text:
# Діонісій IV
Діонісій IV Серогланис Муселимис Комнін (грец. Διονύσιος Δ΄ Μουσελίμης;  ?, Константинополь — 23 вересня 1696, Тирговіште) — патріарх Константинопольський, обирався п'ять разів (1671–73, 1676–79, 1682–84, 1686–87 і 1693–94).
У січні 1672 року під головуванням Діонісія в Константинополі відбувся Собор. Його скликали через конфесійні суперечки між католиками і кальвіністами у Франції. Обидві сторони прагнули довести, що їх віровчення відповідає догмам православної церкви. Собор дав відповіді на питання, що обговорювалися в полеміці: питання богослов'я таїнств та інших аспектів церковного вчення (первородний гріх, виправдання благодаттю, необхідність єпископського сану та ін.).

## Право висвячення Київського митрополита
У період третього і четвертого патріаршества Діонісій був втягнутий у справу про перепідпорядкування Київської митрополії Константинопольського патріархату під церковну юрисдикцію Московському патріарху. За наполегливим проханням майбутнього Київського митрополита Гедеона Святополк-Четвертинського та гетьмана Івана Самойловича з Москви в Константинополь до попередника Діонісія патріарха Якова було відправлено посла-грека Захарія Іванова (Софір) з метою отримати грамоту про передачу Київської митрополії під владу Московського патріарха. Патріарх Яків відмовився дати згоду без дозволу османського візира. Московський уряд не став звертатися до візира і 8 листопада 1685 року архієпископ Луцький Гедеон був зведений Московським патріархом Іоакимом на Київську митрополичу кафедру. Тоді ж в Константинополь вирушили посли гетьмана В. Самойловича Іван Лисиця і дяк Микита Алєксєєв з грамотами від Московського патріарха Іоакима і царів Івана V і Петра I з проханням затвердити перехід Київської митрополії під юрисдикцію Москви і підтвердити поставлення митрополита Гедеона. Посли звернулися до знаходився в Адріанополі великому везиру, який, прагнучи зберегти хороші відносини з Москвою, що дав згоду на перехід Київської митрополії під владу Московського патріарха. Дізнавшись про це, Єрусалимський патріарх Досифей II неохоче погодився з цим рішенням і сприяв отриманню грамот у Діонісія, який приїхав в Адріанополь, щоб підтвердити своє чергове обрання патріархом у великого візира. 5 червня 1686 року Діонісій передав послам грамоти, адресовані царям, Московському патріарху, гетьману і Київському митрополиту, за яким він тимчасово давав право Московському патріарху висвячувати митрополита на Київську митрополію і підтверджував поставлення митрополита Гедеона. Посли вручили патріархові Діонісію 200 золотих і 120 соболів.

## Анафема
У 1687 році Константинопольський собор засудив патріарха Діонісія за передачу Київської митрополії Москві, оцінивши цей акт як симонію, тобто хабарництво, і позбавив Діонісія патріаршого престолу. Таким чином вчинок патріарха Діонісія Собор визнав незаконною дією.
В 1924 році Вселенський патріарх Григорій VII дав Польській православній церкві томос (документ) про автокефалію, посилаючись на те, що приєднання Київської митрополії до Московського патріархату було проведено не за церковними канонами. А в 1990 році Вселенський патріарх Димитрій в листі до Московського патріарха писав, що Константинопольська церква визнає Російську православну церкву в межах 1589 року. На таких самих підставах був даний томос про автокефалію Православної церкви України в 2019 році. Тобто Акт «передачі» Київської митрополії Діонісія Константинопольський патріархат не визнавав.

## Смерть
Похований у монастирі Ради-Воде.

wikiname: ukwiki

title: Діонісій IV

in_language: uk

wikitext:
{{помилки|дата=січень 2019}}
{{Особа}}
'''Діонісій IV Серогланис Муселимис Комнін''' ({{Lang-el|Διονύσιος Δ΄ Μουσελίμης}};  ?, [[Константинополь]] — [[23 вересня]] [[1696]], [[Тирговіште]]) — [[патріарх Константинопольський]], обирався п'ять разів (1671–73, 1676–79, 1682–84, 1686–87 і 1693–94).<ref name=":0">{{Cite web|title=ДИОНИСИЙ IV СЕРОГЛАНИС|url=http://www.pravenc.ru/text/178428.html|website=www.pravenc.ru|accessdate=2019-01-24|archive-date=28 січня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190128044002/http://www.pravenc.ru/text/178428.html}}</ref>

У січні 1672 року під головуванням Діонісія в Константинополі відбувся Собор. Його скликали через конфесійні суперечки між [[Католицька церква|католиками]] і [[Кальвіністська церква|кальвіністами]] у Франції. Обидві сторони прагнули довести, що їх віровчення відповідає догмам православної церкви. Собор дав відповіді на питання, що обговорювалися в полеміці: питання богослов'я таїнств та інших аспектів церковного вчення ([[Перворідний гріх|первородний гріх]], виправдання благодаттю, необхідність єпископського сану та ін.).<ref name=":0" />

== Право висвячення Київського митрополита ==
У період третього і четвертого патріаршества Діонісій був втягнутий у справу про [[Приєднання Київської митрополії до Московського патріархату|перепідпорядкування]] [[Київська митрополія (1620—1685)|Київської митрополії]] Константинопольського патріархату під церковну юрисдикцію [[Московський патріархат|Московському патріарху]]. За наполегливим проханням майбутнього Київського митрополита [[Гедеон (Святополк-Четвертинський)|Гедеона Святополк-Четвертинського]] та гетьмана [[Іван Самойлович|Івана Самойловича]] з Москви в Константинополь до попередника Діонісія патріарха [[Яків І Константинопольський|Якова]] було відправлено посла-грека Захарія Іванова (Софір) з метою отримати грамоту про передачу Київської митрополії під владу Московського патріарха. Патріарх Яків відмовився дати згоду без дозволу османського [[візир]]а. Московський уряд не став звертатися до візира і [[8 листопада]] [[1685]] року архієпископ Луцький [[Гедеон (Святополк-Четвертинський)|Гедеон]] був зведений Московським патріархом [[Іоаким (патріарх Московський)|Іоакимом]] на Київську митрополичу кафедру. Тоді ж в Константинополь вирушили посли гетьмана В. Самойловича [[Лисиця Іван Павлович|Іван Лисиця]] і дяк Микита Алєксєєв з грамотами від Московського патріарха Іоакима і царів [[Іван V Олексійович|Івана V]] і [[Петро I|Петра I]] з проханням затвердити перехід Київської митрополії під юрисдикцію Москви і підтвердити поставлення митрополита Гедеона. Посли звернулися до знаходився в Адріанополі [[Великий візир|великому везиру]], який, прагнучи зберегти хороші відносини з Москвою, що дав згоду на перехід Київської митрополії під владу Московського патріарха. Дізнавшись про це, Єрусалимський патріарх Досифей II неохоче погодився з цим рішенням і сприяв отриманню грамот у Діонісія, який приїхав в [[Едірне|Адріанополь]], щоб підтвердити своє чергове обрання патріархом у великого візира. 5 червня 1686 року Діонісій передав послам грамоти, адресовані царям, Московському патріарху, гетьману і Київському митрополиту, за яким він [[Приєднання Київської митрополії до Московського патріархату|тимчасово давав право]]  [[Патріарх Московський і всієї Русі|Московському патріарху]] висвячувати митрополита на [[Київська митрополія|Київську митрополію]] і підтверджував поставлення митрополита [[Гедеон (Святополк-Четвертинський)|Гедеона]]. Посли вручили патріархові Діонісію 200 золотих і 120 соболів.<ref name=":0" /><ref>Каптерев Н. Ф. Сношения Иерусалимского патриарха Досифея с русским правительством (1669-1707). М., 1891. С. 72-81; История РЦ. Т. 7. С. 536-540</ref><ref>Лотоцький О. Автокефалія: У 2 томах. - К.: Українська Православна Церква Київського Патріархату. - Репринт. - 1999. - Т.2. - 555 + зміст на 6 ст.</ref>

== Анафема ==
У 1687 році Константинопольський собор засудив патріарха Діонісія за передачу Київської митрополії Москві, оцінивши цей акт як [[Симонія|симонію]], тобто хабарництво, і позбавив Діонісія патріаршого престолу. Таким чином вчинок патріарха Діонісія Собор визнав незаконною дією.

В 1924 році Вселенський патріарх [[Григорій VII (патріарх Константинопольський)|Григорій VII]] дав [[Польська православна церква|Польській православній церкві]] томос (документ) про автокефалію, посилаючись на те, що приєднання Київської митрополії до Московського патріархату було проведено не за церковними канонами. А в 1990 році Вселенський патріарх [[Димитрій I|Димитрій]] в листі до Московського патріарха писав, що Константинопольська церква визнає [[Російська православна церква|Російську православну церкву]] в межах 1589 року. На таких самих підставах був даний [[томос про автокефалію Православної церкви України]] в 2019 році. Тобто Акт «передачі» Київської митрополії Діонісія Константинопольський патріархат не визнавав.

== Смерть ==
Похований у монастирі Ради-Воде.<ref name=":0" />

== Примітки ==
<references />

{{s-start}}
{{succession box|
before=[[Парфеній IV]]|
title=[[Список Константинопольських патріархів|Константинопольський патріарх]]|
years=1671–1673|
after=[[Герасим II Константинопольський|Герасим II]]}}
{{s-end}}
{{s-start}}
{{succession box|
before=[[Парфеній IV]]|
title=[[Список Константинопольських патріархів|Константинопольський патріарх]]|
years=1676–1679|
after=[[Афанасій IV Константинопольський|Афанасій IV]]}}
{{s-end}}
{{s-start}}
{{succession box|
before=[[Яків І Константинопольський|Яків І]]|
title=[[Список Константинопольських патріархів|Константинопольський патріарх]]|
years=1682–1684|
after=[[Парфеній IV]]}}
{{s-end}}
{{s-start}}
{{succession box|
before=[[Яків І Константинопольський|Яків І]]|
title=[[Список Константинопольських патріархів|Константинопольський патріарх]]|
years=1686–1687|
after=[[Яків І Константинопольський|Яків І]]}}
{{s-end}}
{{s-start}}
{{succession box|
before=[[Каллінік II Константинопольський|Каллінік II]]|
title=[[Список Константинопольських патріархів|Константинопольський патріарх]]|
years=1693–1693|
after=[[Каллінік II Константинопольський|Каллінік II]]}}
{{s-end}}
{{Константинопольські патріархи}}
{{Authority control}}

[[Категорія:Константинопольські патріархи]]
[[Категорія:Померли в Тирговіште]]
[[Категорія:Померли 1696]]
[[Категорія:Померли 23 вересня]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]

title: Діонісій IV

Народився: 1620-ті · Константинополь, Османська імперія

Помер: 23 вересня 1696 · Тирговіште, Румунія

Поховання: Radu Vodă Monasteryd

Діяльність: священнослужитель

Alma mater: Велика школа нації

Знання мов: новогрецька

Посада: Константинопольський патріархат і митрополит

Конфесія: православ'я


text:
# Етнос
Е́тнос (від дав.-гр. ἔθνος — «народ») — стійке соціальне угруповання людей, що виникло упродовж тривалого історичного розвитку на певній території, де люди мають власну біологічну складову (раса, спільне походження), мову, культуру, усвідомлення власної єдності та відмінності від інших етносів. Важливі умови формування етносу — спільність мови та території (батьківщини). Але й територіально роз'єднані групи одного етносу можуть тривалий час зберігати свою національну самобутність, яка виражається у звичаях, народному мистецтві, релігії, нормах поведінки, обрядах, специфічних нормах господарського життя тощо. Етнічна самосвідомість завжди поєднується з прагненням етносу до власної соціально-територіальної організації, творення держав. У той самий час, етнічні процеси природно тісно пов'язані з соціально-економічними. Етнос — поняття широке; воно охоплює різні рівні самоорганізації популяцій людей, як-от нації, народності, групи споріднених племен, окремі племена. У сучасному світі нараховують від 3 до 5 тис. різних етносів (на їхнє число значною мірою впливають процеси етнічної консолідації, дивергенції, окультурації та асиміляції.

## Історичний розвиток поняття
Поняття «мова», «плем'я», «народ» (дав.-гр. ἐθνικός; лат. gentes) відноситься до досить давніх понять, створених людством у процесі свого розвитку. В найдавніших письмових документах різних народів, які дійшли до нашого часу — релігійних, історичних і юридичних текстах згадуються різні держави і племена та стосунки між ними. Досить згадати Римську імперію, де, окрім римського права, для іноземців існувало так зване «право народів» (jus gentium), аналог сучасного міжнародного права, яке регулювало відносини з представниками племен, які не входили до складу Римської держави. Саме в античні часи з'являється поняття «язичник» — людина, яка вірить у богів свого племені, на відміну від людей, які вірять у Всевишнього Бога, єдиного для всіх людей, незалежно від племені. Це поняття потім отримало подальший розвиток у християнські часи Середньовіччя. Вживання поняття «етнос» у Західній Європі зменшується після появи християнських держав і пов'язаного з ними поняття «націй» (nationes).
У сучасному науковому розумінні термін вперше був використаний американськими вченими-євгенологами[джерело?]. Згодом закріплений в етнічній антропології, замінивши колоніальну термінологію загальнобщинності. Грецьке ἐθνικός «племінний; народний; язичницький» є похідним від дав.-гр. ἔθνος — «громада; плем'я, народ», етимологічно «група своїх людей».
Нині термін «етнос» став науковим поняттям, котрий не є еквівалентом «демосу» (народу) у значенні специфічної міжпоколінної історико-культурної і природної, усвідомленої людьми спільноти. Частина публіцистів поняття «етнос» вживає як науковий термін для означення всіх історичних типів етнічних спільнот від племен до сучасних націй.
У найширшому розумінні, поняття «етнос» означає весь еволюційний ланцюжок виникнення і становлення етносу. Якнайповніше еволюційний ланцюжок можна зобразити так:
рід → плем'я → союз племен → народність → народ → нація.
Усі ці стадії є історичними типами етнічних спільнот, своєрідні стадії етносу. Нація — результат еволюційного процесу етносу, вінець його еволюції, його закінчене соціо-культурне оформлення у формі свідомого населення окремої держави.
Поняття етносу як категорії, що узагальнює ознаки етнічних спільнот на всіх етапах історії людства, розроблялося переважно в російській, радянській і пострадянській етнографії. У російській етнології термін «етнос» уживається майже в усіх випадках, коли мова йде про народ і націю.

## Етнографічна ієрархія
Розрізняють етнічні (національні) та етнографічні групи (наприклад, в українців — бойки, лемки, гуцули, поліщуки).
Поряд з етносами виділяють над- та субкатегорії:
- метаетноси (метаетнічні спільності) — групи народів, що мають спільні риси культури і спільну самосвідомість;
- субетноси (субетнічні групи) — окремі частини народу, яка виникає внаслідок територіального й культурного відокремлення[3].

### Етнічна група
Етнічна група (мовно-етнічна група) — територіальна частина певного етносу, якій притаманні особливості в культурі, побуті, мові (наявність діалекту, говору, говірки), а також особлива самосвідомість і, звичайно, самоназва.
Термін «етнічна група» часто вживається як синонім термінів «етнічність» та «етнічна ідентичність», «нація», «національна група», «етнічна» та «національна меншина» тощо. Втім, значна частина західних вчених взагалі не вважає за потрібне займатись питаннями визначень. У міжнародному праві терміни «етнічність», «етноси», «етнічна група» та деякі близькі їм — відсутні, замість них вживаються терміни «нація», «народ» та «національна меншина». На думку деяких українських науковців, без таких визначень не завжди зрозуміло, про що конкретно йдеться, тим більш, що за кожним із цих термінів стоять далеко не однакові феномени. Проблема визначення поняття «етнічна група» ускладнюються тим, що колишні радянські вчені зловживали соціологічними категоріями, а західні — психологічними.
За твердженням західних вчених, характерною рисою етнонаціональних груп є те, що, по-перше, у країнах свого проживання, вони, як правило, не мають власної національної державності, а по-друге, «вони мають свою історію (англ. history), але не мають власної історичності (англ. historicity), тобто виявляють себе у сфері культури і не є активними історичними суб'єктами».

### Етнографічна група
Етнографічна група — невелика частина певного етносу, яка територіально відійшла від нього в результаті міграції, але зберегла попередню етнічну свідомість, мову, особливості культури й побуту (наприклад, українці в Казахстані, Канаді тощо).

## Етногенез
Основні умови виникнення етносу, територія і мова, згодом є його основними ознаками. Додатковими умовами складання етнічної спільності можуть служити спільність релігії, близькість компонентів етносу в расовому відношенні або наявність значних метисних (перехідних) груп. При цьому етнос може формуватися і з різномовних елементів, складатися і закріплюватися на різних територіях в процесі міграцій. В умовах ранніх далеких міграцій Homo sapiens з Африки і сучасної глобалізації все більшого значення набувають етноси як культурно-мовні спільноти, що вільно переміщаються по всій території планети.
У ході етногенезу, під впливом особливостей господарської діяльності в певних природних умовах і через інші причини, формуються специфічні для даного етносу риси матеріальної і духовної культури, побуту, групових психологічних характеристик. У членів етносу з'являється загальна самосвідомість, чільне місце в якій посідає уявлення про спільність їх походження. Зовнішнім проявом цієї самосвідомості є наявність спільної самоназви  — етноніма. Сформована етнічна спільність виступає як єдиний соціальний організм, що самовідтворюється шляхом переважно етнічно однорідних шлюбів і передачі новому поколінню мови, культури, традицій, етнічної орієнтації.

### Напрямки еволюції етносів
Об'єднання і злиття етносів є природним еволюційним процесом історичного розвитку, коли одні народи внаслідок кращої організації, згуртування, технологічного, економічного та соціального устрою розвиваються, а інші, менш успішні, занепадають і сходять з історичної арени. В усіх колишніх імперіях в галузі національної політики акцент робився на процеси зближення та уніфікації різних етносів, етнічного злиття усіх підкорених народів у єдину націю.
Навпаки, російський етнолог та історик Л. М. Гумільов розглядав етнос не як соціальну, проте як природну категорію, а утворення і згасання етносів пов'язував з явищем пасіонарності — руху біохімічної енергії живої речовини. Тому він відстоював ідеї неможливості зближення та злиття націй, бо різні екологічні ніші об'єктивно визначають виникнення різних етносів. Саме у мозаїчності культурно-етнічної структури людства його внутрішня системна стійкість до негативних зовнішніх чинників і процесів деградації та загального занепаду людства.

## Дослідження
Етнологія — гуманітарна наука, що вивчає загальні закони існування і розвитку етносів.
Етнографія — гуманітарна наука, що описує етноси, їхні особливості. Термін є запозиченням із західноєвропейських мов; нім. Ethnographie, фр. ethnographie утворено з основи грец. ἔθνος «плем'я, народ» і компонента -γράφια, вживаного тільки в складних іменниках і пов'язаного з грецьким γράφω «пишу».
При всіх розходженнях концепції етносу мають низку спільних недоліків. Опора на поняття, обсяг яких сам собою є предметом дискусії (мова, культура, територія), робить побудову теорії і самого визначення етносу вкрай ускладненим. Поняття етносу відбиває повною мірою лише властивості етнічних спільнот індустріальної епохи — націй. Стосовно донаціональних стадій розвитку, з характерними для них культурно-лінгвістичною варіативністю і позаетнічними формами самосвідомості, поняття етносу виявилося непродуктивним (наприклад, категорія «народність»).
У західній соціально-культурній антропології поняття етносу уживається порівняно рідко, а питання побудови його теорії не вважається актуальним. Уживанішим є поняття «етнічність», що відбиває приналежність до певної нації або етнічної групи. Дотепер зберігає свою значимість дане Максом Вебером визначення етнічної групи: це така група, члени якої «мають суб'єктивну віру в своє спільне походження через схожість фізичного вигляду або звичаїв, або того й другого разом, або ж через спільну пам'ять про колонізацію і міграцію». Важливу роль у створенні теоретичної основи для вивчення етнічності відіграли роботи норвезького вченого Ф. Барта з проблеми співвідношення етнічних і соціальних границь. Барт звернув увагу, що характеристики, використовувані для визначення етнічних груп, не можуть зводитися до суми культурного матеріалу, що міститься в межах етнічних кордонів. Етнічні групи (або етноси) визначаються насамперед за тим характеристиками, що самі члени групи вважають для себе значимими і які лежать в основі самосвідомості.

### Методологічні підходи
Різноманітні підходи до розуміння етнічного походження були використані різними вченими, які намагалися зрозуміти природу етнічної приналежності як важливого фактора в житті людини і суспільства. Прикладами таких підходів є: примордіалізм, есенціалізм, конструктивізм, модернізм і інструменталізм.

#### Примордіалізм
Прихильники примордіалізму відстоюють ідею про те, що етнос і нація існували з давніх-давен. Суть цієї теорії викладена у працях англійського етнолога Ентоні Сміта, американця Гуннара Нільсена, радянських учених Юлія Бромлея та Льва Гумільова. У межах примордіалістського підходу виділяють два головних напрямки: еволюційно-історичний та соціобіологічний.
Основи еволюційно-історичного підходу в теорії етносу були закладені в 1920-х роках російським емігрантом С. М. Широкогоровим. Він розглядав етнос як основну форму існування локальних груп людства, а основними ознаками його вважав «єдність походження, звичаїв, мови й укладу життя». У 1960-1980-ті концепція Широкогорова була розвинута радянськими етнографами. Найпослідовнішою стала дуалістична теорія Ю. В. Бромлея, в якій значне місце займала деталізована класифікація етнічних процесів — змін етносу, проінтерпретована щодо різних епох прогресу людства. Бромлей пропонував розрізняти:
- Етнікоси (етнос у вузькому значенні слова) як сукупності людей, об'єднаних спільною мовою, культурою і самосвідомістю.
- Етносоціальні організми (етнос у широкому значенні слова) як етнос, сполучені з територіально-політичними спільнотами. Які являють собою самостійні макроодиниці суспільного розвитку. У залежності від приналежності до певної суспільно-економічної формації етносоціальні організми виступають у формі племені, народності (рабовласницької або феодальної), нації (буржуазної або соціалістичної).

У роботах представників іншого теоретичного напряму С. О. Арутюнова і М. М. Чебоксарова етнос розглянутий у контексті теорії комунікації. Етноси представлялися як ареали підвищеної щільності інформації. Особлива увага була звернута на міжпоколінну трансляцію інформації, що забезпечує наступність і стабільність етнічної системи в часі. Стадіальні типи етнічних спільнот — племена, народності і нації розглядалися як три різних типи інформаційної щільності. Концепція Арутюнова і Чебоксарова стала найпродуктивнішим в інструментальному і прикладному відношенні варіантом теорії етносу.
Послідовно немарксистський соціобіологічний підхід до феномену етносу відрізняє роботи Гумільова. У них етноси представлені як елементи етносфери — особливої біосоціальної реальності, що розвивається за своїми унікальними законами. Етнос, за Гумільовим, може перебувати в «персистентному» (циклічному) і «динамічному» стані. Перехід в останній обумовлений свого роду мутаціями — пасіонарними поштовхами. За Гумільовим, етнос народжується, проходить ряд стадій розвитку, і, подібно живому організмові, помирає. Завдяки відвертому нонконформізмові концепція Гумільова набула надзвичайну популярність, особливо за межами професійної аудиторії.
Прихильниками такого підходу є більшість українських вчених[джерело?] (історик Ярослав Дашкевич). Вони розглядають етнос як своєрідний історико-біологічний феномен, що ґрунтується на неусвідомленій, «природній», афективній прив'язаності людей до свого народу, а виникнення нації пов'язують із певним етапом у розвитку етносу.

#### Есенціалізм
Есенціалістичний примордіалізм може розглядатись як самостійний методологічний підхід. Він стверджує, що етнічна приналежність є апріорним фактом людського існування. Ця теорія розглядає етнічні групи як природне угрупування, а не тільки як історичне. Вона також розглядає проблеми, пов'язаних з наслідками змішаних шлюбів, міграцій та колонізацій у сучасному світі.

#### Конструктивізм
Конструктивізм представляє етнос як конструкт, який створюється за допомогою інтелектуального впливу окремих особистостей (культурних і владних еліт). Аргументація конструктивістів заснована на широкому спектрі фактів штучного створення і впровадження етнічних традицій. Одним із найвідоміших представників конструктивістського підходу до розуміння етносу і нації є англійський науковець Ернст Ґелнер. Бенедикт Андерсон висловив ідею, що етноси являють собою символічні ресурси, що дозволяють спільноті існувати, в той час як «члени навіть найменшої нації ніколи не знатимуть більшості своїх побратимів по нації, не матимуть змоги зустрічатися з ними або навіть чути про них, проте в той час як в умах кожного з них живе образ їхньої спільності».

#### Модернізм
Модерністичний напрям підтримує ідею виникнення поняття «етнос» з появою національних держав, починаючи з раннього сучасного періоду. Прихильники цієї теорії, такі як Ерік Гобсбаум, стверджують, що етнічна приналежність і уявлення про національну гордість, такі як націоналізм, є чисто сучасні винаходи, що з'явилися тільки в сучасний період світової історії. Вони вважають, що до цього етнічна однорідність не вважалося ідеальним і необхідним фактором в створенні великих соціальних груп.

#### Інструменталізм
В інструменталізмі етнічність визнається інструментом, за допомогою якого люди досягають тих чи інших цілей. Етнічна ідентичність, як вважають інструменталісти, — це ситуативна роль, її свідомий вибір, який робить людина або група осіб для досягнення політичної влади або цілей економічного характеру. Основними представниками цієї теорії є Д. Белл, Г. Вулпе, Н. Глейзер, Д. Мойніхен. У західній етнологічної літературі інструменталізм часто називають «ситуаціонізмом», оскільки прихильники цієї концепції розглядають етнічність як продукт впливу соціальної ситуації. У межах інструменталістського підходу виділяють два головних напрямки: елітарний та економічний.

## Етнічна картина світу

### Європа
Близько половини європейських держав належать до моноетнічних, де близько 90 % усього населення складає основна національність. Більшість сучасних етносів Європи сформувалися як нації до середини ХІХ століття. За підрахунками 87 різних народів (770 млн осіб) утворюють етнічну картину континенту, 33 народи з яких мають власну державу і є національною більшістю в ній. 105 млн європейців (14 % наявного населення) репрезентують національні меншини у власних державах. Ряд європейських країн, Франція, Швейцарія, не збирають статистичної інформації про етнічну приналежність власного населення.
На континенті живуть переважно представники індоєвропейської сім'ї, при цьому в центральній частині і на півночі живуть німецькі; на півдні і заході — романські, відособлено від основного ареалу на сході проживають румуни і молдовани; на сході і частково півдні — слов'янські; на півночі фіно-угорські народи, з обособленим ареалом (угорці) в центральній частині. Представники тюркської групи алтайської сім'ї (турки) зосереджені в європейській частині Туреччини і в деяких інших країнах південного сходу. У північній частині Піренейського півострова (Іспанія) та частково у сусідніх регіонах Франції проживають баски, нащадки прадавнього населення Європи, що розмовляють власною ізольованою мовою. У Росії проживає понад 185 етнічних груп, що становлять 20 % населення країни, більшість з яких живуть в азійській частині. Найчисельніший народ в Росії після росіян — татари (3,8 % наявного населення). Особливе місце в етнічному складі регіону займають німецькі євреї та роми, кочівний народ індоарійської групи індоєвропейської сім'ї.
- Лінгвістична карта Європи
- Німці
- Слов’яни
- Баски
- Роми

### Азія
Етнічну картину Азії утворює приблизно 1000 народів, що говорять мовами різних мовних сімей, знаходяться на різних стадіях етнічного розвитку, істотно різняться чисельністю, найбільших етносів, чисельністю понад 100 млн осіб, до окремих щезаючих народів. Народи континенту пристосувались до різноманітних кліматичних зон, від полярних до тропічних, природних умов, гір, пустель, лук та лісів. Більшість азійських держав — багатонаціональні. За національним складом країни континенту поділяються на:
- моноетнічні — основний етнос складає більше 95 % населення держави (Японія, Корея, Бангладеш, більшість арабських країн);
- країни, де основний етнос складає 70-95 % (В'єтнам, Камбоджа, Сирія, Туреччина);
- країни, де основний етнос складає близько 50 % (Афганістан, Іран, Лаос, Пакистан, Малайзія);
- багатонаціональні країни, без значного чисельного переважання якогось одного етносу над іншими (Індія, Індонезія, Філіппіни).

Південно-Західна Азія є досить строкатою етнічною територією, своєрідний міст між народами Європи, Азії та Африки, через який в давнину людство розпочало своє розселення з африканського континенту. Тут, на Близькому Сході, простежуються 3 історичні етнічні нашарування: древні іранські й романські народи, вірмени; древньофракійські племена; тюркські народи. На півночі, в Росії, проживає понад 185 етнічних груп, що становлять 20 % населення країни, більшість з яких живуть в азійській частині — корінні народи Сибіру. У Південній Азії проживають одні з найчисельніших етносів світу індоарійської групи індоєвропейської сім'ї (гінді, бенгальці, маратхі) та дравідійської сім'ї (таміли, телугу). Південно-Східна Азія представлена етносами паратайської, австроазійської, австронезійскої сім'ями. Етноси Східної Азії відносяться до сино-тибетської та алтайської сім'ї.

### Африка
На континенті налічується більше 6 тис. різноманітних етнічних груп від великих націй з чисельність понад 100 млн, до невеличких груп, більше схожих на плем'я (кілька сотень або десятків чоловік). В Африці співіснують як осілі землеробські етноси, так і племена мисливців-збирачів, що зберігають найархаїчні форми соціальних відносин. Багато народів знаходяться на різних щаблях культурного розвитку, на різних стадіях розвитку етнічних спільнот, особливо в тропічній частині. Етносоціальні процеси останніх десятиліть стимулювали там бурхливий процес формування етнічної свідомості, консолідації та інтеграції, зміцнення самосвідомості).
За лінгвістичними ознаками усі вони групуються в семіто-хамітську (північ), індоєвропейську (південь і спорадично в інших частинах), койсанську (південь), нігеро-кордофанську (захід, центр і південь), австронезійську (Мадагаскар) й ніло-сахарську мовні сім'ї (Східний Судан). Найбільші етнічні групи:
- Північна Африка — єгиптяни (91 млн осіб), копти (15 млн осіб), бербери (30 млн осіб).
- Західна Африка — йоруба (40 млн осіб), хауса (35 млн осіб), ігбо (32 млн осіб), манді (30 млн осіб), акан (20 млн осіб), фульбе (20 млн осіб).
- Центральна Африка — люби (15 млн осіб), монго (15 млн осіб), канури (10 млн осіб).
- Східна Африка — оромо (30 млн осіб), амхара (25 млн осіб), сомалі (16-19 млн осіб), тигре (10 млн осіб), афар (5 млн осіб).
- Південна Африка — зулу (10 млн осіб), сото (6,5 млн осіб).

### Америка
Етнічна карта Америки відносно молода за віком і сформована за рахунок міграцій, що відбувались від початку Доби великих географічних відкриттів (XVI-XIX століття). За винятком індіанських народів, які представлені 7 мовними сім'ями, жоден етнос на американських континентах не є автохтонним. Етнічний склад регіону дуже змішаний і представлений майже всіма сім'ями народів світу. Більшість країн нині багатонаціональні, в структурі населення яких виділяються чотири типові групи: основний етнос, дуже нечисленні корінні народи, перехідні народи різних форм расової та етнічної метисації, національні меншини. Лише два етноси, американці та бразильці, мають чисельністю більшу за 100 млн осіб, у майбутньому цей поріг переступлять також мексиканці.

### Антарктида
Антарктида залишається останнім континентом без постійного населення. Причини цього: віддаленість від головних центрів розселення людства; суворі кліматичні умови; покровний льодовик; міжнародні домовленості (Антарктичний договір).

### Українською
- Етнос [Архівовано 27 серпня 2019 у Wayback Machine.] //  // Словник української мови : у 20 т. / НАН України, Український мовно-інформаційний фонд. — К. : Наукова думка, 2010—2022..
- Етнос // Етнічність: енциклопедичний довідник / В. Б. Євтух; Нац. пед. ун-т імені М. П. Драгоманова, Центр етноглобалістики. — К.: Фенікс, 2012. — С. 127—134.
- Етнос // Філософський енциклопедичний словник / В. І. Шинкарук (гол. редкол.) та ін ; Інститут філософії імені Григорія Сковороди НАН України. — Київ : Абрис, 2002. — 742 с. — 1000 екз. — ББК 87я2. — ISBN 966-531-128-X.
- Валерій Капелюшний. Етнос // Історія в термінах і поняттях. Довідник / Київський національний університет імені Тараса Шевченка. Історічний факультет. — Шидловський П. С., Синиця Є. В., Гладких М. І., Самойленко Л. Г. та ін. / За заг. ред. д-ра іст. наук, проф. Т. В. Орлової. — Київ, 2014. — С. 312—313. — ISBN 978-966-2911-60-2
- Бацевич Ф. С. Етнос // Словник термінів міжкультурної комунікації. — К. : Довіра, 2007. — 205 с. — ISBN 978-966-507-211-9.
- Розділ 2. Етнос та етнонаціональна група §4. Етнічна група // Вступ до етнополітології : науково-навчальний посібник. — К., 1999. — 300 с.
- Євтух В. Етносу теорії // Політична енциклопедія / Редкол. : Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К. : Парламентське видавництво, 2011. — 248 с. — ISBN 978-966-611-818-2.
- Економічна і соціальна географія країн світу. Навчальний посібник / За ред. Кузика С. П. — Л. : Світ, 2002. — 672 с. — ISBN 966-603-178-7.
- В.Т.Куєвда, В.М.Лєтцев, В. Ф Литовський, А.М.Маслюк, Ю.Т.Рождєственський, В.В.Турбан, М.-Л.А.Чепа, В.В.Шусть. Історико-психологічна реконструкція психологічної думки в етнокультурному просторі України : монографія. — Кіровоград, 2012. — 258 с. — ISBN 978-966-189-135-6.
- Танчин І. З. Методологічні підходи до вивчення етнічних спільнот // Соціологія: Навч. посіб. для студентів ВНЗ, аспірантів, викладачів. — 3-тє вид., перероб. і доп. — К., 2008. — 351 с. — ISBN 978-966-346-479-4.
- Кармазіна, Марія (2015). Між історією і політикою / М.С. Кармазіна. – К.: ІПіЕНД ім. І. Ф. Кураса НАН України, 2015. – 560. ISBN 978-966-02-7606-2.

### Англійською
- (англ.) Benedict Anderson. Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism. — The Third Edition. — London - New York : Verso, 2006. — ISBN 978-1-84467-484-8.
- (нім.) Christoph Pan, Beate Sibylle Pfeil. Minderheitenrechte in Europa. Handbuch der europäischen Volksgruppen. — 2002.
- (англ.) Gellner, Ernest. Nations and Nationalism. — Oxford : Blackwell, 1983.
- (англ.) Gellner, Ernest. Nationalism. — London : Weidenfeld & Nicolson, 1997.
- (англ.) Smith, Anthony D. Myths and memories of the Nation. — Oxford : Oxford University Press, 1999.

### Російською
- (рос.) Барбаришин, Максим. Современные социологические подходы в изучении этничности // Социально-гуманитарные знания. — 2005. — № 4. — С. 167-181.
- (рос.) Бромлей Ю. В. Очерки теории этноса. — М., 1983.
- (рос.) Зеленин Д. К. Восточнославянская этнография. — М., 1991.
- (рос.) Лурье С. В. Историческая этнология : Учебное пособие для вузов. — М., 1998.
- (рос.) Хрисанфонова Е. Н., Перевозчиков И. В. Антропология. — М., 1991.
- (рос.) Чебоксаров Н. Н., Чебоксарова И. А. Народы, расы, культуры. — М., 1971.

title: Етнос

wikitext:
{{Антропологія}}

'''Е́тнос''' (від {{lang-grc|ἔθνος}} — «[[народ]]») — стійке [[Соціум|соціальне угруповання]] [[Людина|людей]], що виникло упродовж тривалого [[Історія|історичного розвитку]] на певній [[Територія|території]], де люди мають власну [[Фізична антропологія|біологічну складову]] (раса, спільне походження){{sfn|Кармазіна|2015|с=79}}, [[мова|мову]], [[Культура|культуру]], усвідомлення власної єдності та відмінності від інших етносів<ref name="УРЕ"/><ref name="ЮЕ"/><ref name="ЕСУМ1"/>. Важливі умови формування етносу — спільність мови та території ([[батьківщина|батьківщини]]){{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}. Але й територіально роз'єднані групи одного етносу можуть тривалий час зберігати свою національну самобутність, яка виражається у [[Звичай|звичаях]], [[Народне мистецтво|народному мистецтві]], [[релігія|релігії]], нормах поведінки, [[обряд]]ах, специфічних нормах господарського життя тощо{{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}. [[Національна свідомість|Етнічна самосвідомість]] завжди поєднується з прагненням етносу до власної соціально-територіальної організації, творення [[Держава|держав]]<ref name="ЮЕ"/>. У той самий час, етнічні процеси природно тісно пов'язані з соціально-економічними{{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}. Етнос — поняття широке; воно охоплює різні рівні [[Самоорганізація|самоорганізації]] популяцій людей, як-от [[нація|нації]], [[Народність|народності]], [[Племінний союз|групи споріднених племен]], окремі [[Плем'я|племена]]. У сучасному світі нараховують від 3 до 5 тис. різних етносів (на їхнє число значною мірою впливають процеси етнічної консолідації, дивергенції, окультурації та [[Асиміляція (культурна)|асиміляції]]<ref name="ЮЕ"/>.

== Історичний розвиток поняття ==
Поняття «мова», «плем'я», «народ» ({{lang-grc|ἐθνικός}}; {{lang-la|gentes}}) відноситься до досить давніх понять, створених людством у процесі свого розвитку. В найдавніших письмових документах різних народів, які дійшли до нашого часу — релігійних, історичних і юридичних текстах згадуються різні держави і племена та стосунки між ними. Досить згадати [[Римська Імперія епохи Костянтина Великого|Римську імперію]], де, окрім [[Римське право|римського права]], для іноземців існувало так зване «[[jus gentium|право народів]]» (''jus gentium''), аналог сучасного [[Міжнародне право|міжнародного права]], яке регулювало відносини з представниками племен, які не входили до складу Римської держави. Саме в античні часи з'являється поняття «[[Язичництво|язичник]]» — людина, яка вірить у богів свого племені, на відміну від людей, які вірять у [[Всевишній|Всевишнього Бога]], єдиного для всіх людей, незалежно від племені. Це поняття потім отримало подальший розвиток у [[Християнство|християнські]] часи [[Середньовіччя]]. Вживання поняття «етнос» у [[Західна Європа|Західній Європі]] зменшується після появи християнських держав і пов'язаного з ними поняття «націй» (''nationes'').

У сучасному науковому розумінні термін вперше був використаний американськими вченими-[[Євгеніка|євгенологами]]{{джерело?}}. Згодом закріплений в [[Етнічна антропологія|етнічній антропології]], замінивши колоніальну термінологію загальнобщинності. Грецьке ἐθνικός «племінний; народний; язичницький» є похідним від {{lang-grc|ἔθνος}} — «громада; плем'я, народ», [[Етимологія|етимологічно]] «група своїх людей».

Нині термін «етнос» став науковим поняттям, котрий не є еквівалентом «демосу» (народу) у значенні специфічної міжпоколінної історико-культурної і природної, усвідомленої людьми спільноти. Частина [[Публіцистика|публіцистів]] поняття «етнос» вживає як науковий термін для означення всіх історичних типів [[Етнічна спільність|етнічних спільнот]] від племен до сучасних націй{{sfn|Куєвда В. Т.|2012}}.

У найширшому розумінні, поняття «етнос» означає весь еволюційний ланцюжок виникнення і становлення [[етнос]]у. Якнайповніше еволюційний ланцюжок можна зобразити так:

[[рід]] → [[плем'я]] → [[союз племен]] → [[народність]] → [[народ]] → [[нація]].

Усі ці стадії є історичними типами [[Етнічна спільність|етнічних спільнот]], своєрідні стадії етносу. Нація — результат еволюційного процесу етносу, вінець його еволюції, його закінчене соціо-культурне оформлення у формі свідомого населення окремої держави.

Поняття етносу як категорії, що узагальнює ознаки [[етнічна спільність|етнічних спільнот]] на всіх етапах історії людства, розроблялося переважно в [[Росія|російській]], [[СРСР|радянській]] і пострадянській [[етнографія|етнографії]]. У російській [[етнологія|етнології]] термін «етнос» уживається майже в усіх випадках, коли мова йде про народ і націю.

== Етнографічна ієрархія ==
Розрізняють етнічні (національні) та етнографічні групи (наприклад, в [[українці]]в — [[бойки]], [[лемки]], [[гуцули]], [[поліщуки]])<ref name="ЮЕ"/>.

Поряд з етносами виділяють над- та субкатегорії:
* [[метаетнос]]и (метаетнічні спільності) — групи народів, що мають спільні риси культури і спільну самосвідомість;
* [[субетнос]]и (субетнічні групи) — окремі частини народу, яка виникає внаслідок територіального й культурного відокремлення<ref name="ЮЕ"/>.

=== Етнічна група ===
'''[[Етнічна група]]''' (мовно-етнічна група) — територіальна частина певного етносу, якій притаманні особливості в культурі, побуті, мові (наявність [[діалект]]у, говору, говірки), а також особлива самосвідомість і, звичайно, самоназва.

Термін «етнічна група» часто вживається як синонім термінів «етнічність» та «етнічна ідентичність», «нація», «національна група», «етнічна» та «національна меншина» тощо. Втім, значна частина західних вчених взагалі не вважає за потрібне займатись питаннями визначень{{sfn|Картунов О. В.|1999}}. У міжнародному праві терміни «етнічність», «етноси», «етнічна група» та деякі близькі їм — відсутні, замість них вживаються терміни «нація», «народ» та «національна меншина»{{sfn|Картунов О. В.|1999}}. На думку деяких українських науковців, без таких визначень не завжди зрозуміло, про що конкретно йдеться, тим більш, що за кожним із цих термінів стоять далеко не однакові феномени{{sfn|Картунов О. В.|1999}}. Проблема визначення поняття «етнічна група» ускладнюються тим, що колишні радянські вчені зловживали соціологічними категоріями, а західні — психологічними{{sfn|Картунов О. В.|1999}}.

За твердженням західних вчених, характерною рисою етнонаціональних груп є те, що, по-перше, у країнах свого проживання, вони, як правило, не мають власної національної державності, а по-друге, «вони мають свою історію ({{lang-en|history}}), але не мають власної історичності ({{lang-en|historicity}}), тобто виявляють себе у сфері культури і не є активними історичними суб'єктами»{{sfn|Картунов О. В.|1999}}.

=== Етнографічна група ===
'''[[Етнографічна група]]''' — невелика частина певного етносу, яка територіально відійшла від нього в результаті міграції, але зберегла попередню етнічну свідомість, мову, особливості культури й побуту (наприклад, [[Українці Казахстану|українці в Казахстані]], [[Українці Канади|Канаді]] тощо){{sfn|Бацевич Ф. С.|2007}}.

== Етногенез ==
{{main|Етногенез}}
Основні умови виникнення етносу, територія і мова, згодом є його основними ознаками. Додатковими умовами складання етнічної спільності можуть служити спільність релігії, близькість компонентів етносу в расовому відношенні або наявність значних метисних (перехідних) груп. При цьому етнос може формуватися і з різномовних елементів, складатися і закріплюватися на різних територіях в процесі [[Міграція населення|міграцій]]. В умовах ранніх далеких міграцій ''[[Homo sapiens]]'' з [[Африка|Африки]] і сучасної [[глобалізація|глобалізації]] все більшого значення набувають етноси як культурно-мовні спільноти, що вільно переміщаються по всій території планети.

У ході [[етногенез]]у, під впливом особливостей господарської діяльності в певних природних умовах і через інші причини, формуються специфічні для даного етносу риси матеріальної і духовної культури, побуту, групових психологічних характеристик. У членів етносу з'являється загальна самосвідомість, чільне місце в якій посідає уявлення про спільність їх походження. Зовнішнім проявом цієї самосвідомості є наявність спільної самоназви  — [[етнонім]]а. Сформована етнічна спільність виступає як єдиний соціальний організм, що самовідтворюється шляхом переважно етнічно однорідних шлюбів і передачі новому поколінню мови, культури, традицій, етнічної орієнтації.

=== Напрямки еволюції етносів ===
Об'єднання і злиття етносів є природним еволюційним процесом історичного розвитку, коли одні народи внаслідок кращої організації, згуртування, [[Технологія|технологічного]], [[Економіка|економічного]] та [[Соціум|соціального]] устрою розвиваються, а інші, менш успішні, занепадають і сходять з історичної арени. В усіх колишніх [[імперія]]х в галузі національної політики акцент робився на процеси зближення та уніфікації різних етносів, етнічного злиття усіх підкорених народів у єдину націю{{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}.

Навпаки, російський етнолог та історик [[Гумільов Лев Миколайович|Л. М. Гумільов]] розглядав етнос не як соціальну, проте як природну категорію, а утворення і згасання етносів пов'язував з явищем [[Пасіонарна концепція етногенезу|пасіонарності]] — руху [[біохімія|біохімічної]] енергії живої речовини{{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}. Тому він відстоював ідеї неможливості зближення та злиття націй, бо різні [[Екологічна ніша|екологічні ніші]] об'єктивно визначають виникнення різних етносів. Саме у мозаїчності культурно-етнічної структури людства його внутрішня системна стійкість до негативних зовнішніх чинників і процесів деградації та загального занепаду людства{{sfn|Кузик С. П.|2002|сторінки=81-83}}.

== Дослідження ==
'''[[Етнологія]]''' — [[Гуманітарні науки|гуманітарна наука]], що вивчає загальні закони існування і розвитку етносів.

'''[[Етнографія]]''' — [[Гуманітарні науки|гуманітарна наука]], що описує етноси, їхні особливості. Термін є запозиченням із західноєвропейських мов; {{lang-de|Ethnographie}}, {{lang-fr|ethnographie}} утворено з основи {{lang-el|ἔθνος}} «плем'я, народ» і компонента -γράφια, вживаного тільки в складних іменниках і пов'язаного з грецьким γράφω «пишу»<ref name="ЕСУМ1"/>.

При всіх розходженнях концепції етносу мають низку спільних недоліків. Опора на поняття, обсяг яких сам собою є предметом дискусії (мова, культура, територія), робить побудову теорії і самого визначення етносу вкрай ускладненим. Поняття етносу відбиває повною мірою лише властивості етнічних спільнот індустріальної епохи — націй. Стосовно донаціональних стадій розвитку, з характерними для них культурно-лінгвістичною варіативністю і позаетнічними формами самосвідомості, поняття етносу виявилося непродуктивним (наприклад, категорія «народність»).

У західній соціально-культурній [[антропологія|антропології]] поняття етносу уживається порівняно рідко, а питання побудови його теорії не вважається актуальним. Уживанішим є поняття «[[етнічність]]», що відбиває приналежність до певної [[нація|нації]] або етнічної групи. Дотепер зберігає свою значимість дане [[Макс Вебер|Максом Вебером]] визначення етнічної групи: це така група, члени якої «мають суб'єктивну віру в своє спільне походження через схожість фізичного вигляду або звичаїв, або того й другого разом, або ж через спільну пам'ять про колонізацію і міграцію». Важливу роль у створенні теоретичної основи для вивчення етнічності відіграли роботи норвезького вченого Ф. Барта з проблеми співвідношення етнічних і соціальних границь. Барт звернув увагу, що характеристики, використовувані для визначення етнічних груп, не можуть зводитися до суми культурного матеріалу, що міститься в межах етнічних кордонів. Етнічні групи (або етноси) визначаються насамперед за тим характеристиками, що самі члени групи вважають для себе значимими і які лежать в основі самосвідомості.

=== Методологічні підходи ===
Різноманітні підходи до розуміння етнічного походження були використані різними вченими, які намагалися зрозуміти природу етнічної приналежності як важливого фактора в житті людини і суспільства. Прикладами таких підходів є: примордіалізм, есенціалізм, конструктивізм, модернізм і інструменталізм.

==== Примордіалізм ====
Прихильники [[примордіалізм]]у відстоюють ідею про те, що етнос і нація існували з давніх-давен. Суть цієї теорії викладена у працях англійського етнолога [[Ентоні Сміт]]а, американця [[Гуннар Нільсен|Гуннара Нільсена]], радянських учених [[Бромлєй Юліан Володимирович|Юлія Бромлея]] та [[Гумільов Лев Миколайович|Льва Гумільова]]{{sfn|Танчин І. З.|2008}}. У межах примордіалістського підходу виділяють два головних напрямки: еволюційно-історичний та соціобіологічний{{sfn|Танчин І. З.|2008}}.

Основи еволюційно-історичного підходу в теорії етносу були закладені в [[1920-ті|1920-х]] роках російським емігрантом [[Широкогоров Сергій Михайлович|С. М. Широкогоровим]]. Він розглядав етнос як основну форму існування локальних груп людства, а основними ознаками його вважав «єдність походження, звичаїв, мови й укладу життя». У [[1960-ті|1960]]-[[1980-ті]] концепція Широкогорова була розвинута радянськими етнографами. Найпослідовнішою стала [[Дуалістична теорія етносу|дуалістична теорія]] Ю. В. Бромлея, в якій значне місце займала деталізована класифікація етнічних процесів — змін етносу, проінтерпретована щодо різних епох прогресу людства. Бромлей пропонував розрізняти:
* [[Етнікос]]и (етнос у вузькому значенні слова) як сукупності людей, об'єднаних спільною мовою, культурою і самосвідомістю.
* [[Етносоціальний організм|Етносоціальні організми]] (етнос у широкому значенні слова) як етнос, сполучені з територіально-політичними спільнотами. Які являють собою самостійні макроодиниці суспільного розвитку. У залежності від приналежності до певної суспільно-економічної формації етносоціальні організми виступають у формі [[плем'я|племені]], [[народність|народності]] ([[рабовласницький лад|рабовласницької]] або [[феодалізм|феодальної]]), [[нація|нації]] ([[буржуазія|буржуазної]] або [[соціалізм|соціалістичної]]).

У роботах представників іншого теоретичного напряму [[Арутюнов Сергій Олександрович|С. О. Арутюнова]] і [[Чебоксаров Микола Миколайович|М. М. Чебоксарова]] етнос розглянутий у контексті [[теорія комунікації|теорії комунікації]]{{sfn|Чебоксаров Н. Н.|1971}}. Етноси представлялися як ареали підвищеної щільності [[інформація|інформації]]{{sfn|Чебоксаров Н. Н.|1971}}. Особлива увага була звернута на міжпоколінну трансляцію інформації, що забезпечує наступність і стабільність етнічної системи в часі. Стадіальні типи етнічних спільнот — [[плем'я|племена]], [[народність|народності]] і [[нація|нації]] розглядалися як три різних типи інформаційної щільності{{sfn|Чебоксаров Н. Н.|1971}}. Концепція Арутюнова і Чебоксарова стала найпродуктивнішим в інструментальному і прикладному відношенні варіантом теорії етносу.

Послідовно немарксистський соціобіологічний підхід до феномену етносу відрізняє [[Пасіонарна концепція етногенезу|роботи Гумільова]]. У них етноси представлені як елементи [[етносфера|етносфери]] — особливої біосоціальної реальності, що розвивається за своїми унікальними законами. Етнос, за Гумільовим, може перебувати в «персистентному» (циклічному) і «динамічному» стані. Перехід в останній обумовлений свого роду [[мутація]]ми — пасіонарними поштовхами. За Гумільовим, етнос народжується, проходить ряд стадій розвитку, і, подібно живому організмові, помирає. Завдяки відвертому нонконформізмові концепція Гумільова набула надзвичайну популярність, особливо за межами професійної аудиторії.

Прихильниками такого підходу є більшість українських вчених{{Джерело}} (історик [[Дашкевич Ярослав Романович|Ярослав Дашкевич]]). Вони розглядають етнос як своєрідний історико-біологічний феномен, що ґрунтується на неусвідомленій, «природній», афективній прив'язаності людей до свого народу, а виникнення нації пов'язують із певним етапом у розвитку етносу{{sfn|Танчин І. З.|2008}}.

==== Есенціалізм ====
[[Есенціалізм|Есенціалістичний примордіалізм]] може розглядатись як самостійний методологічний підхід. Він стверджує, що етнічна приналежність є апріорним фактом людського існування{{sfn|Gellner, Ernest|1983}}. Ця теорія розглядає етнічні групи як природне угрупування, а не тільки як історичне{{sfn|Танчин І. З.|2008}}. Вона також розглядає проблеми, пов'язаних з наслідками змішаних шлюбів, міграцій та колонізацій у сучасному світі.

==== Конструктивізм ====
[[Конструктивізм (етнологія)|Конструктивізм]] представляє етнос як [[конструкт]], який створюється за допомогою інтелектуального впливу окремих особистостей (культурних і владних еліт){{sfn|Танчин І. З.|2008}}. Аргументація конструктивістів заснована на широкому спектрі фактів штучного створення і впровадження етнічних традицій{{sfn|Танчин І. З.|2008}}. Одним із найвідоміших представників конструктивістського підходу до розуміння етносу і нації є англійський науковець [[Ернест Ґеллнер|Ернст Ґелнер]]{{sfn|Танчин І. З.|2008}}{{sfn|Gellner, Ernest|1983}}{{sfn|Gellner, Ernest|1997}}. [[Бенедикт Андерсон]] висловив ідею, що етноси являють собою символічні ресурси, що дозволяють спільноті існувати, в той час як «члени навіть найменшої нації ніколи не знатимуть більшості своїх побратимів по нації, не матимуть змоги зустрічатися з ними або навіть чути про них, проте в той час як в умах кожного з них живе образ їхньої спільності»{{sfn|Benedict Anderson|2006}}.

==== Модернізм ====
Модерністичний напрям підтримує ідею виникнення поняття «етнос» з появою національних держав, починаючи з раннього сучасного періоду{{sfn|Smith, Anthony D.|1999}}. Прихильники цієї теорії, такі як [[Ерік Гобсбаум]], стверджують, що етнічна приналежність і уявлення про національну гордість, такі як [[націоналізм]], є чисто сучасні винаходи, що з'явилися тільки в сучасний період світової історії. Вони вважають, що до цього етнічна однорідність не вважалося ідеальним і необхідним фактором в створенні великих соціальних груп{{sfn|Smith, Anthony D.|1999}}.

==== Інструменталізм ====
В [[Інструменталізм (етнологія)|інструменталізмі]] етнічність визнається інструментом, за допомогою якого люди досягають тих чи інших цілей. Етнічна ідентичність, як вважають інструменталісти, — це ситуативна роль, її свідомий вибір, який робить людина або група осіб для досягнення політичної влади або цілей економічного характеру. Основними представниками цієї теорії є Д. Белл, Г. Вулпе, Н. Глейзер, Д. Мойніхен. У західній етнологічної літературі інструменталізм часто називають «ситуаціонізмом», оскільки прихильники цієї концепції розглядають етнічність як продукт впливу соціальної ситуації{{sfn|Барбаришин, Максим|2005}}. У межах інструменталістського підходу виділяють два головних напрямки: елітарний та економічний.

== Етнічна картина світу ==
{{main|Народи світу}}

=== Європа ===
{{main|Народи Європи}}
Близько половини [[Європа|європейських держав]] належать до [[Моноетнічна держава|моноетнічних]], де близько 90 % усього населення складає основна національність. Більшість сучасних етносів Європи сформувалися як нації до середини [[ХІХ століття]]. За підрахунками 87 різних народів (770 млн осіб) утворюють етнічну картину континенту, 33 народи з яких мають власну державу і є національною більшістю в ній{{sfn|Pan & Pfeil|2002}}. 105 млн європейців (14 % наявного населення) репрезентують [[національні меншини]] у власних державах{{sfn|Pan & Pfeil|2002}}. Ряд європейських країн, [[Франція]], [[Швейцарія]], не збирають статистичної інформації про етнічну приналежність власного населення<ref name="А63"/>.

На континенті живуть переважно представники [[Індоєвропейські народи|індоєвропейської сім'ї]], при цьому в центральній частині і на півночі живуть [[Германські мови|німецькі]]; на півдні і заході — [[Романські мови|романські]], відособлено від основного ареалу на сході проживають [[румуни]] і [[молдовани]]; на сході і частково півдні — [[Слов'яни|слов'янські]]; на півночі [[фіно-угорські народи]], з обособленим ареалом ([[угорці]]) в центральній частині. Представники [[Тюрки|тюркської групи]] [[Алтайські мови|алтайської сім'ї]] ([[турки]]) зосереджені в європейській частині [[Туреччина|Туреччини]] і в деяких інших країнах південного сходу. У північній частині [[Піренейський півострів|Піренейського півострова]] ([[Іспанія]]) та частково у сусідніх регіонах [[Франція|Франції]] проживають [[баски]], нащадки прадавнього населення Європи, що розмовляють власною ізольованою мовою. У [[Росія|Росії]] проживає понад 185 етнічних груп, що становлять 20 % населення країни, більшість з яких живуть в азійській частині. Найчисельніший народ в Росії після росіян — [[татари]] (3,8 % наявного населення). Особливе місце в етнічному складі регіону займають [[Ашкеназі|німецькі євреї]] та [[роми]], кочівний народ [[Індоарійці|індоарійської групи]] індоєвропейської сім'ї.

<gallery caption="" widths="" heights="" mode="packed" perrow="" class="style=">
Simplified Languages of Europe map.svg|border|<small>Лінгвістична карта Європи</small>
Gabriele Weishaeupl Oktoberfest-Chefin und Michael Harles Fernsehmoderator.jpg|border|<small>Німці</small>
Oradea Jana-Jano.jpg|border|<small>Слов’яни</small>
Olentzero, Beasain.jpg|border|<small>Баски</small>
Tziganes aux Saintes-Maries de la Mer.jpg|border|<small>Роми</small>
</gallery>

=== Азія ===
{{main|Народи Азії}}
Етнічну картину Азії утворює приблизно 1000 народів, що говорять мовами різних мовних сімей, знаходяться на різних стадіях етнічного розвитку, істотно різняться чисельністю, найбільших етносів, чисельністю понад 100 млн осіб, до окремих щезаючих народів. Народи континенту пристосувались до різноманітних кліматичних зон, від [[Арктика|полярних]] до [[Тропіки|тропічних]], природних умов, гір, пустель, лук та лісів. Більшість азійських держав — багатонаціональні. За національним складом країни континенту поділяються на:
* моноетнічні — основний етнос складає більше 95 % населення держави ([[Японія]], [[Корея]], [[Бангладеш]], більшість арабських країн);
* країни, де основний етнос складає 70-95 % ([[В'єтнам]], [[Камбоджа]], [[Сирія]], [[Туреччина]]);
* країни, де основний етнос складає близько 50 % ([[Афганістан]], [[Іран]], [[Лаос]], [[Пакистан]], [[Малайзія]]);
* багатонаціональні країни, без значного чисельного переважання якогось одного етносу над іншими ([[Індія]], [[Індонезія]], [[Філіппіни]]).

[[Південно-Західна Азія]] є досить строкатою етнічною територією, своєрідний міст між народами Європи, Азії та Африки, через який в давнину людство розпочало своє розселення з африканського континенту. Тут, на Близькому Сході, простежуються 3 історичні етнічні нашарування: древні [[Іранські народи|іранські]] й [[романські народи]], [[вірмени]]; [[Фракійці|древньофракійські племена]]; [[тюркські народи]]. На півночі, в Росії, проживає понад 185 етнічних груп, що становлять 20 % населення країни, більшість з яких живуть в азійській частині — [[корінні народи Сибіру]]. У [[Південна Азія|Південній Азії]] проживають одні з найчисельніших етносів світу індоарійської групи індоєвропейської сім'ї ([[гінді]], [[бенгальці]], [[Маратхі (народ)|маратхі]]) та [[Дравіди|дравідійської сім'ї]] ([[таміли]], [[телугу]]). [[Південно-Східна Азія]] представлена етносами [[паратайські мови|паратайської]], [[Австроазійські мови|австроазійської]], [[Австронезійські народи|австронезійскої сім'ями]]. Етноси [[Східна Азія|Східної Азії]] відносяться до [[Сино-тибетські мови|сино-тибетської]] та [[Алтайські мови|алтайської сім'ї]].

=== Африка ===
{{main|Народи Африки}}
На [[Африка|континенті]] налічується більше 6 тис. різноманітних етнічних груп від великих націй з чисельність понад 100 млн, до невеличких груп, більше схожих на плем'я (кілька сотень або десятків чоловік). В Африці співіснують як осілі землеробські етноси, так і племена [[Мисливці-збирачі|мисливців-збирачів]], що зберігають найархаїчні форми соціальних відносин. Багато народів знаходяться на різних щаблях культурного розвитку, на різних стадіях розвитку етнічних спільнот, особливо в тропічній частині. Етносоціальні процеси останніх десятиліть стимулювали там бурхливий процес формування етнічної свідомості, консолідації та інтеграції, зміцнення самосвідомості).

За лінгвістичними ознаками усі вони групуються в [[Афразійські мови|семіто-хамітську]] (північ), [[Індоєвропейські народи|індоєвропейську]] (південь і спорадично в інших частинах), [[Койсанські народи|койсанську]] (південь), [[Нігеро-кордофанські мови|нігеро-кордофанську]] (захід, центр і південь), [[Австронезійські народи|австронезійську]] ([[Мадагаскар]]) й [[Ніло-сахарські мови|ніло-сахарську мовні сім'ї]] ([[Судан (регіон)|Східний Судан]]). Найбільші етнічні групи:
* [[Північна Африка]] — [[єгиптяни]] (91 млн осіб), [[копти]] (15 млн осіб), [[бербери]] (30 млн осіб).
* [[Західна Африка]] — [[Йоруба (народ)|йоруба]] (40 млн осіб), [[хауса]] (35 млн осіб), [[Ігбо (народ)|ігбо]] (32 млн осіб), [[Мандінка (народ)|манді]] (30 млн осіб), [[Акан (народ)|акан]] (20 млн осіб), [[фульбе]] (20 млн осіб).
* [[Центральна Африка]] — [[люби]] (15 млн осіб), [[монго]] (15 млн осіб), [[канури]] (10 млн осіб).
* [[Східна Африка]] — [[оромо]] (30 млн осіб), [[амхара]] (25 млн осіб), [[Сомалі (народ)|сомалі]] (16-19 млн осіб), [[Тигре (народ)|тигре]] (10 млн осіб), [[Афари|афар]] (5 млн осіб).
* [[Південна Африка]] — [[зулу]] (10 млн осіб), [[Сесото|сото]] (6,5 млн осіб).

=== Америка ===
{{main|Народи Північної Америки|Народи Південної Америки}}
Етнічна карта [[Америка|Америки]] відносно молода за віком і сформована за рахунок міграцій, що відбувались від початку [[Доба великих географічних відкриттів|Доби великих географічних відкриттів]] ([[XVI століття|XVI]]-[[XIX століття]]). За винятком [[Індіанці|індіанських народів]], які представлені 7 мовними сім'ями, жоден етнос на американських континентах не є [[Автохтонність|автохтонним]]. Етнічний склад регіону дуже змішаний і представлений майже всіма сім'ями народів світу. Більшість країн нині багатонаціональні, в структурі населення яких виділяються чотири типові групи: основний етнос, дуже нечисленні корінні народи, перехідні народи різних форм расової та етнічної метисації, національні меншини. Лише два етноси, [[Американці США|американці]] та [[бразильці]], мають чисельністю більшу за 100 млн осіб, у майбутньому цей поріг переступлять також [[мексиканці]].

=== Австралія і Океанія ===
{{main|Австралійські аборигени|Народи Океанії}}

=== Антарктида ===
{{main|Антарктичні дослідницькі станції}}
[[Антарктида]] залишається останнім континентом без постійного населення. Причини цього: віддаленість від головних центрів розселення людства; суворі кліматичні умови; покровний льодовик; [[Міжнародний договір|міжнародні домовленості]] ([[Антарктичний договір]]).

== Див. також ==
* [[Етнічна спільність]]
* [[Етнічність]]
* [[Етнофобія]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="УРЕ">[http://leksika.com.ua/13790112/ure/etnichna_spilnist Етнічна спільність] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161119180715/http://leksika.com.ua/13790112/ure/etnichna_spilnist |date=19 листопада 2016 }} // {{УРЕ}}</ref>
<ref name="ЕСУМ1">[https://goroh.pp.ua/Етимологія/етнос Етнос] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211117103158/https://goroh.pp.ua/Етимологія/етнос |date=17 листопада 2021 }} // {{ЕСУМ}}</ref>
<ref name="А63">Стаття 8 французького «Закону про захист даних» від 1978 року: «Забороняється збирати або обробляти особисті дані, які прямо чи опосередковано показують расову чи етнічну приналежність, політичні, філософські чи релігійні погляди, чи такі, що стосуються їхнього здоров'я або статевого життя».</ref>
<ref name="ЮЕ">''Горбатенко В. П.'' [http://leksika.com.ua/12471013/legal/etnos Етнос] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161120174448/http://leksika.com.ua/12471013/legal/etnos |date=20 листопада 2016 }} // {{ЮЕ}}</ref>
}}

== Література ==

=== Українською ===
* [https://services.ulif.org.ua/expl/Entry/index?wordid=173816&page=891 Етнос] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190827161101/https://services.ulif.org.ua/expl/Entry/index?wordid=173816&page=891 |date=27 серпня 2019 }} // {{СУМ-20}}.
* [https://archive.org/details/etnichnist2012/page/n126/mode/1up?view=theater Етнос] // Етнічність: енциклопедичний довідник / [[Євтух Володимир Борисович|В. Б. Євтух]]; [[Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова|Нац. пед. ун-т імені М. П. Драгоманова]], Центр етноглобалістики. — {{К.}}: Фенікс, 2012. — С. 127—134.
* [https://archive.org/details/filosofskyi_entsyklop/page/208/mode/1up?view=theater Етнос] // {{ФЕС}}
* ''Валерій Капелюшний.'' [https://archive.org/details/Istoriia2014/page/312/mode/1up?view=theater&ui=embed&wrapper=false Етнос] // Історія в термінах і поняттях. Довідник / [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка]]. Історічний факультет. — Шидловський П. С., [[Синиця Євген Валентинович|Синиця Є. В.]], [[Гладких Михайло Іванович|Гладких М. І.]], Самойленко Л. Г. та ін. / За заг. ред. д-ра іст. наук, проф. [[Орлова Тетяна Володимирівна|Т. В. Орлової]]. — Київ, 2014. — С. 312—313. — ISBN 978-966-2911-60-2
* {{книга |автор =  [[Бацевич Флорій Сергійович|Бацевич Ф. С.]] |частина = Етнос |посилання частина =https://web.archive.org/web/20181230041534/http://terminy-mizhkult-komunikacii.wikidot.com/e  |заголовок = Словник термінів міжкультурної комунікації  |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{К.}} |видавництво =[[Довіра (видавництво)|Довіра]] |рік = 2007 |сторінок =205 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn=978-966-507-211-9 |ref = Бацевич Ф. С. }}
* {{книга |автор =  |частина = Розділ 2. Етнос та етнонаціональна група §4. Етнічна група  |посилання частина = http://politics.ellib.org.ua/pages-632.html |заголовок = Вступ до етнополітології : науково-навчальний посібник |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{К.}} |видавництво = |рік =1999 |сторінок =300 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Картунов О. В. }}
* {{книга |автор = [[Євтух Володимир Борисович|Євтух В.]]  |частина = Етносу теорії  |посилання частина =https://archive.org/details/Politychna/page/n248/mode/1up?view=theater  |заголовок = [[Політична енциклопедія]] |посилання =  |том=  |відповідальний = Редкол. : Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін.  |місце = {{К.}} |видавництво = [[Парламентське видавництво]] |рік =2011 |сторінок =248 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn=978-966-611-818-2 |ref =Політична енциклопедія }}
* {{книга |автор = |частина = |посилання частина = |заголовок = Економічна і соціальна географія країн світу. Навчальний посібник |посилання = |том= |відповідальний = За ред. [[Кузик Степан Петрович|Кузика С. П.]] |місце = {{Льв.}} |видавництво = [[Світ (видавництво)|Світ]] |рік = 2002 |сторінок = 672 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= 966-603-178-7 |ref = Кузик С. П. }}
* {{книга |автор = [[Куєвда Володимир Терентійович|В.Т.Куєвда]], В.М.Лєтцев, В. Ф Литовський, А.М.Маслюк, Ю.Т.Рождєственський, В.В.Турбан, М.-Л.А.Чепа, В.В.Шусть |частина =  |посилання частина =  |заголовок = Історико-психологічна реконструкція психологічної думки в етнокультурному просторі України : монографія  |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{comment|Кіровоград|Кропивницький}} |видавництво = |рік =2012 |сторінок =258 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn=978-966-189-135-6 |ref =Куєвда В. Т. }}
* {{книга |автор =Танчин І. З.  |частина =Методологічні підходи до вивчення етнічних спільнот  |посилання частина =http://politics.ellib.org.ua/pages-13159.html  |заголовок = Соціологія: Навч. посіб. для студентів ВНЗ, аспірантів, викладачів  |посилання =  |видання= 3-тє вид., перероб. і доп |том=  |відповідальний =  |місце = {{К.}} |видавництво = |рік =2008 |сторінок =351 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= 978-966-346-479-4 |ref =Танчин І. З. }}
* {{cite book
 | назва = Між історією і політикою / М.С. Кармазіна. – К.: ІПіЕНД ім. І. Ф. Кураса НАН України, 2015. – 560. ISBN 978-966-02-7606-2
 | прізвище = Кармазіна
 | ім'я = Марія
 | автор-посилання = Кармазіна Марія Степанівна
 | рік = 2015
 | ref = harv }}

=== Англійською ===
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Бенедикт Андерсон|Benedict Anderson]] |частина =  |посилання частина =  |заголовок = Imagined Communities: Reflections on the Origin and Spread of Nationalism  |посилання = http://www.gumer.info/bibliotek_Buks/Sociolog/anders/index.php   |видання=  The Third Edition |том=  |відповідальний =  |місце = London - New York|видавництво = Verso  |рік = 2006  |сторінок =  |сторінки =   |серія =  |тираж =  |isbn= 978-1-84467-484-8 |ref = Benedict Anderson  }}
* {{ref-de}} {{книга |автор =Christoph Pan, Beate Sibylle Pfeil  |частина =  |посилання частина =  |заголовок = Minderheitenrechte in Europa. Handbuch der europäischen Volksgruppen |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = |видавництво =  |рік = 2002 |сторінок =  |сторінки =   |серія =  |тираж =  |isbn=  |ref =  Pan & Pfeil }}
* {{ref-en}} {{книга |автор =[[Ернест Ґеллнер|Gellner, Ernest]]  |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Nations and Nationalism  |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{comment|Oxford|Oxford}} |видавництво = [[Blackwell]] |рік =1983 |сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Gellner, Ernest }}
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Ернест Ґеллнер|Gellner, Ernest]]  |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Nationalism  |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{comment|London|London}} |видавництво = [[Weidenfeld & Nicolson]] |рік = 1997 |сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Gellner, Ernest }}
* {{ref-en}} {{книга |автор =[[Ентоні Сміт|Smith, Anthony D.]]  |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Myths and memories of the Nation |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{comment|Oxford|Oxford}} |видавництво = [[Oxford University Press]] |рік =1999 |сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Smith, Anthony D. }}

=== Російською ===
* {{ref-ru}} {{Стаття |автор= Барбаришин, Максим  |назва= Современные социологические подходы в изучении этничности |посилання= https://ssrn.com/abstract=2352291  |відповідальний= |видання= Социально-гуманитарные знания |тип= |місце = |видавництво = |рік=2005  |місяць=  |том= |випуск= |номер=4 |сторінки=167-181 |issn= |bibcode= |doi= |pmid= |мова= ru |ref =  Барбаришин, Максим}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор =[[Бромлєй Юліан Володимирович|Бромлей Ю. В.]]|частина =  |посилання частина =  |заголовок =Очерки теории этноса |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{М.}} |видавництво = |рік =1983|сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Бромлей Ю. В. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор =Зеленин Д. К. |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Восточнославянская этнография |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{М.}} |видавництво = |рік =1991|сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Зеленин Д. К. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = Лурье С. В. |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Историческая этнология : Учебное пособие для вузов |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{М.}} |видавництво = |рік = 1998|сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Лурье С. В. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор =Хрисанфонова Е. Н., Перевозчиков И. В. |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Антропология |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{М.}} |видавництво = |рік =1991|сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Хрисанфонова Е. Н. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор =Чебоксаров Н. Н., Чебоксарова И. А. |частина =  |посилання частина =  |заголовок =Народы, расы, культуры |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{М.}} |видавництво = |рік =1971|сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref = Чебоксаров Н. Н. }}

{{Портали|Антропологія|Етнологія|колір=}}

[[Категорія:Національність]]
[[Категорія:Політологія]]
[[Категорія:Етнографія]]
[[Категорія:Етнологія]]
[[Категорія:Надпопулярні статті]]
[[Категорія:Народи та етнічні групи| ]]
[[Категорія:Етнічність]]
[[Категорія:Етногенез]]

{{interwiki extra|qid=Q41710}}


text:
# Syzygium malaccense
Водяне яблуко, чампуу (Syzygium malaccense) — фруктове дерево з родини миртові (Myrtaceae).

## Назва
Рослина має багато назв у різних мовах. Найпоширеніші — водяне яблуко (через свій смак), чампу (назва фрукту в Таїланді), джамбу мера (назва фрукту в Малайзії), джамбу бол (назва фрукту в Індонезії), трояндове яблуко, малайське яблуко.

## Будова
Дерево висотою до 18 метрів. Квітне на початку літа. Пишні квіти фіолетового чи рожевого кольору. Плоди достигають через три місяці. Фрукт має довгасту форму і темно-червону або рожеву шкірку. Всередині міститься велика кісточка.

## Поширення та середовище існування
Рослина родом з Південно-східної Азії. Потребує високої вологості та тепла. Поширена в Малайзії, Індонезії, В'єтнамі, Таїланді, Новій Гвінеї та Австралії. Вирощують у Центральній Америці.

## Практичне використання
Вживається в їжу. На смак нагадує яблуко, за консистенцією водянисте, схоже на карамболу.

title: Syzygium malaccense

wikitext:
{{Заголовок курсивом}}
{{Speciesbox
| name = Водяне яблуко
| image = 'Ohi'a 'ai, oil on academy board attributed to Margarete Garvin Gillin, c. 1880, Bishop Museum.jpg
| image_caption = Картина з плодами водяного яблука
| image_width = 270px
| genus = Syzygium
| species = malaccense
| authority = (L.) Merr. & [[Лілі Мей Перрі|L.M.Perry]], 1938
| synonyms = ''[[Caryophyllus]] malaccensis'' (L.) Stokes

''[[Eugenia]] malaccensis'' L.<ref name="GRIN">{{cite web |url=http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?70774 |title=''Syzygium'' malaccense (L.) Merr. & L. M. Perry |work=Germplasm Resources Information Network |publisher=United States Department of Agriculture |date=2007-03-26 |accessdate=2009-11-20 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20121002233212/http://www.ars-grin.gov/cgi-bin/npgs/html/taxon.pl?70774 |archivedate=2012-10-02 |deadurl=yes }}</ref>
}}

'''Водяне яблуко''', '''чампуу''' (''Syzygium malaccense'') — фруктове дерево з родини [[миртові]] (Myrtaceae).

== Назва ==
Рослина має багато назв у різних мовах. Найпоширеніші — водяне яблуко (через свій смак), чампу (назва фрукту в [[Таїланд]]і), джамбу мера (назва фрукту в [[Малайзія|Малайзії]]), джамбу бол (назва фрукту в [[Індонезія|Індонезії]]), трояндове яблуко, малайське яблуко.

== Будова ==
[[Файл:Syzygium malaccense, Mangunharjo Orchard, Dlingo, Yogyakarta crop.JPG|міні|ліворуч|200пкс|Квіти водяного яблука]]Дерево висотою до 18 метрів. Квітне на початку літа. Пишні квіти фіолетового чи рожевого кольору. Плоди достигають через три місяці. Фрукт має довгасту форму і темно-червону або рожеву шкірку. Всередині міститься велика кісточка.<ref>{{Cite web|title = Thai Fruits: List of fruits in Thailand with botanical and Thai names.|url = http://www.frangipani.com/wordpress/thai-fruits/#.VjwS6Upqs2U|website = The Hua Hin Pages|accessdate = 2015-11-06|language = en-US|archive-date = 13 листопада 2015|archive-url = https://web.archive.org/web/20151113030947/http://www.frangipani.com/wordpress/thai-fruits/#.VjwS6Upqs2U}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151113030947/http://www.frangipani.com/wordpress/thai-fruits/#.VjwS6Upqs2U |date=2015-11-13 }}</ref>

== Поширення та середовище існування ==
Рослина родом з [[Південно-Східна Азія|Південно-східної Азії]]. Потребує високої вологості та тепла. Поширена в [[Малайзія|Малайзії]], [[Індонезія|Індонезії]], [[В'єтнам]]і, [[Таїланд]]і, [[Нова Гвінея|Новій Гвінеї]] та [[Австралія (континент)|Австралії]]. Вирощують у [[Центральна Америка|Центральній Америці]].

== Практичне використання ==
Вживається в їжу. На смак нагадує яблуко, за консистенцією водянисте, схоже на [[Карамбола|карамболу]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Портали|Ботаніка|Біологія}}
{{Taxonbar|from1=Q31936|from2=Q21874224}}

[[Категорія:Миртові]]
[[Категорія:Рослини, описані 1938]]
[[Категорія:Плодові дерева]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Миртоцвіті (Myrtales)

Родина: Миртові (Myrtaceae)

Рід: Syzygium

Вид: Водяне яблуко (S. malaccense)

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Syzygium malaccense · (L.) Merr. & L.M.Perry, 1938

title: Синоніми

Синоніми: Caryophyllus malaccensis (L.) Stokes · Eugenia malaccensis L.


text:
# Деваль Патрік
Деваль Лордін Патрік (англ. Deval Laurdine Patrick; нар. 31 липня 1956, Чикаго, Іллінойс) — американський політик, 71-й губернатор штату Массачусетс (з 4 січня 2007 по 8 січня 2015). Представник Демократичної партії. Під час президентства Білла Клінтона був помічником Генерального прокурора США. Перший афроамериканець на посаді губернатора Массачусетса.

title: Деваль Патрік

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 =
| жінка                = <!-- будь-яке значення, якщо жінка -->
| оригінал імені       =
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| військове звання     =
| партія               =
| нагороди             =
}}
'''Деваль Лордін Патрік''' ({{lang-en|Deval Laurdine Patrick}}; {{н}} {{Дата народження|31|7|1956}}, [[Чикаго]], [[Іллінойс]]) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] [[політик]], 71-й [[Список губернаторів Массачусетсу|губернатор]] штату [[Массачусетс]] (з [[4 січня]] [[2007]] по [[8 січня]] [[2015]]). Представник [[Демократична партія США|Демократичної партії]]. Під час президентства [[Білл Клінтон|Білла Клінтона]] був помічником [[Генеральний прокурор США|Генерального прокурора США]]. Перший [[Афроамериканці|афроамериканець]] на посаді губернатора Массачусетса.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{C-SPAN|Deval Patrick}}
* [http://devalpatrick.com/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101101103806/http://devalpatrick.com// |date=1 листопада 2010 }}

{{Нормативний контроль}}

{{DEFAULTSORT:Патрік, Деваль}}
[[Категорія:Уродженці Чикаго]]
[[Категорія:Випускники Гарвардської школи права]]
[[Категорія:Правники США]]
[[Категорія:Губернатори Массачусетсу]]
[[Категорія:Демократи США]]
[[Категорія:Кандидати в президенти США (2020)]]
[[Категорія:Афроамериканські політики]]
[[Категорія:Американські пресвітеріани]]
[[Категорія:Випускники Гарвардського коледжу]]

title: англ. Deval Laurdine Patrick

Народився: 31 липня 1956 (68 років) · Чикаго, Іллінойс, США

Країна: США

Національність: афроамериканці

Діяльність: адвокат, політик

Alma mater: Гарвардська школа права, Milton Academyd і Гарвардський коледж

Знання мов: англійська

Членство: Американська академія мистецтв і наук

Посада: губернатор Массачусетсаd

Партія: Демократична партія США

Конфесія: пресвітеріанство

У шлюбі з: Diane B. Patrickd

Нагороди: почесний доктор Гарвардського університетуd (2015)


text:
# Левін Ісаак Ілліч
Ісаак Ілліч Левін (рос. Исаак Ильич Левин, 12 липня 1887, Київ — 25 квітня 1945, Нью-Йорк) — американський та російський економіст, банкір та історик економіки. Доктор політекономії Фрайбурзького університету. Друкувався під псевдонімом Джек Ф. Нормано (англ. John Frederic Normano).

## Біографія
Народився в Києві. Виріс в російсько-українській єврейській громаді. Закінчив Київську 2-у гімназію, після чого вступив на економічне відділення Санкт-Петербурзького політехнічного інституту, де його викладачем був Петро Бернгардович Струве. У 1905 році перервав навчання і поїхав в Лейпциг. У 1906 році відновив заняття в Політехнічному інституті і закінчив навчання в 1910 році.
За кордоном відвідував семінари в університетах Фрайбурга, Лейпцига і Мюнхена. Друкувався в «Известиях Общества финансовых реформ», Русской мысли, Русских ведомостях, Русской молве, Руси. Автор статей про синдикати, банки в Росії.
Левін займався банківською діяльністю. Політично був близький до Конституційно-демократичної партії. Для газети «Наш век» написав критичну статтю про економічне мислення Леніна.
Під час громадянської війни емігрував. Виїхав з Росії до Фінляндії і переїхав до «російського Берліна» в 1921 році. Там до 1926 року він накопичив достатній капітал для придбання приватного банку. До 1929 року жив в Німеччині, де був власником банку, який збанкрутував у 1929 році. Потім поїхав до Франції, а звідти до Бразилії і США.
Він виїхав до Бразилії з підробленим наспортом на ім'я 40-річного Джона Фредеріко Нормано. Ця підробка паспорта була потрібна, щоб він міг отримати посаду молодшого вченого в Гарварді. Він став заступником директора Гарвардського бюро економічних досліджень у Латинській Америці та опублікував книгу, яку деякі вважають необхідною для теорії економічного розвитку Бразилії. У грудні 1932 року було виявлено його справжню особу. Після приходу нацистів до влади «справа Нормано» призвела до зовнішньополітичного конфлікту. Міністерство закордонних справ Німеччини вимагало його екстрадиції, але на уряд США тиснула єврейська громада. Левіна не екстрадували з США, але вигнали з Гарварду. Станом на 1941 рік він зосередився на читанні лекцій та дослідженнях з акцентом на тихоокеанських територіях. У літературі сталінських часів його лише коротко згадували в системній ідеологічній класифікації.
У 2010 році в Москві про нього вийшла книга з перевиданням творів.

## Вибрані твори
- Наша сахарная промышленность (Санкт-Петербург, 1908)
- Свекло-сахарная промышленность в России (Санкт-Петербург, 1910)
- Левин И. И. Акционерные коммерческие банки в России. — М.: Дело, 2010. — 512 с. — ISBN 978-5-7749-0618-5
- Normano, J. F.: The Struggle for South America. Economy and Ideology, London 1931 and Boston 1931(re-edited Westport 1973). Brazilian edition: A Luta pela América do Sul, São Paulo 1944.
- Normano, J. F.: Brazil — A Study of Economic Types, Chapel Hill 1935 (re-edited: New York 1968). Brazilian edition:
- Normano, J. F.: Evolução econômica do Brasil, São Paulo 1939 (re-edited São Paulo 1945, São Paulo 1975).
- Normano, J. F.: The Spirit of American Economics, New York 1943.
- Normano, J. F.: Asia between Two World Wars, New York 1944.
- Normano, J. F.: The Spirit of Russian Economics, New York 1945.

title: Левін Ісаак Ілліч

wikitext:
{{без приміток}}
{{однофамільці|Левін}}
{{Науковець
|ім'я             = Левін Ісаак Ілліч
|оригінал імені   = Левин Исаак Ильич
|жінка            = <!--Написати «так», якщо науковець — жінка.-->
|зображення       = <!--Назва файлу-->
|розмір           = <!--Розмір зображення (стандартний — 225х250рх)-->
|підпис           = <!--Опис зображення, що з'являється при наведенні курсору (необов'язковий)-->
|дата народження  = 12.7.1887
|місце народження = [[Київ]], [[Російська імперія]]
|дата смерті      = 25.4.1945
|місце смерті     = [[Нью-Йорк]], [[США]]
|резиденція       = <!--Місце проживання (тривалий час > 1 року)-->
|громадянство     =
|національність   =
|галузь           = [[економіка]]
|alma mater       = [[Санкт-Петербурзький політехнічний інститут]] (1910)
|заклад           = <!--Місце роботи-->
|посада           = <!--Наприклад, ректор, директор інституту тощо-->
|відомий завдяки  = <!--Наукові досягнення, що зробили науковця відомим (асоціативно)-->
|звання           = <!--Вчене звання (напр., професор)-->
|ступінь          = доктор
|керівник         =
|учні             = <!--Видатні учні, послідовники-->
|аспіранти-докторанти =
|батько           =
|мати             =
|дружина          =
|чоловік          =
|діти             =
|нагороди         = <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
|автограф         =
|сайт             =
|примітки         =
}}
'''Ісаак Ілліч Левін''' ({{lang-ru|Исаак Ильич Левин}}, {{ДН|12|7|1887}}, [[Київ]] — {{ДС|25|4|1945}}, [[Нью-Йорк]]) — американський та російський економіст, банкір та історик економіки. Доктор [[політична економія|політекономії]] [[Фрайбурзький університет|Фрайбурзького університету]]. Друкувався під псевдонімом '''Джек Ф. Нормано''' ({{lang-en|John Frederic Normano}}).<ref>Немецкая национальная библиотека, Берлинская государственная библиотека, Баварская государственная библиотека, Австрийская национальная библиотека Record #173372023 // Общий нормативный контроль (GND) — 2012—2016.</ref>

== Біографія ==
Народився в [[Київ|Києві]]. Виріс в російсько-українській єврейській громаді. Закінчив [[Друга київська гімназія|Київську 2-у гімназію]], після чого вступив на економічне відділення [[Санкт-Петербурзький політехнічний інститут|Санкт-Петербурзького політехнічного інституту]], де його викладачем був [[Струве Петро Бернгардович|Петро Бернгардович Струве]]. У 1905 році перервав навчання і поїхав в [[Лейпциг]]. У 1906 році відновив заняття в Політехнічному інституті і закінчив навчання в 1910 році.

За кордоном відвідував семінари в університетах [[Фрайбург]]а, [[Лейпциг]]а і [[Мюнхен]]а. Друкувався в «''Известиях Общества финансовых реформ''», ''Русской мысли'', ''Русских ведомостях'', ''Русской молве'', ''Руси''. Автор статей про синдикати, банки в Росії.

Левін займався банківською діяльністю. Політично був близький до [[Конституційно-демократична партія (Росія)|Конституційно-демократичної партії]]. Для газети «''Наш век''» написав критичну статтю про економічне мислення [[Ленін]]а.

Під час громадянської війни емігрував. Виїхав з Росії до Фінляндії і переїхав до «російського Берліна» в 1921 році. Там до 1926 року він накопичив достатній капітал для придбання приватного банку. До 1929 року жив в [[Німеччина|Німеччині]], де був власником банку, який збанкрутував у 1929 році. Потім поїхав до [[Франція|Франції]], а звідти до [[Бразилія|Бразилії]] і [[США]].

Він виїхав до Бразилії з підробленим наспортом на ім'я 40-річного Джона Фредеріко Нормано. Ця підробка паспорта була потрібна, щоб він міг отримати посаду молодшого вченого в [[Гарвард]]і. Він став заступником директора Гарвардського бюро економічних досліджень у Латинській Америці та опублікував книгу, яку деякі вважають необхідною для теорії економічного розвитку Бразилії. У грудні 1932 року було виявлено його справжню особу. Після приходу нацистів до влади «справа Нормано» призвела до зовнішньополітичного конфлікту. Міністерство закордонних справ Німеччини вимагало його екстрадиції, але на уряд США тиснула єврейська громада. Левіна не екстрадували з США, але вигнали з [[Гарвард]]у. Станом на 1941 рік він зосередився на читанні лекцій та дослідженнях з акцентом на тихоокеанських територіях. У літературі сталінських часів його лише коротко згадували в системній ідеологічній класифікації.

У 2010 році в [[Москва|Москві]] про нього вийшла книга з перевиданням творів.

== Вибрані твори ==
* Наша сахарная промышленность (Санкт-Петербург, 1908)
* Свекло-сахарная промышленность в России (Санкт-Петербург, 1910)
* ''Левин И. И.'' Акционерные коммерческие банки в России. — М.: Дело, 2010. — 512 с. — ISBN 978-5-7749-0618-5
* Normano, J. F.: The Struggle for South America. Economy and Ideology, London 1931 and Boston 1931(re-edited Westport 1973). Brazilian edition: A Luta pela América do Sul, São Paulo 1944.
* Normano, J. F.: Brazil — A Study of Economic Types, Chapel Hill 1935 (re-edited: New York 1968). Brazilian edition:
* Normano, J. F.: Evolução econômica do Brasil, São Paulo 1939 (re-edited São Paulo 1945, São Paulo 1975).
* Normano, J. F.: The Spirit of American Economics, New York 1943.
* Normano, J. F.: Asia between Two World Wars, New York 1944.
* Normano, J. F.: The Spirit of Russian Economics, New York 1945.

== Література ==
* ''Ерохина О. В.'' [https://cyberleninka.ru/article/n/uchenyy-ekonomist-i-i-levin-zhizn-i-deyatelnost-v-rossii-do-1918-goda Учёный-экономист И. И. Левин: жизнь и деятельность в России до 1918 года] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210204213801/https://cyberleninka.ru/article/n/uchenyy-ekonomist-i-i-levin-zhizn-i-deyatelnost-v-rossii-do-1918-goda |date=4 лютого 2021 }} // Пространство экономики. 2009. № 3. С. 128—132 {{ref-ru}}
* Критико-биографический словарь русских писателей и ученых (от начала русской образованности до наших дней). СПб, 1889—1914 {{ref-ru}}
* Hans H. Lembke: Bankier, Fälscher, Historiker. Isaac Lewin in der Geschichte seiner Zeit (1887—1945) ({{lang-uk|Банкір, фальсифікатор, історик. Ісаак Левін в істории його часу}}), Freiburg 2012. {{ref-de}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{нк}}

[[Категорія:Уродженці Києва]]
[[Категорія:Випускники Другої київської гімназії]]

title: Левин Исаак Ильич

Народився: 12 липня 1887 · Київ, Російська імперія

Помер: 25 квітня 1945 (57 років) · Нью-Йорк, США

Країна: США · Російська імперія · СРСР

Діяльність: історик економіки, економіст

Alma mater: Санкт-Петербурзький політехнічний інститут (1910)

Галузь: економіка

Науковий ступінь: доктор


text:
# Столяров Андрій Михайлович
Андрій Михайлович Столяров (нар. 20 жовтня 1950, Ленінград) — радянський та російський письменник-фантаст з Санкт-Петербурга.

## Біографія
Закінчив фізико-математичну школу № 239, потім — біолого-ґрунтознавчий факультет ЛДУ. За фахом —  ембріолог. Кілька років працював в науково-дослідних інститутах Санкт-Петербурга. Займався Тератогенезом (вивчення потворного розвитку тварин і людини), експериментальною біологією і медициною. Має ряд наукових робіт.
Художню прозу пише з 1980 р. Друкується з 1984 року. Автор 17 книг. Лауреат багатьох літературних премій. Видавався в Болгарії, Угорщині, Польщі, Чехії, Естонії, Японії. Загальний тираж книг — близько 500 000 примірників. Член Спілки російських письменників, член Російського ПЕН-центру.
У літературі починав як фантаст. У даний час пише в жанрі «магічного реалізму», іноді позначаючи його як містичний реалізм. Намагається продовжувати традиції «петербурзької прози», закладені Гоголем і Достоєвським. Багато творів автора звернені до магії і філософії Петербурга.
Один із засновників (разом з Андрієм Лазарчуком і Віктором Пєлєвіним) «Турбореалізма» — літературного напряму, що стоїть на межі реалізму і фантастики. Статті про Турбореалізм виходили в США і Японії.
Автор багатьох статей з аналітики сучасності, надрукованих в журналах « Прапор», «Дзвін», «Нева», «жовтень», «Новий світ», «Росія XXI» та інших. Автор книги з філософської аналітики «Звільнений Едем» (2008). Лауреат Всеросійського інтелектуального конкурсу «Ідея для Росії», експерт Міжнародної асоціації «Російська культура», керівник Петербурзького інтелектуального об'єднання «Невський клуб».

## Літературні премії
- Премія «Велике Кільце» (1988)
- Премія «Велике Кільце» (1989)
- Премія імені Олександра Бєляєва (1990)
- Премія «Старт» (1990)
- Премія «Бронзовий равлик» (1993)
- Премія «Мандрівник» (1994 — двічі)
- Премія «Мандрівник» (1995)
- Премія Російського ПЕН-центру (2001)
- Премія «Місячний меч» (2001)
- Премія «Мандрівник» (2005)
- Премія ім. Гоголя (2008)
- Премія «Мандрівник Гран-прі» (2012)

title: Столяров Андрій Михайлович

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я                = Столяров Андрій Михайлович
| Оригінал імені      = Андрей Михайлович Столяров
| Фото                =
| Ширина              = 280px
| Підпис              =
| Псевдоніми          =
| Дата народження     = 20.10.1950
| Місце народження    = [[Ленінград]], [[СССР]]
| Дата смерті         =
| Місце смерті        =
| Національність      = {{USSR}} → {{RUS}}
| Рід діяльності      = письменник
| Жанр                = [[Фантастика]], інша [[проза]] , [[футурологія]]
}}
'''Андрій Михайлович Столяров''' (нар. [[20 жовтня]] [[1950]], [[Ленінград]]) — радянський та російський письменник-[[фантаст]] з Санкт-Петербурга.

== Біографія ==
Закінчив фізико-математичну школу № 239, потім — біолого-ґрунтознавчий факультет [[Санкт-Петербурзький державний університет|ЛДУ]]. За фахом — [[Ембріологія | ембріолог]]. Кілька років працював в науково-дослідних інститутах Санкт-Петербурга. Займався [[тератологія|Тератогенезом]] (вивчення потворного розвитку тварин і людини), експериментальною біологією і медициною. Має ряд наукових робіт.

Художню прозу пише з 1980 р. Друкується з 1984 року. Автор 17 книг. Лауреат багатьох літературних премій. Видавався в Болгарії, Угорщині, Польщі, Чехії, Естонії, Японії. Загальний тираж книг — близько 500 000 примірників. Член Спілки російських письменників, член Російського ПЕН-центру.

У літературі починав як фантаст. У даний час пише в жанрі «[[Магічний реалізм|магічного реалізму]]», іноді позначаючи його як містичний реалізм. Намагається продовжувати традиції «петербурзької прози», закладені Гоголем і Достоєвським. Багато творів автора звернені до магії і філософії Петербурга.

Один із засновників (разом з Андрієм Лазарчуком і Віктором Пєлєвіним) «Турбореалізма» — літературного напряму, що стоїть на межі реалізму і фантастики. Статті про Турбореалізм виходили в США і Японії.

Автор багатьох статей з аналітики сучасності, надрукованих в журналах «[[Прапор (журнал) | Прапор]]», «Дзвін», «[[Нева (журнал)|Нева]]», «[[жовтня (журнал)|жовтень]]», «[[Новий світ (журнал)|Новий світ]]», «Росія XXI» та інших. Автор книги з філософської аналітики «Звільнений Едем» (2008). Лауреат Всеросійського інтелектуального конкурсу «Ідея для Росії», експерт Міжнародної асоціації «Російська культура», керівник Петербурзького інтелектуального об'єднання «Невський клуб».

== Літературні премії ==
* [[Премія «Велике Кільце»]] (1988)
* [[Премія «Велике Кільце»]] (1989)
* [[Премія імені Олександра Бєляєва]] (1990)
* [[Премія «Старт»]] (1990)
* [[Премія «Бронзовий равлик»]] (1993)
* [[Премія «Мандрівник»]] (1994 — двічі)
* [[Премія «Мандрівник»]] (1995)
* [[Премія Російського ПЕН-центру]] (2001)
* [[Странник (премія) | Премія «Місячний меч»]] (2001)
* [[Премія «Мандрівник»]] (2005)
* [[Премія ім. Гоголя]] (2008)
* [[Странник (премія) | Премія «Мандрівник Гран-прі»]] (2012)

== Бібліографія ==
* Аварійний зв'язок. — М .: «Молода гвардія», 1988
* Вигнання диявола. — М .: «Прометей», 1989
* Альбом дурня. — СПб .: «Terra Fantastica», 1992
* Малий апокріф. — СПб .: «Terra Fantastica», 1992
* Ченці під місяцем. — СПб .: «Terra Fantastica», 1993
* Дитячий світ. — М .: «АСТ», СПб, «Terra Fantastica», 1996.
* Боги восени. — М .: «АСТ», 1999
* Настає мезозой. — СПб .: «Петербурзький письменник», 2000.
* Хтось Бонапарт. — М .: АСТ, СПб, «Terra Fantastica», 2002.
* Ворон. — СПб .: «Петербурзький письменник», 2003
* Жайворонок. — М .: «АСТ», 2004
* Вигнання диявола. — М .: «ЕКСМО», 2005
* Звільнений Едему. — М .: «АСТ», «Хранитель»; СПб .: "Terra Fantastica. 2008
* Зірки і смуги<ref>[https://www.worldcat.org/search?fq=x0:jrnl&q=n2:1680-645X Дмитро Володихін]</ref>
* Інший світ. — СПб .: «Terra Fantastica»; «Відкритий університет Сколково» (Серія: «Бібліотека Відкритого університету Сколково»), 2011 року.
* Ми, народ … — СПб .: Видавничий дім Corvus, 2012
* Зворотня перспектива. — Іваново: «Фаворит», 2013
* Зворотня перспектива. — СПб .: Союз письменників Санкт-Петербурга, 2013.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* Авторські версії творів на сайті https://play.google.com/store/books/author?id=Андрей+%D0 % A1% D1% 82 % D0% BE% D0% BB% D1% 8F% D1% 80 % D0% BE% D0% B2
* [Http://fantlab.ru/autor320 Біографія і бібліографія на сайті Лабораторія фантастики]
* [https://web.archive.org/web/20090307015102/http://archipelag.ru/authors/stolyarov/ Деякі публіцистичні роботи]

{{Sf-stub}}
{{ВП-портали|Книги|Література|Фантастика|Наукова фантастика|Фентезі|Фантастика жахів|СРСР||Росія}}

[[Категорія:Контркультура 1990-х]]
[[Категорія:Народились 20 жовтня]]
[[Категорія:Наукові фантасти Росії]]
[[Категорія:Фантасти жахів Росії]]
[[Категорія:Автори фентезі Росії]]
[[Категорія:Наукові фантасти СРСР]]
[[Категорія:Автори фентезі СРСР]]
[[Категорія:Лауреати премії «Мандрівник»]]
[[Категорія:Лауреати премії імені Олександра Бєляєва]]

title: Андрей Михайлович Столяров

Народився: 20 жовтня 1950 (74 роки) · Ленінград, СССР

Країна: СРСР · Росія

Національність: СРСР → Росія

Діяльність: письменник

Alma mater: Біологічний факультет Санкт-Петербурзького державного університетуd

Роки активності: 1980 — тепер. час

Жанр: Фантастика, інша проза , футурологія

Нагороди: Старт

Андрей Михайлович Столяров: Столяров Андрій Михайлович у Вікісховищі


text:
# Товстянська волость
Толстянська волость — адміністративно-територіальна одиниця Лебединського повіту Харківської губернії.
Найбільші поселення волості станом на 1914 рік:
- село Товсте — 3139 мешканців;
- село Деркачівка — 3210 мешканців;
- село Будки — 1858 мешканців.

Старшиною волості був Очколас Василь Олексійович, волосним писарем — Нємцов Діонісій Семенович, головою волосного суду — Тасенко Федот Григорович.

title: Товстянська волость

wikitext:
{{Адміністративна одиниця Російської імперії
 |назва         = Толстянська волость
 |статус        = волость
 |Герб          =
 |герб_підпис   =
 |карта         =
 |центр         = [[Товста (Білопільський район)|Товсте]]
 |утворена      =
 |Площа         =
 |Дата обрахунку=
 |Населення     =
 |Дата перепису =
 |до            =
 |після         =
}}
'''Толстянська волость''' — [[адміністративно-територіальна одиниця]] [[Лебединський повіт|Лебединського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]].

<!-- На [[1862]] рік волості ... не існувало <ref>{{ПКХкГ-1862}}</ref> -->
<!--
Станом на [[1885]] рік — складалася з ? поселень, ? сільських громад. Населення ? — осіб (? осіб чоловічої статі та ? — жіночої), ? дворових господарств<ref>{{ВВСЕР-3-1885}}</ref>.

{| align="center" class="standard"
|+Земля волості
! |
! |Площа, десятин
! |У тому числі орної, десятин
|-----
! Сільських громад
| align=right| ?
| align=right| ?
|-----
! Приватної власності
| align=right| ?
| align=right| ?
|-----
! Іншої власності
| align=right| ?
| align=right| ?
|-----
! Загалом
| align=right| ?
| align=right| ?
|+
|}
-->
<!-- Найбільші поселення волості станом на [[1885]]:
* -->
Найбільші поселення волості станом на [[1914]] рік<ref>{{АКХкГ-1914}}</ref>:
* село [[Товста (Білопільський район)|Товсте]] — 3139 мешканців;
* село ''Деркачівка'' — 3210 мешканців;
* село [[Великі Будки (Недригайлівський район)|Будки]] — 1858 мешканців.

Старшиною волості був ''Очколас Василь Олексійович'', волосним писарем — ''Нємцов Діонісій Семенович'', головою [[Волосний суд|волосного суду]] — ''Тасенко Федот Григорович''.

== Джерела ==
* {{ВВСЕР-3-1885}}
* {{ХкГ-СНМ-1869}}
* {{АКХкГ-1914}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{RE-geo-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Лебединський повіт}}

[[Категорія:Волості Харківської губернії]]
[[Категорія:Російські волості в Роменському районі]]
[[Категорія:Російські волості в Сумському районі]]

Центр: Товсте