text:
# Інтертекстуальність
Інтертекстуа́льність (фр. intertextualite — «міжтекстовість») — термін, що вживається для позначення спектру міжтекстових відношень і постулює, що будь-який текст завжди є складником широкого культурного тексту; полягає у:
- відтворенні в літературному творі конкретних літературних явищ інших творів, більш ранніх, через цитування, алюзії, ремінісценції, пародіювання тощо,
- явному наслідуванні чужих стильових властивостей і норм (окремих письменників, літературних шкіл і напрямків) — тут мають місце всі різновиди стилізації.

Інтертекстуальність — це явище співвідношення літературних творів за допомогою таких засобів, як цитата, центон, ремінісценція, алюзія, пародія, плагіат, стилізація, пастиш, переспів тощо.
Термін уведено в лінгвістичний ужиток постструктуралісткою Юлією Крістєвою (1966). Дослідниця зробила спробу синтезувати структуралістську семіотику Фердінанда де Сосюра — його вчення, як знаки набувають свого значення всередині структури тексту. Юлія Крістева дала також визначення: «Текстова інтеракція в межах того самого тексту».
З часом означення інтертекстуальності змінювалось, оскільки розширювався зміст поняття, вкладеного у нього. Спільне в усіх дефініціях — вихід за межі тексту, відношення «текст — тексти — система». Для такого відношення необхідним є поняття «архітекст» (логічне поняття текстової сукупності в дистрибутивнім розумінні) та «прототекст» (більш ранній текст).
Розрізняють такі види інтертекстуальності:
- генетична — зауважує лише ті прото-, архітексти, які брали участь у виникненні літературного твору;
- інтенціональна — спланована автором, усвідомлена ним;
- іманентна — визначена чи навіяна самим літературним твором;
- рецепційна — та, яка може бути виявлена емпірично різними реципієнтами.

Інтертекстуальність проявляється в таких ситуаціях:
- текст вказує (прямо чи опосередковано) на свій прототекст («Енеїда» І. Котляревського — на «Енеїду» Вергілія, «Дума про братів неазовських» Ліни Костенко — на народну думу «Втеча трьох братів із города Азова з турецької неволі»);
- прототекст ліквідує неясності семантичного порядку (назва твору О. Гакслі «Сліпий в Газі» є уривком цитати з трагедії Дж. Мільтона «Самсон — борець»);
- прототекст збагачує чи модифікує семантичне й естетичне сприйняття тексту («Чотири броди» М. Стельмаха та ін.).

У своєму широкому розумінні інтертекстуальність охоплює не лише художні тексти, а й літературно-критичні, театральні вистави, музичні твори, твори образотворчого та кіномистецтва.

## Інтертекстуальність у музиці
В музиці інтертекстуальність набуває особливого поширення з початку 1970-х роки. В Європі першим яскравим прикладом інтертекстуального композиторського підходу стала Симфонія Л. Беріо (1968), що включала цитати з кількох різних творів композиторів минулого. В радянській музиці першим яскравим прикладом включення цитат є 15-й симфонія Д. Шостаковича (1972), що включає дві цитати — з опер Дж. Россіні і Р. Вагнера. В 1974 році Альфред Шнітке завершує Першу симфонію, що включає значну кількість музичних цитат, цьому ж композиторові належить теоретичне обґрунтування полістилістики, як композиорського методу.
В українській музиці інтертекстуальність відмічають насамперед у творчості В. Сильвестрова («Дитяча музика № 1, № 2», «Музика в старовинному стилі» (1973), «Тихі пісні» (74-6), «Прості пісні» (1974–1981), «Ступені» (1980–1982) «Мета музика» (1992)), Л. Грабовського(Musica mundana (1970), «Вечір на Івана Купала» (1976), «Concerto misterioso» (1977), «Присвяти» (1981).

title: Інтертекстуальність

wikitext:
'''Інтертекстуа́льність''' ({{lang-fr|intertextualite}} — «міжтекстовість») — термін, що вживається для позначення спектру між[[текст]]ових відношень і постулює, що будь-який текст завжди є складником широкого культурного тексту; полягає у'':''
* ''відтворенні'' в літературному творі конкретних літературних явищ інших творів, більш ранніх, через цитування, алюзії, ремінісценції, пародіювання тощо,
* ''явному наслідуванні'' чужих стильових властивостей і норм (окремих письменників, літературних шкіл і напрямків) — тут мають місце всі різновиди стилізації.

'''Інтертекстуальність''' — це явище співвідношення [[Літературний твір|літературних творів]] за допомогою таких засобів, як [[цитата]], [[центон]], [[ремінісценція]], [[алюзія]], [[пародія]], [[плагіат]], [[стилізація]], [[пастиш]], [[переспів]] тощо.

Термін уведено в лінгвістичний ужиток постструктуралісткою [[Юлія Кристева|Юлією Крістєвою]] (1966)<ref>Kristeva J. Semiotikè: Recherches pour une sémanalyse — Paris. Editions du Seuil, 1969 — p.319 </ref>. Дослідниця зробила спробу синтезувати структуралістську семіотику Фердінанда де Сосюра — його вчення, як знаки набувають свого значення всередині структури тексту. Юлія Крістева дала також визначення: «''Текстова інтеракція в межах того самого тексту''».

З часом означення інтертекстуальності змінювалось, оскільки розширювався зміст поняття, вкладеного у нього. Спільне в усіх дефініціях — вихід за межі тексту, відношення «текст — тексти — система». Для такого відношення необхідним є поняття «архітекст» (логічне поняття текстової сукупності в дистрибутивнім розумінні) та «прототекст» (більш ранній текст).

Розрізняють такі види інтертекстуальності:
* ''генетична'' — зауважує лише ті прото-, архітексти, які брали участь у виникненні літературного твору;
* ''інтенціональна'' — спланована автором, усвідомлена ним;
* ''іманентна'' — визначена чи навіяна самим літературним твором;
* ''рецепційна'' — та, яка може бути виявлена емпірично різними реципієнтами.

Інтертекстуальність проявляється в таких ситуаціях:
* текст вказує (прямо чи опосередковано) на свій прототекст ([[Енеїда (Котляревський)|«Енеїда»]] [[Котляревський Іван Петрович|І. Котляревського]] — на [[Енеїда|«Енеїду»]] [[Вергілій|Вергілія]], «Дума про братів неазовських» [[Ліна Костенко|Ліни Костенко]] — на [[Дума|народну думу]] «Втеча трьох братів із города Азова з турецької неволі»);
* прототекст ліквідує неясності семантичного порядку (назва твору [[Олдос Гакслі|О. Гакслі]] «Сліпий в Газі» є уривком цитати з трагедії [[Джон Мілтон|Дж. Мільтона]] «Самсон — борець»);
* прототекст збагачує чи модифікує семантичне й естетичне сприйняття тексту («Чотири броди» М. Стельмаха та ін.).
У своєму широкому розумінні інтертекстуальність охоплює не лише художні тексти, а й літературно-критичні, театральні вистави, музичні твори, твори образотворчого та кіномистецтва.

== Інтертекстуальність у музиці ==
В музиці інтертекстуальність набуває особливого поширення з початку 1970-х роки. В Європі першим яскравим прикладом інтертекстуального композиторського підходу стала [[Симфонія (Беріо)|Симфонія Л. Беріо]] (1968), що включала цитати з кількох різних творів композиторів минулого. В радянській музиці першим яскравим прикладом включення цитат є [[Симфонія № 15 (Шостакович)|15-й симфонія Д. Шостаковича]] ([[1972]]), що включає дві цитати — з опер [[Россіні|Дж. Россіні]] і [[Ріхард Вагнер|Р. Вагнера]]. В 1974 році [[Альфред Шнітке]] завершує [[Симфонія № 1 (Шнітке)|Першу симфонію]], що включає значну кількість музичних цитат<ref name="yanko.lib.ru">{{Cite web |url=http://yanko.lib.ru/books/music/schnittke-holopova.htm#_Toc40655821 |title=Холопова В. Композитор Альфред Шнитке. Прорыв к полистилистике |accessdate=11 лютого 2012 |archive-date=3 квітня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20100403062311/http://yanko.lib.ru/books/music/schnittke-holopova.htm#_Toc40655821 }}</ref>, цьому ж композиторові належить теоретичне обґрунтування полістилістики, як композиорського методу<ref>''Шнитке А.'' Полистилистические тенденции в современной музыке // В. Холопова, Е. Читарева. Альфред Шнитке. М. 1990. — С. 327–331 </ref>.

В українській музиці інтертекстуальність відмічають насамперед у творчості [[Валентин Сильвестров|В. Сильвестрова]] («Дитяча музика № 1, № 2», «Музика в старовинному стилі» (1973), «Тихі пісні» (74-6), «Прості пісні» (1974–1981), «Ступені» (1980–1982) «Мета музика» (1992)), [[Леонід Грабовський|Л. Грабовського]](Musica mundana (1970), «Вечір на Івана Купала» (1976), «Concerto misterioso» (1977), «Присвяти» (1981).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Інтертекстуальність: історія, теорія, поетика : навч. посіб. / Мар'яна Шаповал. – К. : Вид.-полігр. центр “Київ. ун-т”, 2013. – 167 с.
* Кочерган М. П. Вступ до мовознавства: Підручник. — Вид.2-ге.-К.: ВЦ «Академія», 2005. (Альма-матер)
* Семчинський С. В. Загальне мовознавство. — Вид.2-ге перероблене і доповнене.-К.: ВЦ «ОКО», 1996.
* [[Сюта Богдан Омелянович|Сюта Б.]] — Музична творчість 1970-1990-х років: параметри художньої цілісності. Монографія. — Київ: Грамота, 2006. — 256 с.;
* Чистяк Д. О. Трансформація французької інтертекстуальної теорії у радянській і пострадянській філологічній науці // Нова філологія. — 2011. — № 44.
== Посилання ==
* {{ЛСД2007|частина =Аплікація|сторінки =55-56}}
* {{ЛЗЕ1|частина =Знакова ситуація; Інтертекстуальність; Лего|сторінки = 394-395; 431-432; 548}}
* {{ЛЗЕ2|частина =Преконструкт; Соціальний текст; Цитатне мислення |сторінки =265; 421; 571}}
* {{ЛЗПЛ2001|частина =Інтертекст|сторінки =233}}
* {{УМузЕ-2|частина=Інтертекстуальність|сторінки =242-243}}
[[Категорія:Риси постмодернізму]]
[[Категорія:Літературні концепції]]


text:
# Гоголін (місто)
Гоголін (пол. Gogolin) — місто в південно-західній Польщі.
Належить до Крапковіцького повіту Опольського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 3165    | 599                | 2211             | 355                  |
| Жінки    | 3347    | 517                | 2130             | 700                  |
| Разом    | 6512    | 1116               | 4341             | 1055                 |

## Міста-побратими
- Schongau, Німеччина
- Jablunkov, Чехія
- Звежинець, Польща

wikiname: ukwiki

title: Гоголін (місто)

in_language: uk

wikitext:
{{Місто
 | назва               = Гоголін
 | місцева_назва       = Gogolin
 | зображення          =
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   = <!-- не обов'язковий -->
 | прапор              = POL Gogolin flag.svg
 | прапор_підпис       = Прапор
 | герб                = POL Gogolin COA.svg
 | герб_підпис         = Герб
 | країна              = {{POL}}
 | регіон              = [[Опольське воєводство]]
 | розташування        =
 | розташування_розмір =
 | засноване           =
 | статус              =
 | магдебурзьке право  =
 | населення          = 6512 (2011){{R|nsp}}
 | площа               = {{Польща-Площа-Опольське|Gogolin}}
 | густота             = {{Польща-Густота-Опольське|Gogolin}} <small>({{Польща-Населення-Великопольське|yearref}})</small>
 | агломерація         =
 | висота над рівнем моря=
 | поштові індекси     = 47-320
 | код країни          = 48
 | код міста           = 77
 | номери автомобілів  =
 | координати          = {{Координати ГМ|50|29|N|18|01|E|scale:100000}}
 | поділ міста         =
 | міста-побратими     =
 | день міста          =
 | адреса              =
 | вебсторінка         = http://gogolin.pl
 | мер                 =
 }}

'''Гоголін''' ({{lang-pl|Gogolin}}) — місто в південно-західній [[Польща|Польщі]].
Належить до [[Крапковіцький повіт|Крапковіцького повіту]] [[Опольське воєводство|Опольського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=3165 |ЧолПре=599 |ЧолПрац=2211 |ЧолПост=355
|Жін=3347 |ЖінПре=517 |ЖінПрац=2130 |ЖінПост=700
|Разом=6512 |РазомПре=1116 |РазомПрац=4341 |РазомПост=1055
}}

== Міста-побратими ==
* {{Прапорець|DEU}} Schongau, [[Німеччина]]
* {{Прапорець|CZE}} Jablunkov, [[Чехія]]
* {{Прапорець|POL}} [[Звежинець (Замостський повіт)|Звежинець]], [[Польща]]

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}

{{Міста Опольського воєводства}}
{{Poland-geo-stub}}

[[Категорія:Міста Опольського воєводства]]

title: Гоголін · Gogolin

Герб: Прапор

Країна: Польща

Регіон: Опольське воєводство


text:
# Гунько Андрій Степанович
Андрій Степанович Гунько́ (нар. 12 листопада 1927, Краснокутський район — пом. 2 червня 1986, Харків) — український радянський самодіяльний живописець.

## Творчість
Автор картин:
- «Червоне козацтво» (1972, полотно, олія);
- «Полудень» (1975, полотно, олія);
- «Жнива» (1976);
- «Кольорові квіти» (1976);
- «Бузок» (1976);
- «Переправа» (1977);
- «Ковпак на марші» (1979);
- «Тривожна молодість» (1980);
- «Свято врожаю» (1981);
- «Перший трактор у Казахстані» (1973);
- «Свято першого покосу» (1979);
- «Півонії» (1979);
- «Український мільярд» (1982);
- «Пасіка» (1984, полотно, олія);

портрети
- «Студентка» (1973);
- «Дочка» (1973);
- «Син» (1973);
- «Є. Кизим» (1973);

Брав участь у республіканських та всесоюзних виставках народного мистецтва.
Окремі полотна зберігаються в Музеї народного мистецтва Слобожанщини у Харкові.

## Відзнаки
- Заслужений майстер народної творчості УРСР з 1983 року;
- Лауреат 1-го Всесоюзного фестивалю самодіяльної художньої творчості;
- Золота медаль та диплом І ступеня республіканського оргкомітету за картину «Червоне козацтво».

title: Гунько Андрій Степанович

wikitext:
{{художник}}{{ПІП}}
'''Андрій Степанович Гунько́''' ({{н}} [[12 листопада]] [[1927]], [[Краснокутський район (Харківська область)|Краснокутський район]] — {{с}} [[2 червня]] [[1986]], [[Харків]]) — [[УРСР|український радянський]] самодіяльний [[живопис]]ець.

== Творчість ==
Автор картин:
{{стовпці|2}}
* «Червоне козацтво» (1972, [[полотно (живопис)|полотно]], [[олійні фарби|олія]]);
* «Полудень» (1975, полотно, олія);
* «Жнива» (1976);
* «Кольорові квіти» (1976);
* «Бузок» (1976);
* «Переправа» (1977);
* «Ковпак на марші» (1979);
* «Тривожна молодість» (1980);
* «Свято врожаю» (1981);
* «Перший трактор у Казахстані» (1973);
* «Свято першого покосу» (1979);
* «Півонії» (1979);
* «Український мільярд» (1982);
* «Пасіка» (1984, полотно, олія);
;[[портрет]]и
* «Студентка» (1973);
* «Дочка» (1973);
* «Син» (1973);
* «Є. Кизим» (1973);
</div>
Брав участь у республіканських та всесоюзних [[виставка]]х народного мистецтва.

Окремі полотна зберігаються в [[Музей народного мистецтва Слобожанщини|Музеї народного мистецтва Слобожанщини]] у [[Харків|Харкові]].

== Відзнаки ==
* [[Заслужений майстер народної творчості УРСР]] з 1983 року;
* Лауреат 1-го Всесоюзного фестивалю самодіяльної художньої творчості;
* Золота медаль та диплом І ступеня республіканського оргкомітету за картину «Червоне козацтво».

== Література ==
* Гунько Андрій Степанович // {{МУ-92|195}};
* {{ЕСУ|том=6|автор= [[Вакуленко Олександр Сергійович|О. С. Вакуленко]].|стаття=Гунько Андрій Степанович|id=24732}}

{{нк}}
{{Портали|Біографії|Живопис}}

[[Категорія:Українські живописці]]
[[Категорія:Радянські художники]]
[[Категорія:Українські портретисти]]
[[Категорія:Радянські художники-портретисти]]

title: Гунько Андрій Степанович

Народження: 12 листопада 1927 ( 1927-11-12 ) Краснокутський район , Харківська округа , Українська СРР , СРСР

Країна: СРСР

Жанр: портрет

Діяльність: художник


text:
# Рівердейл (Джорджія)
Рівердейл (англ. Riverdale) — місто (англ. city) в США, в окрузі Клейтон штату Джорджія. Населення — 15 129 осіб (2020).

## Географія
Рівердейл розташований за координатами 33°33′50″ пн. ш. 84°24′39″ зх. д. / 33.56389° пн. ш. 84.41083° зх. д. (33.563863, -84.410965).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 11,76 км², з яких 11,74 км² — суходіл та 0,03 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали 15 134 особи в 5510 домогосподарствах у складі 3604 родин. Густота населення становила 1286 осіб/км².  Було 6210 помешкань (528/км²).
Расовий склад населення:
| - 80,0 % — чорних або афроамериканців - 8,0 % — білих - 6,8 % — азіатів - 0,3 % — корінних американців - 0,1 % — вихідців з тихоокеанських островів - 2,6 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 2,2 %. Частка іспаномовних становила 6,0 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 29,4 % — особи молодші 18 років, 63,9 % — особи у віці 18—64 років, 6,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 32,3 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 89,2 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 81,1 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 45 251 долар США (медіана — 34 158), а середній дохід на одну сім'ю — 50 232 долари (медіана — 41 288). Медіана доходів становила 40 136 доларів для чоловіків та 32 386 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 29,5 % осіб, у тому числі 44,3 % дітей у віці до 18 років та 16,4 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 6918 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 19,0 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 11,7 %, транспорт — 11,4 %.

title: Рівердейл (Джорджія)

wikitext:
{{Otherplaces|Рівердейл}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Рівердейл
|оригінальна назва  = {{lang-en|Riverdale}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Riverdale Town Center, Georgia.JPG
|опис зображення= <!-- Riverdale Town Center -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Джорджія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Клейтон (округ, Джорджія)|Клейтон]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 11,76
|висота центру НП   = 282
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 1286,90
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = -5
|DST                    = -4 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 770, 678/470
|поштовий індекс        = 30274, 30296
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1365464
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Рівердейл''' ({{lang-en|Riverdale}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Клейтон (округ, Джорджія)|Клейтон]] штату [[Джорджія]]. Населення — {{formatnum:15129}} осіб (2020).

== Географія ==
Рівердейл розташований за координатами {{Coord|33|33|50|N|84|24|39|W|type:city_region:US-DE}} (33.563863, -84.410965){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 11,76 км², з яких 11,74 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,03 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1910 = 139
| 1920 = 159
| 1930 = 158
| 1940 = 207
| 1950 = 263
| 1960 = 1045
| 1970 = 2521
| 1980 = 7121
| 1990 = 9359
| 2000 = 12478
| 2010 = 15134
| 2020 = 15129
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкали {{formatnum:15134}} особи в {{formatnum:5510}} домогосподарствах у складі {{formatnum:3604}} родин. [[Густота населення]] становила 1286 осіб/км².  Було 6210 помешкань (528/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 80,0 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 8,0 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 6,8 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,1 % — вихідців з [[Тихий океан|тихоокеанських островів]]
* 2,6 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 2,2 %. Частка іспаномовних становила 6,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 29,4 % — особи молодші 18 років, 63,9 % — особи у віці 18—64 років, 6,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 32,3 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 89,2 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 81,1 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:45251}} [[долар США]] (медіана — {{formatnum:34158}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:50232}} долари (медіана — {{formatnum:41288}}). Медіана доходів становила {{formatnum:40136}} доларів для чоловіків та {{formatnum:32386}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 29,5 % осіб, у тому числі 44,3 % дітей у віці до 18 років та 16,4 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:6918}} осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 19,0 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 11,7 %, транспорт — 11,4 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Клейтон (округ, Джорджія)}}

[[Категорія:Міста Джорджії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Клейтон (Джорджія)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Джорджія

Округ: Клейтон

Часовий пояс: UTC-5, влітку UTC-4


text:
# Кущовий провідник ОУН
Кущовий провідник ОУН — керівник кущового проводу (кущ — структурний підрозділ Самооборонних Кущових Відділів) Організації українських націоналістів (ОУНР), у який об'єднані були 3 — 7 станиць, залежно від кількості членів та симпатиків).
Після зміни термінів, у квітні 1942 року, волость та підрайон на кущ, назву посади підрайонний провідник змінили на кущовий провідник. До складу куща належали всі оунівці на території куща.
У кущовий провід входили: кущовий провідник, масовий пропагандист, референт (інформатор) СБ, господарчий референт, командир СКВ (командир кущової боївки, у яку входило 20 — 50 вояків). Кущовий провід, на відміну від районних, надрайонних та окружних, не поділявся на референтури (до 1943 року називали екзекутивами).
У липні 1944 року було обмежено склад кущового проводу до трьох осіб, у зв'язку з браком кадрів.

title: Кущовий провідник ОУН

wikitext:
'''Кущовий провідник ОУН''' — керівник кущового проводу ([[Кущ (значення)|кущ]] — структурний підрозділ [[Самооборонні Кущові Відділи|Самооборонних Кущових Відділів]]) [[Організація українських націоналістів революційна|Організації українських націоналістів]] (ОУНР)<ref>[http://webcache.googleusercontent.com/search?q=cache:oyjYK_fv90wJ:dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/67001/15-Marchuk.pdf%3Fsequence%3D1+&cd=6&hl=uk&ct=clnk&gl=ua Ігор Марчук. Структура ОУН на Волині у період Другої світової війни.]</ref>, у який об'єднані були 3 — 7 [[станиця|станиць]], залежно від кількості членів та симпатиків)<ref>''Роман Москаль''. [https://docs.google.com/viewer?url=https%3A%2F%2Fshron1.chtyvo.org.ua%2FMoskal_Roman%2FRohatynschyna_administratyvne_polozhennia_v_merezhi_OUN__30__50-ti_roky_XX_st.doc Рогатинщина: адміністративне положення в мережі ОУН (30 — 50-ті роки XX ст.)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210430155645/https://docs.google.com/viewer?url=https%3A%2F%2Fshron1.chtyvo.org.ua%2FMoskal_Roman%2FRohatynschyna_administratyvne_polozhennia_v_merezhi_OUN__30__50-ti_roky_XX_st.doc |date=30 квітня 2021 }}</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20220322173700/http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF%2FUks_2014_24_26.pdf Структура й особовий склад референтури СБ Золочівського окружного проводу ОУН] / Михайло Романюк // Україна: культурна спадщина, національна свідомість, державність. — 2014. — Вип. 24. — С. 331—353.</ref>.

Після зміни термінів, у квітні 1942 року, волость та підрайон на кущ, назву посади ''підрайонний провідник'' змінили на ''кущовий провідник''<ref>''Василь Ільницький''. [https://web.archive.org/web/20210501211441/http://phh.dspu.edu.ua/article/download/172139/171834 Структура оунівського підпілля у Дрогобицькій області (1945 — 1950-ті рр.)]</ref>. До складу куща належали всі оунівці на території куща<ref>''Василь Ільницький''. [http://history.org.ua/JournALL/gpu/gpu_2012_1/7.pdf Структура Дрогобицької округи ОУН (1945—1952 рр.)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210430155645/http://history.org.ua/JournALL/gpu/gpu_2012_1/7.pdf |date=30 квітня 2021 }}</ref>.

У кущовий провід входили: кущовий провідник, масовий пропагандист, референт (інформатор) СБ, господарчий референт, командир [[Самооборонні Кущові Відділи|СКВ]] (командир кущової боївки, у яку входило 20 — 50 вояків). Кущовий провід, на відміну від районних, надрайонних та окружних, не поділявся на референтури (до 1943 року називали екзекутивами).

У липні 1944 року було обмежено склад кущового проводу до трьох осіб, у зв'язку з браком кадрів<ref>Довідка «Про реорганізацію структури ОУН і нові методи та форми пропагандивної і терористичної діяльності українсько-німецьких націоналістів» (без підп., [кін. 1944 р.]) // ЦДАГО. — Ф. 1. — Оп. 23. — Спр. 1705. — Арк. 25–36.</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* ''Володимир Ковальчук''. [https://litopysupa.com/wp-content/uploads/2019/02/Biblioteka_Tom_07_Kovalchuk_V_Diialnist_OUNb_i_Zapillia_UPA_na_Volyni_i_pivdennomu_Polissi_19411944.pdf Діяльність ОУН (б) і Запілля УПА на Волині й південному Поліссі (1941—1944 рр.)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210416202100/https://litopysupa.com/wp-content/uploads/2019/02/Biblioteka_Tom_07_Kovalchuk_V_Diialnist_OUNb_i_Zapillia_UPA_na_Volyni_i_pivdennomu_Polissi_19411944.pdf |date=16 квітня 2021 }} — Львів; Торонто: Літопис УПА, 2006. — 497 с.: табл. — (Літопис Української Повстанської Армії. Бібліотека; т. 7).
{{ВП-Портали|Українська повстанська армія|Друга світова війна|Україна}}
[[Категорія:ОУНР]]
[[Категорія:УПА]]


text:
# Фричка
Фричка або Фрічка (словац. Frička) — село в Словаччині, Бардіївському окрузі Пряшівського краю. Розташоване в північно-східній частині Словаччини в північно—західному куті Низьких Бескидів, в долині р. Каманець, біля кордону з Польщею.
Вперше згадується у 1618 році. Населене українцями, але після Другої світової війни — під загрозою переселення в УССР — абсолютна більшість селян переписалася на словаків та русинів.
В селі є дерев'яна греко-католицька церква св. Архангела Михаїла з 1829 року, культурна пам'ятка національного значення.

## Населення
| Рік:            | 1993 | 2003     | 2013     | 2023    |
| --------------- | ---- | -------- | -------- | ------- |
| Кількість осіб: | 212  | 253      | 311      | 334     |
| Різниця:        |      | +19,33 % | +22,92 % | +7,39 % |

| Рік:            | 2022 | 2023    |
| --------------- | ---- | ------- |
| Кількість осіб: | 333  | 334     |
| Різниця:        |      | +0,30 % |

В селі проживає 282 осіб.
Національний склад населення (за даними останнього перепису населення — 2001 року):
- словаки — 72,51%
- русини — 11,55%
- цигани — 11,55%
- українці — 2,79%
- чехи — 0,40%
- поляки — 0,40%

Склад населення за приналежністю до релігії станом на 2001 рік:
- православні — 70,52%,
- греко-католики — 24,30%,
- римо-католики — 3,59%,
- не вважають себе віруючими або не належать до жодної вищезгаданої церкви — 1,20%

title: Фричка

wikitext:
{{Населений пункт Словаччини
| тип           = село
| назва         = Фричка
| місцева назва = Frička
| зображення             = Church Archanjela Michaela - Fricka Village(Slovakia).jpg
| зображення_підпис      = дерев'яна греко-католицька церква св. Архангела Михаїла
| край                   = [[Пряшівський край|Пряшівський]]
| округ                  = [[Бардіїв (округ)|Бардіїв]]
| засноване              =
| перша згадка           = 1618
| агломерація            =
| статус                 =
| поділ                  =
| станція                =
| відстань               =
| залізниця к            =
| ref-залізниця к        =
| автошлях к             =
| ref-автошлях к         =
| фізична к              =
| ref-фізична к          =
| залізниця с            =
| фізична с              =
| автошлях с             =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 = Obecný úrad
Frička 43

086 02 Gaboltov
| староста               =
| ремарки                =
}}

'''Фричка''' або Фрічка ({{lang-sk|Frička}}) — село в [[Словаччина|Словаччині]], [[Бардіїв (округ)|Бардіївському окрузі]] [[пряшівський край|Пряшівського краю]]. Розташоване в північно-східній частині [[Словаччина|Словаччини]] в північно—західному куті [[Низькі Бескиди|Низьких Бескидів]], в долині р. [[Каменець (притока Теплої, Тарнов)|Каманець]], біля кордону з [[Польща|Польщею]].

Вперше згадується у [[1618]] році. Населене українцями, але після [[Друга світова війна|Другої світової війни]] — під загрозою переселення в [[УРСР|УССР]] — абсолютна більшість селян переписалася на [[словак]]ів та [[русин]]ів.

В селі є дерев'яна греко-католицька [[Церква святого Архангела Михаїла (Фричка)|церква св. Архангела Михаїла]] з [[1829]] року, культурна пам'ятка національного значення.

== Населення ==
{{SK|pop}}
В селі проживає [[282]] осіб.

Національний склад населення (за даними останнього перепису населення — [[2001]] року):
* [[словаки]] — 72,51%
* [[русини]] — 11,55%
* [[цигани]] — 11,55%
* [[українці]] — 2,79%
* [[чехи]] — 0,40%
* [[поляки]] — 0,40%

Склад населення за приналежністю до релігії станом на 2001 рік:
* [[православні]] — 70,52%,
* [[греко-католики]] — 24,30%,
* [[римо-католики]] — 3,59%,
* не вважають себе віруючими або не належать до жодної вищезгаданої церкви — 1,20%

== Джерела ==
{{Commonscat|Frička}}
* [https://web.archive.org/web/20120110123130/http://www.fricka.sk/ сайт села]
* [http://www.e-obce.sk/obec/fricka/fricka.html дані про село на сайті www.e-obce.sk] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120822105811/http://www.e-obce.sk/obec/fricka/fricka.html |date=22 серпня 2012 }}
* [https://www.webcitation.org/6GsC67S1A?url=http://app.statistics.sk/mosmis/sk/run.html дані про національний та конфесійний склад населення села на сайті Статистичного уряду Словаччини]

{{Округ Бардіїв}}

{{Slovakia-geo-stub}}

[[Категорія:Села округу Бардіїв]]
[[Категорія:Населені пункти, засновані 1618]]

title: Село Фричка · словац. Frička ±к:нп, засновані 1618 ±к:нп, засновані 1618

Країна: Словаччина

Край: Пряшівський

Окрес: Бардіїв → SPARQL ←

· густота: 40,34 осіб/км²

Автомоб. ном.: BJ

Поштовий індекс: 086 02 (pošta Gaboltov)

Адреса: Obecný úrad Frička 43 086 02 Gaboltov

title: Карта

Карта:
Фричка (Пряшівський край)
Фричка у Вікісховищі


text:
# Ектор Нуньєс
Ектор Нуньєс (ісп. Héctor Núñez, 8 травня 1936, Монтевідео — 19 грудня 2011, Мадрид) — уругвайський футболіст, що грав на позиції нападника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 1954 року виступами за команду клубу «Насьйональ», в якій провів п'ять сезонів. За цей час тричі виборював титул чемпіона Уругваю.
З 1957 по 1959 рік залучався до матчів національної збірної. Всього провів сім поєдинків, у тому числі два — на кубку Америки 1959.
Своєю грою привернув увагу представників тренерського штабу «Валенсії», до складу якої приєднався 1959 року. З його появою в іспанській команді побудувався потужний атакувальний трикутник, де його партнерами були Вісенте Гільот і Вальдо Машадо. За шість сезонів у валенсійському клубі провів 123 лігових матча, забив 40 голів. У цей час «Валенсія» двічі здобувала кубок ярмарків. В обох фінальних серіях Єктор Нуньєс вражав ворота суперників — іспанської «Барселони» і югославського «Динамо» (Загреб).
Останній сезон у Прімері відіграв у складі «Мальорки». Всього в іспанській еліті провів 152 матчі, забив 46 голів. Два останні сезони ігрової кар'єри провів у команді другого дивізіону «Леванте». Завершив виступи на футбольних полях 1968 року.

## Кар'єра тренера
Через три роки розпочав тренерську кар'єру. Очолював клуби «Реал Вальядолід», «Атлетіко», «Гранада», «Лас-Пальмас», «Райо Вальєкано», «Валенсія» (усі — Іспанія), мексиканський «Естудіантес Текос», «Аль-Наср» (Ер-Ріяд, Саудівська Аравія) і уругвайські «Насьйональ» та «Такуарембо». На чолі «Насьйоналя» здобув перемоги у кубку Рекопа і Міжамериканському кубку 1989 року.
У 1992 році був головним тренером збірної Коста-Рики. З 1994 по 1997 рік працював на чолі збірної Уругваю. В 1995 році команда уругвайців перемогла н кубку Америки. Того ж року Єктор Нуньєс був визнаний найкращим футбольним наставником у Південній Америці. Завершив тренерську діяльність у 2007 році.
Помер 19 грудня 2011 року на 76-му році життя у місті Мадрид.

## Досягнення

### Як гравця
- Чемпіон Уругваю: 1955, 1956, 1957
- Володар Кубка ярмарків: 1962, 1963

### Як тренера
- Володар Кубка Америки: 1995
- Переможець Рекопи Південної Америки: 1989
- Футбольний тренер року в Південній Америці: 1995

title: Ектор Нуньєс

wikitext:
{{ІП|Нуньєс}}
{{Футболіст
| ім'я = Ектор Нуньєс
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження = [[Монтевідео]]
| країна-народження = [[Уругвай]]
| дата-народження = 8.5.1936
| дата-смерті = 19.12.2011
| місце-смерті = [[Мадрид]], [[Іспанія]]
| зріст =
| вага =
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1954–1959 | {{Прапорець|URU}} | «[[Насьйональ (Монтевідео)|Насьйональ]]» | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1959–1965 | {{Прапорець|ESP|1965}} | [[Валенсія (футбольний клуб)|«Валенсія»]] | 123 |40}}
{{Футболіст рядок 0|1965–1966 | {{Прапорець|ESP|1966}} | [[Мальорка (футбольний клуб)|«Мальорка»]] | 29 |6}}
{{Футболіст рядок 1|1966–1968 | {{Прапорець|ESP|1968}} | [[Леванте (футбольний клуб)|«Леванте»]] | 61 |13}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1957–1959 | {{Прапорець|URU}} | [[збірна Уругваю з футболу|Уругвай]] | 7 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1972–1973 | {{Прапорець|ESP|1973}} | [[Тенерифе (футбольний клуб)|«Тенерифе»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1975–1976 | {{Прапорець|ESP|1976}} | «[[Реал Вальядолід]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1978 | {{Прапорець|ESP|1978}} | [[Атлетіко (Мадрид)|«Атлетіко»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1978–1981 | {{Прапорець|ESP|1981}} | [[Гранада (футбольний клуб)|«Гранада»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1981–1983 | {{Прапорець|MEX}} | «[[Естудіантес Текос]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1984 | {{Прапорець|ESP}} | [[Лас-Пальмас (футбольний клуб)|«Лас-Пальмас»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1985–1987 | {{Прапорець|ESP}} | «[[Райо Вальєкано]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1989 | {{Прапорець|URU}} | «[[Насьйональ (Монтевідео)|Насьйональ]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1992 | {{Прапорець|CRC}} | [[Збірна Коста-Рики з футболу|Коста-Рика]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1993–1994 | {{Прапорець|ESP}} | [[Валенсія (футбольний клуб)|«Валенсія»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1994–1997 | {{Прапорець|URU}} | [[Збірна Уругваю з футболу|Уругвай]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|2001 | {{Прапорець|KSA}} | [[Аль-Наср (футбольний клуб, Ер-Ріяд)|«Аль-Наср» (Ер-Ріяд)]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2007 | {{Прапорець|URU}} | «[[Такуарембо (футбольний клуб)|Такуарембо]]»}}
{{Футбольний тренер кінець}}
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
}}
'''Ектор Нуньєс''' ({{lang-es|Héctor Núñez}}, 8 травня 1936, [[Монтевідео]] — 19 грудня 2011, [[Мадрид]]) — уругвайський [[футболіст]], що грав на позиції [[Нападник (футбол)|нападника]]. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]].

== Клубна кар'єра ==
У дорослому футболі дебютував 1954 року виступами за команду клубу «[[Насьйональ (Монтевідео)|Насьйональ]]», в якій провів п'ять сезонів. За цей час тричі виборював титул [[Чемпіонат Уругваю з футболу|чемпіона Уругваю]].

З 1957 по 1959 рік залучався до матчів національної збірної. Всього провів сім поєдинків, у тому числі два — на кубку Америки 1959.

Своєю грою привернув увагу представників тренерського штабу [[Валенсія (футбольний клуб)|«Валенсії»]], до складу якої приєднався 1959 року. З його появою в іспанській команді побудувався потужний атакувальний трикутник, де його партнерами були Вісенте Гільот і Вальдо Машадо. За шість сезонів у валенсійському клубі провів 123 лігових матча, забив 40 голів. У цей час «Валенсія» двічі здобувала [[кубок ярмарків]]. В обох фінальних серіях Єктор Нуньєс вражав ворота суперників — іспанської «Барселони» і югославського «Динамо» (Загреб).

Останній сезон у Прімері відіграв у складі [[Мальорка (футбольний клуб)|«Мальорки»]]. Всього в іспанській еліті провів 152 матчі, забив 46 голів. Два останні сезони ігрової кар'єри провів у команді другого дивізіону [[Леванте (футбольний клуб)|«Леванте»]]. Завершив виступи на футбольних полях 1968 року.

== Кар'єра тренера ==
Через три роки розпочав тренерську кар'єру. Очолював клуби «[[Реал Вальядолід]]», [[Атлетіко (Мадрид)|«Атлетіко»]], [[Гранада (футбольний клуб)|«Гранада»]], [[Лас-Пальмас (футбольний клуб)|«Лас-Пальмас»]], «[[Райо Вальєкано]]», [[Валенсія (футбольний клуб)|«Валенсія»]] (усі — Іспанія), мексиканський «[[Естудіантес Текос]]», [[Аль-Наср (футбольний клуб, Ер-Ріяд)|«Аль-Наср»]] (Ер-Ріяд, Саудівська Аравія) і уругвайські «Насьйональ» та «Такуарембо». На чолі «Насьйоналя» здобув перемоги у кубку Рекопа і Міжамериканському кубку 1989 року.

У 1992 році був головним тренером збірної [[Збірна Коста-Рики з футболу|Коста-Рики]]. З 1994 по 1997 рік працював на чолі збірної Уругваю. В 1995 році команда уругвайців перемогла н кубку Америки. Того ж року Єктор Нуньєс був визнаний [[Футбольний тренер року в Південній Америці|найкращим футбольним наставником]] у Південній Америці. Завершив тренерську діяльність у 2007 році.

Помер 19 грудня 2011 року на 76-му році життя у місті [[Мадрид]].

== Досягнення ==

=== Як гравця ===
* [[Чемпіонат Уругваю з футболу|Чемпіон Уругваю]]: 1955, 1956, 1957
* Володар [[Кубок ярмарків|Кубка ярмарків]]: [[Кубок ярмарків 1961—1962|1962]], [[Кубок ярмарків 1962—1963|1963]]

=== Як тренера ===
* Володар [[Кубок Америки з футболу|Кубка Америки]]: [[Кубок Америки з футболу 1995|1995]]
* Переможець [[Рекопа Південної Америки|Рекопи Південної Америки]]: [[Рекопа Південної Америки 1989|1989]]
* [[Футбольний тренер року в Південній Америці]]: 1995

== Посилання ==
* [http://www.bdfutbol.com/en/j/j7841.html Статистика виступів в Іспанії на сайті ''BDFutbol.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131020050854/http://www.bdfutbol.com/en/j/j7841.html |date=20 жовтня 2013 }} {{ref-en}}
* [http://www.rsssf.com/tables/59-1safull.html#rosters Статистика гравця на сайті ''RSSSF.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180924181629/http://www.rsssf.com/tables/59-1safull.html#rosters |date=24 вересня 2018 }} {{ref-en}}

{{Склад збірної Уругваю на чемпіонаті Південної Америки 1959 (Аргентина)}}
{{Склад збірної Уругваю на Кубку Америки 1995|nocat=1}}
{{Тренери-переможці Кубка Америки}}
{{Navboxes
|title= Тренерські позиції Ектора Нуньєса
|list1={{Тренери збірної Коста-Рики з футболу}}
{{Тренери збірної Уругваю з футболу}}
{{Тренери ФК Аль-Наср (Ер-Ріяд)}}
{{Тренери ФК Атлетіко Мадрид}}
{{Тренери ФК Валенсія}}
{{Тренери ФК Леванте}}
{{Тренери ФК Насьйональ (Монтевідео)}}
{{Тренери ФК Райо Вальєкано}}
{{Тренери ФК Реал Вальядолід}}
{{Тренери ФК Текос}}
}}

{{DEFAULTSORT:Нуньєс Ектор}}
[[Категорія:Уругвайські футболісти]]
[[Категорія:Уругвайські футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної Уругваю з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Насьйоналя» (Монтевідео)]]
[[Категорія:Футболісти «Валенсії»]]
[[Категорія:Футболісти «Мальорки»]]
[[Категорія:Футболісти «Леванте»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Тенерифе»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Гранада»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Естудіантес Текос»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Лас-Пальмас»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Райо Вальєкано»]]
[[Категорія:Тренери збірної Коста-Рики з футболу]]
[[Категорія:Тренери збірної Уругваю з футболу]]
[[Категорія:Тренери ФК «Аль-Наср» (Ер-Ріяд)]]
[[Категорія:Уругвайські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Іспанії]]
[[Категорія:Уродженці Монтевідео]]
[[Категорія:Тренери ФК «Такуарембо»]]
[[Категорія:Тренери розіграшу Кубка Америки з футболу 1995]]

title: Особисті дані

Народження: 8 травня 1936

Смерть: 19 грудня 2011 (75 років)

Громадянство: Уругвай

Позиція: нападник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Насьйональ» · ? · (?)

«Валенсія» · 123 · (40)

«Мальорка» · 29 · (6)

«Леванте» · 61 · (13)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Уругвай · 7 · (0)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Тенерифе»

«Реал Вальядолід»

«Атлетіко»

«Гранада»

«Естудіантес Текос»

«Лас-Пальмас»

«Райо Вальєкано»

«Насьйональ»

Коста-Рика

«Валенсія»

Уругвай

«Аль-Наср» (Ер-Ріяд)

«Такуарембо»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне
Вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне — одна з трьох діючих в Україні вузькоколійних залізниць з пасажирським рухом (дві інші: Рудниця — Голованівськ та ділянка Виноградів — Іршава так званої Боржавської залізниці). Довжина залізниці — 106 км.
Вузькоколійну залізницю Антонівка — Зарічне в народі називають «Поїздо́к» або «Кукушка» начебто за те, що до тепловозів серії ТУ тут використовували тепловози серії КУ. В ЗМІ також побутує назва «Поліський трамвай», «Поліська вузькоколійка», «Трансполіська магістраль».

## Історія
Точна дата початку будівництва залізниці невідома, орієнтовно — 1895 рік. Спершу вузькоколійка призначалася для вивезення деревини. Тоді була побудована гілка від Антонівки до станції Кухітська Воля. Лісовозна залізниця особливого стратегічного значення набула під час Першої світової війни, тож було відкрито ще гілку Хиночі — Дубровиця — Висоцьк. За деякими даними, вузькоколійкою доправляли тоді також і торф.
Уряди УНР та гетьманату протягом свого недовгого володарювання на Поліссі жодним особливим чином «Поїздо́к» не використовували. Натомість впродовж 1919—1939 років цим активно займалися польська влада — на Захід возили ліс, дьоготь, смолу, картопляний спирт. У цей час вузькоколійка мала польський рухомий склад.
Під час Другої світової війни була зруйнована (також є дані про використання вузькоколійки німцями, які проклали гілку на Кухітську Волю). Перші ділянки залізниці були відновлені орієнтовно 1946 року. Вона належала Народному комісаріату шляхів сполучення (НКШС), згодом Міністерству шляхів сполучення (МШС). Ділянку Хиночі — Дубровиця так і не відновили, за іншими даними — закрили у 1950-х рр. Була також лінія Дубровиця — Висоцьк (19 км). Діючу ділянку Антонівка — Кухітська Воля 1957 року передали Сарненському ліспромгоспу на 10 років.
У цей час основним вантажем була деревина, заготовлювана в районі Хиночі і Білого. Тоді ж побудували ділянку Тиховиж — Локниця (17 км), а незабаром розібрали ділянку Тиховиж — Кухотська Воля. Можливо, були також тимчасові гілки і «вуса» до місць лісозаготівлі.
1967 року вузькоколійку повернули у структуру МШС, а 1968 року, з побудовою 18 км ділянки Локниця — Зарічне, вона отримала свій сучасний вигляд. У 1970—1980-х роках парову тягу замінили на тепловозну (у різний час працювали тепловози ТУ2 під номерами 039, 044, 050, 062, 070), а старі вагони Pafawag — на нові ПВ-51, виробництва Демихівського заводу (Московська область, РФ). В Антонівці побудували нове депо, а також перевантажувальний (з вузької колії на широку) комплекс з великим козловим краном. Вантажний рух тоді був досить жвавим, перевозив вантажі підприємств Зарічного, сушильного заводу в Острівську та інші місця. Новий рухомий склад (переважно вантажні вагони) надходив з Демихова до кінця 1980-х рр.
Економічна криза 1990-х роках припинила вантажний рух. Майже всі тепловози були порізані, постало питання про закриття залізниці. Але оскільки для багатьох населених пунктів вузькоколійка є фактично єдиним зв'язком зі світом, вона функціонує й досі.
Місцевість, через яку проходить залізниця, дуже мальовнича: ліси, поля, болота, озера — тому тепер вузькоколійкою проводять екскурсії для українських та іноземних туристів.
У мультимедійному проекті 2007 року «Сім чудес Рівненщини» вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне посіла 1-е місце.
Спеціальний проєкт Володимирецької та Зарічненської районних рад під умовною назвою «Поліський трамвай» став переможцем Всеукраїнського конкурсу проектів і програм місцевого самоврядування (2008). Його кошторисна вартість — 730 тис. гривень. Коштом проєкту створено сайт, видано рекламну продукцію, провели в Антонівці фестиваль «Бурштиновий шлях», відкрили музей вузькоколійки. Планують створити в Антонівці вагони-готелі для туристів. Кожну з 15 зупинок буде оригінально облаштовано. Наприклад, у Володимирці буде бурштиновий музей просто неба, а в новій церкві Каноничів — бурштиновий іконостас.
Наприкінці червня 2010 року масштабно відсвяткували 115-ту річницю вузькоколійки. На урочистостях в Антонівці були присутні численні представники еліти Рівненщини та закордонні гості.
З 18 березня 2020 року, під час карантину, який спричинила світова пандемія COVID-19, вузькоколійка «Кукушка» перебуває на межі зникнення.
Станом на 2021 рік «Укрзалізниця» відмовляється відновлювати роботу залізниці й здійснює свідомі кроки для прямого знищення цього унікального інфраструктурного об'єкта, який має величезне історико-культурне та господарське значення, а також суспільно-економічний, гуманітарний та туристичний потенціал. Згідно з офіційними заявами «Укрзалізниці» збитки «Поліської вузькоколійки» склали за 2020 рік 16 млн гривень. Її утримання є нерентабельним.
Однак, пасажирські перевезення на залізниці всюди у світі є нерентабельними, а вузькоколійка «Антонівка — Зарічне» є унікальним інфраструктурним об’єктом, значення якого для Полісся та України в цілому переоцінити просто неможливо.

## Рух потягів
З Антонівки до Зарічного щоденно о 07:02 вирушав пасажирський потяг, який, як правило, складався з тепловоза ТУ2 і 2-x, 3-х або 4-х вагонів ПВ-51. Потяг на посадку подавався шляхом осаджування рухомого складу на тупикову колію до пасажирської платформи, одразу біля будівлі антонівського вокзалу. Час у дорозі складав — 4 години 5 хвилин. Об 11:07 поїзд прибував на станцію Зарічне. Середня швидкість потяга складала — 26,5 км/год.
Під час руху потяг обов'язково здійснював три проміжні зупинки та проходив через 17 населених пунктів (включно з кінцевими зупинками). За словами очевидців, потяг може зупинитися «на вимогу». У зворотному напрямку від станції Зарічне потяг відправлявся о 12:25, прибуваючи в Антонівку о 16:30.
Розклад руху (станом на 16 серпня 2015 р.) наведено у таблиці:
| Прибуття | Стоянка | Відправлення | Роздільні пункти     | Відстань | Прибуття | Стоянка | Відправлення |
|          |         | ПОТЯГ № 6391 |                      |          |          |         |              |
| -        | -       | 07:02        | Антонівка            | 0 км     | 16:30    | -       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. 10 км            | 10 км    | -        | 1       | -            |
| 07:46    | 1       | 07:47        | Володимирець         | 18 км    | 15:45    | 1       | 15:36        |
| -        | 1       | -            | Пл. Андруга (Зелене) | 26 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Хиночі               | 35 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Воронки          | 40 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Луко             | 46 км    | -        | 1       | -            |
| 08:56    | 1       | 08:57        | Біле                 | 50 км    | 14:35    | 1       | 14:36        |
| -        | 1       | -            | Пл. Млинок           | 57 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Борове               | 61 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Перекалля        | 70 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Тиховиж 1        | 71 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Тиховиж 2        | 73 км    | -        | 1       | -            |
| 09:57    | 1       | 09:58        | Острівськ            | 75 км    | 13:30    | 1       | 13:31        |
| -        | 1       | -            | Пл. Локниця 1        | 84 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Локниця 2        | 87 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Морочне          | 94 км    | -        | 1       | -            |
| -        | 1       | -            | Пл. Парська          | 98 км    | -        | 1       | -            |
| 11:07    | -       | -            | Зарічне              | 106 км   | -        | -       | 12:25        |
|          |         |              |                      |          |          |         | ПОТЯГ № 6392 |

Вартість проїзду, станом на  серпень 2015 року, від Зарічного до Антонівки становила 16 гривень. Квитки для проїзду була можливість придбати тільки сівши в потяг у провідника.
За вказівкою додатково призначався потяг № 6991/6992, який відправлявся від Антонівки о 09:45, та від Зарічного о 15:40. Щосереди, у «базарний день», з потягом курсували два додаткові вагони.
Навесні 2020 року, із впровадженням карантинних заходів в Україні, робота вузькоколійної залізниці припинена. Перспективи її поновлення невідомі.

## Унікальний міст
На перегоні Біле — Млинок є унікальний міст через річку Стир. Це єдиний великий дерев'яний залізничний міст в Україні та найдовший дерев'яний залізничний міст в Європі (довжина 153 м). Він з'єднує два райони — Володимирецький і Зарічненський. Коли Стир навесні розливається, потрапити на протилежний берег можна хіба що через цей залізничний міст.
Побудований 1906 року (інші дані — 1908 року). Опори дерев'яні, їх, здається, не змінювали з часів зведення мосту. Щоразу, коли потяг перетинає міст, його обов'язково зустрічає черговий.
Окрім цього мосту, на вузькоколійці є ще 30 невеликих мостів — усі дерев'яні. Загалом на всьому шляху 83 штучні споруди через річечки, канави та рови.

## Матеріально-технічна база
Обслуговують залізницю тепловози ТУ2-062, ТУ2-066 (останній 2002 року передали з Берегового) та ТУ2-097 — з Луцької дитячої залізниці. Є ще тепловоз ТУ7А-0767, який належить шляхово-ремонтній бригаді. Ще два тепловози ТУ7А під номерами 3279 і 3280 списані і розібрані, їхні залишки стоять біля депо.
Вагонне господарство складається переважно з платформ і пасажирських ПВ-51. Є цистерна, яку не використовують, і снігоочисник. Колія перебуває в досить непоганому стані, що дозволяє поїздові на окремих ділянках розвивати швидкість до 40 км/год. На станціях використовують електрожезлову сигналізацію з діючими семафорами.
Рейки на перегоні лежать «музейні» — деякі 1902 року виготовлення.

## Сьогодення
Вузькоколійна залізниця виконує важливу соціальну роль. Для мешканців віддалених поліських сіл вузькоколійка — чи не єдине сполучення, через відсутність автомобільних доріг у болотистій місцевості. Для поліщуків це практично єдина можливість добратися до Сарн, Рівного чи столиці. Тутешні школярі їздять ним до шкіл та у Володимирецький районний колегіум, а студенти — у навчальні заклади по всій Україні. Володимирецький район розташований у 30-кілометровій зоні Рівненської АЕС, тому у випадку надзвичайної ситуації передбачено, що місцевих мешканців евакуйовуватимуть залізницею. Але у 2020-му, через Коронавірус ввели карантин, Укрзалізниця зупинила всі маршрути, але після зняття суворих заборон маршрут Антонівка-Зарічне не відновили через збитковість. Жителі Антонівки залишилися паралізованими й відрізаними від цивілізації. Активісти зверталися до керівництва УЗ з проханням відновити шлях, але компанія відмовилася. Тоді звернення надіслали до верхівки місцевого самоврядування, відповіді немає досі. Станом на 2021 рік вузькоколійний шлях Антонівка-Зарічне не працює, хоча між 2020 та 2021 британські та українські ентузіасти оплатили експериментальний рейс. Але рейс і надалі не працює.
Враховуючи, що це найдовша у Європі діюча вузькоколійка — це важливий туристичний об'єкт. Навесні та влітку залізницею люблять подорожувати іноземці з усього світу: поляки, німці, чехи, голландці, канадці, американці. З 2010 року найдовша в Європі діюча вузькоколійка є центром етно-тур-фесту «Бурштиновий шлях». За перші два роки тут побували понад 16 тисяч туристів. Попри це з року в рік ведуться розмови про закриття вузькоколійки. Залізничні начальники заявляють, що вона завдає збитків на п'ять мільйонів гривень.

wikitext:
{{Залізниця
|name= Вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне
|full_name=Вузькоколійна залізниця
Антонівка — Зарічне
|picture= TU2-066-Saritschne.jpg
|years= ~[[1895]] — дотепер
|country= {{UKR}}
[[Рівненська область]]
|status= діюча
|ownership= [[Рівненська дирекція залізничних перевезень|Рівненська дирекція]] [[Львівська залізниця|Львівської залізниці]]
|length= 106 км
|колія= 750 мм
|станцій= 5
}}
{{Антонівка — Зарічне}}
[[Файл:Railway-osm-antonowka-zarechnoe-z12-mapnik.png|міні|праворуч|250пкс|Залізниця Антонівка — Зарічне на мапі Рівненської області]]
'''Вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне''' — одна з трьох діючих в [[Україна|Україні]] [[вузькоколійна залізниця|вузькоколійних залізниць]] з пасажирським рухом (дві інші: [[Вузькоколійна залізниця Рудниця — Голованівськ|Рудниця — Голованівськ]] та ділянка [[Виноградів]] — [[Іршава]] так званої [[Боржавська вузькоколійна залізниця|Боржавської залізниці]]). Довжина залізниці — 106 км.

Вузькоколійну залізницю [[Антонівка (Володимирецький район)|Антонівка]] — [[Зарічне (Зарічненський район)|Зарічне]] в народі називають «''Поїздо́к''» або «''Кукушка''» начебто за те, що до тепловозів серії ТУ тут використовували тепловози серії КУ. В [[Засоби масової інформації|ЗМІ]] також побутує назва «''Поліський трамвай''», «''Поліська вузькоколійка''», «''Трансполіська магістраль''».

== Історія ==
Точна дата початку будівництва залізниці невідома, орієнтовно — [[1895]] рік<ref>{{Cite web|url=http://babylibrarivolodymyrec.org.ua/index.php/virtual-school/244-polesye-narrow-gauge-railway|title=Краєзнавство: Історія поліської вузькоколійки "Кукушка" Антонівка - Зарічне|website=babylibrarivolodymyrec.org.ua|access-date=2024-10-12}}</ref>. Спершу вузькоколійка призначалася для вивезення [[деревина|деревини]]. Тоді була побудована гілка від Антонівки до станції [[Кухітська Воля]]. Лісовозна залізниця особливого стратегічного значення набула під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]], тож було відкрито ще гілку [[Хиночі]] — [[Дубровиця]] — [[Висоцьк (Дубровицький район)|Висоцьк]]. За деякими даними, вузькоколійкою доправляли тоді також і [[торф]].

Уряди [[Українська Народна Республіка|УНР]] та [[Українська Держава|гетьманату]] протягом свого недовгого володарювання на [[Полісся|Поліссі]] жодним особливим чином «Поїздо́к» не використовували. Натомість впродовж [[1919]]—[[1939]] років цим активно займалися польська влада — на Захід возили ліс, [[дьоготь]], [[Смоли і бальзами|смолу]], картопляний спирт. У цей час вузькоколійка мала польський рухомий склад.

Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] була зруйнована (також є дані про використання вузькоколійки німцями, які проклали гілку на [[Кухітська Воля|Кухітську Волю]]). Перші ділянки залізниці були відновлені орієнтовно [[1946]] року. Вона належала Народному комісаріату шляхів сполучення (НКШС), згодом Міністерству шляхів сполучення (МШС). Ділянку [[Хиночі]] — [[Дубровиця]] так і не відновили, за іншими даними — закрили у [[1950-ті|1950-х]] рр. Була також лінія Дубровиця — [[Висоцьк (Дубровицький район)|Висоцьк]] (19 км). Діючу ділянку Антонівка — Кухітська Воля [[1957]] року передали [[Сарни|Сарненському]] ліспромгоспу на 10 років.

У цей час основним [[вантаж]]ем була деревина, заготовлювана в районі Хиночі і [[Біле (Володимирецький район)|Білого]]. Тоді ж побудували ділянку [[Тиховиж]] — [[Локниця]] (17 км), а незабаром розібрали ділянку Тиховиж — Кухотська Воля. Можливо, були також тимчасові гілки і «вуса» до місць лісозаготівлі.

[[1967]] року вузькоколійку повернули у структуру МШС, а [[1968]] року, з побудовою 18 км ділянки Локниця — Зарічне, вона отримала свій сучасний вигляд. У [[1970-ті|1970]]—[[1980-ті|1980-х]] роках [[паровоз|парову тягу]] замінили на [[тепловоз]]ну (у різний час працювали тепловози [[ТУ2]] під номерами 039, 044, 050, 062, 070), а старі вагони [[Pafawag]] — на нові [[ПВ-51]], виробництва [[Демихівський машинобудівний завод|Демихівського заводу]] ([[Московська область]], [[Росія|РФ]]). В Антонівці побудували нове [[Локомотивне депо|депо]], а також перевантажувальний (з вузької колії на широку) комплекс з великим [[козловий кран|козловим краном]]. Вантажний рух тоді був досить жвавим, перевозив вантажі [[підприємство|підприємств]] [[Зарічне (Зарічненський район)|Зарічного]], сушильного заводу в [[Острівськ]]у та інші місця. Новий рухомий склад (переважно вантажні вагони) надходив з [[Демихово|Демихова]] до кінця 1980-х рр.

Економічна криза [[1990-ті|1990-х]] роках припинила вантажний рух. Майже всі тепловози були порізані, постало питання про закриття залізниці. Але оскільки для багатьох населених пунктів вузькоколійка є фактично єдиним зв'язком зі світом, вона функціонує й досі.

Місцевість, через яку проходить залізниця, дуже мальовнича: [[ліс]]и, [[поле (екосистема)|поля]], [[болото|болота]], [[озеро|озера]] — тому тепер вузькоколійкою проводять екскурсії для українських та іноземних [[турист]]ів.<ref>''Інна Омелянчук''. У Європу — на «Поліському трамваї» // Урядовий кур'єр, № 15, 27.01.2011</ref>

У мультимедійному проекті [[2007]] року «[[Сім чудес Рівненщини]]» вузькоколійна залізниця Антонівка — Зарічне посіла 1-е місце<ref>{{Cite web |url=http://www.rivne1.tv/Articles/070917_SimChudes |title=Телеканал «Рівне 1». ''Визначено сім чудес Рівненщини'' |accessdate=30 червня 2010 |archive-date=14 вересня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20100914011215/http://www.rivne1.tv/Articles/070917_SimChudes/ }}</ref>.

Спеціальний проєкт [[Володимирецький район|Володимирецької]] та [[Зарічненський район|Зарічненської районних рад]] під умовною назвою «Поліський трамвай» став переможцем Всеукраїнського конкурсу проектів і програм місцевого самоврядування ([[2008]]). Його кошторисна вартість — 730 тис. гривень. Коштом проєкту створено [https://web.archive.org/web/20110205044545/http://polissya-tourism.com/uk/ сайт], видано рекламну продукцію, провели в Антонівці фестиваль «[[Бурштиновий шлях (фестиваль)|Бурштиновий шлях]]», відкрили [[музей]] вузькоколійки. Планують створити в Антонівці вагони-[[готель|готелі]] для туристів. Кожну з 15 зупинок буде оригінально облаштовано. Наприклад, у [[Володимирець|Володимирці]] буде [[бурштин]]овий музей просто неба, а в новій церкві [[Каноничі]]в — бурштиновий [[іконостас]].<ref>''Інна Омелянчук''. У Європу — на «Поліському трамваї» // Урядовий кур'єр, № 15, 2011-01-27</ref>

Наприкінці червня [[2010]] року масштабно відсвяткували 115-ту річницю вузькоколійки. На урочистостях в [[Антонівка (Володимирецький район)|Антонівці]] були присутні численні представники еліти Рівненщини та закордонні гості.

{{ external media | align = right | width = 350px
| video1 = 1. [https://www.youtube.com/watch?v=pLE0pGHcgn8 Поліська вузькоколійка. Чому зупинилась «Кукушка»] // Канал «[[BBC News Україна]]» на [[YouTube]], 7 червня 2021.
}}
З 18 березня 2020 року, під час карантину, який спричинила світова пандемія COVID-19, вузькоколійка «Кукушка» перебуває на межі зникнення<ref>{{Cite web|title=Вузькоколійка «Кукушка» на Рівненщині може назавжди зникнути|url=https://rivne-future.com.ua/uk/vuzkokolijka-kukushka-na-rivnenshhyni-mozhe-nazavzhdy-znyknuty|website=rivne-future.com.ua|accessdate=2020-09-28|language=uk|archive-date=23 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210423042956/https://rivne-future.com.ua/uk/vuzkokolijka-kukushka-na-rivnenshhyni-mozhe-nazavzhdy-znyknuty}}</ref>.

Станом на 2021 рік «Укрзалізниця» відмовляється відновлювати роботу залізниці й здійснює свідомі кроки для прямого знищення цього унікального інфраструктурного об'єкта, який має величезне історико-культурне та господарське значення, а також суспільно-економічний, гуманітарний та туристичний потенціал<ref>{{Cite web|url=https://www.rbc.ua/rus/travel/izyuminka-polesya-vozrodyat-unikalnuyu-uzkokoleyku-1656933770.html|title=Родзинка Полісся. Чи відродять унікальну вузькоколійку на Рівненщині|website=РБК-Украина|language=uk|access-date=2024-10-12}}</ref>. Згідно з офіційними заявами «Укрзалізниці» збитки «Поліської вузькоколійки» склали за 2020 рік 16 млн гривень. Її утримання є нерентабельним.

Однак, пасажирські перевезення на залізниці всюди у світі є нерентабельними, а вузькоколійка «Антонівка — Зарічне» є унікальним інфраструктурним об’єктом, значення якого для Полісся та України в цілому переоцінити просто неможливо.

== Рух потягів ==
З [[Антонівка (Володимирецький район)|Антонівки]] до [[Зарічне (Зарічненський район)|Зарічного]] щоденно о 07:02 вирушав [[пасажир]]ський потяг, який, як правило, складався з [[тепловоз]]а [[ТУ2]] і 2-x, 3-х або 4-х [[вагон]]ів [[ПВ40|ПВ-51]]. Потяг на посадку подавався шляхом осаджування рухомого складу на [[Запобіжний тупик|тупикову]] [[Залізнична колія|колію]] до пасажирської [[Залізнична платформа|платформи]], одразу біля будівлі антонівського [[Залізничний вокзал|вокзалу]]. Час у дорозі складав — 4 години 5 хвилин. Об 11:07 поїзд прибував на станцію Зарічне. Середня [[швидкість]] потяга складала — 26,5 км/год.

Під час руху потяг обов'язково здійснював три проміжні зупинки та проходив через 17 населених пунктів (включно з кінцевими зупинками). За словами очевидців, потяг може зупинитися «на вимогу». У зворотному напрямку від станції Зарічне потяг відправлявся о 12:25, прибуваючи в Антонівку о 16:30.
Розклад руху (станом на 16 серпня 2015 р.) наведено у таблиці:
{| align="middle" class="standard"
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Прибуття
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Стоянка
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Відправлення
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Роздільні пункти
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Відстань
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Прибуття
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Стоянка
| align="center" style="background:#f0f0f0;"|Відправлення
|-
| ||||ПОТЯГ № 6391||||||||||
|-
| -||-||07:02||[[Антонівка (Володимирецький район)|Антонівка]]||0 км||16:30||-||-
|-
| -||1||-||Пл. 10 км||10 км||-||1||-
|-
| 07:46||1||07:47||[[Володимирець]]||18 км||15:45||1||15:36
|-
| -||1||-||Пл. [[Зелене (Володимирецький район)|Андруга (Зелене)]]||26 км||-||1||-
|-
| -||1||-||[[Хиночі]]||35 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Воронки (Володимирецький район)|Воронки]]||40 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Луко]]||46 км||-||1||-
|-
| 08:56||1||08:57||[[Біле (Володимирецький район)|Біле]]||50 км||14:35||1||14:36
|-
| -||1||-||Пл. [[Млинок (Зарічненський район)|Млинок]]||57 км||-||1||-
|-
| -||1||-||[[Борове (Зарічненський район)|Борове]]||61 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Перекалля]]||70 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Тиховиж|Тиховиж 1]]||71 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Тиховиж|Тиховиж 2]]||73 км||-||1||-
|-
| 09:57||1||09:58||[[Острівськ]]||75 км||13:30||1||13:31
|-
| -||1||-||Пл. [[Локниця (Україна)|Локниця 1]]||84 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Локниця (Україна)|Локниця 2]]||87 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Морочне]]||94 км||-||1||-
|-
| -||1||-||Пл. [[Парська]]||98 км||-||1||-
|-
| 11:07||-||-||[[Зарічне (Зарічненський район)|Зарічне]]||106 км||-||-||12:25
|-
| |||||||||||||| ПОТЯГ № 6392
|}

Вартість проїзду, станом на  серпень 2015 року, від Зарічного до Антонівки становила 16 гривень. Квитки для проїзду була можливість придбати тільки сівши в потяг у провідника.

За вказівкою додатково призначався потяг № 6991/6992, який відправлявся від Антонівки о 09:45, та від Зарічного о 15:40. Щосереди, у «базарний день», з потягом курсували два додаткові вагони.

Навесні 2020 року, із впровадженням карантинних заходів в Україні, робота вузькоколійної залізниці припинена. Перспективи її поновлення невідомі<ref name=":0">{{Cite web|url=https://localhistory.org.ua/texts/reportazhi/vuzka-poyizdok-kukushka-naidovsha-v-ievropi-vuzkokoliika/|title="Ву́зька", "Поїздóк", "Кукушка": найдовша в Європі вузькоколійка|website=localhistory.org.ua|language=uk|access-date=2024-10-12}}</ref>.

== Унікальний міст ==
[[Файл:Zarechnoe.JPG|міні|праворуч|250пкс|Прибуття потяга на станцію Зарічне]]
На перегоні [[Біле (Володимирецький район)|Біле]] — [[Млинок (Зарічненський район)|Млинок]] є унікальний [[міст]] через [[річка|річку]] [[Стир]]. Це єдиний великий дерев'яний залізничний міст в Україні та найдовший дерев'яний залізничний міст в [[Європа|Європі]] (довжина 153 м)<ref>[http://censor.net.ua/video_news/220847/rekordnaya_jeleznaya_doroga_na_rivnenschine_samaya_dlinnaya_uzkokoleyika_v_mire_i_samyyi_dlinnyyi_derevyannyyi «Рекордная железная дорога на Ривненщине: Самая длинная узкоколейка в мире и самый длинный деревянный мост»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121026024614/http://censor.net.ua/video_news/220847/rekordnaya_jeleznaya_doroga_na_rivnenschine_samaya_dlinnaya_uzkokoleyika_v_mire_i_samyyi_dlinnyyi_derevyannyyi |date=26 жовтня 2012 }} // ''Цензор.нет''</ref>. Він з'єднує два райони — [[Володимирецький район|Володимирецький]] і [[Зарічненський район|Зарічненський]]. Коли Стир навесні розливається, потрапити на протилежний берег можна хіба що через цей залізничний міст.

Побудований [[1906]] року (інші дані — [[1908]] року). Опори дерев'яні, їх, здається, не змінювали з часів зведення мосту. Щоразу, коли потяг перетинає міст, його обов'язково зустрічає черговий.

Окрім цього мосту, на вузькоколійці є ще 30 невеликих мостів — усі дерев'яні. Загалом на всьому шляху 83 штучні споруди через річечки, канави та рови.

== Матеріально-технічна база ==
[[Файл:TU2-066-Antoniwka.jpg|міні|праворуч|250пкс|ТУ2 в Антоновці]]
Обслуговують залізницю тепловози [[ТУ2]]-062<ref name=":0"/>, ТУ2-066 (останній [[2002]] року передали з [[Берегове|Берегового]]) та ТУ2-097 — з Луцької дитячої залізниці. Є ще тепловоз ТУ7А-0767, який належить шляхово-ремонтній бригаді. Ще два тепловози ТУ7А під номерами 3279 і 3280 списані і розібрані, їхні залишки стоять біля депо.

Вагонне господарство складається переважно з платформ і пасажирських ПВ-51. Є [[цистерна]], яку не використовують, і снігоочисник. [[Залізнична колія|Колія]] перебуває в досить непоганому стані, що дозволяє поїздові на окремих ділянках розвивати [[швидкість]] до 40 км/год. На станціях використовують [[Жезлова система|електрожезлову сигналізацію]] з діючими [[семафор]]ами.

[[Рейка (транспорт)|Рейки]] на перегоні лежать «музейні» — деякі [[1902]] року виготовлення.

== Сьогодення ==
Вузькоколійна залізниця виконує важливу соціальну роль. Для мешканців віддалених поліських сіл вузькоколійка — чи не єдине сполучення, через відсутність [[автомобільна дорога|автомобільних доріг]] у болотистій місцевості. Для [[Поліщуки|поліщуків]] це практично єдина можливість добратися до [[Сарни|Сарн]], [[Рівне|Рівного]] чи [[Київ|столиці]]. Тутешні школярі їздять ним до шкіл та у Володимирецький районний колегіум, а студенти — у навчальні заклади по всій Україні. Володимирецький район розташований у 30-кілометровій зоні [[Рівненська атомна електростанція|Рівненської АЕС]], тому у випадку [[надзвичайна ситуація|надзвичайної ситуації]] передбачено, що місцевих мешканців евакуйовуватимуть залізницею. Але у [[2020]]-му, через [[Коронавірус]] ввели карантин, [[Укрзалізниця]] зупинила всі маршрути, але після зняття суворих заборон маршрут Антонівка-Зарічне не відновили через збитковість. Жителі [[Антонівка|Антонівки]] залишилися паралізованими й відрізаними від цивілізації. Активісти зверталися до керівництва УЗ з проханням відновити шлях, але компанія відмовилася. Тоді звернення надіслали до верхівки місцевого самоврядування, відповіді немає досі. Станом на [[2021]] рік вузькоколійний шлях Антонівка-Зарічне не працює, хоча між [[2020]] та [[2021]] британські та українські ентузіасти оплатили експериментальний рейс. Але рейс і надалі не працює.

Враховуючи, що це найдовша у Європі діюча вузькоколійка — це важливий туристичний об'єкт. Навесні та влітку залізницею люблять подорожувати іноземці з усього світу: поляки, німці, чехи, голландці, канадці, американці. З [[2010]] року найдовша в Європі діюча вузькоколійка є центром етно-тур-фесту «Бурштиновий шлях». За перші два роки тут побували понад 16 тисяч туристів. Попри це з року в рік ведуться розмови про закриття вузькоколійки. Залізничні начальники заявляють, що вона завдає збитків на п'ять мільйонів гривень.

== Див. також ==
* [[Карпатський трамвай]]
* [[Вузькоколійні залізниці Закарпаття]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://rasp.yandex.ua/station/9623187?amp=&direction=all&span=g14&type=suburban Розклад потягів по станції Зарічне]
* [https://web.archive.org/web/20110205044545/http://polissya-tourism.com/uk/ «Поліський трамвай». Сайт вузькоколійної залізниці]
* [http://polissya.blogspot.com/2009/03/blog-post_19.html Історія поліської вузькоколійної залізниці «Кукушка» Антонівка — Зарічне] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110105124255/http://polissya.blogspot.com/2009/03/blog-post_19.html |date=5 січня 2011 }}
* [http://railway.lviv.ua/schedule/suburban/ Розклад приміських поїздів по Львівській залізниці] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210507192433/http://railway.lviv.ua/schedule/suburban/ |date=7 травня 2021 }}
* [http://dmitro-uz.narod.ru/railway/narrow_gauge_railways/main8_Antonivka_Zarichne.htm Залізничне перехрестя. ''Антонівка — Зарічне''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305012851/http://dmitro-uz.narod.ru/railway/narrow_gauge_railways/main8_Antonivka_Zarichne.htm |date=5 березня 2016 }}
* [http://www.ogo.rv.ua/rivnenschina/miracle/1 Рівненщина від А до Я. Вузькоколійна залізниця «Антонівка-Зарічне» (Володимирецький-Зарічненський райони)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100613052048/http://www.ogo.rv.ua/rivnenschina/miracle/1 |date=13 червня 2010 }}
* [http://visnyk.lutsk.ua/2012/01/02/dorohoyu-zhyttya-nazyvayut-vuzkokolijku-antonivka-zarichne/ «Дорога життя» // [[Вісник і К]], 02.01.2012] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120314040237/http://visnyk.lutsk.ua/2012/01/02/dorohoyu-zhyttya-nazyvayut-vuzkokolijku-antonivka-zarichne/ |date=14 березня 2012 }}

== Посилання ==
* [http://www.rivne1.tv/Info/?id=3794 7 чудес Рівненщини: Вузькоколійна залізниця «Антонівка-Зарічне» (репортаж телеканалу «Рівне 1»)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101220181830/http://rivne1.tv/Info/?id=3794 |date=20 грудня 2010 }}
* [http://ogo.ua/rivnenschina/tourizm/miracle/1 Вузькоколійна залізниця «Антонівка-Зарічне» (репортаж телеканалу «Рівне 1» у кращій якості)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120417232940/http://ogo.ua/rivnenschina/tourizm/miracle/1 |date=17 квітня 2012 }}
* [http://community.livejournal.com/dobre_poixaly/22458.html Фотозвіт з подорожі Поліською вузькоколійкою]
* [http://tomkad.livejournal.com/9751.html Фотозвіт велотуристів з Білорусі. Якісні фото] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170515090827/http://tomkad.livejournal.com/9751.html |date=15 травня 2017 }}
* [http://incopolis.livejournal.com/51246.html Цікавий звіт білоруського автостопщика про подорож до Поліської вузькоколійки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170307165012/http://incopolis.livejournal.com/51246.html |date=7 березня 2017 }} {{ref-ru}}
* [http://www.umoloda.kiev.ua/print/84/45/74631 Зустрінемось на «Бурштиновому шляху» // [[Україна молода]], № 89, 21.06.2012]
* [http://www.thisisukraine.org/index.php/uk/what-to-see/incognito/236-poliskij-tramvaj.html Поліський трамвай на сайті «This is Ukraine»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111108140844/http://www.thisisukraine.org/index.php/uk/what-to-see/incognito/236-poliskij-tramvaj.html |date=8 листопада 2011 }}
* [http://uateka.com/uk/article/geography/nature/994 Поліський трамвай на сайті «Електронна бібліотека України»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180629211159/https://uateka.com/uk/article/geography/nature/994 |date=29 червня 2018 }}
* [http://poleskitramwaj.bloog.pl/?ticaid=6f80e Поліський трамвай на польському сайті] {{ref-pl|}}
*[https://youtu.be/pLE0pGHcgn8 Поліська вузькоколійка. Чому зупинилась "Кукушка"] [[BBC News]]

{{Роздільні пункти Рівненської дирекції ЛЗ}}
[[Категорія:Львівська залізниця]]
[[Категорія:Вузькоколійні залізниці України]]
[[Категорія:Транспорт Володимирецького району]]
[[Категорія:Транспорт Вараського району]]
[[Категорія:Колія 750 мм]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1895]]
[[Категорія:Залізничний туризм]]

Тип: залізнична лінія

Статус: діюча

Повна назва: Вузькоколійна залізниця · Антонівка — Зарічне

Штаб-квартира: Володимирецький район · Україна

Роки функціонування: ~1895 — дотепер

Країна: Україна · Рівненська область

Материнська компанія: Рівненська дирекція Львівської залізниці

title: Залізниця Антонівка — Зарічне

106 · Зарічне
Р76
98 · Парська
94 · Морочне
86,7 · Локниця II
84 · Локниця I
75 · Острівськ
73 · Тиховиж II
71 · Тиховиж I
70 · Перекалля
Т 1808
61 · Борова
57 · Млинок
50 · Біла
46,1 · Луків
40 · Воронки
35,2 · Хиночі
26,4 · Андруга
18,7 · Володимирець
Т 1809
10 · 10 км

р. Вирок
р. Стир
р. Стубла
Ковель
| 0 | | 335,1 | · Антонівка
Сарни


text:
# Зеленківка (Роменський район)
Зеле́нківка —  село в Україні, у Роменському районі Сумської області. Населення становить 250 осіб. Входить до складу Вільшанської сільської громади. До 2017 орган місцевого самоврядування - Зеленківська сільська рада.

## Географія
Село знаходиться на лівому березі річки Сула, вище за течією на відстані 1 км розташовані села Сороколітове і Комишанка, нижче за течією на відстані 2 км розташоване село Філонове, на протилежному березі - село Комишанка. Поруч проходить автомобільна дорога Н07.

## Історія
Зеленківка відома з другої половини XVII століття і назва його була Нижнясулка. В роки ВВВ на території села проходили бої, частина населення була взята в полон, частина відправлення на роботи до Німеччини. В часи радянської влади був створений колгосп в якому працювало майже все населення села, у колгоспі тримали ВРХ, телят, свиней, овець організоване було бджолярство, рибне господарство. Площа ріллі складала близько 3000 га, на ній вирощували зернові культури, буряк та ін. Земелі оброблялись механізованою бригадою, яка теж розташовувалась на території села. На початку 90-х років минулого століття була побудована з твердого покриття головна дорога села, збудовано два мости, школа, дитячий садок, олійниця, крупорушка, свиноферма, пікарня по випічці хліба де виговлялись ще й макаронні вироби. На початку 2000-х років завдяки небайдужим жителям село стало газифіковане. Станом на 2018 рік працює медпункт, поштове відділення, магазин продуктовий. Землі розпайовані, знаходяться в оренді агрофірми, яка обробляє її.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу Вільшанської сільської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Недригайлівського району, громада увійшла до складу новоутвореного Роменського району.

## Сьогодення
В селі є магазини, медпункт, клуб, поштове відділення. Щороку 3 липня  проводиться свято День села.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 363       | 97.84%   |
| російська  | 5         | 1.35%    |
| німецька   | 2         | 0.54%    |
| румунська  | 1         | 0.27%    |
| Усього     | 371       | 100%     |

title: Зеленківка (Роменський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Зеленківка
| область         = [[Сумська область]]
| район           = [[Роменський район]]
| громада         = [[Вільшанська сільська громада (Сумська область)|Вільшанська сільська громада]]
| код КОАТУУ      = 5923581701
| засновано       =
| населення       = 250
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 42125
| телефонний код  = 5455
| висота          = 151
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 42127, Сумська обл., Роменський р-н, с. Вільшана, вул. Київський шлях, буд. 1а
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=02.02.2010&rf7571=29565 Зеленківка]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses|Зеленківка}}
'''Зеле́нківка''' —  [[село]] в Україні, у [[Роменський район|Роменському районі]] [[Сумська область|Сумської області]]. Населення становить 250 осіб. Входить до складу [[Вільшанська сільська громада (Сумська область)|Вільшанської сільської громади]]. До 2017 орган місцевого самоврядування - [[Зеленківська сільська рада (Недригайлівський район)|Зеленківська сільська рада]].

== Географія ==
Село знаходиться на лівому березі річки [[Сула (притока Дніпра)|Сула]], вище за течією на відстані 1 км розташовані села [[Сороколітове]] і [[Комишанка (Роменський район)|Комишанка]], нижче за течією на відстані 2 км розташоване село [[Філонове]], на протилежному березі - село Комишанка. Поруч проходить автомобільна дорога {{Автошлях Н|07}}.

== Історія ==
Зеленківка відома з другої половини XVII століття і назва його була Нижнясулка. В роки ВВВ на території села проходили бої, частина населення була взята в полон, частина відправлення на роботи до Німеччини. В часи радянської влади був створений колгосп в якому працювало майже все населення села, у колгоспі тримали ВРХ, телят, свиней, овець організоване було бджолярство, рибне господарство. Площа ріллі складала близько 3000 га, на ній вирощували зернові культури, буряк та ін. Земелі оброблялись механізованою бригадою, яка теж розташовувалась на території села. На початку 90-х років минулого століття була побудована з твердого покриття головна дорога села, збудовано два мости, школа, дитячий садок, олійниця, крупорушка, свиноферма, пікарня по випічці хліба де виговлялись ще й макаронні вироби. На початку 2000-х років завдяки небайдужим жителям село стало газифіковане. Станом на 2018 рік працює медпункт, поштове відділення, магазин продуктовий. Землі розпайовані, знаходяться в оренді агрофірми, яка обробляє її.

12 червня [[2020]] року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу Вільшанської сільської громади<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620|title=Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р  «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області»|last=|website=kmu.gov.ua|accessdate=2021-10-25}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Недригайлівський район|Недригайлівського району]], громада увійшла до складу новоутвореного [[Роменський район|Роменського району]]<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Сьогодення ==
В селі є магазини, медпункт, клуб, поштове відділення. Щороку 3 липня  проводиться свято День села.
== Населення ==
=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|363
|97.84%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|5
|1.35%
|-
|[[Німецька мова|німецька]]
|2
|0.54%
|-
|[[Румунська мова|румунська]]
|1
|0.27%
|- class="sortbottom"
!Усього
|371
|100%
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/symskaja/8960 Погода в селі Зеленківка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111219224928/http://weather.in.ua/ua/symskaja/8960 |date=19 грудня 2011 }}

{{Вільшанська сільська громада (Сумська область)}}
{{Недригайлівський район}}

[[Категорія:Села Сумської області]]
[[Категорія:Населені пункти Роменського району]]

title: село Зеленківка

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Роменський район

Тер. громада: Вільшанська сільська громада

Облікова картка: Зеленківка

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Зеленківка


text:
# Запустек
Запустек (пол. Zapustek) — село в Польщі, у гміні Конецьк Александровського повіту Куявсько-Поморського воєводства.
Населення — 151 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Влоцлавського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 80      | 20                 | 48               | 12                   |
| Жінки    | 71      | 13                 | 35               | 23                   |
| Разом    | 151     | 33                 | 83               | 35                   |

title: Запустек

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Запустек
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Zapustek}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Куявсько-Поморське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Александровський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Конецьк (гміна){{!}}Конецьк
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 151
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 54
|поштовий індекс        = 87-702
|автомобільний код      = CAL
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0863913
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Запустек''' ({{lang-pl|Zapustek}}) — село в Польщі, у [[Конецьк (гміна)|гміні Конецьк]] [[Александровський повіт|Александровського повіту]] [[Куявсько-Поморське воєводство|Куявсько-Поморського воєводства]].
Населення — {{formatnum:151}} {{МНОЖИНА:151|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Влоцлавське воєводство (1975–1998)|Влоцлавського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=80 |ЧолПре=20 |ЧолПрац=48 |ЧолПост=12
|Жін=71 |ЖінПре=13 |ЖінПрац=35 |ЖінПост=23
|Разом=151 |РазомПре=33 |РазомПрац=83 |РазомПост=35
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Конецьк}}

{{Куявсько-Поморське-доробити}}

[[Категорія:Села Александровського повіту]]

title: Країна

Воєводство: Куявсько-Поморське воєводство

Повіт: Александровський повіт

Гміна: Конецьк

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: CAL

OSM: ↑2635724 ·R (Ґміна Конецьк)


text:
# Краснодар-2
Краснодар-2 (рос. Краснодар-2) — залізнична станція Північно-Кавказької залізниці РЖД, одна з 3-х провідних станцій Краснодара.

## Опис
Розташований на території Центрального округу міста, за адресою: вулиця Гаврилова, 1.
Обслуговує тільки приміські поїзди. Поїзди далекого прямування з Ростова у Краснодар і Краснодара на Ростов проходять без зупинки.
Будівля вокзалу має приміські каси, кафе, банкомат і зал очікування.
Поруч з вокзалом розташовується однойменний автовокзал, зупинки автобуса, трамвая і тролейбуса.

title: Краснодар-2

wikitext:
{{Залізнична станція
 | тип             = станція
 | Font-Color      = whitesmoke
 | Color           = darkslategray
 | Name            = Краснодар-2
 | Line            = Тихорецька — Енем-1
Тимашевська-1 — Енем-1
 | Railway         = [[Північно-Кавказька залізниця]]
 | Department      =
 | населений_пункт = {{RUS}}, [[Краснодар]]
 | Image           =
 | lat_dir = |lat_deg = |lat_min = |lat_sec =
 | lon_dir = |lon_deg = |lon_min = |lon_sec =
 | region          =
 | CoordScale      =
 | карта розташування =
 | Date            = [[1914]] рік<ref>Залізничні станції СРСР. Довідник. — М: Транспорт, 1981</ref>
 | Year            =
 | ProjectName     =
 | OldName         =
 | NameProjects    =
 | Type            = пасажирська
 | Arhitector      =
 | Enginer         =
 | NumberOfPlatforms = 2
 | NumberOfTracks  = 5
 | PlatformType    =
 | PlatformForm    = пряма
 | PlatformLength  =
 | PlatformWidth   =
 | Builder         =
 | Street          =
 | TransTo         =
 | TransTo1        =
 | DistanceKiev    =
 | Distance        =
 | Center          =
 | Distance2       =
 | Center2         =
 | Distance3       =
 | Center3         =
 | Tariff          =
 | Mobile          =
 | Code            = 520808
 | CodeExpress     = 2065700
 | Commons         =
 | services        =
 | services1       =
}}
'''Краснодар-2''' ({{lang-ru|Краснодар-2}}) — залізнична станція [[Північно-Кавказька залізниця|Північно-Кавказької залізниці]] [[РЖД]], одна з 3-х провідних станцій [[Краснодар]]а<ref>{{Cite web |url=http://sochi.ros-spravka.ru/catalog/intercity_transport/zheleznodorozhnyy_vokzal_krasnodar_2/ |title=Станція Краснодар-2: опис |accessdate=20 лютого 2016 |archive-date=4 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304224155/http://sochi.ros-spravka.ru/catalog/intercity_transport/zheleznodorozhnyy_vokzal_krasnodar_2/ }}</ref>.

== Опис ==
Розташований на території Центрального округу міста, за адресою: вулиця Гаврилова, 1.

Обслуговує тільки приміські поїзди. Поїзди далекого прямування з [[Ростов-на-Дону|Ростова]] у [[Краснодар]] і [[Краснодар]]а на [[Ростов-на-Дону|Ростов]] проходять без зупинки<ref>{{Cite web |url=http://afisha.yuga.ru/krasnodar/vokzal/krasnodar-2/ |title=Інформація про станції |accessdate=20 лютого 2016 |archive-date=25 серпня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150825091448/http://afisha.yuga.ru/krasnodar/vokzal/krasnodar-2/ }}</ref>.

Будівля вокзалу має приміські каси, кафе, банкомат і зал очікування.

Поруч з вокзалом розташовується однойменний автовокзал, зупинки [[Краснодарський автобус|автобуса]], [[Краснодарський трамвай|трамвая]] і [[Краснодарський тролейбус|тролейбуса]].

== Історія ==
{{у планах}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.tutu.ru/poezda/station_d.php?nnst=2065700 Розклад приміських поїздів по станції Краснодар-2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151122114949/http://www.tutu.ru/poezda/station_d.php?nnst=2065700 |date=22 листопада 2015 }} на сайті tutu.ru.

[[Категорія:Транспорт Краснодара]]

title: Станція Краснодар-2 Тихорецька — Енем-1 · Тимашевська-1 — Енем-1 · Північно-Кавказька залізниця · Росія, Краснодар

Тип: пасажирська

Форма платформи: пряма


text:
# Ігуменцево (Владимирська область)
Ігуменцево (рос. Игуменцево) — присілок у В'язниківському районі Владимирської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада. Населення становить 13 осіб (2010).

## Історія
Присілок розташований на землях фіно-угорського народу мещери.
Від 10 квітня 1929 року належить до В'язниковського району. Спочатку у складі Івановської промислової області, а від 1944 року — Владимирської області.
Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада.

## Населення
| 1859 | 1905 | 1926 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 54   | ↗73  | ↗128 | ↘16  | ↘13  |

title: Ігуменцево (Владимирська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Ігуменцево
|назва ін.       = Игуменцево
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Владимирська область]]
|район           = [[В'язниківський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Октябрська сільрада (В'язниківський район)|Октябрська сільрада]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 13 (2010){{RUS-VLA-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+3]], [[Літній час|літом]] [[UTC+4]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Владимирська область
}}
'''Ігуменцево''' ({{lang-ru|Игуменцево}}) — [[присілок]] у [[В'язниківський район|В'язниківському районі]] [[Владимирська область|Владимирської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Октябрська сільрада (В'язниківський район)|Октябрська сільрада]]. Населення становить 13 осіб (2010){{RUS-VLA-census}}.

== Історія ==

Присілок розташований на землях фіно-угорського народу [[Мещера (плем'я)|мещери]]<ref>''Боровков Е.'' [http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ Мордва, мурома и мещера — древнее население Верхнего Поволжья] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200218152943/http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ |date=18 лютого 2020 }}. Historicus.ru. {{ref-ru}}</ref>.

Від [[10 квітня]] [[1929]] року належить до В'язниковського району. Спочатку у складі [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]], а від 1944 року — Владимирської області.

Згідно із законом від 16 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Октябрська сільрада<ref>[http://7law.info/vladimir/act4e/w016.htm Закон Владимирской области от 16.05.2005 № 62-ОЗ «О переименовании муниципального образования округ Вязники в муниципальное образование Вязниковский район, наделении его и вновь образованных муниципальных образований, входящих в его состав, соответствующим статусом муниципальных образований и установлении их границ»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140903211603/http://7law.info/vladimir/act4e/w016.htm |date=3 вересня 2014 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Игуменцево (Владимирская область) }}

{{Населення РФ | Игуменцево (Владимирская область) | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{В'язниківський район}}

{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Владимирської області]]
[[Категорія:Населені пункти В'язниківського району]]

title: присілок Ігуменцево

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Владимирська область

Муніципальний район: В'язниківський район

Поселення: Октябрська сільрада

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+3, літом UTC+4

Основні дані:
Мапа
· Ігуменцево · Ігуменцево


text:
# Франц Лампі
Францішек Ксаверій Лампі (пол. Franciszek Ksawery Lampi; 22 січня 1782, Клагенфурт, Австрія — 22 липня 1852, Варшава) — польський художник італійського походження.

## Біографія
Батько — Йоган Батист Лампі (старший). Вчився в Маурера, Ф'югера і Дювів'є. В 1815 р. поселився в Варшаві, де і жив до кончини, інколи відвідував Німеччину. Писав картини релігійного змісту, пейзажі і портрети, не без художнього значення. Більшість його творів знаходяться в Варшаві і в польських губерніях. Одна з картин («Весталка») зберігається в фондах Тернопільського обласного художнього музею.
Творив у Львові у 1827—1829 рр, мешкав та творив на вул. Поєзуітській (тепер вул. Гнатюка), 11. Твори зберігаються у ЛГМ, у музеях Австрії та Польщі.

## Обрані твори
- Франц Лампі. «Гірський пейзаж»
- Франц Лампі. «Рятування потерпілих з потонулого човна»
- Франц Лампі. «Гелена Сулістровська»
- Франц Лампі. «Марія Магнущевська»

title: Франц Лампі

wikitext:
{{художник}}
'''Францішек Ксаверій Лампі''' ({{lang-pl|Franciszek Ksawery Lampi}}; [[22 січня]] [[1782]], [[Клагенфурт]], [[Австрія]] — [[22 липня]] [[1852]], [[Варшава]]) — польський [[художник]] італійського походження.

== Біографія ==
Батько — [[Йоганн Баптист Лампі Старший|Йоган Батист Лампі (старший)]]. Вчився в Маурера, Ф'югера і Дювів'є. В 1815 р. поселився в Варшаві, де і жив до кончини, інколи відвідував Німеччину. Писав картини релігійного змісту, [[пейзаж]]і і [[портрет]]и, не без художнього значення. Більшість його творів знаходяться в Варшаві і в польських губерніях. Одна з картин («Весталка») зберігається в фондах [[Тернопільський обласний художній музей|Тернопільського обласного художнього музею]].
Творив у Львові у 1827—1829 рр, мешкав та творив на вул. Поєзуітській (тепер вул. Гнатюка), 11. Твори зберігаються у [[Львівська національна галерея мистецтв імені Бориса Возницького|ЛГМ]], у музеях Австрії та Польщі.<ref>Енциклопедія Львова, Т.4, стор. 21-22</ref>

== Обрані твори ==
<gallery>
Файл:Lampi_Sunset.jpg|Франц Лампі. «Гірський пейзаж»
Файл:Lampi_Saving_castaways.jpg|Франц Лампі. «Рятування потерпілих з потонулого човна»
Файл:Portret Celiny z Sulistrowskich Radziwiłłowej by Franciszek Ksawery Lampi.jpg|Франц Лампі. «Гелена Сулістровська»
Файл:Maria B M.jpg|Франц Лампі. «Марія Магнущевська»
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Wurzbach, XIV Band. 54—57.

== Посилання ==
{{Портал|Мистецтво|Біографії}}
* [http://www.pinakoteka.zascianek.pl/Lampi_F_K/Index.htm Роботи Франца Лампі]

{{бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Лампі, Франц}}
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Польські художники]]
[[Категорія:Художники XIX століття]]
[[Категорія:Польські художники-портретисти]]
[[Категорія:Польські художники-пейзажисти]]
[[Категорія:Поляки італійського походження]]

title: Франц Лампі

Народження: 22 січня 1782 ( 1782-01-22 ) [ 1 ] [ 2 ] Клагенфурт-ам-Вертерзеє , Австрія [ 3 ]

Країна: Габсбурзька монархія Російська імперія

Жанр: портрет , пейзаж , міфологічний живопис [ 5 ] , релігійний живопис d [ 5 ] і жанрове малярство [ 5 ]

Навчання: Віденська академія мистецтв [ 5 ]

Вчитель: Йоганн Баптист Лампі Старший [ 5 ] , Генріх Фрідріх Фюґер [ 5 ] , Губерт Маурер [ 5 ] , Ignace Duvivier d [ 5 ] і Francesco Giuseppe Casanova d [ 5 ]

Діяльність: художник , педагог

Напрямок: романтизм

Відомі учні: Пйотр Міхаловський d [ 6 ] і Wojciech Stattler d [ 6 ]

Батько: Йоганн Баптист Лампі Старший

Брати, сестри: Johann Baptist von Lampi the Younger d [ 7 ]

Роботи в колекції: Національний музей , Національний музей у Варшаві , Національний музей у Кракові , Палац Лазєнковський і Національний музей [ 8 ]