text:
# Коханув (Нижньосілезьке воєводство)
Коханув (пол. Kochanów, нім. Trautliebersdorf) — село в Польщі, у гміні Каменна Ґура Каменноґурського повіту Нижньосілезького воєводства.
Населення — 203 особи (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Єленьоґурського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 102     | 26                 | 68               | 8                    |
| Жінки    | 101     | 25                 | 58               | 18                   |
| Разом    | 203     | 51                 | 126              | 26                   |

title: Коханув (Нижньосілезьке воєводство)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Коханув
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Kochanów}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = 2016 Kościół św. Mateusza w Kochanowie 2.jpg
|опис зображення    =  <!--Zabytkowy kościół filialny pw. św. Mateusza w Kochanowie.-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Нижньосілезьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Каменноґурський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Каменна Ґура (гміна){{!}}Каменна Ґура
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 500-545
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 203
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 75
|поштовий індекс        = 58-400
|автомобільний код      = DKA
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0189902
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Коханув}}

'''Коханув''' ({{lang-pl|Kochanów}}, {{lang-de|Trautliebersdorf}}) — село в Польщі, у [[Каменна Ґура (гміна)|гміні Каменна Ґура]] [[Каменноґурський повіт|Каменноґурського повіту]] [[Нижньосілезьке воєводство|Нижньосілезького воєводства]].
Населення — {{formatnum:203}} {{МНОЖИНА:203|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Єленьоґурське воєводство|Єленьоґурського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=102 |ЧолПре=26 |ЧолПрац=68 |ЧолПост=8
|Жін=101 |ЖінПре=25 |ЖінПрац=58 |ЖінПост=18
|Разом=203 |РазомПре=51 |РазомПрац=126 |РазомПост=26
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Kochanów, Lower Silesian Voivodeship}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Каменна Ґура}}

[[Категорія:Села Каменноґурського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Нижньосілезьке воєводство

Повіт: Каменноґурський повіт

Гміна: Каменна Ґура

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: DKA


text:
# Альбінас Янушка
Альбінас Янушка (лит. Albinas Januška; нар. 2 червня 1960) — литовський політик та дипломат, один із підписантів Акту про відновлення незалежності Литви.

## Біографія
Після закінчення Тракайської школи-інтернату в 1978 році, навчався у Вільнюському університеті з 1978 по 1980 рік та в Ленінградському університеті з 1980 по 1983.
З 1983 по 1990 рік — науковий співробітник Інституту прикладної ензимології.
З 1990 по 1992 рік був депутатом Сейму Литви, один із підписантів Акту про відновлення незалежності держави. З 1992 року працював у Міністерстві закордонних справ Литви, з 1993 по 1998 рік — заступником міністра, а потім — послом.
З 1998 по 2003 рік — радник Президента Литовської Республіки з питань національної безпеки та зовнішньої політики.
У 2004—2006 роках — Секретар Міністерства закордонних справ, з 2006 року — радник прем'єр-міністра.
З 1988 року був членом партії «Саюдіс», а з 1989 — Соціал-демократичної партії Литви.

## Нагороди
- орден князя Ярослава Мудрого II ступеня (Україна; 5 листопада 1998) — за вагомий особистий внесок у розвиток українсько-литовського співробітництва[5];
- Маріїнський Орден Хреста, 2 ступінь (Естонія);
- медаль Незалежності Литви (2000);
- Командор ордена Великого князя Литовського Гядиминаса (2004);

wikiname: ukwiki

title: Альбінас Янушка

in_language: uk

wikitext:
{{особа}}
'''Альбінас Янушка''' ({{lang-lt|Albinas Januška}}; {{н}} [[2 червня]] [[1960]]) — литовський політик та дипломат, один із підписантів Акту про відновлення незалежності Литви.

== Біографія ==
Після закінчення Тракайської школи-інтернату в 1978 році, навчався у [[Вільнюський університет|Вільнюському університеті]] з 1978 по 1980 рік та в [[Санкт-Петербурзький державний університет|Ленінградському університеті]] з 1980 по 1983<ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.lrs.lt/datos/kovo11/signatarai/www_lrs.signataras-p_asm_id=197.htm|website=www.lrs.lt|accessdate=2021-02-14|title=Albinas JANUŠKA|last=|first=|date=|publisher=|language=|archive-date=20 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210520221112/https://www.lrs.lt/datos/kovo11/signatarai/www_lrs.signataras-p_asm_id=197.htm}}</ref>.

З 1983 по 1990 рік — науковий співробітник Інституту прикладної ензимології<ref name=":0" />.

З 1990 по 1992 рік був депутатом [[Сейм Литовської Республіки|Сейму Литви]], один із підписантів [[Акт відновлення незалежності Литви|Акту про відновлення незалежності держави]]<ref>{{Cite web|title=Виновным в проигранной войне с БелАЭС в Литве назвали Науседу — Фонд стратегической культуры|url=https://www.fondsk.ru/news/2020/05/31/vinovnym-v-proigrannoj-vojne-s-belaes-v-litve-nazvali-nausedu-51013.html?print|website=www.fondsk.ru|accessdate=2021-02-14|archive-date=20 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201020062859/https://www.fondsk.ru/news/2020/05/31/vinovnym-v-proigrannoj-vojne-s-belaes-v-litve-nazvali-nausedu-51013.html?print}}</ref>. З 1992 року працював у Міністерстві закордонних справ Литви, з 1993 по 1998 рік — заступником міністра, а потім — послом.

З 1998 по 2003 рік — радник [[Президент Литви|Президента Литовської Республіки]] з питань національної безпеки та зовнішньої політики.

У 2004—2006 роках — Секретар Міністерства закордонних справ<ref>{{Cite web|title=МІЖ РОСІЄЮ І ЛИТВОЮ ПОЧИНАЄТЬСЯ "РЕМОНТНА ВІЙНА"|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-polytics/385818-mg_rosyu__litvoyu_pochinatsya__remontna_vyna_499657.html|website=www.ukrinform.ua|accessdate=2021-02-14|language=uk|archive-date=20 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210520221114/https://www.ukrinform.ua/rubric-polytics/385818-mg_rosyu__litvoyu_pochinatsya__remontna_vyna_499657.html}}</ref>, з 2006 року — радник прем'єр-міністра<ref>{{Cite web|title=Сценарій перемоги Путіна в Україні необхідно зірвати - литовський дипломат|url=https://lb.ua/world/2016/07/22/340546_stsenariy_peremogi_putina_ukraini.html|website=LB.ua|accessdate=2021-02-14|archive-date=23 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220323194445/https://lb.ua/world/2016/07/22/340546_stsenariy_peremogi_putina_ukraini.html}}</ref>.

З 1988 року був членом партії «[[Саюдіс]]», а з 1989 — [[Соціал-демократична партія Литви|Соціал-демократичної партії Литви]].

== Нагороди ==

* [[орден князя Ярослава Мудрого]] II ступеня (Україна; 5 листопада 1998) — ''за вагомий особистий внесок у розвиток українсько-литовського співробітництва''<ref>{{Cite web|url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1214/98#Text|title=Про нагородження відзнаками Президента України Документ № 1214/98 від 05.11.1998|last=|first=|date=|website=zakon.rada.gov.ua|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=18 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210418003925/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1214/98#Text}}</ref>;
* [[Маріїнський Орден Хреста]], 2 ступінь (Естонія);
* [[медаль Незалежності Литви]] (2000);
* Командор [[Орден Великого князя Литовського Гедиміна|ордена Великого князя Литовського Гядиминаса]] (2004);

== Див. також ==

* [[Йонас Ягмінас]]

== Примітки ==
{{примітки}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Янушка Альбінас}}
[[Категорія:Члени Сейму Литви]]
[[Категорія:Посли Литви]]
[[Категорія:Персоналії:Таураге]]
[[Категорія:Кавалери ордена Хреста землі Марії]]
[[Категорія:Члени Соціал-демократичної партії Литви]]

title: Альбінас Янушка

Народився: 2 червня 1960 (64 роки) · Sarapiniškėsd, Варенський район, Литовська Радянська Соціалістична Республіка, СРСР

Країна: Литва

Діяльність: політик, дипломат

Alma mater: Вільнюський університет, Trakų ISMd і Санкт-Петербурзький державний університет

Знання мов: литовська

Посада: депутат Сейму Литвиd

Партія: Саюдіс і Соціал-демократична партія Литви

Нагороди: орден Хреста землі Марії 2 класу · орден князя Ярослава Мудрого II ступеня · Командор ордена Великого князя Литовського Гядиминаса · медаль Незалежності Литви


text:
# Зальцбург-Головний
47°48′47″ пн. ш. 13°02′48″ сх. д. / 47.813056° пн. ш. 13.046667° сх. д.
Зальцбург-Головний (нім. Salzburg Hauptbahnhof) — головна залізнична станція Зальцбурга, Австрія.
Це найважливіша станція в агломерації Зальцбурга та великий транспортний вузол у західній Австрії.

## Огляд
Зальцбург-Головний — прикордонна станція на кордоні Австрії та Німеччини.
Обслуговує як Австрійські федеральні залізниці (ÖBB), так і Deutsche Bahn AG.
Також є хабом місцевих та міжміських маршрутів ÖBB.
На станції Зальцбург-Головний Західна залізниця з Відня та Лінца має з’єднання із залізницею Розенгайм — Зальцбург.
Залізниця Зальцбург — Тіроль, прямує від Зальцбург-Головний у південному напрямку через Бішофсгофен і Целль-ам-Зеє до Вергль-Головний.
У Шварцах-Санкт-Файт від цієї лінії відгалужується Тауернська залізниця.
Зальцбург-Головний також є хабом Salzburger Lokalbahn, Salzburg S-Bahn та багатьох регіональних автобусів, що обслуговують Великий Зальцбург.
Станцію також обслуговує Зальцбурзький тролейбус.

## Сервіс

### Далеке прямування
| лінія       | маршрут                                                                                | розклад                               |
| ----------- | --------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ------------------------------------- |
| RJ/ICE 90   | Мюнхен-Головний – Зальцбург – Лінц-Головний – Відень-Західний (– Будапешт-Келеті)                         |                                       |
| ICE 766/767 | Інсбрук-Головний – Зальцбург – Лінц – Відень-Західний                                                     |                                       |
| IC 32       | Дортмунд-Головний – Кельн-Головний – Франкфурт-на-Майні-Головний – Штутгарт-Головний – Мюнхен – Зальцбург |                                       |
| EC 62       | Зіген – Франкфурт – Штутгарт – Мюнхен – Зальцбург – Клагенфурт-Головний                                   | Одна пара поїздів, зі зміною напрямку |
| IC 62       | Франкфурт – Штутгарт – Мюнхен – Зальцбург                                                                 | Двічі на годину                       |
| IC 90       | Мюнхен – Зальцбург                                                                                | Двічі на годину                       |
| IC          | Зальцбург – Відень-Західний                                                                               |                                       |
| RE EC/ RJ   | Відень-Західний – Зальцбург – Інсбрук – Брегенц / – Цюрих-Головний                                        |                                       |

### Регіональний трафік
| лінія            | маршрут                                       |
| ---------------- | --------------------------------------------- |
| M                | Мюнхен-Головний – Розенгайм – Зальцбург       |
| Шаблон:Bahnlinie | Зальцбург – Фрайлассінг – Ландсгут-Головний   |
| REX/R/RB         | Аттнанг-Пухгайм – Зальцбург-Таксгам-Європарк  |
| REX              | Лінц-Головний – / Браунау-на-Інні – Зальцбург |
| REX              | Зальцбург – Вергль-Головний                   |

### S-Bahn traffic
| Лінія | Маршрут                                                                                |
| ----- | ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| S1    | Зальцбург-Головний – Бюрмос – Лампрехтсгаузен                                                                                |
| S11   | Зальцбург-Головний – Бюрмос – Триммелькам                                                                                |
| S2    | Зальцбург-Головний – Штрасвальхен                                                                                |
| S3    | Бад-Райхенгалль – Фрайлассінг – Зальцбург-Головний – Голлінг-Абтенау (індивідуальні поїзди до Шварцаха/Санкт-Файта та Зальфельдена) |

title: Зальцбург-Головний

wikitext:
{{Unibox}}
'''Зальцбург-Головний''' ({{lang-de|Salzburg Hauptbahnhof}}) — головна залізнична станція [[Зальцбург]]а, [[Австрія]].
Це найважливіша станція в агломерації Зальцбурга та великий транспортний вузол у західній Австрії.

== Огляд ==
Зальцбург-Головний — прикордонна станція на кордоні Австрії та [[Німеччина|Німеччини]].
Обслуговує як [[Австрійські федеральні залізниці]] (ÖBB), так і [[Deutsche Bahn]] AG.
Також є [[транспортний хаб|хабом]] місцевих та міжміських маршрутів ÖBB.

На станції Зальцбург-Головний [[Західна залізниця (Австрія)|Західна залізниця]] з [[Відень|Відня]] та [[Лінц]]а має з’єднання із {{нп|залізниця Розенгайм — Зальцбург|залізницею Розенгайм — Зальцбург||Rosenheim–Salzburg railway}}.
{{нп|Залізниця Зальцбург — Тіроль|||Salzburg-Tyrol Railway}}, прямує від Зальцбург-Головний у південному напрямку через [[Бішофсгофен]] і [[Целль-ам-Зеє]] до [[Вергль-Головний]].
У [[Шварцах-ім-Понгау|Шварцах]]-[[Санкт-Файт-ім-Понгау|Санкт-Файт]] від цієї лінії відгалужується {{нп|Тауернська залізниця|||Tauern Railway}}.

Зальцбург-Головний також є хабом [[Salzburger Lokalbahn]], [[Salzburg S-Bahn]] та багатьох регіональних автобусів, що обслуговують Великий Зальцбург.
Станцію також обслуговує [[Зальцбурзький тролейбус]].

==Сервіс==
===Далеке прямування===
{| class="wikitable"
|- class="hintergrundfarbe5"
! лінія                                          !! маршрут                                 !! розклад
|-
| RJ/ICE 90 || [[Мюнхен-Головний]] – '''Зальцбург''' – [[Лінц-Головний]] – [[Відень-Західний]] (– [[Будапешт-Келеті]]) ||
|-
|ICE 766/767 || [[Інсбрук-Головний]] – '''Зальцбург''' – Лінц – Відень-Західний
|-
| IC 32 || [[Дортмунд-Головний]] – [[Кельн-Головний]] – [[Франкфурт-на-Майні-Головний]] – [[Штутгарт-Головний]] – Мюнхен – Зальцбург ||
|-
| EC 62 || Зіген  – Франкфурт – Штутгарт – Мюнхен – Зальцбург  – [[Клагенфурт-Головний]] || Одна пара поїздів, зі зміною напрямку
|-
| IC 62 || Франкфурт – Штутгарт – Мюнхен – Зальцбург || Двічі на годину
|-
| IC 90 || Мюнхен – Зальцбург || Двічі на годину
|-
| IC || Зальцбург – Відень-Західний ||
|-
|RE EC/ RJ || Відень-Західний – Зальцбург – Інсбрук – Брегенц / – [[Цюрих-Головний]]
|}

===Регіональний трафік===
{| class="wikitable"
|- class="hintergrundfarbe5"
! лінія
! маршрут
|-
| M
| [[Мюнхен-Головний]] – {{Ст.|Розенгайм}} – '''Зальцбург'''
|-
| {{Bahnlinie|RB}}
| '''Зальцбург''' – {{Ст.|Фрайлассінг}} – [[Ландсгут-Головний]]
|-
| REX/R/RB
| {{Ст.|Аттнанг-Пухгайм}} – Зальцбург-Таксгам-Європарк
|-
| REX
| [[Лінц-Головний ]] – / [[Браунау-на-Інні]] – '''Зальцбург'''
|-
| REX
| '''Зальцбург''' – [[Вергль-Головний]]
|-
|}

===S-Bahn traffic===
{| class="wikitable"
|- class="hintergrundfarbe5"
! Лінія
! Маршрут
|-
|S1 || '''Зальцбург-Головний''' – [[Бюрмос]] – [[Лампрехтсгаузен]]
|-
|S11 || '''Зальцбург-Головний''' – Бюрмос – Триммелькам
|-
|S2 || '''Зальцбург-Головний''' – [[Штрасвальхен]]
|-
|S3 || [[Бад-Райхенгалль]] –  {{Ст.|Фрайлассінг}} – '''Зальцбург-Головний''' – [[Голлінг-ан-дер-Зальцах|Голлінг]]-[[Абтенау]] (індивідуальні поїзди до Шварцаха/Санкт-Файта та Зальфельдена)
|-
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
*[http://www.salzburg.info/en/arrival_traffic/train/salzburg_main_station.htmm/ Salzburg Tourist Office] –  Salzburg city tourist board website.
* [http://www.railteam.eu/en/for-your-journey/in-the-station/salzburg-hauptbahnhof/ Salzburg Hauptbahnhof] information from [[Railteam]].

{{нк}}

[[Категорія:Залізничні станції Австрії]]
[[Категорія:Зальцбург]]
[[Категорія:Засновані в Австрії 1860]]
[[Категорія:Залізничні станції та платформи, збудовані 1860]]

Транспортна мережа: Зальцбурзький S-Bahn

Країна: Австрія

Адміністративна одиниця: Зальцбург

Розташовано на вулиці: Südtiroler Platzd

Місце розташування: Elisabeth-Vorstadtd · Itzlingd

Власник: Австрійські федеральні залізниці

Отримані відзнаки: Schönster Bahnhof Österreichsd (2016)

Оператор: Австрійські федеральні залізниці і ÖBB-Infrastrukturd

Сусідня станція: Salzburg Mülln/Altstadt stationd, Salzburg Sam railway stationd, Salzburg Kasern railway stationd, Vöcklabruck railway stationd, Розенгайм і Kufstein railway stationd

Обслуговується маршрутом: Intercity-Express, Railjet, WESTblued, ÖBB Nightjet, RE 5d, S3d, S2d і WESTgreend

Залізнична лінія: Західна залізниця (Австрія), Rosenheim–Salzburg railwayd і Salzburg-Tyrol railway lined

Адреса: Südtiroler Platz 1

Станція пересадки: Salzburg Hauptbahnhofd і Salzburg Lokalbahnhofd

Стан використання: використовується

Код залізничної станції: Sb і XASB


text:
# Довборове (Вілейський район, Любанська сільська рада)
Довборове (біл. вёска Довбарове) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Любанській сільській раді, розташоване в північній частині області.

## Історія
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Довборове, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.
У 1921–1945 роках село знаходилось у Польщі, у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Куранец.

## Населення
- 1931 рік — 72 людини, 10 будинків[2].

wikitext:
{{НП
 |країна                  = {{BLR}}
 |статус                  = Село
 |українська назва        = Довборове
 |оригінальна назва       = {{lang-be|вёска Довбарове}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
  |lat_dir = N|lat_deg = 54|lat_min = 38|lat_sec = 21
  |lon_dir = E|lon_deg = 27|lon_min = 57|lon_sec = 49
  |CoordAddon             =
|размер карты страны     = 300
 |размер карты региона    = 300
 |размер карты района     =
 |вид регіону             = Область
 |регион                  = Мінська область
 |регіон в таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   = [[Вілейський район|Вілейський]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =   Сільрада Білорусі{{!}}Сільська рада
|община                  = Любанська сільська рада
 |община в таблиці        =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |year                    =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              =
  |рік перепису           =
  |плотность              =
  |агломерація            =
  |національний склад     = [[білоруси]]
  |конфесійний склад=
 |часовий пояс            =
 |DST                     =
 |телефонний код          = +375-17-71
 |поштовий індекс         = 222445
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      = [[ЗКАТУ|Код ЗКАТУ]]
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   = Офіційна адреса
 |add2                    = 222445 Менска вобласьць,
Вялейскі раён,
Любанскі сельсавет
Вёска Довбарове
 |add3n                   = Телефон
 |add3                    = +375-17-71
 |add4n                   =
 |add4                    =
}}
'''Довборове''' ({{lang-be|вёска Довбарове}}) — [[село]] в складі [[Вілейський район|Вілейського району]] [[Мінська область|Мінської області]], [[Білорусь]]. Село підпорядковане [[Любанська сільська рада|Любанській сільській раді]], розташоване в північній частині області.

== Історія ==
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Довборове, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.

У 1921–1945 роках [[село]] знаходилось у [[Польща|Польщі]], у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Куранец<ref>Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1938, wolumin — 1, s. 28</ref>.

== Населення ==

* 1931 рік — 72 людини, 10 будинків<ref>Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1938, wolumin — 1, s. 59</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. —  Мн.: Белэн

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20130524161322/http://vialejka.info/ Інформація про Вілейський район]
* [http://belaruscity.net/vileika/towns.php Каталог сіл Вілейського району] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130704085054/http://belaruscity.net/vileika/towns.php |date=4 липня 2013 }}

[[Категорія:Села Мінської області]]
[[Категорія:Населені пункти Вілейського району]]

{{Belarus-geo-stub}}

title: Країна

Країна: Білорусь

Область: Мінська область

Район: Вілейський

Сільська рада: Любанська сільська рада

Національний склад: білоруси

Транслітерація назви: Daŭbarova

OSM: ↑70568 ·R (Вілейський район, Wilno powiat, Q9270826, Q9272295)

Офіційна адреса: 222445 Менска вобласьць, · Вялейскі раён, · Любанскі сельсавет · Вёска Довбарове


text:
# Студниця (Західнопоморське воєводство)
Студниця (пол. Studnica, нім. Grassee) — село в Польщі, у гміні Інсько Старгардського повіту Західнопоморського воєводства.
Населення — 114 осіб (2021).
У 1975-1998 роках село належало до Щецинського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 2021 рік:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 60      | 6                  | 47               | 7                    |
| Жінки    | 54      | 9                  | 31               | 14                   |
| Разом    | 114     | 15                 | 78               | 21                   |

title: Студниця (Західнопоморське воєводство)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Студниця
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Studnica}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Західнопоморське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Старгардський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Інсько (гміна){{!}}Інсько
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 114
|рік перепису       = 2021
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 91
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = ZST
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0776775
|сайт  = http://www.wiesstudnica.jasky.pl/wiesstudnica/
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Студниця}}

'''Студниця''' ({{lang-pl|Studnica}}, {{lang-de|Grassee}}) — село в Польщі, у [[Інсько (гміна)|гміні Інсько]] [[Старгардський повіт|Старгардського повіту]] [[Західнопоморське воєводство|Західнопоморського воєводства]].
Населення — {{formatnum:114}} {{МНОЖИНА:114|особа|особи|осіб}} (2021<ref name=":0">{{Cite web|title=Wieś Studnica (zachodniopomorskie) » mapy, GUS, nieruchomości, regon, kod pocztowy, atrakcje, edukacja, kierunkowy, demografia, zabytki, tabele, statystyki, linie kolejowe, liczba ludności, drogi publiczne|url=https://www.polskawliczbach.pl/wies_Studnica_zachodniopomorskie|website=Polska w liczbach|accessdate=2023-07-14|language=pl}}</ref>).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Щецинське воєводство (1975—1998)|Щецинського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 2021 рік<ref name=":0" />:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=60 |ЧолПре=6 |ЧолПрац=47 |ЧолПост=7
|Жін=54 |ЖінПре=9 |ЖінПрац=31 |ЖінПост=14
|Разом=114 |РазомПре=15 |РазомПрац=78 |РазомПост=21
}}

== Примітки ==
[[Категорія:Села Старгардського повіту]]

<references />{{Портал|Польща}}

{{Гміна Інсько}}

title: Країна

Воєводство: Західнопоморське воєводство

Повіт: Старгардський повіт

Гміна: Інсько

Автомобільний код: ZST

OSM: ↑2908746 ·R (Ґміна Інсько)


text:
# Боротьба Деметрія I за македонський престол
Боротьба Деметрія I за македонський престол — серія військових кампаній, котрі провадив Деметрій Поліоркет від моменту битви при Іпсі та до взяття у полон в 285 р. до н. е.

## Наслідки битви при Іпсі
У 301 р. до н. е. цар Азії Антигон I Одноокий зазнав поразки у вирішальній битві при Іпсі та загинув, а його син Деметрій Поліоркет з 5 тисячами піхотинців та 4 тисячами вершників втік до розташованого на східному узбережжі Егеїди міста Ефес. Більша частина батькового царства (котре включало Малу Азію, Сирію та Палестину) була втрачена для Деметрія. Назрівав заколот і в самому Ефесі, де поставлений начальником гарнізону Діодор погодився здати місто Лісімаху за 50 талантів. Втім, Деметрій, котрий вже відплив із військом до Карії, отримав відомості про зраду ще до появи в Ефесі лісімахових загонів. Прибувши до міської гавані лише на одному судні, Деметрій наказав своєму підручному Ніканору вступити у перемовини зі зрадником щодо безперешкодного відпуску воїнів гарнізону, котрі забажають покинути Ефес. Діодор, гадаючи, що до нього прибув лише посланець, необачно підплив до судна на лодці, що дозволило Деметрію потопити її, узяти зрадника в полон та утримати місто.
Втім, Ефес залишався далеко не єдиним активом Деметрія. В нього був потужний флот, котрим Антигоніди володіли з 315 р. до н. е. Також Поліоркет утримав пов'язаний з морем компонент батьківського царства — Фінікію, Кіпр (котрий колись завоював після звитяжної морської битви при Саламіні) та, ймовірно, якість розташовані на південному узбережжі Малої Азії області (немає чітких даних про перехід до ворогів Деметрія Лікії, Памфілії та Західної Кілікії). На заході Егеїди гарнізони Деметрія стояли в Коринфі (котрий контролював шлях по суходолу на півострів Пелопоннес) та, ймовірно, ряді пелопоннеських міст (наступник Деметрія Антигон II Гонат мав залоги у Трезені на сході Арголіди та ахейському Егіоні — хоча невідомо, коли саме Антигоніди оволоділи цими містами). Так само під контролем Поліоркета знаходилось місто Мегара, розташоване вже за межами Пелопоннесу на схід від Коринфу.
В той же час, раніше дружні Афіни відклались від Деметрія після іпської поразки (а переможці звільнили узятих в тому бою афінських бранців). Проте афіняни не стали відкрито на сторону ворогів Антигоніда — вони повернули на його вимогу кораблі, включаючи гігантське судно із 13 рядами весел.

## Дії Деметрія у Східному Середземномор'ї
Відвідавши Коринф, Деметрій залишив у балканській Греції Пірра (майбутнього царя Епіру), а сам відплив до Херсонесу Фракійського, котрий відносився до царства Лісімаха. Спустошуючи ці землі, він завдавав шкоди своєму найзатятішому ворогу та одночасно давав здобич війську, котре поступово відновлювало свою силу.
Невдовзі Селевк (один з переможців при Іпсі) попросив у Деметрія руки його доньки Стратоніки. Після такого звернення Антигонід відплив з усім флотом до Сирії (котра тепер належала Селевку). На своєму шляху він зупинився у Кілікії, котру після Іпсу віддали під управління Плейстарху, брату царя Македонії Кассандра (не виключено, що Плейстарху, котрий активно боровся проти Антигонідів у останніх кампаніях війн діадохів, переможці виділили під майбутнє царство усе південне узбережжя Малої Азії від Карії до Килікії). Прибуття Деметрія викликало велике занепокоєння у Плейстарха, котрий покинув своє володіння та втік до брата (надалі Плейстарх облаштується у Карії, де правитиме до другої половини 290-х років до н. е.).
Деметрію досталась не лише Килікія, але й останні 1200 талантів, котрі зберігались там у скарбниці Кіінди (під час походів Александра Македонського сюди доправляли здобич, яку потім протягом війн діадохів поступово витратили ті з них, кому пощастило захопити Кіінду). Поріднившись із Селевком, Деметрій тим не менш відхилив прохання свого могутнього родича передати йому Кілікію або Фінінкію.
Ще одним суперником Деметрія у Східному Середземномор'ї був єгипетський цар Птолемей I. Ще перед Іпсом, скориставшись концентрацією сил Антигонідів у Малій Азії, він захопив Палестину (проте відмовився від нападу на Фінікію під впливом неправдивих чуток про перемогу Антигона Монофтальма). Тепер же Деметрію вдалось повернути якісь палестинські території під свій контроль, хоча скіль-небудь докладніших відомостей про це до наших часів не дійшло — можна із впевненістю стверджувати лише щодо оволодіння Самарією (містом в центральній Палестині за сотню кілометрів південніше від Тіра, де поселив македонських ветеранів ще сам Александр Македонський). Тепер за посередництва Селевка Деметрій та Птолемей уклали мир, котрий, ймовірно, передбачав закріплення контролю єгипетського царя над Палестиною. На користь останнього припущення говорить те, що Деметрій у 297/296 р. до н. е. наказав зруйнувати Самарію (крім того, до Птолемея як заручника відправили Пірра).
Поки Антигонід перебував у Східному Середземномор'ї, навколо Ефесу продовжувались бойові дії із Лісімахом. Про це свідчить напис, котрий датують періодом після 297 р. до н. е. Інший напис від 297 р. до н. е. засвідчує, що стратег Деметрія у Ефесі надавав допомогу вигнанцям із Прієни в їх боротьбі з приєнійським тираном Гієроном.

## Повернення Деметрія на Балкани
Дізнавшись про суперечки всередині афінської громади, викликані спробами фіванця Лахара прийти до тиранічної влади, Деметрій вирішив спробувати повернути це місто під свій контроль. Разом з флотом він вирушив до західної Егеїди, причому неподалік від узбережжя Аттики потрапив у бурю, втратив багато кораблів та людей. Коли ж розрахунки на добровільне приєднання афінян не справдились, Деметрій узяв їх в облогу. Вона тривала рік, так що за цей період Антигонід встиг здійснити похід на Пелопоннес, де під час облоги Мессени отримав важке поранення стрілою від катапульти у лице. Зцілившись, Деметрій повернувся під Афіни, котрі у підсумку були примущені до здачі голодом. Облога цього міста, ймовірно, припадає на 296—295 або 295—294 роки до н. е. (втім, враховуючи відсутність надійних свідчень, існують датування цих подій також як 297—296 рр. до н. е.). Після облоги гарнізони Антигоніда розмістились на пагорбі Мусей (в самих Афінах), а також в укріпленнях Пірей та Муніхій, котрі захищали афінський порт. На протилежному березі Егейського моря справи у Деметрія також поки йшли гарно — на 295 р. до н. е. мешканці Мілету (друге за значенням місто Іонії після Ефесу) обрали його на посаду стефанофора (головного міського магістрата).
Тепер Деметрій вирішив розширити свій контроль на Пелопоннесі та вирушив у похід проти Спарти (295/294 р. до н. е.). Шлях його війська лежав через незнайому місцевість на горі Ліркей (у Аркадії в центральній частині півострова). Щоб безпечно пройти через неї, Деметрій дочекався, коли сильний вітер подув в бік ворога, та підпалив ліс. Змусивши спартанців відступити, Антигонід далі розбив їх царя Архідама біля Мантінеї та пройшов до Лаконіки. Тут Деметрій неподалік від самої Спарти виграв другу битву, в якій спартанці втратили дві сотні загиблими та ще п'ять сотень полоненими, але у цей момент погані звістки зі сходу змусили його перервати похід та повернутись. Спартанці напали на відступаюче військо, котре рухалось по вузькій дорозі. Тоді Деметрій вдруге за одну кампанію використав військову хитрість з вогнем — наказав зібрати у тіснині багато возів та підпалити їх, що допомогло відірватись від переслідувачів.
Тим часом, скориставшись відсутністю головних сил Антигоніда, єгипетський цар захопив острів Кіпр. Певний час у Саламіні тримався гарнізон, проте у підсумку Птолемей І оволодів і цим містом та полонив сім'ю Деметрія. Ймовірно, тоді ж єгиптянин узяв під контроль території на південному узбережжі Малої Азії (у будь-якому випадку, це сталось не пізніше 288/287 р. до н. е., коли напис засвідчує наявність у Лікії чиновників Птолемея). Що стосується Східної Кілікії, то вона надалі згадується вже як належна Селевку (втім, невідомо, чи сталось це внаслідок якогось військового конфлікту).
Фінікійські фортеці поки залишались в руках гарнізонів Деметрія, проте до його втрат додались володіння на заході Малої Азії. Поставлений командувати гарнізоном в Ефесі Енет використовував піратів для спустошення ворожих земель. Нарешті, стратег Лісімаха Лік зміг підкупити одного з піратських провідників Андрона, котрий провів у місто воїнів, озброєних кинджалами, під виглядом полонених. Опинившись біля акрополя, вони перебили вартових, після чого інше військо Ліку напало на Ефес та узяло його під повний контроль.

## Прихід Деметрія до влади в Македонії
Під час боротьби синів Кассандра один з них, Антипатр, мав за союзника свого тестя — царя Фракії та Малої Азії Лісімаха, тоді як інший, Александр, звернувся по допомогу до Пірра і Деметрія Поліоркета. Пірр (котрий за час перебування в Єгипті встиг одружитись на пасербиці Птолемея І, після чого за допомогою коштів останнього став царем Епіру) одразу відгукнувся на пропозицію Александра та, в обмін на македонські володіння на західному узбережжі Балканського півострова, допоміг йому вибороти в Антипатра західну частину країни. Деметрій же через свої кампанії на півдні прибув до Македонії лише тоді, коли завдяки Пірру Александр відстояв свої права. Заклопотаний непотрібною вже появою відомого воїтеля, син Кассандра став планувати вбивство Деметрія. Той, втім, був вельми обережним та навіть під якимось приводом оголосив про негайне повернення у свої володіння. Приспавши пильність Александра, Деметрій на зворотньому шляху через Фессалію запросив його на бенкет та наказав перебити разом із супутниками.
На наступний день Деметрій прибув до македонського війська, котре супроводжувало Александра, та виступив перед ним із засудженням злочинів молодших Антипатридів — адже саме Кассандр винищив спадкоємців Александра Великого, тоді як його син Антипатр (котрий ще володів східною частиною країни) незадовго до цього вбив свою рідну матір, оскільки вона віддавала перевагу його брату Александру. Здобувши підтримку македонського війська, Деметрій став першим з Антигонідів, котрий прийшов до царської влади у власне Македонії, що сталось у 294 р. до н. е.
Становище Деметрія покращило також те, що союзник іншого сина Кассандра Лісімах виявився втягнутим у важку боротьбу з гетами. Щоб убезпечити себе від війни на два фронта, Лісімах уклав з Поліоркетом мир та поступився східною частиною Македонії, царем якої був Антипатр (коли ж останній звинуватив свого тестя у підступності, Лісімах просто вбив його).
На додаток до цих успіхів, єгипетський цар відпустив захоплених у полон в Саламіні матір та дітей Деметрія (взагалі, війна між Поліоркетом та Птолемеєм I вирізнялась з обох боків лицарською поведінкою ще від першої великої битви між ними при Газі).

## Оволодіння Беотією
У 292 р. до н. е. Деметрій вирішив узяти під контроль Беотію, котра знаходилась у центральній Греції між вже належними йому Фессалією та Аттикою. Беотійці спершу схилялись увійти в спілку з македонським царем, проте до них прибув на підмогу спартанський полководець Клеонім. Тоді вони прислухались до Пісіда з Феспій (одне з міст Беотійського союзу) та зачинились у Фівах. Деметрій був вимушений узятись за облогу міста та застосувати облогові машини. Через якийсь час Клеонім зміг таємно полишити Фіви, а фіванці здались (колишній афінський тиран Лахар переховувався кілька днів у підземних ходах, після чого через підконтрольні етолійцям Дельфи зміг добратись до Лісімаха). І на цей раз Деметрій віднісся до переможених милостиво, навіть по відношенню до Пісіда, котрого призначив начальником у рідних Феспіях.
Невдовзі прийшла звістка, що Лісімах потрапив у полон до гетів. Деметрій спішно вирушив до Фракії, сподіваючись приєднати її до своїх володінь. Втім, гети швидко звільнили Лісімаха, а поки Поліоркет здійснював безрезультатні марші проти нього повстали беотійці. Коли Деметрій повернувся назад, виявилось, що бунтівники вже розбиті його сином Антигоном (майбутнім царем Антигоном II Гонатом). Почалась друга облога Фів, котрі завершилась у 291 р. до н. е. взяттям міста. І на цей раз Деметрій утримався від масштабної помсти, стративши лише кількох провідників повстання.

## Війна з Пірром
Ще під час другої кампанії проти Фів на Фессалію здійснив набіг Пірр, котрий підійшов до самих Фермопіл. На той раз щоб відігнати його виявилось достатньо лише руху назустріч Деметрія з частиною війська. Втім, пристрасть обох царів до розширення володінь вела до наступних зіткнень. Зокрема, посприяла цьому історія з розлученням біля 290 р. до н. е. доньки сицилійського володаря Агафокла Ланасси із Пірром. Ображена більшою прихильністю чоловіка до дружин варварського походження, Ланасса покинула епірця та перебралась на острів Керкіра, котрий її батько раніше дав у якості посагу. Звідси вона запропонувала пошлюбитись Деметрію Поліоркету, котрий разом з новою дружиною отримав Керкіру.
У 289 р. до н. е. Деметрій виступив проти етолійців (мешканці гірських районів на заході центральної Греції). Спустошивши цю область, він залишив у ній частину війська на чолі з Пантавхом та рушив далі на Епір. Пірр виступив йому назустріч, проте армії обрали різні дороги та розминулись. Допоки Деметрій спустошував країну епірця, останній переміг Пантавха, завдав ворогу значних втрат та на додачу узяв 5 тисяч полонених.
Того ж року, дізнавшись про хворобу македонського царя, Пірр здійснив вторгнення безпосередньо у Македонію та дійшов до її колишньої столиці Ег (Едесса). Втім, незважаючи на слабкість Деметрій рушив на супротивника та зміг прогнати його без особливих зусиль, причому, навіть за відсутності великих зіткнень, Пірр втратив при відступі четверту частину свого війська
За цим сторони уклали мир, котрий, втім, тримався недовго. Деметрій став готуватись до війни з іншими елліністичними царями. У відповідь в 288 р. до н. е. проти нього склалась коаліція Лісімаха та Птолемея, котрі невдовзі залучили до неї Пірра. Лісімах вторгнувся до Македонії зі сходу та, щонайменше, зміг за допомогою зрадника захопити місто Амфіполь (неподалік від впадіння Струми до Егейського моря). Деметрій виступив йому назустріч, проте отримав звістку про напад Пірра на заході та захоплення ним Берої (місто неподалік від Ег).
На тлі цих подій у війську Поліоркета стрімко поширились небезпечні для провідника настрої (взагалі, Деметрій своїм потягом до пишності, а ще більше гордовитою та образливою поведінкою викликав серед підданих сильне невдоволення). Відчуваючи, що македонське військо може перейти до Лісімаха (македонянина та соратника Александра Великого), Деметрій повів його у протилежну сторону, проти Пірра (котрий все-таки був чужоземцем, хоч і не варваром). Проте він помилився у розрахунках, оскільки ще з моменту блискучої перемоги над Пантавхом Пірр здобув значної популярності у Македонії — він справляв враження воїтеля часів Александра. До того ж, епірський цар гарно повів себе з полоненими, так що, коли чутки про це досягли македонського війська, в останньому почалось дезертирство. Через якийсь час була готова збунтуватись вже більшість війська. З огляду на це, Деметрій спершу втік до Кассандрії (колишня Потідея на півострові Халкідіки), звідки вирушив у підконтрольні йому райони балканської Греції. Так Деметрій у 287 р. до н. е. втратив македонський престол (на який через десять років повернеться вже його син Антигон ІІ Гонат).
Втім, у грецьких володіннях на Поліоркета теж очікували проблеми. В Афінах вибухнуло повстання, під час якого мешканцям міста вдалось із незначними втратами оволодіти укріпленням на Мусейоні (одне з двох укріплень у афінському порту — Муніхій — в підсумку також було звільнене від гарнізону Антигонідів, проте чи відбулось це під час повстання, а чи пізніше невідомо). Суттєву допомогу афінянам надав загін єгипетського царя Птолемея під керівництвом Каллія, котрий незадовго до того був розміщений на острові Андрос.
Також єгипетський цар нарешті захопив останні володіння Деметрія на сході: у 286/286 р. до н. е. в одному з написів згадується цар Сідона Філокл (він же відомий полководець династії Птолемеїв), що може бути свідченням переходу Фінікії під владу Єгипту.

## Малоазійська кампанія Деметрія
Деметрій, котрому поступово вдалось зібрати нове військо, підступив до Афін та узяв їх в облогу. Втім, він не вбачав вже великих перспектив від продовження операцій на Балканах, тому невдовзі полишив Афіни у спокої та з 11 тисячами піших та кінних воїнів відплив до Малої Азії, розраховуючи захопити цю частину володінь Лісімаха.
Після висадки Деметрій привів під свою руку чимало міст, як прибережних (наприклад, Мілет), так і в глибині країни (як столиця Лідії Сарди). Частина з них  підкорилась добровільно, до того ж на бік Деметрія перейшли кілька полководців Лісімаха разом зі своїми воїнами та ввіреними їм коштами. Частину міст прийшлось брати силою. Були і громади, котрі залишались вірними попередньому володарю, наприклад, Прієна, котра трималась Лісімаха незважаючи спустошення її земель.
Для протидії Деметрію Лісімах вмовив Пірра (з яким вони розділили Македонію) порушити ще одну мирну угоду, укладену незадовго до відплиття Антигоніда з Балкан, після чого епірський воїтель вирушив до Фессалії, де зайнявся боротьбою із полишеними Деметрієм залогами. Втім, справжні проблеми для останнього виникли коли до Малої Азії прибув з великим військом син Лісімаха Агафокл. Деметрій не наважився вступити з ним у протиборство та полишив західні райони Малої Азії. Він мав на меті пройти через Фригію та Вірменію до східних провінцій колишньої держави Александра Македонського (котрі тепер належали Селевку) і створити там нову базу для боротьби.
Агафокл прямував за Деметрієм, становище якого, незважаючи на кілька вдалих сутичок із переслідувачами, лише погіршувалось. Військо голодувало та не могло роздобути корму для тварин. При переправі через Лік загинуло чимало людей. Нарешті, воїни просто не бажали йти на схід. У підсумку, втративши 8 тисяч солдат, Деметрій змінив маршрут та попрямував на південь, увійшовши до підконтрольної Селевку Кілікії.
Первісно сирійський цар поставився до свого родича приязно та забезпечив його військо продовольством. Проте потім Селевка переконали, як небезпечно мати на своїй землі такого відомого воїтеля, після чого він прибув на кілікійські терени зі своєю армією. Шлях назад через Тавр був відрізаний розставленими Агафоклом загонами. Деметрій, зайнявши позиції в горах, звернувся до Селевка з проханням пропустити його до якихось варварських народів, котрі він міг би підкорити та облаштувати собі нове царство, або, щонайменше, дозволити перезимувати у Кілікії. Сирійський цар вимагав заручників та погоджувався лише на зимівлю у Катаонії (гірська область між Кілікією та Каппадокією).
Не маючи чим кормити своє військо, Деметрій узявся за набіги. Селевк протидіяв, проте його загони зазнали кількох невдач у сутичках з Антигонідом. Нарешті, Деметрій отримав у якомусь зіткненні перемогу над загоном колісниць, після чого змусив відступити оборонців гпроходів через Аман (гірський хребет між Кілікією та Сирією). Селевк, котрий до того відмовився від запропонованої Лісімахом допомоги, не наважився вступити у битву, проте Деметрія більш ніж на місяць затримала хвороба. Одужавши, він зібрав залишки війська (багато вояків вже розбіглось або перейшло на сторону Селевка) та перейшов через Аман до північної Сирії. Тут до його табору підступив Селевк та умовив воїнів стати на його бік. Деметрій пробував утекти, проте у підсумку здався.
Хоча між узяттям Деметрія в полон у 285 р. до .н. е. та його смертю пройшло ще кілька років, у цей період фактичним головою дому Антигонідів був його син Антигон Гонат (котрому в підсумку і вдалось затвердити династію на македонському престолі).

wikitext:
[[Файл:Map Macedonia 200 BC-ua.svg|thumb|right|350px|Мапа Егеїди. Зокрема, позначені згадані у статті міста Мілет, Прієна, Ефес, Амфіполь, Кассандрія, Фіви (Thebes), Афіни, Мегара, Коринф, Егіон (Aigion), Мессена, Спарта, а також область етолійців та Еіпр]]
'''Боротьба Деметрія I за македонський престол''' — серія військових кампаній, котрі провадив [[Деметрій I Поліоркет|Деметрій Поліоркет]] від моменту [[Битва при Іпсі|битви при Іпсі]] та до взяття у полон в 285 р. до н. е.

== Наслідки битви при Іпсі ==
У 301 р. до н. е. цар Азії [[Антигон I Одноокий]] зазнав поразки у вирішальній битві при Іпсі та загинув, а його син Деметрій Поліоркет з 5 тисячами піхотинців та 4 тисячами вершників втік до розташованого на східному узбережжі [[Егейське море|Егеїди]] міста [[Ефес]]. Більша частина батькового царства (котре включало [[Мала Азія|Малу Азію]], Сирію та [[Палестина|Палестину]]) була втрачена для Деметрія. Назрівав заколот і в самому Ефесі, де поставлений начальником гарнізону Діодор погодився здати місто [[Лісімах]]у за 50 талантів. Втім, Деметрій, котрий вже відплив із військом до [[Карія (регіон)|Карії]], отримав відомості про зраду ще до появи в Ефесі лісімахових загонів. Прибувши до міської гавані лише на одному судні, Деметрій наказав своєму підручному Ніканору вступити у перемовини зі зрадником щодо безперешкодного відпуску воїнів гарнізону, котрі забажають покинути Ефес. Діодор, гадаючи, що до нього прибув лише посланець, необачно підплив до судна на лодці, що дозволило Деметрію потопити її, узяти зрадника в полон та утримати місто.

Втім, Ефес залишався далеко не єдиним активом Деметрія. В нього був потужний флот, котрим [[Антигоніди]] володіли з 315 р. до н. е. Також Поліоркет утримав пов'язаний з морем компонент батьківського царства — [[Фінікія|Фінікію]], [[Кіпр (острів)|Кіпр]] (котрий колись завоював після звитяжної морської [[Битва при Саламіні (306)|битви при Саламіні]]) та, ймовірно, якість розташовані на південному узбережжі Малої Азії області (немає чітких даних про перехід до ворогів Деметрія [[Лікія|Лікії]], [[Памфілія|Памфілії]] та [[Кілікія|Західної Кілікії]]). На заході Егеїди гарнізони Деметрія стояли в [[Коринф]]і (котрий контролював шлях по суходолу на півострів [[Пелопоннес]]) та, ймовірно, ряді пелопоннеських міст (наступник Деметрія [[Антигон II Гонат]] мав залоги у [[Тройзен|Трезені]] на сході [[Арголіда|Арголіди]] та ахейському [[Егіо]]ні — хоча невідомо, коли саме Антигоніди оволоділи цими містами). Так само під контролем Поліоркета знаходилось місто [[Мегара]], розташоване вже за межами Пелопоннесу на схід від Коринфу.

В той же час, раніше дружні [[Афіни]] відклались від Деметрія після іпської поразки (а переможці звільнили узятих в тому бою афінських бранців). Проте афіняни не стали відкрито на сторону ворогів Антигоніда — вони повернули на його вимогу кораблі, включаючи гігантське судно із 13 рядами весел.

== Дії Деметрія у Східному Середземномор'ї ==

[[Файл:Demetrius I of Macedon.jpg|thumb|left|250px|Деметрій І Поліоркет]]

Відвідавши Коринф, Деметрій залишив у балканській Греції [[Пірр Епірський|Пірра]] (майбутнього царя [[Стародавній Епір|Епіру]]), а сам відплив до [[Галліполі|Херсонесу Фракійського]], котрий відносився до царства Лісімаха. Спустошуючи ці землі, він завдавав шкоди своєму найзатятішому ворогу та одночасно давав здобич війську, котре поступово відновлювало свою силу.

Невдовзі [[Селевк I Нікатор|Селевк]] (один з переможців при Іпсі) попросив у Деметрія руки його доньки [[Стратоніка Сирійська|Стратоніки]]. Після такого звернення Антигонід відплив з усім флотом до Сирії (котра тепер належала Селевку). На своєму шляху він зупинився у Кілікії, котру після Іпсу віддали під управління [[Плейстарх]]у, брату царя Македонії [[Кассандр Македонський|Кассандра]] (не виключено, що Плейстарху, котрий активно боровся проти Антигонідів у останніх кампаніях війн діадохів, переможці виділили під майбутнє царство усе південне узбережжя Малої Азії від Карії до Килікії). Прибуття Деметрія викликало велике занепокоєння у Плейстарха, котрий покинув своє володіння та втік до брата (надалі Плейстарх облаштується у Карії, де правитиме до другої половини 290-х років до н. е.).

Деметрію досталась не лише Килікія, але й останні 1200 талантів, котрі зберігались там у скарбниці Кіінди (під час походів [[Александр Македонський|Александра Македонського]] сюди доправляли здобич, яку потім протягом війн діадохів поступово витратили ті з них, кому пощастило захопити Кіінду). Поріднившись із Селевком, Деметрій тим не менш відхилив прохання свого могутнього родича передати йому Кілікію або Фінінкію.

Ще одним суперником Деметрія у Східному Середземномор'ї був єгипетський цар [[Птолемей I Сотер|Птолемей I]]. Ще перед Іпсом, скориставшись концентрацією сил Антигонідів у Малій Азії, він захопив Палестину (проте відмовився від нападу на Фінікію під впливом неправдивих чуток про перемогу Антигона Монофтальма). Тепер же Деметрію вдалось повернути якісь палестинські території під свій контроль, хоча скіль-небудь докладніших відомостей про це до наших часів не дійшло — можна із впевненістю стверджувати лише щодо оволодіння [[Самарія (місто)|Самарією]] (містом в центральній Палестині за сотню кілометрів південніше від [[Сур (Ліван)|Тіра]], де поселив македонських ветеранів ще сам Александр Македонський). Тепер за посередництва Селевка Деметрій та Птолемей уклали мир, котрий, ймовірно, передбачав закріплення контролю єгипетського царя над Палестиною. На користь останнього припущення говорить те, що Деметрій у 297/296 р. до н. е. наказав зруйнувати Самарію<ref>{{Cite web|title=St. Jerome: Chronological Tables (1)|url=http://www.attalus.org/translate/jerome1.html#1720|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226041647/http://www.attalus.org/translate/jerome1.html#1720}}</ref> (крім того, до Птолемея як заручника відправили Пірра).

Поки Антигонід перебував у Східному Середземномор'ї, навколо Ефесу продовжувались бойові дії із Лісімахом. Про це свідчить напис, котрий датують періодом після 297 р. до н. е.<ref name=":0">{{Cite web|title=GREEK HISTORICAL DOCUMENTS:|url=http://www.columbia.edu/itc/classics/bagnall/3995/readings/b-d2-1b.htm|website=www.columbia.edu|accessdate=2020-04-06|archive-date=3 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200803164939/http://www.columbia.edu/itc/classics/bagnall/3995/readings/b-d2-1b.htm}}</ref> Інший напис від 297 р. до н. е. засвідчує, що стратег Деметрія у Ефесі надавав допомогу вигнанцям із [[Прієна|Прієни]] в їх боротьбі з приєнійським тираном Гієроном.<ref>{{Cite web|title=Syll 363 : Translation of inscription|url=http://www.attalus.org/docs/sig1/s363.html|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226032215/http://www.attalus.org/docs/sig1/s363.html}}</ref>

== Повернення Деметрія на Балкани ==
Дізнавшись про суперечки всередині афінської громади, викликані спробами фіванця Лахара прийти до тиранічної влади, Деметрій вирішив спробувати повернути це місто під свій контроль. Разом з флотом він вирушив до західної Егеїди, причому неподалік від узбережжя [[Аттика|Аттики]] потрапив у бурю, втратив багато кораблів та людей. Коли ж розрахунки на добровільне приєднання афінян не справдились, Деметрій [[Облога Афін (296 – 295 рр. до н. е.)|узяв їх в облогу]]. Вона тривала рік, так що за цей період Антигонід встиг здійснити похід на Пелопоннес, де під час облоги [[Мессіні|Мессени]] отримав важке поранення стрілою від катапульти у лице. Зцілившись, Деметрій повернувся під Афіни, котрі у підсумку були примущені до здачі голодом. Облога цього міста, ймовірно, припадає на 296—295 або 295—294 роки до н. е. (втім, враховуючи відсутність надійних свідчень, існують датування цих подій також як 297—296 рр. до н. е.).<ref name=":1">{{Cite web|title=Книга Четвертая {{!}} Симпосий Συμπόσιον|url=http://simposium.ru/ru/node/207#_ftn181|website=simposium.ru|accessdate=2020-04-06|language=ru|archive-date=24 листопада 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191124015542/http://simposium.ru/ru/node/207#_ftn181}}</ref><ref>{{Cite web|title=295 B.C. - events and references|url=http://www.attalus.org/bc3/year295.html#18|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226013446/http://www.attalus.org/bc3/year295.html#18}}</ref> Після облоги гарнізони Антигоніда розмістились на пагорбі Мусей (в самих Афінах), а також в укріпленнях Пірей та [[Кастела (гора)|Муніхій]], котрі захищали афінський порт. На протилежному березі Егейського моря справи у Деметрія також поки йшли гарно — на 295 р. до н. е. мешканці [[Мілет]]у (друге за значенням місто [[Іонія|Іонії]] після Ефесу) обрали його на посаду стефанофора (головного міського магістрата).<ref>{{Cite web|title=Demetrius - in ancient sources @ attalus.org|url=http://www.attalus.org/names/d/demetrius.html|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226031938/http://www.attalus.org/names/d/demetrius.html}}</ref>

Тепер Деметрій вирішив розширити свій контроль на Пелопоннесі та вирушив у похід проти [[Спарта|Спарти]] (295/294 р. до н. е.). Шлях його війська лежав через незнайому місцевість на горі Ліркей (у [[Аркадія|Аркадії]] в центральній частині півострова). Щоб безпечно пройти через неї, Деметрій дочекався, коли сильний вітер подув в бік ворога, та підпалив ліс. Змусивши спартанців відступити, Антигонід далі розбив їх царя [[Архідам IV|Архідама]] біля [[Мантінея|Мантінеї]] та пройшов до [[Лаконія|Лаконіки]]. Тут Деметрій неподалік від самої Спарти виграв другу битву, в якій спартанці втратили дві сотні загиблими та ще п'ять сотень полоненими, але у цей момент погані звістки зі сходу змусили його перервати похід та повернутись. Спартанці напали на відступаюче військо, котре рухалось по вузькій дорозі. Тоді Деметрій вдруге за одну кампанію використав військову хитрість з вогнем — наказав зібрати у тіснині багато возів та підпалити їх, що допомогло відірватись від переслідувачів.

[[Файл:Ptolemy_I_Soter_Louvre_Ma849.jpg|thumb|right|250px|Птолемей І]]

Тим часом, скориставшись відсутністю головних сил Антигоніда, єгипетський цар захопив острів Кіпр. Певний час у Саламіні тримався гарнізон, проте у підсумку Птолемей І оволодів і цим містом та полонив сім'ю Деметрія. Ймовірно, тоді ж єгиптянин узяв під контроль території на південному узбережжі Малої Азії (у будь-якому випадку, це сталось не пізніше 288/287 р. до н. е., коли напис засвідчує наявність у Лікії чиновників Птолемея). Що стосується Східної Кілікії, то вона надалі згадується вже як належна Селевку (втім, невідомо, чи сталось це внаслідок якогось військового конфлікту).

Фінікійські фортеці поки залишались в руках гарнізонів Деметрія, проте до його втрат додались володіння на заході Малої Азії. Поставлений командувати гарнізоном в Ефесі Енет використовував піратів для спустошення ворожих земель. Нарешті, стратег Лісімаха Лік зміг підкупити одного з піратських провідників Андрона, котрий провів у місто воїнів, озброєних кинджалами, під виглядом полонених. Опинившись біля акрополя, вони перебили вартових, після чого інше військо Ліку напало на Ефес та узяло його під повний контроль.

== Прихід Деметрія до влади в Македонії ==

[[Файл:Lisimaco_(c.d.),_copia_augustea_(23_ac-14_dc)_da_orig._del_II_sec_ac._6141.JPG|thumb|left|220px|Лісімах]]

Під час боротьби синів Кассандра один з них, [[Антипатр II|Антипатр]], мав за союзника свого тестя — царя Фракії та Малої Азії Лісімаха, тоді як інший, [[Александр V (цар Македонії)|Александр]], звернувся по допомогу до Пірра і Деметрія Поліоркета. Пірр (котрий за час перебування в Єгипті встиг одружитись на пасербиці Птолемея І, після чого за допомогою коштів останнього став царем Епіру) одразу відгукнувся на пропозицію Александра та, в обмін на македонські володіння на західному узбережжі Балканського півострова, допоміг йому вибороти в Антипатра західну частину країни. Деметрій же через свої кампанії на півдні прибув до Македонії лише тоді, коли завдяки Пірру Александр відстояв свої права. Заклопотаний непотрібною вже появою відомого воїтеля, син Кассандра став планувати вбивство Деметрія. Той, втім, був вельми обережним та навіть під якимось приводом оголосив про негайне повернення у свої володіння. Приспавши пильність Александра, Деметрій на зворотньому шляху через [[Фессалія|Фессалію]] запросив його на бенкет та наказав перебити разом із супутниками.

На наступний день Деметрій прибув до македонського війська, котре супроводжувало Александра, та виступив перед ним із засудженням злочинів молодших Антипатридів — адже саме Кассандр винищив спадкоємців Александра Великого, тоді як його син Антипатр (котрий ще володів східною частиною країни) незадовго до цього вбив свою рідну матір, оскільки вона віддавала перевагу його брату Александру. Здобувши підтримку македонського війська, Деметрій став першим з Антигонідів, котрий прийшов до царської влади у власне Македонії, що сталось у 294 р. до н. е.

Становище Деметрія покращило також те, що союзник іншого сина Кассандра Лісімах виявився втягнутим у [[Війна Лісімаха із гетами|важку боротьбу з гетами]]. Щоб убезпечити себе від війни на два фронта, Лісімах уклав з Поліоркетом мир та поступився східною частиною Македонії, царем якої був Антипатр (коли ж останній звинуватив свого тестя у підступності, Лісімах просто вбив його).

На додаток до цих успіхів, єгипетський цар відпустив захоплених у полон в Саламіні матір та дітей Деметрія (взагалі, війна між Поліоркетом та Птолемеєм I вирізнялась з обох боків лицарською поведінкою ще від першої великої [[Битва при Газі|битви між ними при Газі]]).

== Оволодіння Беотією ==
У 292 р. до н. е. Деметрій вирішив узяти під контроль [[Беотія|Беотію]]<ref name=":1"/>, котра знаходилась у центральній Греції між вже належними йому Фессалією та Аттикою. Беотійці спершу схилялись увійти в спілку з македонським царем, проте до них прибув на підмогу спартанський полководець [[Клеонім (син Клеомена II)|Клеонім]]. Тоді вони прислухались до Пісіда з Феспій (одне з міст Беотійського союзу) та зачинились у Фівах. Деметрій був вимушений узятись за облогу міста та застосувати облогові машини. Через якийсь час Клеонім зміг таємно полишити Фіви, а фіванці здались (колишній афінський тиран Лахар переховувався кілька днів у підземних ходах, після чого через підконтрольні [[Етолійський союз|етолійцям]] [[Дельфи]] зміг добратись до Лісімаха). І на цей раз Деметрій віднісся до переможених милостиво, навіть по відношенню до Пісіда, котрого призначив начальником у рідних Феспіях.

Невдовзі прийшла звістка, що Лісімах потрапив у полон до гетів. Деметрій спішно вирушив до Фракії, сподіваючись приєднати її до своїх володінь. Втім, гети швидко звільнили Лісімаха, а поки Поліоркет здійснював безрезультатні марші проти нього повстали беотійці. Коли Деметрій повернувся назад, виявилось, що бунтівники вже розбиті його сином Антигоном (майбутнім царем [[Антигон II Гонат|Антигоном II Гонатом]]). Почалась [[Облога Фів (291)|друга облога Фів]], котрі завершилась у 291 р. до н. е.<ref>{{Cite web|title=291 B.C. - events and references|url=http://www.attalus.org/bc3/year291.html#6|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226030307/http://www.attalus.org/bc3/year291.html#6}}</ref> взяттям міста. І на цей раз Деметрій утримався від масштабної помсти, стративши лише кількох провідників повстання.

== Війна з Пірром ==

[[Файл:0_Statue_de_Mars_(Pyrrhus)_-_Musei_Capitolini_-_MC0058_(2).JPG|thumb|right|250px|Пірр Епірський]]

Ще під час другої кампанії проти Фів на Фессалію здійснив набіг Пірр, котрий підійшов до самих [[Фермопіли|Фермопіл]]. На той раз щоб відігнати його виявилось достатньо лише руху назустріч Деметрія з частиною війська. Втім, пристрасть обох царів до розширення володінь вела до наступних зіткнень. Зокрема, посприяла цьому історія з розлученням біля 290 р. до н. е.<ref>{{Cite web|title=290 B.C. - events and references|url=http://www.attalus.org/bc3/year290.html#14|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226014737/http://www.attalus.org/bc3/year290.html#14}}</ref> доньки сицилійського володаря [[Агафокл]]а [[Ланасса|Ланасси]] із Пірром. Ображена більшою прихильністю чоловіка до дружин варварського походження, Ланасса покинула епірця та перебралась на острів [[Керкіра]], котрий її батько раніше дав у якості посагу. Звідси вона запропонувала пошлюбитись Деметрію Поліоркету, котрий разом з новою дружиною отримав Керкіру.

У 289 р. до н. е.<ref>{{Cite web|title=289 B.C. - events and references|url=http://www.attalus.org/bc3/year289.html#4|website=www.attalus.org|accessdate=2020-04-06|archive-date=26 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200226024256/http://www.attalus.org/bc3/year289.html#4}}</ref> Деметрій виступив проти етолійців (мешканці гірських районів на заході центральної Греції). Спустошивши цю область, він залишив у ній частину війська на чолі з Пантавхом та рушив далі на Епір. Пірр виступив йому назустріч, проте армії обрали різні дороги та розминулись. Допоки Деметрій спустошував країну епірця, останній переміг Пантавха, завдав ворогу значних втрат та на додачу узяв 5 тисяч полонених.

Того ж року, дізнавшись про хворобу македонського царя, Пірр здійснив вторгнення безпосередньо у Македонію та дійшов до її колишньої столиці Ег (Едесса). Втім, незважаючи на слабкість Деметрій рушив на супротивника та зміг прогнати його без особливих зусиль, причому, навіть за відсутності великих зіткнень, Пірр втратив при відступі четверту частину свого війська

За цим сторони уклали мир, котрий, втім, тримався недовго. Деметрій став готуватись до війни з іншими елліністичними царями. У відповідь в 288 р. до н. е. проти нього склалась коаліція Лісімаха та Птолемея, котрі невдовзі залучили до неї Пірра. Лісімах вторгнувся до Македонії зі сходу та, щонайменше, зміг за допомогою зрадника захопити місто [[Амфіполіс|Амфіполь]] (неподалік від впадіння [[Струма|Струми]] до Егейського моря). Деметрій виступив йому назустріч, проте отримав звістку про напад Пірра на заході та захоплення ним Берої (місто неподалік від Ег).

На тлі цих подій у війську Поліоркета стрімко поширились небезпечні для провідника настрої (взагалі, Деметрій своїм потягом до пишності, а ще більше гордовитою та образливою поведінкою викликав серед підданих сильне невдоволення). Відчуваючи, що македонське військо може перейти до Лісімаха (македонянина та соратника Александра Великого), Деметрій повів його у протилежну сторону, проти Пірра (котрий все-таки був чужоземцем, хоч і не варваром). Проте він помилився у розрахунках, оскільки ще з моменту блискучої перемоги над Пантавхом Пірр здобув значної популярності у Македонії — він справляв враження воїтеля часів Александра. До того ж, епірський цар гарно повів себе з полоненими, так що, коли чутки про це досягли македонського війська, в останньому почалось дезертирство. Через якийсь час була готова збунтуватись вже більшість війська. З огляду на це, Деметрій спершу втік до Кассандрії (колишня [[Потідея]] на півострові [[Халкідіки]]), звідки вирушив у підконтрольні йому райони балканської Греції. Так Деметрій у 287 р. до н. е. втратив македонський престол (на який через десять років повернеться вже його син Антигон ІІ Гонат).

Втім, у грецьких володіннях на Поліоркета теж очікували проблеми. В Афінах вибухнуло повстання, під час якого мешканцям міста вдалось із незначними втратами оволодіти укріпленням на Мусейоні (одне з двох укріплень у афінському порту — Муніхій — в підсумку також було звільнене від гарнізону Антигонідів, проте чи відбулось це під час повстання, а чи пізніше невідомо). Суттєву допомогу афінянам надав загін єгипетського царя Птолемея під керівництвом Каллія, котрий незадовго до того був розміщений на острові [[Андрос]].

Також єгипетський цар нарешті захопив останні володіння Деметрія на сході: у 286/286 р. до н. е. в одному з написів згадується цар [[Сайда (місто)|Сідона]] [[Філокл]] (він же відомий полководець династії Птолемеїв), що може бути свідченням переходу Фінікії під владу Єгипту.

== Малоазійська кампанія Деметрія ==

[[Файл:Seleuco I Nicatore.JPG|thumb|left|250px|Переможець Деметрія Селевк І]]

Деметрій, котрому поступово вдалось зібрати нове військо, підступив до Афін та узяв їх в облогу. Втім, він не вбачав вже великих перспектив від продовження операцій на Балканах, тому невдовзі полишив Афіни у спокої та з 11 тисячами піших та кінних воїнів відплив до Малої Азії, розраховуючи захопити цю частину володінь Лісімаха.

Після висадки Деметрій привів під свою руку чимало міст, як прибережних (наприклад, [[Мілет]]), так і в глибині країни (як столиця [[Лідія|Лідії]] [[Сарди]]). Частина з них  підкорилась добровільно, до того ж на бік Деметрія перейшли кілька полководців Лісімаха разом зі своїми воїнами та ввіреними їм коштами. Частину міст прийшлось брати силою. Були і громади, котрі залишались вірними попередньому володарю, наприклад, [[Прієна]], котра трималась Лісімаха незважаючи спустошення її земель.<ref name=":0"/>

Для протидії Деметрію Лісімах вмовив Пірра (з яким вони розділили Македонію) порушити ще одну мирну угоду, укладену незадовго до відплиття Антигоніда з Балкан, після чого епірський воїтель вирушив до Фессалії, де зайнявся боротьбою із полишеними Деметрієм залогами. Втім, справжні проблеми для останнього виникли коли до Малої Азії прибув з великим військом син Лісімаха Агафокл. Деметрій не наважився вступити з ним у протиборство та полишив західні райони Малої Азії. Він мав на меті пройти через [[Фригія|Фригію]] та Вірменію до східних провінцій колишньої держави Александра Македонського (котрі тепер належали Селевку) і створити там нову базу для боротьби.

Агафокл прямував за Деметрієм, становище якого, незважаючи на кілька вдалих сутичок із переслідувачами, лише погіршувалось. Військо голодувало та не могло роздобути корму для тварин. При переправі через Лік загинуло чимало людей. Нарешті, воїни просто не бажали йти на схід. У підсумку, втративши 8 тисяч солдат, Деметрій змінив маршрут та попрямував на південь, увійшовши до підконтрольної Селевку Кілікії.

Первісно сирійський цар поставився до свого родича приязно та забезпечив його військо продовольством. Проте потім Селевка переконали, як небезпечно мати на своїй землі такого відомого воїтеля, після чого він прибув на кілікійські терени зі своєю армією. Шлях назад через Тавр був відрізаний розставленими Агафоклом загонами. Деметрій, зайнявши позиції в горах, звернувся до Селевка з проханням пропустити його до якихось варварських народів, котрі він міг би підкорити та облаштувати собі нове царство, або, щонайменше, дозволити перезимувати у Кілікії. Сирійський цар вимагав заручників та погоджувався лише на зимівлю у Катаонії (гірська область між Кілікією та [[Каппадокія|Каппадокією]]).

[[Файл:Antigonos_II_Gonatas,_Tetradrachm,_277-239_BC,_HGC_3-I-1042.jpg|thumb|right|350px|Син та наступник Антигон ІІ Гонат]]

Не маючи чим кормити своє військо, Деметрій узявся за набіги. Селевк протидіяв, проте його загони зазнали кількох невдач у сутичках з Антигонідом. Нарешті, Деметрій отримав у якомусь зіткненні перемогу над загоном колісниць, після чого змусив відступити оборонців гпроходів через Аман (гірський хребет між Кілікією та Сирією). Селевк, котрий до того відмовився від запропонованої Лісімахом допомоги, не наважився вступити у битву, проте Деметрія більш ніж на місяць затримала хвороба. Одужавши, він зібрав залишки війська (багато вояків вже розбіглось або перейшло на сторону Селевка) та перейшов через Аман до північної Сирії. Тут до його табору підступив Селевк та умовив воїнів стати на його бік. Деметрій пробував утекти, проте у підсумку здався.

Хоча між узяттям Деметрія в полон у 285 р. до .н. е. та його смертю пройшло ще кілька років, у цей період фактичним головою дому Антигонідів був його син Антигон Гонат (котрому в підсумку і вдалось [[Боротьба Антигона II за македонський престол|затвердити династію на македонському престолі]]).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [[Плутарх]], «<nowiki/>[[Порівняльні життєписи]]<nowiki/>»
* [[Полієн]], «Стратегеми»
* [[Юстин]], "Епітома твору Помпея Трога «Філіппова історія»

{{Війни Стародавньої Греції та Стародавнього Риму}}
{{портали|Військова історія|Стародавня Греція|}}

[[Категорія:Війни елліністичних держав|Деметрій]]


text:
# Пампасник
Пампа́сник (Embernagra) — рід горобцеподібних птахів родини саякових (Thraupidae). Представники цього роду мешкають в Південній Америці.

## Опис
Пампасники — птахи середнього розміру, довжина яких становить 20,5-23 см, а вага 45-47 г. Вони мають переважно оливкове забарвлення і оранжеві дзьоби. Пампасники живуть на відкритих рівнинах, зокрема в пампі.

## Таксономія і систематика
Рід Embernagra традиційно відносили до родини вівсянкових (Emberizidae), однак за результатами молекулярно-філогенетичних досліджень він, разом з низкою інших родів, був переведений до родини саякових (Thraupidae). Генетичні дослідження показали, що найближчими родичками пампасників є представники роду Трав'янець (Emberizoides) і Чорнощока вівсянка (Coryphaspiza). Ці три роди систематики відносять до підродини Emberizoidinae.

## Види
Виділяють два види:
- Пампасник великий (Embernagra platensis)
- Пампасник світлоголовий (Embernagra longicauda)

## Етимологія
Наукова назва роду Embernagra походить від сполучення наукових назв родів Вівсянка (Emberiza Linnaeus, 1758) і Танагра (Tangara Linnaeus, 1764).

title: Пампасник

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Пампасник
| image =EmbernagraLongicaudaGronvold.jpg
| image_caption =[[Пампасник світлоголовий|Світлоголовий пампасник]] (зверху) і [[Пампасник великий|великий пампасник]] (знизу)
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Саякові]] (Thraupidae)
| subfamilia = [[Emberizoidinae]]
| genus = '''Пампасник (''Embernagra'')'''
| genus_authority = [[Рене Прімевер Лессон|Lesson]], 1831<ref>{{ cite book | last=Lesson | first=René  | author-link=Рене Прімевер Лессон | year=1831 | title=Traité d'Ornithologie, ou Tableau Méthodique | language=French | place=Paris | publisher=F.G. Levrault | page=465 (livraison 6)| url=https://www.biodiversitylibrary.org/page/35997449 }}</ref>
| subdivision_ranks = Види
| subdivision =
* ''[[Embernagra platensis]]''{{тип}}
* ''[[Embernagra longicauda]]''
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms =
| wikispecies = Embernagra
| commonscat = Embernagra
| commons = Embernagra
}}
'''Пампа́сник'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Embernagra'') — рід [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Саякові|саякових]] (Thraupidae). Представники цього роду мешкають в [[Південна Америка|Південній Америці]]<ref name="hbw16">{{cytuj książkę| autor = J. del Hoyo, A. Elliott, D.A. Christie| tytuł = Handbook of the Birds of the World | część = 16|tytuł części = Tanagers to New World Blackbirds| rozdział = Family Emberizidae (Buntings and New World Sparrows)| autor r = J. Rising, A. Jaramillo, J.L. Copete, S. Madge, P. Ryan| rok = 2011 | wydawca = Lynx Edicions | miejsce = Barcelona | isbn = 978-84-96553-78-1| strony = 639}}</ref>.

== Опис ==
Пампасники — птахи середнього розміру, довжина яких становить 20,5-23 см, а вага 45-47 г. Вони мають переважно оливкове забарвлення і оранжеві дзьоби. Пампасники живуть на відкритих рівнинах, зокрема в [[Пампа|пампі]].

== Таксономія і систематика ==
Рід ''Embernagra'' традиційно відносили до родини [[Вівсянкові|вівсянкових]] (Emberizidae)<ref name=paynter>{{ cite book | editor-last=Paynter | editor-first=Raymond A. Jr | year=1970 | title=Check-List of Birds of the World | volume=13 | publisher=Museum of Comparative Zoology | place=Cambridge, Massachusetts | page=131 | url=https://www.biodiversitylibrary.org/page/14483366 }}</ref>, однак за результатами молекулярно-філогенетичних досліджень він, разом з низкою інших родів, був переведений до родини [[Саякові|саякових]] (Thraupidae)<ref>{{ cite web | last1=Remsen | first1=J. Van Jr| last2=Burns | first2=Kevin | year=2011 | title=Proposal (512) to South American Classification Committee: Transfer genera from Emberizidae to Thraupidae | publisher=South American Classification Committee (SACC) of the American Ornithological Society (AOS) | url=https://www.museum.lsu.edu/~Remsen/SACCprop512.html | access-date=4 November 2020 }}</ref>. Генетичні дослідження показали, що найближчими родичками пампасників є представники роду [[Трав'янець]] (''Emberizoides'') і [[Чорнощока вівсянка]] (''Coryphaspiza''). Ці три роди систематики відносять до підродини Emberizoidinae<ref>{{cite journal| last1=Burns | first1=K.J. | last2=Shultz | first2=A.J. | last3=Title | first3=P.O. | last4=Mason | first4=N.A. | last5=Barker | first5=F.K. | last6=Klicka | first6=J. | last7=Lanyon | first7=S.M. | last8=Lovette | first8=I.J. | year=2014 | title=Phylogenetics and diversification of tanagers (Passeriformes: Thraupidae), the largest radiation of Neotropical songbirds | journal=Molecular Phylogenetics and Evolution| volume=75| pages=41–77 | doi=10.1016/j.ympev.2014.02.006 }}</ref>.

== Види ==
Виділяють два види:<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|year=2021|title=Tanagers and allies| work=World Bird List Version 12.1|url=https://www.worldbirdnames.org/bow/tanagers/| publisher=International Ornithologists' Union|accessdate=23 березня 2022}}</ref>
* [[Пампасник великий]] (''Embernagra platensis'')
* [[Пампасник світлоголовий]] (''Embernagra longicauda'')

== Етимологія ==
Наукова назва роду ''Embernagra'' походить від сполучення наукових назв родів [[Вівсянка]] (''Emberiza'' {{small|Linnaeus, 1758}}) і [[Танагра (рід)|Танагра]] (''Tangara'' {{small|Linnaeus, 1764}}).<ref>{{cite book | last=Jobling | first=James A. | year=2010| title=The Helm Dictionary of Scientific Bird Names | url=https://archive.org/details/Helm_Dictionary_of_Scientific_Bird_Names_by_James_A._Jobling | publisher=Christopher Helm | location=London | isbn= 978-1-4081-2501-4 | page=[https://archive.org/details/Helm_Dictionary_of_Scientific_Bird_Names_by_James_A._Jobling/page/n145 145] }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q743740}}
{{Птахи-доробити}}

[[Категорія:Саякові]]
[[Категорія:Роди птахів]]

title: ?Пампасник

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Саякові (Thraupidae)

Підродина: Emberizoidinae

Рід: Пампасник (Embernagra) · Lesson, 1831

Вікісховище: Embernagra

Віківиди: Embernagra


text:
# Єрко Микулич
Єрко Микулич (хорв. Jerko Mikulić; нар. 26 серпня 1976, Задар, Югославія) — хорватський футболіст, захисник.

## Кар'єра гравця
Народився в місті Задар. Дитинство та молоді роки провів у рідному місті. Залишився в Задарі під час запеклих боїв в рамках Балканської війни. Через юні роки не зміг вступити до хорватської армії, проти двоє його старших братів брали участь в боях за рідне місто. Намагався розпочати зайняття басктболом, проте через низький зріст його не взяли до баскетбольної секції. Тому вирішив зайнятися футболом. Вихованець НК «Задар». Футбольну кар'єру розпочав у нижчоліговому клубі «Хрватскі вітез» (Поседар'є). Через два роки повернувся до рідного клубу. У другій частині сезону 1997/98 років проходив військову службу. Чотири місяці провів у військовій частині, потім захищав кольори армійської команди «Динара» (Книн). По завершенні сезону повернувся до «Загреба». Завдяки вдалій грі Микуличем цікавилися «Хайдук» та «Рієка».
У грудні 2002 року на запрошення Івана Голаца перейшов до «Карпат». Дебютував у футболці львівського клубу 9 березня 2003 року в переможному (3:1) домашньому поєдинку 16-о туру Вищої ліги проти сімферопольської «Таврії». Єрко вийшов на поле в стартовому складі та відіграв увесь матч. Єдиним голом у футболці «зелено-білих» відзначився 23 березня 2003 року на 82-й хвилині програного (1:2) домашнього поєдинку 18-о туру Вищої ліги проти київського «Арсеналу». Микулич вийшов на поле в стартовому складі та відіграв увесь матч, а на 55-й хвилині отримав жовту картку. В команді швидко освоївся, вивчив українську мову та став одним з улюбленців місцевих фанатів. У складі головної команди львів'ян у Вищій лізі зіграв 41 матч (1 гол), ще 1 поєдинок провів у кубку України. Також захищав кольори фарм-клубів «Карпат», «Карпати-2» (8 матчів) та «Галичина-Карпати» (1 поєдинок). В останньому поєдинку у складі «левів», 22 травня 2004 року в програному (0:5) виїзному поєдинку проти донецького «Шахтаря», вийшов на поле в стартовому складі, в одному з пізодів травмував Джуліуса Агахову, а згодом вже проти Єрко грубо зіграв Резван Рац (румун не намагався зіграти в м'яч). Наслідком грубого підкату стала травма хрестоподібних зв'язок. На той час у хорвата завершувався контракт з львівським клубом, президент клубу Петро Димінський запропонував Єрко продовжити контракт з клубом. Проте гравець рішуче відкинув цю пропозицію, оголосивши, що відправляється на лікування додому й залишає клуб. Згодом Микулич визнав це рішення помилковим. Повернувся до «Задару», пройшов тривалий шлях реабілітації, переніс 4 операції. Зіграв декілька матчів за основу, проте після цього вирішив завершити кар'єру.

## По завершенні футбольної кар'єри
По завершенні футбольної кар'єри зацікавився спортивною медициною. Закінчив спеціальну школу, де за підсумком року навчання отримав свідоцтво масажиста. Чотири роки пропрацював у «Задарі», після чого отримав запрошення від земляка Данієля Субашича стати персональним масажистом хорватського воротаря. У Франції також продовжив навчання, вивчав кінезіотерапію. Згодом отримав пропозцію від «Монако», вивчив французьку мову. На даний час працює масажистом у першій команді клубу.

## Особисте життя
Одружений, виховує доньку.
Вільно володіє англійською, посередньо спілкується італійською мовою.
Захоплення — плавання, риболовля та шахи.

title: Єрко Микулич

wikitext:
{{однофамільці|Микулич}}
{{Футболіст
| ім'я              = Єрко Микулич
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| повне-ім'я        = Єрко Микулич
| дата-народження   = 26.08.1976
| місце-народження  = [[Задар]], [[Югославія]]
| дата-смерті       =
| місце-смерті      =
| зріст             = 181 см
| вага              = 71 кг
| прізвисько        =
| громадянство      = {{CRO}}
| позиція           = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| поточний-клуб     = ''завершив кар'єру''
| номер             =
| юнацькі-клуби     = {{Прапорець|CRO}} [[Задар (футбольний клуб)|«Задар»]]
| юнацькі-роки      =
| клуби =
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1992—1994|{{Прапорець|CRO}}|«Хрватскі вітез» |?|?}}
{{Футболіст рядок 0|1994—1997|{{Прапорець|CRO}}|[[Задар (футбольний клуб)|«Задаркомерц»]] |20|0}}
{{Футболіст рядок 1|1998|{{Прапорець|CRO}}|«Динара» (Книн) |?|?}}
{{Футболіст рядок 0|1998—2002|{{Прапорець|CRO}}|[[Задар (футбольний клуб)|«Задар»]] |81|3}}
{{Футболіст рядок 1|2002—2004|{{Прапорець|UKR}}|[[Карпати (Львів)|«Карпати» (Л)]] |41|1}}
{{Футболіст рядок 0|2002—2004|{{фарм-клуб}}{{Прапорець|UKR}}|«[[Карпати-2]]» |8|0}}
{{Футболіст рядок 1|2004|{{фарм-клуб}}{{Прапорець|UKR}}|«[[Галичина-Карпати]]» |1|0}}
{{Футболіст рядок 0|2005—2008|{{Прапорець|CRO}}|[[Задар (футбольний клуб)|«Задар»]] |11|1}}
{{Футболіст кінець}}
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда =
| збірна-роки =
| збірна-ігри(голи) =
| гравець збірної =
| тренер-команда =
| тренер-сезон =
| тренер-місце =
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто =
| суддя-категорія =
| суддя-професія =
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| дата-оновлення =
| вікісховище =
| nocat =
}}

'''Єрко Микулич''' ({{lang-hr|Jerko Mikulić}}; {{н}} [[26 серпня]] [[1976]], [[Задар]], [[Югославія]]) — [[Хорватія|хорватський]] [[футболіст]], [[Захисник (футбол)|захисник]].

== Кар'єра гравця ==
Народився в місті [[Задар]]. Дитинство та молоді роки провів у рідному місті. Залишився в Задарі під час запеклих боїв в рамках Балканської війни. Через юні роки не зміг вступити до хорватської армії, проти двоє його старших братів брали участь в боях за рідне місто<ref name="Ерко"/>. Намагався розпочати зайняття басктболом, проте через низький зріст його не взяли до баскетбольної секції. Тому вирішив зайнятися футболом. Вихованець [[Задар (футбольний клуб)|НК «Задар»]]. Футбольну кар'єру розпочав у нижчоліговому клубі «Хрватскі вітез» (Поседар'є). Через два роки повернувся до рідного клубу. У другій частині сезону 1997/98 років проходив військову службу. Чотири місяці провів у військовій частині, потім захищав кольори армійської команди «Динара» (Книн)<ref name="Ерко">[https://sport.ua/news/336395-erko-mikulich-moy-uhod-iz-karpat-bolshaya-oshibka Ерко МИКУЛИЧ: «Мой уход из Карпат - большая ошибка»]</ref>. По завершенні сезону повернувся до «Загреба». Завдяки вдалій грі Микуличем цікавилися [[Хайдук (Спліт)|«Хайдук»]] та [[Рієка (футбольний клуб)|«Рієка»]]<ref name="Ерко"/>.

У грудні 2002 року на запрошення Івана Голаца<ref name="Ерко"/> перейшов до [[Карпати (Львів)|«Карпат»]]<ref>{{Cite web|url=http://www.ua-football.com/ukrainian/news/3F09C421.html|title=Йерко Микулич: "Во Львове великолепные болельщики". 07-07-2003 Общие новости - UA-футбол|publisher=www.ua-football.com|lang=ru|accessdate=2017-11-24}}</ref>. Дебютував у футболці львівського клубу 9 березня 2003 року в переможному (3:1) домашньому поєдинку 16-о туру [[Прем'єр-ліга (Україна)|Вищої ліги]] проти сімферопольської [[Таврія (Сімферополь)|«Таврії»]]. Єрко вийшов на поле в стартовому складі та відіграв увесь матч<ref>[http://footballfacts.ru/matches/1250878-3-1 «Карпати» (Львів) - «Таврія» (Сімферополь)] {{ref-ru}}</ref>. Єдиним голом у футболці «зелено-білих» відзначився 23 березня 2003 року на 82-й хвилині програного (1:2) домашнього поєдинку 18-о туру Вищої ліги проти київського [[Арсенал (Київ)|«Арсеналу»]]. Микулич вийшов на поле в стартовому складі та відіграв увесь матч, а на 55-й хвилині отримав жовту картку<ref>[http://footballfacts.ru/matches/1250892-1-2 «Карпати» (Львів) - «Арсенал» (Київ)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170927202254/http://footballfacts.ru/matches/1250892-1-2 |date=27 вересня 2017 }} {{ref-ru}}</ref>. В команді швидко освоївся, вивчив українську мову та став одним з улюбленців місцевих фанатів<ref name="Ерко"/>. У складі головної команди львів'ян у Вищій лізі зіграв 41 матч (1 гол), ще 1 поєдинок провів у [[Кубок України з футболу|кубку України]]. Також захищав кольори фарм-клубів «Карпат», «[[Карпати-2]]» (8 матчів) та «[[Галичина-Карпати]]» (1 поєдинок). В останньому поєдинку у складі «левів», 22 травня 2004 року в програному (0:5) виїзному поєдинку проти донецького [[Шахтар (Донецьк)|«Шахтаря»]]<ref>[http://footballfacts.ru/matches/1251198-0-5 «Шахтар» (Донецьк) - «Карпати» (Львів)] {{ref-ru}}</ref>, вийшов на поле в стартовому складі, в одному з пізодів травмував [[Джуліус Агахова|Джуліуса Агахову]], а згодом вже проти Єрко грубо зіграв [[Резван Рац]] (румун не намагався зіграти в м'яч). Наслідком грубого підкату стала травма хрестоподібних зв'язок. На той час у хорвата завершувався контракт з львівським клубом, президент клубу [[Димінський Петро Петрович|Петро Димінський]] запропонував Єрко продовжити контракт з клубом. Проте гравець рішуче відкинув цю пропозицію, оголосивши, що відправляється на лікування додому й залишає клуб. Згодом Микулич визнав це рішення помилковим<ref name="Ерко"/>. Повернувся до «Задару», пройшов тривалий шлях реабілітації, переніс 4 операції. Зіграв декілька матчів за основу, проте після цього вирішив завершити кар'єру<ref name="Ерко"/>.

== По завершенні футбольної кар'єри ==
По завершенні футбольної кар'єри зацікавився спортивною медициною. Закінчив спеціальну школу, де за підсумком року навчання отримав свідоцтво масажиста. Чотири роки пропрацював у «Задарі», після чого отримав запрошення від земляка [[Данієль Субашич|Данієля Субашича]] стати персональним масажистом хорватського воротаря. У Франції також продовжив навчання, вивчав кінезіотерапію<ref name="Ерко"/>. Згодом отримав пропозцію від [[Монако (футбольний клуб)|«Монако»]], вивчив французьку мову. На даний час працює масажистом у першій команді клубу<ref name="Ерко"/>.

== Особисте життя ==
Одружений, виховує доньку<ref name="Ерко"/>.

Вільно володіє англійською, посередньо спілкується італійською мовою<ref name="Ерко"/>.

Захоплення — плавання, риболовля та шахи<ref>{{Cite web |url=http://fckarpaty.com.ua/news/erko_mikulich_rishennja_piti_z_karpat_najbilsha_pomilka_v_moemu_zhitti/2010-09-10-1723 |title=Єрко Мікуліч: «Рішення піти з «Карпат» – найбільша помилка в моєму житті» |accessdate=22 травня 2019 |archive-date=26 лютого 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170226124014/http://fckarpaty.com.ua/news/erko_mikulich_rishennja_piti_z_karpat_najbilsha_pomilka_v_moemu_zhitti/2010-09-10-1723 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170226124014/http://fckarpaty.com.ua/news/erko_mikulich_rishennja_piti_z_karpat_najbilsha_pomilka_v_moemu_zhitti/2010-09-10-1723 |date=2017-02-26 }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{ФФУ|50046}}
* [https://upl.ua/ua/people/view/52109 Візитна картка футболіста на офіційному сайті УПЛ]
* {{transfermarkt|48876}}
* {{Zerozero profile|647179}}
* {{allplayers|1552}}
* {{ff|450697}}
* [https://www.worldfootball.net/player_summary/jerko-mikulic/ Профіль гравця] на сайті worldfootball.net
* [https://ukr-footbal.org.ua/index.php/2012-01-18-11-34-48/1411--1976--sp-1017 Профіль гравця]{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }} на сайті «Український футбол»
{{DEFAULTSORT:Микулич, Єрко}}
[[Категорія:Уродженці Задара]]
[[Категорія:Хорватські футболісти]]
[[Категорія:Хорватські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Україні]]
[[Категорія:Футболісти «Задара»]]
[[Категорія:Футболісти «Карпат» (Львів)]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Єрко Микулич

Народження: 26 серпня 1976 (48 років)

Вага: 71 кг

Громадянство: Хорватія

Позиція: захисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: завершив кар'єру

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Хрватскі вітез» · ? · (?)

«Задаркомерц» · 20 · (0)

«Динара» (Книн) · ? · (?)

«Задар» · 81 · (3)

«Карпати» (Л) · 41 · (1)
→ «Карпати-2» · 8 · (0)

→ «Галичина-Карпати» · 1 · (0)

«Задар» · 11 · (1)

Професіональні клуби*: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.