text:
# Краснобірка
Краснобі́рка — село в Україні Радомишльської міської громади, у Житомирському районі Житомирської області. Населення становить 972 осіб.

## Історія
Є в селі вулиця – Старий Хутір – на ній знаходиться старовинне кладовище і два кургани – могили, у яких поховані жителі сіл Краснобірки і Меделівки, вирізані монголо – татарами у 1240 – 1241 рр. В одному кургані поховані діти, а в другому – дорослі. В 1957  році діти, граючись на старому кладовищі, ви- копали меч овальної форми, загострений з обох боків. Написів на ньому не було, знахідку передали в Радомишльський краєзнавчий музей (під час пограбування музею меч, як і інші раритети, зник).
Коли монголо-татари наближалися до села, люди поховалися у заростях очерету, який ріс на берегах річки Грабарки і в болоті. Та річкова пташка чайка, при вигляді людей, голосно кричала. Цього не могли не помітити вороги, які не знайшли людей у селі. Все населення було вирізане. Місцеві жителі передавали згадку про ці події з покоління у покоління, щоб пам’ять не згасла. Кажуть,  люди тих часів були кремезними на вигляд, бо викопувалися великі кістки.
Про те, що люди в даній місцевості селилися здавна, говорять і знахідки кам’яних знарядь праці – кам’яних сокир, молотків, які виорюються і викопуються під час обробітку землі. Тим паче, що село знаходиться за 12 км від м. Радомишля, де було досліджено пізньопалеолітичну стоянку, яка увійшла у термінологію як Радомишльська стоянка.
Сама назва села походить від того, що навколо поселення ріс сосновий ліс, який в давнину називали бором. Сосни за кольором були коричневі, темно – червоні. Здавна на Русі такий колір називали красним (красна дівиця, красне сонечко). Тому і поселення назвали Краснобіркою. Поселення в давнину ймовірно зародилось з сучасної вулиці Гайової (колишня назва – Старий Хутір). Ця місцевість з трьох сторін омивалась річечкою Грабаркою, яка переходила в топкі непрохідні болота. Тільки із західної сторони був підхід до поселення. Старе кладовище говорить про те, що де люди жили, там і покійників ховали. Через цю вулицю проходив шлях до 1800 року на Малин і Радомишль. Його сліди ще й досі видно на болоті і в лісі. З усіх сторін поселення оточував ліс, у якому росли столітні сосни, дуби, берези.
До 1861 року всі земельні угіддя села належали поміщикам Билинам. Першим у цьому списку йде суддя Станіслав Билина. Жив він під Житомиром, а маєток знаходився на Радомишльщині, у с. Ворсівка. Крім Ворсівки, Билині належали Візня, Федорівка, Мірча, Голубівка, Королівка і Краснобірка ( всього 665 ревізських душ і 8548 десятин землі ). Похилевич у своїй праці «Сказания» пише: «Деревня Красноборка, причисленная к Межиричскому приходу, лежит при вершине того ручья, который в Межиричке за 5 верст впадает в Тетерев. Жителей обоего пола – 266. В прошлом веке деревня эта принадлежала к митрополичьему имению, а ныне к Ворсовскому имению г. Былины».
З настанням старості почали ятрити серце судді сумні думки щодо наближення смерті. Сам він був бездітним, а у братовій родині діти були, але чотири доньки. Завдавало ж тяжкого болю старому Станіславу Билині усвідомлення того, що з його смертю прізвище щезне. Адже племінниці хоча й були Билинами, проте, зрозуміло, зоставатимуться ними лише до шлюбу. То як же їм заповідати маєток, адже володітимуть ним опісля уже не Билини, а бозна з якими прізвищами нащадки? Можливо, навіть з такими, що й на тому світі за них буде соромно. І не лунатиме серед міщан Радомишльського повіту щось на зразок: «Чиє сільце Краснобірка? Билинине!»
Отоді дідуган вчинив таке, що вразило багатьох, давши поживу для численних пересудів. Власник Краснобірки почав пошуки вірогідних спадкоємців маєтку серед осіб, які мали прізвище Билина. І після тривалих пошуків таки знайшов. Десь у Литві знайшовся якийсь Зелислав Билина, що мав до того ж можливості для продовження прізвища. І отак зовсім чужій людині відписав старий суддя свій спадок. I навіть дружині дісталась лише так звана прижиттєва рента.
Єдинокровні племінниці за приналежність до жіночого роду залишилися нi з чим. Зате пристрасне захоплення господаря своїм прізвищем було вдоволене сповна: власником маєтку, після того, як він відійшов у світ інший, однак залишився Билина.
«Всякому голову мучить свій дур» -  прорік колись філософ Сковорода. Проте небіжчик Станіслав свого все ж досяг. Навіть всупереч тому, що Билини й не значаться вже  майже вік серед власників Краснобірки, їхнє прізвище зосталося на скрижалях історії.
«Ассідум мірабіле нон ест» («Звичне не захоплює») -  казали древні. Відтак i вчинок старого судді став хрестоматійним i згадується по його смерті вже друге століття. А саму Краснобірку тоді часто називали «Билинине сільце».
Після ліквідації кріпацтва у 1861 році у Билин забрали 600 га землі (у поміщика в Краснобірці залишилось 225 га орної землі і 450 га лісу).   Маєток поміщика знаходився на березі р. Грабарка. 600 га землі було розділено на 49 селянських господарств (всього в селі нараховувалось 54 господарства – 5 господарств  землі не отримали: ці селяни були такими ж кріпаками, як і інші, але вони жили на панському дворі та мали постійну роботу: пасли коні, поралися біля корів; називали їх усі гарниками ).
Кожен двір отримав по 12 га землі і 12 га становив громадський фонд. Наділи відводили довгими смугами – мургами. Сінокоси ділилися на дві частини – поміщицький і селянський. Управителем панського маєтку був Вініцький Йосип. Для розподілу землі був складений земельний план, який зберігався у селі до 1941 року. Кожна сім’я мала вуличне прізвисько, яке селяни часом краще знали, ніж прізвище.
1. Роговченко Аврам (Аврами)
2. Роговченко Тит Кас’янович                   (Кас’яни)
3. Роговченко Лук’ян                                  (Лук’яни)
4. Шевченко Іван                                         (Белюхи)
5. Шевченко Юрій                                       (Юрчишини)
6. Яременко Олексій                                   (Яременки)
7. Тарасюк Семен                                        (Тарасюки)
8. Фещенко Михтод                                    (Михтоди)
9. Кукулівський Тимофій                           (Хворесі)
10. Фещенко Ничипір                                   (Хвойки)
11. Нагорний Трохим                                   (Яжуки)
12. Роговченко Михайло                             (Дробки)
13. Нагорний Михайло
14. Роговченко Федір                                  (Кухарі)
15. Макаренко Іван                                      (Остапи)
16. Придибайло Охрім
17. Придибайло Яків                                   (Якуби)
18. Макаренко Дмитро                                (Матвії)
19. Фещенко Федір                                      (Небильчики)
20. Макаренко Гаврило                               (Джуси)
21. Макаренко Єсип                                    (Єсипи)
22. Макаренко Хома                                    (Хомині)
23. Роговченко Сизон                                  (Сизони)
24. Макаренко Кузьма                                 (Кузьмині0
25. Науменко Мирон                                    (Мирони)
26. Роговченко Лазар                                   (Самійли)
27. Щирий Василь                                        (Чубки)
28. Волошенко Данило                                (Люльки)
29. Роговченко Давид                                  (Давиди)
30. Фещенко Юхим                                     (Хвеськи)
31. Фещенко Михайло                                (Карасі)
32. Самосуд Харитон                                  (Самосуди)
33. Волошенко Василь Васильович           (Зоськи)
34. Фещенко Данило                                   (Ковпаки)
35. Роговченко Артем                                 (Артеми)
36. Роговченко Гордій                                (Чумаки)
37. Роговченко Харитон                             (Сидори)
38. Роговченко Гнат                                    (Ігнати)
39. Майстренко                                            (Скиптюки)
40. Макаренко Артем                                  (Бойки)
41. Макаренко Марко                                  (Гаєнки)
42. Демченко Василь                                   (Рабушки)
43. Макаренко Ничипір                               (Ничипори)
44. Макаренко Яким                                    (Якими)
45. Роговченко Федір                                  (Песьківці)
46. Єременко Семен                                    (Сьомки)
47. Макаренко Павло                                  (Чапки)
48. Лига Василь                                           (Гарбарі)
49. Нагорний Олексій                                 (Кабеї)

Не одержали земельного наділу
1. Черепанський Тиміх
2. Станькевич Григорій                             (Правили)
3. Роговченко Каленик
4. Роговченко Юхим                                  (Лисиці)
5. Данильчук Аврам                                  (Голдюки)

У російсько – турецькій війні 1877-1878 рр. брав участь житель села Роговченко Іван Давидович, 1840 р.н. (з господарства №29). Був призваний на службу у 1865 році терміном на 15 років. Прожив 99 років, помер у 1939 році.
У 1900 році в селі існувало 95 селянських господарств, проживало 604 особи населення – 304 чоловіки і 300 жінок. Школи на той час в селі не було, тому діти навчались у вільних хатах:
1. Чорного Тимоша
2. Роговченка Микити Сизоновича
3. Самосуда Сидора Харитоновича
4. Науменка Івана Мироновича (з 1905 до 1912 року).

Науменко Іван Миронович був соцьким, отримував на рік 5 крб., жив бідно. Вчителя наймала громада, годували його по черзі батьки дітей, які ходили до школи. Починали навчання на свято Михайла – з 21 листопада, а закінчували на Пасху. В школі за найменшу провину карали різками. В 1898 році громада села почала будувати школу. Школа була побудована у 1912 році, називалась вона церковно – приходською. Дівчата до школи ходили рідко, більше було хлопчи- ків. Першими випускниками школи були Роговченко П. В., Фещенко М. І., Роговченко О. А.  Першими дівчатами, які закінчили школу, були Нагорна Лу- керія та Фещенко Федора.
У 1896-1904 рр.була побудована церква. В той час у с. Кичкирі побудували нову церкву, а деревину старої каплички купили жителі Краснобірки. До тієї деревини додав ще 10 сосен пан Билина, «яких не можна було двом чоловікам обійняти». Крім того, люди ходили по сусідніх селах збирати пожертви на будівництво церкви. Будували церкву майстри з с. Кичкирі.
Куток біля церкви звався Кучери. До 1913 року на кутку діяла калічна із заїздом. Жили тут переважно люди – міняйли, яких називали кучерами. «Оце приїдуть подорожні, переночують, поміняють їм коней, і їдуть вони далі». Була корчма і шура, де вози ремонтували.
Куток зі сходу називали Роговцями, бо проживало на ньому багато селян на прізвище  Роговченко. Серед цієї вулиці, при повороті на Межирічку, стояла «пожежна на залізному ходу» - конче необхідна споруда для села із суцільною дерев’яною забудовою.
При виїздах з Краснобірки на Заболоть і Межирічку дороги перетинали ковороти – своєрідні шлагбауми: два стовпи і жердина, шарнірно закріплена збоку. Вночі на кожному кутку ходило по два чоловіки з тарабайками. На випадок появи чужинців, чоловіки за допомогою тарабайок будили односельців.
У 1906 році було відведено місце під новий цвинтар, у цьому ж році поховали двох жінок - Зільняцьку Одарку і Фещенко Одарку.
В цей час с. Красносілка адміністративно Краснобірці не підпорядковувалось, воно було самостійним населеним пунктом і належало графу Микульському, який жив у Ходорах. Першими жителями Красносілки стали переселенці з Ходорів за наказом графа:
1. Антоненко
2. Ковальчук
3. Миколаєнко
4. Осифант
5. Штуль

Коли дочка графа народила дитину – сина Матвія – не перебуваючи у шлюбі, граф віддав їй і внуку всі навколишні землі, серед них і Красносілку. Матвій став офіцером, мав звання  поручика, служив у царській армії.
В Краснобірці до І світової війни існував суспільний магазин, у якому зберігалося зерно озимих і ярових культур. Засипали селяни зерно на випадок не -щастя в господарстві (пожежа, стихійне лихо, посуха). Потерпілому господарству видавалося зерно в розсрочку (кредит).
В російсько-японській війні з села взяли участь 5 осіб:
1. Нагорний Іван Харитонович
2. Роговченко Андрій Олексійович
3. Роговченко Охрім Аврамович
4. Тарасюк Петро Семенович
5. Фещенко Василь Михайлович

На фронтах І світової війни з Краснобірки воювало 81 осіб, 15- не повернулося з війни, загинули.
1. Антоненко Василь Лукашович
2. Волошенко  Борис Юхимович
3. Волошенко Мина Юхимович
4. Волошенко  Павло Юхимович
5. Данильчук Мина Аврамович
6. Кузьменко Микита Степанович
7. Кукулівський Данило Харитонович
8. Лига Оникій Васильович
9. Лига Самійло Васильович
10. Лига Степан Васильович
11. Макаренко Григорій Михтодович
12. Макаренко Максим Карпович
13. Макаренко Микита Давидович
14. Макаренко Микита Михтодович
15. Макаренко Наум Матвійович
16. Макаренко Омелько Федорович
17. Макаренко Опанас Семенович
18. Макаренко Пилип Матвійович
19. Макаренко Терешко Остапович
20. Макаренко Трохим Данилович             загинув
21. Мацапура Василь                                    загинув
22. Нагорний Артем Прохорович                загинув
23. Нагорний Василь Талімонович
24. Нагорний Василь Трохимович
25. Нагорний Іван Михайлович
26. Нагорний Єсип Іванович
27. Нагорний Корній Григорович               загинув
28. Науменко Семен Миронович                загинув
29. Науменко Данило Іванович
30. Потієнко Тихон Васильович
31. Придибайло Данило Охрімович            загинув
32. Придибайло Іван Охрімович                  загинув
33. Придибайло Свирид Охрімович
34. Роговченко Василь Гордійович             загинув
35. Роговченко  Гордій Григорович
36. Роговченко  Григорій Васильович
37. Роговченко Григорій Гордійович
38. Роговченко  Іван Федорович                  загинув
39. Роговченко Іван Юхимович
40. Роговченко Дем’ян Аврамович              загинув
41. Роговченко Дем’ян Самійлович             загинув
42. Роговченко Кіндрат Микитович
43. Роговченко Костянтин Федорович
44. Роговченко Кузьма Сидорович
45. Роговченко Кузьма Федорович
46. Роговченко  Макар Олександрович
47. Роговченко  Мина Федорович
48. Роговченко Михайло Іванович                 загинув
49. Роговченко Михайло Олександрович
50. Роговченко Микита Васильович
51. Роговченко Мусій Максимович
52. Роговченко  Онисько Федорович
53. Роговченко Онисько Юхимович
54. Роговченко Охрім Аврамович
55. Роговченко Павло Григорович
56. Роговченко Петро Васильович
57. Роговченко Петро Григорович
58. Роговченко Петро Іванович
59. Роговченко  Тихон Федорович
60. Роговченко  Терешко Сидорович
61. Роговченко  Трохим Юхимович
62. Роговченко Юрій Васильович
63. Рябий Прокіп
64. Слизький Іван                                              загинув
65. Станькевич Петро Григорович
66. Тарасюк Петро Семенович
67. Фещенко Василь Михтодович
68. Фещенко Іван Кирилович
69. Фещенко Іван Федорович
70. Фещенко Кіндрат Іванович
71. Фещенко Михайло Іванович
72. Фещенко Сидір Степанович
73. Фещенко Тиміш Юрійович                        загинув
74. Фещенко Тодось Федорович
75. Фещенко Трохим Данилович
76. Черненко Михтод Васильович                  загинув
77. Чорний Андрій Данилович
78. Чорний Євдоким Данилович
79. Чорний Олексій Данилович
80. Шевченко Логван Федорович
81. Яременко Тодось Євдокимович

Осінню 1919 року на території Житомирщини перебували денікінці, більшовики, загони Директорії. Між ними йшла запекла боротьба, але все ж перемогли більшовики. В 1923 році була утворена Краснобірська сільська рада, їй підпорядковувалась і Красносілка ( у Красносілці існувала школа, у 1923 році парти і шкільне приладдя перевезли у Краснобірку).
В селі поміщицьку землю розділили по 3-4-5 га на сім’ю – в залежності від кількості осіб у сім’ї – їдоків. Наділені землею, селяни почали утворювати ТСОЗи, сільськогосподарські артілі. Були утворені такі громади: «Першотравнева» - 47 дворів,  «Шевченківська» - 60 дворів  і «П’ятипільна” – 71 двір.
В 1929 році в Краснобірці нараховувалось 178 дворів (694 чол. населення), а у Красносілці – 45 дворів. Колгосп організаційно затверджений у 1930 році, йому присвоєно назву імені Петровського, обрано правління колгоспу і ревізійну комісію, першими вступило 27 господарств. Було усуспільнено коні, реманент, насіннєвий матеріал, фураж, виділено землю для колгоспу. Перші колгоспні будівлі побудували на садибах Макаренка Олекси і Роговченка Андрія. У Красносілці колгосп існував з 1925 року і називався «Червоний орач», до нього вступило 22 господарства.
Друга світова війна.
З початком німецько-радянської війни село вже 9 липня потрапило під німецьку окупацію. Про період окупації дані відсутні, велика частина чоловічого населення перебувала або на фронтах в складі військ РСЧА або була в підпіллі. В ході Київської наступальної операції 13 листопада 1943 року Краснобірку зайняли частини Червоної армії. З початком контрнаступу німців та оточенням радянських військ під Житомирем і його здача 20 листопада поставили під загрозу здачі Радомишель і Малин, перший було здано 7 грудня, другий було утримано, але запеклі бої тривали до 18 грудня. З 6 по 9 грудня здійснювались лише авіаційні бомбардування літаками люфтваффе, які продовжились до переходу села під повний контроль радянських військ, бої велись біля сіл Ходори, Межирічка, Ворсівка, Мірча. Радянські повітряні сили теж здійснювали авіанальоти на німецькі війська в ході яких 12 грудня був збитий пілот Юр'єв Анатолій Миколайович, який протаранив на своєму літаку скупчення німецьких військ біля села, похований на місцевому кладовищі біля братської могили. До 9 грудня йшли поодинокі бо в основному на південному напрямку в бік Малина, поки 9 грудня німецькі війська не захопили село Межирічка ядром яких була група Пайпера, в числі якої був екіпаж танкового аса Міхаеля Віттмана. На наступний день вже була здійснена атака на позиції радянських військ з раніше зайнятої Межирічки, але вона зазнала невдачі. 11 грудня було здійснено новий наступ в ході якого було вибито частини 217 стрілкової дивізії 7 гвардійського корпусу, який займав Краснобірку з 6 грудня. Відновлення німецької окупації не було довгим, вже 16 грудня в ході контрнаступу було звільнено Краснобірку, Красносілку та Мірчу.
Після Чорнобильської катастрофи в селі було розселено переселенців із забруднених територій.
З 17 червня 2020 входить до складу Радомишльської міської територіальної громади Житомирського району.

title: Краснобірка

wikitext:
{{Село
| назва           = Краснобірка
| область         = [[Житомирська область]]
| район           = [[Житомирський район]]
| громада         = [[Радомишльська міська громада]]
| код КОАТУУ      = 1825085001
| засновано       =
| населення       = 972
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 2,181
| ref-площа       =
| щільність       = 445,67
| поштовий індекс = 12235
| телефонний код  = 4132
| висота          = 169
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 12235, Житомирська обл., Житомирський р-н, с. Краснобірка, вул. В. Чорновола, 5
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Краснобі́рка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]] Радомишльської міської громади, у [[Житомирський район|Житомирському районі]] [[Житомирська область|Житомирської області]]. Населення становить 972 осіб.

== Історія ==
Є в селі вулиця – Старий Хутір – на ній знаходиться старовинне кладовище і два [[Курган|кургани]] – могили, у яких поховані жителі сіл Краснобірки і Меделівки, вирізані монголо – татарами у 1240 – 1241 рр. В одному кургані поховані діти, а в другому – дорослі. В 1957  році діти, граючись на старому кладовищі, ви- копали меч овальної форми, загострений з обох боків. Написів на ньому не було, знахідку передали в Радомишльський краєзнавчий музей (під час пограбування музею меч, як і інші раритети, зник).

Коли [[Монгольська імперія|монголо-татари]] наближалися до села, люди поховалися у заростях очерету, який ріс на берегах річки Грабарки і в болоті. Та річкова пташка чайка, при вигляді людей, голосно кричала. Цього не могли не помітити вороги, які не знайшли людей у селі. Все населення було вирізане. Місцеві жителі передавали згадку про ці події з покоління у покоління, щоб пам’ять не згасла. Кажуть,  люди тих часів були кремезними на вигляд, бо викопувалися великі кістки.

Про те, що люди в даній місцевості селилися здавна, говорять і знахідки кам’яних знарядь праці – кам’яних сокир, молотків, які виорюються і викопуються під час обробітку землі. Тим паче, що село знаходиться за 12 км від м. Радомишля, де було досліджено пізньопалеолітичну стоянку, яка увійшла у термінологію як Радомишльська стоянка.
Сама назва села походить від того, що навколо поселення ріс сосновий ліс, який в давнину називали бором. Сосни за кольором були коричневі, темно – червоні. Здавна на Русі такий колір називали красним (красна дівиця, красне сонечко). Тому і поселення назвали Краснобіркою. Поселення в давнину ймовірно зародилось з сучасної вулиці Гайової (колишня назва – Старий Хутір). Ця місцевість з трьох сторін омивалась річечкою Грабаркою, яка переходила в топкі непрохідні болота. Тільки із західної сторони був підхід до поселення. Старе кладовище говорить про те, що де люди жили, там і покійників ховали. Через цю вулицю проходив шлях до 1800 року на Малин і Радомишль. Його сліди ще й досі видно на болоті і в лісі. З усіх сторін поселення оточував ліс, у якому росли столітні сосни, дуби, берези.
До 1861 року всі земельні угіддя села належали поміщикам Билинам. Першим у цьому списку йде суддя Станіслав Билина. Жив він під Житомиром, а маєток знаходився на Радомишльщині, у с. Ворсівка. Крім Ворсівки, Билині належали Візня, Федорівка, Мірча, Голубівка, Королівка і Краснобірка ( всього 665 ревізських душ і 8548 десятин землі ). Похилевич у своїй праці «Сказания» пише: «Деревня Красноборка, причисленная к Межиричскому приходу, лежит при вершине того ручья, который в Межиричке за 5 верст впадает в Тетерев. Жителей обоего пола – 266. В прошлом веке деревня эта принадлежала к митрополичьему имению, а ныне к Ворсовскому имению г. Былины».

З настанням старості почали ятрити серце судді сумні думки щодо наближення смерті. Сам він був бездітним, а у братовій родині діти були, але чотири доньки. Завдавало ж тяжкого болю старому Станіславу Билині усвідомлення того, що з його смертю прізвище щезне. Адже племінниці хоча й були Билинами, проте, зрозуміло, [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|зоставатимуться ними лише до шлюбу]]. То як же їм заповідати маєток, адже володітимуть ним опісля уже не Билини, а бозна з якими прізвищами нащадки? Можливо, навіть з такими, що й на тому світі за них буде соромно. І не лунатиме серед міщан Радомишльського повіту щось на зразок: «Чиє сільце Краснобірка? Билинине!»

Отоді дідуган вчинив таке, що вразило багатьох, давши поживу для численних пересудів. Власник Краснобірки почав пошуки вірогідних спадкоємців маєтку серед осіб, які мали прізвище Билина. І після тривалих пошуків таки знайшов. Десь у Литві знайшовся якийсь Зелислав Билина, що мав до того ж можливості для продовження прізвища. І отак зовсім чужій людині відписав старий суддя свій спадок. I навіть [[Дружина (шлюб)|дружині]] дісталась лише так звана прижиттєва рента.

Єдинокровні племінниці за приналежність до жіночого роду залишилися нi з чим. Зате пристрасне захоплення господаря своїм прізвищем було вдоволене сповна: власником маєтку, після того, як він відійшов у світ інший, однак залишився Билина.
«Всякому голову мучить свій дур» -  прорік колись філософ Сковорода. Проте небіжчик Станіслав свого все ж досяг. Навіть всупереч тому, що Билини й не значаться вже  майже вік серед власників Краснобірки, їхнє прізвище зосталося на скрижалях історії.

«Ассідум мірабіле нон ест» («Звичне не захоплює») -  казали древні. Відтак i вчинок старого судді став хрестоматійним i згадується по його смерті вже друге століття. А саму Краснобірку тоді часто називали «Билинине сільце».

Після ліквідації кріпацтва у 1861 році у Билин забрали 600 га землі (у поміщика в Краснобірці залишилось 225 га орної землі і 450 га лісу).   Маєток поміщика знаходився на березі р. Грабарка. 600 га землі було розділено на 49 селянських господарств (всього в селі нараховувалось 54 господарства – 5 господарств  землі не отримали: ці селяни були такими ж кріпаками, як і інші, але вони жили на панському дворі та мали постійну роботу: пасли коні, поралися біля корів; називали їх усі гарниками ).

Кожен двір отримав по 12 га землі і 12 га становив громадський фонд. Наділи відводили довгими смугами – мургами. Сінокоси ділилися на дві частини – поміщицький і селянський. Управителем панського маєтку був Вініцький Йосип. Для розподілу землі був складений земельний план, який зберігався у селі до 1941 року. Кожна сім’я мала вуличне прізвисько, яке селяни часом краще знали, ніж прізвище.
# Роговченко Аврам (Аврами)
# Роговченко Тит Кас’янович                   (Кас’яни)
# Роговченко Лук’ян                                  (Лук’яни)
# Шевченко Іван                                         (Белюхи)
# Шевченко Юрій                                       (Юрчишини)
# Яременко Олексій                                   (Яременки)
# Тарасюк Семен                                        (Тарасюки)
# Фещенко Михтод                                    (Михтоди)
# Кукулівський Тимофій                           (Хворесі)
# Фещенко Ничипір                                   (Хвойки)
# Нагорний Трохим                                   (Яжуки)
# Роговченко Михайло                             (Дробки)
# Нагорний Михайло
# Роговченко Федір                                  (Кухарі)
# Макаренко Іван                                      (Остапи)
# Придибайло Охрім
# Придибайло Яків                                   (Якуби)
# Макаренко Дмитро                                (Матвії)
# Фещенко Федір                                      (Небильчики)
# Макаренко Гаврило                               (Джуси)
# Макаренко Єсип                                    (Єсипи)
# Макаренко Хома                                    (Хомині)
# Роговченко Сизон                                  (Сизони)
# Макаренко Кузьма                                 (Кузьмині0
# Науменко Мирон                                    (Мирони)
# Роговченко Лазар                                   (Самійли)
# Щирий Василь                                        (Чубки)
# Волошенко Данило                                (Люльки)
# Роговченко Давид                                  (Давиди)
# Фещенко Юхим                                     (Хвеськи)
# Фещенко Михайло                                (Карасі)
# Самосуд Харитон                                  (Самосуди)
# Волошенко Василь Васильович           (Зоськи)
# Фещенко Данило                                   (Ковпаки)
# Роговченко Артем                                 (Артеми)
# Роговченко Гордій                                (Чумаки)
# Роговченко Харитон                             (Сидори)
# Роговченко Гнат                                    (Ігнати)
# Майстренко                                            (Скиптюки)
# Макаренко Артем                                  (Бойки)
# Макаренко Марко                                  (Гаєнки)
# Демченко Василь                                   (Рабушки)
# Макаренко Ничипір                               (Ничипори)
# Макаренко Яким                                    (Якими)
# Роговченко Федір                                  (Песьківці)
# Єременко Семен                                    (Сьомки)
# Макаренко Павло                                  (Чапки)
# Лига Василь                                           (Гарбарі)
# Нагорний Олексій                                 (Кабеї)

Не одержали земельного наділу
# Черепанський Тиміх
# Станькевич Григорій                             (Правили)
# Роговченко Каленик
# Роговченко Юхим                                  (Лисиці)
# Данильчук Аврам                                  (Голдюки)
У російсько – турецькій війні 1877-1878 рр. брав участь житель села Роговченко Іван Давидович, 1840 р.н. (з господарства №29). Був призваний на службу у 1865 році терміном на 15 років. Прожив 99 років, помер у 1939 році.
У 1900 році в селі існувало 95 селянських господарств, проживало 604 особи населення – 304 чоловіки і 300 жінок. Школи на той час в селі не було, тому діти навчались у вільних хатах:
# Чорного Тимоша
# Роговченка Микити Сизоновича
# Самосуда Сидора Харитоновича
# Науменка Івана Мироновича (з 1905 до 1912 року).

Науменко Іван Миронович був соцьким, отримував на рік 5 крб., жив бідно. Вчителя наймала громада, годували його по черзі батьки дітей, які ходили до школи. Починали навчання на свято Михайла – з 21 листопада, а закінчували на Пасху. В школі за найменшу провину карали різками. В 1898 році громада села почала будувати школу. Школа була побудована у 1912 році, називалась вона церковно – приходською. Дівчата до школи ходили рідко, більше було хлопчи- ків. Першими випускниками школи були Роговченко П. В., Фещенко М. І., Роговченко О. А.  Першими дівчатами, які закінчили школу, були Нагорна Лу- керія та Фещенко Федора.

У 1896-1904 рр.була побудована церква. В той час у с. Кичкирі побудували нову церкву, а деревину старої каплички купили жителі Краснобірки. До тієї деревини додав ще 10 сосен пан Билина, «яких не можна було двом чоловікам обійняти». Крім того, люди ходили по сусідніх селах збирати пожертви на будівництво церкви. Будували церкву майстри з с. Кичкирі.

Куток біля церкви звався Кучери. До 1913 року на кутку діяла калічна із заїздом. Жили тут переважно люди – міняйли, яких називали кучерами. «Оце приїдуть подорожні, переночують, поміняють їм коней, і їдуть вони далі». Була корчма і шура, де вози ремонтували.

Куток зі сходу називали Роговцями, бо проживало на ньому багато селян на прізвище  Роговченко. Серед цієї вулиці, при повороті на Межирічку, стояла «пожежна на залізному ходу» - конче необхідна споруда для села із суцільною дерев’яною забудовою.

При виїздах з Краснобірки на Заболоть і Межирічку дороги перетинали ковороти – своєрідні шлагбауми: два стовпи і жердина, шарнірно закріплена збоку. Вночі на кожному кутку ходило по два чоловіки з тарабайками. На випадок появи чужинців, чоловіки за допомогою тарабайок будили односельців.

У 1906 році було відведено місце під новий цвинтар, у цьому ж році поховали двох жінок - Зільняцьку Одарку і Фещенко Одарку.

В цей час с. Красносілка адміністративно Краснобірці не підпорядковувалось, воно було самостійним населеним пунктом і належало графу Микульському, який жив у Ходорах. Першими жителями Красносілки стали переселенці з Ходорів за наказом графа:
# Антоненко
# Ковальчук
# Миколаєнко
# Осифант
# Штуль

Коли дочка графа народила дитину – сина Матвія – не перебуваючи у шлюбі, граф віддав їй і внуку всі навколишні землі, серед них і Красносілку. Матвій став офіцером, мав звання  поручика, служив у царській армії.

В Краснобірці до І світової війни існував суспільний магазин, у якому зберігалося зерно озимих і ярових культур. Засипали селяни зерно на випадок не -щастя в господарстві (пожежа, стихійне лихо, посуха). Потерпілому господарству видавалося зерно в розсрочку (кредит).

В російсько-японській війні з села взяли участь 5 осіб:
# Нагорний Іван Харитонович
# Роговченко Андрій Олексійович
# Роговченко Охрім Аврамович
# Тарасюк Петро Семенович
# Фещенко Василь Михайлович

На фронтах І світової війни з Краснобірки воювало 81 осіб, 15- не повернулося з війни, загинули.
# Антоненко Василь Лукашович
# Волошенко  Борис Юхимович
# Волошенко Мина Юхимович
# Волошенко  Павло Юхимович
# Данильчук Мина Аврамович
# Кузьменко Микита Степанович
# Кукулівський Данило Харитонович
# Лига Оникій Васильович
# Лига Самійло Васильович
# Лига Степан Васильович
# Макаренко Григорій Михтодович
# Макаренко Максим Карпович
# Макаренко Микита Давидович
# Макаренко Микита Михтодович
# Макаренко Наум Матвійович
# Макаренко Омелько Федорович
# Макаренко Опанас Семенович
# Макаренко Пилип Матвійович
# Макаренко Терешко Остапович
# Макаренко Трохим Данилович             загинув
# Мацапура Василь                                    загинув
# Нагорний Артем Прохорович                загинув
# Нагорний Василь Талімонович
# Нагорний Василь Трохимович
# Нагорний Іван Михайлович
# Нагорний Єсип Іванович
# Нагорний Корній Григорович               загинув
# Науменко Семен Миронович                загинув
# Науменко Данило Іванович
# Потієнко Тихон Васильович
# Придибайло Данило Охрімович            загинув
# Придибайло Іван Охрімович                  загинув
# Придибайло Свирид Охрімович
# Роговченко Василь Гордійович             загинув
# Роговченко  Гордій Григорович
# Роговченко  Григорій Васильович
# Роговченко Григорій Гордійович
# Роговченко  Іван Федорович                  загинув
# Роговченко Іван Юхимович
# Роговченко Дем’ян Аврамович              загинув
# Роговченко Дем’ян Самійлович             загинув
# Роговченко Кіндрат Микитович
# Роговченко Костянтин Федорович
# Роговченко Кузьма Сидорович
# Роговченко Кузьма Федорович
# Роговченко  Макар Олександрович
# Роговченко  Мина Федорович
# Роговченко Михайло Іванович                 загинув
# Роговченко Михайло Олександрович
# Роговченко Микита Васильович
# Роговченко Мусій Максимович
# Роговченко  Онисько Федорович
# Роговченко Онисько Юхимович
# Роговченко Охрім Аврамович
# Роговченко Павло Григорович
# Роговченко Петро Васильович
# Роговченко Петро Григорович
# Роговченко Петро Іванович
# Роговченко  Тихон Федорович
# Роговченко  Терешко Сидорович
# Роговченко  Трохим Юхимович
# Роговченко Юрій Васильович
# Рябий Прокіп
# Слизький Іван                                              загинув
# Станькевич Петро Григорович
# Тарасюк Петро Семенович
# Фещенко Василь Михтодович
# Фещенко Іван Кирилович
# Фещенко Іван Федорович
# Фещенко Кіндрат Іванович
# Фещенко Михайло Іванович
# Фещенко Сидір Степанович
# Фещенко Тиміш Юрійович                        загинув
# Фещенко Тодось Федорович
# Фещенко Трохим Данилович
# Черненко Михтод Васильович                  загинув
# Чорний Андрій Данилович
# Чорний Євдоким Данилович
# Чорний Олексій Данилович
# Шевченко Логван Федорович
# Яременко Тодось Євдокимович

Осінню 1919 року на території Житомирщини перебували денікінці, більшовики, загони Директорії. Між ними йшла запекла боротьба, але все ж перемогли більшовики. В 1923 році була утворена Краснобірська сільська рада, їй підпорядковувалась і Красносілка ( у Красносілці існувала школа, у 1923 році парти і шкільне приладдя перевезли у Краснобірку).

В селі поміщицьку землю розділили по 3-4-5 га на сім’ю – в залежності від кількості осіб у сім’ї – їдоків. Наділені землею, селяни почали утворювати ТСОЗи, сільськогосподарські артілі. Були утворені такі громади: «Першотравнева» - 47 дворів,  «Шевченківська» - 60 дворів  і «П’ятипільна” – 71 двір.

В 1929 році в Краснобірці нараховувалось 178 дворів (694 чол. населення), а у Красносілці – 45 дворів. Колгосп організаційно затверджений у 1930 році, йому присвоєно назву імені Петровського, обрано правління колгоспу і ревізійну комісію, першими вступило 27 господарств. Було усуспільнено коні, реманент, насіннєвий матеріал, фураж, виділено землю для колгоспу. Перші колгоспні будівлі побудували на садибах Макаренка Олекси і Роговченка Андрія. У Красносілці колгосп існував з 1925 року і називався «Червоний орач», до нього вступило 22 господарства.

Друга світова війна.

З початком [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] село вже 9 липня потрапило під німецьку окупацію. Про період окупації дані відсутні, велика частина чоловічого населення перебувала або на фронтах в складі військ РСЧА або була в підпіллі. В ході [[Битва за Київ (1943)|Київської наступальної операції]] 13 листопада 1943 року Краснобірку зайняли частини Червоної армії. З початком [[Київська оборонна операція (1943)|контрнаступу німців]] та оточенням радянських військ під Житомирем і його здача 20 листопада поставили під загрозу здачі Радомишель і Малин, перший було здано 7 грудня, другий було утримано, але запеклі бої тривали до 18 грудня. З 6 по 9 грудня здійснювались лише авіаційні бомбардування літаками люфтваффе, які продовжились до переходу села під повний контроль радянських військ, бої велись біля сіл Ходори, Межирічка, Ворсівка, Мірча. Радянські повітряні сили теж здійснювали авіанальоти на німецькі війська в ході яких 12 грудня був збитий пілот Юр'єв Анатолій Миколайович, який протаранив на своєму літаку скупчення німецьких військ біля села, похований на місцевому кладовищі біля братської могили. До 9 грудня йшли поодинокі бо в основному на південному напрямку в бік Малина, поки 9 грудня німецькі війська не захопили село Межирічка ядром яких була [[Йоахім Пайпер|група Пайпера]], в числі якої був екіпаж танкового аса [[Міхаель Віттман|Міхаеля Віттмана]]. На наступний день вже була здійснена атака на позиції радянських військ з раніше зайнятої Межирічки, але вона зазнала невдачі. 11 грудня було здійснено новий наступ в ході якого було вибито частини 217 стрілкової дивізії 7 гвардійського корпусу, який займав Краснобірку з 6 грудня. Відновлення німецької окупації не було довгим, вже 16 грудня в ході контрнаступу було звільнено Краснобірку, Красносілку та Мірчу.

Після [[Чорнобильська катастрофа|Чорнобильської катастрофи]] в селі було розселено переселенців із забруднених територій.

З 17 червня 2020 входить до складу [[Радомишльська міська громада|Радомишльської міської територіальної громади]] Житомирського району.

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/zhitomirskaja/12070 Погода в селі Краснобірка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305210420/http://weather.in.ua/ua/zhitomirskaja/12070 |date=5 березня 2016 }}
* http://ukrainaincognita.com/ru/zhytomyrska-oblast/radomyshlskyi-raion/krasnobirka-tserkva-oleksandra-nevskogo {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200116015252/http://ukrainaincognita.com/ru/zhytomyrska-oblast/radomyshlskyi-raion/krasnobirka-tserkva-oleksandra-nevskogo |date=16 січня 2020 }}
* http://radomyshl.blogspot.com/2005/11/blog-post.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200113091235/http://radomyshl.blogspot.com/2005/11/blog-post.html |date=13 січня 2020 }}
* https://vk.com/doc19616399_375150429?hash=736ff3ee3690be288b&dl=7a0e36b23311445191
* http://arsenal-info.ru/b/book/3530108069/7 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190510130917/http://arsenal-info.ru/b/book/3530108069/7 |date=10 травня 2019 }} (рос.)
* http://militera.lib.ru/memo/russian/laschenko_pn/05.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200121080056/http://militera.lib.ru/memo/russian/laschenko_pn/05.html |date=21 січня 2020 }} (рос.) https://tsdea.archives.gov.ua/exhibitions_ru/War/xronika.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110192421/https://tsdea.archives.gov.ua/exhibitions_ru/War/xronika.html |date=10 січня 2022 }} (рос.)  http://www.okorneva.ru/svedeniya-o-boevom-puti-chastey-v-vov/7-gvardeyskiy-tankovyiy-kievskiy-krasnoznamennyiy-korpus-jurnal-boevyih-deystviy-chast-5/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110192424/http://www.okorneva.ru/svedeniya-o-boevom-puti-chastey-v-vov/7-gvardeyskiy-tankovyiy-kievskiy-krasnoznamennyiy-korpus-jurnal-boevyih-deystviy-chast-5/ |date=10 січня 2022 }} (рос.)  https://www.muctr.ru/upload/university/departments/cis/znamenitye-mendeleevtsy/4.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110192422/https://www.muctr.ru/upload/university/departments/cis/znamenitye-mendeleevtsy/4.pdf |date=10 січня 2022 }} (рос.)  https://www.moypolk.ru/soldier/yurev-anatoliy-nikolaevich {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220111091859/https://www.moypolk.ru/soldier/yurev-anatoliy-nikolaevich |date=11 січня 2022 }} (рос.)  https://history.wikireading.ru/230830 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110192431/https://history.wikireading.ru/230830 |date=10 січня 2022 }} (рос.)  https://linguanet.ru/velikaya-otechestvennaya-voyna-den-za-dnem.php {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110192423/https://linguanet.ru/velikaya-otechestvennaya-voyna-den-za-dnem.php |date=10 січня 2022 }} (рос.)  Матеріали краєзнавчого музею м. Радомишля.  https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/807-20#Text {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210612025438/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/807-20#Text |date=12 червня 2021 }}

{{Без джерел|дата=січень 2015}}
{{Стиль|дата=січень 2015}}
{{Вікіфікація|дата=квітень 2015}}
{{Радомишльська міська громада}}

[[Категорія:Села Житомирської області]]

title: село Краснобірка

Країна: Україна

Область: Житомирська область

Район: Житомирський район

Тер. громада: Радомишльська міська громада

title: Основні дані

Густота населення: 445,67 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Краснобірка


text:
# Свині (фільм, 2016)
«Свині» — український короткометражний фільм режисера Романа Любого 2016 року.

## Синопсис
Невдаха мент Толік вбиває дружину. Виявляється, що її тіло має надзвичайні властивості, воно здатне зцілювати. Толік зі своїм другом будують на цьому успішний бізнес. Але одного разу до них звертається крупний клієнт, і ця угода веде місто до судного дня.

## Виробництво
Початково режисером стрічки мав стати Іван Сауткін, але згодом режисером стрічки став Роман Любий.

wikiname: ukwiki

title: Свині (фільм, 2016)

in_language: uk

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Свині
| російська назва   = Pigs
| зображення        =
| зображення розмір =
| жанр              = [[короткометражний]]
| режисер           = [[Роман Любий]]
| оператор          =
| сценарист         = [[Марися Нікітюк]], [[Роман Любий]]
| Продюсер          =
| Композитор        =
| Художники         =
| актори            = Роман Халаїмов, [[Тамім Ірина Анатоліївна|Ірина Тамім]], Генадій Ходикін, Тетяна Петренко, Сергій Сміян
| кінокомпанія      = «[[Директорія кіно]]»
| країна            = {{UKR}}
| бюджет            = [[₴]]1,9 млн.<ref>[https://web.archive.org/web/20180218030106/http://sinua.dergkino.gov.ua/ua/film-ukrainian/show/346/svini.htmlСвині] — на сайті Держкіно, 2013</ref>
| касові збори      =
| тривалість        = 12 хв
| рік               = 2016
| мова              = {{українська}}
| рейтинг =
| ідентифікатор     =
| офіційний сайт    =
| imdb_id           = 7133040
}}

«'''Свині'''» — український короткометражний фільм режисера Романа Любого 2016 року.

== Синопсис ==
Невдаха мент Толік вбиває дружину. Виявляється, що її тіло має надзвичайні властивості, воно здатне зцілювати. Толік зі своїм другом будують на цьому успішний бізнес. Але одного разу до них звертається крупний клієнт, і ця угода веде місто до судного дня.

== Виробництво ==
Початково режисером стрічки мав стати [[Іван Сауткін]], але згодом режисером стрічки став Роман Любий.<ref>[https://web.archive.org/web/20180218025830/http://directoryfilms.net/свині/ Свині] — Директорія кіно, 2017</ref><ref>http://dergkino.gov.ua/ru/news/show/853/zavershilosya_virobnitstvo_filmu_svini_rezhisera_romana_lyubogo.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180218091408/http://dergkino.gov.ua/ru/news/show/853/zavershilosya_virobnitstvo_filmu_svini_rezhisera_romana_lyubogo.html |date=18 лютого 2018 }} Завершилося виробництво фільму «СВИНІ» режисера Романа Любого] — Держкіно, 30/09/2016</ref>

== Джерела ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://directoryfilms.net/свині/ Свині] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180218025830/http://directoryfilms.net/свині/ |date=18 лютого 2018 }} на сайті кінокомпанії Директорія кіно
{{Бібліоінформація}}

{{ukr-film-stub}}

{{Портали|Кінематограф}}

[[Категорія:Фільми України 2016]]
[[Категорія:Фільми українською мовою]]
[[Категорія:Короткометражні фільми України]]
[[Категорія:Дебютні фільми режисерів]]
[[Категорія:Фільми Романа Любого]]

title: Свині

Жанр: короткометражний

Режисер: Роман Любий

Сценарист: Марися Нікітюк, Роман Любий

У головних · ролях: Роман Халаїмов, Ірина Тамім, Генадій Ходикін, Тетяна Петренко, Сергій Сміян

Кінокомпанія: «Директорія кіно»

Тривалість: 12 хв

Мова: українська

Кошторис: ₴1,9 млн.


text:
# Старий Боб
Стари́й Боб, також Стари́й Ро́бін (Старина́ Боб, Старина́ Ро́бін, Олд Боб, Олд Ро́бін; англ. Old Bob, Old Robin; бл. 1849 — ?) — їздовий кінь, що належав майбутньому президенту США Аврааму Лінкольну. Після вбивства Лінкольна брав участь у його похоронах. Точна доля та дата смерті Старого Боба невідомі; 1860 року Лінкольн продав його ломовому візнику Джону Флінну (англ. John Flynn).

## Ім'я
Існує певна плутанина щодо того, чи було прізвисько жеребця «Старий Боб» чи «Старий Робін», хоча в тематичних джерелах, як правило, найчастіше згадується ім'я «Старий Боб». Дослідники вважають, що сам Лінкольн називав коня «Старим Бобом», щоб відрізнити його ім'я від імені власного сина — Роберта Тодда Лінкольна («юного Боба»).

## Ранні роки
Лінкольн придбав Старого Боба, працюючи адвокатом у Спрингфілді штату Іллінойс, і використовував його як їздового коня для подорожей містами округи до яких не було залізниці. Старий Боб замінив колишнього коня Лінкольна, Старого Бака (англ. Old Buck), що став занадто старим для постійної роботи. Старого Боба тримали в коморі за будинком Лінкольна разом з іншим жеребцем, який належав Лінкольну, — Старим Томом (англ. Old Tom).
Після виборів 1860 року, які принесли Лінкольну посаду президента США, і до свого переїзду до Вашингтона Лінкольн продав Старого Боба Джону Флінну, спрингфілдському ломовому візнику.
До 1865 року Старий Боб був переведений на випас, але 4 квітня того ж року був знову призваний на службу для участі в спрингфілдському параді на честь капітуляції столиці Конфедеративних штатів Америки Ричмонда. З цієї нагоди коня накрили червоно-біло-синьою попоною.

## Похорон Лінкольна. Пізні роки
Після вбивства Авраама Лінкольна 14 квітня 1865 року Старого Боба повторно повернули з відставки. На похоронній церемонії в Спрингфілді 4 травня Старий Боб був накритий жалобною чорною попоною зі сріблястою бахромою та вензелями. Жеребця, чиє місце в процесії було одразу за катафалком — перед каретою з сином Лінкольна Робертом Тоддом, — вів під вуздечки Генрі Браун , африканський методистський єпископальний священик та друг сім'ї Лінкольнів.
Свідки говорили, що Роберт Тодд Лінкольн і Старий Боб були єдиними членами сім'ї Лінкольна, які були присутні на його похороні .
За деякими відомостями, після церемонії Старого Боба кілька разів намагалися перекупити організаторів вуличних вистав, які бажали виставити його на платний показ, але Джон Флін відхилив усі пропозиції про продаж. Де і як Старий Боб закінчив свої дні, невідомо.

## Пам'ять
2008 року в котеджі президента Лінкольна в Солдатському будинку у Вашингтоні було встановлено статую роботи Айвена Шварца (англ. Ivan Schwartz), Стюарта Вільямсона (англ. Stuart Williamson) та Джівуна Че (англ. Jiwoong Cheh), що зображує Лінкольна з американським рисаком, оседланим для верхової їзди. При створенні статуї скульптори ретельно вивчили всі нью-йоркські кінні пам'ятники XIX століття та світлини Старого Боба, що збереглися.
2015 року, у 150-ті роковини від дня смерті Лінкольна, у Спрингфілді було створено реконструкцію його похоронного кортежу. Образ Старого Боба відтворила Глорі (англ. Glory) — кінь, що зображував президентського жеребця у фільмі «Лінкольн» (2012) з Денієлом Дей-Льюїсом у головній ролі. У тому ж році видавництво Bunker Hill Publishing випустило дитячу книгу Труді Крішер (англ. Trudy Krisher) «Ніжне прощання: історія старого Ейба та Старого Боба» (англ. An Affectionate Farewell: The Story of Old Abe and Old Bob).

title: Старий Боб

wikitext:
{{Infobox animal
| Вид = ''[[Дикий кінь|Equus ferus]]''
| Порода =
| Сайт =
| imdb_id =
}}

'''Стари́й Боб''', також '''Стари́й Ро́бін''' ('''Старина́ Боб''', '''Старина́ Ро́бін''', '''Олд Боб''', '''Олд Ро́бін'''; {{lang-en|Old Bob, Old Robin}}; бл. {{Рік|1849}} — ?) — їздовий кінь, що належав майбутньому президенту США [[Авраам Лінкольн|Аврааму Лінкольну]]. Після вбивства Лінкольна брав участь у його {{не перекладено|Похорони і поховання Авраама Лінкольна|похоронах|en|Funeral and burial of Abraham Lincoln}}. Точна доля та дата смерті Старого Боба невідомі; 1860 року Лінкольн продав його ломовому візнику Джону Флінну ({{lang-en|John Flynn}}).

== Ім'я ==
Існує певна плутанина щодо того, чи було прізвисько жеребця «Старий Боб» чи «Старий Робін», хоча в тематичних джерелах, як правило, найчастіше згадується ім'я «Старий Боб». Дослідники вважають, що сам Лінкольн називав коня «Старим Бобом», щоб відрізнити його ім'я від імені власного сина — [[Роберт Тодд Лінкольн|Роберта Тодда Лінкольна]] («юного Боба»)<ref>{{публікація|назва=366 Days in Abraham Lincoln’s Presidency|автор=Wynalda, Stephen|підзаголовок=The Private, Political, and Military Decisions of America’s Greatest President|видавництво=Skyhorse Publishing|рік=2010|pages=[https://archive.org/details/366daysinabraham0000wyna/page/25 25]|isbn=978-1602399945}}</ref><ref name="mules">{{публікація|назва=Horses and Mules in the Civil War|автор=Armistead, Gene|видавництво=McFarland|рік=2013|pages=158|isbn=978-1476602370}}</ref>.

== Ранні роки ==
Лінкольн придбав Старого Боба, працюючи адвокатом у [[Спрингфілд (Іллінойс)|Спрингфілді]] [[Іллінойс|штату Іллінойс]], і використовував його як їздового коня для подорожей містами округи до яких не було залізниці<ref name="mules"/>. Старий Боб замінив колишнього коня Лінкольна, Старого Бака ({{lang-en|Old Buck}}), що став занадто старим для постійної роботи. Старого Боба тримали в коморі за будинком Лінкольна разом з іншим жеребцем, який належав Лінкольну, — Старим Томом ({{lang-en|Old Tom}})<ref name="abe">{{публікація|назва=Abe & Fido|автор=Algeo, Matthew|підзаголовок=Lincoln’s Love of Animals and the Touching Story of His Favorite Canine Companion|видавництво=Chicago Review Press|рік=2015|isbn=978-1556523830}}</ref>.

Після [[Президентські вибори у США 1860|виборів 1860 року]], які принесли Лінкольну посаду президента США, і до свого переїзду до [[Вашингтон]]а Лінкольн продав Старого Боба Джону Флінну, спрингфілдському ломовому візнику<ref>{{публікація|назва=Abraham Lincoln, President-Elect|автор=Mansch, Larry|підзаголовок=The Four Critical Months from Election to Inauguration|видавництво=McFarland|рік=2005|pages=124|isbn=0786431024}}</ref>.

До 1865 року Старий Боб був переведений на випас, але 4 квітня того ж року був знову призваний на службу для участі в спрингфілдському параді на честь капітуляції столиці [[Конфедеративні Штати Америки|Конфедеративних штатів Америки]] [[Ричмонд (Вірджинія)|Ричмонда]]. З цієї нагоди коня накрили червоно-біло-синьою попоною<ref name="abe"/>.

== Похорон Лінкольна. Пізні роки ==
[[Файл:Old_Robin.jpg|ліворуч|міні|275x275пкс| Старий Боб на похоронах Авраама Лінкольна. 1865]]
Після [[Убивство Авраама Лінкольна|вбивства Авраама Лінкольна]] 14 квітня 1865 року Старого Боба повторно повернули з відставки. На похоронній церемонії в Спрингфілді 4 травня Старий Боб [[Кінь без вершника|був накритий жалобною чорною попоною]] зі сріблястою бахромою та вензелями. Жеребця, чиє місце в процесії було одразу за катафалком — перед каретою з сином Лінкольна Робертом Тоддом, — вів під вуздечки {{не перекладено|Генрі Браун (священик)|Генрі Браун|en|Reverend Henry Brown}} , африканський методистський єпископальний священик та друг сім'ї Лінкольнів<ref>{{публікація|назва=Blood on the Moon|автор=Steers, Edward|підзаголовок=The Assassination of Abraham Lincoln|рік=2005|видавництво=University Press of Kentucky|isbn=0813191513|pages=290}}</ref>.

Свідки говорили, що Роберт Тодд Лінкольн і Старий Боб були єдиними членами сім'ї Лінкольна, які були присутні на його похороні<ref name="abe"/> {{ref+|Після вбивства Лінкольна у його дружини [[Мері Тодд Лінкольн|Мері]] стався істеричний напад. Не маючи змоги брати участь у похоронній церемонії, вона залишалася в [[Білий дім|Білому домі]] з молодшим сином [[Томас Лінкольн|Томасом]] до кінця траурного обряду.<ref>{{публікація|автор=Wead, Doug|назва=All the Presidents’ Children|видавництво=Simon & Schuster|рік=2004|pages=92—95}}</ref>.|К}}.

За деякими відомостями, після церемонії Старого Боба кілька разів намагалися перекупити організаторів вуличних вистав, які бажали виставити його на платний показ, але Джон Флін відхилив усі пропозиції про продаж. Де і як Старий Боб закінчив свої дні, невідомо<ref name="abe"/>.

== Пам'ять ==
[[Файл:Statue_of_Lincoln_and_Old_Bob.jpg|міні| Статуя Авраама Лінкольна зі Старим Бобом у котеджі президента Лінкольна у Солдатському Будинку. 2008]]
2008 року в котеджі президента Лінкольна в Солдатському будинку у Вашингтоні було встановлено статую роботи Айвена Шварца ({{lang-en|Ivan Schwartz}}), Стюарта Вільямсона ({{lang-en|Stuart Williamson}}) та Джівуна Че ({{lang-en|Jiwoong Cheh}}), що зображує Лінкольна з [[Американський рисак|американським рисаком]], оседланим для верхової їзди. При створенні статуї скульптори ретельно вивчили всі нью-йоркські кінні пам'ятники XIX століття та світлини Старого Боба, що збереглися<ref name="wat">{{cite web|title=Honest Abe and Old Bob|url=http://www.washingtontimes.com/news/2008/aug/17/honest-abe-and-old-bob/|publisher=[[The Washington Times]]|date=2008-08-17|accessdate=2023-04-25}}</ref><ref>{{cite web|title=Bronze statue of Abraham Lincoln and his horse at the Lincoln Summer Home located on the grounds of the Armed Forces Retirement Home in northwest Washington, D.C.|url=https://www.loc.gov/pictures/item/2010630142/|website=Prints and Photographs Online Catalog|publisher=[[Библиотека Конгресса|Library of Congress]]|accessdate=2023-04-25}}</ref>.

2015 року, у 150-ті роковини від дня смерті Лінкольна, у Спрингфілді було створено [[Історична реконструкція|реконструкцію]] його похоронного кортежу. Образ Старого Боба відтворила Глорі ({{lang-en|Glory}}) — кінь, що зображував президентського жеребця у фільмі «[[Лінкольн (фільм)|Лінкольн]]<nowiki/>» (2012) з [[Денієл Дей-Льюїс|Денієлом Дей-Льюїсом]] у головній ролі<ref>{{cite web|title=Illinois will relive Lincoln’s assassination and funeral|url=http://www.latimes.com/travel/la-tr-d-0412-lincoln-springfield-20150412-story.html|publisher=[[Los Angeles Times]]|date=2015-04-10|accessdate=2023-04-25}}</ref>. У тому ж році видавництво Bunker Hill Publishing випустило дитячу книгу {{не перекладено|Труді Крішер|Труді Крішер|en|Trudy Krisher}} ({{lang-en|Trudy Krisher}}) «Ніжне прощання: історія старого Ейба та Старого Боба» ({{lang-en|An Affectionate Farewell: The Story of Old Abe and Old Bob}})<ref>{{cite web|title=An Affectionate Farewell: The Story of Old Abe and Old Bob|url=http://www.publishersweekly.com/9781593731557|publisher=[[Publishers Weekly]]|accessdate=2023-04-25}}</ref><ref>{{cite web|last=Dettro, Chris|title=Events abound leading up to Lincoln funeral re-enactment|url=http://www.sj-r.com/article/20150410/NEWS/150419936|publisher=State Journal-Register|date=2015-04-10|accessdate=2023-04-25}}</ref>.

== Див. також ==
* {{не перекладено|Катафалк Авраама Лінкольна||en|Abraham Lincoln's hearse}}
* [[Кінь без вершника]]
* {{не перекладено|Список знаменитих коней||en|List of historical horses}}
* {{не перекладено|Чорний Джек (кінь)|Чорний Джек|en|Black Jack (horse)}} — армійський кінь, що брав участь у похоронах президентів США [[Джон Фіцджеральд Кеннеді|Джона Ф. Кеннеді]], [[Герберт Гувер|Герберта Гувера]] та [[Ліндон Джонсон|Ліндона Джонсона]]

== Коментарі ==
{{reflist|group=К}}

== Примітки ==
{{reflist|30em}}
{{бібліоінформація}}
{{портали|Коні|США}}

[[Категорія:Авраам Лінкольн]]
[[Категорія:Відомі коні]]
[[Категорія:Тварини-компаньйони президентів США]]

title: Старий Боб

Вид: Equus ferus

Стать: самець

Смерть: 4 травня 1865


text:
# Щербачі
Щербачі  (рос. Щербачи) — село у Краснозоренському районі Орловської області Російської Федерації.
Населення становить 43 особи. Входить до муніципального утворення Покровське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Єлецького округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області.
З 27 вересня 1937 року в складі новоствореної Орловської області.
Від 2013 року входить до муніципального утворення Покровське сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 43   |

title: Щербачі

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = Щербачі
|назва ін.       = Щербачи
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Орловська область]]
|район           = [[Краснозоренський район]]
|міський округ   =
|поселення       = {{li|Покровське сільське поселення (Краснозоренський район)|Покровське сільське поселення|Q21349354}}
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 43
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Орловська область
}}
'''Щербачі ''' ({{lang-ru|Щербачи}}) — [[село]] у [[Краснозоренський район|Краснозоренському районі]] [[Орловська область|Орловської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 43 особи. Входить до муніципального утворення {{li|Покровське сільське поселення (Краснозоренський район)|Покровське сільське поселення|Q21349354}}.

== Історія ==

Населений пункт розташований у межах [[Чорнозем'я]] та історичного [[Дике Поле|Дикого Поля]]. Від 30 липня 1928 року у складі [[Єлецький округ|Єлецького округу]] [[Центрально-Чорноземна область|Центрально-Чорноземної області]], 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної [[Курська область|Курської області]].

З 27 вересня 1937 року в складі новоствореної Орловської області.

Від 2013 року входить до муніципального утворення Покровське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/460230967 |title=Закон Орловской области от 25 декабря 2013 года N 1578-ОЗ «Об административно-территориальном устройстве Орловской области» |access-date=2022-02-28 |archive-date=2022-02-28 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220228084440/https://docs.cntd.ru/document/460230967 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Щербачи }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Краснозоренський район}}
{{Oryol-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Краснозоренського району]]

title: село Щербачі

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Орловська область

Муніципальний район: Краснозоренський район

Поселення: Покровське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Щербачі · Щербачі


text:
# USS Annapolis (SSN-760)
| «Аннаполіс»                | «Аннаполіс»                                | «Аннаполіс»                                |
| -------------------------- | ------------------------------------------ | ------------------------------------------ |
| USS Annapolis (SSN-760)    |                                            |                                            |
|                            |                                            |                                            |
|                            |                                            |                                            |
| Спуск на воду              | 18 травня 1991 року                        | 18 травня 1991 року                        |
| Сучасний статус            | в активній службі                          | в активній службі                          |
| Проєкт                     |                                            |                                            |
| Тип ПЧ                     | SSN                                        | SSN                                        |
| Основні характеристики     |                                            |                                            |
| Швидкість (надводна)       | 25 вузлів                                  | 25 вузлів                                  |
| Робоча глибина занурення   | 122 м                                      | 122 м                                      |
| Екіпаж                     | 12 офіцерів, 115 матросів                  | 12 офіцерів, 115 матросів                  |
| Розміри                    |                                            |                                            |
| Довжина найбільша (по КВЛ) | 110,34 м                                   | 110,34 м                                   |
| Ширина корпусу найб.       | 10,06                                      | 10,06                                      |
| Середня осадка (по КВЛ)    | 9,75 м                                     | 9,75 м                                     |
| Водотоннажність надводна   | 6000 тонн                                  | 6000 тонн                                  |
| Озброєння                  |                                            |                                            |
| Торпедно- мінне озброєння  | 4 × 21 в (533 мм) торпедні апарати Mark-48 | 4 × 21 в (533 мм) торпедні апарати Mark-48 |
| Ракетне озброєння          | крилаті ракети Tomahawk                    | крилаті ракети Tomahawk                    |

«Аннаполіс» (англ. USS Annapolis (SSN-760)) — Багатоцільовий атомний підводний човен, є 49 в серії з 62 підводних човнів типу «Лос-Анджелес», побудованих для ВМС США. Він став четвертим кораблем ВМФ США, названим на честь міста Аннаполіс, штат Меріленд. Призначений для боротьби з підводними човнами і надводними кораблями противника, а також для ведення розвідувальних дій, спеціальних операцій, перекидання спецпідрозділів, нанесення ударів, мінування, пошуково-рятувальних операцій.

## Будівництво
Контракт на будівництво 21 березня 1986 року був підписаний з американською корабельнею Electric Boat підрозділу корпорацій General Dynamics у місті Гротон, штат Коннектикут. Церемонія закладки відбулася 15 червня 1988 року. Церемонія хрещення та спуску на воду відбулася 18 травня 1991 року. Хрещеною матір'ю човна стала Мірна Ф. Каудерер. 11 квітня 1992 року введено в експлуатацію. 24 травня підводний човен вперше прибув в місто Аннаполіс, в честь якого був названий. Портом приписки стала морська база підводних човнів Нью-Лондон (Гротон, штат Коннектикут). З 2 лютого 2018 року порт приписки військово-морська база Лома в Сан-Дієго (штат Каліфорнія).

## Служба
6 січня 1993 року на верфі Electric Boat в Гротоні, штат Коннектикут, приступили до шестимісячного обслуговування, після завершення якого човен зробив свій перший візит на Бермудські острови. З 22 листопада по 22 грудня був розгорнутий в північній частині Атлантичного океану.
11 січня 1994 року покинув морську базу підводних човнів Нью Лондон (Гротон, штат Коннектикут) для свого другого розгортання в північній частині Атлантичного океану. У цей час човен здійснив перший візит до Бергена, Норвегія, де деякі члени екіпажу мали можливість відвідати в фінальний матч з хокею на олімпійських іграх — 1994 (Ліліхамер).
20 жовтня 1994 року покинув Гротон для свого першого середземноморського розгортання, під час якого відвідав порти: Гібралтар, Тулон, Ла-Маддалена, Лімасол, і Хайфа. з якого повернулася 14 квітня 1995 року.
У січні 1996 року був почав тримісячний ремонт.
3 жовтня 1997 року залишив порт приписки Нью-Лондон для запланованого розгортання в зоні відповідальності 5-го і 6-го флоту США, з якого повернулася 3 квітня 1998 року.
24 лютого 1999 прибув в плавучий сухий док ARDM 4 верфі Electric Boat для чотиритижневого ремонту.
3 серпня 2000 року покинув порт приписки для запланованого розгортання в Середземному морі, де взяв участь у кількох багатонаціональних навчаннях, з якого повернувся 31 січня 2001 року.
19 червня 2002 року покинув порт приписки для запланованого розгортання в Середземному морі, з якого повернулася 19 грудня.
23 квітня 2003 прибув на військову корабельню Портсмут в Кіттері, штат Мен, для проходження модернізації. 24 травня 2004 року повернувся в порт приписки після завершення модернізації, під час якої була оновлена велика частина устаткування.
2005 році це був перший підводний човен, який був оснащений технологією RADIANT GEMSTONE і таким чином інтегрований у новий тип національної мережі зв'язку.
27 серпня 2007 року покинув порт приписки для розгортання в зоні відповідальності 6-го флоту США, з якого повернувся 28 лютого 2008 року. Під час якого став першим американським підводним човном, який здійснив портовий візит до Африки (Прая, Кабо-Верде).
У березні 2009 року разом з USS Helena (SSN-725) взяв участь у навчаннях Ice Exercise 2009 (ICEX). Метою навчань було перевірити працездатність підводних човнів та здатність до ведення війни в арктичних умовах.
27 серпня 2010 року повернувся в порт приписки після завершення шестимісячного розгортання в зоні відповідальності 6-го флоту США.
3 січня 2012 року покинув порт приписки Гротон для запланованого розгортання на Близькому Сході, з якого повернувся 27 червня.
18 червня 2013 року повернувся в порт приписки після проведення звичайних операцій.
У березні 2014 року покинув порт приписки Гротон для запланованого розгортання в зоні відповідальності 5-го і 6-го флоту США, з якого повернувся 11 вересня.
25 квітня 2015 прибув на військову корабельню Портсмут в Кіттері, штат Мен, для проходження дворічного капітального ремонту, після закінчення якого в 17 червня 2017 прибув в порт приписки.
У грудні 2017 року покинула колишній порт приписки Гротон (штат Коннектикут) для переходу в свій новий порт приписки Сан-Дієго (штат Каліфорнія). 23 січня 2018 року здійснила транзитний перехід через Панамський канал в південному напрямку. 2 лютого вперше прибула в свій новий порт приписки на військово-морську базу Лома в Сан-Дієго (штат Каліфорнія).
В березні 2019 року вирушив до свого першого розгортання в Західній частині Тихого океану, під час якого здійснив візити порти в Йокосука, Японія; Сасебо, Японія; та Гуам. Повернувся до Сан-Дієго у вересні 2019 року.
16 жовтня 2020 року вирушив із Сан-Дієго для запланованого розгортання в західній частині Тихого океану.

title: USS Annapolis (SSN-760)

wikitext:
{{Otheruses|USS Annapolis}}
{{Підводний човен|Оригінальна назва=USS Annapolis (SSN-760)|Осадка=9,75 м|Водотоннажність=6000 тонн|Екіпаж=12 офіцерів, 115 матросів|Ракети=крилаті ракети Tomahawk|Торпеди=4 × 21 в (533 мм) торпедні апарати Mark-48|commons=|Силова установка=Ядерний реактор S6G|Робоча глибина=122 м|Ширина=10,06|Зображення=Fast_attack_submarine_USS_Annapolis_(SSN_760).jpg|Довжина=110,34 м|Швидкість підводна=|Швидкість надводна=25 вузлів|Проєкт=«Лос-Анджелес»|Тип=SSN|Статус=в активній службі|Спущений=18 травня 1991 року|Водотоннажність повна=6 927 тонн|Назва=«Аннаполіс»}}

[[USS Annapolis (SSN-760)|«Аннаполіс»]] ([[Англійська мова|англ.]] ''USS Annapolis (SSN-760)'') — Багатоцільовий атомний підводний човен, є 49 в серії з 62 підводних човнів [[Підводні човни типу «Лос-Анджелес»|типу «Лос-Анджелес»]], побудованих для [[Військово-морські сили США|ВМС США]]. Він став четвертим кораблем ВМФ США, названим на честь міста [[Аннаполіс (Меріленд)|Аннаполіс]], штат [[Меріленд]]. Призначений для боротьби з підводними човнами і надводними кораблями противника, а також для ведення розвідувальних дій, спеціальних операцій, перекидання спецпідрозділів, нанесення ударів, мінування, пошуково-рятувальних операцій.

== Будівництво ==
Контракт на будівництво 21 березня 1986 року був підписаний з американською корабельнею [[Electric Boat]] підрозділу корпорацій [[General Dynamics]] у місті Гротон, штат Коннектикут. Церемонія закладки відбулася 15 червня 1988 року. Церемонія хрещення та спуску на воду відбулася 18 травня 1991 року. Хрещеною матір'ю човна стала Мірна Ф. Каудерер. 11 квітня 1992 року введено в експлуатацію.<ref>{{Cite web|url=https://www.globalsecurity.org/military/agency/navy/ssn-760.htm|title=SSN 760 Annapolis|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=28 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210128171934/https://www.globalsecurity.org/military/agency/navy/ssn-760.htm}}</ref> 24 травня підводний човен вперше прибув в місто Аннаполіс, в честь якого був названий. Портом приписки стала морська база підводних човнів [[Нью-Лондон (військово-морська база)|Нью-Лондон]] (Гротон, штат Коннектикут). З 2 лютого 2018 року порт приписки військово-морська база [[Пойнт-Лома (військово-морська база)|Лома]] в [[Сан-Дієго (військово-морська база)|Сан-Дієго]] (штат Каліфорнія).

== Служба ==
6 січня 1993 року на верфі [[Electric Boat]] в Гротоні, штат Коннектикут, приступили до шестимісячного обслуговування, після завершення якого човен зробив свій перший візит на [[Бермудські Острови|Бермудські острови]]. З 22 листопада по 22 грудня був розгорнутий в північній частині [[Атлантичний океан|Атлантичного океану]].<ref>{{Cite web|url=https://www.history.navy.mil/shiphist/a/ssn-760/1992-93.pdf|title=USS ANNAPOLIS (SSN 760) COMMAND HISTORY|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=26 жовтня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20121026112539/http://www.history.navy.mil/shiphist/a/ssn-760/1992-93.pdf}}</ref>
[[Файл:USS Annapolis COA.png|ліворуч|міні|179x179пкс|Емблема човна]]
11 січня 1994 року покинув морську базу підводних човнів Нью Лондон (Гротон, штат Коннектикут) для свого другого розгортання в північній частині Атлантичного океану. У цей час човен здійснив перший візит до Бергена, Норвегія, де деякі члени екіпажу мали можливість відвідати в фінальний матч з хокею на [[Зимові Олімпійські ігри 1994|олімпійських іграх — 1994]] (Ліліхамер).<ref>{{Cite web|url=https://www.history.navy.mil/shiphist/a/ssn-760/1994.pdf|title="USS ANNAPOLIS (SSN 760) COMMAND HISTORY|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=26 жовтня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20121026112552/http://www.history.navy.mil/shiphist/a/ssn-760/1994.pdf}}</ref>

20 жовтня 1994 року покинув Гротон для свого першого середземноморського розгортання, під час якого відвідав порти: Гібралтар, Тулон, Ла-Маддалена, Лімасол, і [[Хайфа]]. з якого повернулася 14 квітня 1995 року.

У січні 1996 року був почав тримісячний ремонт.

3 жовтня 1997 року залишив порт приписки [[Нью-Лондон (військово-морська база)|Нью-Лондон]] для запланованого розгортання в зоні відповідальності 5-го і 6-го флоту США, з якого повернулася 3 квітня 1998 року.

24 лютого 1999 прибув в плавучий сухий док ARDM 4 верфі Electric Boat для чотиритижневого ремонту.

3 серпня 2000 року покинув порт приписки для запланованого розгортання в Середземному морі, де взяв участь у кількох багатонаціональних навчаннях, з якого повернувся 31 січня 2001 року.

19 червня 2002 року покинув порт приписки для запланованого розгортання в Середземному морі, з якого повернулася 19 грудня.

23 квітня 2003 прибув на військову корабельню [[Портсмут (верф)|Портсмут]] в Кіттері, штат Мен, для проходження модернізації. 24 травня 2004 року повернувся в порт приписки після завершення модернізації, під час якої була оновлена велика частина устаткування.

2005 році це був перший підводний човен, який був оснащений технологією RADIANT GEMSTONE і таким чином інтегрований у новий тип національної мережі зв'язку.<ref>{{Cite web|url=https://www.globalsecurity.org/intell/systems/list.htm#R|title=Intelligence Programs and Systems|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=17 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210117003940/https://www.globalsecurity.org/intell/systems/list.htm#R}}</ref>

27 серпня 2007 року покинув порт приписки для розгортання в зоні відповідальності 6-го флоту США, з якого повернувся 28 лютого 2008 року. Під час якого став першим американським підводним човном, який здійснив портовий візит до Африки ([[Прая]], [[Кабо-Верде]]).<ref>{{Cite web|url=https://www.navy.mil/search/display.asp?story_id=35334|title=USS Annapolis Returns From African Partnership Station, Deployment|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=21 жовтня 2011|archive-url=https://web.archive.org/web/20111021030640/http://www.navy.mil/search/display.asp?story_id=35334}}</ref>
[[Файл:USS Annapolis ICEX.jpg|міні|295x295пкс|Під час навчань Ice Exercise 2009 (ICEX).]]
У березні 2009 року разом з USS Helena (SSN-725) взяв участь у навчаннях Ice Exercise 2009 (ICEX). Метою навчань було перевірити працездатність підводних човнів та здатність до ведення війни в арктичних умовах.<ref>{{Cite web|url=https://www.defense.gov/observe/photo-gallery/igphoto/2002026894/|title=The attack submarine USS Annapolis (SSN 760) rests in the Arctic Ocean.|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=28 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210128082305/https://www.defense.gov/observe/photo-gallery/igphoto/2002026894/}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://nl.newsbank.com/nl-search/we/Archives?p_product=AS&p_theme=as&p_action=search&p_maxdocs=200&p_topdoc=1&p_text_direct-0=127953BC844B3670&p_field_direct-0=document_id&p_perpage=10&p_sort=YMD_date:D&s_trackval=GooglePM|title=Ice Exercise 2009 Researchers join Navy exploring the Arctic|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=28 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210128135556/http://nl.newsbank.com/nl-search/we/Archives?p_product=AS&p_theme=as&p_action=search&p_maxdocs=200&p_topdoc=1&p_text_direct-0=127953BC844B3670&p_field_direct-0=document_id&p_perpage=10&p_sort=YMD_date:D&s_trackval=GooglePM}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.navytimes.com/news/2009/03/navy_icex_030309/|title=Subs head far north for ICEX 2009|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}{{Недоступне посилання}}</ref>

27 серпня 2010 року повернувся в порт приписки після завершення шестимісячного розгортання в зоні відповідальності 6-го флоту США.

3 січня 2012 року покинув порт приписки Гротон для запланованого розгортання на Близькому Сході, з якого повернувся 27 червня.

18 червня 2013 року повернувся в порт приписки після проведення звичайних операцій.

У березні 2014 року покинув порт приписки Гротон для запланованого розгортання в зоні відповідальності 5-го і 6-го флоту США, з якого повернувся 11 вересня.

25 квітня 2015 прибув на військову корабельню Портсмут в Кіттері, штат Мен, для проходження дворічного капітального ремонту, після закінчення якого в 17 червня 2017 прибув в порт приписки.

У грудні 2017 року покинула колишній порт приписки Гротон (штат Коннектикут) для переходу в свій новий порт приписки Сан-Дієго (штат Каліфорнія). 23 січня 2018 року здійснила транзитний перехід через Панамський канал в південному напрямку. 2 лютого вперше прибула в свій новий порт приписки на військово-морську базу Лома в Сан-Дієго (штат Каліфорнія).<ref>{{Cite web|url=http://www.korabli.eu/blogs/novosti/morskie-novosti/atomnaya-podvodnaya-lodka-53|title=Атомная подводная лодка USS «Annapolis» (SSN-760) ВМС США прибыла в свой новый порт приписки|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=28 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210128063029/http://www.korabli.eu/blogs/novosti/morskie-novosti/atomnaya-podvodnaya-lodka-53}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.navaltoday.com/2018/02/06/attack-submarine-uss-annapolis-changes-homeport-from-groton-to-san-diego/|title=Attack submarine USS Annapolis changes homeport from Groton to San Diego|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=28 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210128235842/https://www.navaltoday.com/2018/02/06/attack-submarine-uss-annapolis-changes-homeport-from-groton-to-san-diego/}}</ref>

В березні 2019 року вирушив до свого першого розгортання в Західній частині Тихого океану, під час якого здійснив візити порти в [[Йокосука (військово-морська база)|Йокосука]], Японія; [[Сасебо (військово-морська база)|Сасебо]], Японія; та [[Гуам (військово-морська база)|Гуам]]. Повернувся до Сан-Дієго у вересні 2019 року.

16 жовтня 2020 року вирушив із Сан-Дієго для запланованого розгортання в західній частині Тихого океану.

== Література ==
* Norman Polmar: ''Cold War Submarines, The Design and Construction of U.S. and Soviet Submarines''. K. J. More. Potomac Books, Inc, 2003. ISBN 1-57488-530-8.
* Norman Friedman, James L. Christley: ''U.S. Submarines Since 1945: An Illustrated Design History''. Naval Institute Press. ISBN 1-55750-260-9.
* Norman Friedman: ''The Naval Institute guide to world naval weapons systems, 1997—1998''. Annapolis, Maryland: US Naval Institute, 1997. ISBN 1-55750-268-4.

== Посилання ==
* [https://www.nvr.navy.mil/SHIPDETAILS/SHIPSDETAIL_SSN_760.HTML Регістр морських суден] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201101174235/https://www.nvr.navy.mil/SHIPDETAILS/SHIPSDETAIL_SSN_760.HTML |date=1 листопада 2020 }}
* [http://www.uscarriers.net/ssn760history.htm Історія човна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210128050940/http://www.uscarriers.net/ssn760history.htm |date=28 січня 2021 }}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Підводні човни типу «Лос-Анджелес»}}
[[Категорія:Підводні човни типу «Лос-Анджелес»|Annapolis]]
[[Категорія:Кораблі 1991]]


text:
# Фарбований лис
«Фарбований Лис» — український гурт, що був створений восени 2002 року. Стиль співзасновники характеризують як суміш фанку, року, блюзу, тріп-хопу.
За час існування гурт брав участь у фестивалях Таврійські ігри, Рок-Екзистенція.
Видати альбом гурт не встиг, але окремі пісні було записано
Пізніше вокалістка і засновниця гурту Леся Щербак взяла участь у створенні дуету Kamon!!! під псевдонимом Аліса Космос.

title: Фарбований лис

wikitext:
{{Музичний колектив
|Назва      = Фарбований Лис
|Роки       = [[2002]]—[[2008]]
|Країна     = [[Україна]]
|Жанр       = [[Рок]]
|Склад      = [[Леся Щербак]] - вокал, тексти, музика,
Павло Христофоров - гітара, аранжування,
Ігор Посипайко - клавішні,
Олег Татарчук - бас-гітара, аранжування,
Сергій Нагорнюк - барабани
}}
'''«Фарбований Лис»''' — український гурт, що був створений восени 2002 року. Стиль співзасновники характеризують як суміш фанку, року, блюзу, тріп-хопу.

За час існування гурт брав участь у фестивалях [[Таврійські ігри]], [[Рок-Екзистенція]].

Видати альбом гурт не встиг, але окремі пісні було записано<ref>{{Cite web |url=https://nashe.com.ua/artist/268 |title=Пісні на Nashe.com.ua |accessdate=3 квітня 2018 |archive-date=3 квітня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180403234943/https://nashe.com.ua/artist/268 }}</ref>

Пізніше вокалістка і засновниця гурту Леся Щербак взяла участь у створенні дуету [[Kamon!!!]] під псевдонимом Аліса Космос.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

{{Портал|Музика}}
* [http://www.pisni.org.ua/persons/663.html Тексти на Pisni.org.ua] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180409152012/http://www.pisni.org.ua/persons/663.html |date=9 квітня 2018 }}
* [https://rock.ua/klub/f_lis на сайті Київського рок-клубу]
* {{cite web |last1=Городівська |first1=Оксана |title=Тіні забутих треків – Pryvit |url=http://pryvit.media/media/article/forgotten-ukrainian-tracks/ |website=pryvit.media |accessdate=10 вересня 2020 |date=8 жовтня 2018 |archive-date=24 вересня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200924050251/http://pryvit.media/media/article/forgotten-ukrainian-tracks/ }}
* [http://fdr.com.ua/news_item.php?id=23384 Фарбований Лис перемальовується]

{{Український рок}}

{{Band-stub}}

[[Категорія:Музичні гурти Києва]]
[[Категорія:Музичні колективи, що з'явились 2002]]
[[Категорія:Українські рок-гурти]]
[[Категорія:Українські музичні гурти]]

title: Основна інформація

Жанр: Рок

Склад: Леся Щербак - вокал, тексти, музика, · Павло Христофоров - гітара, аранжування, · Ігор Посипайко - клавішні, · Олег Татарчук - бас-гітара, аранжування, · Сергій Нагорнюк - барабани


text:
# Пакеєв Альберт Олександрович
Альберт Олександрович Пакеєв (рос. Альбе́рт Алекса́ндрович Паке́ев, нар. 4 липня 1968) — російський боксер-любитель, бронзовий призер Олімпійських ігор 1996 року, чемпіон Європи. Заслужений майстер спорту Росії з боксу.

## Біографія
Альберт Пакеєв народився 4 липня 1968 року в місті Усольє-Сибірське, Іркутська область. З дитинства займався різними видами спорту, але вирішив зупинитися на боксі. Підготовку проходив у місцевій дитячо-юнацькій школі № 1. Тренувався під керівництвом Михайла Берка. Згодом тренувався в Іркутську в спортивному клубі «Динамо» у Анатолія Катасова.
Перший успіх прийшов до спортсмена у 1985 році, здобувши перемогу на юнацькому чемпіонаті СРСР. У 1988 році став чемпіоном СРСР, здолавши усіх суперників у найлегшій ваговій категорії.
Найбільшого успіху спортсмен добився у 1996 році. На чемпіонаті Європи, що проходив у данському місті Вайле, він здолав усіх своїх суперників, та став чемпіоном. Вдалі виступи дали Пакеєву можливість представити Росію на Олімпійських іграх в Атланті. Після двох виграних стартових поєдинків, зустрівся на стадії чвертьфіналів з колумбійським боксером Данієлем Реєсом. Бій виявився дуже рівним, та завершився з рахунком 13-13. Судді віддали перевагу російському боксеру, таким чином Пакеєв вийшов у півфінал, та гарантував собі медаль змагань. У півфіналі програв кубинцю Маікро Ромеро, ставши бронзовим призером. За це досягнення спортсмен був нагороджений званням Заслуженого майстра спорту Росії.
Після цього зробив перерву в змаганнях. Пробував пройти кваліфікації на Олімпійські ігри 2000 року, але через велику конкуренцію в збірній Росії, зробити це йому не вдалося. Невдовзі після цього завершив спортивну кар'єру та почав працювати тренером по боксу в іркутському спортивному клубі «Динамо».

## Любительська кар'єра
Олімпійські ігри 1996
- 1/16 фіналу. Переміг Річарда Суне (Мавританія) 8-1
- 1/8 фіналу. Переміг Боніфаса Мукула (Замбія) 13-4
- 1/4 фіналу. Переміг Даніеля Реєса (Колумбія) 13-13
- 1/2 фіналу. Програв Маікро Ромеро (Куба) 6-12

title: Пакеєв Альберт Олександрович

wikitext:
{{Боксер
|ім'я                      = Альберт Пакеєв
|зображення                =
|підпис                    =
|повне ім'я                = Альберт Олександрович Пакеєв ({{lang-ru|Альбе́рт Алекса́ндрович Паке́ев}})
|прізвисько                =
|громадянство              = {{RUS}}
|дата народження           = 4.7.1968
|місце народження          =
|дата смерті               =
|місце смерті              =
|місце проживання          =
|вагова категорія          = [[Найлегша вага у боксі|Найлегша]] ({{lang-en|Flyweight}}) (до 51,0 кг)
|стійка                    =
|зріст                     =
|розмах рук                =
|стиль                     =
|найкращий рейтинг         =
|найкраща позиція          =
|рейтинг1                  =
|позиція1                  =
|рейтинг2                  =
|позиція2                  =
|рейтинг3                  =
|позиція3                  =
|боїв                      =
|перший бій                =
|останній бій              =
|пояс                      =
|перемог                   =
|нокаутів                  =
|поразок                   =
|нічиїх                    =
|не відбулося              =
|боїв любительських        =
|перемог любительських     =
|нокаутів любительських    =
|поразок любительських     =
|ничиїх любительських      =
|нагороди = {{Заслужений майстер спорту Росії}}
}}
{{MedalTableTop|}}
{{MedalCountry|{{RUS}}}}
{{MedalSport|[[Бокс]]}}
{{MedalCompetition|[[Олімпійські ігри]]}}
{{medalBronze|[[Літні Олімпійські ігри 1996|Атланта 1996]]|[[Бокс на літніх Олімпійських іграх 1996 — до 51 кг|Найлегша]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Європи з боксу|Чемпіонат Європи]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Європи з боксу 1996|Вайле 1996]]|Найлегша}}
{{MedalBottom}}

'''Альберт Олександрович Пакеєв''' ({{lang-ru|Альбе́рт Алекса́ндрович Паке́ев}}, {{н.}} [[4 липня]] [[1968]]) — російський боксер-любитель, бронзовий призер Олімпійських ігор [[Літні Олімпійські ігри 1996|1996]] року, чемпіон Європи. [[Заслужений майстер спорту Росії]] з боксу.

== Біографія ==
Альберт Пакеєв народився [[4 липня]] [[1968]] року в місті [[Усольє-Сибірське]], [[Іркутська область]]. З дитинства займався різними видами спорту, але вирішив зупинитися на боксі. Підготовку проходив у місцевій дитячо-юнацькій школі № 1. Тренувався під керівництвом Михайла Берка. Згодом тренувався в Іркутську в спортивному клубі «[[Динамо (спортивне товариство)|Динамо]]» у Анатолія Катасова.

Перший успіх прийшов до спортсмена у 1985 році, здобувши перемогу на юнацькому чемпіонаті СРСР. У 1988 році став чемпіоном СРСР, здолавши усіх суперників у найлегшій ваговій категорії.

Найбільшого успіху спортсмен добився у 1996 році. На чемпіонаті Європи, що проходив у данському місті [[Вайле]], він здолав усіх своїх суперників, та став чемпіоном. Вдалі виступи дали Пакеєву можливість представити [[Росія|Росію]] на [[Літні Олімпійські ігри 1996|Олімпійських іграх]] в Атланті. Після двох виграних стартових поєдинків, зустрівся на стадії чвертьфіналів з колумбійським боксером Данієлем Реєсом. Бій виявився дуже рівним, та завершився з рахунком 13-13. Судді віддали перевагу російському боксеру, таким чином Пакеєв вийшов у півфінал, та гарантував собі медаль змагань. У півфіналі програв кубинцю [[Маікро Ромеро]], ставши бронзовим призером. За це досягнення спортсмен був нагороджений званням [[Заслужений майстер спорту Росії|Заслуженого майстра спорту Росії]].

Після цього зробив перерву в змаганнях. Пробував пройти кваліфікації на [[Літні Олімпійські ігри 2000|Олімпійські ігри]] 2000 року, але через велику конкуренцію в збірній Росії, зробити це йому не вдалося. Невдовзі після цього завершив спортивну кар'єру та почав працювати тренером по боксу в іркутському спортивному клубі «[[Динамо (спортивне товариство)|Динамо]]».

== Любительська кар'єра ==
''' Олімпійські ігри 1996 '''
*1/16 фіналу. Переміг Річарда Суне ([[Мавританія]]) 8-1
*1/8 фіналу. Переміг Боніфаса Мукула ([[Замбія]]) 13-4
*1/4 фіналу. Переміг Даніеля Реєса ([[Колумбія]]) 13-13
*1/2 фіналу. Програв [[Маікро Ромеро]] ([[Куба]]) 6-12

== Посилання ==
* {{SportsReference|pa/albert-pakeyev-1|NAME=Альберт Пакеєв}}

[[Категорія:Російські боксери]]
[[Категорія:Російські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Боксери на літніх Олімпійських іграх 1996]]
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 1996]]
[[Категорія:Боксери найлегшої ваги]]
[[Категорія:Заслужені майстри спорту Росії]]

title: Загальна інформація

Повне ім'я: Альберт Олександрович Пакеєв (рос. Альбе́рт Алекса́ндрович Паке́ев)

Громадянство: Росія

Народження: 4 липня 1968 (56 років) · Усольє-Сибірське, Іркутська область, РРФСР, СРСР

Вагова категорія: Найлегша (англ. Flyweight) (до 51,0 кг)

Нагороди: Заслужений майстер спорту Росії

title: Олімпійські ігри

Бронза: Атланта 1996 · Найлегша

title: Чемпіонат Європи

Золото: Вайле 1996 · Найлегша


text:
# Колоніал Крік
Колоніал Крік (англ. Colonial Creek Falls) — водоспад у Північній Америці, розташований у штаті Вашингтон Сполучених Штатів Америки.

## Географія
Водоспад Колоніал Крік розташований на території національного парку Норт-Каскейдс, на півночі штату Вашингтон, в північно-західній частині Сполучених Штатів Америки. Водоспад є частиною русла невеличкого струмка з однойменною назвою (Колоніал Крік — впадає у Чортове озеро), при його витоку із льодовика Колоніал, який  розташований у сідловині між вершинами: Піраміда Пік (2189 м), Піннацле Пік (2243+ м) , Паул Бунианс Стумп (2280+ м), Неві Пік (2288 м), Колоніал Пік (2369 м) та іншими. Падає 13-ма уступами із сумарної висоти 783 м, по схилу з розміром проєкції на горизонтальну площину близько 1280 м, що становить середній градієнт потоку в 65°. Такий, порівняно невеликий кут, робить падіння води водоспаду менш видовищним. Водоспад має середню ширину — 12 м, середньорічна витрата води — 3 м³/с. Займає 14-те місце у світі за висотою, 4-те — із водоспадів Сполучених Штатів Америки, та 1-ше — на континентальній частині США.

title: Колоніал Крік

wikitext:
{{Водоспад
| назва                = Колоніал Крік
| інші назви           = {{lang-en|Colonial Creek Falls}}
| зображення           =
| ширина зображення    = 300px
| підпис               = Водоспад Колоніал Крік
| материк              = [[Північна Америка]]
| розташування         = {{USA}}:
штат [[Вашингтон (штат)|Вашингтон]],
[[національний парк|парк]] {{нп|Норт-Каскейдс (національний парк)|Норт-Каскейдс||North Cascades National Park}}
| карта розташування   = США
| ширина карти         = 300
| рельєф               = 1
| карта розташування1  = США Вашингтон
| ширина карти1        = 300
| рельєф1              =
| координати           = {{coord|48|40|12.83|N|121|8|25.58|W|display=title,inline}}
| широта               = {{широта|48|40|12.83|N}}
| довгота              = {{довгота|121|8|25.58|W}}
| висота над р.м.      = 1779 м
| тип                  =
| повна висота         = 783 м<ref name="Creek">{{Cite web |url=http://www.worldwaterfalldatabase.com/waterfall/Colonial-Creek-Falls-4738/ |title=Waihilau Falls {{!}} World Waterfall Database: Worlds Tallest Waterfalls. Colonial Creek Falls, Whatcom County, Washington, United States |accessdate=31 жовтня 2015 |archive-date=24 червня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140624185428/http://www.worldwaterfalldatabase.com/waterfall/Colonial-Creek-Falls-4738/ }}</ref>
| висота найб. каскаду =
| середня ширина       = 12 м<ref name="Creek"/>
| кількість каскадів   = 13
| середня витрата води = 3 м³/с <ref name="Creek"/>
| русло                = Колоніал Крік
| рейтинг              = [[Список найвищих водоспадів|14-те]]<ref>{{Cite web |url=http://www.worldwaterfalldatabase.com/tallest-waterfalls/total-height/ |title=Worlds Tallest Waterfalls |accessdate=31 жовтня 2015 |archive-date=29 квітня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170429070740/http://www.worldwaterfalldatabase.com/tallest-waterfalls/total-height }}</ref> у світовому рейтингу
}}

'''Колоніал Крік''' ({{lang-en|Colonial Creek Falls}}) — [[водоспад]] у [[Північна Америка|Північній Америці]], розташований у [[Адміністративний поділ Сполучених Штатів Америки|штаті]] [[Вашингтон (штат)|Вашингтон]] [[Сполучені Штати Америки|Сполучених Штатів Америки]].

== Географія ==
Водоспад Колоніал Крік розташований на території [[національний парк|національного парку]] [[Норт-Каскейдс (національний парк)|Норт-Каскейдс]], на півночі штату [[Вашингтон (штат)|Вашингтон]], в північно-західній частині Сполучених Штатів Америки. Водоспад є частиною русла невеличкого струмка з однойменною назвою (Колоніал Крік — впадає у {{нп|Чортове озеро|||Diablo Lake}}), при його витоку із льодовика {{нп|Льодовик Колоніал|Колоніал||Colonial Glacier}}, який  розташований у [[сідловина|сідловині]] між вершинами: Піраміда Пік (2189 м), Піннацле Пік (2243+ м) , Паул Бунианс Стумп (2280+ м), Неві Пік (2288 м), Колоніал Пік (2369 м) та іншими. Падає 13-ма уступами із сумарної висоти 783 м, по схилу з розміром проєкції на горизонтальну площину близько 1280 м, що становить середній градієнт потоку в 65°<ref name="Creek"/>. Такий, порівняно невеликий кут, робить падіння води водоспаду менш видовищним. Водоспад має середню ширину — 12 м, середньорічна витрата води — 3 м³/с. Займає 14-те місце у світі за висотою, 4-те — із водоспадів [[Сполучені Штати Америки|Сполучених Штатів Америки]], та 1-ше — на континентальній частині США.

== Див. також ==
* [[Список найвищих водоспадів]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.worldwaterfalldatabase.com/waterfall/Colonial-Creek-Falls-4738/ Waihilau Falls | World Waterfall Database: Worlds Tallest Waterfalls. Colonial Creek Falls, Whatcom County, Washington, United States] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140624185428/http://www.worldwaterfalldatabase.com/waterfall/Colonial-Creek-Falls-4738/ |date=24 червня 2014 }} Процитовано: 2015-10-31 {{ref-en}}
* [http://www.wikimapia.org/#lat=48.67&lon=-121.14&z=13&l=37&m=s Водоспад на сайті Wikimapia.org] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200611152651/http://wikimapia.org/#lat=48.67&lon=-121.14&z=13&l=37&m=s |date=11 червня 2020 }}
* {{cite web |url=http://www.waterfallsnorthwest.com/nws/falls.php?num=4738 |title=Colonial Creek Falls, Whatcom County, Washington | Northwest Waterfall Survey |publisher=Waterfallsnorthwest.com |date=18 вересня 2011 |accessdate=2015-10-31 |archive-date=22 грудня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151222160626/http://www.waterfallsnorthwest.com/nws/falls.php?num=4738 }}
{{Водоспад-доробити}}
{{USA-geo-stub}}
{{Водоспади}}

[[Категорія:Водоспади Вашингтону]]

title: Колоніал Крік · англ. Colonial Creek Falls · англ. Colonial Creek Falls

Материк: Північна Америка

Країна: США

Розташування: США: · штат Вашингтон, · парк Норт-Каскейдс

Середня витрата води: 3 м³/с

Русло: Колоніал Крік

Місце за висотою: 14-те у світовому рейтингу


text:
# HD131750
HD131750 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу A2, що має видиму зоряну величину в смузі V приблизно  8,6.
Вона  розташована на відстані близько 1140,4 світлових років від Сонця.

## Пекулярний хімічний склад
Зоряна атмосфера HD131750 має підвищений вміст
Cr
.

title: HD131750

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD131750}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD131750}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA|14|56|20,76}}
| схилення= {{DEC|-30|52|37,9}}
| вид_вел =  8,56<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A...498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A2]]
| V =  8,597±0,018<ref name=HIPcat>ESA,  1997, '''The Hipparcos Catalogue''', ESA SP-1200</ref>
| B =  8,864±0,016<ref name=HIPcat/>
| u-b =  0,00
| b-v =  0,254±0,023<ref name=HIPcat/>
| r-i =
| змінна =
}}
{{Фотометрія Гіппаркос
| hmax =  8,600<ref name=HIPcat/>
| hmin =  8,650<ref name=HIPcat/>
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =   -18,47± 1,17<ref name=HIPcat/>
| схилення =  -10,12± 0,91<ref name=HIPcat/>
| паралакс =   2,86
| п_похибка =   1,21<ref name=HIPcat/>
| відстань_ср =   1140,41
| відстань_пс =    349,65
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 131750,
[[Hipparcos Catalogue|HIP]] 73098,
[[Боннський огляд|CD-30 11826]],
[[Каталог опорних зір|GSC]] 7298-496
}}
{{Starbox reference
| Simbad= HD131750
}}
{{Starbox end}}

'''HD131750''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]] [[Зорі спектрального класу A|A2]], що має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно  8,6.<ref name=CPcat />
Вона <!-- знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]]  й --> розташована на відстані близько 1140,4 [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].<ref name=HIPcat/>

==Пекулярний хімічний склад==

[[Зоряна атмосфера]] HD131750 має підвищений вміст
[[хром|Cr]]
.<ref name=CPcat />

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (14h-16h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A2]]
[[Категорія:HD131000-131999|7]]

{{astro-stub}}

title: HD131750

title: Характеристики

title: Дані фотометрії Гіппаркос

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: -18,47± 1,17 мас/рік · за схиленням: -10,12± 0,91 мас/рік

Відстань: 1140,41 світлових років · 349,65 парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD131750