text:
# Клаудіо Меруло
Клаудіо Мерлотті (італ. Claudio Merlotti) пізніше латинізоване як Merulus, від якого зворотно італізоване Меруло (італ. Merulo), також Клаудіо да Корреджо (італ. Claudio da Correggio) (8 квітня 1533 (хрещення), Корреджо — 4 травня 1604, Парма) — італійський композитор пізнього Відродження, представник Венеціанської школи, органіст, нотний видавець.

## Біографія

### Юність
Клаудіо Меруло народився у Корреджо у брешіянки Джованни Ґові та Антоніо Мерлотті та, як випливає з записів у метричних книгах Колегіальної церкви св. Квіріно, був охрещений 8 квітня 1533 року. Можливо, разом з ним охрестили й його брата-близнюка, оскільки у акті хрещення вказані імена «Claudius et Quirinus», але подальших інформацій про нього не збереглось.
Родина Мерлотті мала певну економічну та громадську вагу. Їх Будинок розташовувався у кварталі старого міста неподалік від будинку художника Антоніо да Корреджо і мав вихід з довгим портиком. На фамільній могилі родини Марлотті у церкві с. Франческо у Корреджо зберігся герб родини Мерлотті. На ньому зображено гору, що складається з трьох скель, на шпилі однієї із них підноситься дерево, на якому сидить чорний дрізд. Цей герб можна й сьогодні побачити на могильному пам'ятникові композитора у Пармському Соборі. «Чорний дрізд» (Turdus merula) італійською — merlo, а merlotto — молодий дрізд; merlotti (множина) — молоді дрозди. Клаудіо, через юнацьку примху, подобалось латинізувати назву фамільного птаха і вимагати звати себе Merulus, від чого й пішло італійське Merulo, ім'я, яке композитор носив все життя і з яким увійшов в історію музики.
Про його музичну освіту нічого не відомо, але формування музичної бази Меруло джерела, як правило, ставлять на карб настоятелю Колегіальної церкви св. Квіріно у Корреджо Джіроламо Донаті та мадригалісту Туттовале Менону (Tugdual Menon). Певну роль у музичному вихованні Клаудіо міг відігравати його старший брат Бартоломео (1517—1581), штатний органіст церкви св. Квіріно(призначення було оформлене лише за рік до смерті), але документів, які б обґрунтували таке припущення, надто мало. Корреджійський біограф Ернесто Сетті у своєму неопублікованому манускрипті, який зберігається в історичному архіві міста Корреджо, з помітною напругою фантазії припускає, що Меруло був учнем Ораціо Веккі, відомого насамперед як автора «Amfiparnaso», що був каноником, а з 1586 до 1591 року архідияконом церкви св. Квіріно .
Останні дослідження виявили, що з 1555 року Клаудіо відвідував вітальню дому Дзентані у Венеції, місце зустрічі багатьох художників та акторів, де й зав'язалися його контакти з венеційською знаттю, які передували призначенню у Бреші.
Зокрема, збереглося свідчення, що 27 листопада 1555 року венеціанський аристократ Антоніо Дзантані приймав у своєму палаці найкращих венеційських музикантів, серед яких були Джіроламо Парабоско, Аннібале Падовано, Бальдассаре Донато, Періссоне Камбйо (усі працювали у Базиліці Сан Марко. Пізніше, за свідченням Ораціо Тосканелли, Меруло також увійшов до цього кола.

### Період у Брешії
Вперше ім'я Меруло з'являється у Брешії у вересні 1556 року, коли його було призначено органістом Дуомо Веккйо замість померлого Вінченцо Парабоско, батька Джіроламо. За договором, укладеним 21 жовтня йому було призначене жалування у 200 лір, сума більша порівняно з його попередником, що свідчить про те, що його підготовка як інструменталіста вже вважалася відмінною.
Однак п'ятирічний контракт у Брешії діяв лише дев'ять місяців, протягом яких, за свідченням Костанцо Антеньяті , він мав за учня Фйоренцо Маскера, органіста у Санто Спіріто у Венеції, а пізніше наступника Меруло у Соборі Брешії.
Слід зауважити, що переїзду Меруло до Брешії, музичного центру першого ряду, влаштуванню там на роботу та місцевим зв'язкам могло посприяти брешіянське походження його матері.

### У Венеції
Ще до закінчення першого року праці у Брешії, 2 липня 1557 року, Меруло легко виграв конкурс на посаду органіста Сан Марко у Венеції, одне з найпрестижніших у той час, заступивши померлого 21 квітня Джіроламо Парабоско. До виконання обов'язків приступив не раніше 1 Серпня, платня становила 80 дукатів, а з 1563 року зросла до 100. Його колегою за першим органом був Аннібале Падовано.
У Сан Марко Меруло виявив свою компетенцію щодо органів, порадивши додати до довіреного йому інструмента ряд флейт в октаву.
Відомість Меруло як органіста та композитора зростала, можливо й через його обертання в музичних та літературних колах. Джозеффо Царліно у Dimostrationi harmoniche (Венеція 1571), представляє його участь в освіченому діалозі з проблем теорії музики, що відбувся у 1562 році разом з Адріаном Віллартом та Франческо Далла Віола.
У 1559 році в антології вийшов друком його перший мадригал, а у 1564 році він, разом з Віллартом, Чіпріано де Роре, Аннібале Падовано, Адріано Ґабріелі та Жаком де Вертом, взяв участь в музичному інтонуванні поезій Антоніо Моліно (більше відомого під псевдонімом Манолі Блессі).
У 1565 році Меруло, разом з іншими фундаторами, заснував музичну типографію, що випустила близько сорока назв протягом першого п'ятиріччя, з особливою активністю в перші два з половиною роки. Перша самостійна публікація Меруло стала самовиданням (Мадригали на 5).
1 жовтня він був призначений на посаду першого органіста, на місце Аннібале Падовано, який зненацька залишив Венецію; на другій орган піднявся Андреа Ґабріелі, і вони вдвох створили надзвичайно зіграний і згуртований, славетний органний дует, що проіснував вісімнадцять років і постійно притягував до себе цікавість спеціалістів.
З 1571 до 1575 року між ним та старшим братом Бартоломео точився спір щодо батьківської спадщини.
У 1574 році у присутності Генріха Валуа, що був проїздом у найяснішій, прямуючи прийняти корону Франції, була представлена «Трагедія» Корнеліо Франджіпані, що, відповідно до джерел, почасти музикувалася Меруло (музика втрачена).
Роль Меруло у венеційському культурному житті була першорядною, і його ім'я не випадково з'являється серед послів республіки на одруженні Франческо де Медічі з венеційкою Б'янкою Каппелло.
Майже певною є його присутність у Феррарі між 1576 та 1580 роками, де він увійшов у контакти з мадригалістськими та культурними аріостичними колами.
У 1583 році після років страждань, вмерла його дружина, але за кілька місяців він знову одружився.

### Пармський двір
У жовтні 1584 році Меруло залишив венеційську посаду, а в грудні отримав свою першу платню при дворі [[Оттавіо Фарнезе]у ] герцогстві Парми. Біографи Меруло XIX сторіччя припускають, що покинувши Венецію, композитор переїхав до Мантуї, але не існує жодних доказів, що він працював на герцогів Ґонзага, хоча в часи його служіння у Венеції й відбулося листування з Ґульєльмо Ґонзага щодо консультації з органознавства.
Клаудіо Меруло залишився у Пармі до кінця свого життя. Заступивши на службу при дворі як клавесиніст, з 1587 року почав працювати у Пармському Соборі, а з 1591 року — у базиліці Санта Марія делла Стекката; тут він наполіг на деяких суттєвих змінах в орг'ані Антеньяті, щоб краще пристосувати його до виконання власних творів.
Йому приписується конструювання маленького портативного органа, що зараз знаходиться у Пармській консерваторії, однак цей інструмент у подальшому зазнав серйозних перероблень і лише у незначній частині належить руці композитора.
Протягом пармського періоду він багато подорожував між Венецією, Падуєю та Римом, де друкував свої пізні твори, серед яких прекрасні клавірні Токати.
25 квітня 1604 року Клаудіо Меруло спіткала важка хвороба, що стала преамбулою до його смерті, яка настала 4 травня. Він помер у віці 71 року певно від вісцеральної інфекції. За свідченням Джіроламо Борс'єрі причиною смерті було випадкове отруєння під час алхімічного експерименту (інтерес до алхімії у нього виявлявся ще у Венеції).

## Музика
Меруло працював у різноманітних музичних жанрах: мадригал, канцонета, клавірна та театральна музика. Останні дослідження схиляються до бачення в його постаті гуманіста від музики, який цілковито усвідомлював свою роль в історичному моменті та відповідальність особистості за залишення знаків своєї присутності у світі.
Хоча його ім'я передусім пов'язане з орг'аном, не слід недооцінювати іншу його світську та сакральну вокальну музику, передусім мадригали, до яких привертає увагу їх психологічна виразність, і меси та мотети, що ними він намагався здобути собі замовників особливо серед численних венеційських церков, які потребували специфічних текстів для музикування літургії.
Меруло можна вважати основним провідником венеційської поліхоральності до Емілії; одразу після прибуття до Парми він став запроваджувати там відповідні венеційським звичаям та уважні до звукових особливостей інтер'єру поліхоральні експерименти венеціанської школи.
Однак більшою частиною своєї слави він все ж таки завдячує клавірній музиці. Відомий ще серед своїх сучасників оновленням старовинної форми токати, у якій запровадив контрапунктові відділи, що випереджало класичну сонату. Його 19 токат являють собою віртуозні композиції, з розробленою фактурою, чергуванням імітаційної та акордової гомофонової технік, з широким використанням варіацій як основного принципу тематичного розвитку. Також особливу цікавість привертають до себе 8 ричеркарів, 20 канцон та три органні меси. Меруло — один з найдавніших композиторів, від яких залишились повні органні меси, а також він згадується серед найвидатніших творців ричеркару. Його творчість мала вплив на Джіроламо Фрескобальді.
Меруло у свій час користувався повагою за gravitas своїх композицій, шляхетність постави за інструментом, клас та виразність музики, що примусило Джіроламо Діруту обрати його за взірець для трактату Il Transilvano і присвятити йому цю славетну працю. Вважається, що ці два музиканти (Меруло та Дірута) зробили важливий внесок у музику: вони започаткували той стиль і ту техніку, які, пересунувшись на північ Європи та розвинувшись у наступних генераціях, досягли кульнінації у працях Яна Свелінка, Дітріха Букстегуде, і нарешті Йоганна Себастьяна Баха.

## Твори

### Вокальна музика
- Madrigali a 5 libro I (1566) e II (1604)
- Madrigali a 4 (1579)
- Madrigali a 3 (1580)
- Mottetti a 6 libro I (1583), II (1593) e III (1605, посмертно)
- Sacrae Cantiones (1578)
- Mottetti a 4 (1584)
- Sacri Concentus (1594)
- Messe a 5 (1573)

### Інструментальна музика
- Ricercari d'intavolatura d'organo (1567)
- Ricercari da cantare libro I (1574), II (1607, посмертно) та III (1608, посмертно)
- Canzoni d'intavolatura d'organo alla francese libro I (1594), II (1606, postumo) e III (1611, посмертно)
- Toccate per organo libro I (1598) e II (1604)

Крім того в друкованих антологіях містяться інші численні твори Меруло, мадригали та мотети, не об'єднані у персональні друковані праці.
Деякі інші інструментальні композиції та деякі вокальні знаходяться в манускриптах (не автографах), Верона, Турин.

title: Клаудіо Меруло

wikitext:
{{Музикант
| Ім'я             =
| Підпис           = Claudio Merulo
| Ключ =
| Лого             =
| Фото             = Claudio Merulo.jpg
| Опис_фото        =  Гаданий портрет Клаудіо Меруло ([[Неаполь]], [[Музей Каподімонте]])
| Розмір_фото =
| Справжнє_ім'я    = Claudio Merlotti
| Дата народження  = 8.4.1533
| Місце народження =
| Дата смерті      = 4.5.1604
| Місце смерті     =
| Роки =
| Країна = {{ITA}}
| Національність = [[Італійці|італієць]]
| Освіта =
| Інструмент = [[орган (музичний інструмент)|орган]]
| Професія = [[композитор]], [[органіст]], нотний видавець
| Працював у операх =
| Співацький голос =
| Інструмент =
| Жанр = [[токата]], [[ричеркар]], [[органна меса]], [[канцона]], [[мадригал]], [[мотет]], [[Меса (музичний жанр)|меса]]
| Псевдонім =
| Колектив = [[капела]] [[Собор святого Марка|собору Сан Марко]]
| Гурт  =
| Співпраця = [[Аннібале Падовано]], [[Андреа Ґабріелі]]
| Нагороди =
| Лейбл =
| Улюблений інструмент =
| Сайт =
}}

'''Клаудіо Мерлотті''' ({{lang-it|Claudio Merlotti}}) пізніше [[Латинська мова|латинізоване]] як '''Merulus''', від якого зворотно італізоване '''Меруло''' ({{lang-it|Merulo}}), також '''Клаудіо да Корреджо''' ({{lang-it|Claudio da Correggio}}) ([[8 квітня]] [[1533]] (хрещення), [[Корреджо (Емілія-Романья)|Корреджо]] — [[4 травня]] [[1604]], [[Парма]]) — [[Італія|італійський]] [[композитор]] пізнього [[Ренесанс|Відродження]], представник [[Венеціанська школа (музика)|Венеціанської школи]], органіст, нотний видавець.

== Біографія ==

=== Юність ===
Клаудіо Меруло народився у [[Корреджо (Емілія-Романья)|Корреджо]] у [[брешія]]нки Джованни Ґові та Антоніо Мерлотті та, як випливає з записів у метричних книгах Колегіальної церкви св. Квіріно, був охрещений [[8 квітня]] [[1533]] року. Можливо, разом з ним охрестили й його брата-близнюка, оскільки у акті хрещення вказані імена «Claudius et Quirinus», але подальших інформацій про нього не збереглось.

Родина Мерлотті мала певну економічну та громадську вагу. Їх Будинок розташовувався у кварталі старого міста неподалік від будинку художника [[Антоніо да Корреджо]] і мав вихід з довгим портиком. На фамільній могилі родини Марлотті у церкві с. Франческо у Корреджо зберігся герб родини Мерлотті. На ньому зображено гору, що складається з трьох скель, на шпилі однієї із них підноситься дерево, на якому сидить чорний дрізд. Цей герб можна й сьогодні побачити на могильному пам'ятникові композитора у [[Пармський собор|Пармському Соборі]]. «Чорний дрізд» (''Turdus merula'') [[Італійська мова|італійською]] — ''merlo'', а ''merlotto'' — молодий дрізд; ''merlotti'' (множина) — молоді дрозди. Клаудіо, через юнацьку примху, подобалось [[латинська мова|латинізувати]] назву фамільного птаха і вимагати звати себе ''Merulus'', від чого й пішло італійське ''Merulo'', ім'я, яке композитор носив все життя і з яким увійшов в [[Історія музики|історію музики]].

Про його музичну освіту нічого не відомо, але формування музичної бази Меруло джерела, як правило, ставлять на карб настоятелю Колегіальної церкви св. Квіріно у Корреджо [[Джіроламо Донаті]] та [[мадригал]]істу [[Туттовале Менон]]у (Tugdual Menon). Певну роль у музичному вихованні Клаудіо міг відігравати його старший брат Бартоломео ([[1517]]—[[1581]]), штатний органіст церкви св. Квіріно(призначення було оформлене лише за рік до смерті), але документів, які б обґрунтували таке припущення, надто мало. Корреджійський біограф Ернесто Сетті у своєму неопублікованому манускрипті, який зберігається в історичному архіві міста Корреджо, з помітною напругою фантазії припускає, що Меруло був учнем [[Ораціо Веккі]], відомого насамперед як автора «''Amfiparnaso''», що був [[каноник]]ом, а з [[1586]] до [[1591]] року [[архідиякон]]ом церкви св. Квіріно .

Останні дослідження виявили, що з [[1555]] року Клаудіо відвідував вітальню дому {{iw|3=it|4=Centani|Дзентані}} у [[Венеція|Венеції]], місце зустрічі багатьох художників та акторів, де й зав'язалися його контакти з венеційською знаттю, які передували призначенню у Бреші.

Зокрема, збереглося свідчення, що [[27 листопада]] [[1555]] року венеціанський аристократ Антоніо Дзантані приймав у своєму палаці найкращих венеційських музикантів, серед яких були [[Джіроламо Парабоско]], [[Аннібале Падовано]], [[Бальдассаре Донато]], [[Періссоне Камбйо]] (усі працювали у [[Собор святого Марка|Базиліці Сан Марко]]. Пізніше, за свідченням Ораціо Тосканелли, Меруло також увійшов до цього кола.

=== Період у Брешії ===
Вперше ім'я Меруло з'являється у [[Брешія|Брешії]] у вересні [[1556]] року, коли його було призначено органістом {{iw|3=it|4=Duomo vecchio|Дуомо Веккйо}} замість померлого Вінченцо Парабоско, батька Джіроламо. За договором, укладеним [[21 жовтня]] йому було призначене жалування у 200 лір, сума більша порівняно з його попередником<ref> Guerrini, 1926, pp. 250s.</ref>, що свідчить про те, що його підготовка як інструменталіста вже вважалася відмінною.

Однак п'ятирічний контракт у Брешії діяв лише дев'ять місяців, протягом яких, за свідченням Костанцо Антеньяті<ref> L'arte organica, Brescia 1608, c. 5r</ref> , він мав за учня [[Фйоренцо Маскера]], органіста у Санто Спіріто у Венеції, а пізніше наступника Меруло у Соборі Брешії.

Слід зауважити, що переїзду Меруло до Брешії, музичного центру першого ряду, влаштуванню там на роботу та місцевим зв'язкам могло посприяти брешіянське походження його матері.

=== У Венеції ===
Ще до закінчення першого року праці у Брешії, [[2 липня]] [[1557]] року, Меруло легко виграв конкурс на посаду органіста [[Собор святого Марка|Сан Марко]] у Венеції, одне з найпрестижніших у той час, заступивши померлого [[21 квітня]] [[Джіроламо Парабоско]]. До виконання обов'язків приступив не раніше [[1 Серпня]], платня становила 80 [[дукат]]ів, а з [[1563]] року зросла до 100. Його колегою за першим органом був [[Аннібале Падовано]].

У Сан Марко Меруло виявив свою компетенцію щодо органів, порадивши додати до довіреного йому інструмента ряд флейт в октаву.

Відомість Меруло як органіста та композитора зростала, можливо й через його обертання в музичних та літературних колах. [[Джозеффо Царліно]] у ''Dimostrationi harmoniche'' (Венеція 1571), представляє його участь в освіченому діалозі з проблем [[Теорія музики|теорії музики]], що відбувся у [[1562]] році разом з [[Адріан Вілларт|Адріаном Віллартом]] та [[Франческо Далла Віола]].

У [[1559]] році в антології вийшов друком його перший мадригал, а у [[1564]] році він, разом з [[Адріан Вілларт|Віллартом]], [[Чіпріано де Роре]], [[Аннібале Падовано]], [[Адріано Ґабріелі]] та [[Жак де Верт|Жаком де Вертом]], взяв участь в музичному інтонуванні поезій Антоніо Моліно (більше відомого під псевдонімом Манолі Блессі).

У [[1565]] році Меруло, разом з іншими фундаторами, заснував музичну типографію, що випустила близько сорока назв протягом першого п'ятиріччя, з особливою активністю в перші два з половиною роки. Перша самостійна публікація Меруло стала самовиданням (''Мадригали'' на 5).

[[1 жовтня]] він був призначений на посаду першого органіста, на місце [[Аннібале Падовано]], який зненацька залишив Венецію; на другій орган піднявся [[Андреа Ґабріелі]], і вони вдвох створили надзвичайно зіграний і згуртований, славетний органний дует, що проіснував вісімнадцять років і постійно притягував до себе цікавість спеціалістів.

З [[1571]] до [[1575]] року між ним та старшим братом Бартоломео точився спір щодо батьківської спадщини.

У [[1574]] році у присутності [[Генріх III (король Франції)|Генріха Валуа]], що був проїздом у [[Венеціанська республіка|найяснішій]], прямуючи прийняти корону [[Франція|Франції]], була представлена «Трагедія» Корнеліо Франджіпані, що, відповідно до джерел, почасти музикувалася Меруло (музика втрачена).

Роль Меруло у венеційському культурному житті була першорядною, і його ім'я не випадково з'являється серед послів республіки на одруженні [[Франческо I Медічі|Франческо де Медічі]] з венеційкою [[Бйянка Каппелло|Б'янкою Каппелло]].

Майже певною є його присутність у [[Феррара|Феррарі]] між [[1576]] та [[1580]] роками, де він увійшов у контакти з мадригалістськими та культурними [[Аріосто|аріостичними]] колами.

У [[1583]] році після років страждань, вмерла його дружина, але за кілька місяців він знову одружився.

=== Пармський двір ===
[[Файл:Claudio Merulo.png|right|290px|thumb|''Claudiu Merulus corrigiensis, anno aetatis suae LXXII — 1604'' тобто ''Claudio Merulo di Correggio, у 1604, у 71 рік'']]

У жовтні [[1584]] році Меруло залишив венеційську посаду, а в грудні отримав свою першу платню при дворі [[Оттавіо Фарнезе]у ] герцогстві [[Парма|Парми]]. Біографи Меруло [[XIX сторіччя]] припускають, що покинувши Венецію, композитор переїхав до [[Мантуя|Мантуї]], але не існує жодних доказів, що він працював на герцогів [[Ґонзага]], хоча в часи його служіння у Венеції й відбулося листування з [[Ґульєльмо Ґонзага]] щодо консультації з органознавства.

Клаудіо Меруло залишився у Пармі до кінця свого життя. Заступивши на службу при дворі як [[клавесин]]іст, з [[1587]] року почав працювати у [[Пармський собор|Пармському Соборі]], а з [[1591]] року — у {{iw|3=it|4=Basilica di Santa Maria della Steccata|базиліці Санта Марія делла Стекката}}; тут він наполіг на деяких суттєвих змінах в орг'ані [[Антеньяті]], щоб краще пристосувати його до виконання власних творів.

Йому приписується конструювання маленького портативного органа, що зараз знаходиться у [[Консерваторія Парми|Пармській консерваторії]], однак цей інструмент у подальшому зазнав серйозних перероблень і лише у незначній частині належить руці композитора.

Протягом пармського періоду він багато подорожував між Венецією, [[Падуя|Падуєю]] та [[Рим]]ом, де друкував свої пізні твори, серед яких прекрасні [[клавір]]ні ''[[Токата|Токати]]''.

[[25 квітня]] [[1604]] року Клаудіо Меруло спіткала важка хвороба, що стала преамбулою до його смерті, яка настала [[4 травня]]. Він помер у віці 71 року певно від вісцеральної інфекції. За свідченням Джіроламо Борс'єрі причиною смерті було випадкове отруєння під час [[Алхімія|алхімічного]] експерименту (інтерес до алхімії у нього виявлявся ще у Венеції).

== Музика ==
Меруло працював у різноманітних музичних жанрах: [[мадригал]], [[канцонета]], [[Клавішні інструменти|клавірна]] та [[театральна музика]]. Останні дослідження схиляються до бачення в його постаті [[гуманіст]]а від музики, який цілковито усвідомлював свою роль в історичному моменті та відповідальність особистості за залишення знаків своєї присутності у світі.

Хоча його ім'я передусім пов'язане з орг'аном, не слід недооцінювати іншу його [[Світська музика|світську]] та [[Духовна музика|сакральну]] [[Спів|вокальну]] музику, передусім мадригали, до яких привертає увагу їх психологічна виразність, і [[Меса (музичний жанр)|меси]] та [[мотет]]и, що ними він намагався здобути собі замовників особливо серед численних венеційських церков, які потребували специфічних текстів для музикування [[Літургія|літургії]].

Меруло можна вважати основним провідником венеційської поліхоральності до Емілії; одразу після прибуття до Парми він став запроваджувати там відповідні венеційським звичаям та уважні до звукових особливостей інтер'єру поліхоральні експерименти [[Венеціанська школа (музика)|венеціанської школи]].

Однак більшою частиною своєї слави він все ж таки завдячує клавірній музиці. Відомий ще серед своїх сучасників оновленням старовинної форми [[токата|токати]], у якій запровадив [[контрапункт]]ові відділи, що випереджало класичну [[Соната|сонату]]. Його 19 ''токат'' являють собою віртуозні композиції, з розробленою фактурою, чергуванням [[Імітація|імітаційної]] та [[акорд]]ової [[Гомофонія|гомофонової]] технік, з широким використанням [[Варіація|варіацій]] як основного принципу тематичного розвитку. Також особливу цікавість привертають до себе 8 [[ричеркар]]ів, 20 [[Канцона|канцон]] та три органні меси. Меруло — один з найдавніших композиторів, від яких залишились повні органні меси, а також він згадується серед найвидатніших творців ричеркару. Його творчість мала вплив на [[Джіроламо Фрескобальді]].

Меруло у свій час користувався повагою за ''gravitas'' своїх композицій, шляхетність постави за інструментом, клас та виразність музики, що примусило [[Джіроламо Дірута|Джіроламо Діруту]] обрати його за взірець для трактату ''Il Transilvano'' і присвятити йому цю славетну працю. Вважається, що ці два музиканти (Меруло та Дірута) зробили важливий внесок у музику: вони започаткували той стиль і ту техніку, які, пересунувшись на північ Європи та розвинувшись у наступних генераціях, досягли кульнінації у працях [[Ян Свелінк|Яна Свелінка]], [[Дітріх Букстегуде|Дітріха Букстегуде]], і нарешті [[Йоганн Себастьян Бах|Йоганна Себастьяна Баха]].

== Твори ==

=== Вокальна музика ===
* ''Madrigali a 5'' libro I (1566) e II (1604)
* ''Madrigali a 4'' (1579)
* ''Madrigali a 3'' (1580)
* ''Mottetti a 6'' libro I (1583), II (1593) e III (1605, посмертно)
* ''Sacrae Cantiones'' (1578)
* ''Mottetti a 4'' (1584)
* ''Sacri Concentus'' (1594)
* ''Messe a 5'' (1573)

=== Інструментальна музика ===
* ''[[Ричеркар|Ricercari]] d'intavolatura d'organo'' (1567)
* ''Ricercari da cantare'' libro I (1574), II (1607, посмертно) та III (1608, посмертно)
* ''Canzoni d'intavolatura d'organo alla francese'' libro I (1594), II (1606, postumo) e III (1611, посмертно)
* ''Toccate'' per organo libro I (1598) e II (1604)

Крім того в друкованих антологіях містяться інші численні твори Меруло, мадригали та мотети, не об'єднані у персональні друковані праці.

Деякі інші інструментальні композиції та деякі вокальні знаходяться в манускриптах (не автографах), [[Верона]], [[Турин]].

== Примітки ==
{{примітки}}

== Бібліографія ==
* P. Guerrini, Di alcuni organisti della cattedrale di Brescia nel Cinquecento, in Note d'archivio per la storia musicale, III (1926), pp. 246—256;
* Giuseppe Martini, ''Claudio Merulo'', Parma, Ordine Costantiniano di S. Giorgio, 2005 (512 pp., ill.) ISBN 88-901673-8-6 (''lo studio più completo e aggiornato sul compositore'')
* Rebecca Edwards, ''Claudio Merulo: Servant of the State and Musical Entrepreneur in Later Sixteenth-Century Venice'', Ph.D. dissertation, Princeton University, 1990
* Eleanor Selfridge-Field, ''Venetian Instrumental Music, from Gabrieli to Vivaldi'', New York, Dover, 1994. ISBN 0-486-28151-5
* Voce «Merulo, Claudio» in ''The New Grove Dictionary of Music and Musicians'', ed. Stanley Sadie. 20 vol. London, Macmillan Publishers Ltd., 1980. ISBN 1-56159-174-2
* Gustave Reese, ''Music in the Renaissance'', New York, W.W. Norton & Co., 1954. ISBN 0-393-09530-4
* «Le arti molteplici di Claudio Merulo da Correggio (1533—1604) tra Venezia e Parma», a cura di M. Capra (atti del convegno di Parma, novembre 2004), Venezia, 2006
* [[Nestore Pelicelli]], ''Claudio Merulo'', Parma, 1904

== Джерела ==
* [http://www.treccani.it/enciclopedia/claudio-merlotti_%28Dizionario-Biografico%29/ Біографічний Словник Італійців (Dizionario Biografico degli Italiani) — том 73 (2009)]{{ref-it}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120607080316/http://www.treccani.it/enciclopedia/claudio-merlotti_(Dizionario-Biografico)/ |date=7 Червня 2012 }}

== Посилання ==
* {{IMSLP|id=category:Merulo, Claudio}}
* {{IckingArchive|idx=Merulo|name=Claudio Merulo}}
* {{ChoralWiki|Claudio Merulo}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Меруло}}
[[Категорія:Італійські композитори]]
[[Категорія:Композитори венеційської школи]]
[[Категорія:Композитори епохи Відродження]]
[[Категорія:Композитори XVI століття]]
[[Категорія:Італійські органісти]]

title: Основна інформація

Повне ім'я: Claudio Merlotti

Дата народження: 8 квітня 1533

Місце народження: Корреджо, Провінція Реджо-Емілія, Емілія-Романья

Дата смерті: 4 травня 1604 (71 рік)

Місце смерті: Парма, Герцогство Парми та П'яченци

Громадянство: Італія

Національність: італієць

Професія: композитор, органіст, нотний видавець

Вчителі: Джозеффо Царліно, Tugdual Menond і Аннібале Падовано

Інструменти: орган і орган

Жанр: токата, ричеркар, органна меса, канцона, мадригал, мотет, меса

Колективи: капела собору Сан Марко

Співпраця: Аннібале Падовано, Андреа Ґабріелі


text:
# В’язовка (Майнський район)
В’язовка (рос. Вязовка) — село в Майнському районі Ульяновської області Російської Федерації.
Населення становить 356 осіб. Входить до складу муніципального утворення Майнське міське поселення.

## Історія
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Майнське міське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 356  |

wikiname: ukwiki

title: В’язовка (Майнський район)

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = В’язовка
|назва ін.       = Вязовка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Ульяновська область]]
|район           = [[Майнський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Майнське міське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 356
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Самарський час|SAMT]] ([[UTC+4]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Ульяновська область
}}
'''В’язовка''' ({{lang-ru|Вязовка}}) — [[село]] в [[Майнський район|Майнському районі]] [[Ульяновська область|Ульяновської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 356 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Майнське міське поселення]].

== Історія ==

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Майнське міське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/918001564 |title=Закон Ульяновской области от 13 июля 2004 года № 043-ЗО «О муниципальных образованиях Ульяновской области» |access-date=2020-07-23 |archive-date=2020-09-27 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200927114928/http://docs.cntd.ru/document/918001564 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Вязовка (Майнский район)  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Майнський район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Майнського району]]

title: село В’язовка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Ульяновська область

Муніципальний район: Майнський район

Поселення: Майнське міське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: SAMT (UTC+4)

Основні дані:
Мапа
· В’язовка · В’язовка


text:
# Chasmocranus
Chasmocranus — рід риб з родини Гептаптерові ряду сомоподібних. Має 10 видів. Наукова назва походить від грецьких слів chanos, тобто безодня, відкритий рот, та kranion — «череп».

## Опис
Загальна довжина представників цього роду коливається від 5 до 17 см. Голова витягнута, сплощена зверху. Очі середнього розміру, розташовані на верхній частині голови, близько один від одного. Рот широкий. Є 3 пари вусів, найдовшими є пари з верхньої щелепи або з кутів рота. Тулуб стрункий. Спинний плавець помірно широкий, трохи розділений. Жировий плавець низький, подовжений. Грудні плавці широкі, з короткою основою, кінчики майже округлі. Черевні плавці практично не поступаються грудним плавцям. Анальний доволі широкий. Хвостовий плавець розділено. Види різняться за формою й розміром кінчиків хвостового плавця.
Забарвлення коливається від сірого до чорного. Плавці світліше за загальний фон. Між головою та тулубом проходить світла смужка (жовтого, кремового або білого кольору).

## Спосіб життя
Це демерсальні риби. Віддають перевагу прісним водоймам. Зустрічаються переважно в струмках з піщаним дном і помірною течією. Активні вночі. Вдень тримаються біля дна. Живляться водними безхребетними.

## Розповсюдження
Поширені у басейні річок Парана, Мароні, Пато, Оріноко, Суринам, Шінгу, Карапо.

## Види
- Chasmocranus brachynemus
- Chasmocranus brevior
- Chasmocranus chimantanus
- Chasmocranus longior
- Chasmocranus lopezi
- Chasmocranus peruanus
- Chasmocranus quadrizonatus
- Chasmocranus rosae
- Chasmocranus surinamensis
- Chasmocranus truncatorostris

title: Chasmocranus

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Chasmocranus''
| status =
| fossil_range =
| image =
| image_width =
| image_caption =
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні (підцарство)|Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| infraclassis = [[Костисті риби]] (Teleostei)
| superordo = [[Остаріофізи]] (Ostariophysi)
| ordo = [[Сомоподібні]] (Siluriformes)
| superfamilia =
 | familia = [[Гептаптерові]]
| familia_authority =
| subfamilia =
| genus = '''''Chasmocranus'''''
| genus_authority = [[Карл Айгенман|Eigenmann]], 1912
| species =
| species_authority =
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Chasmocranus
| commonsсфе = Chasmocranus
| itis =
| ncbi =
}}
'''''Chasmocranus''''' — рід риб з родини [[Гептаптерові]] ряду [[Сомоподібні|сомоподібних]]. Має 10 видів. Наукова назва походить від грецьких слів ''chanos'', тобто безодня, відкритий рот, та ''kranion'' — «череп».

== Опис ==
Загальна довжина представників цього роду коливається від 5 до 17 см. Голова витягнута, сплощена зверху. Очі середнього розміру, розташовані на верхній частині голови, близько один від одного. Рот широкий. Є 3 пари вусів, найдовшими є пари з верхньої щелепи або з кутів рота. Тулуб стрункий. Спинний плавець помірно широкий, трохи розділений. Жировий плавець низький, подовжений. Грудні плавці широкі, з короткою основою, кінчики майже округлі. Черевні плавці практично не поступаються грудним плавцям. Анальний доволі широкий. Хвостовий плавець розділено. Види різняться за формою й розміром кінчиків хвостового плавця.

Забарвлення коливається від сірого до чорного. Плавці світліше за загальний фон. Між головою та тулубом проходить світла смужка (жовтого, кремового або білого кольору).

== Спосіб життя ==
Це демерсальні риби. Віддають перевагу прісним водоймам. Зустрічаються переважно в струмках з піщаним дном і помірною течією. Активні вночі. Вдень тримаються біля дна. Живляться водними безхребетними.

== Розповсюдження ==
Поширені у басейні річок Парана, Мароні, Пато, Оріноко, Суринам, Шінгу, Карапо.

== Види ==
* ''[[Chasmocranus brachynemus]]''
* ''[[Chasmocranus brevior]]''
* ''[[Chasmocranus chimantanus]]''
* ''[[Chasmocranus longior]]''
* ''[[Chasmocranus lopezi]]''
* ''[[Chasmocranus peruanus]]''
* ''[[Chasmocranus quadrizonatus]]''
* ''[[Chasmocranus rosae]]''
* ''[[Chasmocranus surinamensis]]''
* ''[[Chasmocranus truncatorostris]]''

== Джерела ==
* Bockmann, F.A. and G.M. Guazzelli, 2003. Heptapteridae (Heptapterids). p. 406—431. In R.E. Reis, S.O. Kullander and C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil

{{taxonbar}}
{{Сомоподібні}}
[[Категорія:Гептаптерові]]

title: ?Chasmocranus

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Тип: Хордові (Chordata)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Інфраклас: Костисті риби (Teleostei)

Надряд: Остаріофізи (Ostariophysi)

Ряд: Сомоподібні (Siluriformes)

Родина: Гептаптерові

Рід: Chasmocranus · Eigenmann, 1912

Вікісховище: Chasmocranus

Віківиди: Chasmocranus


text:
# Brunneocorticium
Brunneocorticium — рід грибів. Назва вперше опублікована 2007 року.

## Класифікація
До роду Brunneocorticium відносять 3 види:
- Brunneocorticium bisporum
- Brunneocorticium corynecarpon
- Brunneocorticium pyriforme

title: Brunneocorticium

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Taxobox
| image =
| image_width = 250px
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Гриби]] (Fungi)
| subregnum = [[Вищі гриби]] (Dikarya)
| divisio = [[Базидіомікотові гриби]] (Basidiomycota)
| classis = [[Агарикоміцети]] (Agaricomycetes)
| ordo = [[Агарикальні]] (Agaricales)
| familia =
| genus = '''Brunneocorticium'''
| genus_authority = Sheng H. Wu
| synonyms =
}}
'''Brunneocorticium''' — рід грибів. Назва вперше опублікована 2007 року.<ref>{{Cite web|url=http://www.mycobank.org/BioloMICS.aspx?TableKey=14682616000000067&Rec=442808&Fields=All|title=Brunneocorticium|website=www.mycobank.org|accessdate=2019-05-01|archive-date=21 серпня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160821235529/http://www.mycobank.org/BioloMICS.aspx?TableKey=14682616000000067&Rec=442808&Fields=All}}</ref>

== Класифікація ==
До роду ''Brunneocorticium'' відносять 3 види:
* ''[[Brunneocorticium bisporum]]''
* ''[[Brunneocorticium corynecarpon]]''
* ''[[Brunneocorticium pyriforme]]''

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Wu, S.H.; Wang, D.M.; Tschen, E. 2007. Brunneocorticium pyriforme, a new corticioid fungal genus and species belonging to the euagarics clade. Mycologia. 99(2):302-309 - P.303

{{мікологія-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Роди грибів]]
[[Категорія:Агарикальні]]

title: ?Brunneocorticium

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Гриби (Fungi)

Підцарство: Вищі гриби (Dikarya)

Відділ: Базидіомікотові гриби (Basidiomycota)

Клас: Агарикоміцети (Agaricomycetes)

Порядок: Агарикальні (Agaricales)

Рід: Brunneocorticium · Sheng H. Wu


text:
# Бургвальде
Бургвальде (нім. Burgwalde) — громада в Німеччині, розташована в землі Тюрингія. Входить до складу району Айхсфельд. Складова частина об'єднання громад Ганштайн-Рустеберг.
Площа — 4,96 км2. Населення становить 228 ос. (станом на 31 грудня 2021).

## Географія
Бургвальде розташований приблизно за 6 км на північний захід від районного центру Гайлігенштадт. Сусідні населені пункти: Шахтебіх на півночі, Штайнгойтероде на південному сході, Шьонау на півдні та Рустенфельде на заході. Транспортно село доступне через земельну дорогу 2005 та окружну дорогу 104. Безпосередньо на північ від села проходить федеральна автомагістраль 38 із під'їздом біля Аренсгаузена.
Населений пункт розташований у пейзажі пагорбів із кольорового пісковика в середній частині Айхсфельду. Через село протікає річка Швобах, яка впадає в Лайне на південь від Шьонау. Декілька невеликих приток впадають у Швобах і формують ландшафт із долинами та пологими пагорбами. Навколишні висоти включають Дер-Кнік на північному заході (298 м), Мюльберг (290 м) на північному сході, Кессенберг (278 м) та плато Ауф-дем-Брінк (296 м) на південному заході. Найвища точка в межах громади розташована в лісовій місцевості Нойн-Грюнд на висоті 327,9 м на межі з Менгельроде.

title: Бургвальде

wikitext:
{{Місто Німеччини
| назва = Бургвальде
| місцева_назва       = Burgwalde
| тип_НП              = громада
| зображення          = Burgwalde 02.jpg
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = DEU Burgwalde COA.svg
| прапор              =
| карта               = Burgwalde in EIC.svg
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Бургвальде на карті району
| земля               = [[Тюрингія]]
| округ               =
| район               = [[Айхсфельд (район)|Айхсфельд]]
| об'єднання громад = [[Ганштайн-Рустеберг (об'єднання громад)|Ганштайн-Рустеберг]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 255
| площа               = 4.96
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-TH||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-TH||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-TH|16061021}}
| latd=51 | latm=23| lats=19
| longd=10| longm=2| longs=40
| розміщення_підпису = left
| поштовий_код        = 37318
| телефонний_код      = 036083
| стат_код            = 16 0 61 021
| авто_номер          = EIC
| вебсайт             = [http://www.vg-hanstein-rusteberg.de/burgwalde.0.html www.vg-hanstein-rusteberg.de]
}}
'''Бургвальде''' ({{lang-de|Burgwalde}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Тюрингія]]. Входить до складу району [[Айхсфельд (район)|Айхсфельд]]. Складова частина [[Об'єднання громад (Німеччина)|об'єднання громад]] [[Ганштайн-Рустеберг (об'єднання громад)|Ганштайн-Рустеберг]].

Площа — 4,96 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-TH|16061021}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-TH||дата}}).

== Географія ==
Бургвальде розташований приблизно за 6 км на північний захід від районного центру [[Гайльбад-Гайлігенштадт|Гайлігенштадт]]. Сусідні населені пункти: [[Шахтебіх]] на півночі, [[Штайнгойтероде]] на південному сході, Шьонау на півдні та [[Рустенфельде]] на заході. Транспортно село доступне через земельну дорогу 2005 та окружну дорогу 104. Безпосередньо на північ від села проходить федеральна автомагістраль 38 із під'їздом біля [[Аренсгаузен|Аренсгаузена]]<ref name=":0">{{Cite book
|title=Das Eichsfeld: eine landeskundliche Bestandsaufnahme
|date=2018
|series=Landschaften in Deutschland
|publisher=Böhlau Verl
|location=Wien
|isbn=978-3-412-22539-1
}}</ref>.

Населений пункт розташований у пейзажі пагорбів із кольорового [[Пісковик|пісковика]] в середній частині [[Айхсфельд (район)|Айхсфельду]]. Через село протікає річка Швобах, яка впадає в [[Лайне (річка)|Лайне]] на південь від Шьонау. Декілька невеликих приток впадають у Швобах і формують ландшафт із долинами та пологими пагорбами. Навколишні висоти включають Дер-Кнік на північному заході (298 м), Мюльберг (290 м) на північному сході, Кессенберг (278 м) та плато Ауф-дем-Брінк (296 м) на південному заході. Найвища точка в межах громади розташована в лісовій місцевості Нойн-Грюнд на висоті 327,9 м на межі з Менгельроде<ref name=":0" />.

== Галерея ==
{{center|<gallery>Файл:Burgwalde 01.png|links|
Файл:Solarkirche Burgwalde.JPG|
</gallery>}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Burgwalde}}
* [http://www.vg-hanstein-rusteberg.de/burgwalde.0.html Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161220063625/http://www.vg-hanstein-rusteberg.de/burgwalde.0.html |date=20 грудня 2016 }} {{ref-de}}

{{Район Айхсфельд}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=7680793-9}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Тюрингії]]

title: — громада —

— громада —: Вид Бургвальде

title: Координати: 51°23′19″ пн. ш. 10°2′40″ сх. д. / 51.38861° пн. ш. 10.04444° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Тюрингія

Район: Айхсфельд

Об'єднання громад: Ганштайн-Рустеберг

Населення (31 грудня 2021)

Бургвальде на карті району

БургвальдеРозташування на карті Німеччини

- Густота: 46/км²

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)


text:
# П'єтро Паоло Верджеріо
П'є́тро Па́оло Вердже́ріо Старший (італ. Pietro Paolo Vergerio il Vecchio; *23 липня 1370, Копер — †8 липня 1444, Будапешт) — італійський гуманіст, медик, правник, державний діяч, учень Колуччо Салютаті, автор однієї з перших ґрунтовних праць з питань виховання та освіти — «Про шляхетні вдачі та вільні науки» (1402).

## Біографія
Верджеріо студіював граматику в Падуанському університеті (1385). Через рік переїхав до Флоренції, де продовжив навчання та познайомився з Колуччо Салютаті. У 1388–1390 роки Верджеріо викладав у Болонському університеті. 1398 року він знову вирушив до Флоренції, де хотів оволодіти грецькою мовою в Мануїла Хризолора. У березні 1405 року, коли Верджеріо було запрошено до курії, він мав звання доктора медицини, а також цивільного й церковного права. 1406 року Верджеріо переїхав до Риму, де став папським секретарем та послом на Констанцькому соборі. На Констанцькому соборі проводить тонку дипломатичну діяльність й зокрема здобуває прихильність короля Сигізмунда, у якого згодом перебуває на службі в Чехії та Угорщині.

## Погляди
Трактат «Про шляхетні вдачі та вільні науки» неодноразово перевидавався і набув популярності в міському середовищі, зокрема у Флоренції. Верджеріо відстоював морально-соціальні завдання освіти: «Жодних гарантованіших багатств або надійнмшого захисту в житті не зможуть батьки підготувала дітям, ніж навчити їх шляхетним мистецтвам та вільним наук». До останніх він зараховував не лише традиційні artes liberales, сім вільних мистецтв, особливо вирізняючи роль риторики, але й так звані «цивільні науки» — історію та моральну філософію.
Мету освіти П'єтро Паоло Верджеріо вбачав у набутті різнобічних знань, що формують вільний розум та високу моральність, допомагають в життєвих справах. Його ідеал — гармонійно розвинена людина, що поєднує багатство знань, чесноти та фізичну міцність. У методах виховання, за Верджеріо, важливі авторитет батьків та вчителя, інтерес самого учня до занять, а не примус чи покарання.
Верджеріо вважається засновником сучасної педагогіки.

## Твори
Було опубліковано такі твори Верджеріо:
- «Pro redintegranda uniendaque Ecclesia», видано з передмовою та примітками Комбі в «Archivio storico per Trieste, l'Istria ed il Trentino» (Рим, 1882), 351-74
- «Historia principum Carrariensium ad annum circiter MXXXLV», видано Мураторі, «Rerum ital. Script.», XVI, 113–184
- «Vita Petrarcae», edited by Tommassini in «Petrarca redivivus», (Падуя, 1701)
- «De ingenuis moribus ac liberalibus studiis» (Венеція, 1472).

146 листів Верджеріо було опубліковано Лучіані (Венеція, 1887).
В рукописах залишаються такі твори: латинський переклад Арріанової «Gesta Alexandri Magni», «Життя Сенеки», панегірик на Святого Ієроніма, комедії, сатири, інші поетичні твори.

title: П'єтро Паоло Верджеріо

wikitext:
{{Письменник
| bgcolour
| Ім'я                = П'єтро Паоло Верджеріо
| Оригінал імені      = Pietro Paolo Vergerio il Vecchio
| Фото                =
| Ширина              =
| Підпис              =
| Ім'я при народженні =
| Псевдоніми          =
| Дата народження     = 23.7.1370
| Місце народження    = [[Копер (Словенія)|Копер]]
| Дата смерті         = 8.7.1444
| Місце смерті        = [[Будапешт]]
| Поховання           =
| Національність      =
| Громадянство        =
| Мова творів         =
| Рід діяльності      = [[гуманіст]]
 [[медик]]
 [[педагог]]
 [[правник]]
| Роки активності     =
| Напрямок            =
| Жанр                =
| Magnum opus         =
| Премії              =
| Нагороди            =
| Сайт                =
| Автограф            =
| Примітки            =
}}
'''П'є́тро Па́оло Вердже́ріо Старший''' ({{lang-it|Pietro Paolo Vergerio il Vecchio}}; *{{ДН|23|7|1370}}, [[Копер (Словенія)|Копер]] — †{{ДС|8|7|1444}}, [[Будапешт]]) — [[Італія|італійський]] [[Ренесансний гуманізм|гуманіст]], [[медик]], [[правник]], державний діяч, учень [[Колуччо Салютаті]], автор однієї з перших ґрунтовних праць з питань виховання та освіти — «Про шляхетні вдачі та вільні науки» ([[1402]]).

== Біографія ==
Верджеріо студіював граматику в [[Падуанський університет|Падуанському університеті]] (1385). Через рік переїхав до [[Флоренція|Флоренції]], де продовжив навчання та познайомився з [[Колуччо Салютаті]]. У 1388–1390 роки Верджеріо викладав у [[Болонський університет|Болонському університеті]]. 1398 року він знову вирушив до Флоренції, де хотів оволодіти грецькою мовою в [[Мануїл Хрисолор|Мануїла Хризолора]]. У березні 1405 року, коли Верджеріо було запрошено до [[курія|курії]], він мав звання доктора медицини, а також цивільного й церковного права. 1406 року Верджеріо переїхав до Риму, де став папським секретарем та послом на [[Констанцький собор|Констанцькому соборі]]. На Констанцькому соборі проводить тонку дипломатичну діяльність й зокрема здобуває прихильність [[Сигізмунд I Люксембург|короля Сигізмунда]], у якого згодом перебуває на службі в Чехії та [[ Угорщина|Угорщині]].

== Погляди ==
Трактат «Про шляхетні вдачі та вільні науки» неодноразово перевидавався і набув популярності в міському середовищі, зокрема у [[Флоренція|Флоренції]]. Верджеріо відстоював морально-соціальні завдання освіти: «Жодних гарантованіших багатств або надійнмшого захисту в житті не зможуть батьки підготувала дітям, ніж навчити їх шляхетним мистецтвам та вільним наук». До останніх він зараховував не лише традиційні ''artes liberales'', [[сім вільних мистецтв]], особливо вирізняючи роль [[риторика|риторики]], але й так звані «цивільні науки» — [[історія|історію]] та моральну [[філософія|філософію]].

Мету освіти П'єтро Паоло Верджеріо вбачав у набутті різнобічних знань, що формують вільний розум та високу моральність, допомагають в життєвих справах. Його [[ідеал]] — гармонійно розвинена людина, що поєднує багатство знань, чесноти та фізичну міцність. У методах виховання, за Верджеріо, важливі авторитет батьків та вчителя, інтерес самого учня до занять, а не примус чи покарання.

Верджеріо вважається засновником сучасної педагогіки.

== Твори ==
Було опубліковано такі твори Верджеріо:
* «Pro redintegranda uniendaque Ecclesia», видано з передмовою та примітками Комбі в «Archivio storico per Trieste, l'Istria ed il Trentino» (Рим, 1882), 351-74
* «Historia principum Carrariensium ad annum circiter MXXXLV», видано Мураторі, «Rerum ital. Script.», XVI, 113–184
* «Vita Petrarcae», edited by Tommassini in «Petrarca redivivus», (Падуя, 1701)
* «De ingenuis moribus ac liberalibus studiis» (Венеція, 1472).

146 листів Верджеріо було опубліковано Лучіані (Венеція, 1887).

В рукописах залишаються такі твори: латинський переклад [[Арріан]]ової «Gesta Alexandri Magni», «Життя Сенеки», [[панегірик]] на [[Ієронім Стридонський|Святого Ієроніма]], комедії, сатири, інші поетичні твори.

== Див. також ==
* [[П'єтро Паоло Верджеріо (протестант)]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==

* Ansgar Frenken: Vergerio, Pier/Pietro Paolo (der Ältere). In: Biographisch-Bibliographisches Kirchenlexikon (BBKL). Band 14, Bautz, Herzberg 1998, ISBN 3-88309-073-5, Sp. 1572–1576.
* Bergin, Thomas G. and Wilson, Alice S., ''Petrarch's ''Africa'' English translation.'' New Haven. Yale University Press 1977. ISBN 0-300-02062-7
* Bischoff, Studien zu P. P. Vergerio dem Aeltern (Berlin, 1909)
* Buschbell, Reformation und Inquisition in Italien und die Mite des 16. Jahrhunderts (Падерборн, 1910), 103-54.
* Everson, Jane E., ''The Italian romance epic in the age of humanism: the matter of Italy and the world of Rome'', Oxford University Press, 2001, ISBN 0-19-816015-1
* Kopp, Pietro Paolo Vergerio der erste humanistische Padagog (Люцерн, 1894)
* Baduber, P. P. Vergerio il seniore (Capodistria, 1866)
* Woodward, ''Vittorino da Feltre and other Humanist Educators'' (Cambridge, 1897)
* Jachino, Del pedagogista Pier Paolo Vergerio (Флоренція, 1894)

== Посилання ==
* [http://www.treccani.it/enciclopedia/vergerio-pietro-paolo-il-vecchio/ Верджеріо в «Enciclopedia Italiana» (1937)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160312011005/http://www.treccani.it/enciclopedia/vergerio-pietro-paolo-il-vecchio/ |date=12 березня 2016 }}
{{ac}}
{{DEFAULTSORT:Верджеріо}}
[[Категорія:Італійські гуманісти]]
[[Категорія:Італійські правники]]
[[Категорія:Італійські педагоги]]
[[Категорія:Італійські медики]]
[[Категорія:Італійські письменники]]
[[Категорія:Письменники епохи Відродження]]
[[Категорія:Померли в Будапешті]]

title: Pietro Paolo Vergerio il Vecchio

Народився: 23 липня 1370 · Копер

Помер: 8 липня 1444 (73 роки) · Будапешт

Країна: Священна Римська імперія · Венеційська республіка

Діяльність: гуманіст · медик · педагог · правник

Заклад: Падуанський університет, Болонський університет, Римський університет ла Сапієнца і Флорентійський університет


text:
# Джек Рейлі
Джек Вільям Бітті Рейлі (англ. John William Beattie Reilly; нар. 27 серпня 1943, Стонгейвен, Абердиншир, Шотландія) — австралійський футболіст шотландського походження, воротар. У 1970-х роках провів 35 матчів у футболці національної збірної Австралії. Учасник чемпіонату світу 1974 року.

## Життєпис
Рейлі навчався воротарській майстерності в місцевій команді Парквейл у своєму рідному місті Стоунхейвун та «Інверурі Локо Воркз», перш ніж перейшов до резервної команди «Гіберніан». Зіграв 2 поєдинки в Шотландській футбольній лізі, а в 1968 році переїхав до американського клубу «Вашингтон Вайпс». У 1970 році виїхав до Австралії, де підписав контракт з «Мельбурн Ювентус». Завдяки впевненій грі отримав запрошення до національної збірної Австралії для участі в світовому турне. На початку 1972 року перейшов з «Сент-Джордж» до «Мельбурн Хакоах» за рекордні для воротаря 6 000 доларів.
Джей й надалі грав за національну команду, у футболці якої виступав на Чемпіонат світу 1974 року. Зіграв у всих своїх трьох матчах на турнірі, проти Західної Німеччини, Східної Німеччини та Чилі. У 1975 році перейшов до «Фіцрой Алексендер». У команді виступав протягом двох років, після чого перебрався до «Саут Мельбурн». Футбольну кар'єру завершив 1980 року.
По завершенні кар'єри гравця розпочав займатися коневодством. Також був членом комітетів ФФА та ФІФА.

title: Джек Рейлі

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я              = Джек Рейлі
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| повне-ім'я        = Джон Вільям Бітті Рейлі
| дата-народження   = 27.08.1943
| місце-народження  = [[Стонгейвен]], [[Абердиншир]], [[Шотландія]]
| дата-смерті       =
| місце-смерті      =
| зріст             =
| вага              =
| прізвисько        =
| громадянство      = {{AUS}}
| позиція           = [[Воротар (футбол)|воротар]]
| поточний-клуб     = ''завершив кар'єру''
| номер             =
| юнацькі-клуби     =
| юнацькі-роки      =
| клуби =
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1963—1967 |{{Прапорець|SCO}}|«[[Гіберніан]]» |2|-?}}
{{Футболіст рядок 1|1968 |{{Прапорець|USA}}|«Вашингтон Вайпс» |17|-?}}
{{Футболіст рядок 0|1971 |{{Прапорець|AUS}}|«Мельбурн Ювентус» |?|-?}}
{{Футболіст рядок 1|1972 |{{Прапорець|AUS}}|«Сент-Джордж» |?|-?}}
{{Футболіст рядок 0|1972—1974 |{{Прапорець|AUS}}|«Мельбурн Хакоах» |?|-?}}
{{Футболіст рядок 1|1975—1976 |{{Прапорець|AUS}}|«Фіцрой Алексендер» |52|-?}}
{{Футболіст рядок 0|1977—1980 |{{Прапорець|AUS}}|«[[Саут Мельбурн]]» |41|-?}}
{{Футболіст кінець}}
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда = {{fb|AUS}}
| збірна-роки = 1970—1977
| збірна-ігри(голи) = 35 (-?)
| гравець збірної =
| тренер-команда =
| тренер-сезон =
| тренер-місце =
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто =
| суддя-категорія =
| суддя-професія =
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| дата-оновлення =
| вікісховище =
| nocat =
}}

'''Джек Вільям Бітті Рейлі''' ({{lang-en|John William Beattie Reilly}}; {{нар}} [[27 серпня]] [[1943]], [[Стонгейвен]], [[Абердиншир]], [[Шотландія]]) — австралійський [[футболіст]] шотландського походження, [[Воротар (футбол)|воротар]]. У 1970-х роках провів 35 матчів у футболці національної збірної Австралії. Учасник [[Чемпіонат світу з футболу 1974|чемпіонату світу 1974]] року<ref>{{cite web|url=http://www.planetworldcup.com/CUPS/1974/groupa_ger_v_aus.html|title=West Germany - Australia|work=www.planetworldcup.com|publisher=Jan Alsos|accessdate=11 серпня 2012|year=2010|archive-date=7 червня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170607020404/http://www.planetworldcup.com/CUPS/1974/groupa_ger_v_aus.html}}</ref>.

== Життєпис ==
Рейлі навчався воротарській майстерності в місцевій команді Парквейл у своєму рідному місті Стоунхейвун та «Інверурі Локо Воркз», перш ніж перейшов до резервної команди «[[Гіберніан]]». Зіграв 2 поєдинки в [[Шотландська футбольна ліга|Шотландській футбольній лізі]], а в 1968 році переїхав до американського клубу «Вашингтон Вайпс». У 1970 році виїхав до Австралії, де підписав контракт з «Мельбурн Ювентус». Завдяки впевненій грі отримав запрошення до [[Збірна Австралії з футболу|національної збірної Австралії]] для участі в світовому турне. На початку 1972 року перейшов з «Сент-Джордж» до «Мельбурн Хакоах» за рекордні для воротаря 6 000 доларів.

Джей й надалі грав за національну команду, у футболці якої виступав на [[Чемпіонат світу з футболу 1974|Чемпіонат світу 1974]] року. Зіграв у всих своїх трьох матчах на турнірі, проти [[Збірна Німеччини з футболу|Західної Німеччини]], [[Збірна НДР з футболу|Східної Німеччини]] та [[Збірна Чилі з футболу|Чилі]]. У 1975 році перейшов до «Фіцрой Алексендер». У команді виступав протягом двох років, після чого перебрався до «[[Саут Мельбурн]]». Футбольну кар'єру завершив 1980 року.

По завершенні кар'єри гравця розпочав займатися коневодством. Також був членом комітетів [[Футбольна федерація Австралії|ФФА]] та [[ФІФА]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{NFT player}}
* {{transfermarkt|142967}}
* {{Zerozero profile|27105}}
* [https://www.footballdatabase.eu/en/player/details/55272 Профіль гравця] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210112112731/https://www.footballdatabase.eu/en/player/details/55272 |date=12 січня 2021 }} на сайті footballdatabase.eu
* [https://www.worldfootball.net/player_summary/jack-reilly/ Профіль гравця] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200608023745/https://www.worldfootball.net/player_summary/jack-reilly/ |date=8 червня 2020 }} на сайті worldfootball.net
* [http://nasljerseys.com/Players/R/Reilly.Jack.htm Профіль гравця] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200607120445/http://nasljerseys.com/Players/R/Reilly.Jack.htm |date=7 червня 2020 }} на сайті nasljerseys.com {{ref-en}}
{{Бібліоінформація}}
{{Склад збірної Австралії на чемпіонаті світу 1974}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}
{{DEFAULTSORT:Рейлі Джек}}
[[Категорія:Шотландські футболісти]]
[[Категорія:Австралійські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні воротарі]]
[[Категорія:Гравці збірної Австралії з футболу]]
[[Категорія:Шотландські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Австралійські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у США]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1974]]
[[Категорія:Футболісти «Гіберніана»]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Джон Вільям Бітті Рейлі

Вага: 80 кг

Громадянство: Австралія

Позиція: воротар

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: завершив кар'єру

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Гіберніан» · 2 · (-?)

«Вашингтон Вайпс» · 17 · (-?)

«Мельбурн Ювентус» · ? · (-?)

«Сент-Джордж» · ? · (-?)

«Мельбурн Хакоах» · ? · (-?)

«Фіцрой Алексендер» · 52 · (-?)

«Саут Мельбурн» · 41 · (-?)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Австралія · 35 (-?)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Краєзнавчий музей Печенізького району
КЗ «Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради» — краєзнавчий музей у селищі Печеніги, Чугуївський район Харківської області. Музей підпорядкований Відділу культури та туризму Печенізької селищної ради.
До 21.12.2001 року називався Краєзнавчий музей Печенізького району ім. Т. А. Суліми́.
17 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи було ліквідовано Печенізького району, території його увійшли до складу новоутвореного Чугуївського району Харківської області.

## Загальні дані
Печенізький краєзнавчий музей — це не лише демонстрація експозиції, але й збір матеріальних, інформаційних джерел та їх вивчення, щоб зберігти історію Печенізької громади для майбутніх поколінь.
Розташований музей у центрі селища Печеніги. У приміщені, що було частиною Ново-Бєлгородської  центральної в'язниці.
Адреса: пров. Поштовий, 1, селище Печеніги, (Чугуївський район, Харківська область, Україна)
Графік роботи.
Понеділок-Субота 8:00-17:00, перерва 12:00-13:00 (кожна третя субота місяця з 8:00-14:00 без обідньої перерви).
З 22 лютого 2022 року у зв'язку з бойовими діями тимчасово припинив прийом відвідувчів.

## Історія музею
Музей був відкритий 26 березня 2002 року. Він розмістився в історичній будівлі, що знаходиться на державному реєстрі, як пам'ятка історії.
Будівля збудована ще в 1854 році для потреб Бєлгородського уланського полку та входила до комплексу будівель військового поселення, а з 1869 року Ново-Бєлгородського (Печенізького) каторжного централу, в якому відбували покарання різні злочинці та політичні в'язні: Долгушин, Алексєєв, Мишкін, багато громадян з Польщі.
Створювачами музейної Печенізької скарбниці були поважні односельці: голова ради музею, вчитель—історик Матяш Михайло Івановича.
Переймання долею музею у 80-х роках стало його відродження завдяки голові Печенізької селищної ради Піддубному Анатолію Антоновичу та Сулімі Трохиму Ананійовичу, а з 2000 року — Мотузному Сергію Івановичу.

## Фонди та експозиція
В інтер'єрах його експозиційних залів дбайливо зберігаються витвори мистецтва, документи, книги, предмети побуту, особисті речі, родинні фотографії — красномовні свідки минулих подій. Взагалі на державному обліку музею знаходиться близько 3,3 тисяч предметів, які занесені до головного та науково—допоміжного фондів. Клопітка робота з музеєтворення ведеться за сімома групами зберігання: писемні, нумізматика, декоративно—прикладне мистецтво, образотворче мистецтво, фотодокументи, археологія та інше.
Основою музейної збірки стали предмети з колишнього Громадського історичного музею ім. Г. І. Петровського селища Печеніги, який за рішенням Печенізького райвиконкому 21 грудня 1960 року був відкритий в одній із кімнат районного Будинку культури і 21 грудня 2010 року відзначив свій піввіковий ювілей. Зараз музей вже налічує 12 виставкових кімнат, фондосховище, три адміністративні та дві господарчі кімнати.
Особливу цінність мають археологічні знахідки, ця колекція в основному складається з розкопок могильних курганів катакомбної культури III тис. до н. е. та поселення доби неоліту V- IV тис. до н. е.
Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради відвідують не тільки мешканці району та області, а й гості з регіонів України, Росії, ближнього зарубіжжя, а також Польщі, Ізраїлю, Лівану, Франції, Японії, Китаю. Сьогодні музей є невеликим острівцем історичної спадщини, в ньому гармонійно поєднуються минуле і сучасне.

title: Краєзнавчий музей Печенізького району

wikitext:
{{DISPLAYTITLE:Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради}}
{{Музей
|name              = КЗ «Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради»
|image             =
|imagesize         = 250
|координати        = {{coord|49|51|53|N|36|56|09|E}}
|address           = пров. Поштовий, 1, (05765) 6-14-17
|opening_date      =
|closing_date      =
|architect         =
|фонд              = 3,3 тис.
|visitors          = 22 тис.
|director          = Гур'єва Людмила Олександрівна
|curator           =
|website           =
}}

'''КЗ «Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради»''' — краєзнавчий музей у селищі [[Печеніги (смт)|Печеніги]], [[Чугуївський район]] [[Харківська область|Харківської області]]. Музей підпорядкований Відділу культури та туризму Печенізької селищної ради.

До 21.12.2001 року називався Краєзнавчий музей Печенізького району ім. Т. А. Суліми́.

[[17 липня]] [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи було ліквідовано [[Печенізький район|Печенізького району]], території його увійшли до складу новоутвореного Чугуївського району Харківської області<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Загальні дані ==
Печенізький краєзнавчий музей — це не лише демонстрація експозиції, але й збір матеріальних, інформаційних джерел та їх вивчення, щоб зберігти історію Печенізької громади для майбутніх поколінь.

Розташований музей у центрі селища Печеніги. У приміщені, що було частиною Ново-Бєлгородської  центральної в'язниці.
:Адреса: ''пров. Поштовий, 1, селище Печеніги, (Чугуївський район, Харківська область, Україна)''

Графік роботи.

Понеділок-Субота 8:00-17:00, перерва 12:00-13:00 (кожна третя субота місяця з 8:00-14:00 без обідньої перерви).
: ''З 22 лютого 2022 року у зв'язку з [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|бойовими діями]] тимчасово припинив прийом відвідувчів.''

== Історія музею ==
Музей був відкритий [[26 березня]] [[2002]] року. Він розмістився в історичній будівлі, що знаходиться на державному реєстрі, як пам'ятка історії.
[[File:Охоронна дошка пам'ятки історії місцевого значення БУДИНОК колишньої Ново-Бєлгородської центральної каторжної в'язниці.jpg|thumb|Охоронна дошка пам'ятки історії місцевого значення БУДИНОК колишньої Ново-Бєлгородської центральної каторжної в'язниці]]
Будівля збудована ще в [[1854]] році для потреб Бєлгородського уланського полку та входила до комплексу будівель військового поселення, а з [[1869]] року Ново-Бєлгородського (Печенізького) каторжного централу, в якому відбували покарання різні злочинці та політичні в'язні: Долгушин, Алексєєв, Мишкін, багато громадян з Польщі.

Створювачами музейної Печенізької скарбниці були поважні односельці: голова ради музею, вчитель—історик Матяш Михайло Івановича.

Переймання долею музею у 80-х роках стало його відродження завдяки голові Печенізької селищної ради Піддубному Анатолію Антоновичу та Сулімі Трохиму Ананійовичу, а з 2000 року — Мотузному Сергію Івановичу.

== Фонди та експозиція ==
В інтер'єрах його експозиційних залів дбайливо зберігаються витвори мистецтва, документи, книги, предмети побуту, особисті речі, родинні фотографії — красномовні свідки минулих подій. Взагалі на державному обліку музею знаходиться близько 3,3 тисяч предметів, які занесені до головного та науково—допоміжного фондів. Клопітка робота з музеєтворення ведеться за сімома групами зберігання: писемні, нумізматика, декоративно—прикладне мистецтво, образотворче мистецтво, фотодокументи, археологія та інше.

Основою музейної збірки стали предмети з колишнього Громадського історичного музею ім. Г. І. Петровського селища Печеніги, який за рішенням Печенізького райвиконкому 21 грудня 1960 року був відкритий в одній із кімнат районного Будинку культури і 21 грудня 2010 року відзначив свій піввіковий ювілей. Зараз музей вже налічує 12 виставкових кімнат, фондосховище, три адміністративні та дві господарчі кімнати.

Особливу цінність мають археологічні знахідки, ця колекція в основному складається з розкопок могильних курганів катакомбної культури III тис. до н. е. та поселення доби неоліту V- IV тис. до н. е.

Краєзнавчий музей ім. Т. А. Суліми́ Печенізької селищної ради відвідують не тільки мешканці району та області, а й гості з регіонів України, Росії, ближнього зарубіжжя, а також Польщі, Ізраїлю, Лівану, Франції, Японії, Китаю. Сьогодні музей є невеликим острівцем історичної спадщини, в ньому гармонійно поєднуються минуле і сучасне.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.cultura.kh.ua/uk/cultural-institutions/museums/1465-dvorichanskij-rajonnij-kraeznavchij-muzej Центр культури і мистецтва] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190531162322/https://www.cultura.kh.ua/uk/cultural-institutions/museums/1465-dvorichanskij-rajonnij-kraeznavchij-muzej |date=31 травня 2019 }}
* {{ЕСУ}}
* [https://museums.kh.ua/-drkm Музеї Харківщини] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190531162323/https://museums.kh.ua/-drkm |date=31 травня 2019 }}
{{Портал|Музеї}}

[[Категорія:Краєзнавчі музеї Харківської області]]
[[Категорія:Музеї, засновані 2002]]
[[Категорія:Печеніги (смт)]]
[[Категорія:Засновані в Україні 2002]]

Тип: краєзнавчий

Статус спадщини: пам'ятка історії місцевого значення України

Країна: Україна

Розташування: Печеніги

Засновано: 26 березня 2002

Відвідувачі: 22 тис.

Директор: Гур'єва Людмила Олександрівна


text:
# Караєв Юрій Хаджимуратович
Ю́рій Хаджимура́тович Кара́єв (біл. Юрый Хаджымуратавіч Караеў; 21 червня 1966 року, Орджонікідзе) — генерал-майор міліції, колишній міністр внутрішніх справ Республіки Білорусь (11 червня 2019 — 29 жовтня 2020). Один із керівників силових органів Білорусі в період акцій протесту 2020 року. Відповідальний за приховування результатів виборів президента Білорусі в серпні 2020 року. Віддавав накази про силовий розгін мирних мітингів із застосуванням гумових куль, вогнепальної зброї, світлошумових гранат і водометів проти беззбройних протестувальників, а також за насильство й тортури в білоруських силових структурах і місцях позбавлення волі.

## Біографія
Народився 21 червня 1966 року в російському місті Орджоникидзе.
1987 року закінчив Саратовське вище військове командне Червонознаменне училище Внутрішніх військ МВС РФ імені Ф. Е. Дзержинського. Служив у Могильові, потім — у Мінському полку оперативного призначення МВС СРСР. Брав участь у бойових діях у Нагірному Карабасі. У 1992—1994 роках командував навчальною ротою 3-ї окремої Червонопрапорної бригади оперативного призначення Внутрішніх військ МВС Білорусі (в/ч 3214).
1996 року закінчив Військову академію імені М. В. Фрунзе (Москва), факультет Генерального штабу Збройних сил Військової академії Республіки Білорусь. Служив командиром військової частини 5527 (П'ятий окремий спеціальний міліцейський батальйон, Бобруйськ; 1999—2005), військової частини 5525 (спеціальна міліцейська бригада, Гомель), командиром батальйону військової частини 3214 (Уруччя; командир частини — Д. В. Павліченко).
З липня 2008 року — командир полку міліції спеціального призначення ГУВС Мінського міськвиконкому, з жовтня 2008 до червня 2009 року — командир військової частини 3214 (3-тя окрема Червонопрапорна бригада оперативного призначення). З 2009 року — перший заступник начальника оперативної і бойової підготовки внутрішніх військ МВС, з 2012 — заступник міністра внутрішніх справ — командувач Внутрішніми військами.
11 червня 2019 року призначений міністром внутрішніх справ Білорусі.
Також є головою Білоруської федерації кікбоксингу й тайського боксу.
У грудні 2019 року заявляв, що міліція країни позбуватиметься іміджу «карального органу» й перестане застосовувати «палично-галочну» систему, та оцінюватиме результативність роботи за кінцевими результатами без застосування планів або нормативів.
У березні 2025 року його було призначено губернатором Гродненської області.

### Протести в Білорусі (2020)
На 4-й день протестів після виборів президента Білорусі у 2020 році, Караєв підтвердив, що співробітники МВС могли завдавати травми випадковим людям, «які потрапили під роздачу», і повідомив, що серед понад 6 тисяч затриманих громадян є особи, на яких не складалися адміністративні справи. УВКПЛ ООН засудило насильство з боку міліції.
У ході боротьби силових органів з акціями протесту загинуло щонайменше 2 людини, понад 200 дістали поранення різного ступеня тяжкості і близько 7 тисяч осіб були затримані. До затриманих співробітники силових структур застосовували різні види залякування, включно з погрозами, приниженнями, масовими побиттями та катуваннями.

## Міжнародні санкції
31 серпня 2020 року Караєва включили до списку осіб, на яких накладено безстрокову заборону на в'їзд до Латвії, п'ятирічну заборону на в'їзд до Естонії та заборону на в'їзд до Литви у зв'язку з тим, що своїми діями він організував і підтримав фальсифікацію президентських виборів 9 серпня і подальше насильницьке придушення протестів.
2 жовтня 2020 року Караєва включили до «Чорного списку ЄС» як ексміністра внутрішніх справ, який залишився активним за режиму Лукашенка як помічник президента — інспектора по Гродненської області і несе відповідальність за кампанію репресій і залякування, що проводиться силами МВС в результаті президентських виборів 2020 року, зокрема довільні арешти і жорстоке поводження, включно тортури, мирних демонстрантів, а також залякування і насильство щодо журналістів. У той же день був включений до списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб США.
Крім того, Караєва у свої санкційні списки включили Велика Британія, Канада, Швейцарія. 20 листопада 2020 року до жовтневого пакета санкцій ЄС приєдналися Албанія, Ісландія, Ліхтенштейн, Норвегія, Північна Македонія, Чорногорія та Україна.

## Сім'я
Батько — Хаджимурат Тимофійович Караєв, працював електрослюсарем; мати — Раїса Михайлівна, працювала інженером.
Сестра — Тамара, живе у Владикавказі.
Син — Герман; випускник Білоруського економічного університету, тренер із кіокушинкай.

title: Караєв Юрій Хаджимуратович

wikitext:
{{Картка:Лідер
| ім'я              = Юрій Хаджимуратович Караєв
| оригінал імені    = {{Lang-be|Юрый Хаджымуратавіч Караеў}}
| жінка             = <!-- будь-яке значення якщо жінка -->
| зображення        = Юрый Караеў.jpg
| розмір            =
| опис зображення   =

| посада            = [[Міністерство внутрішніх справ Республіки Білорусь|Міністр внутрішніх справ Республіки Білорусь]]
| монарх            =
| президент         = [[Лукашенко Олександр Григорович|Олександр Григорович Лукашенко]]
| віце-президент    =
| прем'єр-міністр   =
| попередник        = [[Шуневич Ігор Анатолійович]]
| наступник         = [[Кубраков Іван Володимирович]]
| перехідний_період = <!-- будь-яке значення, якщо ще не зайняв посаду -->
| початок_терміну   = [[11 червня]] [[2019]]
| кінець_терміну    = [[29 жовтня]] [[2020]]

| посада2           =
| монарх2           =
| президент2        =
| прем'єр-міністр2  =
| початок_терміну2  =
| кінець_терміну2   =
| попередник2       =
| наступник2        =

<!-- Далі те саме з номерами 3-9 -->

| дата_народження   = [[21 червня]] [[1966]]
| місце_народження  = [[Орджонікідзе (смт)|Орджонікідзе]]

| громадянство      =
| підданство        =
| національність    =
| освіта            =
| alma mater        =
| виборчий_округ    =
| відомий_як        =
| династія          =
| рід               = <!-- альтернатива параметру «династія» -->
| мати              = Раїса Михайлівна Караєва
| батько            = Хаджимурат Тимофійович Караєв

| дружина           =
| чоловік           =
| діти              = син — Герман
| родичі            =
| брати             =
| професія          =
| звання            = [[генерал-майор]]
| автограф          = <!--Example.jpg-->
| нагороди          =
| почесні звання    =
}}
'''Ю́рій Хаджимура́тович Кара́єв''' ({{Lang-be|Юрый Хаджымуратавіч Караеў}}; 21 червня 1966 року, [[Орджонікідзе (смт)|Орджонікідзе]]) — [[генерал-майор]] міліції, колишній [[Міністерство внутрішніх справ Республіки Білорусь|міністр внутрішніх справ Республіки Білорусь]] (11 червня 2019 — 29 жовтня 2020)<ref>{{cite web|url= https://tk.media/news/lukashenko-uvolil-glavu-mvd-karaeva-na-ego-mesto-naznachili-glavu-politsii-minska-2020-10-29|title= Лукашенко уволил главу МВД Караева. На его место назначили главу милиции Минска|publisher= tk.media|date= |accessdate= 30 жовтня 2020|archive-date= 2 листопада 2020|archive-url= https://web.archive.org/web/20201102104800/https://tk.media/news/lukashenko-uvolil-glavu-mvd-karaeva-na-ego-mesto-naznachili-glavu-politsii-minska-2020-10-29}}{{ref-ru}}</ref>. Один із керівників силових органів Білорусі в період [[Протести в Білорусі 2020|акцій протесту]] 2020 року. Відповідальний за приховування результатів [[Президентські вибори в Білорусі 2020|виборів президента Білорусі в серпні 2020 року]]. Віддавав накази про силовий розгін мирних мітингів із застосуванням [[Гумова куля|гумових куль]], вогнепальної зброї, [[Світлозвукові боєприпаси|світлошумових гранат]] і [[водомет]]ів проти беззбройних протестувальників, а також за насильство й тортури в білоруських силових структурах і місцях позбавлення волі.

== Біографія ==
Народився 21 червня 1966 року в російському місті [[Владикавказ|Орджоникидзе]].

1987 року закінчив [[Саратовський військовий інститут військ національної гвардії Російської Федерації|Саратовське вище військове командне Червонознаменне училище Внутрішніх військ МВС РФ імені Ф. Е. Дзержинського]]. Служив у [[Могильов]]і, потім — у Мінському полку оперативного призначення МВС СРСР. Брав участь у [[Карабаський конфлікт|бойових діях у Нагірному Карабасі]]. У 1992—1994 роках командував навчальною ротою {{нп3|3-тя окрема Червонопрапорна бригада оперативного призначення|3-ї окремої Червонопрапорної бригади оперативного призначення|en|3rd Separate Special-Purpose Brigade}} Внутрішніх військ МВС Білорусі (в/ч 3214).

1996 року закінчив [[Військова академія імені М. В. Фрунзе|Військову академію імені М. В. Фрунзе]] (Москва), факультет Генерального штабу Збройних сил [[Військова академія Республіки Білорусь|Військової академії Республіки Білорусь]]. Служив командиром військової частини 5527 (П'ятий окремий спеціальний міліцейський батальйон, [[Бобруйськ]]; 1999—2005), військової частини 5525 (спеціальна міліцейська бригада, [[Гомель]]), командиром батальйону військової частини 3214 ([[Уруччя]]; командир частини — [[Павліченко Дмитро Валерійович|Д. В. Павліченко]]).

З липня 2008 року — командир [[ОМОН (Білорусь)|полку міліції спеціального призначення]] [[ГУВС Мінського міськвиконкому]]<ref>{{Cite web|title=Командир минского полка спецназа Юрий Подобед ушел в отставку|url=https://naviny.by/rubrics/society/2008/07/31/ic_news_116_294733|publisher=[[naviny.by]]|date=2008-07-31|accessdate=2019-07-10|language=ru|archive-date=9 квітня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150409193543/http://naviny.by/rubrics/society/2008/07/31/ic_news_116_294733/}}</ref>, з жовтня 2008 до червня 2009 року — командир військової частини 3214 ({{нп3|3-тя окрема Червонопрапорна бригада оперативного призначення|3-тя окрема Червонопрапорна бригада оперативного призначення|en|3rd Separate Special-Purpose Brigade}}). З 2009 року — перший заступник начальника оперативної і бойової підготовки [[Внутрішні війська МВС Білорусі|внутрішніх військ МВС]], з 2012 — заступник міністра внутрішніх справ — командувач [[Внутрішні війська МВС Білорусі|Внутрішніми військами]].

11 червня 2019 року призначений міністром внутрішніх справ Білорусі{{Sfn|Каравянкова Т., 2019}}.

Також є головою Білоруської федерації [[кікбоксинг]]у й [[Тайський бокс (муай тай)|тайського боксу]]<ref>{{Cite web|title=«Анти-Шуневич» во главе МВД. Малоизвестные факты о Юрии Караеве|url=https://udf.by/news/sobytie/194032-anti-shunevich-vo-glave-mvd-maloizvestnye-fakty-o-jurii-karaeve.html|publisher=UDF.BY|date=2019-06-11|accessdate=2019-07-10|language=ru}}</ref>.

У грудні 2019 року заявляв, що міліція країни позбуватиметься іміджу «[[Каральна акція|карального органу]]» й перестане застосовувати «палично-галочну» систему, та оцінюватиме результативність роботи за кінцевими результатами без застосування планів або нормативів<ref>{{Cite web|title=Караев: Милиция будет целенаправленно избавляться от имиджа «карательного органа»|url=https://news.tut.by/society/666872.html|publisher=[[TUT.BY]]|date=2019-12-27|accessdate=2020-08-14|language=ru|archive-date=5 грудня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201205022137/https://news.tut.by/society/666872.html}}</ref>.

У березні 2025 року його було призначено губернатором Гродненської області<ref>{{cite web|url=https://reform.news/lukashenko-naznachil-karaeva-predsedatelem-grodnenskogo-oblispolkoma|title=Лукашенко назначил Караева председателем Гродненского облисполкома|work={{iw|Reform.news||be}}|language=ru}}</ref>.

=== Протести в Білорусі (2020) ===
На 4-й день протестів після [[Президентські вибори в Білорусі 2020|виборів президента Білорусі у 2020 році]], Караєв підтвердив, що співробітники МВС могли завдавати травми випадковим людям, «які потрапили під роздачу», і повідомив, що серед понад 6 тисяч затриманих громадян є особи, на яких не складалися адміністративні справи<ref>{{Cite web |url=https://www.interfax.ru/world/721690 |title=Архівована копія |accessdate=15 серпня 2020 |archive-date=15 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200815020526/https://www.interfax.ru/world/721690 }}</ref>. [[Управління Верховного комісара ООН з прав людини|УВКПЛ ООН]] засудило насильство з боку міліції.

У ході боротьби силових органів з акціями протесту загинуло щонайменше 2 людини, понад 200 дістали поранення різного ступеня тяжкості і близько 7 тисяч осіб були затримані. До затриманих співробітники силових структур застосовували різні види залякування, включно з погрозами, приниженнями, масовими побиттями та катуваннями<ref>{{Cite web|language=|url=https://mind.ua/news/20214584-protesti-v-bilorusi-den-p-yatij-mirnij-omon-poshuk-zniklih-katuvannya-v-izolyatorah|title=Протести в Білорусі, день п’ятий: мирний ОМОН, пошук зниклих, катування в ізоляторах|last=|website=mind.ua|date=14 серпня 2020|publisher=|accessdate=25 травня 2021|archive-date=25 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210525124109/https://mind.ua/news/20214584-protesti-v-bilorusi-den-p-yatij-mirnij-omon-poshuk-zniklih-katuvannya-v-izolyatorah}}</ref><ref>{{Cite web|language=|url=https://www.radiosvoboda.org/a/istoriyi-pobytykh-i-zatrymanykh-na-protestakh-u-bilorusi/30807588.html|title=Катування, приниження і нелюдські умови. Історії побитих і затриманих на протестах у Білорусі|last=|website=radiosvoboda.org|date=29 серпня 2020|publisher=|accessdate=25 травня 2021|archive-date=25 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210525124107/https://www.radiosvoboda.org/a/istoriyi-pobytykh-i-zatrymanykh-na-protestakh-u-bilorusi/30807588.html}}</ref><ref>{{Cite web|language=|url=https://suspilne.media/55719-bili-do-vtrati-svidomosti-zatrimani-na-protestah-u-bilorusi-rozpovili-pro-katuvanna/|title=Затримані на протестах у Білорусі розповіли про катування|last=|website=suspilne.media|date=16 серпня 2020|publisher=|accessdate=25 травня 2021|archive-date=25 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210525124109/https://suspilne.media/55719-bili-do-vtrati-svidomosti-zatrimani-na-protestah-u-bilorusi-rozpovili-pro-katuvanna/}}</ref><ref>{{Cite web|language=|url=https://www.pravda.com.ua/news/2020/09/1/7264913/|title=В ООН нарахували 450 випадків катувань демонстрантів у Білорусі|last=|website=pravda.com.ua|date=1 вересня 2020|publisher=|accessdate=25 травня 2021|archive-date=25 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210525124107/https://www.pravda.com.ua/news/2020/09/1/7264913/}}</ref>.

== Міжнародні санкції ==
31 серпня 2020 року Караєва включили до списку осіб, на яких накладено безстрокову заборону на в'їзд до [[Латвія|Латвії]], п'ятирічну заборону на в'їзд до [[Естонія|Естонії]] та заборону на в'їзд до [[Литва|Литви]] у зв'язку з тим, що своїми діями він організував і підтримав фальсифікацію [[Президентські вибори в Білорусі 2020|президентських виборів 9 серпня]] і подальше насильницьке придушення [[Протести в Білорусі (з 2020)|протестів]]<ref>{{Cite web |url=https://news.tut.by/economics/698739.html |title=Лукашенко, ЦИК, силовики. Страны Балтии ввели санкции в отношении белорусских чиновников |access-date=2020-08-31 |archive-date=2020-09-01 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200901051108/https://news.tut.by/economics/698739.html |deadlink=yes }}</ref>.

2 жовтня 2020 року Караєва включили до «{{нп3|Чорний список ЄС|Чорного списку ЄС|be|Чорны спіс Еўрасаюза}}<nowiki/>» як ексміністра внутрішніх справ, який залишився активним за [[Режим Лукашенка|режиму Лукашенка]] як помічник президента — інспектора по [[Гродненська область|Гродненської області]] і несе відповідальність за кампанію репресій і залякування, що проводиться силами [[Міністерство внутрішніх справ Республіки Білорусь|МВС]] в результаті [[Президентські вибори в Білорусі 2020|президентських виборів 2020 року]], зокрема довільні арешти і жорстоке поводження, включно тортури, мирних демонстрантів, а також залякування і насильство щодо журналістів<ref>{{cite web|url = https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=uriserv%3AOJ.LI.2020.319.01.0001.01.ENG&toc=OJ%3AL%3A2020%3A319I%3ATOC|title = Council implementing regulation (EU) 2020/1387 of 2 October 2020 implementing Article 8a(1) of Regulation (EC) No 765/2006 concerning restrictive measures in respect of Belarus|author = |date = 2020-10-02|work = [[Офіційний вісник Європейського Союзу]]|language = en|accessdate = 2020-12-24|archive-date = 18 вересня 2021|archive-url = https://web.archive.org/web/20210918014352/https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=uriserv:OJ.LI.2020.319.01.0001.01.ENG&toc=OJ:L:2020:319I:TOC}}</ref>. У той же день був включений до [[Specially Designated Nationals and Blocked Persons List|списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб]] [[Сполучені Штати Америки|США]]<ref>{{Cite web|language=en|url=https://home.treasury.gov/news/press-releases/sm1143|title=Treasury Sanctions Belarus Officials for Undermining Democracy|date=2020-10-02|publisher=[[Міністерство фінансів США]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210809231921/https://home.treasury.gov/news/press-releases/sm1143|archivedate=2020-10-02|accessdate=2021-09-13|url-status=live}}</ref>.

Крім того, Караєва у свої [[Економічні санкції|санкційні]] списки включили [[Велика Британія]]<ref>{{Cite web|language=en|url=https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/996772/Belarus.pdf|title=Consolidated List of Financial Sanctions Targets in the UK|date=2021-06-25|publisher=Office of Financial Sanctions Implementation HM Treasury|accessdate=17 вересня 2021|archive-date=26 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210626094724/https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/996772/Belarus.pdf}}</ref><ref>{{Cite web|language=en|url=https://www.reuters.com/article/us-belarus-election-sanctions-britain-ra-idUSKBN26K2IJ|title=UK sanctions Belarus leader Lukashenko|first=Reuters|last=Staff|work=|date=2020-09-29|publisher=[[Reuters]]|archive-url=https://web.archive.org/web/20210724145158/https://www.reuters.com/article/us-belarus-election-sanctions-britain-ra-idUSKBN26K2IJ|archivedate=24 липня 2021|accessdate=2021-07-24|url-status=live}}</ref>, [[Канада]]<ref>{{Cite web|url=https://www.international.gc.ca/world-monde/international_relations-relations_internationales/sanctions/consolidated-consolide.aspx?lang=eng|title=Consolidated Canadian Autonomous Sanctions List|date=2015-10-19|publisher={{нп3|Міністерство міжнародних справ Канади|Міністерство міжнародних справ Канади|en|Global Affairs Canada}}|accessdate=2021-06-29|archive-date=17 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210517222157/https://www.international.gc.ca/world-monde/international_relations-relations_internationales/sanctions/consolidated-consolide.aspx?lang=eng}}</ref>, [[Швейцарія]]<ref>{{Cite web|last=Shields|first=Michael|date=2021-07-07|editor-last=Liffey|editor-first=Kevin|title=Swiss widen sanctions list against Belarus|url=https://www.reuters.com/world/europe/swiss-widen-sanctions-list-against-belarus-2021-07-07/|url-status=live|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210707215407/https://www.reuters.com/world/europe/swiss-widen-sanctions-list-against-belarus-2021-07-07/|archivedate=2021-07-07|accessdate=2021-07-10|publisher=[[Reuters]]|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|last=|first=|date=2021-07-07|title=Sanctions program: Belarus: Verordnung vom 11. Dezember 2020 über Massnahmen gegenüber Belarus (SR 946.231.116.9), Anhang 1 Origin: EU Sanctions: Art. 2 Abs. 1 (Finanzsanktionen) und Art. 3 Abs. 1 (Ein- und Durchreiseverbot)|url=https://www.seco.admin.ch/dam/seco/de/dokumente/Aussenwirtschaft/Wirtschaftsbeziehungen/Exportkontrollen/Sanktionen/Verordnungen/Belarus/belarus_2021-07-07.pdf.download.pdf/Belarus_2021-07-07.pdf|url-status=live|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210707175409/https://www.seco.admin.ch/dam/seco/de/dokumente/Aussenwirtschaft/Wirtschaftsbeziehungen/Exportkontrollen/Sanktionen/Verordnungen/Belarus/belarus_2021-07-07.pdf.download.pdf/Belarus_2021-07-07.pdf|archivedate=2021-07-07|accessdate=2021-07-10|publisher={{нп3|Державний секретаріат з економіки|Державний секретаріат з економіки|de|Staatssekretariat für Wirtschaft}}|language=en}}</ref>. 20 листопада 2020 року до жовтневого пакета санкцій [[Європейський Союз|ЄС]] приєдналися [[Албанія]], [[Ісландія]], [[Ліхтенштейн]], [[Норвегія]], [[Північна Македонія]], [[Чорногорія]] та [[Україна]]<ref>{{cite web|title=Declaration by the High Representative on behalf of the EU on the alignment of certain third countries concerning restrictive measures against Belarus|url=https://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2020/11/20/declaration-by-the-high-representative-on-behalf-of-the-eu-on-the-alignment-of-certain-third-countries-concerning-restrictive-measures-against-belarus/|publisher=[[Рада Європейського Союзу]]|date=2020-11-20|accessdate=2021-09-13|language=en|archive-date=10 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211010102204/https://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2020/11/20/declaration-by-the-high-representative-on-behalf-of-the-eu-on-the-alignment-of-certain-third-countries-concerning-restrictive-measures-against-belarus/}}</ref>.

== Сім'я ==
Батько — Хаджимурат Тимофійович Караєв, працював електрослюсарем; мати — Раїса Михайлівна, працювала інженером.

Сестра — Тамара, живе у Владикавказі{{Sfn|Панкавец З., 2019}}.

Син — Герман; випускник [[Білоруський державний економічний університет|Білоруського економічного університету]], тренер із [[кіокушинкай]].

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Cite web|last=Каравянкова Т.|title=Юрый Караеў прызначаны міністрам унутраных спраў Беларусі|url=https://by.belapan.by/archive/2019/06/11/ru_1007215_123/|publisher=[[БелаПАН]]|date=2019-06-11|accessdate=2019-07-10|language=be|ref=Каравянкова Т., 2019|archive-date=18 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200918102619/https://by.belapan.by/archive/2019/06/11/ru_1007215_123/}}
* {{Cite web|last=Панкавец З.|title=Пяць фактаў пра новага міністра ўнутраных спраў Юрыя Караева|url=https://nashaniva.by/?c=ar&i=232007|publisher=[[Наша Ніва]]|date=2019-06-11|accessdate=2019-07-10|language=be|ref=Панкавец З., 2019|archive-date=30 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201030070108/https://nashaniva.by/?c=ar&i=232007}}
* {{Cite web|last=Дементьевский А.|title=Новый глава МВД — один из первых белорусских «краповиков»|url=https://www.sb.by/articles/novyy-glava-mvd-odin-iz-pervykh-belorusskikh-krapovikov.html|publisher=[[Радянська Білорусь (газета)|Радянська Білорусь]]|date=2019-06-11|accessdate=2019-07-10|language=ru|ref=Дементьевский А., 2019|archive-date=2 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200902081125/https://www.sb.by/articles/novyy-glava-mvd-odin-iz-pervykh-belorusskikh-krapovikov.html}}

[[Категорія:Міністри внутрішніх справ Білорусі]]
[[Категорія:Учасники Карабаської війни]]
[[Категорія:Уродженці Владикавказа]]
[[Категорія:Народились 1966]]
[[Категорія:Народились 21 червня]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих]]
[[Категорія:Кавалери ордена «За службу Батьківщині» ІІІ ступеня]]
[[Категорія:Випускники Військової академії імені Фрунзе]]
[[Категорія:Білоруські особи в списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб США]]
[[Категорія:Білоруські особи у чорному списку ЄС]]

Міністр внутрішніх справ Республіки Білорусь:
11 червня 2019 — 29 жовтня 2020
Медіафайли у Вікісховищі

Президент: Олександр Григорович Лукашенко

Попередник: Шуневич Ігор Анатолійович

Наступник: Кубраков Іван Володимирович

Народився: 21 червня 1966 · Орджонікідзе

Відомий як: військовослужбовець

Країна: Білорусь

Alma mater: Саратовське вище військове командне Червонопрапорне училище внутрішніх військ МВС СРСР імені Ф. Е. Дзержинськогоd (1987), Військова академія імені М. В. Фрунзе (1996) і Військова академія Республіки Білорусь

Батько: Хаджимурат Тимофійович Караєв

Мати: Раїса Михайлівна Караєва

Діти: син — Герман

Звання: генерал-майор

Нагороди: Нагрудний знак «За самовіддану службу» I ступеняd Q64563650?


text:
# «Ведмеже» і «Березове»
«Ведмеже» і «Березове» — ботанічний заказник місцевого значення в Черкаському районі Черкаської області.

## Опис
Заказник площею 1,5 га розташовано біля с. Курилівка.
Створення заказника було передбачено рішенням Черкаської обласної ради № 2/6 від 28.10.1994 «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій і об'єктів»
Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаської обласної ради від 08.04.2000 р. № 15-4. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — Бобрицька сільська громада (як правонаступник Курилівської сільської ради).
Під охороною місце зростання підсніжника звичайного (Galanthus nivalis).

title: «Ведмеже» і «Березове»

wikitext:
{{Заповідна зона
 | назва               =  «Ведмеже» і «Березове»
 | категорія МСОП      = IV
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | ширина_зображення   =
 | мапа                =
 | підпис              =
 | ширина_мапи         =
 | локатор_x           =
 | локатор_y           =
 | розташування        = {{UKR}}
[[Черкаська область]],
[[Черкаський район]]
 | найближче_місто     = с. [[Курилівка (Черкаський район)|Курилівка]]
 | lat_degrees         =
 | lat_minutes         =
 | lat_seconds         =
 | lat_direction       = N
 | long_degrees        =
 | long_minutes        =
 | long_seconds        =
 | long_direction      = E
 | площа               = 1,5 [[гектар|га]]
 | водні об'єкти       =
 | заснований          = 2000
 | число_відвідувачів  =
 | рік_відвідувачів    =
 | керуюча_організація = [[Бобрицька сільська громада]]
 | Карта розташування =
}}
'''«Ведмеже» і «Березове»''' — [[ботанічний заказник]] місцевого значення в [[Черкаський район|Черкаському районі]] [[Черкаська область|Черкаської області]].

== Опис ==
Заказник площею 1,5 га розташовано біля с. [[Курилівка (Черкаський район)|Курилівка]].

Створення заказника було передбачено рішенням Черкаської обласної ради № 2/6 від 28.10.1994 «Про резервування для наступного заповідання цінних природних територій і об'єктів»<ref>{{книга| автор = | частина = | заголовок = Льодовиковий період у заповідній справі (огляд ситуації у заповідній справі в Україні у 2013 р.)|оригінал = |посилання = http://epl.org.ua/wp-content/uploads/2016/12/1764_EPL_Journal_21_22-1.pdf|відповідальний = |видання = Журнал «Екологія. Право. Людина» №21–22 (61–62)|місце= Львів |видавництво =  |рік = 2014| том  = |сторінки = 68-69|сторінок = |серія = |isbn = |тираж = }}</ref>

Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням [[Черкаська обласна рада|Черкаської обласної ради]] від 08.04.2000 р. № 15-4<ref name="ПЗФ">{{книга| автор = | частина = | заголовок = Природно-заповідний фонд Черкаської області |оригінал = |посилання = |відповідальний = Укл. Коноваленко О. С., Карастан І. М |видання = |місце= Черкаси |видавництво = Вертикаль |рік = 2006| том  = |сторінки = |сторінок = 196 |серія = |isbn = |тираж = }}</ref>. Землекористувач або землевласник, у віданні якого перебуває заповідний об'єкт — [[Бобрицька сільська громада]] (як правонаступник [[Курилівська сільська рада (Канівський район)|Курилівської сільської ради]])<ref>{{cite web|url= https://pzf.land.kiev.ua/pzf-obl-24.html|назва= Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад. Природно-заповідний фонд України|автор= |дата= |вебсайт= |видавець= |url-архіву= https://web.archive.org/web/20211203031434/https://pzf.land.kiev.ua/pzf-obl-24.html|дата-архіву= 3 грудня 2021|мертвий-url= |дата-доступу= 18 грудня 2021}}</ref>.

Під охороною місце зростання [[підсніжник звичайний|підсніжника звичайного]] (''Galanthus nivalis'')<ref name="ПЗФ"/><ref>
[https://commons.wikimedia.org/wiki/File:Рішення_Черкаської_обласної_ради_від_08.04.2000_%E2%84%9615-4.pdf Рішення Черкаської обласної ради від 08.04.2000 №15-4 "Про оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду та скасування статусу окремих об'єктів природно-заповідного фонду області"]</ref>.

== Джерела та література ==
{{reflist}}

{{Природно-заповідний фонд Канівського району}}{{Природно-заповідний фонд Черкаського району}}{{Cherkasy-geo-stub}}
{{Protected-area-stub}}

[[Категорія:Ботанічні заказники Черкаської області]]
[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 2000]]
[[Категорія:Природно-заповідний фонд Канівського району]]

title: «Ведмеже» і «Березове»

Розташування: Україна · Черкаська область, · Черкаський район

Найближче місто: с. Курилівка

Оператор: Бобрицька сільська громада