпусу військових топографів.
В 1835 р. проведений у полковники, в 1837 р. став генерал-майором, а в 1844 р. — генерал-лейтенантом Російської імператорської армії.
16 березня 1844 р. вийшов у відставку. Йосиф Коріот, м. Кам'янець, 09.04.1840 р. жалуваний дипломом на спадкове дворянську гідність Царства Польського.
Погане знання польської та французької мов не дозволили Йосифу Коріоту досягти значних успіхів як викладачу. Однак, він був працьовитим і високопрофесійним фахівцем і залишив велику кількість підготовлених ним карт і планів, які до нинішнього часу мають історичну цінність, в тому числі району варшавського передмістя Мокотува Чернякова і його околиць (1813), фортеці Модлін (1814), фортеці Замостя (1818). Брав участь у розробці кількох наступних планів Варшави, в тому числі на підставі його власної системи тріангуляції та топографічна карти Царства Польського (1843).

title: Йосиф Коріот

wikitext:
{{особа}}
'''Йосиф (Юзеф) Коріот''' ({{lang-pl | Józef Koriot}} (підписувався також, як ''Koryot'', або ''Koriott''); [[24 березня]] [[1785]]}, [[Решель]], [[Вармія]] — [[25 березня]] [[1855]], [[Варшава]], [[Польща]]) — військовий [[картограф]] і [[топограф]], офіцер армії [[Варшавське герцогство|Варшавського герцогства]], полковник Війська польського [[Царство Польське|Царства польського]], [[генерал-лейтенант]] [[Російська імператорська армія|Російської імператорської армії]].

== Біографія ==
Йосиф Коріот народився в німецькій родині. [[1 січня]] [[1807]] р. вступив на службу до армії Варшавського герцогства, спочатку [[Кадет (вихованець кадетського корпусу)|кадетом]] артилерійського підрозділу у Варшаві, потім [[підпоручик]]ом Інженерно-артилерійського підготовчого училища.

В [[1809]] р. Коріот взяв участь на стороні [[Наполеон I|Наполеона]] у [[Війна Варшавського герцогства з Австрією (1809)|битвах]] проти [[Австрія|Австрії]], після завершення кампанії був [[Асистент (викладацька посада)|асистентом]], а потім викладачем артилерійського училища. Був членом адміністративної ради Інженерного корпусу.

[[1 квітня]] [[1810]] р. йому було присвоєно чин [[поручик]]а, а [[20 січня]] [[1812]] р. — [[Капітан (військове звання)|капітана]] [[сапер]]ів.

В [[1813]] р., будучи офіцером штабу корпусу [[Юзеф Понятовський|Юзефа Понятовського]], брав участь у наполеонівських війнах — в [[Битва при Дрездені|битві при Дрездені]], [[Битва народів|битві народів під Лейпцигом]] і [[Бій при Ханау|Ханау]], за що був нагороджений Золотим хрестом ордена [[Virtuti Militari]].

За мужність у [[Війна шостий коаліції|кампанії 1814]] р. Франції проти російсько-прусько-австрійських військ отримав Кавалерський хрест французького [[Орден Почесного легіону|Ордена Почесного легіону]] і чин [[майор]]а.

У наступні роки Йосиф Коріот брав участь у роботі топографічного відділу Інженерного корпусу (з [[1815]] р. як заступник начальника) і викладав [[Нарисна геометрія|накреслювальну геометрію]] у [[Варшавський університет|Варшавському університеті]] та Інженерно-артилерійському підготовчому училищі, де з [[1820]] р. був професором нарисної геометрії і польової фортифікації. [[21 травня]] того ж року він був підвищений у званні до [[підполковник]]а.

Йосиф Коріот брав участь у [[Польське повстання (1830)|Листопадовому повстанні]] 1831—1832 років, під час якого споруджував зміцнення й окопи під Варшавою, після чого він був підвищений до звання полковника.

Після поразки повстання написав повинну і був амністований царським урядом; в [[1832]] р. прийнятий на службу до російської армії як підполковник [[Корпус військових топографів|корпусу військових]] [[топограф]]ів.

В [[1835]] р. проведений у [[полковник]]и, в [[1837]] р. став генерал-майором, а в [[1844]] р. — генерал-лейтенантом Російської імператорської армії.

[[16 березня]] 1844 р. вийшов у відставку. Йосиф Коріот, м. Кам'янець, 09.04.1840 р. жалуваний дипломом на спадкове дворянську гідність Царства Польського<ref>{{cite web| url = http://gerbovnik.ru/arms/3461| title = Часть 3 Гербовника дворянських родів Царства Польського, стр. 98| accessdate = 2014-07-07| archive-date = 14 липня 2014| archive-url = https://web.archive.org/web/20140714165957/http://gerbovnik.ru/arms/3461}}</ref>.

Погане знання польської та французької мов не дозволили Йосифу Коріоту досягти значних успіхів як викладачу. Однак, він був працьовитим і високопрофесійним фахівцем і залишив велику кількість підготовлених ним карт і планів, які до нинішнього часу мають історичну цінність, в тому числі району варшавського передмістя [[Мокотув]]а Чернякова і його околиць ([[1813]]), [[Новогеоргіївська фортеця|фортеці Модлін]] (1814), фортеці [[Замосць|Замостя]] ([[1818]]). Брав участь у розробці кількох наступних планів Варшави, в тому числі на підставі його власної системи [[Тріангуляція (геодезія)|тріангуляції]] та топографічна карти Царства Польського ([[1843]]).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Polski Słownik Biograficzny, t.14

{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Коріот Йосиф }}
[[Категорія:Генерали Російської імперії]]
[[Категорія:Топографи]]
[[Категорія:Польські картографи]]

title: Йосиф Коріот

Народився: 24 березня 1785 · Решель, Королівство Пруссія

Помер: 25 березня 1855 (70 років) · Варшава, Російська імперія

Країна: Російська імперія · Річ Посполита

Діяльність: картограф

Військове звання: генерал-лейтенант

Нагороди: орден Почесного легіону


text:
# Майзерит
Майзерит (рос. майзерит; англ. miserite; нім. Miserit m) — мінерал, основний силікат калію і кальцію ланцюжкової будови.

## Загальний опис
Хімічна формула: KCa5[Si5O14OH]•H2O.
Містить (%): K2O — 7,87; CaO — 37,46; SiO2 — 50,16; H2O — 4,51.
Сингонія ромбічна або триклінна.
Густина 2,84.
Колір рожевий.
Характерний мінерал контактово-метасоматичних утворень, виникає при вкоріненні лужних порід у вапняки.
За прізв. амер. геолога Г.Майзера (H.D.Miser), W.T.Schaller, 1950. Синонім: мізерит.

## Різновиди
Розрізняють:
- майзерит рідкісноземельний (майзерит, який містить до 7,52 % TR).

title: Майзерит

wikitext:
{{Мінерал}}
'''Майзерит''' ({{lang-ru|майзерит}}; {{lang-en|miserite}}; {{lang-de|Miserit m}}) — [[мінерал]], основний [[силікат]] [[калі]]ю і [[кальці]]ю ланцюжкової будови.

== Загальний опис ==
[[Хімічна формула]]: KCa5[Si5O14OH]•H2O.

Містить (%): K2O — 7,87; CaO — 37,46; SiO2 — 50,16; H2O — 4,51.

[[Сингонія]] ромбічна або триклінна.

[[Густина]] 2,84.

[[Колір]] рожевий.

Характерний мінерал контактово-метасоматичних утворень, виникає при вкоріненні лужних порід у [[вапняк]]и.

За прізв. амер. [[геолог]]а [[Г.Майзер]]а (H.D.Miser), W.T.Schaller, 1950. Синонім: мізерит.

== Різновиди ==
Розрізняють:
* майзерит рідкісноземельний (майзерит, який містить до 7,52 % TR).

== Див. також ==
* [[Список мінералів]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=

}}

== Література ==
* {{МГЕ|nocat=1}}
* {{книга |автор = [[Лазаренко Євген Костянтинович|Лазаренко Є. К.]], Винар О. М. |частина = Майзерит |посилання частина = |заголовок =Мінералогічний словник |посилання = |том= |відповідальний = |місце = {{К.}} |видавництво = Наукова думка |рік = 1975 |сторінок = 774 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Лазаренко Є. К. }}
* {{книга |автор = |частина = Майзерит |посилання частина = |заголовок =Мінералого-петрографічний словник |посилання = |том= 1. Мінералогічний словник |відповідальний = Укл. : [[Білецький Володимир Стефанович|Білецький В. С.]], [[Суярко Василь Григорович|Суярко В. Г.]], Іщенко Л. В. |місце = {{Х.}} |видавництво = НТУ «ХПІ» |рік = 2018 |сторінок = 444 |сторінки = |тираж = |isbn= 978-617-7565-14-6 |ref = Білецький В. С. }}

== Посилання ==

{{Портали|Геологія|Мінералогія}}

[[Категорія:Силікати (мінерали)]]
[[Категорія:Мінерали, названі на честь людей]]

title: Загальні відомості

Статус IMA: чинний (успадкований, G)

Абревіатура: Mis

title: Інші характеристики

Названо на честь: Hugh D. Miserd


text:
# Генрі Робінсон Палмер
Ге́нрі Ро́бінсон Палмер (англ. Henry Robinson Palmer; 1795, Гакні, Східний Лондон — 12 вересня 1844, Вестмінстер, Лондон) — англійський інженер-будівельник, винахідник та розробник технології отримання профільованого листа, автор проєкту одного з перших у світі монорейкового надземного транспорту. У 1818 році разом з Генрі Модслі та іншими інженерами заснував Інститут інженерів-будівельників. Учасник численних британських проєктів з будівництва залізниць, доків, гаваней тощо. У 1831 році був обраний членом Лондонського королівського товариства.

## Життєпис

### Молоді роки
З 1811 року став учнем інженера і промисловця Браяна Донкіна. Близько 7 років прорпрацював помічником інженера-будівельника Томаса Телфорда. Він провів численні геодезичні дослідження для Телфорда, в тому числі каналу та залізниці у Нересборо, Бернемських боліт, Арчвей-роуд у Лондоні (тепер входить до A1 in London, гавані у Портисхеді та островів Сіллі. Можливо, він виступав як інженер-розробник схеми вдосконалення доріг у Луз і Веллі-роуд (англ. Valley Road), які він досліджував у 1820 році.
У 1821 році він отримав патент на монорейкову систему, яка на той час вважалася дещо непрактичною, але його робота щодо вивчення опору тяговому зусиллю була набагато важливішою. У 1825 році він відвідав Стоктон-Дарлінгтонську залізницю і Вугільну залізницю Геттона. На останній він провів серію тестів від імені Телфорда, щоб виміряти величину опору, яку коні чи локомотиви повинні були подолати, щоб перемістити свої вантажі. Подальші випробування проводилися з човнами на низці каналів, включаючи канал Елзмір, навігаційний канал Мерсі та Ірвелла та канал Гранд-Джанкшн. Результати цих експериментів були процитовані в парламенті, коли навігаційні інтереси виступили проти законопроекту про дозвіл Ліверпульської та Манчестерської залізниці, наприклад.

### Власна кар'єра
До 1825 року Палмер прагнув створити власний бізнес. Кентська залізниця (англ. Kentish Railway) найняла Телфорда в якості інженера, коли її лінію було запущено в 1824 році, але після того, як той пішов, Палмер взяв на себе його роботу, обстеживши маршрут, який пролягав від Дувра до Вулвіча через Струд і Еріт, з ділянкою на північ від річки Темза за Вулвічем. Застереження щодо мосту через річку Медвей і того, що слід робити у Вулвічі, означали, що фінансування не окупиться, і транспортна схема була згорнута до того, як було завершено повне дослідження. До схеми знову звернулися в 1830-х роках, коли були плани її відродити.
Також у 1825 році його попросили дослідити схему Залізниці Норфолк і Саффолк, але коли він виставив рахунок на суму 1573 фунти стерлінгів у серпні 1826 року, не вистачило плати абонентів, щоб покрити такі витрати. Він отримав приблизно половину грошей, і від схеми відмовились .
Він мав більший успіх зі схемою розширення Східного доку в Лондоні за проєктом Вільяма Чепмена, і Палмер обійняв посаду головного інженера, коли в 1825 році помер перший керівник Дж. В. Хемінгуей. Палмер ніс загальну відповідальність за роботи після того, як у 1828 році керівник робіт Деніел Ашер Александер пішов у відставку. Проект передбачав будівництво доку, складських приміщень, додаткового шлюзу і басейнів в Шедвеллі, а також декілька поворотних мостів. Роботи були в основному завершені до 1833 року, але до того часу, як він залишив компанію в 1835 році, виникли проблеми зі стінами вхідного шлюзу, які були вирішені Джорджем Ренні та Джоном Смітоном. Були припущення, що Палмер був занадто зайнятий іншою роботою, щоб забезпечити належний нагляд.
За свою кар'єру він провів багато обслідувань, але лише деякі з проєктів були доведені до кінця. Цими відомими винятками були: покращення гавані Пензанса з 1836 до 1839 року, робота над доками Іпсвіча з 1837 до 1842 року і два валлійських проєкти у 1840 році, над гаванню Порт-Толбота і мостом в Суонсі. Його знову у 1936 році залучали до модернізації залізничного маршруту у Дуврі як консультанта та організатора обслідувань, що проводились іншими, через проблеми Палмера із здоров'ям. Проєкт гавані у Порт-Толботі отримав недостатнє фінансування і Палмер займався лише відведенням паводкових вод, щоб прочистити канал, так як він не міг найняти достатню кількість робітників. Проєкт доків Іпсвіча був його розробкою, якою він керував до 1842 року, коли вийшов на пенсію, залишивши свого штатного інженера Ґ. Горвуда для завершення роботи.
Г. Палмер помер у 1844 році, лише через два роки після виходу у відставку. Усі його папери, включаючи понад 400 технічних рисунків, були передані ICE його вдовою, але згодом були втрачені.

## Спадок

### Інститут інженерів-будівельників
Палмер був плодовитим геодезистом, він залишив після себе декілька великих схем, за якими можна оцінити його роботу. Однак його головною спадщиною є Інститут інженерів-будівельників (ICE), якого він заснував у 1818 році. Він був захоплений самовдосконаленням і заснував інститут механіки, коли працював у Бермондсі, між 1813 та 1814 роками. Це призвело його до планування грандіознішої структури, де молоді інженери могли б обговорювати інженерні питання та вчитися один у одного. За участю кількох інших молодих інженерів установчі збори ICE відбулися 2 січня 1818 року, і цілі та завдання, які він виклав, витримали випробування часом, лише послабивши верхню вікову межу. Це дозволило Телфорду стати президентом, а Палмер — віце-президентом, і установа процвітала під їхнім спільним керівництвом. У статусі віце-президента він представляв Інститут на закладці першого каменя доків Іпсвіча.

### Монорейковий транспорт
У 1821 році Палмер подав заявку на патент на підняту над землею одинарну рейку, що утримується на ряді стовпів на відстані зазвичай десяти футів, вставлених у конічні отвори в землі. Вагони були підвішені з обох боків рейки на каретці з двома послідовно розташованими колесами, що котились по рейці.
У 1823 році Палмер видав книгу «Description of a Railway on a New Principle» («Опис залізниці на новому принципі»), у якій виклав теоретичні та практичні принципи побудови монорейкового транспорту.
Палмер писав у своєму дослідженні: «Витрати на доставку сировини у район виробництва і готового виробу на ринок становлять немалу частку його ціни для споживача. […] Основна проблема у нашій темі полягає у тому, щоби перемістити будь-яку задану кількість ваги між двома точками з якнайменшими затратами. […] Для того щоб зберегти ідеально гладку і тверду поверхню, не обтяжену сторонніми перешкодами, яких зазнають рейки, розташовані поблизу землі, бажаним стало підняти поверхню за межі досяжності цих перешкод і у той же час звільнити її від завад, що створюється снігом у зимовий сезон».
25 червня 1825 року в Чешанті (графство Гартфордшир) запрацювала перша піднята монорейкова дорога з кінною тягою. Вона використовувалась для транспортування цегли і вапна у кошиках, симетрично розташованих відносно каретки, а також пасажирів, для яких було передбачено місця. Коні, сполучені з кареткою буксирним тросом, тягнули її, самі при цьому рухались з одного боку рейки. У 1826 році піонер німецької залізниці Фрідріх Гаркорт побудував демонстраційну колію системи Палмера на своєму сталеливарному заводі в Ельберфельді, одному з головних міст раннього індустріалізованого регіону Вупперталь. Монорельсову дорогу Палмера можна розглядати як попередницю Вуппертальської підвісної дороги і монорейкової дороги системи Лартіго.
У своєму дослідженні Палмер дає один із найперших описів принципу контейнеризації: «Компонування також дозволяє нам продовжувати транспортування іншими засобами з дуже невеликою перервою, оскільки очевидно, що ємності можуть бути отримані з одного, і поміщений на інший тип вагона чи судна окремо від коліс і рами, без зміщення вантажу».

### Профільований лист
Для виробництва профільованого листа (гофролиста) Палмер виготовив перший ручний верстат, що складався з основи, двох коліс з рукоятками, механічного приводу на базі черв'ячної і зубчастої передач, і трьох металевих роликів заданого профілю. Раніше профільовані листи виготовляли з кованого заліза, а профіль надавали поздовжнім гофруванням. У 1829 році Палмер отримав патент з виключним правом на виробництво гофрованих листів на 15 років. Масове виробництво та використання гофролиста в будівництві по всьому світу почалося після закінчення терміну дії патенту. З 1840-х років з профільованого листа виготовляли дахи в Англії. Гофрований метал досяг Австралії ще на початку 1830-х років. і почав масово імпортуватися приблизно в 1850 році, відразу після початку золотої лихоманки (1851—1868). Профлист виявився зручним для обшивки стін, зведення огороджувальних і самонесучих конструкцій, а особливо в якості незнімної опалубки для зведення перекриттів.

title: Генрі Робінсон Палмер

wikitext:
{{Othernames|Палмер (прізвище)|Палмер}}
{{Особа}}
'''Ге́нрі Ро́бінсон Палмер''' ({{lang-en|Henry Robinson Palmer}}; [[1795]], {{не перекладено|Гакні|||Hackney (parish)}}, Східний Лондон — [[12 вересня]] [[1844]], Вестмінстер, Лондон) — англійський інженер-будівельник, винахідник та розробник технології отримання профільованого листа, автор проєкту одного з перших у світі монорейкового надземного транспорту. У 1818 році разом з [[Генрі Модслі (механік)|Генрі Модслі]] та іншими інженерами заснував {{не перекладено|Інститут інженерів-будівельників|||Institution of Civil Engineers}}. Учасник численних британських проєктів з будівництва залізниць, доків, гаваней тощо. У 1831 році був обраний членом [[Лондонське королівське товариство|Лондонського королівського товариства]].

== Життєпис ==

=== Молоді роки ===
З 1811 року став учнем інженера і промисловця {{не перекладено|Браян Донкін|Браяна Донкіна||Bryan Donkin}}. Близько 7 років прорпрацював помічником інженера-будівельника [[Томас Телфорд|Томаса Телфорда]]. Він провів численні геодезичні дослідження для Телфорда, в тому числі каналу та залізниці у {{не перекладено|Нересборо|||Knaresborough}}, {{не перекладено|Бернемське болото|Бернемських боліт||Burham Marsh}}, Арчвей-роуд у Лондоні (тепер входить до {{не перекладено|A1 in London}}, гавані у [[Портисхед]]і та островів [[Сіллі]]. Можливо, він виступав як інженер-розробник схеми вдосконалення доріг у {{не перекладено|Луз (Кент)|Луз||Loose, Kent}} і Веллі-роуд ({{lang-en|Valley Road}}), які він досліджував у 1820 році{{sfn |Skempton |2002 |p=507}}.

У 1821 році він отримав патент на монорейкову систему, яка на той час вважалася дещо непрактичною, але його робота щодо вивчення опору тяговому зусиллю була набагато важливішою. У 1825 році він відвідав [[Стоктон-Дарлінгтонська залізниця|Стоктон-Дарлінгтонську залізницю]] і {{не перекладено|Вугільна залізниця Геттона|Вугільну залізницю Геттона||Hetton colliery railway}}. На останній він провів серію тестів від імені Телфорда, щоб виміряти величину опору, яку коні чи локомотиви повинні були подолати, щоб перемістити свої вантажі. Подальші випробування проводилися з човнами на низці каналів, включаючи {{не перекладено|канал Елзмір|||Ellesmere Canal}}, {{не перекладено|Навігація Мерсі та Ірвелла|навігаційний канал Мерсі та Ірвелла||Mersey and Irwell Navigation}} та {{не перекладено|канал Гранд-Джанкшн||| Grand Junction Canal}}. Результати цих експериментів були процитовані в парламенті, коли навігаційні інтереси виступили проти законопроекту про дозвіл Ліверпульської та Манчестерської залізниці, наприклад{{sfn |Skempton |2002 |p=507}}.

=== Власна кар'єра ===
До 1825 року Палмер прагнув створити власний бізнес. Кентська залізниця ({{lang-en|Kentish Railway}}) найняла Телфорда в якості інженера, коли її лінію було запущено в 1824 році, але після того, як той пішов, Палмер взяв на себе його роботу, обстеживши маршрут, який пролягав від [[Дувр]]а до [[Вулвіч (Лондон)|Вулвіча]] через {{не перекладено|Струд|||Strood}} і {{не перекладено|Еріт|||Erith}}, з ділянкою на північ від річки Темза за Вулвічем. Застереження щодо мосту через річку [[Медвей (річка)|Медвей]] і того, що слід робити у Вулвічі, означали, що фінансування не окупиться, і транспортна схема була згорнута до того, як було завершено повне дослідження. До схеми знову звернулися в 1830-х роках, коли були плани її відродити.

Також у 1825 році його попросили дослідити схему {{не перекладено| Об’єднана залізниця Норфолк і Саффолк|Залізниці Норфолк і Саффолк||Norfolk and Suffolk Joint Railway}}, але коли він виставив рахунок на суму 1573 фунти стерлінгів у серпні 1826 року, не вистачило плати абонентів, щоб покрити такі витрати. Він отримав приблизно половину грошей, і від схеми відмовились {{sfn |Skempton |2002 |pp=507-508}}.

Він мав більший успіх зі схемою розширення {{не перекладено|Лондонські доки |Східного доку||London Docks}} в Лондоні за проєктом {{не перекладено|Вільям Чепмен (інженер)|Вільяма Чепмена||William Chapman (engineer)}}, і Палмер обійняв посаду головного інженера, коли в 1825 році помер перший керівник Дж. В. Хемінгуей. Палмер ніс загальну відповідальність за роботи після того, як у 1828 році керівник робіт {{не перекладено|Деніел Ашер Александер|||Daniel Asher Alexander}} пішов у відставку. Проект передбачав будівництво доку, складських приміщень, додаткового шлюзу і басейнів в {{не перекладено|Шедвелл|Шедвеллі||Shadwell}}, а також декілька поворотних мостів. Роботи були в основному завершені до 1833 року, але до того часу, як він залишив компанію в 1835 році, виникли проблеми зі стінами вхідного шлюзу, які були вирішені Джорджем Ренні та [[Джон Смітон|Джоном Смітоном]]. Були припущення, що Палмер був занадто зайнятий іншою роботою, щоб забезпечити належний нагляд{{sfn |Skempton |2002 |p=508}}.

За свою кар'єру він провів багато обслідувань, але лише деякі з проєктів були доведені до кінця. Цими відомими винятками були: покращення гавані [[Пензанс]]а з 1836 до 1839 року, робота над доками [[Іпсвіч (Англія)|Іпсвіча]] з 1837 до 1842 року і два валлійських проєкти у 1840 році, над гаванню [[Порт-Толбот]]а і мостом в [[Суонсі]]. Його знову у 1936 році залучали до модернізації залізничного маршруту у Дуврі як консультанта та організатора обслідувань, що проводились іншими, через проблеми Палмера із здоров'ям. Проєкт гавані у Порт-Толботі отримав недостатнє фінансування і Палмер займався лише відведенням паводкових вод, щоб прочистити канал, так як він не міг найняти достатню кількість робітників. Проєкт доків Іпсвіча був його розробкою, якою він керував до 1842 року, коли вийшов на пенсію, залишивши свого штатного інженера Ґ. Горвуда для завершення роботи{{sfn |Skempton |2002 |pp=509-510}}.

Г. Палмер помер у 1844 році, лише через два роки після виходу у відставку. Усі його папери, включаючи понад 400 технічних рисунків, були передані ICE його вдовою, але згодом були втрачені{{sfn |Skempton |2002 |p=509}}.

== Спадок ==

=== Інститут інженерів-будівельників ===
[[Файл:ICE editathon - One Great George Street - 19 July 2013 08.JPG|thumb|Вікно в будівлі {{не перекладено|One Great George Street}} на якому вшановується роль Палмера у заснуванні Інституту інженерів-будівельників у 1818 році]]
Палмер був плодовитим геодезистом, він залишив після себе декілька великих схем, за якими можна оцінити його роботу. Однак його головною спадщиною є {{не перекладено|Інститут інженерів-будівельників|||Institution of Civil Engineers}} (ICE), якого він заснував у 1818 році. Він був захоплений самовдосконаленням і заснував інститут механіки, коли працював у Бермондсі, між 1813 та 1814 роками. Це призвело його до планування грандіознішої структури, де молоді інженери могли б обговорювати інженерні питання та вчитися один у одного. За участю кількох інших молодих інженерів установчі збори ICE відбулися 2 січня 1818 року, і цілі та завдання, які він виклав, витримали випробування часом, лише послабивши верхню вікову межу. Це дозволило Телфорду стати президентом, а Палмер — віце-президентом, і установа процвітала під їхнім спільним керівництвом<ref>{{cite ODNB|id=37832|first=Mike|last=Chrimes|title=Palmer, Henry Robinson}}</ref>{{sfn |Skempton |2002 |p=509}}. У статусі віце-президента він представляв Інститут на закладці першого каменя доків Іпсвіча{{sfn |Davy |1839}}.

=== Монорейковий транспорт ===
[[Файл:PalmersSchienenweg.JPG|thumb|Проєкт монорейки Палмера]]
У 1821 році Палмер подав заявку на патент на підняту над землею одинарну рейку, що утримується на ряді стовпів на відстані зазвичай десяти футів, вставлених у конічні отвори в землі. Вагони були підвішені з обох боків рейки на каретці з двома послідовно розташованими колесами, що котились по рейці.

У 1823 році Палмер видав книгу «Description of a Railway on a New Principle» («Опис залізниці на новому принципі»)<ref name=New>{{книга| url=https://archive.org/details/bub_gb_HezfU0-Af4QC| via=Archive.org| заголовок=Palmer's Observations on Railways / Description of a Railway on a New Principle| рік=1823| first=Henry R.| last=Palmer| видавництво=J.Taylor| місце=London| сторінок =153}}</ref>, у якій виклав теоретичні та практичні принципи побудови монорейкового транспорту.

Палмер писав у своєму дослідженні: «Витрати на доставку сировини у район виробництва і готового виробу на ринок становлять немалу частку його ціни для споживача. […] Основна проблема у нашій темі полягає у тому, щоби перемістити будь-яку задану кількість ваги між двома точками з якнайменшими затратами. […] Для того щоб зберегти ідеально гладку і тверду поверхню, не обтяжену сторонніми перешкодами, яких зазнають рейки, розташовані поблизу землі, бажаним стало підняти поверхню за межі досяжності цих перешкод і у той же час звільнити її від завад, що створюється снігом у зимовий сезон»<ref>{{cite book| url=https://archive.org/details/bub_gb_HezfU0-Af4QC| via=Archive.org| title=Palmer's Observations on Railways / Description of a Railway on a New Principle| year=1823| first=Henry R.| last=Palmer| publisher=J.Taylor| location=London| pages=[https://archive.org/details/bub_gb_HezfU0-Af4QC/page/n15 1], 2, 33, 34–35| access-date=2001-11-20}}</ref>.

25 червня 1825 року в Чешанті (графство [[Гартфордшир]]) запрацювала перша піднята монорейкова дорога з кінною тягою. Вона використовувалась для транспортування цегли і вапна у кошиках, симетрично розташованих відносно каретки, а також пасажирів, для яких було передбачено місця<ref>{{cite web |url=http://www.monorails.org/tMspages/History.html |archive-url=https://web.archive.org/web/20190606093515/http://www.monorails.org/tMspages/History.html |archive-date=6 червня 2019 |url-status=dead |title=Monorail History |publisher=The Monorail Society |access-date=18 березня 2010 }}</ref>. Коні, сполучені з кареткою буксирним тросом, тягнули її, самі при цьому рухались з одного боку рейки. У 1826 році піонер німецької залізниці {{не перекладено|Фрідріх Гаркорт|||Friedrich Harkort}} побудував демонстраційну колію системи Палмера на своєму сталеливарному заводі в [[Ельберфельд]]і, одному з головних міст раннього індустріалізованого регіону [[Вупперталь]]. Монорельсову дорогу Палмера можна розглядати як попередницю [[Вуппертальська підвісна дорога|Вуппертальської підвісної дороги]] і [[Монорейка системи Лартіго|монорейкової дороги системи Лартіго]].

У своєму дослідженні Палмер дає один із найперших описів принципу контейнеризації: «Компонування також дозволяє нам продовжувати транспортування іншими засобами з дуже невеликою перервою, оскільки очевидно, що ємності можуть бути отримані з одного, і поміщений на інший тип вагона чи судна окремо від коліс і рами, без зміщення вантажу».

=== Профільований лист ===
Для виробництва [[Профлист|профільованого листа]] (гофролиста) Палмер виготовив перший ручний верстат, що складався з основи, двох коліс з рукоятками, механічного приводу на базі черв'ячної і зубчастої передач, і трьох металевих роликів заданого профілю. Раніше профільовані листи виготовляли з кованого заліза, а профіль надавали поздовжнім гофруванням. У 1829 році Палмер отримав патент з виключним правом на виробництво гофрованих листів на 15 років. Масове виробництво та використання гофролиста в будівництві по всьому світу почалося після закінчення терміну дії патенту. З 1840-х років з профільованого листа виготовляли дахи в Англії. Гофрований метал досяг Австралії ще на початку 1830-х років. і почав масово імпортуватися приблизно в 1850 році, відразу після початку золотої лихоманки (1851—1868). Профлист виявився зручним для обшивки стін, зведення огороджувальних і самонесучих конструкцій, а особливо в якості незнімної опалубки для зведення перекриттів.

== Див. також ==
* [[Історія монорейкового транспорту]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* {{cite web|url=http://www.ipswich-lettering.co.uk/wetdockdavydrawing.html|archive-url=https://web.archive.org/web/20200517155834/http://www.ipswich-lettering.co.uk/wetdockdavydrawing.html|archive-date=17 травня 2020|url-status=live|last1=Davy|first1=Henry|title=Ipswich Historic Lettering: Wet Dock Davy drawing|publisher=Henry Davy|year=1839|ref=Davy}}
* {{Cite book|first=Sir Alec|last=Skempton|display-authors=etal|title=A Biographical Dictionary of Civil Engineers in Great Britain and Ireland: Vol 1: 1500 to 1830|publisher=Thomas Telford|year=2002  |isbn=978-0-7277-2939-2|ref= Skempton }}

{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Палмер}}
[[Категорія:Британські інженери]]
[[Категорія:Монорейка]]

title: Генрі Робінсон Палмер

Народився: 1795 · Metropolitan Borough of Hackneyd, Лондонське графство, Англія, Королівство Велика Британія

Помер: 12 вересня 1844 · Metropolitan Borough of Westminsterd, Лондонське графство, Англія, Сполучене Королівство

Країна: Сполучене Королівство

Діяльність: інженер, інженер-будівельник, railway engineer

Членство: Лондонське королівське товариство

Нагороди: член Лондонського королівського товариства


text:
# MK 108
MK 108 (нім. Maschinenkanone — «машинна гармата») була 30 мм автоматичною гарматою яка випускалася у Німеччині під час Другої світової війни компанією Rheinmetall‑Borsig для встановлення на літак.

## Розробка
Зброя була розроблена у якості приватної ініціативи компанією у 1940 і була представлена Імперському міністерству авіації у відповідь на запит від 1942 на важке озброєння для літаків для використання проти союзних важких бомбардувальників які робили рейди на німецькі території. Випробування довели, що автоматичні гармати найбільше підходять для цього, вимагаючи, в середньому, чотири влучання зарядів з гексогеном вагою у 85 г (у снаряді вагою 330 г) і як результат великою бризантністю фугасних боєприпасів, щоб можна було збити важкий бомбардувальник, такий як B-17 Flying Fortress або B-24 Liberator, а завдяки одному влучанню збити винищувач. У порівнянні, існуючі 20 мм снаряди від гармати MG 151/20 (3 г вибухової речовини у снаряді вагою 57 г) потребували 25 попадань щоб збити B-17.
MK 108 швидко замовили для серійного виробництва і встановлювали на різні винищувачі Люфтваффе. Вперше її застосували у бою у 1943 на винищувачах Bf 110G-2 та Bf 109G-6/U4.

## Деталі конструкції

### Боєприпаси
Гармата використовувала спеціально розроблені 30×90RB мм боєприпаси—30 мм калібр, 90 мм довжина гільзи, фланцева, зі зменшеним фланцем. На відміну від набоїв іншої зброї, де використовувалися латунні гільзи, гільзи для MK 108 були сталеві. Було розроблено кілька типів боєприпасів, в тому числі практичні, бронебійні, осколково-фугасні та запалювальні. Але у бою загалом використовували лише два типи боєприпасів: Minengeschoß («мінні-снаряди») та осколково-фугасні запалювальні. Снаряди Minengeschoß були зроблені з витяжної сталі (так само як і латунні гільзи) замість фрезерування, як це робилося зі звичайними снарядами. У результаті отримували снаряд з тонкими, але міцними стінками, що давало можливість збільшити об'єм вибухівки або запалювального заряду.

### Конструкція
Гармата виявилася відносно легкою, ефективною, надійною, компактною і легкою у виробництві через свою просту конструкцію — 80 % зброї було зроблено з штампованих частин і кількість рухливих частин було зведено до мінімуму завдяки використанню вільного затвора. MK 108 була оптимізована для високих темпів стрільби за рахунок балістичних характеристик.
Легкість у обслуговуванні та компактний розмір, разом з малою вагою та електричним запалом найкраще підходили для встановлення на літаки. За характерний важкий звук та великий темп вогню серед союзних екіпажів літаків гармата отримала прізвисько «пневматичний молот», боялися її руйнівного вогню.[джерело?]

### Недоліки
Зазвичай у автоматичній зброї використовували механізми з газовою віддачею, або з затримкою відбою гвинтівкових калібрів і більше, через те, що тиск у каморі у такій зброї дуже високий. Крім того, якщо використовуються прості системи з вільним затвором (де затвор жорстко не зчіплюється зі стволом), затвор відкочувався і відкривався за рахунок високого тиску у каморі, що викликало ушкодження зброї та викидало гільзи (для більш детальної інформації див. статтю вільний затвор). Щоб уникнути цього у простих вільних затворах використовують низькоімпульсні набої або дуже важкий затвор.
В удосконаленій конструкції вільного затвора з запаленням капсуля (ВЗЗК), таких як MK 108, таку проблему вирішено завдяки довшій каморі, що дозволяє пройти набою у камору на малій відстані від лиця затвора. При натисканні спускового гачка, затвор рухався вперед шляхом розширення буферної пружини. Він досилав снаряд, але замість того щоб опиратися на лице казенника, він рухається за гільзою на короткій відстані від камори. Гільза була зі зменшеним фланцем, такого розміру, що кіготь екстрактора міг підчепити фланець і все ще поміщався у камору. Запалювання капсуля синхронізувалося так, що затвор все ще рухався вперед у той час як заряд вже підпалювався. Гази, які розширювалися після пострілу зупиняли рух затвора вперед, розпочинаючи зворотній рух, штовхаючи його від камори, викидаючи гільзу набою, який, при русі затвора назад, ударяє по ежектору, викидаючи її з механізму. Важкий затвор продовжував рух назад, стискаючи буферну пружину, яка при розширенні, штовхала затвор вперед, досилаючи новий снаряд до камори з магазина (або зі стрічки) заряджаючи гармату. Цей цикл продовжувався до тих пір поки натискають на спусковий гачок. До того як це процес повторювався, снаряд покидав ствол, що дозволяло пороховим газа покинути ствол, зменшуючи тиск у каморі до безпечного рівня.
Така конструкція дозволяє мати високий темп вогню та легший затвор ніж простих вільних затворів, але довжина і швидкість пересування затвора у межах затвора обмежені тертям яке виникає при русі, яке виникає через високий тиск газів. Щоб уникнути цих обмежень, потрібен дуже важкий затвор або короткий ствол. Розробники MK 108 надали перевагу короткому стволу. У системі ВЗЗК цикл починається з відкриття затвора, що усуває потребу у синхронізації автоматичної гармати з пропелером літака.
- Цикл роботи затвора гармати MK 108

- Цикл заряджання гармати MK 108

## Бойове використання
Гармата MK 108 широко використовувалася на винищувачах які збивали ворожі бомбардувальники. Літаками на які була встановлена гармата MK 108 були Messerschmitt Bf 109, Messerschmitt Bf 110, Messerschmitt Me 163, Messerschmitt Me 262, Focke-Wulf Fw 190, Focke-Wulf Ta 152, Focke-Wulf Ta 154, Heinkel He 162, Heinkel He 219, Horten Ho 229 та Junkers Ju 388.
Гармата MK 108 також встановлювалася на нічні винищувачі в установках які мали назву "Schräge Musik. У такій установці, гармати були встановлені у фюзеляжі, спрямовані вверх та трохи вперед під гострим (від 18 до 30 градусів) кутом, в залежності від оснащення та літака. Це дозволяло нічним винищувачам атакувати бомбардувальники, залишаючись невиявленими, підлітаючи під ворожі літаки — багато британських важких бомбардувальників не мали ні підфюзеляжного озброєння, ні ілюмінаторів у днищі. Ця установка була настільки ефективною, що інформація про її появу і використання дуже повільно дійшла до британським бомбардувальників оскільки після атак рідко залишалися свідки щоб повідомити про загрозу. Ці системи були встановлені на деякі версії He 219 Uhu, на пізні моделі нічних винищувачів Bf 110, Junkers Ju 88 та 388 і на моделі Dornier Do 217N. Їх також рідко встановлювали на (прототип) Focke Wulf Ta 154 & Fw 189 разом із запланованим, двомісним нічним реактивним винищувачем Me 262B-2. В останньому випадку це призвело до появи реактивного винищувача з шістьма гарматами MK108 — з установкою майбутнього серійного радара середнього радіусу VHF FuG 218, що могло призвести до створення ефективного нічного перехоплювача.

## Схожі конструкції
Механізм MK 108 був збільшений під набій 55×175RB, що дозволило створити гармату MK 112. Дві MK 112 передбачалося встановити у носі винищувача Me 262, з боєкомплектом на 25 снарядів на гармату, а також у носу пізніх моделей Arado Ar 234 нічних чергувань. У розробці також були підкрильові установки для дводвигунних високошвидкісних важких винищувачів Dornier Do 335. Розробка гармати не була закінчена до кінця війни. Було побудовано лише 15 прототипів; 10 були представлені для тестів, а 5 зберігалися на заводі для виправлення зауважень які надходили від випробувачів. З десяти гармат які були представлені для тестувань, сім були ранніх моделей, вагою у 300 кг (660 фунт), а три інших мали вагу у 275 кг (606 фунт) — вони були значно легшими ніж «менша» 50 мм, 21-зарядна гармата серії BordkanoneBK 5, яка важила 540 кг. Снаряди MK 112 повинен був мати вагу у 1,5 кг (3,3 фунт); де 420 г (15 унція) були зарезервовані для вибухової речовини. Американці захопили деякі з цих прототипів і отримані дані були спрямовані на експерименти з автоматичною гарматою калібру 57 мм T78, але вони не дійшла до етапу виробництва.

title: MK 108

wikitext:
{{Картка зброї
|назва                = MK 108
|зображення           = MK 108 at RAF Museum Cosford.jpg
|розм_зобр            = 230пкс
|альт                 =
|підпис               = Дві автоматичні гармати MK 108 у музеї Королівських ВПС у Косфорді (2010)
|походження           = {{ПрТ|Третій Рейх}}
|тип                  = [[автоматична гармата]]

|є_стрілецька         = так
|є_артилерія          = так

|служба               = 1943—1945
|оператори            = [[Люфтваффе]]
|війни                = [[Друга світова війна]]

|розробник            = [[Rheinmetall]]-Borsig
|дата_розробки        = 1940
|виробник             = [[Rheinmetall]]-Borsig
|вартість_одиниці     =
|дата_виготовлення    = 1943—1945
|кількість            =
|варіанти             =

|хар_підпис           =
|вага                 = 58 кг
|довжина              = 1057 мм
|част_довжина         = 580 мм
|ширина               =
|висота               =
|діаметр              =
|обслуга              =
|десант               =

|набій                = 30×90RB мм у сталевому корпусі
|вага_набою           =
|калібр               = 30 мм
|стволи               =
|дія                  = [[Вільний затвор|вільний затвор із запаленням капсуля]]
|темп                 = 850 постр./хв.
|д_швидкість          = 540 м/с
|дальність            =
|м_дальність          =
|живлення             =
|приціл               =

| казенник             =
| відбій               =
| лафет                =
| підвищення           =
| траверс              =
}}
'''MK 108''' ({{lang-de|Maschinenkanone}} — «машинна гармата») була [[Калібр 30 мм|30 мм]] [[Автоматична гармата|автоматичною гарматою]] яка випускалася у [[Третій Рейх|Німеччині]] під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] компанією [[Rheinmetall]]‑Borsig для встановлення на [[Повітряне судно|літак]].

== Розробка ==
Зброя була розроблена у якості приватної ініціативи компанією у 1940 і була представлена ''[[Імперське міністерство авіації|Імперському міністерству авіації]]'' у відповідь на запит від 1942 на важке озброєння для літаків для використання проти [[Антигітлерівська коаліція|союзних]] важких [[бомбардувальник]]ів які робили рейди на німецькі території. Випробування довели, що автоматичні гармати найбільше підходять для цього, вимагаючи, в середньому, чотири влучання зарядів з [[гексоген]]ом вагою у 85 г (у снаряді вагою 330 г) і як результат великою [[бризантність|бризантністю]] фугасних боєприпасів, щоб можна було збити [[важкий бомбардувальник]], такий як [[Boeing B-17 Flying Fortress|B-17 Flying Fortress]] або [[Consolidated B-24 Liberator|B-24 Liberator]], а завдяки одному влучанню збити винищувач. У порівнянні, існуючі 20 мм снаряди від гармати [[Гармата MG 151|MG 151/20]] (3 г вибухової речовини у снаряді вагою 57 г) потребували 25 попадань щоб збити B-17.

MK 108 швидко замовили для серійного виробництва і встановлювали на різні [[винищувач]]і ''[[Люфтваффе]]''. Вперше її застосували у бою у 1943 на винищувачах [[Messerschmitt Bf 110|Bf 110G-2]] та [[Messerschmitt Bf 109|Bf 109G-6/U4]].

== Деталі конструкції ==

=== Боєприпаси ===
[[Файл:30mm_ammo.JPG|міні|30x90RB боєприпас, який використовували у гарматі MK 108]]
[[Файл:MK_108_30mm.JPG|міні|Вид збоку MK 108]]
Гармата використовувала спеціально розроблені 30×90RB мм боєприпаси—30 мм калібр, 90 мм довжина гільзи, [[Фланець (зброя)|фланцева]], зі зменшеним фланцем. На відміну від набоїв іншої зброї, де використовувалися латунні гільзи, гільзи для MK 108 були сталеві. Було розроблено кілька типів боєприпасів, в тому числі практичні, [[Бронебійний снаряд|бронебійні]], осколково-фугасні та [[Запалювальний снаряд|запалювальні]]. Але у бою загалом використовували лише два типи боєприпасів: ''[[Дрібнокаліберний фугасний снаряд|Minengeschoß]]'' («мінні-снаряди») та осколково-фугасні запалювальні. Снаряди ''Minengeschoß'' були зроблені з витяжної сталі (так само як і латунні гільзи) замість фрезерування, як це робилося зі звичайними снарядами. У результаті отримували снаряд з тонкими, але міцними стінками, що давало можливість збільшити об'єм вибухівки або запалювального заряду.

=== Конструкція ===
Гармата виявилася відносно легкою, ефективною, надійною, компактною і легкою у виробництві через свою просту конструкцію — 80 % зброї було зроблено з штампованих частин і кількість рухливих частин було зведено до мінімуму завдяки використанню [[Вільний затвор|вільного затвора]]. MK 108 була оптимізована для високих темпів стрільби за рахунок балістичних характеристик.

Легкість у обслуговуванні та компактний розмір, разом з малою вагою та електричним запалом найкраще підходили для встановлення на літаки. За характерний важкий звук та великий темп вогню серед союзних екіпажів літаків гармата отримала [[Нік|прізвисько]] «[[Відбійний молоток|пневматичний молот]]», боялися її руйнівного вогню.{{fact}}

=== Недоліки ===
Зазвичай у автоматичній зброї використовували механізми з газовою віддачею, або з затримкою відбою гвинтівкових калібрів і більше, через те, що тиск у каморі у такій зброї дуже високий. Крім того, якщо використовуються прості системи з вільним затвором (де затвор жорстко не зчіплюється зі стволом), затвор відкочувався і відкривався за рахунок високого тиску у каморі, що викликало ушкодження зброї та викидало гільзи (для більш детальної інформації див. статтю [[вільний затвор]]). Щоб уникнути цього у простих вільних затворах використовують низькоімпульсні набої або дуже важкий затвор.

В удосконаленій конструкції вільного затвора з запаленням капсуля (ВЗЗК), таких як MK 108, таку проблему вирішено завдяки довшій каморі, що дозволяє пройти набою у камору на малій відстані від лиця затвора. При натисканні спускового гачка, затвор рухався вперед шляхом розширення буферної пружини. Він досилав снаряд, але замість того щоб опиратися на лице казенника, він рухається за гільзою на короткій відстані від камори. Гільза була зі зменшеним фланцем, такого розміру, що кіготь екстрактора міг підчепити фланець і все ще поміщався у камору. Запалювання капсуля синхронізувалося так, що затвор все ще рухався вперед у той час як заряд вже підпалювався. Гази, які розширювалися після пострілу зупиняли рух затвора вперед, розпочинаючи зворотній рух, штовхаючи його від камори, викидаючи гільзу набою, який, при русі затвора назад, ударяє по ежектору, викидаючи її з механізму. Важкий затвор продовжував рух назад, стискаючи буферну пружину, яка при розширенні, штовхала затвор вперед, досилаючи новий снаряд до камори з магазина (або зі стрічки) заряджаючи гармату. Цей цикл продовжувався до тих пір поки натискають на спусковий гачок. До того як це процес повторювався, снаряд покидав ствол, що дозволяло пороховим газа покинути ствол, зменшуючи тиск у каморі до безпечного рівня.

Така конструкція дозволяє мати високий темп вогню та легший затвор ніж простих вільних затворів, але довжина і швидкість пересування затвора у межах затвора обмежені тертям яке виникає при русі, яке виникає через високий тиск газів. Щоб уникнути цих обмежень, потрібен дуже важкий затвор або короткий ствол. Розробники MK 108 надали перевагу короткому стволу. У системі ВЗЗК цикл починається з відкриття затвора, що усуває потребу у синхронізації [[Автоматична гармата|автоматичної гармати]] з пропелером літака.
<gallery caption="Цикл роботи затвора гармати MK 108" heights="400px" widths="300px" class="center">
File:MK108 bolt cycle AB.png
File:MK108 bolt cycle CD.png
</gallery>
<gallery caption="Цикл заряджання гармати MK 108" heights="400px" widths="300px" class="center">
File:MK108 feed cycle AB.png
File:MK108 feed cycle CD.png
</gallery>

== Бойове використання ==
[[Файл:Me262.1823.png|праворуч|міні|Ліва пара у Me 262]]
Гармата MK 108 широко використовувалася на винищувачах які збивали ворожі бомбардувальники. Літаками на які була встановлена гармата MK 108 були [[Messerschmitt Bf 109]], [[Messerschmitt Bf 110]], [[Messerschmitt Me.163 Komet|Messerschmitt Me 163]], [[Messerschmitt Me 262]], [[Focke-Wulf Fw 190]], Focke-Wulf Ta 152, [[Focke-Wulf Ta 154]], [[Heinkel He 162]], [[Heinkel He 219]], [[Horten Ho IX|Horten Ho 229]] та [[Junkers Ju 388]].

Гармата MK 108 також встановлювалася на [[Нічний винищувач|нічні винищувачі]] в установках які мали назву "''[[Неправильна музика (авіація)|Schräge Musik]]''<ref>Gustin, Emmanuel. [http://users.skynet.be/Emmanuel.Gustin/fgun/fgun-uf.html «Upward firing guns.»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180626125112/http://users.skynet.be/Emmanuel.Gustin/fgun/fgun-uf.html |date=26 червня 2018 }} ''The WWII Fighter Gun Debate,'' 1999. Retrieved: 18 June 2012.</ref>. У такій установці, гармати були встановлені у фюзеляжі, спрямовані вверх та ''трохи'' вперед під гострим (від 18 до 30 градусів) кутом, в залежності від оснащення та літака. Це дозволяло нічним винищувачам атакувати бомбардувальники, залишаючись невиявленими, підлітаючи під ворожі літаки — багато британських важких бомбардувальників не мали ні підфюзеляжного озброєння, ні ілюмінаторів у днищі. Ця установка була настільки ефективною, що інформація про її появу і використання дуже повільно дійшла до британським бомбардувальників оскільки після атак рідко залишалися свідки щоб повідомити про загрозу. Ці системи були встановлені на деякі версії He 219 Uhu, на пізні моделі нічних винищувачів Bf 110, Junkers Ju 88 та 388 і на моделі Dornier Do 217N. Їх також рідко встановлювали на (прототип) Focke Wulf Ta 154 & Fw 189 разом із запланованим, двомісним нічним реактивним винищувачем Me 262B-2. В останньому випадку це призвело до появи реактивного винищувача з шістьма гарматами MK108 — з установкою майбутнього серійного радара середнього радіусу VHF FuG 218, що могло призвести до створення ефективного нічного перехоплювача.

== Схожі конструкції ==
{{Картка зброї
|назва                = MK 112
|зображення           =
|розм_зобр            =
|альт                 =
|підпис               =
|походження           =
|тип                  =

|є_стрілецька         = так
|є_артилерія          = так

|служба               =
|оператори            =
|війни                =

|розробник            = [[Rheinmetall]]-Borsig
|дата_розробки        =
|виробник             =
|вартість_одиниці     =
|дата_виготовлення    =
|кількість            = 15 (прототипи)
|варіанти             = 2

|хар_підпис           =
|вага                 = 300 кг
275 кг (покращена версія)
|довжина              = 2000 мм
|част_довжина         =
|ширина               =
|висота               =
|діаметр              =
|обслуга              =
|десант               =

|набій                = 55 × 175RB мм
|вага_набою           =
|калібр               = 55 мм
|стволи               =
|дія                  = [[вільний затвор]]
|темп                 = 300 постр./хв.
|д_швидкість          = 594 м/с
|дальність            =
|м_дальність          =
|живлення             =
|приціл               =

| казенник             =
| відбій               =
| лафет                =
| підвищення           =
| траверс              =
}}
Механізм MK 108 був збільшений під набій 55×175RB, що дозволило створити гармату MK 112. Дві MK 112 передбачалося встановити у носі винищувача Me 262, з боєкомплектом на 25 снарядів на гармату, а також у носу пізніх моделей [[Arado Ar 234 Blitz|Arado Ar 234]] нічних чергувань. У розробці також були підкрильові установки для дводвигунних високошвидкісних важких винищувачів [[Dornier Do 335]]. Розробка гармати не була закінчена до кінця війни. Було побудовано лише 15 прототипів; 10 були представлені для тестів, а 5 зберігалися на заводі для виправлення зауважень які надходили від випробувачів. З десяти гармат які були представлені для тестувань, сім були ранніх моделей, вагою у {{Convert|300|kg|abbr=on}}, а три інших мали вагу у {{Convert|275|kg|abbr=on}} — вони були значно легшими ніж «менша» 50 мм, 21-зарядна гармата серії ''Bordkanone''BK 5, яка важила 540 кг. Снаряди MK 112 повинен був мати вагу у {{Convert|1.5|kg|abbr=on}}; де {{Convert|420|g|abbr=on}} були зарезервовані для вибухової речовини.<ref>George Chinn 1951, The Machine Gun: Development During World War II and Korean Conflict by the United States and their Allies of Full Automatic Machine Gun Systems and High Rate of Fire Power Driven Cannon, Volume III, Parts VIII and IX., p. 627</ref> Американці захопили деякі з цих прототипів і отримані дані були спрямовані на експерименти з автоматичною гарматою калібру 57 мм T78, але вони не дійшла до етапу виробництва.<ref name="Williams2002">{{Cite book|title=Rapid Fire: The Development of Automatic Cannon, Heavy Machine-Guns and Their Ammunition for Armies, Navies and Air Forces|last=Anthony G. Williams|year=2002|publisher=Airlife|page=169|isbn=978-1-84037-435-3}}</ref>

== Див. також ==
* [[Гармата MK 101]]
* [[Гармата MK 103]]
* [[Гармата MK 115]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.luft46.com/armament/mk108.html Luft 46.com MK 108 page] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200204201105/http://www.luft46.com/armament/mk108.html |date=4 лютого 2020 }}
* [http://www.xs4all.nl/~robdebie/me163/weapons15.htm MK 108 ammunition types] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090912001149/http://www.xs4all.nl/~robdebie/me163/weapons15.htm |date=12 вересня 2009 }}
* [http://www.quarryhs.co.uk/WW2guneffect.htm World War 2 Fighter gun effectiveness comparison] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171030102939/http://quarryhs.co.uk/WW2guneffect.htm |date=30 жовтня 2017 }}
* [https://web.archive.org/web/20090113130439/http://www.nationalmuseum.af.mil/factsheets/factsheet.asp?id=1041 factsheet from the] [[Національний музей Повітряних сил США]], [[Дейтон (Огайо)|Дейтон]], [[Огайо]]
* [https://web.archive.org/web/20160304134142/http://www.deutscheluftwaffe.de/archiv/Dokumente/ABC/m/MK%20108/rheinmetall108.htm German language page on the MK 108 autocannon]

{{Rheinmetall}}

[[Категорія:Артилерія калібру 30 мм]]
[[Категорія:Автоматичні гармати]]
[[Категорія:Артилерія Другої світової війни]]
[[Категорія:Артилерія Німеччини періоду Другої світової війни]]
[[Категорія:Авіаційні гармати]]
[[Категорія:Військова продукція Rheinmetall]]

title: MK 108

Тип: автоматична гармата

Походження: Третій Рейх

title: Історія використання

Оператори: Люфтваффе

Війни: Друга світова війна

title: Історія виробництва

Розробник: Rheinmetall-Borsig

Виробник: Rheinmetall-Borsig

title: Характеристики

Вага: 58 кг

Снаряд: 30×90RB мм у сталевому корпусі

Калібр: 30 мм

Дія: вільний затвор із запаленням капсуля

Темп вогню: 850 постр./хв.

title: Історія виробництва

Виготовлена · кількість: 15 (прототипи)

title: Характеристики

Вага: 300 кг · 275 кг (покращена версія)

Снаряд: 55 × 175RB мм

Калібр: 55 мм

Дія: вільний затвор

Темп вогню: 300 постр./хв.


text:
# 689 Зіта
689 Зіта (689 Zita) — астероїд головного поясу, відкритий 12 вересня 1909 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,539.

title: 689 Зіта

wikitext:
{{Планета
| назва = 689 Зіта
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Йоганн Паліза]]
| місце відкриття = [[Відень]]
| дата відкриття = [[12 вересня]] [[1909]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1909 HJ''' <br />1916 Scg
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|689|2014.05.08|2014.04.09}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,848544459652 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 1,782194353000 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,315369406326 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,230276452590
| орбітальний період = 1286,852772800 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,279752282163 °/д
| середня аномалія = 253,4848568059°
| нахил орбіти = 5,744209615967°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 168,1812930592°
| арг_перицентру = 188,18607867°
| розміри = 14,36 км
| альбедо = 0,1183
| період обертання = 6,425 год
| стандартна величина = 12,15
| спектр_тип =
}}

'''689 Зіта''' (689 Zita) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[12 вересня]] [[1909]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,539.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Зіта}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (601-700)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|689}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|688 Melanie|690 Wratislavia}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1909]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 689 Зіта

Відкривач: Йоганн Паліза

Місце відкриття: Відень

Дата відкриття: 12 вересня 1909

title: Позначення

Названа на честь: Зіта Бурбон-Пармська

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Косминіно (селище)
Косминіно (рос. Космынино) — селище в Нерехтському районі Костромської області Російської Федерації.
Населення становить 1828 осіб. Входить до складу муніципального утворення Воскресенське сільське поселення.

## Історія
У 1936-1944 роках населений пункт належав до Ярославської області. Від 1944 року належить до Костромської області.
Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Воскресенське сільське поселення.

## Населення
| 2002 | 2008  | 2010  | 2014  |
| ---- | ----- | ----- | ----- |
| 1714 | ↗1965 | ↘1532 | ↗1828 |

title: Косминіно (селище)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Косминіно
|назва ін.       = Космынино
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Костромська область]]
|район           = [[Нерехтський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Воскресенське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 1828
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Костромська область
}}
'''Косминіно''' ({{lang-ru|Космынино}}) — [[селище]] в [[Нерехтський район|Нерехтському районі]] [[Костромська область|Костромської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 1828 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Воскресенське сільське поселення]].

== Історія ==

У 1936-1944 роках населений пункт належав до [[Ярославська область|Ярославської області]]. Від 1944 року належить до Костромської області.

Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Воскресенське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802093069 |title=Закон Костромской области от 09 февраля 2007 года N 112-4-ЗКО «Об административно-территориальном устройстве Костромской области» |access-date=2018-09-21 |archive-date=2020-01-15 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200115000115/http://docs.cntd.ru/document/802093069 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Космынино (посёлок) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Нерехтський район}}
{{Kostroma-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Нерехтського району]]

title: селище Косминіно

Суб'єкт Російської Федерації: Костромська область

Муніципальний район: Нерехтський район

Поселення: Воскресенське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Косминіно · Косминіно


text:
# Том Вісдом
Том Вісдом (англ. Tom Wisdom, нар. 18 лютого 1973) — англійський театральний, кіно і телеактор. Його ролі в кіно включають персонажа Денні Патріка Гей, містере Дж. (2005) й Астіноса в х/ф 300 спартанців (2007), заснованому на графічному романі Френка Міллера про битву при Фермопілах, де він грає молодшого сина Вінсента «Капітана» Рігана.

## Життєпис
Вісдом народився в Свіндоні, графстві Вілтшир, Англія. Вісдом виріс у найрізніших місцях через службу батька в Королівських ВВС — на авіабазах Свіндона, Донкастера та Девон. Вісдом відвідував Тонтонський коледж у Саутгемптоні й Академічне театральне училище, де став одержувачем стипендії Stage Scholarship.
На телебаченні він зіграв Тома Фергюсона в довгостроковій мильній опері Вулиця коронації (1999—2000), Айвора Клер в адаптації Івлін Во Меч пошани (2001), Стівена Кларка у трилері Підозра.
Театральні ролі Вісдома включають Стенхоупа в п'єсі Кінець поїздки (Велика Британія, 2005) і Гая Беннетта в п'єсі Джуліана Мітчелла Інша країна. Том зіграв роль Стівена Картера в п'єсі Патріка Вайльда Що трапилося зі Злим? в 1994 р.
2008 року зіграв Габріеля у фентезійному телефільмі Вогонь і Лід: Хроніки Драконів, який вийшов в Румунії у вересні, в США — в листопаді на каналі Sci-Fi.
На цей час знімається в ролі архангела Михаїла в серіалі «Домініон», який почав транслюватися з червня 2014 року на телеканалі SyFy.

## Фільмографія
- Гей, містере Дж. (2005)
- 300 спартанців (2006) — Астінос
- Джинси, як символ дружби 2 (2008) — Ян
- Вогонь і Лід: Хроніки Драконів (2008) — Габріель
- Рок-хвиля (2009) — Марк
- Хранителі світла (2010)
- Поза підозрою: Безмовний крик (2012) — Скотт Мейерс
- Ромео і Джульєтта (2013) — Паріс
- Домініон (2014 — 2015) — Архангел Михаїл

title: Том Вісдом

wikitext:
{{Актор
|bgcolour             =
|ім'я                 = Том Вісдом
|зображення           =
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  = Tom Wisdom
|дата_народження      = 18.2.1973
|місце_народження     = [[Свіндон]], графство [[Вілтшир]], [[Англія]]
|дата_смерті          =
|місце_смерті         =
|інші_імена           =
|громадянство         = {{GBR}}
|національність       =
|рід_діяльності       = актор
|роки_діяльності      = 1994 — дотепер
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|батьки               =
|imdb_id              = 0936300
|сторінка_в_інтернеті = http://www.tomwisdom.net
|провідні_ролі        = Габріель
|нагороди             =
}}

'''Том Вісдом''' ({{lang-en|Tom Wisdom}}, {{нар}} [[18 лютого]] [[1973]]) — [[Англія|англійський]] театральний, кіно і телеактор. Його ролі в кіно включають персонажа Денні Патріка ''[[Гей, містере Дж.]]'' (2005) й Астіноса в х/ф ''[[300 спартанців (фільм, 2007)|300 спартанців]]'' (2007), заснованому на графічному романі Френка Міллера про [[Битва при Фермопілах|битву при Фермопілах]], де він грає молодшого сина Вінсента «Капітана» Рігана.

== Життєпис ==
Вісдом народився в [[Свіндон]]і, графстві Вілтшир, [[Англія]]. Вісдом виріс у найрізніших місцях через службу батька в Королівських ВВС — на авіабазах Свіндона, Донкастера та [[Девон]]. Вісдом відвідував Тонтонський коледж у Саутгемптоні й Академічне театральне училище, де став одержувачем стипендії Stage Scholarship.

На телебаченні він зіграв Тома Фергюсона в довгостроковій мильній опері ''[[Вулиця коронації]]'' (1999—2000), Айвора Клер в адаптації Івлін Во ''[[Меч пошани]]'' (2001), Стівена Кларка у трилері ''[[Підозра (фільм, 2003)|Підозра]]''.

Театральні ролі Вісдома включають Стенхоупа в п'єсі ''Кінець поїздки'' (Велика Британія, 2005) і Гая Беннетта в п'єсі Джуліана Мітчелла ''Інша країна''. Том зіграв роль Стівена Картера в п'єсі Патріка Вайльда ''Що трапилося зі Злим?'' в 1994 р.

2008 року зіграв Габріеля у фентезійному телефільмі ''[[Вогонь і Лід: Хроніки Драконів]]'', який вийшов в Румунії у вересні, в США — в листопаді на каналі [[SyFy|Sci-Fi]].

На цей час знімається в ролі [[Архангел Михаїл|архангела Михаїла]] в серіалі [[Домініон (телесеріал)|«Домініон»]], який почав транслюватися з червня [[2014]] року на телеканалі [[SyFy]].

== Фільмографія ==
* [[Гей, містере Дж.]] ([[2005 у кіно|2005]])
* [[300 спартанців (фільм, 2006)|300 спартанців]] ([[2006 у кіно|2006]]) — ''Астінос''
* [[Джинси, як символ дружби 2]] ([[2008 у кіно|2008]]) — ''Ян''
* [[Вогонь і Лід: Хроніки Драконів]] ([[2008 у кіно|2008]]) — ''Габріель''
* [[Рок-хвиля (фільм)|Рок-хвиля]] ([[2009 у кіно|2009]]) — ''Марк''
* [[Хранителі світла]] ([[2010 у кіно|2010]])
* [[Поза підозрою: Безмовний крик]] ([[2012 у кіно|2012]]) — ''Скотт Мейерс''
* [[Ромео і Джульєтта (фільм, 2013)|Ромео і Джульєтта]] ([[2013 у кіно|2013]]) — ''Паріс''
* [[Домініон (телесеріал)|Домініон]] ([[2014 у кіно|2014]] — 2015) — ''Архангел Михаїл''

== Примітки ==
{{reflist}}
{{без джерел|дата=жовтень 2023}}

== Посилання ==
{{ external media | align = right | width = 300px
| video1 = 1. [https://www.youtube.com/watch?v=SKys8li3fwc DOMINION — Michael…] // H. Holmes, 15 березня 2015 {{ref-en}}
| video2 = 2. [https://www.youtube.com/watch?v=LSOYhdu7yJs DOMINION (S2) — Michael] // H. Holmes, 18 липня 2015 {{ref-en}}
| video3 = 3. [https://www.youtube.com/watch?v=ACvZ4DjeHBM Tom Wisdom talks DOMINION — Comic Con 2014] // Melissa Lowery, 2 серпня 2014 {{ref-en}}
| video4 = 4. [https://www.youtube.com/watch?v=7pFftMmvz5k Roxanne McKee and Tom Wisdom — Dominion Interview] // DIY Film, 15 липня 2015 {{ref-en}}
}}
* [https://web.archive.org/web/20180706074159/http://www.tomwisdom.net/ Офіційний сайт]
* {{IMDb name|0936300}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Англійські кіноактори]]
[[Категорія:Уродженці Свіндона]]

title: Том Вісдом

Ім'я при народженні: Tom Wisdom

Народився: 18 лютого 1973 (52 роки) · Свіндон, графство Вілтшир, Англія

Громадянство: Велика Британія

Діяльність: актор

Alma mater: коледж Річарда Тонтонаd і Academy Drama Schoold

Роки діяльності: 1994 — дотепер

Провідні ролі: Габріель