text:
# Будинок пастора (Харків)
Будинок пастора — двоповерхова кам'яна будівля у Харкові, розташована на вулиці Гоголя, 2. Побудована у 1832—1836 роках для пастора та школи євангелічно-лютеранської громади міста. Протягом тривалого часу помилково вважався будинком архітектора Євгена Олексійовича Васильєва. Пам'ятка архітектури незаконно перебудована у 2020 році.

## Історія
Після освячення лютеранської кірхи у 1830 році громада вирішила збудувати будинок для пастора та лютеранську школу. Через нестачу бюджету будівництво фінансувалося частково коштом позики у скарбниці в розмірі 20 000 рублів. 30 травня 1832 року поряд із кірхою заклали наріжний камінь майбутньої будівлі. У вересні 1836 року будівництво було завершено, а у січні 1837 року в будівлі почалися заняття в школі, де також оселився пастор Леопольд Ліндезен. Перший будинок включав підвальні приміщення, житлові кімнати та класи.
Будинок пастора — це двоповерхова кам'яна будівля у класичному стилі на напівпідвальному поверсі. Головний фасад обернуто до вулиці Гоголя. Його прикрашено портиком із чотирьох пілястр з двома капітелями іонічного ордера. Напівпідвальний поверх рустовано, другий відокремлено від третього тонким карнизом. Вікна обрамлені простими наличниками.
Школа працювала тут до середини XIX століття, коли постала потреба в розширенні. У 1849—1850 роках за пожертви поруч побудовано нову двоповерхову будівлю школи. Вона містила навчальні класи, бібліотеку, актову залу, приміщення для учнів та службові приміщення. У 1851 році на переданій від міста землі, між старою будівлею та провіантським магазином, влаштовано сад. У 1870 році школа була реорганізована в училище II розряду, а з 1884 року діяла як Вознесенська жіноча семикласна гімназія. Протягом кінця XIX — початку XX століття навчальний комплекс кілька разів розширювався — зокрема, були побудовані нові прибудови за проєктами Івана Гінша та Юлія Цауне. Останній розширив службову будівлю по провулку Мар'яненка, приєднав її до будинку пастора та надбудував два поверхи. Такою вона збереглася донині.
Після 1920 року радянська влада націоналізувала будівлі гімназії. Частина приміщень була передана німецькій школі, а основний корпус став власністю командного складу Харківського військового округу. В будинку пастора облаштовані комунальні квартири. До нашого часу комплекс колишньої гімназії зберігся лише частково. Кірха була знесена за наказом радянської влади у 1958 році, разом з нею знищено і сад.
З середини XX століття у місцевій історіографії укорінилася версія, що будинок на Гоголя, 2 належав професору архітектури Імператорського Харківського університету Євгену Васильєву. Це припущення з'явилося у путівнику відомого харківського краєзнавця Олександра Лейбфрейда «Харків. Архітектура, пам'ятники, новобудови» (1987), де з посиланням на архівні дані висловлювалася гіпотеза про зв'язок будинку з Васильєвим. Подальші дослідження, однак, виявили низку суперечностей. Зокрема, у 1822 році на місці будинку ще стояв острог (в'язниця), який лише планували зносити, а на плані 1830 року, складеному самим Васильєвим, ділянка за кірхою показана вільною від приватної забудови. А сам Євген Васильєв, за дослідженнями Андрія Парамонова, проживав у будинку № 6 на цій же вулиці. Його будинок не зберігся.
Будинок пастора є пам'яткою архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний № 7046-Ха).
У червні 2020 року на будинку по вулиці Гоголя, 2, який є пам'яткою архітектури, було розпочато активні будівельні роботи без належної дозвільної документації. Як повідомила координаторка ініціативної групи #SaveKharkiv Олена Рофе-Бекетова, на об'єкті не було встановлено обов'язкового паспорта об'єкта, що є порушенням вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». За спостереженнями активістів, на будівлі демонтували покриття даху і конструкції покрівлі, а також велися роботи з надбудови нових поверхів. Департамент містобудування та архітектури Харківської обласної державної адміністрації, орган охорони культурної спадщини в області, вимагав від забудовника припинити роботи, що загрожували пам'ятці та порушували чинне законодавство у сфері охорони культурної спадщини. Втім, за повідомленнями активістів, будівельні роботи тривали попри заборону. Прокуратура, дослідивши обставини справи, встановила, що забудовник під виглядом капітального ремонту фактично здійснював повну перебудову будівлі, змінюючи її поверховість та архітектурний стиль. Роботи проводилися без необхідних погоджень з уповноваженими органами охорони культурної спадщини та без дозволів Державної архітектурно-будівельної інспекції України. У вересні 2020 року Харківська місцева прокуратура № 2 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом проти забудовника. У грудні 2020 року суд задовольнив позов прокуратури та постановив відновити пам'ятку архітектури у її первісному вигляді. Станом на 2025 рік будівля не відновлена та продовжує експлуатуватися. До пам'ятки прибудовано два поверхи, спрощено та змінено архітектурні деталі.

## Галерея
- Будинок до незаконної перебудови
- Капітель пілястри
- Балкон другого поверху
- Будинок під час незаконних будівельних робіт
- Після незаконної перебудови
- Після незаконної перебудови

title: Будинок пастора (Харків)

wikitext:
{{Визначна пам'ятка
|зображення = Житловий будинок 1818 р., вул. Гоголя,2, м.Харків.JPG
|підпис = Будинок до незаконної перебудови
|країна = {{UKR}}
|статус = [[Пам'ятки архітектури Харкова|Пам'ятка архітектури]] та [[Пам'ятка містобудування (Україна)|містобудування]] місцевого значення № 7046-Ха
|регіон = м. [[Харків]]
|розташування = [[Вулиця Гоголя (Харків)|вулиця Гоголя]], 2
|стиль = [[класицизм]]
|закладено перший камінь = [[30 травня]] [[1832]]
|закінчення будівництва = вересень [[1836]]
|перебудова = [[2020]] — незаконна перебудова
|стан = перебудовано
}}

'''Будинок пастора''' — двоповерхова кам'яна будівля у Харкові, розташована на [[Вулиця Гоголя (Харків)|вулиці Гоголя]], 2. Побудована у 1832—1836 роках для [[пастор]]а та школи євангелічно-[[Лютеранство|лютеранської]] [[Релігійна громада|громади]] міста. Протягом тривалого часу помилково вважався будинком архітектора [[Васильєв Євген Олексійович|Євгена Олексійовича Васильєва]]. [[Пам'ятка архітектури]] незаконно перебудована у 2020 році.

== Історія ==
[[Файл:Kharkiv kirsh, the first construction.jpg|ліворуч|міні|[[Кірха Святого Вознесіння (Харків)|Харківська кірха]]. На задньому плані зводиться будинок пастора. [[Гравюра]] 1829—1930 років]]
Після освячення [[Кірха Святого Вознесіння (Харків)|лютеранської кірхи]] у 1830 році громада вирішила збудувати будинок для пастора та лютеранську школу<ref name=":0">{{Cite web |url=https://www.otkudarodom.ua/ru/vulicya-gogolya-no-2-budinok-pastora-ta-voznesenstka-zhinocha-gimnaziya |title=Вулиця Гоголя № 2, будинок пастора та Вознесенстка жіноча гімназія |date=2018-03-28 |website=Откуда Родом |language= |access-date=2025-04-28}}</ref>. Через нестачу бюджету будівництво фінансувалося частково коштом позики у скарбниці в розмірі 20 000 рублів. 30 травня 1832 року поряд із кірхою заклали наріжний камінь майбутньої будівлі<ref name=":0" />. У вересні 1836 року будівництво було завершено, а у січні 1837 року в будівлі почалися заняття в школі, де також оселився пастор Леопольд Ліндезен<ref name=":0" />. Перший будинок включав підвальні приміщення, житлові кімнати та класи.

Будинок пастора — це двоповерхова кам'яна будівля у [[Класицизм|класичному стилі]] на [[Цоколь|напівпідвальному поверсі]]. Головний [[фасад]] обернуто до вулиці Гоголя. Його прикрашено [[портик]]ом із чотирьох [[Пілястра|пілястр]] з двома [[Капітель|капітелями]] [[Іонічний ордер|іонічного ордера]]. Напівпідвальний поверх [[руст]]овано, другий відокремлено від третього тонким [[карниз]]ом. Вікна обрамлені простими [[наличник]]ами.

Школа працювала тут до середини XIX століття, коли постала потреба в розширенні. У 1849—1850 роках за пожертви поруч побудовано нову двоповерхову будівлю школи<ref name=":0" />. Вона містила навчальні класи, бібліотеку, актову залу, приміщення для учнів та службові приміщення. У 1851 році на переданій від міста землі, між старою будівлею та [[Провіантський магазин (Харків)|провіантським магазином]], влаштовано сад<ref name=":1">{{Cite web |url=https://2day.kh.ua/ru/news/progulki-s-andreem-paramonovym-voznesenskaya-zhenskaya-gimnaziya-i-lyuteranskiy-sad |title=Прогулки с Андреем Парамоновым. Вознесенская женская гимназия и лютеранский сад |website=2day.kh.ua |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref>. У 1870 році школа була реорганізована в училище II розряду, а з 1884 року діяла як Вознесенська жіноча семикласна гімназія. Протягом кінця XIX — початку XX століття навчальний комплекс кілька разів розширювався — зокрема, були побудовані нові прибудови за проєктами [[Гінш Іван-Емілій-Отто П.|Івана Гінша]] та [[Цауне Юлій Семенович|Юлія Цауне]]<ref>{{Cite web |url=https://web.archive.org/web/20210714072459/http://alyoshin.ru/Files/publika/timofienko/tim_zodchi_008.html#ginsh |title=Зодчі України кінця XVIII - початку XX століть. Біографічний довідник |last=Тимофiєнко |first=Володимир |date=2021-07-14 |website=web.archive.org |access-date=2025-04-28}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://moniacs.kh.ua/uk/ves-tsaune-arhitekturnij-maksimum/ |title=Весь Цауне – Архітектурний максимум – Харків, що манить |website=moniacs.kh.ua |access-date=2025-04-28}}</ref>. Останній розширив службову будівлю по [[Провулок Мар'яненка|провулку Мар'яненка]], приєднав її до будинку пастора та надбудував два поверхи<ref name=":1" />. Такою вона збереглася донині.

Після 1920 року радянська влада [[Націоналізація|націоналізувала]] будівлі гімназії. Частина приміщень була передана німецькій школі, а основний корпус став власністю командного складу [[Харківський військовий округ|Харківського військового округу]]<ref name=":0" />. В будинку пастора облаштовані [[Комунальна квартира|комунальні квартири]]<ref>{{Cite web |url=https://zabytki.in.ua/ru/1979/dom-vasileva-v-kharkove |title=Дом Васильева в Харькове |website=zabytki.in.ua |access-date=2025-04-28}}</ref>. До нашого часу комплекс колишньої гімназії зберігся лише частково. Кірха була [[Хрущовська антирелігійна кампанія|знесена за наказом радянської влади]] у 1958 році, разом з нею знищено і сад<ref>{{Cite web |url=https://www.slk.kh.ua/news/khronograf/yak-xarkiv-zdobuv-ta-vtrativ-arxitekturnu-rodzinku.html#google_vignette |title=Як Харків здобув та втратив архітектурну "родзинку" |website=Слобідський край |language=uk |access-date=2025-04-28}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://mediaport.ua/harkov-1913-y-kak-poeziya-zamenila-romantiku/ |title=Харьков, 1913-й. Как поэзия заменила романтику |last=Редактор |date=2014-01-09 |website=MediaPort |language=uk |access-date=2025-04-28}}</ref>.

З середини XX століття у місцевій історіографії укорінилася версія, що будинок на Гоголя, 2 належав професору архітектури [[Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна|Імператорського Харківського університету]] [[Васильєв Євген Олексійович|Євгену Васильєву]]<ref>{{Cite web |url=https://kharkovgo.com/places/arhitektura/dom-arhitektora-vasileva-avtora-kolokolni-uspenskogo-sobora/ |title=Дом архитектора Васильева, автора колокольни Успенского собора |website=Харьков - куда б сходить? |language=uk |access-date=2025-04-28}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://2day.kh.ua/ru/news/progulki-po-gorodu-s-andreem-paramonovym-skaz-o-dome-arkhitektora-vasileva-sozdavshego |title=Прогулки по городу с Андреем Парамоновым. Сказ о доме архитектора Васильева, создавшего колокольню Успенского собора |website=2day.kh.ua |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref>. Це припущення з'явилося у путівнику відомого харківського краєзнавця [[Лейбфрейд Олександр Юрійович|Олександра Лейбфрейда]] «Харків. Архітектура, пам'ятники, новобудови» (1987), де з посиланням на архівні дані висловлювалася гіпотеза про зв'язок будинку з Васильєвим<ref>{{Cite book |title=Харьков. Архитектура, памятники, новостройки |last=Лейбфрейд |first=Олександр Юрійович |year=1987 |publisher=Прапор |location=Харків |pages=152 |language=російською}}</ref>. Подальші дослідження, однак, виявили низку суперечностей. Зокрема, у 1822 році на місці будинку ще стояв острог (в'язниця), який лише планували зносити, а на плані 1830 року, складеному самим Васильєвим, ділянка за кірхою показана вільною від приватної забудови<ref name=":0" />. А сам Євген Васильєв, за дослідженнями [[Парамонов Андрій Федорович|Андрія Парамонова]], проживав у будинку № 6 на цій же вулиці<ref name=":2">{{Cite web |url=https://moniacs.kh.ua/ul-gogolya-2/ |title=Дом пастора и лютеранской школы на ул. Гоголя, 2 — Харьков Манящий |website=moniacs.kh.ua |access-date=2025-04-28}}</ref><ref name=":3">{{Cite web |url=https://www.otkudarodom.ua/ru/no-6-usadba-arhitektora-evgeniya-vasileva |title=№ 6 усадьба архитектора Евгения Васильева |date=2018-04-06 |website=Откуда Родом |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref>. Його будинок не зберігся<ref name=":3" />.

Будинок пастора є [[Пам'ятки архітектури Харкова|пам'яткою архітектури]] та [[Пам'ятка містобудування (Україна)|містобудування]] місцевого значення (охоронний № 7046-Ха)<ref>Наказ Міністерства культури та інформаційної політики України від 4 червня 2020 року № 1883 [https://wlm.org.ua/docs/mku/2020/1883.pdf «Про занесення об'єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам'яток України»]</ref>.

У червні 2020 року на будинку по вулиці Гоголя, 2, який є пам'яткою архітектури, було розпочато активні будівельні роботи без належної дозвільної документації<ref name=":4">{{Cite web |url=https://kh.depo.ua/rus/kh/sud-zobovyazav-zabudovnika-pribrati-novi-poverkhi-z-pamyatki-arkhitekturi-v-tsentri-kharkova-202012241263950 |title=Суд обязал застройщика убрать новые этажи с памятники архитектуры в центре Харькова — Новости Харькова |website=www.depo.ua |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref><ref name=":5">{{Cite web |url=https://times.kharkiv.ua/ru/2020/08/05/stroitelstvo-po-ul-gogolya-2-aktivisty-uzhe-obratilis-v-politsiyu/ |title=Строительство по ул. Гоголя, 2: активисты уже обратились в полицию |date=2020-08-05 |website=Харків Тimes |language=ru-RU |access-date=2025-04-28}}</ref>. Як повідомила координаторка [[Save Kharkiv|ініціативної групи #SaveKharkiv]] [[Рофе-Бекетова Олена Федорівна|Олена Рофе-Бекетова]], на об'єкті не було встановлено обов'язкового паспорта об'єкта, що є порушенням вимог [[Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності»|Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»]]<ref name=":5" />. За спостереженнями активістів, на будівлі демонтували покриття даху і конструкції покрівлі, а також велися роботи з надбудови нових поверхів<ref name=":6">{{Cite web |url=https://2day.kh.ua/ru/news/stalo-izvestno-chto-budet-s-domom-na-gogolya-2-v-kharkove |title=Стало известно, что будет с домом на Гоголя, 2 в Харькове |website=2day.kh.ua |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref><ref name=":5" />. Департамент містобудування та архітектури [[Харківська обласна державна адміністрація|Харківської обласної державної адміністрації]], орган охорони культурної спадщини в області, вимагав від забудовника припинити роботи, що загрожували пам'ятці та порушували чинне [[Закон України «Про охорону культурної спадщини»|законодавство у сфері охорони культурної спадщини]]<ref name=":5" />. Втім, за повідомленнями активістів, будівельні роботи тривали попри заборону<ref name=":5" />. [[Прокуратура]], дослідивши обставини справи, встановила, що забудовник під виглядом капітального ремонту фактично здійснював повну перебудову будівлі, змінюючи її поверховість та [[архітектурний стиль]]. Роботи проводилися без необхідних погоджень з уповноваженими органами охорони культурної спадщини та без дозволів [[Державна архітектурно-будівельна інспекція України|Державної архітектурно-будівельної інспекції України]]<ref name=":6" />. У вересні 2020 року Харківська місцева прокуратура № 2 звернулася до [[Харківський окружний адміністративний суд|Харківського окружного адміністративного суду]] з [[позов]]ом проти забудовника<ref name=":7">{{Cite web |url=https://times.kharkiv.ua/ru/2020/12/24/dvuhetazhnyj-osobnyak-na-ulitse-gogolya-resheno-vosstanovit/ |title=Двухэтажный особняк на улице Гоголя решено восстановить (фото) |date=2020-12-24 |website=Харків Тimes |language=ru-RU |access-date=2025-04-28}}</ref>. У грудні 2020 року суд задовольнив позов прокуратури та постановив відновити пам'ятку архітектури у її первісному вигляді<ref name=":7" /><ref name=":4" /><ref>{{Cite web |url=https://kharkov.comments.ua/news/society/accidents/5352-v-harkove-sud-udovletvoril-isk-prokuratury-s-trebovaniem-vosstanovit-pamyatnik-arhitektury.html |title=В Харькове суд удовлетворил иск прокуратуры с требованием восстановить памятник архитектуры |date=2020-12-25 |website=Комментарии Украина |language=ru |access-date=2025-04-28}}</ref>. Станом на 2025 рік будівля не відновлена та продовжує експлуатуватися. До пам'ятки прибудовано два поверхи, спрощено та змінено архітектурні деталі<ref name=":2" />.

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Україна, Харків, вул. Гоголя, 2 фото 1.JPG|Будинок до незаконної перебудови
Файл:Україна, Харків, вул. Гоголя, 2 фото 3.JPG|[[Капітель]] [[Пілястра|пілястри]]
Файл:Kharkiv Gogola 2 SAM 9889 63-101-2039.JPG|Балкон другого поверху
Файл:Hoholia St., 2 (Kharkiv) - 04.jpg|Будинок під час незаконних будівельних робіт
Файл:На Гоголя 2.jpg|Після незаконної перебудови
Файл:Gogolya 02 01.jpg|Після незаконної перебудови
</gallery>

== Примітки ==
<references responsive="" />
[[Категорія:Споруди, збудовані 1836]]
[[Категорія:Засновані у Харкові 1832]]
[[Категорія:Занедбані або перебудовані місця Харкова]]
[[Категорія:Пам'ятки архітектури місцевого значення у Харкові]]
[[Категорія:Пам'ятки містобудування місцевого значення у Харкові]]
[[Категорія:Архітектура класицизму в Харкові]]

title: Будинок пастора

Статус: Пам'ятка архітектури та містобудування місцевого значення № 7046-Ха

Регіон: м. Харків

Розташування: вулиця Гоголя , 2

Архітектурний стиль: класицизм

Закладено перший камінь: 30 травня 1832

Будівництво: вересень 1836

Перебудова: 2020 — незаконна перебудова

Стан: перебудовано


text:
# Ретяг
Ретяг (рум. Reteag) — село у повіті Бистриця-Несеуд в Румунії. Адміністративний центр комуни Петру-Рареш.
Село розташоване на відстані 346 км на північний захід від Бухареста, 37 км на захід від Бистриці, 56 км на північний схід від Клуж-Напоки.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 2790 осіб.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 1582           | 56,7%    |
| цигани         | 783            | 28,1%    |
| угорці         | 422            | 15,1%    |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 1834           | 65,7%    |
| циганська | 544            | 19,5%    |
| угорська  | 410            | 14,7%    |

wikiname: ukwiki

title: Ретяг

in_language: uk

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Ретяг
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Reteag''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Бістріца-Несеуд
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Петру-Рареш (комуна)|Петру-Рареш]]
 | код_SIRUTA          = 34182
 | широта              = 47.1958
 | довгота             = 24.0186
 | висота              = 249
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 2790
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 427220
}}
'''Ретяг''' ({{lang-ro|Reteag}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Бистриця-Несеуд]] в [[Румунія|Румунії]]. Адміністративний центр комуни [[Петру-Рареш (комуна)|Петру-Рареш]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 346 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 37 км на захід від [[Бистриця (місто)|Бистриці]], 56 км на північний схід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:2790}} осіб.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 1582
| 56,7%
|-
| цигани
| 783
| 28,1%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 422
| 15,1%
|}

Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 1834
| 65,7%
|-
| циганська
| 544
| 19,5%
|-
| угорська
| 410
| 14,7%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Бістріца-Несеуд]]

title: Ретяг · Reteag

Країна: Румунія

Повіт: Бістріца-Несеуд

Комуна: Петру-Рареш

Телефонний код: +40 263 (Romtelecom, TR) · +40 363 (інші оператори)


text:
# Наход
На́ход (чеськ. Náchod) — місто в Чехії в Краловоградецькому краї, адміністративний центр однойменного округу.

## Загальні відомості
Населення 20 тис. жит. (2012). Місто веде свою історію від Находського замку, побудованого лицарем Гроном з Начерадіц в середині XIII століття на стратегічно важливому шляху, по якому проходила дорога з Чехії до Польщі.

## Відомі люди
- Вратіслав Локвенц — футболіст,
- Йозеф Тошовський — фінансист і державний діяч,
- Ян Летцель — архітектор,
- Франтішек Кодеш — математик і астроном,
- Емма Левенштамм — художниця, графікиня, скульпторка.

title: Наход

wikitext:
{{Місто
 | назва              = Наход
 | місцева_назва      = Náchod
 | зображення         = Náchod, výhled ze zámku na Masarykovo náměstí.jpg
 | зображення_розмір  = 250px
 | зображення_підпис  =
 | прапор             = Flag of Nachod.svg
 | опис прапора       =
 | герб               = Náchod CoA CZ.svg
 | опис герба         =
 | країна             = {{CZE}}
 | регіон             = [[Краловоградецький край]]
 | район              = [[Наход (округ)|Наход]]
 | розташування       =
 | розташування_розмір= <!-- не обов'язковий -->
 | засноване          = 1254
 | магдебурзьке право =
 | населення          = 20 036 (2024)
 | агломерація        =
 | площа              = 33.32
 | поштові індекси    =
 | код країни         = 420
 | код міста          =
 | координати         =
 |lat_dir= N |lat_deg= 50 |lat_min=25  |lat_sec= 1
 |lon_dir= E |lon_deg= 16  |lon_min= 9 |lon_sec= 47
 |CoordAddon              =
 |CoordScale              =
 | міста-побратими    =
 | день міста         =
 | адреса             =
 | вебсторінка        = http://www.mestonachod.cz/
 | мер                =
 }}

'''На́ход''' ({{lang-cs|Náchod}}) — місто в [[Чехія|Чехії]] в [[Краловоградецький край|Краловоградецькому]] краї, адміністративний центр [[Наход (округ)|однойменного округу]].

== Загальні відомості ==
Населення 20 тис. жит. ([[2012]]). Місто веде свою історію від Находського замку, побудованого лицарем Гроном з Начерадіц в середині XIII століття на стратегічно важливому шляху, по якому проходила дорога з Чехії до Польщі.

== Відомі люди ==
* [[Вратіслав Локвенц]] — футболіст,
* [[Йозеф Тошовський]] — фінансист і державний діяч,
* [[Ян Летцель]] — архітектор,
* [[Франтішек Кодеш]] — математик і астроном,
* [[Емма Левенштамм]] — художниця, графікиня, скульпторка.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.mestonachod.cz/ Офіційний сайт]

{{Краловоградецький край}}
{{Наход (округ)}}

[[Категорія:Наход (округ)|*]]
[[Категорія:Міста Чехії]]

title: — сусідні нас. пункти

Герб: Прапор

герб: прапор

Країна: Чехія

Регіон: Краловоградецький край

Район: Наход

Столиця для: Наход (округ Чехії)

Поділ: Babíd, Bělovesd, Bražecd, Dobrošovd, Jizbiced, Lipíd, Malé Poříčíd, Pavlišovd, Staré Město nad Metujíd, Q56411896?

Міста-побратими: Гальберштадт, Воррінгтон

Часовий пояс: UTC+1 (Чехія)

Номери автомобілів: H

Мер міста: Jan Birked


text:
# Сварківська сільська рада
Сварківська́ сільська́ ра́да — колишній орган місцевого самоврядування у Глухівському районі Сумської області. Адміністративний центр — село Сваркове.

## Загальні відомості
- Населення ради: 933 особи (станом на 2001 рік)

## Населені пункти
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
- с. Сваркове

## Склад ради
Рада складається з 16 депутатів та голови.
- Голова ради: Матвієнко Юрій Вікторович
- Секретар ради: Коткова Людмила Григорівна

### Керівний склад попередніх скликань
| Прізвище, ім'я, по батькові | Основні відомості                                                               | Дата обрання | Дата звільнення |
| --------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Матвієнко Юрій Вікторович   | Сільський голова, 1972 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Матвієнко Юрій Вікторович   | Сільський голова, 1972 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України

title: Сварківська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Сварківська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Сумська область]]
   | район               = [[Глухівський район]]
   | центр               = с. [[Сваркове]]
   | голова              = Матвієнко Юрій Вікторович
   | секретар            = Коткова Людмила Григорівна
   | кількість членів    = 16 депутатів
   | утворена            =
   | код КОАТУУ          = 5921585700
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=28932 Сварківська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           = 933 ''(на 2001 рік)''
   | населення міське    =
   | населення сільське  =
   | щільність           =
   | населені пункти     = с. [[Сваркове]]
   | поштовий індекс     = 41445
   | адреса              = <tt>41445, Сумська обл., Глухівський р-н, с. Сваркове, вул. Миколаївська, 3-а.</tt>
   | телефонний код      = 5444
   | телефонний номер    = 6-85-22
   | факс                =
   | електронна скринька =
   | вебсторінка         =
  }}

'''Сварківська́ сільська́ ра́да''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Глухівський район|Глухівському районі]] [[Сумська область|Сумської області]]. [[Адміністративний центр]] — [[село]] [[Сваркове]].

== Загальні відомості ==
* ''Населення ради:'' 933 особи (станом на 2001 рік)

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Сваркове]]

== Склад ради ==
Рада складається з 16 депутатів та голови.
* ''Голова ради:'' Матвієнко Юрій Вікторович
* ''Секретар ради:'' Коткова Людмила Григорівна

=== Керівний склад попередніх скликань ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|- bgcolor="#FAEBD7"
! Прізвище, ім'я, по батькові !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Матвієнко Юрій Вікторович
| Сільський голова, 1972 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Матвієнко Юрій Вікторович
| Сільський голова, 1972 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними сайту [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=2612&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=2612&rid256=122 Секретарі попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки та джерела ==
{{reflist}}
* {{ОКВРУ|28932}}

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Глухівського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Глухівського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Глухівський район

Адм. центр: с. Сваркове

Облікова картка: Сварківська сільська рада

title: Склад

Кількість членів: 16 депутатів

Голова ради: Матвієнко Юрій Вікторович

Секретар ради: Коткова Людмила Григорівна

title: Територія та населення

Населені пункти: с. Сваркове

title: Контактні дані


text:
# Юсеф Мустафа Зада
Юсеф Мустафа Зада (англ. Youssef Moustafa Zada) (13 січня 1958) — єгипетський дипломат. Надзвичайний і Повноважний Посол Єгипту в Україні (2005-2008).

## Життєпис
Закінчив Каїрський університет, економічний факультет
У 1981—1983 рр. — дипломатичний аташе Інституту дипломатичних досліджень
У 1983—1984 рр. — третій секретар Департаменту міжнародних організацій
У 1984—1988 рр. — другий секретар Генерального консульства Єгипту в Лондоні (Велика Британія)
У 1988—1990 рр. — другий секретар Міністерства закордонних справ в штаб-квартирі
У 1990—1992 рр. — перший секретар Посольства Єгипту в Дамаску (Сирія)
У 1992—1993 рр. — перший секретар Посольства Єгипту в Алжирі (Алжир)
У 1993—1994 рр. — перший секретар Департаменту безпеки Міністерства закордонних справ
У 1994—1998 рр. — радник Посольства Єгипту в Сінгапурі (Сінгапур)
У 1998—1999 рр. — радник відділу Дипломатичного протоколу Міністерства закордонних справ
У 1999—2000 рр. — радник Посольства Єгипту в місті Гватемала (Гватемала)
У 2000—2003 рр. — повноважний міністр Посольства Єгипту в Кувейті (Кувейт)
У 2003—2005 рр. — повноважний міністр — заступник директора Інституту дипломатичних досліджень
У 2005—2008 рр. — Надзвичайний і Повноважний Посол Єгипту в Києві (Україна)
У 2008—2010 рр. — посол — директор міжнародного відділу конференцій
У 2010—2013 рр. — Генеральний консул Єгипту в Нью-Йорку (США)
У 2013—2015 рр. — Консул Єгипту в Ріо-де-Жанейро (Бразилія)
З 2015 року — Надзвичайний і Повноважний Посол Єгипту у Варшаві (Польща)

title: Юсеф Мустафа Зада

wikitext:
{{Особа
| ім'я = Юсеф Мустафа Зада
| оригінал імені = {{lang-en|Youssef Moustafa Zada}}
| громадянство         = {{EGY}}
| посада = [[Надзвичайні і Повноважні Посли країн Африки в Україні#Єгипет|Надзвичайний і Повноважний Посол Єгипту в Україні]]
| термін = [[2005]]—[[2008]]
| попередник = [[Мона Алі Хашаба]]
| наступник = [[Ясір Мохамед Атеф Абдель Кадер]]
}}
'''Юсеф Мустафа Зада''' ({{lang-en|Youssef Moustafa Zada}}) ([[13 січня]] [[1958]]) — єгипетський дипломат. Надзвичайний і Повноважний Посол [[Єгипет|Єгипту]] в [[Україна|Україні]] (2005-2008).

== Життєпис ==
Закінчив [[Каїрський університет]], економічний факультет<ref>{{Cite web |url=http://www.mfa.gov.eg/English/Embassies/Egyptian_Embassy_Poland/Ambassador/Pages/Biography.aspx |title=Embassy of Egypt in Warsaw — Poland |accessdate=14 травня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20161016193843/http://www.mfa.gov.eg/English/Embassies/Egyptian_Embassy_Poland/Ambassador/Pages/Biography.aspx |archivedate=16 жовтня 2016 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161016193843/http://www.mfa.gov.eg/English/Embassies/Egyptian_Embassy_Poland/Ambassador/Pages/Biography.aspx |date=2016-10-16 }}</ref>

У 1981—1983 рр. — дипломатичний аташе Інституту дипломатичних досліджень

У 1983—1984 рр. — третій секретар Департаменту міжнародних організацій

У 1984—1988 рр. — другий секретар Генерального консульства Єгипту в [[Лондон]]і ([[Велика Британія]])

У 1988—1990 рр. — другий секретар Міністерства закордонних справ в штаб-квартирі

У 1990—1992 рр. — перший секретар Посольства Єгипту в [[Дамаск]]у ([[Сирія]])

У 1992—1993 рр. — перший секретар Посольства [[Єгипет|Єгипту]] в Алжирі ([[Алжир]])

У 1993—1994 рр. — перший секретар Департаменту безпеки Міністерства закордонних справ

У 1994—1998 рр. — радник Посольства Єгипту в Сінгапурі ([[Сінгапур]])

У 1998—1999 рр. — радник відділу Дипломатичного протоколу Міністерства закордонних справ

У 1999—2000 рр. — радник Посольства Єгипту в місті Гватемала ([[Гватемала]])

У 2000—2003 рр. — повноважний міністр Посольства Єгипту в Кувейті ([[Кувейт]])

У 2003—2005 рр. — повноважний міністр — заступник директора Інституту дипломатичних досліджень

У 2005—2008 рр. — Надзвичайний і Повноважний Посол Єгипту в [[Київ|Києві]] ([[Україна]])<ref>[http://www.kmu.gov.ua/control/publish/article?art_id=22075735 Послы Египта, Индии, Канады и Румынии вручили Президенту Украины верительные грамоты]</ref><ref>[http://podrobnosti.ua/249230-posly-egipta-indii-kanady-i-rumynii-pristupili-k-objazannostjam.html Послы Египта, Индии, Канады и Румынии приступили к обязанностям]</ref>

У 2008—2010 рр. — посол — директор міжнародного відділу конференцій

У 2010—2013 рр. — Генеральний консул Єгипту в [[Нью-Йорк]]у ([[Сполучені Штати Америки|США]])

У 2013—2015 рр. — Консул Єгипту в [[Ріо-де-Жанейро]] ([[Бразилія]])

З 2015 року — Надзвичайний і Повноважний Посол [[Єгипет|Єгипту]] у [[Варшава|Варшаві]] ([[Польща]])<ref>{{Cite web |url=http://www.prezydent.pl/archiwum-bronislawa-komorowskiego/aktualnosci/listy-uwierzytelniajace/art,40,ambasadorowie-siedmiu-panstw-zlozyli-listy-uwierzytelniajace.html |title=Ambasadorowie siedmiu państw złożyli listy uwierzytelniające |accessdate=2017-03-27 |archive-date=2017-03-27 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170327171408/http://www.prezydent.pl/archiwum-bronislawa-komorowskiego/aktualnosci/listy-uwierzytelniajace/art,40,ambasadorowie-siedmiu-panstw-zlozyli-listy-uwierzytelniajace.html }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170327171408/http://www.prezydent.pl/archiwum-bronislawa-komorowskiego/aktualnosci/listy-uwierzytelniajace/art,40,ambasadorowie-siedmiu-panstw-zlozyli-listy-uwierzytelniajace.html |date=2017-03-27 }}</ref>

== Див. також ==
* [[Посольство Єгипту в Україні]]

== Примітки ==
{{reflist}}
== Посилання ==
* [http://nkau.gov.ua/nsau/newsnsau.nsf/HronolU/2e75d6209eb3385ec22570910034ca02!OpenDocument&Lang=U&Click= Під час зустрічі В. Ющенка з послами Єгипту та Індії були обговорені питання співробітництва в космічній сфері]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://volyn.com.ua/news/22280-vizit-patriarha-oleksandriyskogo-i-vsieyi-afriki-feodora-ii-v-ukrayinu.html ВІЗИТ ПАТРІАРХА ОЛЕКСАНДРІЙСЬКОГО І ВСІЄЇ АФРИКИ ФЕОДОРА ІІ В УКРАЇНУ]

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Зада, Юсеф Мустафа}}
[[Категорія:Дипломати Єгипту]]
[[Категорія:Посли Єгипту в Україні]]
[[Категорія:Посли Єгипту в Польщі]]

title: англ. Youssef Moustafa Zada

Народився: 13 січня 1958 (67 років)

Громадянство: Єгипет

Діяльність: дипломат

Попередник: Мона Алі Хашаба

Наступник: Ясір Мохамед Атеф Абдель Кадер

англ. Youssef Moustafa Zada: п о р


text:
# Облога Львова (1655)
Облога Львова (1655) — облога Львова військом Московського царства та козацьким військом Богдана Хмельницького.
Домовившись у серпні 1655 року зі Швецією про спільні дії проти Польщі, Б. Хмельницький вирушив разом із російським військом В. Бутурліна на Львів. 15 вересня (25 вересня) 1655 року їхні розвідувальні загони з'явилися в околицях міста. 19 вересня (29 вересня) 1655 року прибули основні сили, частина яких розгромила польське військо під Городком.
Упродовж 30 вересня — 5 жовтня (20–25 вересня) обстрілювалися укріплення. 26 вересня (6 жовтня) 1655 року розпочалися переговори, які засвідчили відмінність позицій союзників. Гетьман схилявся до компромісу (погоджувався на викуп), боярин наполягав на негайній капітуляції та присязі на вірність царю Олексію Михайловичу.
Вимогу про припинення облоги Львова українськими козацькими військами та їх повернення в Центральну Україну поставив шведський король Карл X Густав. Зважаючи на певне напруження в цей час стосунків із російським командуванням, а також на реальну загрозу з боку Кримського ханства, Б. Хмельницький не пішов на конфлікт зі Швецією. 10 жовтня (20 жовтня) 1655 року було досягнуто угоди про сплату контрибуції в сумі 60 тис. злотих. Після виплати контрибуції 29 жовтня (8 листопада) 1655 року облога була припинена, підрозділи Данила Виговського та П. Потьомкіна були відкликані. Б. Хмельницький віддав своїй армії наказ про повернення в козацьку Україну.

title: Облога Львова (1655)

wikitext:
{{Otheruses|Облоги Львова}}
{{Infobox Military Conflict
|conflict=Облога Львова (1655)
|partof=[[Московсько-польська війна (1654—1667)]]
|image=Yevhen Turbatsky (1907). Ambassadors of the Lviv magistrate in the camp of Hetman Bohdan Khmelnytsky, 1655.jpg
|caption= «Посли львівського магістрату в таборі гетьмана Богдана Хмельницького». Автор Євген Турбацький, 1907 рік
|date= [[25 вересня]] — [[8 листопада]] [[1655]]
|place= Львів
|result= відступ московсько-козацького війська після отримання відкупу від міста
|combatant1= [[Файл:Herb Rzeczpospolitej Obojga Narodow (Alex K).svg|center|40px]]
[[Річ Посполита]]

 [[Файл:Lwów_CoA_1526.png|center|40px]]
[[Львів]]
|combatant2= [[File:Russian-coat-arm-1667.svg|center|40px]]
[[Московське царство]]

[[Файл:Flag of the Cossack Hetmanat.svg|center|40px]]
[[Військо Запорозьке|Запорозькі козаки]]

|commander1=[[Кшиштоф Ґродзицький]], королівський комендант

 [[Ян Аттельмаєр]], бурґомістр
|commander2=[[Василь Бутурлін]], боярин

 [[Богдан Хмельницький]], козацький гетьман
|strength1= 1 500 королівських піхотинців

 озброєні міщани
|strength2= 40 000 - 60 000 московських солдатів

 20 000 козаків
|casualties1=невідомо
|casualties2=невідомо
}}
'''Облога Львова (1655)''' — облога [[Львів|Львова]] військом [[Московське царство|Московського царства]] та козацьким військом [[Богдан Хмельницький|Богдана Хмельницького]].

Домовившись у серпні 1655 року зі [[Королівство Швеція|Швецією]] про спільні дії проти Польщі, Б. Хмельницький вирушив разом із російським військом [[Бутурлін Василь Васильович|В. Бутурліна]] на Львів. {{ДН|25|09|1655|15|09}} року їхні розвідувальні загони з'явилися в околицях міста. {{ДН|29|09|1655|19|09}} року прибули основні сили, частина яких розгромила польське військо під [[Битва під Городком|Городком]].

Упродовж 30 вересня — 5 жовтня (20–25 вересня) обстрілювалися укріплення. {{ДН|6|10|1655|26|09}} року розпочалися [[переговори]], які засвідчили відмінність позицій союзників. Гетьман схилявся до компромісу (погоджувався на викуп), боярин наполягав на негайній капітуляції та присязі на вірність царю [[Олексій Михайлович|Олексію Михайловичу]].

Вимогу про припинення облоги Львова українськими козацькими військами та їх повернення в [[Центральна Україна|Центральну Україну]] поставив шведський король [[Карл X Густав]]. Зважаючи на певне напруження в цей час стосунків із російським командуванням, а також на реальну загрозу з боку [[Кримське ханство|Кримського ханства]], Б. Хмельницький не пішов на конфлікт зі Швецією<ref>''[[Горобець Віктор Миколайович|В. М. Горобець]]'' [http://history.org.ua/?termin=Zakhidny_pokhid_1655 Західний похід українського та російського військ 1655] // {{ЕІУ|3|291}}</ref>. {{ДН|20|10|1655|10|10}} року було досягнуто угоди про сплату контрибуції в сумі 60 тис. злотих. Після виплати контрибуції {{ДН|8|11|1655|29|10}} року облога була припинена, підрозділи [[Данило Виговський|Данила Виговського]] та П. Потьомкіна були відкликані. Б. Хмельницький віддав своїй армії наказ про повернення в [[Гетьманщина|козацьку Україну]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* {{cite web|url = https://zbruc.eu/node/43547|назва = Облога Львова 1655 року|автор = [[Мельник Ігор Володимирович|Ігор Мельник]]|дата = 8 листопада 2015|вебсайт = zbruc.eu|видавець = [[Збруч (газета)|Zbruč]]|url-архіву = https://web.archive.org/web/20241211201027/https://zbruc.eu/node/43547|дата-архіву = 11 грудня 2024|статус-url = live|дата-доступу = 22 червня 2025}}
* ''[[Степанков Валерій Степанович|В. С. Степанков]]'' [http://history.org.ua/?termin=Lvivski_oblogy Львівські облоги 1648, 1655, 1672] // {{ЕІУ|6|368—369}}
* ''[[Францішек Яворський|Franciszek Jaworski]]'' [https://polona.pl/preview/04746849-163a-474b-b1d7-884e6981c22b Obrona Lwowa 1655 r.: wspomnienie dziejowe w 250 rocznicę oblężenia miasta przez Moskali i Kozaków]. — Lwów: Nakładem Gminy Król. Stoł. m. Lwowa, 1905. — 45 s. {{ref-pl}}

{{Бібліоінформація}}
{{Російсько-польська війна (1654—1667)|Битви=так}}
{{Хмельниччина}}

{{DEFAULTSORT:Львів}}
[[Категорія:Облоги Львова|1655]]
[[Категорія:Облоги XVII століття]]
[[Категорія:Битви Хмельниччини]]
[[Категорія:1655 у Львові]]
[[Категорія:Конфлікти в 1655]]
[[Категорія:Події 25 вересня]]
[[Категорія:Версень 1655]]
[[Категорія:Події 8 листопада]]
[[Категорія:Листопад 1655]]

title: Облога Львова (1655)

Дата: 25 вересня — 8 листопада 1655

Місце: Львів

title: Сторони

Річ Посполита · Львів: Московське царство · Запорозькі козаки

title: Командувачі

Василь Бутурлін, боярин · Богдан Хмельницький, козацький гетьман

title: Військові сили

1 500 королівських піхотинців · озброєні міщани: 40 000 - 60 000 московських солдатів · 20 000 козаків

title: Втрати

невідомо: невідомо


text:
# Монастирищенський краєзнавчий музей
Монастирищенський краєзнавчий музей - комунальний заклад у м. Монастирище Уманський район Черкаська область. Адреса. Черкаська область, м. Монастирище, вул. Грушевського, 4, 19101.

## Історія.
Був заснований у 1970 р. у смт. Монастирище (нині місто Монастирище) Черкаська область з ініціативи краєзнавця І. Волошенка (1991 - 2008) та М. Мінаєва. Тоді у музеї було 5 залів, у яких експонувалися 10 експозицій.
Спочатку музей розмістився  у приміщенні колишнього вузла зв'язку.
У 1990-х рр. музейний фонд значно поповнили за рахунок музейної кімнати Монастирищенський машино-будівний завод та об’єднання «Райсільгосптехніка».
У 2005 р. через аварійний стан будівлі переведений у приміщення колишнього дитсадка "Казка".
У різний час у музеї працювали відділи:
«Далеке минуле краю», «Східні слов’яни та Київська Русь», «Кріпацтво у краї», «Розвиток ринкових відносин після відміни кріпацтва», «Край в роки воєнної дій 1918–1920 рр.», «1920–1930-і рр.», «Період 2-ї світової війни та німецької окупації», «Післявоєнна відбудова», «Незалежна Україна».
З 2008 р. музей очолював К. Бульба.

## Музейна діяльність
Основний вид діяльності - це діяльність із охорони та використання пам'яток історії, будівель та інших пам'яток культури. Серед унікальних експонатів музею – зуби мамонта й артефакти трипільських поселень, знайдені на території району; речі борця, циркового артиста В. Дзюби, уродженця с. Тарнава Монастирищенський район (нині Уманський район)  (палиця, обручка, папаха); колекція спортивних значків О. Златовецького (понад 500 шт.); матеріали про історію архітектурно-ландшафтного комплексу «Садиба Даховських» (с. Леськове).
У музеї налічується 3800 експонатів. Експозиція розміщена у 7 тематичних залах.
1. Далеке минуле краю: археологічні знахідки давніх культур, зокрема трипільська культура, кістки мамонта, знахідки пізніших часів аж до часів козацтво.
2. Кріпацтво, реформи у 1860–1870 рр.: тут ви зможете ознайомитися із побутом селян 19 ст., інтер'єром сільської хати, а також, знаряддям для домашнього виробництва полотна із конопель.
3. Район у роки революцій, громадянської війни в Росії та в 1920–1930 рр.: зразки зброї Перша світова війна, предмети тогочасного побуту. Особливістю залу є експозиція присвячена українському богатирю Василю Дзюбі, де представлені його особисті речі. Тема Голодомор 1932–1933 рр. займає окремий стенд.
4. Друга світова війна: участь  місцевих жителів в боротьбі з нацизмом.
5. З історії Монастирищенський машинобудівний завод: експозиція присвячена найбільшому в районі заводу, який дав поштовх розвитку промисловості в районі.
6. Зал №6: експонується колекція спортивних значків, етнографічної та краєзнавчої літератури району.
7. Сучасна історія Монастирищенського району та його видатних уродженців.

## Видавнича діяльність
Музейні працівники видали декілька книг, буклетів, зокрема «Леськівське диво», «Подоський парк», «Храми Монастирищини», «Переможна битва козацького війська Івана Богуна з поляками під Монастирищем 21–22 березня 1653 року», «Із сивої далечини віків», «Районний будинок культури – колишній польський костел початку ХІХ ст.», «Василь Дзюба – перший український богатир», «Вишиванки наших прабабусь», «Маріїні скарби».
У 2008 р.  І. Волошенко та К. Бульба стали лауреатами Черкаська  обласна краєзнавча премія ім. М. Максимовича за книгу «Освіта Монастирищини: становлення і розвиток» (Монастирище, 2007). Завдяки співпраці з Монастирищенською кіностудією «Промінь» створені відеоролики про поета З. Гончарук, трагедію євреїв «Поперечний яр», «Іван Богун – лицар світу», «Монастирище – давнє і сучасне», «Моє ти місто Монастирище», «Вас вітає Монастирищина», про села Аврамівка, Лукашівка, Зарубинці, смт Цибулів тощо.
Музейні працівники організовують виїзні відеолекторії в навчально-виховних закладах  на теми «Трагедія голодомору 1932–1933 рр.» і «Визволення України від німецько-фашистських загарбників».

title: Монастирищенський краєзнавчий музей

wikitext:
'''Монастирищенський краєзнавчий музей''' - комунальний заклад у м. [[Монастирище]] [[Уманський район]] [[Черкаська область]]. Адреса. Черкаська область, м. Монастирище, вул. Грушевського, 4, 19101<ref>{{Cite web|title=Краєзнавчий музей, Монастирище: інформація, фото, відгуки|url=https://travels.in.ua/index.php/object/4000|website=travels.in.ua|accessdate=2023-05-14|language=en}}</ref>.

== Історія. ==
Був заснований у [[1970]] р. у смт. [[Монастирище]] (нині місто [[Монастирище]]) Черкаська область з ініціативи краєзнавця І. Волошенка (1991 - 2008) та М. Мінаєва. Тоді у музеї було 5 залів, у яких експонувалися 10 експозицій.

Спочатку музей розмістився  у приміщенні колишнього вузла зв'язку.

У 1990-х рр. музейний фонд значно поповнили за рахунок музейної кімнати [[Монастирищенський машинобудівний завод|Монастирищенський машино-будівний завод]] та об’єднання «Райсільгосптехніка».

У 2005 р. через аварійний стан будівлі переведений у приміщення колишнього дитсадка "Казка".

У різний час у музеї працювали відділи:

«Далеке минуле краю», «Східні слов’яни та Київська Русь», «Кріпацтво у краї», «Розвиток ринкових відносин після відміни кріпацтва», «Край в роки воєнної дій 1918–1920 рр.», «1920–1930-і рр.», «Період 2-ї світової війни та німецької окупації», «Післявоєнна відбудова», «Незалежна Україна».

З [[2008]] р. музей очолював К. Бульба<ref>{{Cite book
|url=https://esu.com.ua/article-69142
|title=Монастирищенський краєзнавчий музей
|last=Волошенко
|first=І. І.
|last2=Бульба
|first2=К. Г.
|date=2019
|publisher=Інститут енциклопедичних досліджень НАН України
|volume=21
|language=Ukrainian
|isbn=978-966-02-2074-4
}}</ref>.

== Музейна діяльність ==
Основний вид діяльності - це діяльність із охорони та використання пам'яток історії, будівель та інших пам'яток культури. Серед унікальних експонатів музею – зуби мамонта й артефакти трипільських поселень, знайдені на території району; речі борця, циркового артиста В. Дзюби, уродженця с. [[Тарнава (Україна)|Тарнава]] [[Монастирищенський район]] (нині [[Уманський район]])  (палиця, обручка, папаха); колекція спортивних значків О. Златовецького (понад 500 шт.); матеріали про історію архітектурно-ландшафтного комплексу «Садиба Даховських» (с. [[Леськове]])<ref>{{Cite web|title=Краєзнавчий музей, Монастирище|url=https://ua.igotoworld.com/ua/poi_object/1837_monastyrischenskiy-kraevedcheskiy-muzey.htm|website=UA.IGotoWorld.com|accessdate=2023-05-13}}</ref>.

У музеї налічується 3800 експонатів. Експозиція розміщена у 7 тематичних залах<ref>{{Cite web|title=Музей краєзнавчий м.Монастирище :: Монастирищина туристична|url=https://montyrizm2.webnode.com.ua/turistichno-informatsijnij-tsentr/muzej-krajeznavchij-m-monastirishche/|website=montyrizm2.webnode.com.ua|accessdate=2023-05-13}}</ref>.

# Далеке минуле краю: археологічні знахідки давніх культур, зокрема [[трипільська культура]], кістки мамонта, знахідки пізніших часів аж до часів [[Козаки|козацтво]].
# [[Кріпацтво]], реформи у 1860–1870 рр.: тут ви зможете ознайомитися із побутом селян 19 ст., інтер'єром сільської хати, а також, знаряддям для домашнього виробництва полотна із конопель.
# Район у роки революцій, громадянської війни в Росії та в 1920–1930 рр.: зразки зброї [[Перша світова війна]], предмети тогочасного побуту. Особливістю залу є експозиція присвячена українському богатирю Василю Дзюбі, де представлені його особисті речі. Тема [[Голодомор в Україні (1932—1933)|Голодомор 1932–1933 рр]]. займає окремий стенд.
# [[Друга світова війна]]: участь  місцевих жителів в боротьбі з нацизмом.
# З історії [[Монастирищенський машинобудівний завод]]: експозиція присвячена найбільшому в районі заводу, який дав поштовх розвитку промисловості в районі.
# Зал №6: експонується колекція спортивних значків, етнографічної та краєзнавчої літератури району.
# Сучасна історія Монастирищенського району та його видатних уродженців.

== Видавнича діяльність ==
Музейні працівники видали декілька книг, буклетів, зокрема «Леськівське диво», «Подоський парк», «Храми Монастирищини», «Переможна битва козацького війська Івана Богуна з поляками під Монастирищем 21–22 березня 1653 року», «Із сивої далечини віків», «Районний будинок культури – колишній польський костел початку ХІХ ст.», «Василь Дзюба – перший український богатир», «Вишиванки наших прабабусь», «Маріїні скарби».

У [[2008|2008 р]].  І. Волошенко та К. Бульба стали лауреатами [[Черкаська  обласна краєзнавча премія ім. М. Максимовича]] за книгу «Освіта Монастирищини: становлення і розвиток» (Монастирище, 2007). Завдяки співпраці з Монастирищенською кіностудією «Промінь» створені відеоролики про поета З. Гончарук, трагедію євреїв «Поперечний яр», «<nowiki/>[[Іван Богун]] – лицар світу», «[[Монастирище]] – давнє і сучасне», «Моє ти місто Монастирище», «Вас вітає Монастирищина», про села [[Аврамівка (Уманський район)|Аврамівка]], [[Лукашівка (Уманський район)|Лукашівка]], [[Зарубинці (Уманський район)|Зарубинці]], смт [[Цибулів]] тощо.

Музейні працівники організовують виїзні відеолекторії в навчально-виховних закладах  на теми «Трагедія голодомору 1932–1933 рр.» і «Визволення України від німецько-фашистських загарбників».

== Література ==

* Монастирищенський краєзнавчий музей / І. І. Волошенко, К. Г. Бульба // Енциклопедія Сучасної України [Електронний ресурс] / Редкол.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк [та ін.] ; НАН України, НТШ. – К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2019.

== Примітки ==
<references />

== Посилання ==

* Сторінка у Фейсбуці: https://www.facebook.com/profile.php?id=100063750144489
* Сторінка в Інстаграм: https://www.instagram.com/monastirishche_muzei/

[[Категорія:Музеї України]]
[[Категорія:Засновані в Черкаській області 1970]]
[[Категорія:Монастирище]]


text:
# Вероніка Ер'явець
Вероніка Ер'явець (словен. Veronika Erjavec) — словенська  тенісистка.

## Виступи в мейджорах
| W | Ф | ПФ | ЧФ | #Р | КТ | К# | P# | DNQ | A | Z# | PO | G | S | B | NMS | NTI | P | NH |

### Одиночний розряд
| Турнір          | 2024 | 2025 | W–L |
| --------------- | ---- | ---- | --- |
| Australian Open | К1   | 1к   | 0–1 |
| French Open     | К2   | К3   | 0–0 |
| Wimbledon       | К1   | 2к   | 1–1 |
| US Open         | К2   |      | 0–0 |
| Виграші-Поразки | 0–0  | 1–2  | 1–2 |

## Фінали турнірів WTA

### Парний розряд: 1 титул
| Легенда          |
| ---------------- |
| Grand Slam (0–0) |
| WTA 1000 (0–0)   |
| WTA 500 (0–0)    |
| WTA 250 (1–0)    |

| За поверхнею |
| ------------ |
| Хард (0–0)   |
| Грунт (1–0)  |
| Трава (0–0)  |

| Фінали за умовами |
| ----------------- |
| Під небом (1–0)   |
| В залі (0–0)      |

| Результат | В–П | Дата     | Турнір             | Статус  | Поверхня | Партнер       | Супротивники                       | Рахунок  |
| --------- | --- | -------- | ------------------ | ------- | -------- | ------------- | ---------------------------------- | -------- |
| Перемога  | 1–0 | Лип 2025 | Iași Open, Румунія | WTA 250 | Грунт    | Удварді Панна | Марія Лурдес Карле Зімона Вальтерт | 7–5, 6–3 |

## Фінали турнірів WTA Challenger

### Одиночний розряд: 1 фінал
| Результат | В–П | Дата     | Турнір              | Поверхня | Супротивнця        | Рахунок  |
| --------- | --- | -------- | ------------------- | -------- | ------------------ | -------- |
| Поразка   | 0–1 | Лис 2024 | Cali Open, Колумбія | Грунт    | Ірина-Камелія Бегу | 3–6, 3–6 |

### Парний розряд: 4 (3 титули)
| Результат | В–П | Дата     | Турнір                            | Поверхня | Партнерка           | Супротивниці                | Рахунок          |
| --------- | --- | -------- | --------------------------------- | -------- | ------------------- | --------------------------- | ---------------- |
| Перемога  | 1–0 | Лип 2023 | Iași Open, Румунія                | Грунт    | Даліла Якупович     | Ірина Бара Моніка Нікулеску | 6–4, 6–4         |
| Перемога  | 2–0 | Січ 2024 | Canberra International, Австралія | Хард     | Дар'я Семеністая    | Кейла Макфі Астра Шарма     | 6–2, 6–4         |
| Перемога  | 3–0 | Лис 2024 | Cali Open, Колумбія               | Грунт    | Крістіна Младенович | Катаріна Завацька Тара Вурт | 6–2, 7–6(4)      |
| Поразка   | 3–1 | Чер 2025 | Citta di Grado Tennis Cup, Італія | Грунт    | Домініка Шалкова    | Квінн Глісон Інгрід Мартінс | 2–6, 7–5, [5–10] |

title: Вероніка Ер'явець

wikitext:
{{тенісист
| name                        = Veronika Erjavec
| image                        =
| fullname                    =
| громадянство = {{SLO}}
| дата_народження                  =
| місце_народження                =
| дата_смерті                =
| місце_смерті              =
| height                        =
|робоча_рука                         = права (дворучний бекхенд)
|завершення_кар'єри                        =
|призові_гроші     = 517 872
|одиночні_результати             = {{tennis record|won=255|lost=153}}
|одиночних_титулів                = 0
|найвища_одиночна_позиція = 137 (14 липня 2025)
| currentsinglesranking = 137 (14 липня 2025)
| результати_Australian_Open  = 1к ([[Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 2025, жінки, одиночний розряд|2025]])
| результати_Roland_Garros       =
| результати_Wimbledon         = 2к ([[Вімблдонський турнір 2025, жінки, одиночний розряд|2025]])
| результати_US_Open             =
|парні_результати             = {{tennis record|won=154|lost=76}}
|парних_титулів                = 1
|найвища_парна_позиція = 120 (20 травня 2024)
| currentdoublesranking = 179 (14 липня 2025)
| Team                            = yes
| FedCupresult               = {{tennis record|won=1|lost=5}}
|останнє_оновлення                        = 14 липня 2025
| медалі =
{{MedalCompetition |[[Середземноморські ігри]]}}
{{MedalBronze |[[Tennis at the 2018 Mediterranean Games|Таррагона 2018]] |одиночний розряд}}
}}

'''Вероніка Ер'явець''' ({{lang-sl|Veronika Erjavec}}) — словенська  тенісистка.

== Виступи в мейджорах ==
{{Performance key}}

===Одиночний розряд===
{|class=wikitable style=text-align:center;
!Турнір
![[Тур WTA 2024|2024]]
![[Тур WTA 2025|2025]]
!W–L
|-
|align=left| [[Australian Open]]
|bgcolor=#f0f8ff|[[Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 2024, жінки, одиночний розряд qualifying|К1]]
|bgcolor=afeeee|[[Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 2025, жінки, одиночний розряд|1к]]
|0–1
|-
|align=left| [[French Open]]
|bgcolor=#f0f8ff|[[Відкритий чемпіонат Франції з тенісу 2024, жінки, одиночний розряд qualifying|К2]]
|bgcolor=#f0f8ff|[[Відкритий чемпіонат Франції з тенісу 2024, жінки, одиночний розряд qualifying|К3]]
|0–0
|-
|align=left| [[Wimbledon Championships|Wimbledon]]
|bgcolor=#f0f8ff|[[Вімблдонський турнір 2024, жінки, одиночний розряд qualifying|К1]]
| bgcolor=#afeeee|[[Вімблдонський турнір 2025, жінки, одиночний розряд|2к]]
|1–1
|-
|align=left| [[US Open]]
|bgcolor=#f0f8ff|[[Відкритий чемпіонат США з тенісу 2024, жінки, одиночний розряд qualifying|К2]]
|
|0–0
|-style="background:#efefef; font-weight:bold;"
| style="text-align:left" |Виграші-Поразки
|0–0
|1–2
|1–2
|}

==Фінали турнірів WTA ==

===Парний розряд: 1 титул===
{|
|- valign=top
|
{|class="wikitable" style=font-size:90%
!Легенда
|- style="background:#f3e6d7;"
|[[Великий шолом (теніс)|Grand Slam]] (0–0)
|- style="background:#e9e9e9;"
|[[Турніри WTA 1000|WTA 1000]] (0–0)
|- style="background:#d4f1c5;"
|[[Турніри WTA 500|WTA 500]] (0–0)
|-
|[[турніри WTA 250|WTA 250]] (1–0)
|}
|
{|class="wikitable" style=font-size:90%
!За поверхнею
|-
|Хард (0–0)
|-
|Грунт (1–0)
|-
|Трава (0–0)
|}
|
{|class="wikitable" style=font-size:90%
!Фінали за умовами
|-
|Під небом (1–0)
|-
|В залі (0–0)
|}
|}

{|class="wikitable"
!Результат
!class=unsortable|В–П
!Дата
!Турнір
!Статус
!Поверхня
!Партнер
!Супротивники
!class=unsortable|Рахунок
|-
|style=background:#98fb98|Перемога
|1–0
|[[ Iași Open 2025, жінки, парний розряд|Лип 2025]]
|[[Iași Open]], Румунія
|WTA 250
|Грунт
|{{flagicon|HUN}} [[Удварді Панна]]
|{{flagicon|ARG}} [[Марія Лурдес Карле]]
 {{flagicon|SUI}} [[Зімона Вальтерт]]
|7–5, 6–3
|}

==Фінали турнірів WTA Challenger==

===Одиночний розряд: 1 фінал===
{|class="wikitable"
!Результат
!class=unsortable|В–П
!Дата
!Турнір
!Поверхня
! Супротивнця
!class=unsortable|Рахунок
|-
|style=background:#ffa07a|Поразка
|0–1
|[[ Cali Open WTA 125 2024, одиночний розряд|Лис 2024]]
|style="background:silver;"|[[Cali Open WTA 125 2024 |Cali Open]], Колумбія
|Грунт
|{{flagicon|ROM}} [[Ірина-Камелія Бегу]]
|3–6, 3–6
|}

===Парний розряд: 4 (3 титули)===
{|class="sortable wikitable"
!Результат
!class="unsortable"|В–П
!Дата
!Турнір
!Поверхня
!Партнерка
!Супротивниці
!class="unsortable"|Рахунок
|-
|style=background:#98fb98|Перемога
|1–0
|[[ Iași Open 2023, жінки, парний розряд|Лип 2023]]
|style="background:silver;"|[[Iași Open]], Румунія
|Грунт
|{{flagicon|SLO}} [[Даліла Якупович]]
|{{flagicon|ROU}} [[Ірина Бара]]
 {{flagicon|ROU}} [[Моніка Нікулеску]]
|6–4, 6–4
|-
|style=background:#98fb98|Перемога
|2–0
|[[Canberra Tennis International 2024, жінки, парний розряд|Січ 2024]]
|style="background:silver;"|[[Canberra Tennis International|Canberra International]], Австралія
|Хард
|{{flagicon|LAT}} [[Дар'я Семеністая]]
|{{flagicon|AUS}} [[Кейла Макфі]]
 {{flagicon|AUS}} [[Астра Шарма]]
|6–2, 6–4
|-
|style=background:#98fb98|Перемога
|3–0
|[[2024 Cali Open WTA 125, парний розряд|Лис 2024]]
|style="background:silver;"|[[ Cali Open WTA 125 2024|Cali Open]], Колумбія
|Грунт
|{{flagicon|FRA}} [[Крістіна Младенович]]
|{{flagicon|UKR}} [[Катаріна Завацька]]
 {{flagicon|CRO}} [[Тара Вурт]]
|6–2, 7–6(4)
|-
|style=background:#ffa07a|Поразка
|3–1
|[[ Citta di Grado Tennis Cup 2025, парний розряд|Чер 2025]]
|style="background:silver;"|[[Citta di Grado Tennis Cup]], Італія
|Грунт
|{{flagicon|CZE}} [[Домініка Шалкова]]
|{{flagicon|USA}} [[Квінн Глісон]]
 {{flagicon|BRA}} [[Інгрід Мартінс]]
|2–6, 7–5, [5–10]
|}

== Посилання на джерела ==
{{reflist}}
{{DEFAULTSORT:Ер'явець Вероніка}}
[[Категорія: Словенські тенісистки]]

title: Вероніка Ер'явець

Громадянство: Словенія

Дата народження: 30 грудня 1999 (25 років)

Місце народження: Постойна, Словенія

Робоча рука: права (дворучний бекхенд)

title: Одиночний розряд

title: Мейджори

title: Парний розряд

title: Нагороди

Бронза: Таррагона 2018 · одиночний розряд


text:
# Луїджі Адемолло
Луїджі Адемолло (італ. Luigi Ademollo; 30 квітня 1764, Мілан— 11 лютого 1849, Флоренція) — італійський художник.

## Біографія
Навчався в Академії мистецтв Брери, де його навчали такі митці як Джуліо Трабаллезі (італ. Giulio Traballesi), Джокондо Альбертоллі (італ. Giocondo Albertolli) та Джузеппе П'єрмаріні (італ. Giuseppe Piermarini). 1783 року він поїхав з міста, працював у Римі та Флоренції. В 1792 році він одружився із Маргарет Чімбалі Феррара (італ. Margaret Cimballi Ferrara) у Римі й у них було декілька дітей. В основному Луїджі малював фрески із біблійними сценами зі Старого та Нового Завітів. 1789 року його було призначено професором Флорентійської академії мистецтв. Він працював художником у театрах, малював театральні завіси. Луїджі допомагав писати фрески Королівської капелли у Палаццо Пітті та у церквах Сантіссіма-Аннунціата й Сант-Амброджо.
Його син Аґостіно Адемолло (італ. Agostino Ademollo) (1799 — 1841) писав любовні романи, наприклад «Марієтта ді Річі» (італ. Marietta di' Ricci). Його племінник Карло Адемолло (італ. Carlo Ademollo) малював історичні та батальні сцени.

title: Луїджі Адемолло

wikitext:
{{ІП|Адемолло}}
{{Художник}}
[[Файл:Ademollo, The Menorah 02.jpg|thumb|«Перевезення [[Ковчег Заповіту|Ковчега Заповіту]], який містить [[Десять заповідей|скрижалі із заповідями]]» ([[Палаццо Пітті]], 1816)]]
'''Луїджі Адемолло''' ({{lang-it|Luigi Ademollo}}; {{ДН|30|4|1764}}, Мілан— {{ДС|11|2|1849}}, Флоренція) — італійський художник.

== Біографія ==
Навчався в [[Академія Брери|Академії мистецтв Брери]], де його навчали такі митці як [[Джуліо Трабаллезі]] ({{lang-it|Giulio Traballesi}}), [[Джокондо Альбертоллі]] ({{lang-it|Giocondo Albertolli}}) та [[Джузеппе П'єрмаріні]] ({{lang-it|Giuseppe Piermarini}}). 1783 року він поїхав з міста, працював у [[Рим]]і та [[Флоренція|Флоренції]]. В 1792 році він одружився із Маргарет Чімбалі Феррара ({{lang-it|Margaret Cimballi Ferrara}}) у Римі й у них було декілька дітей. В основному Луїджі малював фрески із біблійними сценами зі Старого та Нового Завітів. 1789 року його було призначено професором [[Флорентійська академія мистецтв|Флорентійської академії мистецтв]]. Він працював художником у театрах, малював [[Театральна завіса|театральні завіси]]. Луїджі допомагав писати фрески Королівської капелли у [[Палаццо Пітті]] та у церквах [[Сантіссіма-Аннунціата (Флоренція)|Сантіссіма-Аннунціата]] й [[Сант-Амброджо (Флоренція)|Сант-Амброджо]]<ref>{{cite book|last= Saltini|first= Guglielmo Enrico|title= ''Le Arti Belle in Toscana da Mezzo il Secolo VIII ai di Nostri, Memoria Storica.''|publisher= Tipografia Le Monnier|location= Florence, Italy|year= 1862|pages= 48|url= http://books.google.com/books?id=mvoqAAAAYAAJ|accessdate= 20 березня 2015|archive-date= 11 січня 2014|archive-url= https://web.archive.org/web/20140111225828/http://books.google.com/books?id=mvoqAAAAYAAJ}}</ref>.

Його син [[Аґостіно Адемолло]] ({{lang-it|Agostino Ademollo}}) (1799 — 1841) писав любовні романи, наприклад «Марієтта ді Річі» ({{lang-it|Marietta di' Ricci}}). Його племінник [[Карло Адемолло]] ({{lang-it|Carlo Ademollo}}) малював історичні та батальні сцени<ref>{{cite book | first= Gottardo | last= Garollo | year= 1907 | title= ''Dizionario biografico universale'' | editor= Ulrico Hoepli | others=  | page= 21 | publisher= Editore Libraio della Real Casa, Milan | id=  | url= http://books.google.com/books?id=Dqc8AQAAIAAJ | authorlink=  | accessdate= 20 березня 2015 | archive-date= 12 січня 2014 | archive-url= https://web.archive.org/web/20140112012735/http://books.google.com/books?id=Dqc8AQAAIAAJ }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* G. Mellini, Opening for Louis Ademollo, in «Art Illustrated», 57, 1974
* Bolaffi Encyclopedic Dictionary of painters and engravers Italian eleventh to the twentieth century, vol. I, Turin 1972
* P. Bucarelli, voice Ademollo, Louis, in the Biographical Dictionary of Italian, 1, Rome 1960
* E. Lavagnino, Modern art from the neo-classical to contemporary, I, Turin 1956

== Посилання ==
* [https://www.artsy.net/artist/luigi-ademollo Luigi Ademollo] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402101159/https://www.artsy.net/artist/luigi-ademollo |date=2 квітня 2015 }} {{ref-en}}

{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії}}

{{DEFAULTSORT:Адемолло Луїджі}}
[[Категорія:Флорентійські художники]]

title: Луїджі Адемолло

Народження: 30 квітня 1764 ( 1764-04-30 ) [ 1 ] [ 2 ] […] Мілан , Міланське герцогство [ 3 ]

Країна: Італія [ 5 ]

Навчання: Академія Брери

Діяльність: художник

Член: Академія витончених мистецтв d

Роботи в колекції: Національна галерея мистецтв , Національна галерея Канади , Print Collection d [ 6 ] і Палаццо Пітті


text:
# Імре Матес
Імре Матес (угор. Imre Mathesz, 25 березня 1937, Будапешт — 6 грудня 2010, Мернье) — угорський футболіст, що грав на позиції півзахисника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер.
Виступав, зокрема, за клуб «Вашаш», з яким став чотириразовим чемпіоном Угорщини та триразовим володарем Кубка Мітропи, а також національну збірну Угорщини, у складі якої був учасником чемпіонату світу 1966 року.

## Клубна кар'єра
Займався футболом у клубу «Вашаш». 1956 року через придушення революції покинув країну і виступав за австрійську «Аустрію» (Відень), втім наступного року повернувся до Угорщини, знову ставши гравцем «Вашаша». Відіграв за клуб з Будапешта наступні тринадцять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Вашаша», був основним гравцем команди і у 248	матчах чемпіонату забив 28 голів. За цей час чотири рази виборював титул чемпіона Угорщини та тричі ставав володарем Кубка Мітропи.
Завершив ігрову кар'єру у команді «Діошдьйор», за яку виступав протягом 1970 року.

## Виступи за збірну
У складі юнацької збірної до 18 років взяв участь у домашньому юнацькому чемпіонаті Європи 1956 року, де його команда виграла свою групу і стала однією з чотирьох співпереможниць турніру, оскільки плей-оф раунд не проводився.
25 жовтня 1964 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Угорщини в товариській грі проти Югославії (2:1).
У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1966 року в Англії, зігравши на турнірі у двох матчах, а його команда стала чвертьфіналістом турніру.
Загалом протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 4 роки, провів у її формі 12 матчів.

## Кар'єра тренера
Розпочав тренерську кар'єру відразу ж по завершенні кар'єри гравця, 1970 року, очоливши тренерський штаб клубу «Діошдьйор».
Протягом тренерської кар'єри також очолював команди «Егрі Доса», «Капошвар», «Шіофок», «Шопрон» та кілька інших невеликих клубів.
Останнім місцем тренерської роботи був клуб «Капошвар», головним тренером команди якого Імре Матес був з 1991 по 1992 рік.
Помер 6 грудня 2010 року на 74-му році життя у селі Мернье в автомобільній катастрофі. Його автомобіль врізався у вантажівку, від чого колишній футболіст помер на місці.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Угорщини (5):

«Вашаш»: 1960–61, 1961–62, 1965, 1966
- Володар Кубка Мітропи (3):

«Вашаш»: 1957, 1962, 1965

title: Імре Матес

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Імре Матес
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Будапешт]]
| країна-народження = [[Угорщина]]
| дата-народження = 25.3.1937
| дата-смерті = 6.12.2010
| місце-смерті = [[Мернье]], [[Угорщина]]
| зріст =
| вага =
| позиція = [[півзахисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1956–1957 | {{Прапорець|AUT}} | [[Аустрія (Відень)|«Аустрія» (Відень)]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1957–1969 | {{Прапорець|HUN}} | «[[Вашаш]]» | 248 |28}}
{{Футболіст рядок 1|1970 | {{Прапорець|HUN}} | «[[Діошдьйор]]» | 17 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1964–1967 | {{Прапорець|HUN}} | [[збірна Угорщини з футболу|Угорщина]] | 12 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1970–1972 | {{Прапорець|HUN}} | «[[Діошдьйор]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1972 | {{Прапорець|HUN}} |[[Егрі (футбольний клуб)|«Егрі Доса»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1973–1977 | {{Прапорець|HUN}} | [[Капошвар (футбольний клуб)|«Капошвар»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1977 | {{Прапорець|HUN}} | H. Rákóczi SE}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1977–1978 | {{Прапорець|HUN}} | [[Шіофок (футбольний клуб)|«Шіофок»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1978–1980 | {{Прапорець|HUN}} | [[Шопрон (футбольний клуб)|«Шопрон»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1980–1984 | {{Прапорець|HUN}} | Mohács Véménd TE}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1984 | {{Прапорець|HUN}} |Hódgép Metripond SE}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1987–1988 | {{Прапорець|HUN}} | Boglárlelle}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1991–1992 | {{Прапорець|HUN}} | [[Капошвар (футбольний клуб)|«Капошвар»]]}}
{{Футбольний тренер кінець}}
}}
'''Імре Матес''' ({{lang-hu|Imre Mathesz}}, [[25 березня]] [[1937]], [[Будапешт]] — [[6 грудня]] [[2010]], [[Мернье]]) — угорський [[футболіст]], що грав на позиції [[півзахисник]]а. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]].

Виступав, зокрема, за клуб «[[Вашаш]]», з яким став чотириразовим [[Чемпіонат Угорщини з футболу|чемпіоном Угорщини]] та триразовим володарем [[Кубок Мітропи|Кубка Мітропи]], а також [[збірна Угорщини з футболу|національну збірну Угорщини]], у складі якої був учасником чемпіонату світу 1966 року.

== Клубна кар'єра ==
Займався футболом у клубу «[[Вашаш]]». 1956 року через [[Угорська революція (1956)|придушення революції]] покинув країну і виступав за австрійську [[Аустрія (Відень)|«Аустрію» (Відень)]], втім наступного року повернувся до Угорщини, знову ставши гравцем «[[Вашаш]]а». Відіграв за клуб з [[Будапешт]]а наступні тринадцять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Вашаша», був основним гравцем команди і у 248	матчах чемпіонату забив 28 голів. За цей час чотири рази виборював титул [[Чемпіонат Угорщини з футболу|чемпіона Угорщини]] та тричі ставав володарем [[Кубок Мітропи|Кубка Мітропи]].

Завершив ігрову кар'єру у команді «[[Діошдьйор]]», за яку виступав протягом 1970 року.

== Виступи за збірну ==
У складі юнацької збірної до 18 років взяв участь у домашньому [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-18) 1956|юнацькому чемпіонаті Європи 1956 року]], де його команда виграла свою групу і стала однією з чотирьох співпереможниць турніру, оскільки плей-оф раунд не проводився.

25 жовтня 1964 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Угорщини з футболу|національної збірної Угорщини]] в товариській грі проти Югославії (2:1).

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат світу з футболу 1966|чемпіонату світу 1966 року]] в [[Англія|Англії]], зігравши на турнірі у двох матчах, а його команда стала чвертьфіналістом турніру.

Загалом протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 4 роки, провів у її формі 12 матчів.

== Кар'єра тренера ==
Розпочав тренерську кар'єру відразу ж по завершенні кар'єри гравця, 1970 року, очоливши тренерський штаб клубу «[[Діошдьйор]]».

Протягом тренерської кар'єри також очолював команди [[Егрі (футбольний клуб)|«Егрі Доса»]], [[Капошвар (футбольний клуб)|«Капошвар»]], [[Шіофок (футбольний клуб)|«Шіофок»]], [[Шопрон (футбольний клуб)|«Шопрон»]] та кілька інших невеликих клубів.

Останнім місцем тренерської роботи був клуб [[Капошвар (футбольний клуб)|«Капошвар»]], головним тренером команди якого Імре Матес був з 1991 по 1992 рік.

Помер [[6 грудня]] [[2010]] року на 74-му році життя у селі [[Мернье]] в автомобільній катастрофі. Його автомобіль врізався у вантажівку, від чого колишній футболіст помер на місці<ref>{{cite news|url=http://www.nemzetisport.hu/labdarugo_nb_i/gyasz-autobalesetben-elhunyt-mathesz-imre-a-vasas-legendaja-2055703/|title=Gyász: autóbalesetben elhunyt Mathesz Imre, a Vasas legendája|date=2010-12-06|accessdate=2010-12-07|archive-date=30 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201130085815/https://www.nemzetisport.hu/labdarugo_nb_i/gyasz-autobalesetben-elhunyt-mathesz-imre-a-vasas-legendaja-2055703}}</ref><ref>{{cite news|url=http://kapos.hu/hirek/kek_hirek/2010-12-06/kamion_es_auto_utkozott_mernye_hataraban.html|title=Kamion és autó ütközött Mernyén|date=2010-12-06|accessdate=2010-12-07|archive-date=27 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201127180421/http://kapos.hu/hirek/kek_hirek/2010-12-06/kamion_es_auto_utkozott_mernye_hataraban.html}}</ref>.

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Угорщини з футболу|Чемпіон Угорщини]] '''(5)''':
: «[[Вашаш]]»: [[Чемпіонат Угорщини з футболу 1960—1961|1960–61]], [[Чемпіонат Угорщини з футболу 1961—1962|1961–62]], [[Чемпіонат Угорщини з футболу 1965|1965]], [[Чемпіонат Угорщини з футболу 1966|1966]]
* [[Файл:Simple gold cup.svg|18пкс]] Володар [[Кубок Мітропи|Кубка Мітропи]] '''(3)''':
: «[[Вашаш]]»: [[Кубок Мітропи 1957|1957]], [[Кубок Мітропи 1962|1962]], [[Кубок Мітропи 1965|1965]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}
* {{EU-Football}}
{{Склад збірної Угорщини на чемпіонаті світу 1966}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Матес, Імре}}
[[Категорія:Угорські футболісти]]
[[Категорія:Угорські футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної Угорщини з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1966]]
[[Категорія:Футболісти «Аустрії» (Відень)]]
[[Категорія:Футболісти «Вашаша»]]
[[Категорія:Футболісти «Діошдьйора»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Діошдьйор»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Капошвар»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Шіофок»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Шопрон»]]
[[Категорія:Угорські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Австрії]]
[[Категорія:Загинули в автомобільних аваріях]]

title: Особисті дані

Народження: 25 березня 1937

Смерть: 6 грудня 2010 (73 роки)

Громадянство: Угорщина

Позиція: півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Аустрія» (Відень) · ? · (?)

«Вашаш» · 248 · (28)

«Діошдьйор» · 17 · (0)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Угорщина · 12 · (0)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Діошдьйор»

«Егрі Доса»

«Капошвар»

H. Rákóczi SE

«Шіофок»

«Шопрон»

Mohács Véménd TE

Hódgép Metripond SE

Boglárlelle

«Капошвар»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Конрад Краффт фон Делльмензінген
Конрад Крістоф Генріх Краффт фон Дельменсінген (нім. Konrad Christoph Heinrich Krafft von Dellmensingen; 24 листопада 1862 — 21 лютого 1953) — німецький воєначальник, генерал артилерії Імперської армії. Кавалер ордена Pour le Mérite з дубовим листям.

## Біографія
В 1881 році вступив в Баварську армію, після закінчення Баварської військової академії в 1894 році служив в декількох частинах і в Генеральному штабі баварської армії, а також в Генеральному штабі в Берліні. У 1908 році служив в баварському військовому міністерстві. З жовтня 1912 року — начальник генерального штабу баварської армії.
На початку Першої світової війни Краффт очолив штаб 6-ї армії під командуванням кронпринца Рупрехта, яка складалася переважно з баварських частин. Брав участь в прикордонних боях в Лотарингії і в боях, відомих як «Гонка до моря».
Після того, як Італія вступила у війну на боці Антанти, в травні 1915 року очолив Альпійський корпус і придушив італійський наступ в Доломітових Альпах, не дозволивши італійській армії просунутися вперед.
Восени 1915 року взяв участь у вторгненні в Сербію. Влітку 1916 року переведений на Західний фронт, де Альпійський корпус взяв участь в битві при Вердені. Восени 1916 року взяв участь у вторгненні в Румунію, що вступила у війну на боці Антанти.
У березні 1917 року знову переведений на Західний фронт, де очолив штаб групи армій герцога Альбрехта. У вересні 1917 року очолив штаб новосформованої 14-ї армії під командуванням Отто фон Белова і взяв участь в плануванні прориву під Кобаридом. Наступ мав бути обмеженим, щоб запобігти краху австро-угорської армії, але, багато в чому завдяки плану Краффта, він був настільки успішним, що майже повністю вивів з ладу італійську армію, яка була змушена повністю відступити до річки П'яве.
Краффт залишався начальником штабу Белова навіть після того, як останній очолив новосформовану 17-у армією в лютому 1918 року і взяв участь у Весняному настанні, в якому 17-я армія придушила 3-ю британську армію під командуванням Джуліана Бінга, але, тим не менш, не досягла поставленої мети.
У квітні 1918 року очолив Баварський корпус. До кінця війни Краффт разом зі своїм корпусом знову був перекинутий на Італійський фронт, де намагався запобігти прориву фронту і розпаду австро-угорської армії.
Після закінчення війни вийшов в відставку 4 грудня 1918 року. Краффт залишився палким прихильником відновлення баварської монархії, присвятив себе історичним дослідженням і брав участь в підготовці до публікації офіційної історії баварської армії в Першій світовій війні.

## Сім'я
Одружився з Анною Церер. В пари народились дочка і 2 сини.

## Звання
- Фенріх (6 серпня 1881)
- Другий лейтенант (1 квітня 1883)
- Перший лейтенант (12 червня 1892)
- Гауптман (17 березня 1897)
- Майор (22 квітня 1904)
- Оберстлейтенант (7 липня 1907)
- Оберст (19 грудня 1909)
- Генерал-майор (1 жовтня 1912)
- Генерал-лейтенант (19 травня 1915)
- Генерал артилерії (8 квітня 1918)

## Нагороди
- Орден «За заслуги» (Баварія)
  - 4-го класу
  - 3-го класу
  - великий хрест з мечами
- Медаль принца-регента Луїтпольда
- Хрест «За вислугу років» (Баварія) 2-го класу (24 роки)
- Орден Червоного орла 3-го класу
- Орден Громадянських заслуг Баварської корони, лицарський хрест
- Орден Вюртемберзької корони
  - почесний хрест
  - командорський хрест (11 вересня 1917)
- Почесний хрест (Ройсс) 1-го класу
- Орден Святого Михайла (Баварія), почесний хрест
- Орден Корони (Пруссія) 2-го класу
- Залізний хрест 2-го і 1-го класу
- Військовий орден Максиміліана Йозефа
  - лицарський хрест (20 серпня 1914)
  - командорський хрест (24 серпня 1916)
  - великий хрест (24 жовтня 1917)
- Хрест Фрідріха
- Хрест «За заслуги у війні» (Саксен-Мейнінген)
- Хрест «За військові заслуги» (Мекленбург-Шверін) 2-го і 1-го класу
- Ганзейський Хрест (Гамбург)
- Pour le Mérite з дубовим листям
  - орден (13 вересня 1916)
  - дубове листя (11 грудня 1916)
- Орден Залізної Корони 1-го класу (Австро-Угорщина)
- Почесний хрест ветерана війни з мечами

title: Конрад Краффт фон Делльмензінген

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені = {{lang-de|Konrad Christoph Heinrich Krafft von Dellmensingen}}
|зображення =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = [[Генерал артилерії]]
|партія =
|нагороди = {{{!}}
{{!}}{{Pour le Mérite з дубовим листям}}{{!!}}{{Залізний хрест 1-го класу}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Великий хрест ордена «За військові заслуги» (Баварія)}}{{!!}}{{Орден «За військові заслуги» 3-го класу (Баварія)}}{{!!}}{{Орден «За військові заслуги» 4-го класу (Баварія)}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль принца-регента Луїтпольда}}{{!!}}{{Хрест «За вислугу років» (Баварія)}}{{!!}}{{Ганзейський Хрест (Гамбург)}}
{{!}}-
{{!}}{{Орден Червоного орла 3-го ступеня}}{{!!}}{{Командорський хрест ордена Корони (Вюртемберг)}}{{!!}}{{Почесний хрест ордена Корони (Вюртемберг)}}
{{!}}-
{{!}}{{Почесний хрест (Ройсс)}}{{!!}}{{Орден Святого Михайла (Баварія)}}{{!!}}{{Орден Корони (Пруссія)|2}}
{{!}}-
{{!}}{{Великий хрест Військового ордена Максиміліана Йозефа}}{{!!}}{{Командорський хрест Військового ордена Максиміліана Йозефа}}{{!!}}{{Лицарський хрест Військового ордена Максиміліана Йозефа}}
{{!}}-
{{!}}{{Орден Громадянських заслуг Баварської корони}}{{!!}}{{Хрест Фрідріха}}{{!!}}{{Хрест «За заслуги у війні» (Саксен-Мейнінген)}}
{{!}}-
{{!}}{{Кавалер 1 класу ордена Залізної Корони (Австрія)}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}
{{!)}}
}}
'''Конрад Крістоф Генріх Краффт фон Дельменсінген''' ({{lang-de|Konrad Christoph Heinrich Krafft von Dellmensingen}}; [[24 листопада]] [[1862]] — [[21 лютого]] [[1953]]) — німецький воєначальник, [[генерал артилерії]] [[Імперська армія Німеччини|Імперської армії]]. Кавалер ордена [[Pour le Mérite]] з дубовим листям.

== Біографія ==
В 1881 році вступив в [[Баварська армія|Баварську армію]], після закінчення Баварської військової академії в 1894 році служив в декількох частинах і в Генеральному штабі баварської армії, а також в Генеральному штабі в Берліні. У 1908 році служив в баварському військовому міністерстві. З жовтня 1912 року — начальник генерального штабу баварської армії.

На початку Першої світової війни Краффт очолив штаб 6-ї армії під командуванням кронпринца [[Рупрехт Баварський|Рупрехта]], яка складалася переважно з баварських частин. Брав участь в прикордонних боях в Лотарингії і в боях, відомих як «Гонка до моря».

Після того, як Італія вступила у війну на боці Антанти, в травні 1915 року очолив [[Альпійський корпус (Німецька імперія)|Альпійський корпус]] і придушив італійський наступ в Доломітових Альпах, не дозволивши італійській армії просунутися вперед.

Восени 1915 року взяв участь у вторгненні в Сербію. Влітку 1916 року переведений на Західний фронт, де Альпійський корпус взяв участь в битві при Вердені. Восени 1916 року взяв участь у вторгненні в Румунію, що вступила у війну на боці Антанти.

У березні 1917 року знову переведений на Західний фронт, де очолив штаб групи армій герцога [[Альбрехт Вюртемберзький|Альбрехта]]. У вересні 1917 року очолив штаб новосформованої 14-ї армії під командуванням [[Отто фон Белов]]а і взяв участь в плануванні прориву під Кобаридом. Наступ мав бути обмеженим, щоб запобігти краху австро-угорської армії, але, багато в чому завдяки плану Краффта, він був настільки успішним, що майже повністю вивів з ладу італійську армію, яка була змушена повністю відступити до річки П'яве.

Краффт залишався начальником штабу Белова навіть після того, як останній очолив новосформовану 17-у армією в лютому 1918 року і взяв участь у Весняному настанні, в якому 17-я армія придушила 3-ю британську армію під командуванням [[Джуліан Бінг|Джуліана Бінга]], але, тим не менш, не досягла поставленої мети.

У квітні 1918 року очолив Баварський корпус. До кінця війни Краффт разом зі своїм корпусом знову був перекинутий на Італійський фронт, де намагався запобігти прориву фронту і розпаду австро-угорської армії.

Після закінчення війни вийшов в відставку 4 грудня 1918 року. Краффт залишився палким прихильником відновлення баварської монархії, присвятив себе історичним дослідженням і брав участь в підготовці до публікації офіційної історії баварської армії в Першій світовій війні.

== Сім'я ==
Одружився з Анною Церер. В пари народились дочка і 2 сини.

== Звання ==

* [[Фенріх]] (6 серпня 1881)
* [[Другий лейтенант]] (1 квітня 1883)
* [[Перший лейтенант]] (12 червня 1892)
* [[Гауптман (звання)|Гауптман]] (17 березня 1897)
* [[Майор]] (22 квітня 1904)
* [[Оберстлейтенант]] (7 липня 1907)
* [[Оберст]] (19 грудня 1909)
* [[Генерал-майор]] (1 жовтня 1912)
* [[Генерал-лейтенант]] (19 травня 1915)
* [[Генерал артилерії]] (8 квітня 1918)

== Нагороди ==

* [[Орден «За заслуги» (Баварія)]]
** 4-го класу
** 3-го класу
** великий хрест з мечами
* [[Медаль принца-регента Луїтпольда]]
* [[Хрест «За вислугу років» (Баварія)]] 2-го класу (24 роки)
* [[Орден Червоного орла]] 3-го класу
* [[Орден Громадянських заслуг Баварської корони]], лицарський хрест
* [[Орден Вюртемберзької корони]]
** почесний хрест
** командорський хрест (11 вересня 1917)
* [[Почесний хрест (Ройсс)]] 1-го класу
* [[Орден Святого Михайла (Баварія)]], почесний хрест
* [[Орден Корони (Пруссія)]] 2-го класу
* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]] 2-го і 1-го класу
* [[Військовий орден Максиміліана Йозефа]]
** лицарський хрест (20 серпня 1914)
** командорський хрест (24 серпня 1916)
** великий хрест (24 жовтня 1917)
* [[Хрест Фрідріха]]
* [[Хрест «За заслуги у війні» (Саксен-Мейнінген)]]
* [[Хрест «За військові заслуги» (Мекленбург-Шверін)]] 2-го і 1-го класу
* [[Ганзейський Хрест]] ([[Гамбург]])
* [[Pour le Mérite]] з дубовим листям
** орден (13 вересня 1916)
** дубове листя (11 грудня 1916)
* [[Орден Залізної Корони]] 1-го класу ([[Австро-Угорщина]])
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами

== Див. також ==

* [[Ергарт Краффт фон Делльмензінген]] — старший син.
* [[Леопольд Краффт фон Делльмензінген]] — молодший син.

== Бібліографія ==

* ''Der Durchbruch am Isonzo'', 1926
** Teil I: Die Schlacht von Tolmein und Flitsch (24. bis 27. Oktober 1917)
** Teil II: Die Verfolgung über den Tagliamento bis zum Piave
* ''Das Bayernbuch vom Weltkriege 1914—1918. Ein Volksbuch''. 2 Bände, Belser Verlagsbuchhandlung, Stuttgart 1930.
* ''Der Durchbruch. Studie an Hand der Vorgänge des Weltkrieges 1914—1918''. Hanseatische Verlagsanstalt Hamburg, Ausgabe 1937. Gesamt 463 Seiten mit 25 Kartenskizzen in 3 großen Faltblättern im Anhang.

== Література ==

* Gunther Langes: ''Front in Fels und Eis. Der Weltkrieg im Hochgebirge''. Mit einem Vorwort von Graf Viktor Dankl und einer Einleitung von Konrad Krafft von Dellmensingen. Bruckmann, München 1931 (recte: 1932).
* Guido Burtscher: ''Das Deutsche Alpenkorps unter der Führung des Generals Konrad Krafft von Dellmensingen''. Teutsch, Bregenz 1939
* Otto von Moser: ''Die Württemberger Im Weltkriege'', Chr. Belser AG, Stuttgart 1928, S.109

== Посилання ==

* [http://prussianmachine.com/aka/krafft.htm  Конрад Краффт фон Делльмензінген на сайті Prussianmachine.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191102103437/http://prussianmachine.com/aka/krafft.htm |date=2 листопада 2019 }}

* [http://www.deutsche-kriegsgeschichte.de/krafft.html  Конрад Краффт фон Делльмензінген на сайті Deutschland14-18.de] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160620063808/http://www.deutsche-kriegsgeschichte.de/krafft.html |date=20 червня 2016 }}

* [http://www.lexikon-erster-weltkrieg.de/Konrad_Krafft_von_Dellmensingen  Конрад Краффт фон Делльмензінген на сайті Lexikon-erster-weltkrieg.de] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160409162801/http://www.lexikon-erster-weltkrieg.de/Konrad_Krafft_von_Dellmensingen |date=9 квітня 2016 }}

== Примітки ==
{{DEFAULTSORT:Краффто фон Делльмензінгени}}
[[Категорія:Краффти|К]]
[[Категорія:Генерали артилерії Німецької імперії]]
[[Категорія:Генерали артилерії (Баварія)]]
[[Категорія:Німецькі військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Німецькі письменники]]
[[Категорія:Німецькі монархісти]]

Народився: 24 листопада 1862 · Лауфен, Берхтесґаден, Верхня Баварія, Баварське королівство

Помер: 21 лютого 1953 (90 років) · Зесгаупт, Вайльгайм-Шонгау, Верхня Баварія, Баварія, Німеччина

Країна: Німеччина

Діяльність: письменник, солдат

Галузь: військова справа і війська

Знання мов: німецька

Учасник: Сербський фронт, Верденська битва, Румунська кампанія, Битва при Капоретто і Перша світова війна

Військове звання: Генерал артилерії

Нагороди: | Орден «Pour le Mérite» з дубовим листям (Пруссія) | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | Великий хрест ордена «За військові заслуги» (Баварія) | Орден «За військові заслуги» 3-го класу (Баварія) | Орден «За військові заслуги» 4-го класу (Баварія) | | Медаль принца-регента Луїтпольда | Хрест «За вислугу років» (Баварія) | Ганзейський хрест (Гамбург) | | Орден Червоного орла 3-го ступеня | Командорський хрест ордена Корони (Вюртемберг) | Почесний хрест ордена Корони (Вюртемберг) | | Почесний хрест (Ройсс) | Орден Святого Михаїла (Баварія) | | | Військовий орден Максиміліана Йозефа | Військовий орден Максиміліана Йозефа | Військовий орден Максиміліана Йозефа | | Орден Громадянських заслуг Баварської корони | Військовий хрест Фрідріха (Ангальт) | Хрест «За заслуги у війні» (Саксен-Мейнінген) | | Кавалер 1 класу ордена Залізної Корони | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | |

title: Військове звання

Орден «Pour le Mérite» з дубовим листям (Пруссія): Залізний хрест 1-го класу · Залізний хрест 2-го класу

Великий хрест ордена «За військові заслуги» (Баварія): Орден «За військові заслуги» 3-го класу (Баварія) · Орден «За військові заслуги» 4-го класу (Баварія)

Медаль принца-регента Луїтпольда: Хрест «За вислугу років» (Баварія) · Ганзейський хрест (Гамбург)

Орден Червоного орла 3-го ступеня: Командорський хрест ордена Корони (Вюртемберг) · Почесний хрест ордена Корони (Вюртемберг)

Почесний хрест (Ройсс): Орден Святого Михаїла (Баварія)

Військовий орден Максиміліана Йозефа: Військовий орден Максиміліана Йозефа · Військовий орден Максиміліана Йозефа

Орден Громадянських заслуг Баварської корони: Військовий хрест Фрідріха (Ангальт) · Хрест «За заслуги у війні» (Саксен-Мейнінген)


text:
# Еквівалент CO2
Еквівалент CO2 — потенціал глобального потепління (ПГП) якого-небудь парникового газу (ПГ), кількість якого прирівнюється до кількості CO2 з тим же ПГП.
Час життя вуглекислого газу в атмосфері складає приблизно 100 років. Його ПГП дорівнює 1, оскільки цей газ є базовим еталоном. У наведеній нижче таблиці вказаний час життя і ПГП найпоширеніших ПГ.
Час життя і ПГП парникових газів (МГЕЗК, 2007)
| Газ                       | Час життя (років) | ПГП за період | ПГП за період | ПГП за період |
| ------------------------- | ----------------- | ------------- | ------------- | ------------- |
| Газ                       | Час життя (років) | 20 років      | 100 років     | 500 років     |
| Вуглекислий газ           | ~ 100             | 1             | 1             | 1             |
| Метан                     | 12                | 72            | 25            | 7,6           |
| Закис азоту               | 114               | 289           | 298           | 153           |
| Фреон-14 (Тетрафторметан) | 50 000            | 5210          | 7390          | 11 200        |
| Фреон-23 (Фтороформ)      | 260               | 9400          | 12 000        | 10 000        |
| Гексафторид сірки         | 3200              | 15 100        | 22 200        | 32 400        |

title: Еквівалент CO2

wikitext:
{{Без джерел|дата=вересень 2024}}
{{DISPLAYTITLE:Еквівалент CO2}}
{{Приєднати до|Потенціал глобального потепління|дата = жовтень 2023|обговорення=Вікіпедія:Об'єднання статей/8 жовтня 2023}}

'''Еквівалент CO2''' — [[потенціал глобального потепління]] (ПГП) якого-небудь [[парниковий газ|парникового газу]] (ПГ), кількість якого прирівнюється до кількості CO2 з тим же ПГП.

Час життя [[вуглекислий газ|вуглекислого газу]] в атмосфері складає приблизно 100 років. Його ПГП дорівнює 1, оскільки цей газ є базовим еталоном. У наведеній нижче таблиці вказаний час життя і ПГП найпоширеніших ПГ.

{| class="wikitable"
'''Час життя і ПГП парникових газів ([[Міжурядова група експертів з питань змін клімату|МГЕЗК]], 2007)'''
!rowspan=2|Газ
!rowspan=2|Час життя (років)
!colspan=3|ПГП
за період
|-
|20 років
|100 років
|500 років
|-
| [[Вуглекислий газ]]
| ~ 100
| 1
| 1
| 1
|-
|[[Метан]]
|12
|72
|25
|7,6
|-
|[[Закис азоту]]
|114
|289
|298
|153
|-
|Фреон-14 ([[Тетрафторметан]])
|50 000
|5210
|7390
|11 200
|-
|Фреон-23 ([[Фтороформ]])
|260
|9400
|12 000
|10 000
|-
|[[Гексафторид сірки]]
|3200
|15 100
|22 200
|32 400
|}

== Див. також ==
* [[Потенціал глобального потепління]]
* [[Чутливість клімату]]

[[Категорія:Кліматологія]]
[[Категорія:Охорона природи]]
[[Категорія:Глобальне потепління]]
[[Категорія:Екологічна термінологія]]