text:
# Мірко Дмитрій Петрович-Негош
Принц Мірко Дмитрій Петрович-Негош, Великий воєвода Грахова і Зети (17 квітня 1879, Цетинє— 2 березня 1918,Відень)  дев'ята дитина та другий син чорногорського князя, а з 1910 року короля, Ніколи І і його дружини Мілени Вукотич.
Був членом чорногорської королівської династії, на короткий час став головою дому Петровичів-Негошів. Претендував на сербський престол.

## Дитинство і освіта
Князь Мірко народився 17 квітня 1879 в головному королівському палаці в Цетинє. 28 квітня того ж року був похрещений, його хрещеним батьком був грецький король Георг I. Його дитинство в Цетинє було дуже щасливе. Він ріс разом з своїми братами і сестрами і був з дитинства дуже талановитим і яскравим хлопчиком.
Здобув освіту в Цетинє у місцевому військовому училищі, какож вивчав право в Греції. Згодом вступив у військову академію в Трієсті.

## Шлюб і діти
Після навчання в Трієсті Мірко познайомився з Наталією Костантинович з сербської королівської династії. Вони відразу ж почали листуватися. Під час державного візиту до Франції в 1900 році в Ніцці Мірко зустрівся з Наталією і одразу зізнався в коханні. Майже відразу ж запитав у батька (тоді принца) Ніколи I дозволу на заручини і благословення. Нікола I розумів, що цей шлюб у майбутньому забезпечить можливість їхній династії посісти сербський престол.
Покійна дочка короля Ніколи І Зорька була одружена з іншим претендентом на сербський престол із династії Карагергієвичів. Ніхто не міг повірити, що король Олександр, який з підозрою ставиться до кожної дії, добре поставиться до шлюбу Мірко і Наталії.
Принц Нікола І дав свою згоду, попросивши лише зберігати плани про весілля у таємниці. Його мотиви часто обговорюються, чи був це стратегічний хід, поставити свого сина на сербський престол, незважаюч на те, що чоловік покійної дочки вважав себе законним претендентом? Кілька міністрів князя Ніколи з підозрою ставилися до цього шлюбу, Сімо Попович не вірив, що між Мірко і Наталією є почуття, а вважав, що цей шлюб одна із складних схем Ніколи І.
Батько і син домовилися тримати свої плани у таємниці, і князь Нікола І вирішив скористатися своїм візитом до Сант-Петербургу у листопаді 1901, щоб отримати схвалення царя Миколи II. Цей візит тримався також у таємниці. Головною метою було обговорення військового питання, хоча не виключено, що говорилося і про можливість Мірко посісти сербський трон.
Міністр закордонних справ Гавро Вукочич переконав князя Ніколу, що краще безпосередньо звернутися до царя Олександра Обреновича стосовно шлюбу. І в лютому 1902 у Белграді він зустрівся із міністром закордонних справ Сербії, який погодився представити королю одруження Мірко з Наталією як шлюб по любові.
Відповідь короля Олександра був несхвальна, але він все ж пішов на поступки:
|  | "Скажи князю Ніколі пробачити мене за чесну відповідь, я повинен визнати, що цей шлюб не буде приємний для мене. Єдине, що я можу обіцяти, це залишатися байдужим до закоханої пари... наші сімейні узи розірвані назавжди, тому що сім'я Карагеоргієвичів навіки образила мене і королеву ... Я тільки благаю принца Ніколу, брате мій, тримати пару подалі від мого зору...Ваш Мірко з'являється в пресі часто. Він навіть заявляє, що є претендентом на сербський престол. Ні я, ні мій народ не може зрозуміти, за яким правом він може навіть мріяти про сербський трон ...Ось чому я прошу принца,захистити мене від своїх газетних історій". |

Гавро Вукотіч був радий, що король прийняв неминучість шлюбу, але навряд чи міг гарантувати, що змусить замовкнути пресу і порадив королю просто ігнорувати її. Відповідь короля Олександра була досить влучною і проникливою: «Це було б добре, якби можна було залишитися байдужим перед обличчям громадської думки. Але громадська думка сьогодні має таку силу яка б дорівнювала англійському флоту і її слід розглядати найсерйознішим чином!»
Мірко Петрович-Негош і Наталія Костянтинович одружилися у 1902 році. Весільна церемонія відбулася 25 липня 1902 в Чорногорській Православній Церкві Баіч в Цетинє. На весіллі були присутні деякі важливі гості з-за кордону — російський великий князь Петро Михайлович, грецький принц Георг Крістофер.
У шлюбі князя Мірко і Наталії, яка стала чорногорською принцесою, народилося п'ятеро дітей:
- Стеван (1903–1908)
- Станіслав (1905–1907)
- Михайло (1908–1986) — глава династії Петровичей-Негошей, претендент на трон Чорногорії.
- Павло (1910–1933)
- Еманнуїл (1912–1928)[3]

Серйозним ударом по сім'ї стала смерть двох старших синів ще в ранньому дитинстві від туберкульозу. Третій їхній син Михайло, після зречення наслідного принца Данила, у віці 13-и років став головою королівського двору Петровичів і претендентом на трон.
У 1916 році королівській сім'ї Чорногорії довелося відправитися у вигнання, через рік Сербія і Чорногорія були анексовані. В 1918 уряд Чорногорії позбавив династію Петрович-Негош права на престол.

## Сербський престол
Оскільки дружина князя Мірко була онукою Олександра Костянтиновича, який одружився в 1842 році з Анке (Ганною) Обренович, що походила з сербського княжого і королівського дому Обреновичів,— була досягнута домовленість з сербським урядом про те, що князь Мірко буде проголошений спадковим принцом Сербії в разі, якщо шлюб короля Олександра Обреновича і королеви Драги виявиться бездітним.
Втім, в 1903 році князь Мірко втратив навіть теоретичний шанс зійти на сербський престол — внаслідок подій, що трапилися в той же рік — вбивства Олександра і Драги та коронування Петра Карагеоргійовича — колишнього зятя князя Мірко.
У 1911 році Мірко і Наталія вступили в таємне товариство «Чорна рука» («Єдність або смерть»), яке ставило за мету об'єднати всіх сербів на Балканах (особливо, які перебували у складі Австро-Угорщини). Парадокс ситуації полягав у тому, що кістяк «Чорної руки» складали старі вороги княжого і королівського дому Обренович.

## Останні роки життя
21 січня 1916 австро-німецькі війська окупували Чорногорію. Король Нікола I, разом з усією своєю сім'єю, покинув Батьківщинну і переїхав до Франції. У 1917 році князь Мірко офіційно розлучився зі своєю дружиною, переїхав з Парижа до Відня, де оселився неподалік від королівського палацу Гофбург і помер в наступному, 1918 році (не виключено, що був отруєний). Незабаром після смерті Мірка, його десятирічний син Принц Михайло переїхав з матір'ю з Відня до Парижа, де його вихованням зайнялися члени Чорногорської Королівської родини. У 1921 році, після смерті короля-вигнанця Ніколи I і незабаром після загадкового зречення наслідного принца Данила III, тринадцятирічний Принц Михайло став головою дому Петровичів-Негошів.

title: Мірко Дмитрій Петрович-Негош

wikitext:
{{Особа2
| ім'я               =  Мірко Дмитрій Петрович-Негош
Мирко Димитриje Петровић-Његош
|повне ім'я          =  Мирко Димитриje Петровић-Његош
| посада             = Гранд воєвода Грахова і Зети
| зображення         = Prince Mirko of Montenegro.jpg
| підпис_зображення  = Принц Мірко Дмитрій Петрович-Негош, Гранд Воєвода Грахова та Зети, (17.IV.1879-02.III.1918)
| дружина            = [[Наталія Костянтинович|Наталія Констянтинович]]
| spouse 1           =
| діти               = Стеван (1903-1908)
Станіслав (1905-1907)

[[Михайло Негош Петрович|Михайло]] (1908-1986)

Павло (1910-1933)

Еманнуіл (1912-1928)
| рід                = [[Петровичі (династія)|Петровичі-Негоші]]
| батько             = [[Нікола I Петрович]]
| матір               = Мілена Вукотич
| дата_народження    = 17.04.1879
| місце_народження   = [[Цетинє]], [[Чорногорія]]
| дата_смерті        = 2.03.1918
| місце_смерті       = [[Відень]], [[Австрія]]

}}

'''Принц Мірко Дмитрій Петрович-Негош, Великий воєвода Грахова і Зети '''(17 квітня 1879, [[Цетинє]]— 2 березня 1918,Відень)  дев'ята дитина та другий син чорногорського князя, а з 1910 року короля, [[Нікола I Петрович|Ніколи І]] і його дружини [[Мілена Петрович Негош|Мілени Вукотич]].
Був членом чорногорської королівської династії, на короткий час став головою дому [[Петрович-Негош|Петровичів-Негошів]]. Претендував на сербський престол.

== Дитинство і освіта ==

Князь Мірко народився 17 квітня 1879 в головному королівському палаці в Цетинє. 28 квітня того ж року був похрещений, його хрещеним батьком був грецький король [[Георг I (король Греції)|Георг I]]. Його дитинство в Цетинє було дуже щасливе. Він ріс разом з своїми братами і сестрами і був з дитинства дуже талановитим і яскравим хлопчиком.

Здобув освіту в Цетинє у місцевому військовому училищі, какож вивчав право в Греції. Згодом вступив у військову академію в [[Трієст]]і.

== Шлюб і діти ==

Після навчання в Трієсті Мірко познайомився з [[Наталія Костянтинович|Наталією Костантинович]] з сербської королівської династії. Вони відразу ж почали листуватися. Під час державного візиту до Франції в 1900 році в [[Ніцца|Ніцці]] Мірко зустрівся з Наталією і одразу зізнався в коханні. Майже відразу ж запитав у батька (тоді принца) Ніколи I дозволу на заручини і благословення. Нікола I розумів, що цей шлюб у майбутньому забезпечить можливість їхній династії посісти сербський престол.

[[Файл:Natálie Konstantinović, princezna černohorská - Langhans Vystava Praha.JPG|left|thumb|[[Наталія Костянтинович]], принцеса Чорногорська, у 1905 році в Празі]]

Покійна дочка короля Ніколи І [[Зорка Чорногорська|Зорька]] була одружена з іншим претендентом на сербський престол із династії [[Карагеоргієвичі|Карагергієвичів]]. Ніхто не міг повірити, що король Олександр, який з підозрою ставиться до кожної дії, добре поставиться до шлюбу Мірко і Наталії.

Принц Нікола І дав свою згоду, попросивши лише зберігати плани про весілля у таємниці. Його мотиви часто обговорюються, чи був це стратегічний хід, поставити свого сина на сербський престол, незважаюч на те, що чоловік покійної дочки вважав себе законним претендентом? Кілька міністрів князя Ніколи з підозрою ставилися до цього шлюбу, Сімо Попович не вірив, що між Мірко і Наталією є почуття, а вважав, що цей шлюб одна із складних схем Ніколи І.

Батько і син домовилися тримати свої плани у таємниці, і князь Нікола І вирішив скористатися своїм візитом до Сант-Петербургу у листопаді 1901, щоб отримати схвалення царя Миколи II. Цей візит тримався також у таємниці. Головною метою було обговорення військового питання, хоча не виключено, що говорилося і про можливість Мірко посісти сербський трон.

Міністр закордонних справ Гавро Вукочич переконав князя Ніколу, що краще безпосередньо звернутися до царя [[Олександр І Обренович|Олександра Обреновича]] стосовно шлюбу. І в лютому 1902 у Белграді він зустрівся із міністром закордонних справ Сербії, який погодився представити королю одруження Мірко з Наталією як шлюб по любові.

Відповідь короля Олександра був несхвальна, але він все ж пішов на поступки:
{{цитата|"Скажи князю Ніколі пробачити мене за чесну відповідь, я повинен визнати, що цей шлюб не буде приємний для мене. Єдине, що я можу обіцяти, це залишатися байдужим до закоханої пари... наші сімейні узи розірвані назавжди, тому що сім'я Карагеоргієвичів навіки образила мене і королеву ... Я тільки благаю принца Ніколу, брате мій, тримати пару подалі від мого зору...Ваш Мірко з'являється в пресі часто. Він навіть заявляє, що є претендентом на сербський престол. Ні я, ні мій народ не може зрозуміти, за яким правом він може навіть мріяти про сербський трон ...Ось чому я прошу принца,захистити мене від своїх газетних історій".}}

Гавро Вукотіч був радий, що король прийняв неминучість шлюбу, але навряд чи міг гарантувати, що змусить замовкнути пресу і порадив королю просто ігнорувати її. Відповідь короля Олександра була досить влучною і проникливою: «Це було б добре, якби можна було залишитися байдужим перед обличчям громадської думки. Але громадська думка сьогодні має таку силу яка б дорівнювала англійському флоту і її слід розглядати найсерйознішим чином!»<ref>{{Cite web |url=http://theesotericcuriosa.blogspot.com/2010/01/right-royal-balkan-debacle-mirko.html |title=A «Hornet's Nest» Of A Royal Balkan Debacle: Mirko & Natalia |accessdate=8 грудня 2014 |archive-date=25 грудня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141225153916/http://theesotericcuriosa.blogspot.com/2010/01/right-royal-balkan-debacle-mirko.html }}</ref>

Мірко Петрович-Негош і Наталія Костянтинович одружилися у 1902 році<ref>{{Cite web |url=http://books.google.com.ua/books?id=Z1DXSiI3fxkC&pg=PA79&lpg=PA79&dq=Nicholas+II+the+prince+of+montenegro+as+the+architect&source=bl&ots=2g9Ua6xh_e&sig=xhIaCc2IYgoDoXkKZfCG6qnY_L0&hl=ru&sa=X&ei=Tq1zVKCgKOL4yQOFu4DgBw&ved=0CEIQ6AEwBA#v=onepage&q&f=false |title=Milena Petrovic-Njegos. My Father, the Prince, 2000. p.38 |accessdate=7 грудня 2014 |archive-date=10 грудня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141210124314/http://books.google.com.ua/books?id=Z1DXSiI3fxkC&pg=PA79&lpg=PA79&dq=Nicholas+II+the+prince+of+montenegro+as+the+architect&source=bl&ots=2g9Ua6xh_e&sig=xhIaCc2IYgoDoXkKZfCG6qnY_L0&hl=ru&sa=X&ei=Tq1zVKCgKOL4yQOFu4DgBw&ved=0CEIQ6AEwBA#v=onepage&q&f=false }}</ref>. Весільна церемонія відбулася 25 липня 1902 в Чорногорській Православній Церкві Баіч в Цетинє. На весіллі були присутні деякі важливі гості з-за кордону — російський великий князь Петро Михайлович, грецький принц Георг Крістофер.

У шлюбі князя Мірко і Наталії, яка стала чорногорською принцесою, народилося п'ятеро дітей:

* Стеван (1903–1908)
* Станіслав (1905–1907)
* [[Михайло Негош Петрович|Михайло]] (1908–1986) — глава династії Петровичей-Негошей, претендент на трон Чорногорії.
* Павло (1910–1933)
* Еманнуїл (1912–1928)<ref>{{Cite web |url=http://www.njegos.org/petrovics/family.htm |title=Family of King Nikola Petrovic Njegos |accessdate=7 грудня 2014 |archive-date=24 грудня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141224063039/http://www.njegos.org/petrovics/family.htm }}</ref>

Серйозним ударом по сім'ї стала смерть двох старших синів ще в ранньому дитинстві від туберкульозу. Третій їхній син Михайло, після зречення наслідного принца Данила, у віці 13-и років став головою королівського двору Петровичів і претендентом на трон.

У 1916 році королівській сім'ї Чорногорії довелося відправитися у вигнання, через рік Сербія і Чорногорія були анексовані. В 1918 уряд Чорногорії позбавив династію Петрович-Негош права на престол.

== Сербський престол ==
[[Файл:Prince Mirko of Montenegro circa 1915.jpg|left|Принц Мірко Дмитрій у 1915 році|frameless]]
Оскільки дружина князя Мірко була онукою Олександра Костянтиновича, який одружився в 1842 році з Анке (Ганною) Обренович, що походила з сербського княжого і королівського дому [[Обреновичі|Обреновичів]],— була досягнута домовленість з сербським урядом про те, що князь Мірко буде проголошений спадковим принцом Сербії в разі, якщо шлюб короля Олександра Обреновича і королеви [[Драга Обренович|Драги]] виявиться бездітним.

Втім, в 1903 році князь Мірко втратив навіть теоретичний шанс зійти на сербський престол — внаслідок подій, що трапилися в той же рік — вбивства Олександра і Драги та коронування Петра Карагеоргійовича — колишнього зятя князя Мірко.

У 1911 році Мірко і Наталія вступили в таємне товариство «[[Чорна рука]]» («Єдність або смерть»), яке ставило за мету об'єднати всіх сербів на Балканах (особливо, які перебували у складі [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщини]]). Парадокс ситуації полягав у тому, що кістяк «Чорної руки» складали старі вороги княжого і королівського дому Обренович<ref>{{Cite web |url=http://theesotericcuriosa.blogspot.com/2010/01/right-royal-balkan-debacle-mirko.html |title=A «Hornet's Nest» Of A Royal Balkan Debacle: Mirko & Natalia. |accessdate=8 грудня 2014 |archive-date=25 грудня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141225153916/http://theesotericcuriosa.blogspot.com/2010/01/right-royal-balkan-debacle-mirko.html }}</ref>.

== Останні роки життя ==

21 січня 1916 австро-німецькі війська окупували [[Чорногорія|Чорногорію]]. Король Нікола I, разом з усією своєю сім'єю, покинув Батьківщинну і переїхав до Франції. У 1917 році князь Мірко офіційно розлучився зі своєю дружиною, переїхав з Парижа до Відня, де оселився неподалік від королівського палацу [[Гофбург]] і помер в наступному, 1918 році (не виключено, що був отруєний). Незабаром після смерті Мірка, його десятирічний син Принц Михайло переїхав з матір'ю з Відня до Парижа, де його вихованням зайнялися члени Чорногорської Королівської родини. У 1921 році, після смерті короля-вигнанця Ніколи I і незабаром після загадкового зречення наслідного принца [[Данило II Негош Петрович|Данила III]], тринадцятирічний Принц Михайло став головою дому Петровичів-Негошів.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Петровичі-Негоші]]
[[Категорія:Королівські династії]]
[[Категорія:Уродженці Цетинє]]

title: Мірко Дмитрій Петрович-Негош Мирко Димитриje Петровић-Његош ·

Народився: 17 квітня 1879 · Цетинє, Чорногорія

Помер: 2 березня 1918 (38 років) · Відень, Австрія

Рід: Петровичі-Негоші

Батько: Нікола I Петрович

Матір: Мілена Вукотич

Дружина: Наталія Констянтинович


text:
# Андреа Каміллері
Андреа Калоджеро Каміллері (італ. Andrea Calogero Camilleri, 6 вересня 1925 , Порто-Емпедокле, Сицилія  — 17 липня 2019 , Рим ) — італійський письменник, сценарист і режисер.

## Життєпис

### Ранні роки
Народився 6 вересня 1925 року в Порто-Емпедокле на Сицилії в родині торговців сіркою. Син Джузеппе Каміллері, активного фашиста, учасника вуличних сутичок з комуністами і Маршу на Рим, лідера фашистського союзу Порто-Емпедокле, інспектора з трудових питань всіх портів південного узбережжя Сицилії, а з початком 1943 році американської окупації — керівника державної Сицилійської транспортної компанії (AST).
З 1939 по 1943 рік Андреа Каміллері навчався в класичному ліцеї Агрідженто (раніше був швидко виключений з католицької школи, оскільки кинув яйце в розп'яття) і закінчив його без іспитів зважаючи на висадку союзників на Сицилії і початок бойових дій. Деякий час він витратив на подорож островом пішки або в німецьких і італійських армійських вантажівках, час від часу потрапляючи під обстріл.
У 1944 році вступив на філологічний факультет університету, але не закінчив його. Вступив у Комуністичну партію і з 1945 року почав друкувати оповідання й вірші, з 1948 по 1950 рік навчався в Національній академії драматичного мистецтва імені Сільвіо д'Аміко.

### Кар'єра в театрі й на RAI
В 1953 році почав кар'єру театрального режисера, працюючи переважно з п'єсами Артюра Адамова, Семюеля Беккета і Луїджі Піранделло. З 1958 по 1988 рік займався постановками на радіо і телебаченні, бувши співробітником мовної корпорації RAI (1954 році він вже подавав заяву, пройшов усний і письмовий іспит, але не був прийнятий на роботу — на думку самого Каміллері, через його комуністичні переконання). У 1953 році, готуючись до своєї першої театральної постановки, Каміллері познайомився зі своєю майбутньою дружиною Розетті делло Сієста, у 1957 році вона стала його секретарем, і вони одружилися. У 1958 році народилася старша дочка Андреїна, в 1960 — Елізабетта, а в 1963 — молодша, Маріоліна (правда, у той період Каміллері мало часу приділяв сім'ї, працюючи в театрах різних міст, зокрема, коли народилася Андреїна, він знаходився в Барі). У перший період роботи на RAI Каміллері був зайнятий тільки на радіо, в 1961 році перейшов на телевізійний канал і почав працювати на новоствореному другому каналі, де зайнявся постановкою телевистав — зокрема, з 1964 року інсценував детективні романи Жоржа Сіменона. З 1974 по 1990 рік викладав у Національній академії драматичного мистецтва (звідки його виключили як студента), з 1958 по 1968 — в Експериментальному кіноцентрі. У 1978 році опублікував свій перший роман Il corso delle cose, який написав ще в 1967—1968 роках, але довго не міг знайти видавця. У 1986 році став очевидцем мафіозної перестрілки в одному з кафе Порто-Емпедокле, під час якої загинули шестеро осіб, і зізнавався пізніше, що через отриману тоді психологічну травму не може дивитися американських бойовиків. За час своєї роботи на RAI Каміллері поставив як режисер близько 1300 радіопрограм, 120 п'єс, 80 телефільмів і невстановлену кількість телевізійних програм.

### Літературний успіх
У 1992 році у видавництві Sellerio вийшов друком роман «Сезон полювання» (італ. La stagione della caccia), і Каміллері, у віці 67 років, вперше був помічений читачами і критикою.
У 1994 році побачив світ роман «Форма води» (італ. La forma dell'acqua) — перший у серії про комісара поліції Сальво Монтальбано, яка створила міжнародну славу своєму автору. Ім'я головного персонажа Каміллері запозичив у свого друга, іспанського журналіста і письменника Мануеля Васкеса Монтальбана.
Романи і оповідання про Монтальбано, дія яких відбувається у вигаданому містечку Вігата на Сицилії, в 2004 році були включені видавництвом Arnoldo Mondadori Editore в його класичну видавничу серію I Meridiani, а пізніше були екранізовані на телебаченні, де образ головного героя втілив Лука Дзингаретті. Проте, Монтальбано не став єдиним героєм свого автора. У 2001 році опубліковано роман «Король Джирдженті» (італ. Il re di Girgenti), дія якого відбувається в XVII столітті (Джирдженті — застаріла назва Агрідженто), потім побачила світ трилогія фантастики: «Маруцца Музумечі» (італ. Maruzza Musumeci, 2007), «Будочник» (італ. Il casellante, 2008) і «Бубонець» (італ. Il sonaglio, 2009). У 2009 році видано роман про рух гарібальдійців «Потрійне життя Мікеле Спарачіно» (італ. La tripla vita di Michele Sparacino), в 2010 — роман про Сицилію фашистського періоду «Онук Негуса» (італ. Il nipote del Negus) і трилер, дія якого розвивається в сучасному Мілані — «Уривчастість» (італ. L'intermittenza). У першому десятилітті XXI століття також побачила світ серія романів про великих художників: «Колір сонця» про Караваджо (італ. Il colore del sole, 2007), «Вуччірія (роман)» про Ренато Гуттузо (італ. La Vucciria, 2008) та «Вкрадене небо. Досьє Ренуара» про Ренуара (італ. Il cielo rubato. Dossier Renoir, 2009).
В період святкування свого дев'яностоліття у 2015 році письменник пообіцяв продовжити серію романів про Монтальбано.

## Мова
Примітною особливістю мови творів Каміллері є широке використання сицилійського діалекту. Італійський письменник Карло Лукареллі пригадав, як, вперше взявшись за роман Каміллері в поїзді, зразу ж зателефонував своїй видавчині Ельвірі Селлеріо (саме вона публікувала Каміллері), і сказав, що їй слід було б розмістити у книзі поряд з оригіналом переклад тексту італійською мовою. Однак, буквально з другої сторінки раптом виявив, що цілком вільно може читати «каміллерійською». Такий літературний засіб, не обов'язково пов'язаний саме з Сицилією, але з використанням будь-яких діалектизмів в італійській літературі, з часом стали називати «cammilerismo».

## Актор
У 1999 році на екрани вийшов детективний фільм Рокко Мортелліті «Стратегія маски» (італ. La strategia della maschera), в якому Каміллері зіграв роль археолога. Вперше він знявся в 1989 році в ролі другого плану в другому фільмі телевізійного серіалу «Шпигунська війна» (італ. di Guerra spie) — «Той потяг з Відня» (італ. Quel treno da Vienna) разом з Жаном Рошфором.

## Переконання
8 липня 2008 року на п'яцца Навона в Римі відбулася маніфестація протесту (так званий «No Cav Day»), за участю Італії цінностей, а також представників Демократичної партії, Партії комуністичного відродження, Партії італійських комуністів і «зелених». Основною метою демонстрації став протест проти законодавчих ініціатив четвертого уряду Берлусконі в галузі реформування системи правосуддя, в яких маніфестанти побачили загрозу демократії. Андреа Каміллері декламував там з трибуни п'ять із своїх так званих «Хамських віршів» (італ. Poesie incivili).
У 2009 році Каміллері й головний редактор журналу MicroMega (журнал) Паоло Флорес д'Аркаїс вели переговори з Антоніо Ді П'єтро про створення блоку їхнього «безпартійного списку» з «Італія цінностей» для участі в європейських виборах, але в березні того ж року було оголошено про провал.
У березні 2013 року Каміллері поряд з кількома іншими діячами культури і науки, зокрема Даріо Фо, Франкою Рамі, Маргеритою Хак і Барбарою Спінеллі, ініціював збір підписів під вимогою заборонити Берлусконі членство в Сенаті на підставі закону № 361 від 1957 року.
21 лютого 2016 року Каміллері разом з великою групою італійських діячів культури підписав звернення до депутатів парламенту із закликом підтримати законопроєкт про визнання цивільних союзів.

## Нагороди
Указом президента Італії від 2 червня 1996 року Андреа Каміллері нагороджений срібною медаллю «За внесок у розвиток культури та мистецтва», а указом від 23 січня 2003 року — званням Великого офіцера ордена «За заслуги перед Італійською Республікою».

## Хвороба і смерть
17 червня 2019 року після серцевого нападу доставлений в римську лікарню Святого Духа і поміщений у відділення реанімації.
Помер 17 липня 2019 року.

### Книги
- «Постійні театри в Італії (1898—1918)[it][ком. 2]» (Болонья, Cappelli, 1959).
- «Хід речей[it]» (Поджібонсі, Lalli, 1978).
- «Стовп диму[it]» (Мілан, Garzanti, 1980).
- «Забута бойня[it]» (Палермо, Sellerio, 1984).
- «Сезон полювання[it]» (Палермо, Sellerio, 1992).
- «Бульбашка компоненди[it][ком. 3]» (Палермо, Sellerio, 1993).
- «Пивовар із «Престона»[it]» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1098-7).
- «Гра метелика[it]» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1193-2).
- «Встановлення телефона[it]» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1344-7). Премія Спілки читачів, Лукка-Рим (Premio Società dei Lettori, Lucca-Roma)
- «Хід конем[it]» (Мілан, Rizzoli, 1999. ISBN 88-17-86083-2).
- «Зникнення Пато[it]» (Мілан, A. Mondadori, 2000. ISBN 88-04-48412-8).
- «Біографія обміняного сина[it][ком. 4]» (Мілан, Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-86612-1).
- «Казка заходу[it]» (Рим, Edizioni dell'Altana, 2000. ISBN 88-86772-22-X).
- «Повсякденні оповідання[it][ком. 5]» (Пістоя, Libreria dell'Orso, 2001. ISBN 88-900411-4-5).
- «Крапельки Сицилії[it]», збірка оповідань (Рим, Edizioni dell'Altana, 2001. ISBN 88-86772-08-4).
- «Король Джирдженті[it]» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1668-3).
- «Розказані слова. Маленький словник театральних термінів[it]» (Мілан, Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-86888-4).
- «Парасолька Ноя. Спогади і бесіди про театр[it]» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87011-0).
- «Лінії на долоні. Андреа Каміллері розповідає про себе Саверіо Лодато[it]» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87050-1).
- «Розслідування комісара Коллура[it]» (Пістоя, Libreria dell'Orso, 2002. ISBN 88-7415-002-4).
- «Взяття Мекеле[it]» (Палермо, Sellerio, 2003. ISBN 88-389-1896-1).
- «Театр[it]» (у співавторстві з Джузеппе Діпаскуале[it], Сіракузи, Lombardi, 2003. ISBN 88-7260-130-4).
- «Позбавлений назви[it]» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2030-3).
- «Медальйон[it]» (Мілан, Oscar Mondadori, 2005. ISBN 88-04-55027-9).
- Збірка оповідань Каміллері і Жака Казота «Диявол. Спокусник. Закоханий» (Рим, Donzelli, 2005. ISBN 88-7989-960-0).
- «Надто незрозуміло» у збірці «Злочини» (італ. Troppi equivoci, in Crimini, Турин, Einaudi, 2005. ISBN 88-06-17576-9).
- «Пансіон «Єва»[it]» (Мілан, Mondadori, 2006. ISBN 88-04-55434-7).
- «Я розповідаю вам про Монтальбано. Інтерв'ю[it]» (Рим, Datanews, 2006. ISBN 88-7981-302-1).
- «Вибрані сторінки Луїджі Піранделло[it]» (Мілан, BUR, 2007. ISBN 88-17-01488-5).
- «Колір сонця[it]» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-56207-8).
- «Вівці і пастир[it]» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2203-9).
- Видання у вигляді новели ніби Боккаччо, не включеної ним у Декамерон: «Новела Антонелло з Палермо[it]» (Неаполь, Guida, 2007. ISBN 978-88-6042-260-6).
- «Ви не знаєте. Друзі, вороги, мафія, світ у записках Бернардо Провенцано[it]» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-57511-5).
- «Маруцца Музумечі[it]» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2248-9).
- «Погляд і пам'ять: Порто-Емпедокле 1950[it]» (разом з Італо Інзолера[it], Рим, Palombi, 2007. ISBN 978-88-6060-089-9).
- «Сіра сукня[it]» (Мілан, Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-57355-5).
- «Будочник[it]» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2302-7).
- «Вуччирія[it]» (Мілан, Skira, 2008. ISBN 978-88-6130-515-1).
- «Потрійне життя Мікеле Спарачіно[it]» (Мілан, Corriere della Sera, 2008; Мілан, Rizzoli, 2009. ISBN 978-88-17-03161-5).
- «Субота, з друзями[it]» (Мілан, Mondadori, 2009. ISBN 978-88-04-58613-5).
- «Бубончик[it]» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2356-6).
- «Людина сильна» (італ. L’uomo è forte, у збірці Articolo 1. Racconti sul lavoro, Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2384-1).
- «Вкрадене небо. Досьє Ренуара[it]» (Мілан, Skira, 2009. ISBN 978-88-572-0200-6).
- «Рідзальята[it][ком. 6]» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2436-8). Перше видання італійською мовою роману «Смерть Амалії Сачердоте» (італ. La muerte de Amalia Sacerdote), спочатку опублікованого іспанською і відзначеного Premio Internacional de Novela Negra.
- «Італійська зима. Гнівні хроніки 2008—2009[it]» (у співавторстві з Саверіо Лодато[it], Мілан, Chiarelettere, 2009. ISBN 978-88-6190-088-2).
- «Вельмишановний сицилієць. Парламентські запити Леонардо Шаша[it]» (Мілан, Bompiani, 2009. ISBN 978-88-452-6351-4).
- Переклад[it] на мессінський діалект сицилійської мови п'єси Шекспіра «Багато галасу з нічого» (разом з Джузеппе Діпаскуале[it], Сіракузи, Lombardi, 2009).
- «Внук Негуса[it]» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2453-8).
- «Переривчастість[it]» (Мілан, Mondadori, 2010. ISBN 978-88-04-59842-8).
- «На нашу голову. Гнівні хроніки 2009—2010[it]» (разом з Саверіо Лодато, Мілан, Chiarelettere, 2010. ISBN 978-88-6190-119-3).
- «Монета Акрагаса[it][ком. 7]» (Мілан, Skira, 2010. ISBN 978-88-572-0741-4).
- Збірка оповідань «Великий цирк Таддея та інші оповідання про Віґату[it]» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2546-1).
- «Секта ангелів[it]» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2589-5).
- «Табличка[it]» (Мілан, RCS Quotidiani, 2011).
- «Привиди[it]» (Мілан, Dieci dicembre, 2011).
- Оповідання «Суддя Сурра» (італ. Il giudice Surra) для збірки «Судді[it]» (Турин, Einaudi, 2011. ISBN 978-88-06-20597-3).
- «Диявол, звичайно[it]» (Мілан, Mondadori, 2012. ISBN 978-88-04-61775-4).
- Збірка оповідань «Королева Померанії та інші оповідання про Віґату[it]» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2641-7).
- «В лабіринті[it]» (Мілан, Skira, 2012. ISBN 978-88-572-1228-9).
- «Всемоє[it]» (Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-62455-4).
- «Обертання Місяця[it]» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3014-7).
- Збірка оповідань, есе і статей «Як я думаю. Деякі речі у моїй голові[it]» (Мілан, Chiarelettere, 2013. ISBN 978-88-6190-442-2).
- «Магарія» (італ. Magaria, Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-63202-3).
- «Банда Сакко[it]» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3107-0).
- «Оповіді Нене» (італ. I racconti di Nené, Мілан, Melampo, 2013. ISBN 978-88-89533-99-4).
- «Істота бажання» (італ. La creatura del desiderio, Мілан, Skira, 2013. ISBN 978-88-572-2189-2).
- «Переслідуючи тінь» (італ. Inseguendo un’ombra, Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3169-0).
- «Жінки» (італ. Donne, Мілан, Rizzoli, 2014. ISBN 978-88-17-07719-4).
- «Зв'язок[it]» (Мілан, Mondadori, 2014. ISBN 978-88-04-64954-0).
- «Картина чудес. Тексти для театру, радуо, музики, кіно» (італ. Il quadro delle meraviglie. Scritti per teatro, radio, musica, cinema, Палермо, Sellerio, 2015 ISBN 88-389-3292-1).
- «Летючі вікінгеси та інші історії кохання у Віґаті» (італ. Le vichinghe volanti e altre storie d’amore a Vigàta, Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3417-7).
- «Певні моменти» (італ. Certi momenti, Мілан, Chiarelettere, 2015. ISBN 978-88-6190-7638).
- «Не торкайся мене»[ком. 8] (італ. Noli me tangere, Мілан, Mondadori, 2016. ISBN 978-88-0466-1870).
- Збірка оповідань «„Родинна каплиця“ та інші оповідання про Віґату» (італ. «La cappella di famiglia» e altre storie di Vigàta, Палермо, Sellerio, 2016).

### Серія про Монтальбано
- «Форма води[it]» (Палермо, Sellerio, 1994. ISBN 88-389-1017-0).
- «Глиняний пес[it]» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1226-2. (Premio Letterario Chianti)
- «Викрадач шкільних сніданків[it]» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1319-6).
- «Голос скрипки[it]»" (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1405-2).
- «Місяць з Монтальбано[it]» (Мілан, Mondadori, 1998. ISBN 88-04-44465-7. (racconti)
- «Апельсинчики Монтальбано[it]» (Мілан, Mondadori, 1999. ISBN 88-04-46972-2. (racconti)
- «Одинадцять днів з Монтальбано[it]» (a cura di Antonella Italia e Enrico Saravalle, Мілан, A. Mondadori scuola, 1999. ISBN 88-247-1271-1).
- «Поїздка в Тіндарі[it]» (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1574-1).
- «Запах ночі[it]» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1729-9).
- Збірка оповідань «Страх Монтальбано[it]» (Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50694-6).
- «Оповідання про Монтальбано[it]» (за редакцією та з передмовою Мауро Новеллі, Мілан, A. Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50427-7).
- «Поворот удава[it]» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1860-0).
- «Терпіння павука[it]» (Палермо, Sellerio, 2004. ISBN 88-389-1998-4).
- Збірка оповідань «Перше розслідування Монтальбано[it]» (Мілан, Mondadori, 2004. ISBN 88-04-52983-0).
- «Паперовий Місяць[it]» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2054-0).
- «Серпнева заваруха[it]» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2144-X).
- «Крила сфінкса[it]» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2161-X).
- «Піщана доріжка[it]» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2216-0).
- «Поле гончара[it]» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2285-3).
- «Вік сумніву[it]» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2333-7).
- «Оповідання про Монтальбано[it]» (Мілан, Oscar Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-58272-4).
- «Танець чайки[it]» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2385-X). Premio Letterario Cesare Pavese.
- «Полювання на скарб[it]» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2478-3).
- «Вода в роті[it]» (разом з Карло Лукареллі, Рим, Minimum fax, 2010. ISBN 978-88-7521-278-0).
- «Посмішка Анжеліки[it]» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2528-3).
- «Гра з дзеркалами[it]» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2563-1).
- «Лезо світла[it]» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2705-7).
- «Голос ночі[it]» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2762-6).
- «Особлива вечеря» (італ. Una cena speciale, у збірці «Новий рік у жовтому[it]», Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2816-9).
- «Гніздо гадюки[it]» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3053-8).
- «Серпневі ночі» (італ. Notte di Ferragosto, у збірці «Серпень у жовтому[it]», Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3074-0).
- «Піраміда грязі[it]» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3191-7).
- Збірка оповідань «Смерть у морі та інші розслідування молодого Монтальбано[it]» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3253-0).
- «Карусель помилок[it]» (Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3344-8).
- «Інший кінець нитки[it]» (L'altro capo del filo, Палермо, Sellerio, 2016. ISBN 978-88-389-3516-9).
- «Захисна сітка[it]» (Палермо, Sellerio, 2017, ISBN 978-88-38-93655-5).
- «Шкарпетка з подарунками Бефани» (італ. La calza della befana) у збірці «Рік детективів» (італ. Un anno in giallo), Палермо, Sellerio, 2017).
- «Метод Каталанотті[it]» (Палермо, Sellerio, 2018, ISBN 978-88-389-3796-5).

### Аудіокниги
- «Каміллері читає Монтальбано» (італ. Camilleri legge Montalbano, на 2 CD, Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50974-0).
- «Стовп диму» у виконанні Фіорело (італ. Un filo di fumo, на CD, Рим, Full color sound, 2006. ISBN 88-7846-010-9).
- «Онук Негуса» (італ. Il nipote del Negus, на 5 CD, Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2465-1).

wikiname: ukwiki

title: Андреа Каміллері

in_language: uk

wikitext:
{{Письменник}}
'''Андреа Калоджеро Каміллері''' ({{Lang-it|Andrea Calogero Camilleri}}, {{Життєпис|brackets=no}}) — італійський [[письменник]], [[сценарист]] і [[режисер]].

== Життєпис ==

=== Ранні роки ===
Народився 6 вересня 1925 року в [[Порто-Емпедокле]] на [[Сицилія|Сицилії]] в родині торговців сіркою. Син Джузеппе Каміллері, активного фашиста, учасника вуличних сутичок з комуністами і [[Марш на Рим|Маршу на Рим]], лідера [[Італійський союз боротьби|фашистського союзу]] Порто-Емпедокле, інспектора з трудових питань всіх портів південного узбережжя Сицилії, а з початком 1943 році [[Італійська кампанія (1943—1945)|американської окупації]] — керівника державної Сицилійської транспортної компанії ({{Нп|Azienda Siciliana Trasporti|AST|it|}})<ref>{{Cite web|url=http://www.cinquantamila.it/storyTellerThread.php?threadId=CAMILLERI+Andrea|title=Andrea Camilleri|last=Giorgio Dell’Arti|date=2014-05-13|website=Cinquantamila giorni|publisher=Corriere della Sera|accessdate=2015-12-06|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160304121556/http://www.cinquantamila.it/storyTellerThread.php?threadId=CAMILLERI+Andrea|archivedate=4 березня 2016}}</ref>.

З 1939 по 1943 рік Андреа Каміллері навчався в класичному ліцеї [[Агрідженто]] (раніше був швидко виключений з католицької школи, оскільки кинув яйце в розп'яття) і закінчив його без іспитів зважаючи на [[Сицилійська операція|висадку союзників на Сицилії]] і початок бойових дій. Деякий час він витратив на подорож островом пішки або в німецьких і італійських армійських вантажівках, час від часу потрапляючи під обстріл.

У 1944 році вступив на філологічний факультет університету, але не закінчив його. Вступив у [[Італійська комуністична партія|Комуністичну партію]] і з 1945 року почав друкувати оповідання й вірші, з 1948 по 1950 рік навчався в {{Нп|Національна академія драматичного мистецтва|Національній академії драматичного мистецтва|it|Accademia nazionale d'arte drammatica}} імені Сільвіо д'Аміко.

=== Кар'єра в театрі й на RAI ===
В 1953 році почав кар'єру театрального режисера, працюючи переважно з п'єсами [[Артюр Адамов|Артюра Адамова]], [[Семюел Бекет|Семюеля Беккета]] і [[Луїджі Піранделло]]. З 1958 по 1988 рік займався постановками на радіо і телебаченні, бувши співробітником мовної корпорації [[RAI]] (1954 році він вже подавав заяву, пройшов усний і письмовий іспит, але не був прийнятий на роботу — на думку самого Каміллері, через його комуністичні переконання). У 1953 році, готуючись до своєї першої театральної постановки, Каміллері познайомився зі своєю майбутньою дружиною Розетті делло Сієста, у 1957 році вона стала його секретарем, і вони одружилися. У 1958 році народилася старша дочка Андреїна, в 1960 — Елізабетта, а в 1963 — молодша, Маріоліна (правда, у той період Каміллері мало часу приділяв сім'ї, працюючи в театрах різних міст, зокрема, коли народилася Андреїна, він знаходився в [[Барі]]). У перший період роботи на RAI Каміллері був зайнятий тільки на радіо, в 1961 році перейшов на телевізійний канал і почав працювати на новоствореному другому каналі, де зайнявся постановкою телевистав — зокрема, з 1964 року інсценував детективні романи [[Жорж Сіменон|Жоржа Сіменона]]. З 1974 по 1990 рік викладав у Національній академії драматичного мистецтва (звідки його виключили як студента), з 1958 по 1968 — в [[Експериментальний кіноцентр|Експериментальному кіноцентрі]]. У 1978 році опублікував свій перший роман ''{{Нп|Il corso delle cose||it|}}'', який написав ще в 1967—1968 роках, але довго не міг знайти видавця. У 1986 році став очевидцем мафіозної перестрілки в одному з кафе Порто-Емпедокле, під час якої загинули шестеро осіб, і зізнавався пізніше, що через отриману тоді психологічну травму не може дивитися американських бойовиків. За час своєї роботи на RAI Каміллері поставив як режисер близько 1300 радіопрограм, 120 п'єс, 80 телефільмів і невстановлену кількість телевізійних програм{{Sfn|Lucia Rinaldi|2012}}<ref>{{Cite web|url=http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri_(Enciclopedia-Italiana)/|title=Camilleri, Andrea|last=Luigi M. Cesaretti Salvi|date=2006|website=Enciclopedia Italiana - VII Appendice|publisher={{нп|Інститут Італійської енциклопедії|Treccani|ru|Институт Итальянской энциклопедии}}|accessdate=2015-12-10|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20151223123138/http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri_(Enciclopedia-Italiana)/|archivedate=23 грудня 2015}}</ref>.

=== Літературний успіх ===
У 1992 році у видавництві {{Нп|Sellerio||it|}} вийшов друком роман {{Нп|Сезон полювання (роман)|«Сезон полювання»|it|La stagione della caccia}} ({{Lang-it|La stagione della caccia}}), і Каміллері, у віці 67 років, вперше був помічений читачами і критикою<ref name="turrini">{{Cite web|url=http://www.ilfattoquotidiano.it/2015/09/06/andrea-camilleri-90-anni-tra-montalbano-critiche-feroci-e-impegno-politico-lucarelli-un-maestro-umile/2011769/|title=Andrea Camilleri, 90 anni tra Montalbano, critiche feroci e impegno politico. Lucarelli: “Un maestro umile”|last=Davide Turrini|date=2015-09-06|website=|publisher=il Fatto Quotidiano|accessdate=2015-12-12|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160105061046/http://www.ilfattoquotidiano.it/2015/09/06/andrea-camilleri-90-anni-tra-montalbano-critiche-feroci-e-impegno-politico-lucarelli-un-maestro-umile/2011769/|archivedate=5 січня 2016}}</ref>.

У 1994 році побачив світ роман «{{Нп|Форма води (роман)|Форма води|it|La forma dell'acqua}}» ({{Lang-it|La forma dell'acqua}}) — перший у серії про комісара поліції {{Нп|Сальво Монтальбано||it|Salvo Montalbano}}, яка створила міжнародну славу своєму автору<ref>{{Cite web|url=http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri/|title=Camilleri, Andrea|last=|date=|website=Enciclopedie on line|publisher=[[Інститут Італійської енциклопедії|Treccani]]|accessdate=2015-12-10|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190617095730/http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri|archivedate=17 червня 2019}}</ref>. Ім'я головного персонажа Каміллері запозичив у свого друга, іспанського журналіста і письменника [[Мануель Васкес Монтальбан|Мануеля Васкеса Монтальбана]]{{Sfn|Lucia Rinaldi|2012}}.

Романи і оповідання про Монтальбано, дія яких відбувається у вигаданому містечку Вігата на Сицилії, в 2004 році були включені видавництвом {{Нп|Arnoldo Mondadori Editore||it|}} в його класичну видавничу серію ''{{Нп|I Meridiani||it|}}'', а пізніше були екранізовані на телебаченні, де образ головного героя втілив {{Нп|Лука Дзингаретті||ru|Дзингаретти, Лука}}. Проте, Монтальбано не став єдиним героєм свого автора. У 2001 році опубліковано роман «{{Нп|Король Джирдженті||it|Il re di Girgenti}}» ({{Lang-it|Il re di Girgenti}}), дія якого відбувається в XVII столітті (Джирдженті — застаріла назва [[Агрідженто]]), потім побачила світ трилогія фантастики: «{{Нп|Маруцца Музумечі||it|Maruzza Musumeci}}» ({{Lang-it|Maruzza Musumeci}}, 2007), «{{Нп|Будочник||it|Il casellante}}» ({{Lang-it|Il casellante}}, 2008) і «{{Нп|Бубонець (роман)|Бубонець|it|Il sonaglio}}» ({{Lang-it|Il sonaglio}}, 2009). У 2009 році видано роман про рух [[Джузеппе Гарібальді|гарібальдійців]] «{{Нп|Потрійне життя Мікеле Спарачіно||it|La tripla vita di Michele Sparacino}}» ({{Lang-it|La tripla vita di Michele Sparacino}}), в 2010 — роман про Сицилію фашистського періоду «{{Нп|Онук Негуса||it|Il nipote del Negus}}» ({{Lang-it|Il nipote del Negus}}) і трилер, дія якого розвивається в сучасному Мілані — «{{Нп|Уривчастість||it|L'intermittenza}}» ({{Lang-it|L'intermittenza}}). У першому десятилітті XXI століття також побачила світ серія романів про великих художників: «{{Нп|Колір сонця||it|Il colore del sole}}» про [[Мікеланджело да Караваджо|Караваджо]] ({{Lang-it|Il colore del sole}}, 2007), «{{Нп|Вуччірія (роман)||it|La Vucciria}}» про [[Ренато Гуттузо]] ({{Lang-it|La Vucciria}}<ref group="ком.">{{нп|Вуччірія||it|Vucciria}} — ринок у Палермо і назва відомої картини Гуттузо.</ref>, 2008) та «{{Нп|Вкрадене небо. Досьє Ренуара||it|Il cielo rubato. Dossier Renoir}}» про [[П'єр-Огюст Ренуар|Ренуара]] ({{Lang-it|Il cielo rubato. Dossier Renoir}}, 2009)<ref>{{Cite web|url=http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri_(Lessico-del-XXI-Secolo)/|title=Camilleri, Andrea|last=|date=2012|website=Lessico del XXI Secolo|publisher=[[Інститут Італійської енциклопедії|Treccani]]|accessdate=2015-12-10|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160224233732/http://www.treccani.it/enciclopedia/andrea-camilleri_(Lessico-del-XXI-Secolo)/|archivedate=24 лютого 2016}}</ref>.

В період святкування свого дев'яностоліття у 2015 році письменник пообіцяв продовжити серію романів про Монтальбано<ref>{{Cite web|url=http://www.huffingtonpost.it/2015/09/08/andrea-camilleri-90-anni-montalbano_n_8101752.html|title=Andrea Camilleri, "Scriverò un altro Montalbano", la festa in piazza per i suoi 90 anni|last=|date=2015-09-08|website=|publisher=[[Huffington Post]]|accessdate=2015-12-12|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20151017162107/http://www.huffingtonpost.it/2015/09/08/andrea-camilleri-90-anni-montalbano_n_8101752.html|archivedate=17 жовтня 2015}}</ref>.

== Мова ==
Примітною особливістю мови творів Каміллері є широке використання [[Сицилійська мова|сицилійського діалекту]]. Італійський письменник [[Карло Лукареллі]] пригадав, як, вперше взявшись за роман Каміллері в поїзді, зразу ж зателефонував своїй видавчині {{Нп|Ельвіра Селлеріо|Ельвірі Селлеріо|it|Elvira Sellerio}} (саме вона публікувала Каміллері), і сказав, що їй слід було б розмістити у книзі поряд з оригіналом переклад тексту італійською мовою. Однак, буквально з другої сторінки раптом виявив, що цілком вільно може читати «каміллерійською»<ref name="turrini"/>. Такий літературний засіб, не обов'язково пов'язаний саме з Сицилією, але з використанням будь-яких діалектизмів в італійській літературі, з часом стали називати «cammilerismo»<ref>{{Cite web|url=http://www.treccani.it/vocabolario/camillerismo_(Neologismi)/|title=camillerismo|last=|date=|website=Neologismi|publisher=[[Інститут Італійської енциклопедії|Treccani]]|accessdate=2015-12-10|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160202151701/http://www.treccani.it/vocabolario/camillerismo_(Neologismi)/|archivedate=2 лютого 2016}}</ref>.

== Актор ==
У 1999 році на екрани вийшов детективний фільм {{Нп|Рокко Мортелліті||it|Rocco Mortelliti}} «{{Нп|Стратегія маски||it|La strategia della maschera}}» ({{Lang-it|La strategia della maschera}}), в якому Каміллері зіграв роль археолога<ref>{{Cite web|url=http://archiviostorico.corriere.it/1999/aprile/30/Camilleri_diventa_attore_col_cinema_co_0_9904301224.shtml|title=Camilleri diventa attore: col cinema ho imparato a scrivere|last=Grassi Giovanna|date=1999-04-30|website=|publisher=Corriere della Sera|accessdate=2015-12-27|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160105141052/http://archiviostorico.corriere.it/1999/aprile/30/Camilleri_diventa_attore_col_cinema_co_0_9904301224.shtml|archivedate=5 січня 2016}}</ref>. Вперше він знявся в 1989 році в ролі другого плану в другому фільмі телевізійного серіалу «Шпигунська війна» ({{Lang-it|di Guerra spie}}) — «Той потяг з Відня» ({{Lang-it|Quel treno da Vienna}}) разом з [[Жан Рошфор|Жаном Рошфором]].

== Переконання ==
[[Файл:NoCavDay Camilleri.jpg|ліворуч|міні|Каміллері на «No Cav Day» 8 липня 2008 року.]]
8 липня 2008 року на [[П'яцца-Навона|п'яцца Навона]] в Римі відбулася маніфестація протесту (так званий «No Cav Day»), за участю {{Нп|Італія цінностей|Італії цінностей|ru|Италия ценностей}}, а також представників [[Демократична партія (Італія)|Демократичної партії]], [[Партія комуністичного відродження|Партії комуністичного відродження]], {{Нп|Партія італійських комуністів|Партії італійських комуністів|ru|Партия итальянских коммунистов}} і «[[Федерація зелених|зелених]]». Основною метою демонстрації став протест проти законодавчих ініціатив {{Нп|Уряд Берлусконі (четвертий)|четвертого уряду Берлусконі|ru|Правительство Берлускони (четвёртое)}} в галузі реформування системи правосуддя, в яких маніфестанти побачили загрозу демократії. Андреа Каміллері декламував там з трибуни п'ять із своїх так званих «Хамських віршів» ({{Lang-it|Poesie incivili}})<ref>{{Cite web|url=http://www.ilsole24ore.com/art/SoleOnLine4/Italia/2008/07/manifestazione-roma-piazza-navona.shtml?uuid=a878d5b6-4d12-11dd-98af-1acbd198dd82&DocRulesView=Libero|title=«No Cav Day»: in piazza Navona Di Pietro lancia i referendum|last=|date=2008-07-08|website=|publisher=il Sole 24 Ore|accessdate=2015-12-27|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160105125317/http://www.ilsole24ore.com/art/SoleOnLine4/Italia/2008/07/manifestazione-roma-piazza-navona.shtml?uuid=a878d5b6-4d12-11dd-98af-1acbd198dd82&DocRulesView=Libero|archivedate=5 січня 2016}}</ref>.

У 2009 році Каміллері й головний редактор журналу {{Нп|MicroMega (журнал)||it|MicroMega (periodico)}} {{Нп|Паоло Флорес д'Аркаїс||it|Paolo Flores d'Arcais}} вели переговори з [[Антоніо Ді П'єтро]] про створення блоку їхнього «безпартійного списку» з «Італія цінностей» для участі в європейських виборах, але в березні того ж року було оголошено про провал<ref>{{Cite web|url=http://temi.repubblica.it/micromega-online/flores-darcais-de-magistris-candidato-esemplare/|title=Flores d'Arcais: De Magistris, un magistrato esemplare, un candidato esemplare|last=|date=2009-03-12|website=|publisher=MicroMega|accessdate=2015-12-27|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160105142411/http://temi.repubblica.it/micromega-online/flores-darcais-de-magistris-candidato-esemplare/|archivedate=5 січня 2016}}</ref>.

У березні 2013 року Каміллері поряд з кількома іншими діячами культури і науки, зокрема [[Даріо Фо]], [[Франка Раме|Франкою Рамі]], [[Маргеріта Ак|Маргеритою Хак]] і {{Нп|Барбара Спінеллі|Барбарою Спінеллі|it|Barbara Spinelli}}, ініціював збір підписів під вимогою заборонити Берлусконі членство в [[Сенат Італії|Сенаті]] на підставі закону № 361 від 1957 року<ref>{{Cite web|url=http://www.ilfattoquotidiano.it/2013/03/13/berlusconi-ineleggibile-verso-200-mila-firme/528953/|title=Berlusconi ineleggibile, verso le 200 mila firme|last=Paolo Flores d'Arcais|date=2013-03-13|website=|publisher=il Fatto Quotidiano|accessdate=2015-12-27|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160105054154/http://www.ilfattoquotidiano.it/2013/03/13/berlusconi-ineleggibile-verso-200-mila-firme/528953/|archivedate=5 січня 2016}}</ref>.

21 лютого 2016 року Каміллері разом з великою групою італійських діячів культури підписав звернення до депутатів парламенту із закликом підтримати законопроєкт про визнання {{Нп|Цивільні партнерства в Італії|цивільних союзів|ru|Гражданские партнёрства в Италии}}<ref>{{Cite web|url=http://www.repubblica.it/politica/2016/02/21/news/unioni_civili_lettera_appello_change_org-133932321/?ref=HRER3-1|title="Milioni di italiani vi aspettano: approvate subito le Unioni civili"|last=Monica Rubino|date=2016-02-21|website=|publisher=la Repubblica|accessdate=2016-02-22|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160228111258/http://www.repubblica.it/politica/2016/02/21/news/unioni_civili_lettera_appello_change_org-133932321/?ref=HRER3-1|archivedate=28 лютого 2016}}</ref>.

== Нагороди ==
Указом президента Італії від 2 червня 1996 року Андреа Каміллері нагороджений срібною медаллю [[Медаль «За внесок у розвиток культури і мистецтва»|«За внесок у розвиток культури та мистецтва»]], а указом від 23 січня 2003 року — званням Великого офіцера [[Орден «За заслуги перед Італійською Республікою»|ордена «За заслуги перед Італійською Республікою»]]<ref>{{Cite web|url=http://www.quirinale.it/elementi/Onorificenze.aspx?pag=0&qIdOnorificenza=&cognome=Camilleri&nome=Andrea&daAnno=1800&aAnno=2015&luogoNascita=&testo=&ordinamento=2|title=Camilleri Andrea|last=|date=|website=Onorificenze|publisher=Presidenza della Repubblica|accessdate=2015-12-11|language=it|archiveurl=|archivedate=}}</ref>.

== Хвороба і смерть ==
17 червня 2019 року після серцевого нападу доставлений в [[Шпиталь Святого Духа (Рим)|римську лікарню Святого Духа]] і поміщений у відділення реанімації<ref>{{Cite web|url=https://www.repubblica.it/robinson/2019/06/18/news/andrea_camilleri_dopo_la_notte_in_rianimazione_condizioni_critiche_ma_stabili-229042747/|title=Andrea Camilleri, l'ultimo bollettino medico: "Ha una fibra forte ma le condizioni rimangono critiche"|last=|date=2019-06-18|website=|publisher=la Repubblica|accessdate=2019-07-17|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190910062050/https://www.repubblica.it/robinson/2019/06/18/news/andrea_camilleri_dopo_la_notte_in_rianimazione_condizioni_critiche_ma_stabili-229042747/|archivedate=10 вересня 2019}}</ref>.

Помер 17 липня 2019 року<ref>{{Cite web|url=https://www.repubblica.it/robinson/2019/07/16/news/andrea_camilleri_morto-231343655/?ref=RHPPLF-BH-I0-C8-P1-S1.8-T1|title=È morto Andrea Camilleri, un maestro a tutto campo nato per raccontare storie|last=Stefania Parmeggiani|date=2019-07-17|website=|publisher=la Repubblica|accessdate=2019-07-17|language=it|archiveurl=|archivedate=}}</ref>.

== Бібліографія ==

=== Книги ===
{{Div col|cols=3}}

* «{{Нп|Постійні театри в Італії (1898—1918)||it|I teatri stabili in Italia (1898-1918)}}<ref group="ком.">{{нп|Постійний театр||it|Teatro stabile}} — організаційна форма італійських театрів, що існують за підтримки месцевої влади.</ref>» ([[Болонья]], Cappelli, 1959).
* «{{Нп|Хід речей||it|Il corso delle cose}}» ([[Поджібонсі]], Lalli, 1978).
* «{{Нп|Стовп диму||it|Un filo di fumo}}» ([[Мілан]], Garzanti, 1980).
* «{{Нп|Забута бойня||it|La strage dimenticata}}» ([[Палермо]], Sellerio, 1984).
* «{{Нп|Сезон полювання (роман)|Сезон полювання|it|La stagione della caccia}}» (Палермо, Sellerio, 1992).
* «{{Нп|Бульбашка компоненди||it|La bolla di componenda}}<ref group="ком.">Компоненда — за Каміллері, усталена на Сицилії традиція угод між офіційною владою і злочинним світом.</ref>» (Палермо, Sellerio, 1993).
* «{{Нп|Пивовар із «Престона»||it|Il birraio di Preston}}» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1098-7).
* «{{Нп|Гра метелика||it|Il gioco della mosca}}» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1193-2).
* «{{Нп|Встановлення телефона||it|La concessione del telefono}}» (Палермо, Sellerio, 1995. ISBN 88-389-1344-7). Премія Спілки читачів, Лукка-Рим (Premio Società dei Lettori, Lucca-Roma)
* «{{Нп|Хід конем (Андреа Каміллері)|Хід конем|it|La mossa del cavallo}}» (Мілан, Rizzoli, 1999. ISBN 88-17-86083-2).
* «{{Нп|Зникнення Пато||it|La scomparsa di Patò}}» (Мілан, A. Mondadori, 2000. ISBN 88-04-48412-8).
* «{{Нп|Біографія обміняного сина||it|Biografia del figlio cambiato}}<ref group="ком.">Романізована біографія [[Луїджі Піранделло]].</ref>» (Мілан, Rizzoli, 2000. ISBN 88-17-86612-1).
* «{{Нп|Казка заходу||it|Favole del tramonto}}» (Рим, Edizioni dell'Altana, 2000. ISBN 88-86772-22-X).
* «{{Нп|Повсякденні оповідання||it|Racconti quotidiani}}<ref group="ком.">Збірка коротких оповідань, опублікованих раніше в різних щоденних газетах.</ref>» ([[Пістоя]], Libreria dell'Orso, 2001. ISBN 88-900411-4-5).
* «{{Нп|Крапельки Сицилії||it|Gocce di Sicilia}}», збірка оповідань (Рим, Edizioni dell'Altana, 2001. ISBN 88-86772-08-4).
* «{{Нп|Король Джирдженті||it|Il re di Girgenti}}» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1668-3).
* «{{Нп|Розказані слова. Маленький словник театральних термінів||it|Le parole raccontate. Piccolo dizionario dei termini teatrali}}» (Мілан, Rizzoli, 2001. ISBN 88-17-86888-4).
* «{{Нп|Парасолька Ноя. Спогади і бесіди про театр||it|L'ombrello di Noè. Memorie e conversazioni sul teatro}}» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87011-0).
* «{{Нп|Лінії на долоні. Андреа Каміллері розповідає про себе Саверіо Лодато||it|La linea della palma. Saverio Lodato fa raccontare Andrea Camilleri}}» (Мілан, Rizzoli, 2002. ISBN 88-17-87050-1).
* «{{Нп|Розслідування комісара Коллура||it|Le inchieste del commissario Collura}}» (Пістоя, Libreria dell'Orso, 2002. ISBN 88-7415-002-4).
* «{{Нп|Взяття Мекеле||it|La presa di Macallè}}» (Палермо, Sellerio, 2003. ISBN 88-389-1896-1).
* «{{Нп|Театр (Андреа Каміллері)|Театр|it|Teatro (Andrea Camilleri)}}» (у співавторстві з {{Нп|Джузеппе Діпаскуале||it|Giuseppe Dipasquale}}, Сіракузи, Lombardi, 2003. ISBN 88-7260-130-4).
* «{{Нп|Позбавлений назви||it|Privo di titolo}}» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2030-3).
* «{{Нп|Медальйон (Андреа Каміллері)|Медальйон|it|Il medaglione (Andrea Camilleri)}}» (Мілан, Oscar Mondadori, 2005. ISBN 88-04-55027-9).
* Збірка оповідань Каміллері і [[Жак Казот|Жака Казота]] «Диявол. Спокусник. Закоханий» (Рим, Donzelli, 2005. ISBN 88-7989-960-0).
* «Надто незрозуміло» у збірці «Злочини» ({{Lang-it|Troppi equivoci, in Crimini}}, [[Турин]], Einaudi, 2005. ISBN 88-06-17576-9).
* «{{Нп|Пансіон «Єва»||it|La pensione Eva}}» (Мілан, Mondadori, 2006. ISBN 88-04-55434-7).
* «{{Нп|Я розповідаю вам про Монтальбано. Інтерв'ю||it|Vi racconto Montalbano. Interviste}}» (Рим, Datanews, 2006. ISBN 88-7981-302-1).
* «{{Нп|Вибрані сторінки Луїджі Піранделло||it|Pagine scelte di Luigi Pirandello}}» (Мілан, BUR, 2007. ISBN 88-17-01488-5).
* «{{Нп|Колір сонця||it|Il colore del sole}}» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-56207-8).
* «{{Нп|Вівці і пастир||it|Le pecore e il pastore}}» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2203-9).
* Видання у вигляді новели ніби [[Джованні Боккаччо|Боккаччо]], не включеної ним у [[Декамерон]]: «{{Нп|Новела Антонелло з Палермо||it|La novella di Antonello da Palermo}}» ([[Неаполь]], Guida, 2007. ISBN 978-88-6042-260-6).
* «{{Нп|Ви не знаєте|Ви не знаєте. Друзі, вороги, мафія, світ у записках Бернардо Провенцано|it|Voi non sapete}}» (Мілан, Mondadori, 2007. ISBN 978-88-04-57511-5).
* «{{Нп|Маруцца Музумечі||it|Maruzza Musumeci}}» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2248-9).
* «{{Нп|Погляд і пам'ять: Порто-Емпедокле 1950||it|L'occhio e la memoria: Porto Empedocle 1950}}» (разом з {{Нп|Італо Інзолера||it|Italo Insolera}}, Рим, Palombi, 2007. ISBN 978-88-6060-089-9).
* «{{Нп|Сіра сукня||it|Il tailleur grigio}}» (Мілан, Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-57355-5).
* «{{Нп|Будочник||it|Il casellante}}» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2302-7).
* «{{Нп|Вуччирія||it|La Vucciria}}» (Мілан, Skira, 2008. ISBN 978-88-6130-515-1).
* «{{Нп|Потрійне життя Мікеле Спарачіно||it|La tripla vita di Michele Sparacino}}» (Мілан, Corriere della Sera, 2008; Мілан, Rizzoli, 2009. ISBN 978-88-17-03161-5).
* «{{Нп|Субота, з друзями||it|Un sabato, con gli amici}}» (Мілан, Mondadori, 2009. ISBN 978-88-04-58613-5).
* «{{Нп|Бубончик||it|Il sonaglio}}» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2356-6).
* «Людина сильна» ({{Lang-it|L’uomo è forte}}, у збірці ''Articolo 1. Racconti sul lavoro'', Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2384-1).
* «{{Нп|Вкрадене небо. Досьє Ренуара||it|Il cielo rubato. Dossier Renoir}}» (Мілан, Skira, 2009. ISBN 978-88-572-0200-6).
* «{{Нп|Рідзальята||it|La rizzagliata}}<ref group="ком.">Рід рибальської снасті — сіть у формі дзвона с важками в нижній частині і з затягуваною горловиною.</ref>» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2436-8). Перше видання італійською мовою роману «Смерть Амалії Сачердоте» ({{Lang-it|La muerte de Amalia Sacerdote}}), спочатку опублікованого іспанською і відзначеного ''Premio Internacional de Novela Negra''.
* «{{Нп|Італійська зима. Гнівні хроніки 2008—2009||it|Un inverno italiano. Cronache con rabbia 2008-2009}}» (у співавторстві з {{Нп|Саверіо Лодато||it|Saverio Lodato}}, Мілан, Chiarelettere, 2009. ISBN 978-88-6190-088-2).
* «{{Нп|Вельмишановний сицилієць. Парламентські запити Леонардо Шаша||it|Un onorevole siciliano. Le interpellanze parlamentari di Leonardo Sciascia}}» (Мілан, Bompiani, 2009. ISBN 978-88-452-6351-4).
* {{Нп|Troppu trafficu ppi nenti|Переклад|it|Troppu trafficu ppi nenti}} на мессінський діалект сицилійської мови п'єси [[Вільям Шекспір|Шекспіра]] «[[Багато галасу з нічого]]» (разом з {{Нп|Джузеппе Діпаскуале||it|Giuseppe Dipasquale}}, Сіракузи, Lombardi, 2009).
* «{{Нп|Внук Негуса||it|Il nipote del Negus}}» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2453-8).
* «{{Нп|Переривчастість (роман)|Переривчастість|it|L'intermittenza}}» (Мілан, Mondadori, 2010. ISBN 978-88-04-59842-8).
* «{{Нп|На нашу голову. Гнівні хроніки 2009—2010||it|Di testa nostra. Cronache con rabbia 2009-2010}}» (разом з [[Саверіо Лодато]], Мілан, Chiarelettere, 2010. ISBN 978-88-6190-119-3).
* «{{Нп|Монета Акрагаса||it|La moneta di Akragas}}<ref group="ком.">{{нп|Акрагас (історія)|Акрагас|it|Akragas}} — античне грецьке місто на місці сучасного Агрітдженто.</ref>» (Мілан, Skira, 2010. ISBN 978-88-572-0741-4).
* Збірка оповідань «{{Нп|Великий цирк Таддея та інші оповідання про Віґату||it|Gran Circo Taddei e altre storie di Vigàta}}» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2546-1).
* «{{Нп|Секта ангелів||it|La setta degli angeli}}» (Палермо, Sellerio, 2011. ISBN 88-389-2589-5).
* «{{Нп|Табличка||it|La targa}}» (Мілан, RCS Quotidiani, 2011).
* «{{Нп|Привиди (Андреа Каміллері)|Привиди|it|I fantasmi}}» (Мілан, Dieci dicembre, 2011).
* Оповідання «Суддя Сурра» ({{Lang-it|Il giudice Surra}}) для збірки «{{Нп|Судді (збірка)|Судді|it|Giudici (racconti)}}» (Турин, Einaudi, 2011. ISBN 978-88-06-20597-3).
* «{{Нп|Диявол, звичайно||it|Il diavolo, certamente}}» (Мілан, Mondadori, 2012. ISBN 978-88-04-61775-4).
* Збірка оповідань «{{Нп|Королева Померанії та інші оповідання про Віґату||it|La Regina di Pomerania e altre storie di Vigàta}}» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2641-7).
* «{{Нп|В лабіринті||it|Dentro il labirinto}}» (Мілан, Skira, 2012. ISBN 978-88-572-1228-9).
* «{{Нп|Всемоє||it|Il tuttomio}}» (Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-62455-4).
* «{{Нп|Обертання Місяця||it|La rivoluzione della luna}}» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3014-7).
* Збірка оповідань, есе і статей «{{Нп|Як я думаю|Як я думаю. Деякі речі у моїй голові|it|Come la penso}}» (Мілан, Chiarelettere, 2013. ISBN 978-88-6190-442-2).
* «Магарія» ({{Lang-it|Magaria}}, Мілан, Mondadori, 2013. ISBN 978-88-04-63202-3).
* «{{Нп|Банда Сакко||it|La banda Sacco}}» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3107-0).
* «Оповіді Нене» ({{Lang-it|I racconti di Nené}}, Мілан, Melampo, 2013. ISBN 978-88-89533-99-4).
* «Істота бажання» ({{Lang-it|La creatura del desiderio}}, Мілан, Skira, 2013. ISBN 978-88-572-2189-2).
* «Переслідуючи тінь» ({{Lang-it|Inseguendo un’ombra}}, Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3169-0).
* «Жінки» ({{Lang-it|Donne}}, Мілан, Rizzoli, 2014. ISBN 978-88-17-07719-4).
* «{{Нп|Зв'язок (роман)|Зв'язок|it|La relazione}}» (Мілан, Mondadori, 2014. ISBN 978-88-04-64954-0).
* «Картина чудес. Тексти для театру, радуо, музики, кіно» ({{Lang-it|Il quadro delle meraviglie. Scritti per teatro, radio, musica, cinema}}, Палермо, Sellerio, 2015 ISBN 88-389-3292-1).
* «Летючі вікінгеси та інші історії кохання у Віґаті» ({{Lang-it|Le vichinghe volanti e altre storie d’amore a Vigàta}}, Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3417-7).
* «Певні моменти» ({{Lang-it|Certi momenti}}, Мілан, Chiarelettere, 2015. ISBN 978-88-6190-7638).
* «Не торкайся мене»<ref group="ком.">В оригіналі назва роману — цитата з [[Євангеліє від Івана|Євангелія від Івана]], глава 20, вірш 17, латинською мовою (слова Христа, звернені після воскресіння до Марії Магдалини).</ref> ({{Lang-it|Noli me tangere}}, Мілан, Mondadori, 2016. ISBN 978-88-0466-1870).
* Збірка оповідань «„Родинна каплиця“ та інші оповідання про Віґату» ({{Lang-it|«La cappella di famiglia» e altre storie di Vigàta}}, Палермо, Sellerio, 2016).

=== Серія про Монтальбано ===

* «{{Нп|Форма води (роман)|Форма води|it|La forma dell'acqua}}» (Палермо, Sellerio, 1994. ISBN 88-389-1017-0).
* «{{Нп|Глиняний пес||it|Il cane di terracotta}}» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1226-2. (Premio Letterario Chianti)
* «{{Нп|Викрадач шкільних сніданків||it|Il ladro di merendine}}» (Палермо, Sellerio, 1996. ISBN 88-389-1319-6).
* «{{Нп|Голос скрипки||it|La voce del violino}}»" (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1405-2).
* «{{Нп|Місяць з Монтальбано||it|Un mese con Montalbano}}» (Мілан, Mondadori, 1998. ISBN 88-04-44465-7. (racconti)
* «{{Нп|Апельсинчики Монтальбано||it|Gli arancini di Montalbano}}» (Мілан, Mondadori, 1999. ISBN 88-04-46972-2. (racconti)
* «{{Нп|Одинадцять днів з Монтальбано||it|Quindici giorni con Montalbano}}» (a cura di Antonella Italia e Enrico Saravalle, Мілан, A. Mondadori scuola, 1999. ISBN 88-247-1271-1).
* «{{Нп|Поїздка в Тіндарі||it|La gita a Tindari}}» (Палермо, Sellerio, 1997. ISBN 88-389-1574-1).
* «{{Нп|Запах ночі||it|L'odore della notte (romanzo)}}» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1729-9).
* Збірка оповідань «{{Нп|Страх Монтальбано||it|La paura di Montalbano}}» (Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50694-6).
* «{{Нп|Оповідання про Монтальбано||it|Storie di Montalbano}}» (за редакцією та з передмовою Мауро Новеллі, Мілан, A. Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50427-7).
* «{{Нп|Поворот удава||it|Il giro di boa}}» (Палермо, Sellerio, 2001. ISBN 88-389-1860-0).
* «{{Нп|Терпіння павука||it|La pazienza del ragno}}» (Палермо, Sellerio, 2004. ISBN 88-389-1998-4).
* Збірка оповідань «{{Нп|Перше розслідування Монтальбано||it|La prima indagine di Montalbano}}» (Мілан, Mondadori, 2004. ISBN 88-04-52983-0).
* «{{Нп|Паперовий Місяць||it|La luna di carta}}» (Палермо, Sellerio, 2005. ISBN 88-389-2054-0).
* «{{Нп|Серпнева заваруха||it|La vampa d'agosto}}» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2144-X).
* «{{Нп|Крила сфінкса||it|Le ali della sfinge}}» (Палермо, Sellerio, 2006. ISBN 88-389-2161-X).
* «{{Нп|Піщана доріжка||it|La pista di sabbia}}» (Палермо, Sellerio, 2007. ISBN 88-389-2216-0).
* «{{Нп|Поле гончара||it|Il campo del vasaio}}» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2285-3).
* «{{Нп|Вік сумніву||it|L'età del dubbio}}» (Палермо, Sellerio, 2008. ISBN 88-389-2333-7).
* «{{Нп|Оповідання про Монтальбано||it|Racconti di Montalbano}}» (Мілан, Oscar Mondadori, 2008. ISBN 978-88-04-58272-4).
* «{{Нп|Танець чайки||it|La danza del gabbiano}}» (Палермо, Sellerio, 2009. ISBN 88-389-2385-X). Premio Letterario Cesare Pavese.
* «{{Нп|Полювання на скарб||it|La caccia al tesoro}}» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2478-3).
* «{{Нп|Вода в роті||it|Acqua in bocca (romanzo)}}» (разом з [[Карло Лукареллі]], Рим, Minimum fax, 2010. ISBN 978-88-7521-278-0).
* «{{Нп|Посмішка Анжеліки||it|Il sorriso di Angelica}}» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2528-3).
* «{{Нп|Гра з дзеркалами||it|Il gioco degli specchi}}» (Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2563-1).
* «{{Нп|Лезо світла||it|Una lama di luce}}» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2705-7).
* «{{Нп|Голос ночі||it|Una voce di notte}}» (Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2762-6).
* «Особлива вечеря» ({{Lang-it|Una cena speciale}}, у збірці «{{Нп|Новий рік у жовтому||it|Capodanno in giallo}}», Палермо, Sellerio, 2012. ISBN 88-389-2816-9).
* «{{Нп|Гніздо гадюки||it|Un covo di vipere}}» (Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3053-8).
* «Серпневі ночі» ({{Lang-it|Notte di Ferragosto}}, у збірці «{{Нп|Серпень у жовтому||it|Ferragosto in giallo}}», Палермо, Sellerio, 2013. ISBN 88-389-3074-0).
* «{{Нп|Піраміда грязі||it|La piramide di fango}}» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3191-7).
* Збірка оповідань «{{Нп|Смерть у морі та інші розслідування молодого Монтальбано||it|Morte in mare aperto e altre indagini del giovane Montalbano}}» (Палермо, Sellerio, 2014. ISBN 88-389-3253-0).
* «{{Нп|Карусель помилок||it|La giostra degli scambi}}» (Палермо, Sellerio, 2015. ISBN 88-389-3344-8).
* «{{Нп|Інший кінець нитки||it|L'altro capo del filo}}» (''L'altro capo del filo'', Палермо, Sellerio, 2016. ISBN 978-88-389-3516-9).
* «{{Нп|Захисна сітка||it|La rete di protezione}}» (Палермо, Sellerio, 2017, ISBN 978-88-38-93655-5).
* «Шкарпетка з подарунками [[Бефана|Бефани]]» ({{Lang-it|La calza della befana}}) у збірці «Рік детективів» ({{Lang-it|Un anno in giallo}}), Палермо, Sellerio, 2017).
* «{{Нп|Метод Каталанотті||it|Il metodo Catalanotti}}» (Палермо, Sellerio, 2018, ISBN 978-88-389-3796-5).

=== Аудіокниги ===

* «Каміллері читає Монтальбано» ({{Lang-it|Camilleri legge Montalbano}}, на 2 [[CD]], Мілан, Mondadori, 2002. ISBN 88-04-50974-0).
* «Стовп диму» у виконанні [[Фіорело]] ({{Lang-it|Un filo di fumo}}, на CD, Рим, Full color sound, 2006. ISBN 88-7846-010-9).
* «Онук Негуса» ({{Lang-it|Il nipote del Negus}}, на 5 CD, Палермо, Sellerio, 2010. ISBN 88-389-2465-1).
{{Div col end}}
== Примітки ==

; Коментарі
{{Reflist|2|group=ком.}}

; Література та джерела
{{Reflist|2}}

== Література ==
* {{книга-ру
 |автор         = Rinaldi, Lucia
 |часть         =
 |ссылка часть  =
 |заглавие      = Andrea Camilleri: A Companion to the Mystery Fiction
 |оригинал      =
 |ссылка        = https://books.google.it/books?id=p1tC6Y9vj5cC&printsec=frontcover&dq=Andrea+Camilleri:+A+Companion+to+the+Mystery+Fiction&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwi84pzn8cbJAhWkqHIKHQuKA_kQ6AEIIDAA#v=onepage&q=Andrea%20Camilleri%3A%20A%20Companion%20to%20the%20Mystery%20Fiction&f=false
 |викитека      =
 |ответственный =
 |издание       =
 |место         =
 |издательство  = McFarland
 |год           = 2012
 |volume        =
 |pages         =
 |allpages      = 185
 |серия         =
 |isbn          = 9780786491483
 |тираж         =
 |ref           = Lucia Rinaldi
}}

== Посилання ==
* {{Cite web|url=http://www.andreacamilleri.net/|title=Andrea Camilleri|last=|date=|website=|publisher=Офіційний сайт|accessdate=2015-12-06|language=it|archiveurl=https://web.archive.org/web/20050728145716/http://www.andreacamilleri.net/|archivedate=2005-07-28|first=}}
* {{Cite web|url=http://www.rcslibri.it/autori/andrea-camilleri/?refresh_ce-cp|title=Andrea Camilleri|last=|date=|website=|publisher=RCS libri|accessdate=2015-12-06|language=it|archiveurl=|archivedate=}}
{{Бібліоінформація}}{{Портали|Біографії|Італія|Література}}

{{DEFAULTSORT:Каміллері Андреа}}
[[Категорія:Автори детективної прози]]
[[Категорія:Італійські режисери]]
[[Категорія:Італійські поети]]
[[Категорія:Великі офіцери ордена «За заслуги перед Італійською Республікою»]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Сценаристи XX століття]]
[[Категорія:Італійські сценаристи]]
[[Категорія:Драматурги XX століття]]
[[Категорія:Італійські драматурги]]
[[Категорія:Письменники за алфавітом]]
[[Категорія:Померли в Римі]]
[[Категорія:Померли 2019]]
[[Категорія:Померли 17 липня]]
[[Категорія:Народились 1925]]
[[Категорія:Народились 6 вересня]]
[[Категорія:Лауреати Інтернаціонального кинджалу]]

title: італ. Andrea Camilleri

Народився: 6 вересня 1925[…] · Порто-Емпедокле, Провінція Агрідженто, Сицилія, Королівство Італія

Помер: 17 липня 2019[…] (93 роки) · Рим, Італія · ·інфаркт міокарда

Поховання: Римський протестантський цвинтар

Країна: Італія

Діяльність: письменник, сценарист, кінорежисер, прозаїк, прозаїк-романіст, новеліст, режисер, драматург, телережисер, поет

Сфера роботи: детектив, постановкаd, телережисураd, dramatic gamed і детективна література

Alma mater: Національна академія драматичного мистецтваd і Університет Палермо

Мова творів: італійська

Жанр: кримінальний жанрd, класичний детективd, поезія, оповідання і сценарій

Magnum opus: Salvo Montalbanod

Конфесія: атеїзм

Нагороди: Pepe Carvalho Awardd (2014) Mondello Prized (2002) Prix Mystère de la Critiqued (1999) Raymond Chandler Awardd (2011)

італ. Andrea Camilleri:
Андреа Каміллері у Вікісховищі
Висловлювання у Вікіцитатах
п о р


text:
# 19

## Померли
- 10 жовтня — В Антіохії (Сирія) у віці 34-х років при загадкових обставинах помер римський полководець Гай Юлій Цезар Германік.

title: 19

wikitext:
{{Значення|19 (значення)}}
{{Навігація для року|19}}
{{Рік в інших календарях}}

== Події ==
== Народились ==
{{main|:Категорія:Народились 19|l1=Народжені 19 року}}

== Померли ==
{{main|:Категорія:Померли 19|l1=Померлі 19 року}}

* [[10 жовтня]] — В [[Антіохія|Антіохії]] ([[Сирія]]) у віці 34-х років при загадкових обставинах помер римський полководець [[Гай Юлій Цезар Германік]].

== Див. також ==
* [[Список керівників держав 19 року]]

{{Commonscat|19}}{{Year-stub}}

[[Категорія:10-ті]]

title: Рік:

Десятиліття: 0-ві до н. е. · 0-ві — 10-ті — 20-ті · 30-ті

Століття: II до н. е. · I до н. е. — I — II · III

Тисячоліття: 1-ше до н. е. — 1-ше — 2-ге

title: 19 в інших календарях

Григоріанський: 19 · XIX

Китайський: 戊寅年 (земляний тигр) · 2716 або 2509 · — до — · 己卯年 (земляний кролик) · 2717 або 2510

Тайванський: 1893 до РК · 民前1893年

Юліанський: 19 · XIX


text:
# Елвуд (Небраска)
Елвуд (англ. Elwood) — селище (англ. village) в США, в окрузі Госпер штату Небраска. Населення — 658 осіб (2020).

## Географія
Елвуд розташований за координатами 40°35′23″ пн. ш. 99°51′42″ зх. д. / 40.58972° пн. ш. 99.86167° зх. д. (40.589730, -99.861660). За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 1,34 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкало 707 осіб у 282 домогосподарствах у складі 183 родин. Густота населення становила 527 осіб/км². Було 312 помешкання (233/км²).
Расовий склад населення:
| - 95,0 % — білих - 0,7 % — чорних або афроамериканців - 0,1 % — корінних американців - 2,3 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 3,7 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 24,6 % — особи молодші 18 років, 49,7 % — особи у віці 18—64 років, 25,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 46,4 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 87,5 чоловіків; на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 85,7 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство становив 57 890 доларів США (медіана — 51 354), а середній дохід на одну сім'ю — 67 632 долари (медіана — 60 074). Медіана доходів становила 41 250 доларів для чоловіків та 30 921 долар для жінок. За межею бідності перебувало 11,1 % осіб, у тому числі 21,9 % дітей у віці до 18 років та 6,7 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 376 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 27,4 %, роздрібна торгівля — 14,4 %, публічна адміністрація — 11,2 %, фінанси, страхування та нерухомість — 9,3 %.

title: Елвуд (Небраска)

wikitext:
{{Otherplaces|Елвуд}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Елвуд
|оригінальна назва  = {{lang-en|Elwood}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Elwood, Nebraska downtown 2.JPG
|опис зображення= <!-- Downtown Elwood: Smith Avenue -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Небраска
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Госпер (округ, Небраска)|Госпер]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 1,34
|висота центру НП   = 813
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 527,61
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 308
|поштовий індекс        = 68937
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 3115570
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Елвуд''' ({{lang-en|Elwood}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Госпер (округ, Небраска)|Госпер]] штату [[Небраска]]. Населення — 658 осіб (2020).

== Географія ==
Елвуд розташований за координатами {{Coord|40|35|23|N|99|51|42|W|type:city_region:US-DE}} (40.589730, -99.861660){{R|gazetteer2010}}. За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 1,34 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1890 = 373
| 1900 = 377
| 1910 = 464
| 1920 = 473
| 1930 = 509
| 1940 = 633
| 1950 = 562
| 1960 = 581
| 1970 = 601
| 1980 = 716
| 1990 = 679
| 2000 = 761
| 2010 = 707
| 2020 = 658
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150426102944/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=26 квітня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкало 707 осіб у 282 домогосподарствах у складі 183 родин. [[Густота населення]] становила 527 осіб/км². Було 312 помешкання (233/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного «прилягання» списку до таблиці населення за роками-->
* 95,0 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,7 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,1 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 2,3 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 3,7 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 24,6 % — особи молодші 18 років, 49,7 % — особи у віці 18—64 років, 25,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 46,4 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 87,5 чоловіків; на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 85,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство становив {{formatnum:57890}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:51354}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:67632}} долари (медіана — {{formatnum:60074}}). Медіана доходів становила {{formatnum:41250}} доларів для чоловіків та {{formatnum:30921}} долар для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 11,1 % осіб, у тому числі 21,9 % дітей у віці до 18 років та 6,7 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 376 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 27,4 %, роздрібна торгівля — 14,4 %, публічна адміністрація — 11,2 %, фінанси, страхування та нерухомість — 9,3 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{Commonscat|Elwood, Nebraska}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Госпер (округ, Небраска)}}

[[Категорія:Селища Небраски]]
[[Категорія:Населені пункти округу Госпер (Небраска)]]
[[Категорія:Окружні центри Небраски]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Небраска

Округ: Госпер

Населення: 658 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 527,61 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5


text:
# Маркуджьо
Маркуджьо (фр. Marcuggio корс. Marcuggio) — річка Корсики (Франція). Довжина 13,6 км, витік знаходиться на висоті 1 085 метрів над рівнем моря на схилах гори Пунта д'Ургяварі (Punta d'Urghiavari ) (1345 м). Впадає в річку Тараво на висоті 141 метрів над рівнем моря.
Протікає через комуни: Санта-Марія-Сіше, Гроссето-Прунья, Альбітречча, Кардо-Торджа, Урбалаконе, Куаскуара Цильяра і тече територією департаменту Південна Корсика та кантоном Санта-Марія-Сіше (Santa-Maria-Siché )

title: Маркуджьо

wikitext:
{{Річка
| назва = Маркуджьо
| зображення =
| підпис =
| довжина = 13,6 км
| висота_витоку = 1 085 м
| стік =  m3
| площа_басейну =  км²
| витік = [[Пунта д'Ургяварі]]
| гирло = [[Тараво]]
| гирло_коорд = {{coord|41|48|53|N|8|57|47|E|scale:30000|display=inline,title}}
| країни_басейну = Корсика
| прирічкові країни =
| притоки =
| мапа =
| мапа_розмір =
| мапа_підпис =
}}

'''Маркуджьо''' ({{lang-fr|Marcuggio}} {{lang-co|Marcuggio}}) — [[річка]] [[Корсика|Корсики]] ([[Франція]]). Довжина 13,6 км<ref>{{Cite web |url=https://www.sandre.eaufrance.fr/geo/CoursEau_Carthage2017/Y8620500 |title=Torrent de marcuggio [Y8620500] - Cours d'eau selon la version Carthage 2017 |last=Sandre |website=www.sandre.eaufrance.fr |language=fr |access-date=2025-03-12}}</ref>, витік знаходиться на висоті 1 085 метрів над рівнем моря на схилах гори [[Пунта д'Ургяварі]] (''Punta d'Urghiavari '') (''1345 м''). Впадає в річку [[Тараво]] на висоті 141 метрів над рівнем моря.

Протікає через комуни: [[Санта-Марія-Сіше]], [[Гроссето-Прунья]], [[Альбітречча]], [[Кардо-Торджа]], [[Урбалаконе]], [[Куаскуара]] [[Цильяра]] і тече територією [[Департаменти Франції|департаменту]] [[Південна Корсика]] та [[Кантон (адміністративна одиниця)|кантон]]ом [[Санта-Марія-Сіше (кантон)|Санта-Марія-Сіше]] (''Santa-Maria-Siché '')

== Див. також ==
* [[Річки Корсики]]

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Без джерел|дата=Червень 2022}}
{{Географія Франції-доробити}}
{{річка-доробити}}
{{Портали|Географія|Гідрологія}}

[[Категорія:Річки Корсики]]
[[Категорія:Географія Корсики]]

title: 41°48′53″ пн. ш. 8°57′47″ сх. д. / 41.81472222° пн. ш. 8.96305556° сх. д.

Витік: Пунта д'Ургяварі

Гирло: Тараво

Басейн: Taravo basind

Країни: Корсика

Площа басейну: км²


text:
# Азійсько-Тихоокеанське економічне співробітництво
Азійсько-Тихоокеанське економічне співробітництво (англ. The Asia-Pacific Economic Cooperation, скорочено АТЕС, англ. APEC) — форум економік Тихоокеанського узбережжя. Заснований у 1989 році з метою сприяння тіснішій економічній співпраці та вільній торгівлі держав Азійсько-Тихоокеанського регіону. Аналог таких утворень як Європейський Союз та Північноамериканської зони вільної торгівлі, що існують в інших регіонах світу. Наразі до кооперації входять 21 економіка. Частка держав-членів становить 40,5 % планетарного населення, 54,2 % ВВП та 43,7 % міжнародної торгівлі.
Щорічно відбувається форум держав-членів на рівні глав урядів, місце зустрічі чергується поміж всіма державами. Специфічною особливістю є дрес-код — національні костюми держави господаря.

## Економіки-учасниці
До АТЕС входить 21 член, це більшість з-поміж держав, що омиваються Тихим океаном. Організація є однією із небагатьох куди входить Тайвань (хоча й під кострубатою назвою Китайський Тайбей), при цьому за цілковитої згоди материкового Китаю. Та на догоду Піднебесній щодо членів використовується термін «економіки-учасниці» замість звичнішого «держави-учасниці».
| Економіка-член              | рік вступу |
| --------------------------- | ---------- |
| Австралія                   | 1989       |
| Бруней                      | 1989       |
| Індонезія                   | 1989       |
| Канада                      | 1989       |
| Малайзія                    | 1989       |
| Нова Зеландія               | 1989       |
| Південна Корея              | 1989       |
| Сінгапур                    | 1989       |
| США                         | 1989       |
| Таїланд                     | 1989       |
| Філіппіни                   | 1989       |
| Японія                      | 1989       |
| Гонконг, КНР                | 1991       |
| КНР                         | 1991       |
| Китайський Тайбей (Тайвань) | 1991       |
| Мексика                     | 1993       |
| Папуа Нова Гвінея           | 1993       |
| Чилі                        | 1994       |
| В'єтнам                     | 1998       |
| Перу                        | 1998       |
| Росія                       | 1998       |

Індія, попри те що не омивається Тихим океаном також робила запит щодо членства в організації. Попервах її заявку підтримали США, Японія та Австралія. Але з низки причин її не прийняли до організації, та було оголошено про мораторій на прийняття нових членів до кінця 2010 року.
Окрім Індії, ще з десяток держав висловили бажання приєднатися. Зокрема: Монголія, Пакистан, Лаос, Бангладеш, Коста-Рика, Колумбія, Еквадор. Також Гуам, за прикладом Гонконгу та Китаю намагається стати повноправним членом окремим від США.

## Принципи діяльності
- Рівноправне партнерство;
- Схильність до відкритого діалогу й досягнення консенсусу у обговоренні найважливіших проблем;
- Взаємовигода економічного співробітництва з урахуванням країн, що розвиваються.

## Організаційна структура
- Зустрічі на вищому рівні
- Міністерські зустрічі
- Зустрічі старших посадових осіб
- Група видатних діячів
- Тихоокеанський діловий форум
- Комітет торгівлі та інвестицій
- Бюджетно-адміністративний комітет
- Робочі групи
- Секретаріат
- Економічний комітет

## Саміти
Щорічні зустрічі на високому рівні лідерів держав АТЕС:
| Рік  | #  | Дата                        | Країна            | Місто                               |
| ---- | -- | --------------------------- | ----------------- | ----------------------------------- |
| 1989 | 1  | 6–7 листопада               | Австралія         | Канберра                            |
| 1990 | 2  | 29–31 липня                 | Сінгапур          | Сінгапур                            |
| 1991 | 3  | 12–14 листопада             | Південна Корея    | Сеул                                |
| 1992 | 4  | 10–11 вересня               | Таїланд           | Бангкок                             |
| 1993 | 5  | 19–20 листопада             | США               | Острів Блейк                        |
| 1994 | 6  | 15–16 листопада             | Індонезія         | Богор                               |
| 1995 | 7  | 18–19 листопада             | Японія            | Осака                               |
| 1996 | 8  | 24–25 листопада             | Філіппіни         | Маніла, Субік                       |
| 1997 | 9  | 24–25 листопада             | Канада            | Ванкувер                            |
| 1998 | 10 | 17–18 листопада             | Малайзія          | Куала-Лумпур                        |
| 1999 | 11 | 12–13 вересня               | Нова Зеландія     | Окленд                              |
| 2000 | 12 | 15–16 листопада             | Бруней            | Бандар Сері Бегаван                 |
| 2001 | 13 | 20–21 жовт                  | КНР               | Шанхай                              |
| 2002 | 14 | 26–27 жовт                  | Мексика           | Лос-Кабос                           |
| 2003 | 15 | 20–21 жовт                  | Таїланд           | Бангкок                             |
| 2004 | 16 | 20–21 листопада             | Чилі              | Сантьяго                            |
| 2005 | 17 | 18–19 листопада             | Південна Корея    | Пусан                               |
| 2006 | 18 | 18–19 листопада             | В'єтнам           | Ханой                               |
| 2007 | 19 | 8–9 вересня                 | Австралія         | Сідней                              |
| 2008 | 20 | 22–23 листопада             | Перу              | Ліма                                |
| 2009 | 21 | 14–15 листопада             | Сінгапур          | Сінгапур                            |
| 2010 | 22 | 13–14 листопада             | Японія            | Йокогама                            |
| 2011 | 23 | 12–13 листопада             | США               | Гонолулу                            |
| 2012 | 24 | 9–10 вересня                | Росія             | Владивосток                         |
| 2013 | 25 | 5–7 жовт                    | Індонезія         | Балі                                |
| 2014 | 26 | 10–11 листопада             | КНР               | Пекін                               |
| 2015 | 27 | 18–19 листопада             | Філіппіни         | Пасай                               |
| 2016 | 28 | 19–20 листопада             | Перу              | Ліма                                |
| 2017 | 29 | 10–11 листопада             | В'єтнам           | Дананг                              |
| 2018 | 30 | 17–18 листопада             | Папуа Нова Гвінея | Порт-Морсбі                         |
| 2019 | 31 | 16–17 листопада (скасовано) | Чилі              | Сантьяго                            |
| 2020 | 32 | 20 листопада                | Малайзія          | Куала-Лумпур (розміщено віртуально) |
| 2021 | 33 | 12 листопада                | Нова Зеландія     | Окленд (розміщено віртуально)       |
| 2022 | 34 | 18–19 листопада             | Таїланд           | Бангкок                             |
| 2023 | 35 | 15–17 листопада             | США               | Сан Франциско                       |
| 2024 | 36 | 10–16 листопада             | Перу              | Куско                               |
| 2025 | 37 | Буде оголошено              | Південна Корея    | Сеул                                |
| 2026 | 38 | Буде оголошено              | Бруней            | Бандар Сері Бегаван                 |

wikitext:
{{організація}}

'''Азійсько-Тихоокеанське економічне співробітництво''' ({{lang-en|The Asia-Pacific Economic Cooperation}}, скорочено '''АТЕС''', {{lang-en|APEC}}) — форум економік Тихоокеанського узбережжя. Заснований у [[1989]] році з метою сприяння тіснішій економічній співпраці та вільній торгівлі держав Азійсько-Тихоокеанського регіону. Аналог таких утворень як [[Європейський Союз]] та [[Північноамериканська зона вільної торгівлі|Північноамериканської зони вільної торгівлі]], що існують в інших регіонах світу. Наразі до кооперації входять 21 економіка. Частка держав-членів становить 40,5 % планетарного населення, 54,2 % [[ВВП]] та 43,7 % міжнародної торгівлі.<ref name="APEC">{{cite web| url=http://www.apec.org/apec/about_apec.html| title=стаття "Про АТЕК", на офіційному сайті організації| language=en| accessdate=2010-10-17| deadurl=yes| archiveurl=https://web.archive.org/web/20101119101455/http://www.apec.org/apec/about_apec.html| archivedate=2010-11-19}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101119101455/http://www.apec.org/apec/about_apec.html |date=2010-11-19 }}</ref>

Щорічно відбувається форум держав-членів на рівні глав урядів, місце зустрічі чергується поміж всіма державами. Специфічною особливістю є [[дрес-код]] — національні костюми держави господаря.

== Економіки-учасниці ==
До АТЕС входить 21 член, це більшість з-поміж держав, що омиваються [[Тихий океан|Тихим океаном]]. Організація є однією із небагатьох куди входить [[Республіка Китай|Тайвань]] (хоча й під кострубатою назвою [[Китайський Тайбей]]), при цьому за цілковитої згоди материкового [[КНР|Китаю]]. Та на догоду Піднебесній щодо членів використовується термін «''економіки-учасниці''» замість звичнішого «''держави-учасниці''».

{| border align="center" class="sortable"
|+
! |Економіка-член
! |рік<br/>вступу
|-----
| {{AUS}}
|1989
|-----
| {{BRN}}
|1989
|-----
| {{IDN}}
|1989
|-----
| {{CAN}}
|1989
|-----
| {{MYS}}
|1989
|-----
| {{NZL}}
|1989
|-----
| {{KOR}}
|1989
|-----
| {{SGP}}
|1989
|-----
| {{USA}}
|1989
|-----
| {{THA}}
|1989
|-----
| {{PHI}}
|1989
|-----
| {{JPN}}
|1989
|-----
| {{HKG}}, [[КНР]]
|1991
|-----
| {{CHN}}
|1991
|-----
| {{TPE}} ([[Республіка Китай|Тайвань]])
|1991
|-----
| {{MEX}}
|1993
|-----
| {{PNG}}
|1993
|-----
| {{CHI}}
|1994
|-----
| {{VNM}}
|1998
|-----
| {{PER}}
|1998
|-----
| {{RUS}}
|1998
|+
|}

Індія, попри те що не омивається [[Тихий океан|Тихим океаном]] також робила запит щодо членства в організації. Попервах її заявку підтримали [[Сполучені Штати Америки|США]], [[Японія]] та [[Австралія]]. Але з низки причин її не прийняли до організації, та було оголошено про [[мораторій]] на прийняття нових членів до кінця [[2010]] року.

Окрім Індії, ще з десяток держав висловили бажання приєднатися. Зокрема: [[Монголія]], [[Пакистан]], [[Лаос]], [[Бангладеш]], [[Коста-Рика]], [[Колумбія]], [[Еквадор]]. Також [[Гуам]], за прикладом [[Гонконг]]у та [[Китай|Китаю]] намагається стати повноправним членом окремим від [[Сполучені Штати Америки|США]].

== Принципи діяльності ==

* Рівноправне партнерство;
* Схильність до відкритого діалогу й досягнення консенсусу у обговоренні найважливіших проблем;
* Взаємовигода економічного співробітництва з урахуванням країн, що розвиваються.

== Організаційна структура ==
* Зустрічі на вищому рівні
* Міністерські зустрічі
* Зустрічі старших посадових осіб
* Група видатних діячів
* Тихоокеанський діловий форум
* Комітет торгівлі та інвестицій
* Бюджетно-адміністративний комітет
* Робочі групи
* Секретаріат
* Економічний комітет

== Саміти ==
Щорічні<ref>{{Cite web |url=http://www.apec.org/About-Us/About-APEC/History.aspx |title=APEC/History |accessdate=25 квітня 2021 |archive-date=12 листопада 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141112063328/http://www.apec.org/About-Us/About-APEC/History.aspx }}</ref> зустрічі на високому рівні лідерів держав АТЕС:

{| class="wikitable plainrowheaders sortable"
|-
! Рік !! # !! Дата !! Країна !! Місто
|-b
| 1989 || '''1'''|| 6–7 листопада || {{AUS}} || [[Канберра]]
|-
| 1990 || '''2'''|| 29–31 липня || {{SIN}} || [[Сінгапур]]
|-
| 1991 || '''3'''|| 12–14 листопада || {{KOR}} || [[Сеул]]
|-
| 1992 || '''4'''|| 10–11 вересня || {{THA}} || [[Бангкок]]
|-
| 1993 || '''5'''|| 19–20 листопада || {{USA}} || [[Острів Блейк]]
|-
| 1994 || '''6'''|| 15–16 листопада || {{INA}} || [[Богор]]
|-
| 1995 || '''7'''|| 18–19 листопада || {{JPN}} || [[Осака]]
|-
| 1996 || '''8'''|| 24–25 листопада || {{PHL}} || [[Маніла]], Субік
|-
| 1997 || '''9'''|| 24–25 листопада || {{CAN}} || [[Ванкувер]]
|-
| 1998 || '''10'''|| 17–18 листопада || {{MAS}} || [[Куала-Лумпур]]
|-
| 1999 || '''11'''|| 12–13 вересня || {{NZL}} || [[Окленд (Нова Зеландія)|Окленд]]
|-
| 2000 || '''12'''|| 15–16 листопада || {{BRN}} || [[Бандар-Сері-Бегаван|Бандар Сері Бегаван]]
|-
| 2001 || '''13'''|| 20–21 жовт || {{CHN}} || [[Шанхай]]
|-
| 2002 || '''14'''|| 26–27 жовт || {{MEX}} || Лос-Кабос
|-
| 2003 || '''15'''|| 20–21 жовт || {{THA}} || [[Бангкок]]
|-
| 2004 || '''16'''|| 20–21 листопада || {{CHL}} || [[Сантьяго]]
|-
| 2005 || '''17'''|| 18–19 листопада || {{KOR}} || [[Пусан]]
|-
| 2006 || '''18'''|| 18–19 листопада || {{VIE}} || [[Ханой]]
|-
| 2007 || '''19'''|| 8–9 вересня || {{AUS}} || [[Сідней]]
|-
| 2008 || '''20'''|| 22–23 листопада || {{PER}} || [[Ліма]]
|-
| 2009 || '''21'''|| 14–15 листопада || {{SIN}} || [[Сінгапур]]
|-
| 2010 || '''22'''|| 13–14 листопада || {{JPN}}|| [[Йокогама]]
|-
| 2011 || '''23'''|| 12–13 листопада || {{USA}} || [[Гонолулу]]
|-
| 2012 || '''24'''|| 9–10 вересня || {{RUS}} || [[Владивосток]]
|-
| 2013 || '''25'''|| 5–7 жовт || {{INA}} || [[Балі (острів)|Балі]]
|-
| 2014 || '''26'''|| 10–11 листопада || {{CHN}} || [[Пекін]]
|-
| 2015 || '''27'''|| 18–19 листопада || {{PHL}} || [[Pasay|Пасай]]
|-
| 2016 || '''28'''|| 19–20 листопада || {{PER}} || [[Ліма]]
|-
| 2017 || '''29'''|| 10–11 листопада || {{VIE}} || [[Дананг]]
|-
| 2018 || '''30'''|| 17–18 листопада || {{PNG}} || [[Порт-Морсбі]]
|-
| 2019 || '''31''' || 16–17 листопада (скасовано) || {{CHL}} ||[[Сантьяго]]
|-
| 2020 || '''32''' || 20 листопада || {{MAS}} || [[Куала-Лумпур]] (розміщено віртуально)<ref>{{cite news |title=Apec leaders' summit to be virtual |url=https://www.bangkokpost.com/world/1980031/apec-leaders-summit-to-be-virtual |access-date=5 квітня 2021 |agency=Kyodo News |via=The Bangkok Post |date=4 вересня 2020}}</ref>
|-
| 2021 || '''33'''|| 12 листопада || {{NZL}} || [[Окленд (Нова Зеландія)|Окленд]] (розміщено віртуально)<ref>{{cite web |title=New Zealand to host virtual APEC in 2021 |url=https://www.beehive.govt.nz/release/new-zealand-host-virtual-apec-2021 |website=The Beehive |language=en}}</ref>
|-
| 2022 || APEC Thailand 2022|'''34'''|| 18–19 листопада || {{THA}} || [[Бангкок]]
|-
| 2023 || APEC Amerika Syarikat 2023|'''35'''|| 15–17 листопада || {{USA}} || [[Сан-Франциско|Сан Франциско]]
|-
| 2024 || APEC Brunei 2024|'''36'''|| 10–16 листопада || {{PER}}|| [[Куско]]
|-
| 2025 ||APEC Korea Selatan 2023|''37''||''Буде оголошено''||{{KOR}}|| [[Сеул]]
|-
| 2026 || APEC Peru 2026|''38''|| ''Буде оголошено'' || {{BRN}}|| [[Бандар-Сері-Бегаван|Бандар Сері Бегаван]]
|}

== Див. також ==
* [[Рада Тихоокеанського економічного співробітництва]]
* [[Саміт АТЕС 2011]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=

}}

== Література ==
* ''А. М. Копистира''. Азійсько-тихоокеанське економічне співробітництво // [[Українська дипломатична енциклопедія]]: У 2-х т. / Редкол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К.: Знання України, 2004. — Т. 1. — 760 с. — ISBN 966-316-039-Х

==Посилання==
*[https://vue.gov.ua/Азійсько-Тихоокеанське_економічне_співробітництво Азійсько-Тихоокеанське економічне співробітництво] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180104140019/http://vue.gov.ua/Азійсько-Тихоокеанське_економічне_співробітництво |date=4 січня 2018 }} // [[ВУЕ]]
* [https://web.archive.org/web/20190302204824/http://ir.nusta.edu.ua/jspui/bitstream/doc/456/1/414_IR.pdf Азійсько-Тихоокеанське економічне співтовариство] // {{МитЕ|том=1}}

{{АТЕС}}

[[Категорія:Торгові блоки]]
[[Категорія:АТЕС| ]]
[[Категорія:Організації, засновані 1989]]
[[Категорія:Міжнародні економічні організації]]
[[Категорія:Міжнародні політичні організації]]
[[Категорія:Азійські міжнародні організації]]
[[Категорія:Тихоокеанські міжнародні організації]]
[[Категорія:Американські міжнародні організації]]
[[Категорія:Північноамериканські організації]]
[[Категорія:Південноамериканські організації]]
[[Категорія:Азійсько-Тихоокеанський регіон]]
[[Категорія:Організації Сінгапуру]]

Абревіатура: APEC(англ.), 亞太經合會(кит.), 亚太经合组织(кит.), 亞太經合組織(кит.), 亞太經合組織(кит.), 亚太经合组织(кит.), 亚太经合组织(кит.), АТЭС(рос.), АЦЭС(біл.), АТЕС(укр.), เอเปค(тай.), АТИС(болг.), एपेक(гінді), ԱԽՏԽ(вірм.), APEK(ідо), APEK(есп.), АТЭС(тат.), ਏਪੀਈਸੀ(пенджаб.), CEAP(гал.), 亞太經合組織(кант.), 에이펙(кор.)

Гасло: open regionalism

Тип: міжурядова організація

Засновано: 6 листопада 1989

Країна: Сінгапур

Місце діяльності: Азіатсько-Тихоокеанський регіон

Членство: Австралія · Бруней · Канада · Індонезія · Японія · Південна Корея · Малайзія · Нова Зеландія · Філіппіни · Сінгапур · Таїланд · США · Тайвань · Гонконг · КНР · Мексика · ПНГ · Чилі · Перу · Росія · В'єтнам

Офіційні мови: англійська