text:
# Гракове (станція)
Гра́кове — проміжна вантажно-пасажирська залізнична станція 4 класу, стикування Куп'янської дирекції Південної залізниці.
Розташована в селищі Залізничне Чугуївського району Харківської області між зупинними платформами Зелена Роща та Пролісний.
З 1972 року є станцією стикування.

## Історія
Станція Гракове відкрита у 1895 році на лінії Основа — Куп'янськ.
20 грудня 1971 року  перший пробний електропоїзд здійснив рух на електрифікованій дільниці Харків-Балашовський — Лосєве — Гракове.
9 грудня 1972 року електрифікацією змінним струмом дільниці Гракове — Куп'янськ закінчена електрифікація Куп'янського напрямку. Даний напрямок став першою магістральною ділянкою, електрифікованою різними системами струму без повноцінної станції стикування, до цього так само була електрифікована лише тупикова гілка Мінеральні Води — Кисловодськ Південно-Кавказької залізниці (в середині 2000-х років залізничний вузол повністю переведений на змінний струм). Дане рішення було обумовлено виходячи з складності Куп'янського вузла — замість однієї станції стикування необхідно було робити дві — Куп'янськ-Вузловий та Куп'янськ-Сортувальний з одного боку, і необхідності налагодити використання нових двосистемних електровозів — ВЛ82 з іншого. Дані електровози випускалися Новочеркаський електровозобудівний завод (Росія) з 1966 по 1979 роки, і є основою парку ТЧ-15 Куп'янськ.
Станція Гракове, що служить місцем стикування змінного і постійного струму методом нейтральної вставки, повністю покрита постійним струмом, крім тупикового 8-го шляху, на які прибувають електропоїзди у напрямку Куп'янська, і одного з'їзду в східній горловині станції. Дана станція є станцією стикування без перемикачів роду струму, також неофіційно такий тип станцій іменується «псевдостикування».
Виходячи з цього, на даному ходу використовуються електровози ВЛ82м, які водять як вантажні, так і пасажирські та приміські потяги.
Рух на ділянці Гракове — Куп'янськ представлено численними вантажними потягами, причому особливо важкі — від 4200 до 6000 т — від Куп'янська до Шевченкове-Південне (станцій Грози або Первомайське-Південне) йдуть подвійною тягою, причому штовхачем може бути і чистий перемінник — ВЛ80. Можливо, в майбутньому на Гракове знову з'являться локомотиви постійного струму, але про зміну плечей для ТЧ-2 мова поки не йде
Куп'янський залізничний вузол електрифікований змінним струмом, але він не поєднаний без зміни струму до центрально-української частини залізниці змінного струму.

## Пасажирське сполучення
Пасажирський рух з 10 грудня 2017 року представлено потягами далекого сполучення:
- № 137/138 Хмельницький — Лисичанськ
- № 45/46 Ужгород — Лисичанськ
- № 369/370  Київ— Баку

Також курсують дві пари приміських потягів локомотивної тяги № 6559/6560 і № 6553/6554 Харків — Куп'янськ.
Всі потяги курсують під тягою ВЛ82м. З моторвагонного складу існує три пари електропоїздів сполучення Куп'янськ — Гракове, які по станції Гракове зістиковані з електропоїздами Харківського напрямку.

title: Гракове (станція)

wikitext:
{{Залізнична станція
|тип = станція
|Font-Color =
|Color =
|Name = Гракове
|Line = [[Коробочкине (станція)|Коробочкине]] — [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ-Вузловий]]
|Railway = [[Південна залізниця]]
|Department = [[Куп'янська дирекція залізничних перевезень|Куп'янська дирекція]]
|населений_пункт = с-ще [[Залізничне (Чугуївський район)|Залізничне]]
|Image =
|lat_dir =
|lon_dir =
|Date =
|Year = 1895
|ProjectName =
|OldName =
|NameProjects =
|Type = проміжна, [[станція стикування]] з нейтральними вставками
|Arhitector =
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms = 2
|NumberOfTracks = 5
|PlatformType = берегова та острівна
|PlatformForm = пряма
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуем)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street =
|TransTo = <!--переходи на станції-->
|TransTo1 = <!--пересадка на-->
|DistanceKiev = 557
|Center = [[Гракове (станція)|Гракового]]
|Distance = 11
|Center2 = [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янська-Вузлового]]
|Distance2 = 62
|Tariff = 4
|Mobile =
|Code = 430601
|CodeExpress =  2204424
|services = {{+Станція}} {{+Каса}} {{+Багаж}}
|services1 =
|Commons =
}}

{{Otheruses}}
{{Безлюдівка — Куп'янськ}}
'''Гра́кове''' — проміжна вантажно-пасажирська [[залізнична станція]] 4 класу, [[станція стикування|стикування]] [[Куп'янська дирекція залізничних перевезень|Куп'янської дирекції]] [[Південна залізниця|Південної залізниці]].

Розташована в селищі [[Залізничне (Чугуївський район)|Залізничне]] [[Чугуївський район|Чугуївського району]] [[Харківська область|Харківської області]] між зупинними платформами [[Зелена Роща (зупинний пункт)|Зелена Роща]] та [[Пролісний (зупинний пункт)|Пролісний]].

З [[1972]] року є [[Станція стикування|станцією стикування]].

== Історія ==
Станція Гракове відкрита у [[1895]] році на лінії [[Основа (станція)|Основа]] — [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ]].

[[20 грудня]] [[1971]] року  перший пробний електропоїзд здійснив рух на електрифікованій дільниці ''[[Харків-Балашовський]] — [[Лосєве]] — Гракове''.

[[9 грудня]] [[1972]] року електрифікацією [[Змінний струм|змінним струмом]] дільниці ''Гракове — [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ]]'' закінчена електрифікація Куп'янського напрямку. Даний напрямок став першою магістральною ділянкою, електрифікованою різними системами струму без повноцінної станції стикування, до цього так само була електрифікована лише тупикова гілка [[Мінеральні Води]] — [[Кисловодськ]] [[Південно-Кавказька залізниця|Південно-Кавказької залізниці]] (в середині 2000-х років [[залізничний вузол]] повністю переведений на [[змінний струм]]). Дане рішення було обумовлено виходячи з складності Куп'янського вузла — замість однієї станції стикування необхідно було робити дві — [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ-Вузловий]] та [[Куп'янськ-Сортувальний]] з одного боку, і необхідності налагодити використання нових двосистемних електровозів — [[ВЛ82]] з іншого. Дані електровози випускалися Новочеркаський електровозобудівний завод (Росія) з 1966 по 1979 роки, і є основою парку ТЧ-15 Куп'янськ.

Станція Гракове, що служить місцем стикування [[Змінний струм|змінного]] і [[Постійний струм|постійного струму]] методом нейтральної вставки, повністю покрита постійним струмом, крім тупикового 8-го шляху, на які прибувають електропоїзди у напрямку [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янська]], і одного з'їзду в східній горловині станції. Дана станція є станцією стикування без перемикачів роду струму, також неофіційно такий тип станцій іменується «псевдостикування».

Виходячи з цього, на даному ходу використовуються електровози ВЛ82м, які водять як вантажні, так і пасажирські та приміські потяги.

Рух на ділянці Гракове — Куп'янськ представлено численними вантажними потягами, причому особливо важкі — від 4200 до 6000 т — від Куп'янська до [[Шевченкове-Південне]] (станцій [[Гроза (станція)|Грози]] або [[Первомайське-Південне]]) йдуть подвійною тягою, причому штовхачем може бути і чистий перемінник — [[ВЛ80]]. Можливо, в майбутньому на Гракове знову з'являться локомотиви постійного струму, але про зміну плечей для ТЧ-2 мова поки не йде

Куп'янський [[залізничний вузол]] електрифікований змінним струмом, але він не поєднаний без зміни струму до центрально-української частини залізниці змінного струму.

== Пасажирське сполучення ==
Пасажирський рух з [[10 грудня]] [[2017]] року представлено потягами далекого сполучення:
* № 137/138 [[Хмельницький (станція)|Хмельницький]] — [[Лисичанськ (станція)|Лисичанськ]]
* № 45/46 [[Ужгород (станція)|Ужгород]] — [[Лисичанськ (станція)|Лисичанськ]]
* № 369/370  [[Київ-Пасажирський|Київ]]— [[Баку]]

Також курсують дві пари приміських потягів локомотивної тяги № 6559/6560 і № 6553/6554 [[Харків-Пасажирський|Харків]] — [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ]].

Всі потяги курсують під тягою [[ВЛ82|ВЛ82м]]. З моторвагонного складу існує три пари [[електропоїзд]]ів сполучення [[Куп'янськ-Вузловий (станція)|Куп'янськ]] — ''Гракове'', які по станції Гракове зістиковані з електропоїздами [[Харків]]ського напрямку.

== Посилання ==
* {{railwayz|9426|станцію Гракове}}

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{АЗУ-2008}}
* {{ЖДС}}

{{Стикові станції України}}
{{Роздільні пункти Куп'янської дирекції ПЗ}}

{{Портали|Залізниця}}

[[Категорія:Станції Південної залізниці]]
[[Категорія:Транспорт Чугуївського району]]
[[Категорія:Залізничні станції Харківської області]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1895]]

title: Станція Гракове Коробочкине — Куп'янськ-Вузловий · Південна залізниця · Куп'янська дирекція · с-ще Залізничне

Тип: проміжна, станція стикування з нейтральними вставками

Тип платформ(и): берегова та острівна

Форма платформи: пряма

Послуги: Залізнична станція · Квиткова каса · Оформлення багажу

title: Дільниця Безлюдівка — Куп'янськ

0 · Безлюдівка
р. Роганка
Харківська ГРЕС-2
р. Сіверський Донець
Занки
р. Сенек
р. Оскіл
Тропа – Бєлгород
134,3 · Куп'янськ-Вузловий
Тополі

Зміїв – Основа
2,9 · 3 км
4,3 · 5 км
Р79
9,8 · Тернове
13,3 · 13 км
Харків-Слобідський
| 16,6 | | 37 | · Зелений Колодязь
38,8 · Мохнач
40,3 · 41 км
43,7 · Покровка
45,1 · Есхар
48,6 · Дачі
49,8 · 50 км
52,6 · Чугуїв
56 · 57 км
56,9 · Малинівка
61,3 · Коробчине
64,6 · Ковиловий
М03
68,5 · Зелений Лан
72 · Гракове | =3кВ | | ~25кВ |§
76,6 · Пролісний
81 · Бурлуцький
85,8 · 86 км
Р07
94,5 · Шевченкове-Південне
100,7 · Травневе
108,7 · Гроза
113,3 · Тишківський
115,3 · Соляниківка
117,4 · Старовірівка
121,6 · Кар'єр
124,5 · Осадьківка
126,1 · 127 км
127,9 · Прокопівка
129,9 · 130 км
131,4 · Осинове
133,3 · 134 км
Рубіжне


text:
# Возрожденіє
Возрожде́ніє (рос. Возрождение) — присілок у складі Соль-Ілецького міського округу Оренбурзької області, Росія.

## Населення
Населення — 207 осіб (2010; 245 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 52 %

wikiname: ukwiki

title: Возрожденіє

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Возрожденіє
 | назва ін.       = {{lang-ru|Возрождение}}
 | карта розташування1 = Росія Оренбурзька область
 | герб            =
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Оренбурзька область]]
 | район           =
 | міський округ   = [[соль-Ілецький міський округ|Соль-Ілецький]]
 | поселення       =
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 207 осіб ([[2010]]<ref>[http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2010/orenburgskaja.htm Дані перепису населення 2010 року]</ref>)
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 51
 | lat_min= 06
 | lat_sec= 37
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 55
 | lon_min= 14
 | lon_sec= 23
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Возрожде́ніє''' ({{lang-ru|Возрождение}}) — [[присілок]] у складі [[соль-Ілецький міський округ|Соль-Ілецького міського округу]] [[оренбурзька область|Оренбурзької області]], [[Росія]].

== Населення ==
Населення — 207 осіб ([[2010]]; 245 у [[2002]]<ref>[http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2002/orenburgskaja.htm Дані перепису населення 2002 року]</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 52 %

== Джерела ==
* {{Карта|M-40-27}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{orenburg-geo-stub}}
{{соль-Ілецький міський округ}}

[[Категорія:Населені пункти Соль-Ілецького міського округу]]
[[Категорія:Присілки Оренбурзької області]]

title: присілок Возрожденіє

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Оренбурзька область

Міський округ: Соль-Ілецький

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Возрожденіє · Возрожденіє


text:
# Рекоаро-Терме
Рекоаро-Терме (італ. Recoaro Terme, вен. Recoaro Terme) — муніципалітет в Італії, у регіоні Венето, провінція Віченца.
Рекоаро-Терме розташоване на відстані близько 440 км на північ від Рима, 95 км на захід від Венеції, 30 км на північний захід від Віченци.
Населення — 6477 осіб (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 17 січня. Покровителі — святий Антоній Великий.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 163 іноземці з 32 країн, серед них 56 громадян країн Євросоюзу та 13 громадян України.

## Сусідні муніципалітети
- Ала
- Альтіссімо
- Креспадоро
- Сельва-ді-Проньйо
- Торребельвічино
- Вальданьо
- Валларса
- Валлі-дель-Пазубіо

title: Рекоаро-Терме

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Рекоаро-Терме
 | місцева_назва = Recoaro Terme
 | герб          = <!-- Recoaro Terme-Stemma.gif -->
 | регіон        = VEN <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = VI <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 45
 | latm   = 42
 | lats   = 0
 | longd  = 11
 | longm  = 14
 | longs  = 0
 | висота = 442
 | населення     = 6076
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 60,06
 | густота       = 101,0
 | поштові_індекси  = 36076
 | телефонний_код = 0445
 | код_ISTAT     = 024084
 | покровитель   = Sant'Antonio abate
 | мер           = Armando Cunegato
 | обраний       = 21-09-2020
 | www           = http://www.comune.recoaroterme.vi.it/
}}

'''Рекоаро-Терме''' ({{lang-it|Recoaro Terme}}, {{lang-vec|Recoaro Terme}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Венето]], [[Віченца (провінція)|провінція Віченца]].

Рекоаро-Терме розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 440 км на північ від [[Рим|Рима]], 95 км на захід від [[Венеція|Венеції]], 30 км на північний захід від [[Віченца|Віченци]].

Населення — {{formatnum:6477}} {{МНОЖИНА:6477|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 17 січня. Покровителі — святий [[Антоній Великий]].

== Демографія ==
{{Демографія/Recoaro Terme}}
{{Іноземці в Італії | назва=Рекоаро-Терме | дата=1 січня 2023 року
 | всього=163 | країн=32 | Укр=13 | ЄС=56 | таблиця= | країна1=[[Румунія|Румунії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Ала]]
* [[Альтіссімо]]
* [[Креспадоро]]
* [[Сельва-ді-Проньйо]]
* [[Торребельвічино]]
* [[Вальданьо]]
* [[Валларса]]
* [[Валлі-дель-Пазубіо]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Віченца]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Віченца}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Віченца]]
[[Категорія:Курорти Італії]]

title: Рекоаро-Терме · Recoaro Terme

Країна: Італія

Регіон: Венето

Провінція: Віченца

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Armando Cunegato (21-09-2020)


text:
# 20403 Аттенборо
20403 Аттенборо (20403 Attenborough) — астероїд головного поясу, відкритий 22 липня 1998 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,224.

title: 20403 Аттенборо

wikitext:
{{Планета
| назва = 20403 Аттенборо
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Джон Бротон]]
| місце відкриття = [[Обсерваторія Ріді-Крик]]
| дата відкриття = [[22 липня]] [[1998]]
| метод відкриття =
| на честь = [[Девід Аттенборо]]
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви =
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|20403|2013.12.27|2012.06.16}}</ref>
| епоха = [[4 листопада]] [[2013]] (2 456 600,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,236902415611 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,720433338095 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,978667876853 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,086694639830
| орбітальний період = 1877,723102456 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,191721558694 °/д
| середня аномалія = 234,0869053940°
| нахил орбіти = 11,64501709978°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 93,38131066306°
| арг_перицентру = 329,0094206923°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 13,3
| спектр_тип =
}}

'''20403 Аттенборо''' (20403 Attenborough) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[22 липня]] [[1998]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,224.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Аттенборо}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (20401-20500)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|20403}}

{{Навігація малих планет|(20402) 1998 OH6|(20404) 1998 OB14|}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1998]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 20403 Аттенборо

Відкривач: Джон Бротон

Місце відкриття: Обсерваторія Ріді-Крик

title: Позначення

Названа на честь: Девід Аттенборо

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

Орбітальні характеристики: Епоха 4 листопада 2013 (2 456 600,5 JD)

title: Фізичні характеристики


text:
# П'єтроаса (комуна, Біхор)
П'єтроаса (рум. Pietroasa) — комуна у повіті Біхор в Румунії. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
- Гурань (693 особи)
- Джулешть (166 осіб)
- Кочуба-Міке (470 осіб)
- Кішкеу (761 особа)
- Мегура (338 осіб)
- Моцешть (116 осіб)
- П'єтроаса (914 осіб) — адміністративний центр комуни

Комуна розташована на відстані 365 км на північний захід від Бухареста, 72 км на південний схід від Ораді, 82 км на захід від Клуж-Напоки, 137 км на північний схід від Тімішоари.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у комуні проживали 3458 осіб.
Національний склад населення комуни:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 3267           | 94,5%    |
| цигани         | 187            | 5,4%     |
| угорці         | 3              | 0,1%     |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 3266           | 94,4%    |
| циганська | 187            | 5,4%     |
| угорська  | 3              | 0,1%     |
| німецька  | 1              | < 0,1%   |
| словацька | 1              | < 0,1%   |

Склад населення комуни за віросповіданням:
| Релігія       | Кількість осіб | Відсоток |
| ------------- | -------------- | -------- |
| православні   | 3152           | 91,2%    |
| п'ятдесятники | 180            | 5,2%     |
| баптисти      | 101            | 2,9%     |
| адвентисти    | 9              | 0,3%     |
| бретрени      | 5              | 0,1%     |
| унітарії      | 2              | 0,1%     |
| римо-католики | 1              | < 0,1%   |

## Зовнішні посилання
- Дані про комуну П'єтроаса на сайті Ghidul Primăriilor [Архівовано 5 лютого 2009 у Wayback Machine.]

title: П'єтроаса (комуна, Біхор)

wikitext:
{{Otheruses|П'єтроаса}}
{{НП Румунії
 | назва               = П'єтроаса
 | статус              = комуна
 | місцева_назва       = ''Pietroasa''
 | герб                =
 | зображення          = Cociuba Mica.SV.jpg
 | зображення_підпис   = Дерев'яна церква у селі Кочуба-Міке
 | повіт               = Біхор
 | код_SIRUTA          =
 | широта              = 46.5923
 | довгота             = 22.5571
 | висота              = 321
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 3272
 | рік_насел           = 2009
 | населення_джерело   = <ref>{{cite web|url=http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|title=Populația stabilă la 1.01.2009 total din care de 18 ani și peste|language=румунською|accessdate=2011-12-19|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AaF2pliR?url=http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|archivedate=10.09.2012|deadurl=yes}}</ref>
 | площа               = 205,35
 | поштові_індекси     =
 | карта               = Pietroasa jud Bihor.png
 | примар              = Oșvat Saveta<ref>{{cite web|url=http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|title=Biroul Electoral Central. Alegeri locale 2008 TUR I + TUR II + TUR III. Primari aleşi pe municipii,oraşe şi comune.|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IAlaxrmA?url=http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|archivedate=2013-07-17|deadurl=yes}}</ref>
 | партія              = [[Демократична ліберальна партія (Румунія)|PD-L]]
 | мандат              = 2008-2012
 | www                 =
}}
'''П'єтроаса''' ({{lang-ro|Pietroasa}}) — комуна у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Біхор (повіт)|Біхор]] в [[Румунія|Румунії]]. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
* [[Гурань]] (693 особи)
* [[Джулешть (Біхор)|Джулешть]] (166 осіб)
* [[Кочуба-Міке]] (470 осіб)
* [[Кішкеу]] (761 особа)
* [[Мегура (Біхор)|Мегура]] (338 осіб)
* [[Моцешть]] (116 осіб)
* [[П'єтроаса (Біхор)|П'єтроаса]] (914 осіб) — адміністративний центр комуни

Комуна розташована на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 365 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 72 км на південний схід від [[Орадя|Ораді]], 82 км на захід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]], 137 км на північний схід від [[Тімішоара|Тімішоари]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]]<ref>{{cite web|url=http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=2140&judet_id=2141&localitate_id=2204|title=Structura Etno-demografică a României|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IDuqTqid?url=http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=2140|archivedate=2013-07-19|deadurl=no}}</ref> у комуні проживали {{formatnum:3458}} осіб.

Національний склад населення комуни:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 3267
| 94,5%
|-
| цигани
| 187
| 5,4%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 3
| 0,1%
|}

Рідною мовою назвали:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 3266
| 94,4%
|-
| циганська
| 187
| 5,4%
|-
| угорська
| 3
| 0,1%
|-
| німецька
| 1
| < 0,1%
|-
| словацька
| 1
| < 0,1%
|}

Склад населення комуни за віросповіданням:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Релігія
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[Румунська православна церква|православні]]
| 3152
| 91,2%
|-
| п'ятдесятники
| 180
| 5,2%
|-
| баптисти
| 101
| 2,9%
|-
| адвентисти
| 9
| 0,3%
|-
| бретрени
| 5
| 0,1%
|-
| унітарії
| 2
| 0,1%
|-
| римо-католики
| 1
| < 0,1%
|}

== Зовнішні посилання ==
* [http://www.ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-PIETROASA/20643/ Дані про комуну П'єтроаса на сайті Ghidul Primăriilor] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090205184710/http://ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-PIETROASA/20643 |date=5 лютого 2009 }}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Повіт Біхор}}

[[Категорія:Комуни повіту Біхор]]

{{Romania-geo-stub}}

title: Дерев'яна церква у селі Кочуба-Міке

Країна: Румунія

Повіт: Біхор

Телефонний код: +40 259 (Romtelecom, TR) · +40 359 (інші оператори)

title: Влада

Примар · Мандат: Oșvat Saveta (PD-L) · 2008-2012


text:
# Two Bus
Two Bus — однодумці з різних регіонів України, які об'єдналися для створення мелодій та рим. Грандж та інді-рок огортаються соціальними темами і проникають у вуха та душі слухачів.
Звучання Two Bus — інді-рок, бард-панк із часто гостросоціальними текстами, головний герой яких — наш[чий?] сучасник.
Щодо назви Two Bus і перекладу — все складно і суперечить правилам граматики: «two» — англійська варіація, а «bus» — німецька, тому в транскрипції вимовляється, як «Ту Бус», але колектив при цьому український. Як варіант перекладу — «Два автобуси».
Свій творчий шлях група почала 2012 року. До початку військових дій на Донбасі гурт «дислокувався» в Луганську і Харкові.
За цей час музиканти взяли участь у понад 20 різноманітних рок-фестивалях в Україні. На сьогодні концертну програму складають близько 50 композицій.
У грудні 2013 року вперше в Луганську гурт Two Bus зіграв онлайновий концерт «Квартирник» у студії НТРК «Ірта» у прямому ефірі з трансляцією в YouTube. Такого в Луганську до 2014 року і після ще ніхто не робив[джерело?].
У травні 2018 року творчість групи висвітлює перший[джерело?] аудіо-журнал «Stereobaza» — щотижневе радіошоу, що виходить на українській радіостанції «Просто Раді.О», (раніше — на Europa Plus Україна) в рубриці Stereo-Ukraine, присвяченій подіям і явищам, пов'язаним із розвитком вітчизняної музичної сцени, а також найцікавішим українським виконавцям.
Восени 2018 року гурт отримує пропозицію від телеканалу СТБ взяти участь у Національному відборі до конкурсу Євробачення 2019.
Гурт приймає рішення взяти участь і відправляє дві композиції: україномовну — «Розділові (Сподівання)», презентація якої відбулася в ефірі «Громадського радіо» (програма "Київ-Донбас, 30 вересня 2018) і російськомовну — «Краешком (Люди на блюді)», раніше ніде не звучала, крім як на «Квартирниках» в акустичному варіанті.
У травні 2020 року вийшов перший студійний альбом українського гурту Two Bus під назвою «Ч/Б», до якого увійшли 12 композицій (10 російськомовних і дві українською мовою).
Композиція «Моя страна» з альбому «Ч/Б» перемогла в конкурсі міжнародного порталу «Експеримент» у номінації «Найкраща музична композиція літа 2020».
У жовтні 2020 року група TWO BUS випустила перший кліп на пісню «Ч/Б» з однойменного альбому.
Відео опублікували, як і було раніше обіцяно учасниками колективу, разом із альбомом на цифровому майданчику (онлайн-платформі) Gumroad, де можна подивитися дві відеоверсії до композиції «Ч/Б», а також придбати музичний альбом.
У серпні 2021 року результатом співпраці гурту Two Bus із недержавним театром «Art & Гарт» стало рок-данс виконання «Тільки не Гамлет», яке було презентовано «лабораторно» в рамках проекту «Містерія: актор. Сєвєродонецьк», а також зігране у прямому ефірі НТРК «ІРТА» з трансляцією в YouTube.
Восени 2021 року музикант гурту Дмитро Проха бере участь у телевізійному проекті «Відвідайте мій дім», в якому герої з різних регіонів України приїжджають один до одного в гості з презентацією свого краю. Вихід передачі про Сєвєродонецьк за участю музиканта гурту Two Bus був запланований на 24 лютого 2022 року. Але через російське військове вторгнення передача не виходить в ефір.
У жовтні 2022 року український гурт Two Bus представив концертний альбом «Rock Bulava (Live in Cherkasy)». Це «живий» виступ інді-бард-рок гурту Two Bus спільно з панк-рок гуртом Parallel на найроковішому[джерело?] фестивалі країни.
У січні 2023 року гурт підготував нову акустичну рок-програму (фортепіано, гітара, вокал, перкусія), яка складається з україномовних, англомовних і франкомовних пісень.
У липні 2023 року на всіх потокових платформах у вільному доступі стала доступна нова творча робота гурту Two Bus, представлена у вигляді синглу «Сон це» (Radio Edit).
У жовтні 2023 року на стриміннових сервісах у вільному доступі з’явився ЕР «Диво». Це дивовижна історія однієї пісні, яка стала мініальбомом.
1 червня 2024 року, до Міжнародного дня захисту дітей, український рок-гурт TWO BUS презентує у вільному доступі на стрімінгових платформах свій новий сингл «Глобус» («Озброєні діти»)
Гурт продовжує творчий шлях, демонструючи велику силу духу і відданість своїй музиці навіть у важкі часи, популяризуючи українську рок-культуру не тільки в країні та за її межами.
Сьогодні[коли?] український гурт TWO BUS існує та працює у такому складі:
- Дмитро Проха: вокал, гітара, авторство пісень;
- Євген Кугаєвський: рояль, фортепіано, електропіаніно, вокал, беквокал, авторство пісень;
- Іван Дуда: перкусія (дарбука, шейкер), відеоінженер, технік;
- Антон Чуріков: флейта, звукоінженер, вокал, беквокал, авторство пісень;
- Анатолій Тоненький: валторна, українські народні духові інструменти;
- Артем Шаповал: бас-гітара, беквокал, вокал (гурт Parallel);
- Олександр Рачинський: барабани, вокал (гурт Parallel);
- Олександр Рамусь: губна гармоніка;
- Павло Лемешев (Dr.HAZe): соло-гітара;
- Дмитро Погорєлов: авторство пісень

## Дискографія
Альбоми та сигнали, доступні для прослуховування на всіх потокових платформах:
- Студійний альбом «Ч/Б» — 2020[4]
- Альбом «Kharkiv Рок-Акустика» (Live) —  2021/2022[5]
- Альбом «Rock Bulava» (Live in Cherkasy) — 2022[6]
- Сингл «Сон Це» (Radio Edit) — 2023[7]
- ЕР «Диво» - 2023 https://album.link/w4cbs38kzkw2z
- Сингл «Глобус» («Озброєні діти») - 2024 https://song.link/p7p8330msx4bw
- Cингл «Байконур»-2025 https://song.link/9mzht7vjgxtwp

Альбоми та сигнали, ексклюзивні для SoundCloud:
- Онлайновий концерт «Квартирник „TWO BUS“ 17/12/2013» (Live) — 2013[8]
- Сингл «На гранях весны» — 2015[9]
- Сингл «Radio Edit, ч. I» — 2017[10]
- Сингл «Radio Edit, ч. II» — 2018[11]

Бутлеґи:
- Two Bus Концерт у КлрР м. Харків (Live) — 2018
- Дмитро Проха (Two Bus) концерт у КлрР 5 жовтня 2019 (Live)

## Участь у фестивалях
- музично-поетичні фестивалі пам'яті музиканта, поета і художника Вені Д'ркін: «Веничкина Радуга», 2012—2013 (Луганськ); «ДрФест Днепр 2012», (Дніпро); «Др-опенэйр в Донецке», 2013 (Донецьк); «ДрФест на Купала», 2013 (Харків);
- RespublicaFEST // Фестиваль Республіка (нічна сцена), 2012 (Кам'янець-Подільський);
- 3-й Міжнародний Reggae Festival 2014 Ukraine (у складі гурту «Dub Joint»), 2014 (Харків);
- музично-літературний фестиваль «Дорога на Схід», 2016 (Старобільськ);
- байк-фест III, IV, V, присвячений творчості В. Цоя, 2017—2019 (Риб'янцеве);
- міський відкритий музичний фестиваль «Peace, Love and Happiness» (рос. Мир, Любовь и Счастье), 2018 (Сєвєродонецьк);
- неформальна музична гулянка «Liniovo Muzyczna Hulianka 2018», «Lenovo UNderground Party / 3», 2019 (Рубіжне, о. Лінево);
- фестиваль-концерт просто неба «Рок-музыканты за мир и справедливость» у рамках фестивалю «Музыку слышно сквозь стены», 2018 (Сєвєродонецьк);
- щорічний акустичний фестиваль «Весенний Слой-4», 2019 (Запоріжжя);
- щорічний фестиваль «Jam session», 2019 (Лисичанськ);
- музичний фестиваль «Светлоград-fest» 2019 (Сєвєродонецьк)
- III історичний етнофестиваль «Східний Бастіон-2019», концертна програма (Сєвєродонецьк);
- мотофестивалі «Ява-2019» та «Ява-2020», 2019—2020 (Кремінна);
- XX, XXII фестиваль акустичного року під Балаклією, 2018 та 2020 (Ветрівська коса, Чепіль);
- культурний фестиваль «ТерраФокс 2.0», 2020 (Лисичанськ);
- Bike-rock «RepinFest-Peredvizhniki», 2019—2020 (Чугуїв);
- моторок-фестиваль «Горыныч фест-2020», 2020 (Щурове);
- Щорічний байк-зліт «Осенний барашек», 2020 (Кремінна);
- фестиваль «Зимний рок», 2018 та 2021 (Лисичанськ);
- III—V обласний відкритий рок-фестиваль «Зі Сходу до Заходу», 2019—2021 (Сєвєродонецьк, Старобільськ);
- мотофестиваль «Приезжай!», 2019 та 2021 (Куп'янськ);
- фестиваль «День музыки в Харькове», 2019 та 2021 (Харків);
- Open Air-фестиваль «Рок булава», 2019 та 2021 (Черкаси);
- благодійний рок-фестиваль, 2023 (Гадяч);
- фестиваль «День вуличноъ музики», 2023 (Черкаси);
- «23 фест», 2023 (Харків)
- Мистецький фестиваль «Крутий заміс», 2023 та 2024 (Черкаси);

title: Two Bus

wikitext:
{{Проблеми|
|значимість=6 жовтня 2023
|без джерел=6 жовтня 2023
|стиль=6 жовтня 2023
|упорядкувати=9 жовтня 2023
}}
{{Музичний гурт
| Фотографія =
}}
'''Two Bus''' — однодумці з різних регіонів України, які об'єдналися для створення мелодій та рим. Грандж та інді-рок огортаються соціальними темами і проникають у вуха та душі слухачів.

Звучання Two Bus — інді-рок, бард-панк із часто гостросоціальними текстами, головний герой яких — наш{{чий}} сучасник.

Щодо назви Two Bus і перекладу — все складно і суперечить правилам граматики: «two» — англійська варіація, а «bus» — німецька, тому в транскрипції вимовляється, як «Ту Бус», але колектив при цьому український. Як варіант перекладу — «Два автобуси».

Свій творчий шлях група почала 2012 року. До початку військових дій на Донбасі гурт «дислокувався» в Луганську і Харкові.

За цей час музиканти взяли участь у понад 20 різноманітних рок-фестивалях в Україні. На сьогодні концертну програму складають близько 50 композицій.

У грудні 2013 року вперше в Луганську гурт Two Bus зіграв онлайновий концерт «Квартирник» у студії НТРК «Ірта» у прямому ефірі з трансляцією в [[YouTube]]. Такого в Луганську до 2014 року і після ще ніхто не робив{{джерело?}}.

У травні 2018 року творчість групи висвітлює {{джерело?|перший}} аудіо-журнал «Stereobaza» — щотижневе радіошоу, що виходить на українській радіостанції «[[Просто Раді.О]]», (раніше — на [[Europa Plus Україна]]) в рубриці Stereo-Ukraine, присвяченій подіям і явищам, пов'язаним із розвитком вітчизняної музичної сцени, а також найцікавішим українським виконавцям<ref>http://www.stereobaza.com/stereoukraine/stereoukraine-stereoukraine-two-bus-braii-prosto-radio/</ref>.

Восени 2018 року гурт отримує пропозицію від телеканалу [[СТБ]] взяти участь у Національному відборі до конкурсу [[Євробачення 2019]].

Гурт приймає рішення взяти участь і відправляє дві композиції: україномовну — «Розділові (Сподівання)», презентація якої відбулася в ефірі «[[Громадське радіо|Громадського радіо]]» (програма "Київ-Донбас, 30 вересня 2018) і російськомовну — «Краешком (Люди на блюді)», раніше ніде не звучала, крім як на «Квартирниках» в акустичному варіанті.

У травні 2020 року вийшов перший студійний альбом українського гурту Two Bus під назвою «Ч/Б», до якого увійшли 12 композицій (10 російськомовних і дві українською мовою)<ref>https://album.link/tncRt5BqzVcVX</ref>.

Композиція «Моя страна» з альбому «Ч/Б» перемогла в конкурсі міжнародного порталу «Експеримент» у номінації «Найкраща музична композиція літа 2020».

У жовтні 2020 року група TWO BUS випустила перший кліп на пісню «Ч/Б» з однойменного альбому.

Відео опублікували, як і було раніше обіцяно учасниками колективу, разом із альбомом на цифровому майданчику (онлайн-платформі) {{нп|Gumroad}}, де можна подивитися дві відеоверсії до композиції «Ч/Б», а також придбати музичний альбом.

У серпні 2021 року результатом співпраці гурту Two Bus із недержавним театром «Art & Гарт» стало рок-данс виконання «Тільки не Гамлет», яке було презентовано «лабораторно» в рамках проекту «Містерія: актор. Сєвєродонецьк», а також зігране у прямому ефірі НТРК «ІРТА» з трансляцією в [[YouTube]].

Восени 2021 року музикант гурту Дмитро Проха бере участь у телевізійному проекті «Відвідайте мій дім», в якому герої з різних регіонів України приїжджають один до одного в гості з презентацією свого краю. Вихід передачі про Сєвєродонецьк за участю музиканта гурту Two Bus був запланований на 24 лютого 2022 року. Але через російське військове вторгнення передача не виходить в ефір.

У жовтні 2022 року український гурт Two Bus представив концертний альбом «Rock Bulava (Live in Cherkasy)». Це «живий» виступ інді-бард-рок гурту Two Bus спільно з панк-рок гуртом Parallel на {{джерело?|найроковішому}} фестивалі країни.

У січні 2023 року гурт підготував нову акустичну рок-програму (фортепіано, гітара, вокал, перкусія), яка складається з україномовних, англомовних і франкомовних пісень.

У липні 2023 року на всіх потокових платформах у вільному доступі стала доступна нова творча робота гурту Two Bus, представлена у вигляді синглу «Сон це» (Radio Edit).

У жовтні 2023 року на стриміннових сервісах у вільному доступі з’явився ЕР «Диво». Це дивовижна історія однієї пісні, яка стала мініальбомом.

1 червня 2024 року, до Міжнародного дня захисту дітей, український рок-гурт TWO BUS презентує у вільному доступі на стрімінгових платформах свій новий сингл «Глобус» («Озброєні діти»)<ref>{{Cite web|url=https://song.link/p7p8330msx4bw|title=Глобус (озброєні діти) by TWO BUS|website=Songlink/Odesli|language=en|access-date=2024-09-09}}</ref>

Гурт продовжує творчий шлях, демонструючи велику силу духу і відданість своїй музиці навіть у важкі часи, популяризуючи українську рок-культуру не тільки в країні та за її межами.

Сьогодні{{коли?}} український гурт TWO BUS існує та працює у такому складі:
* Дмитро Проха: вокал, гітара, авторство пісень;
* Євген Кугаєвський: рояль, фортепіано, електропіаніно, вокал, беквокал, авторство пісень;
* Іван Дуда: перкусія (дарбука, шейкер), відеоінженер, технік;
* Антон Чуріков: флейта, звукоінженер, вокал, беквокал, авторство пісень;
* Анатолій Тоненький: валторна, українські народні духові інструменти;
* Артем Шаповал: бас-гітара, беквокал, вокал (гурт Parallel);
* Олександр Рачинський: барабани, вокал (гурт Parallel);
* Олександр Рамусь: губна гармоніка;
* Павло Лемешев (Dr.HAZe): соло-гітара;
* Дмитро Погорєлов: авторство пісень

== Дискографія ==

Альбоми та сигнали, доступні для прослуховування на всіх потокових платформах:
* Студійний альбом «Ч/Б» — 2020<ref>https://album.link/tncrt5bqzvcvx</ref>
* Альбом «Kharkiv Рок-Акустика» (Live) —  2021/2022<ref>https://album.link/9rfkc788dw5gr</ref>
* Альбом «Rock Bulava» (Live in Cherkasy) — 2022<ref>https://album.link/q7cbwkvrwc62z</ref>
* Сингл «Сон Це» (Radio Edit) — 2023<ref>https://album.link/r7kzzbjmzf7kv</ref>
* ЕР «Диво» - 2023 https://album.link/w4cbs38kzkw2z
* Сингл «Глобус» («Озброєні діти») - 2024 https://song.link/p7p8330msx4bw
* Cингл «Байконур»-2025 https://song.link/9mzht7vjgxtwp

Альбоми та сигнали, ексклюзивні для [[SoundCloud]]:
* Онлайновий концерт «Квартирник „TWO BUS“ 17/12/2013» (Live) — 2013<ref>https://soundcloud.com/two-bus/sets/online-kontsert-kvartirnik-two-bus-17122013-live</ref>
* Сингл «На гранях весны» — 2015<ref>https://soundcloud.com/two-bus/sets/singl-na-granyakh-vesny-2013-2015</ref>
* Сингл «Radio Edit, ч. I» — 2017<ref>https://soundcloud.com/two-bus/sets/radio-edit-i-2017</ref>
* Сингл «Radio Edit, ч. II» — 2018<ref>https://soundcloud.com/two-bus/sets/https-www-youtube-com-watch-v</ref>

[[Бутлеґ]]и:
* Two Bus Концерт у КлрР м. Харків (Live) — 2018
* Дмитро Проха (Two Bus) концерт у КлрР 5 жовтня 2019 (Live)

== Участь у фестивалях ==

* музично-поетичні фестивалі пам'яті музиканта, поета і художника [[Веня Д'ркін|Вені Д'ркін]]: «Веничкина Радуга», 2012—2013 ([[Луганськ]]); «ДрФест Днепр 2012», ([[Дніпро (місто)|Дніпро]]); «Др-опенэйр в Донецке», 2013 ([[Донецьк]]); «ДрФест на Купала», 2013 ([[Харків]]);
* RespublicaFEST // Фестиваль Республіка (нічна сцена), 2012 ([[Кам'янець-Подільський]]);
* 3-й Міжнародний Reggae Festival 2014 Ukraine (у складі гурту «Dub Joint»), 2014 ([[Харків]]);
* музично-літературний фестиваль «Дорога на Схід», 2016 ([[Старобільськ]]);
* байк-фест III, IV, V, присвячений творчості [[Віктор Цой|В. Цоя]], 2017—2019 ([[Риб'янцеве]]);
* міський відкритий музичний фестиваль «Peace, Love and Happiness» ({{lang-ru|Мир, Любовь и Счастье}}), 2018 ([[Сєвєродонецьк]]);
* неформальна музична гулянка «Liniovo Muzyczna Hulianka 2018», «Lenovo UNderground Party / 3», 2019 ([[Рубіжне]], о. [[Лінево]]);
* фестиваль-концерт просто неба «Рок-музыканты за мир и справедливость» у рамках фестивалю «Музыку слышно сквозь стены», 2018 ([[Сєвєродонецьк]]);
* щорічний акустичний фестиваль «Весенний Слой-4», 2019 ([[Запоріжжя]]);
* щорічний фестиваль «Jam session», 2019 ([[Лисичанськ]]);
* музичний фестиваль «Светлоград-fest» 2019 ([[Сєвєродонецьк]])
* III історичний етнофестиваль «Східний Бастіон-2019», концертна програма ([[Сєвєродонецьк]]);
* мотофестивалі «Ява-2019» та «Ява-2020», 2019—2020 ([[Кремінна]]);
* XX, XXII фестиваль акустичного року під Балаклією, 2018 та 2020 (Ветрівська коса, [[Чепіль]]);
* культурний фестиваль «ТерраФокс 2.0», 2020 ([[Лисичанськ]]);
* Bike-rock «RepinFest-Peredvizhniki», 2019—2020 ([[Чугуїв]]);
* моторок-фестиваль «Горыныч фест-2020», 2020 ([[Щурове]]);
* Щорічний байк-зліт «Осенний барашек», 2020 ([[Кремінна]]);
* фестиваль «Зимний рок», 2018 та 2021 ([[Лисичанськ]]);
* III—V обласний відкритий рок-фестиваль «Зі Сходу до Заходу», 2019—2021 ([[Сєвєродонецьк]], [[Старобільськ]]);
* мотофестиваль «Приезжай!», 2019 та 2021 ([[Куп'янськ]]);
* фестиваль «День музыки в Харькове», 2019 та 2021 ([[Харків]]);
* Open Air-фестиваль «Рок булава», 2019 та 2021 ([[Черкаси]]);
* благодійний рок-фестиваль, 2023 ([[Гадяч]]);
* фестиваль «День вуличноъ музики», 2023 ([[Черкаси]]);
* «23 фест», 2023 ([[Харків]])
* Мистецький фестиваль «Крутий заміс», 2023 та 2024 ([[Черкаси]]);

== Примітки ==
{{reflist}}
[[Категорія:Українські музичні гурти]]


text:
# Зварювальний трансформатор
Зварювальний трансформатор — трансформатор, який перетворює змінний струм однієї напруги в змінний струм іншої напруги тієї ж частоти і служить для живлення зварювальної дуги.

## Принцип роботи
Енергія в трансформаторі перетворюється за рахунок змінного магнітного поля і використання необхідної кількості витків на первинній і вторинній обмотках, розташованих на магнітопроводі. Магнітопроводом називається сердечник, виконаний з трансформаторної сталі, котра є тонколистною і низьковуглецевою. Її магнітопроводимість і визначає вагу зварювального трансформатора.
Для надійного запалювання дуги вторинна напруга зварювальних трансформаторів повинна бути не менш 60—65 В; напруга дуги при ручному зварюванні звичайно не перевищує 20—30 В.
Для зварювання змінним струмом широко застосовують однофазні трансформатори, які знижують напругу з 220 В до величини не більше 70 В. У промисловості найчастіше використовують трифазні зварювальні трансформатори, де напруга у 360 В понижається також до величини не більше 70 В. Інколи бувають і двофазні (з'єднані дві фази по 220 В) зварювальні трансформатори (зазвичай саморобні), які понижують напругу з 380 В до 70 В. Вони усі відрізняються між собою принципово тільки величиною коефіцієнту перетворення напруги й струму, внаслідок різниці у вхідних напругах і відповідно і в побудові первинної обмотки; в трифазних є три первинні обмотки, а в однофазних і двофазних є тільки одна первинна обмотка, тільки з тією відмінністю, що витків на цій обмотці в двофазних є більше, відповідно з вольтажем, у перших 220 В, а в других 380 В.
Вольт-амперна характеристика вторинного кола цих трансформаторів, тобто залежність між величиною зварювального струму і напругою, повинна забезпечувати ведення сталого зварювального процесу, враховує статичну характеристику зварювальної дуги.
Наявність індуктивного опору необхідної розрахункової величини забезпечує в трансформаторах стабілізацію дуги і її відновлення при частій зміні полярності змінного струму.

## Завантаження трансформатора
Специфіка роботи зварювального трансформатора полягає в тому, що його навантаження непостійне. Зазвичай вважають, що частка часу роботи під навантаженням у циклі, що складається з власне зварювання і паузи, не перевищує 60 %. Для побутових зварювальних трансформаторів нерідко приймають ще меншу величину — 20 %, що дозволяє без значного погіршення теплового режиму збільшити щільність струму в обмотках трансформатора і зменшити площу вікна його магнітопроводу, необхідну для розміщення обмоток.
При зварювальному змінному струмі і без примусового охолодження вважають допустимою щільність струму в мідній обмотці 8 А/мм2, в алюмінієвій — 5 А/мм2 (а при завантажені у 60 % допустима щільність струму є меншою в міді 5 А, а в алюмінію 3 А). При постійному струмі зварювального трансформатора допустима щільність струму збільшується на 30—40 %. На трифазних трансформаторах можна збільшити частоту струму до 150–300 Гц, тому і це може підвищувати допустиму щільність струму на вторинній обмотці. Як і встановленням на зварювальних трансформаторах конденсаторів і дроселів.

## Регулювання потужності
На практиці одним і тим зварювальним трансформатором доводиться зварювати метал різної товщини і провадити зварювання різними за діаметром електродами, що вимагає і регулювання потужності трансформатора, аби виконувати зварюваний шов належним чином. Тому використовують різні способи регулювання потужності:
- Зміною зазору на реактивній котушці, котра встановлюється на окремому магнітопроводі, або додається до магнітопроводу трансформатора у вигляді букви «П». На реактивну котушку намотується той вихід вторинної обмотки, котрий йде на «масу».
- Переміщенням вторинної котушки по стержнях магнітопроводу. Це використовується в основному на трифазних трансформаторах. Що далі вторинна котушка від первинної, то менша потужність трансформатора.
- Додаванням на первинну обмотку додаткових відводів через кожних 5—10 витків. Таких відводів може бути від 2 до 12. Тобто, коли на трансформаторі за розрахунком має бути наприклад 180 витків, то на 180 витку робиться перший відвід, на підключенні до котрого і буде максимальна потужність, а усі додаткові витки і відводи будуть тільки зменшувати струм і напругу. І повний спектр регулювання можна буде досягнути додаванням до тих 180 основних витків ще 60—80 витків з не менш як 6—8 відводами (що більше, то краще). Такий спосіб регулювання виконують за допомогою багатоступінчатого перемикача фаз або шляхом перекладання з'єднання підключення до різних відводів.
- Бувають ще і саморобні способи регулювання потужності зварювального трансформатора, зокрема додаванням на вхід первинної обмотки потужного реостата з ніхромовою спіраллю, або додаванням на «масу» вторинної обмотки 6,5-мм катанки довжиною у 2 метри, змотаної у спіраль, до котрої на потрібній довжині під'єднують кабельне з'єднання зі зварювальним металом (чим довша довжина катанки на під'єднанні, тим менша потужність трансформатора), це щось подібне на реостат з підручних матеріалів. Але з таким регулюванням незручно працювати і додатково небезпечно, бо ці спіралі дуже сильно нагріваються. Але негативно на якість зварювальних робіт це не впливає (регулювання таки відбувається) і люди звикають й до таких умов праці в побуті.[2]

## Розрахунок зварювального трансформатора
Загалом зварювальний трансформатор розраховується як і кожен інший електричний трансформатор, на базі формул «ідеального трансформатора», тобто без урахування втрат напруги і струму в самому трансформаторі:
{\displaystyle U_{2}={\frac {N_{2}}{N_{1}}}\cdot U_{1}} ;
{\displaystyle I_{2}={\frac {N_{1}}{N_{2}}}\cdot I_{1}} ;
{\displaystyle {U_{1}\cdot I_{1}}={U_{2}\cdot I_{2}}} ;
{\displaystyle U_{eff}={{\sqrt {2}}\cdot \pi \cdot {\widehat {B}}\cdot A\cdot f\cdot N}\!\approx 4{,}44\cdot {\widehat {B}}\cdot A\cdot f\cdot N} ;
{\displaystyle \gamma =N_{1}/N_{2}} ;
{\displaystyle {\begin{pmatrix}{I_{2}}\\{U_{2}}\end{pmatrix}}={\begin{pmatrix}{\gamma }&{0}\\{0}&{\frac {1}{\gamma }}\end{pmatrix}}{\begin{pmatrix}{I_{1}}\\{U_{1}}\end{pmatrix}}} ;
де
U1 — напруга первинної обмотки (В);
U2 — напруга вторинної обмотки (В);
I1 — струм первинної обмотки (А);
I2 — струм вторинної обмотки (А);
N1 — число витків первинної обмотки;
N2 — число витків вторинної обмотки;
Ueff — індукція магнітного потоку;
{\displaystyle {\widehat {B}}} — щільність магнітного потоку для матеріалу магнітопроводу;
{\displaystyle \gamma } — коефіцієнт трансформації;
A — площа перерізу магнітопроводу;
f — частота струму (Гц);
N — число витків ;
k = 4,44, для однофазної напруги k = 4, для трифазної напруги k = 4,62.

А потім проводять його експериментальне випробування, де визначаються реальні втрати на підставі чого і визначають додаткові коефіцієнти для більш точного розрахунку трансформатора й для вдосконалення його конструкції.
Характерним для зварювального трансформатора є переривистий режим роботи з різким переходом від холостого ходу до короткого замикання. Тому зовнішня характеристика повинна бути різко падаючою, що досягається внаслідок підвищеної індуктивності обмоток. Це досягається на практиці розміщенням обмоток на різних частинах магнітопроводу (принаймні часткове, зазвичай половину вторинної обмотки намотують на другій половині магнітопроводу, а решту обмотки рівномірно поверх первинної обмотки) і визначенням гранично мінімального числа витків первинної обмотки. Так при саморобному виконані зварювального трансформатора, коли розрахункова кількість витків відповідає кількості вольт (наприклад 220), то мотають 170 витків первинної обмотки і випробовують чи він буде працювати тривалий час (без нагрівання) при холостому ході, будучи підключеним через автомат у 2-6А, коли ні то домотують ще 5—10 витків, і так доти доки автомат не буде вибивати і не буде грітися обмотка. А потім, коли виконаний монтаж первинної обмотки, мотають на місці вторинної 10 витків тонкого проводу, підключають первинну обмотку до мережі, і заміряють вольти на тих 10 витках, аби експериментально визначити, скільки буде потрібно витків на вторинній обмотці аби там було 70В, а вже тоді мотають вторинну обмотку проводом належного перерізу.
На зварювальних трансформаторах використовують магнітопровід у стержневому (прямокутному) і тороїдальному (круглому) вигляді.
В перших (прямокутних) зазвичай січенням 30—60 см2, а в тороїдальних (круглих) січенням 25—45 см2. Бо в перших аби один виток обмоток відповідав одному вольту потрібно січення у 45 см2, а в других для цього достатньо свчення у 35 см2. Тороїдальні трансформатори роблять легшими але їх важче намотувати в промислових умовах, через високу частку ручної роботи. Первинна обмотка виконується мідним проводом січення 2—6 мм2, або алюмінієвим проводом січення 4—10 мм2. Вторинна обмотка виконується проводом січення у 5—6 разів більшому як первинна обмотка; 10—30 мм2 у міді або 20—60 в алюмінію.
Що стосується кількості витків на обмотках зварювального трансформатора то це залежить від площі перерізу і форми магнітопроводу. Наприклад, у тороїдальному магнітопроводі, січеням у 35 см2, на первинній буде близько 180 витків, а на вторинній 70 витків. А на стержневому (прямокутному) магнітопроводі така кількість витків обмоток буде тільки при січенні магнітопроводу у 45 см2.

title: Зварювальний трансформатор

wikitext:
'''Зварювальний трансформатор''' — [[трансформатор]], який перетворює змінний струм однієї [[Електрична напруга|напруги]] в змінний струм іншої напруги тієї ж [[частота|частоти]] і служить для живлення зварювальної дуги.
[[Файл:Kvglr.jpg|thumb|250px|Німецький малопотужний зварювальний трансформатор з регулюванням струму й напруги зміною зазору реактивної котушки на спільному сердечнику]]

== Принцип роботи ==
Енергія в трансформаторі перетворюється за рахунок змінного [[магнітне поле|магнітного поля]] і використання необхідної кількості витків на первинній і вторинній обмотках, розташованих на магнітопроводі. [[Магнітопровід|Магнітопроводом]] називається сердечник, виконаний з [[Електротехнічна сталь|трансформаторної сталі]], котра є тонколистною і низьковуглецевою. Її магнітопроводимість і визначає вагу зварювального трансформатора.

Для надійного запалювання дуги вторинна напруга зварювальних трансформаторів повинна бути не менш 60—65 В; напруга дуги при ручному зварюванні звичайно не перевищує 20—30 В.

Для зварювання [[змінний струм|змінним струмом]] широко застосовують однофазні трансформатори, які знижують напругу з 220 В до величини не більше 70 В. У промисловості найчастіше використовують трифазні зварювальні трансформатори, де напруга у 360 В понижається також до величини не більше 70 В. Інколи бувають і двофазні (з'єднані дві фази по 220 В) зварювальні трансформатори (зазвичай саморобні), які понижують напругу з 380 В до 70 В. Вони усі відрізняються між собою принципово тільки величиною коефіцієнту перетворення напруги й струму, внаслідок різниці у вхідних напругах і відповідно і в побудові первинної обмотки; в трифазних є три первинні обмотки, а в однофазних і двофазних є тільки одна первинна обмотка, тільки з тією відмінністю, що витків на цій обмотці в двофазних є більше, відповідно з вольтажем, у перших 220 В, а в других 380 В.<ref>{{Cite web |url=http://www.sibelektrod.ru/publ/istochniki_pitanija/svarochnye_transformatory/svarochnyj_transformator_prakticheskij_spravochnik/2-1-0-71 |title=Сварочный трансформатор. Практический справочник |accessdate=2 листопада 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20141102143240/http://www.sibelektrod.ru/publ/istochniki_pitanija/svarochnye_transformatory/svarochnyj_transformator_prakticheskij_spravochnik/2-1-0-71 |archivedate=2 листопада 2014 |deadurl=yes }}</ref>

[[Вольт-амперна характеристика]] вторинного кола цих трансформаторів, тобто залежність між величиною зварювального [[Електричний струм|струму]] і напругою, повинна забезпечувати ведення сталого зварювального процесу, враховує статичну характеристику зварювальної дуги.

Наявність індуктивного опору необхідної розрахункової величини забезпечує в трансформаторах стабілізацію дуги і її відновлення при частій зміні полярності змінного струму.

== Завантаження трансформатора ==
Специфіка роботи зварювального трансформатора полягає в тому, що його навантаження непостійне. Зазвичай вважають, що частка часу роботи під навантаженням у циклі, що складається з власне зварювання і паузи, не перевищує 60 %. Для побутових зварювальних трансформаторів нерідко приймають ще меншу величину — 20 %, що дозволяє без значного погіршення теплового режиму збільшити щільність струму в обмотках трансформатора і зменшити площу вікна його магнітопроводу, необхідну для розміщення обмоток.

При зварювальному змінному струмі і без примусового охолодження вважають допустимою щільність струму в мідній обмотці 8 А/мм2, в алюмінієвій — 5 А/мм2 (а при завантажені у 60 % допустима щільність струму є меншою в міді 5 А, а в алюмінію 3 А). При постійному струмі зварювального трансформатора допустима щільність струму збільшується на 30—40 %. На трифазних трансформаторах можна збільшити частоту струму до 150–300 Гц, тому і це може підвищувати допустиму щільність струму на вторинній обмотці. Як і встановленням на зварювальних трансформаторах [[Електричний конденсатор|конденсаторів]] і дроселів.

== Регулювання потужності ==
На практиці одним і тим зварювальним трансформатором доводиться зварювати метал різної товщини і провадити зварювання різними за діаметром електродами, що вимагає і регулювання потужності трансформатора, аби виконувати зварюваний шов належним чином. Тому використовують різні способи регулювання потужності:
* Зміною зазору на реактивній котушці, котра встановлюється на окремому магнітопроводі, або додається до магнітопроводу трансформатора у вигляді букви «П». На реактивну котушку намотується той вихід вторинної обмотки, котрий йде на «масу».
* Переміщенням вторинної котушки по стержнях магнітопроводу. Це використовується в основному на трифазних трансформаторах. Що далі вторинна котушка від первинної, то менша потужність трансформатора.
* Додаванням на первинну обмотку додаткових відводів через кожних 5—10 витків. Таких відводів може бути від 2 до 12. Тобто, коли на трансформаторі за розрахунком має бути наприклад 180 витків, то на 180 витку робиться перший відвід, на підключенні до котрого і буде максимальна потужність, а усі додаткові витки і відводи будуть тільки зменшувати струм і напругу. І повний спектр регулювання можна буде досягнути додаванням до тих 180 основних витків ще 60—80 витків з не менш як 6—8 відводами (що більше, то краще). Такий спосіб регулювання виконують за допомогою багатоступінчатого перемикача фаз або шляхом перекладання з'єднання підключення до різних відводів.
* Бувають ще і саморобні способи регулювання потужності зварювального трансформатора, зокрема додаванням на вхід первинної обмотки потужного реостата з ніхромовою спіраллю, або додаванням на «масу» вторинної обмотки 6,5-мм катанки довжиною у 2 метри, змотаної у спіраль, до котрої на потрібній довжині під'єднують кабельне з'єднання зі зварювальним металом (чим довша довжина катанки на під'єднанні, тим менша потужність трансформатора), це щось подібне на реостат з підручних матеріалів. Але з таким регулюванням незручно працювати і додатково небезпечно, бо ці спіралі дуже сильно нагріваються. Але негативно на якість зварювальних робіт це не впливає (регулювання таки відбувається) і люди звикають й до таких умов праці в побуті.<ref>{{Cite web |url=http://www.sibelektrod.ru/publ/istochniki_pitanija/svarochnye_transformatory/svarochnyj_transformator_prakticheskij_spravochnik/2-1-0-71 |title=Сварочный трансформатор. Практический справочник  |accessdate=2 листопада 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20141102143240/http://www.sibelektrod.ru/publ/istochniki_pitanija/svarochnye_transformatory/svarochnyj_transformator_prakticheskij_spravochnik/2-1-0-71 |archivedate=2 листопада 2014 |deadurl=yes }}</ref>

== Розрахунок зварювального трансформатора ==
Загалом зварювальний трансформатор розраховується як і кожен інший електричний трансформатор, на базі формул «ідеального трансформатора», тобто без урахування втрат напруги і струму в самому трансформаторі:

: <math>U_2  = \frac{N_2}{N_1} \cdot U_1</math> ;

: <math>I_2 = \frac{N_1}{N_2} \cdot I_1</math> ;

: <math>{U_1 \cdot I_1} = {U_2 \cdot I_2}</math> ;

: <math>U_{eff} = {\sqrt{2} \cdot \pi \cdot \widehat B \cdot A \cdot f \cdot N} \! \approx 4{,}44 \cdot \widehat B \cdot A \cdot f \cdot N </math> ;

: <math>\gamma=N_1/N_2</math> ;

: <math>
  \begin{pmatrix}
    {I_2} \\
    {U_2}
  \end{pmatrix} =

  \begin{pmatrix}
    {\gamma} & {0} \\
    {0} & \frac{1}{\gamma}
  \end{pmatrix}

  \begin{pmatrix}
    {I_1} \\
    {U_1}
  \end{pmatrix}
</math> ;

де

'''U'''1 — напруга первинної обмотки (В);

'''U'''2 — напруга вторинної обмотки (В);

'''I'''1 — струм первинної обмотки (А);

'''I'''2 — струм вторинної обмотки (А);

'''N'''1 — число витків первинної обмотки;

'''N'''2 — число витків вторинної обмотки;

'''U'''eff — індукція магнітного потоку;

'''<math>\widehat B</math>''' — щільність магнітного потоку для матеріалу магнітопроводу;

'''<math>\gamma</math>''' — коефіцієнт трансформації;

'''A''' — площа перерізу магнітопроводу;

'''f''' — частота струму (Гц);

'''N''' — число витків ;

k = '''4,44''', для однофазної напруги k = 4, для трифазної напруги k = 4,62.

А потім проводять його експериментальне випробування, де визначаються реальні втрати на підставі чого і визначають додаткові коефіцієнти для більш точного розрахунку трансформатора й для вдосконалення його конструкції.

Характерним для зварювального трансформатора є переривистий режим роботи з різким переходом від холостого ходу до короткого замикання. Тому зовнішня характеристика повинна бути різко падаючою, що досягається внаслідок підвищеної індуктивності обмоток.<ref>Кулик Ю. А. Электрические машины. — М.: Высшая школа, 1971. — С. 109</ref> Це досягається на практиці розміщенням обмоток на різних частинах магнітопроводу (принаймні часткове, зазвичай половину вторинної обмотки намотують на другій половині магнітопроводу, а решту обмотки рівномірно поверх первинної обмотки) і визначенням гранично мінімального числа витків первинної обмотки. Так при саморобному виконані зварювального трансформатора, коли розрахункова кількість витків відповідає кількості вольт (наприклад 220), то мотають 170 витків первинної обмотки і випробовують чи він буде працювати тривалий час (без нагрівання) при холостому ході, будучи підключеним через автомат у 2-6А, коли ні то домотують ще 5—10 витків, і так доти доки автомат не буде вибивати і не буде грітися обмотка. А потім, коли виконаний монтаж первинної обмотки, мотають на місці вторинної 10 витків тонкого проводу, підключають первинну обмотку до мережі, і заміряють вольти на тих 10 витках, аби експериментально визначити, скільки буде потрібно витків на вторинній обмотці аби там було 70В, а вже тоді мотають вторинну обмотку проводом належного перерізу.

На зварювальних трансформаторах використовують [[магнітопровід]] у стержневому (прямокутному) і тороїдальному (круглому) вигляді.
В перших (прямокутних) зазвичай січенням 30—60 см2, а в тороїдальних (круглих) січенням 25—45 см2. Бо в перших аби один виток обмоток відповідав одному вольту потрібно січення у 45 см2, а в других для цього достатньо свчення у 35 см2. Тороїдальні трансформатори роблять легшими але їх важче намотувати в промислових умовах, через високу частку ручної роботи. Первинна обмотка виконується мідним проводом січення 2—6 мм2, або алюмінієвим проводом січення 4—10 мм2. Вторинна обмотка виконується проводом січення у 5—6 разів більшому як первинна обмотка; 10—30 мм2 у міді або 20—60 в алюмінію.
Що стосується кількості витків на обмотках зварювального трансформатора то це залежить від площі перерізу і форми магнітопроводу. Наприклад, у тороїдальному магнітопроводі, січеням у 35 см2, на первинній буде близько 180 витків, а на вторинній 70 витків. А на стержневому (прямокутному) магнітопроводі така кількість витків обмоток буде тільки при січенні магнітопроводу у 45 см2.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
# ''Алексєєв Е. Д., Мельник В. І.'' Зварювання в промисловому будівництві. — Стройиздат, 2000. — 377 с.
# ''Альошин Н. П., Щербинский В. Г.'' Контроль якості зварювальних робіт. — М.: Вища. школа, 2006. — 167 с.
# Безпека виробничих процесів/Под ред. С. В. Бєлова — М.: Машинобудування, 1995. — 448 с.
# ''Блінов A. H., Лялін К. В.'' Організація і виробництво зварювально-монтажних робіт, — М.: Стройиздат, 1998. — 343 с.
# ''Думова С. І.'' Технологія електричного зварювання плавленням. — Л.: Машинобудування, 2007. — 468 с.
# [[Довідник сільського електрика]] / За редакцією кандидата технічних наук В. С. Олійника. — 3-тє видання, перероблене і доповнене. — Київ, Вид-во «Урожай», 1989. — 264 с.

{{Зварювання-доробити}}
{{Зварювання}}

[[Категорія:Зварювання]]
[[Категорія:Електрообладнання]]


text:
# Марія Зайн-Віттгенштайн-Берлебурзька
Марі́я Марія Антуанетта Кароліна Стефанія Зайн-Віттгенштайн-Берлебу́рзька (нім. Marie zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg), також відома як Марія Зайн-Віттгенштайн-Зайнська (нім. Marie zu Sayn-Wittgenstein-Sayn) та Марія Львівна Вітгенштейн (рос. Мария Львовна Витгенштейн, нар. 16 лютого 1829 — пом. 21 грудня 1897) — прусська принцеса з князівської династії Зайн-Віттгенштайн-Берлебург, донька князя Людвіга Адольфа Зайн-Віттгенштайнського та литовської княжни Стефанії Радзивілл, дружина 8-го князя цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст Хлодвіга Карла Віктора, канцлера Німеччини у 1894—1900 роках.

## Біографія
Марія народилась 16 лютого 1829 року у Санкт-Петербурзі первісткою в родині графа Людвіга Адольфа Зайн-Вітгенштейна та його першої дружини Стефанії Радзивілл через 10 місяців після їхнього весілля.
Виписка з метричної книги про хрещення в Санкт-Петербурзькій римо-католицькій парафіяльній церкві Святої Катерини від 9 березня 1829 року свідчить:
«4.02.1829 народилась Марія-Стефанія-Кароліна, донька полковника гвардії графа Людвіга фон Вітгенштейна, сина фельдмаршала графа Петра Витгенштейна, та його дружини, графині Стефанії, уродженої кн. Радзивілл, доньки несвізького, слуцького та проч. ординату князя Домініка Радзивілла. С.-Петербург, 5.09.1852 р».

Родина взимку жила у Петербурзі, літні місяці проводячи у маєтку Дружносельє поблизу Гатчини. Після народження Марії вони переїхали за кордон і мешкали у Флоренції.
За два роки у Марії з'явився брат Петро Домінік. Після його народження у матері виявили перші ознаки сухот, і сім'я перебралася до Емсу, де Стефанія померла у 22 років.
Батько після цього мав любовний зв'язок із одруженою Любов'ю Суворовою. Російська імператриця Олександра Федорівна, щоб припинити скандал, знайшла для нього нову дружину — 18-річну княжну Леоніллу Барятинську. Восени 1834 року у Марії та Петра з'явилась молода мачуха. Із Леоніллою у них склалися добрі відносини. Від цього шлюбу у них було троє зведених братів та сестра.
Після весілля родина переїхала за кордон, мешкала у Франції або у своєму маєтку Вяркяй в Прибалтиці. Величезне багатство, що залишила чоловіку Стефанія, дозволяло їм вести розкішний спосіб життя.
На свій 18-й день народження Марія взяла шлюб із 7-м князем цу Гогенлое-Шиллінгсфюрстом Хлодвігом Карлом Віктором, який носив також титули принца фон Ратібора та Корві. Весілля відбулося в Рьодельхаймі 16 лютого 1847 року. Золотава сукня, в якій вінчалася Марія, збереглася до наших часів.
У шлюбі народила шестеро дітей. За наречену дали великий посаг, що дало змогу виправити важке матеріальне становище Шиллінгсфюрстів. У шлюбному контракті було також оговорено, що до посагу входить і Мірський замок, доля якого на той час вирішувалася в суді на тяжбі між Антонієм Радзивіллом та Віттгенштайнами. Зрештою, він перейшов у власність Гогенлое-Шилінгсфюрстів за кілька років згідно з заповітом батька Марії.
Спочатку родина жила в палаці Шиллінгфюрстів, куди Марія привнесла чимало «руського». Так, в картинній галереї й досі висить портрет Олександра I — подарунок від імператора, а гостей зустрічає опудало величезного ведмедя у вестибюлі.
Постійно проживаючи в Німеччині, Марія полюбляла приїжджати на батьківщину для участі у полюваннях на лося та ведмедя. Разом із Хлодвігом вони двічі тривало гостювали у Вяркяї: у 1851—1853 та у 1860 роках.
У 1866—1870 її чоловік очолював раду міністрів Баварії, у 1874—1885 — перебував на посаді посла Німеччини у Франції, після чого його призначили намісником Ельзас-Лотарингії, де він і перебував до 1894 року.
Влітку 1887 Марія отримала від брата, що помер бездітним та неодруженим, значний спадок, до якого входив 171 маєток у Мінській, Віленській, Ковенській та Вітебській губерніях, загальна площа яких становила 1 млн га. Однак, згідно з російським законом від 14 березня 1887, іноземці, які мали володіння в межах Російської імперії, мусили або прийняти російське підданство, або продати володіння протягом трьох років від прийняття закону. Ці обставини змусили сімейство згодом відмовитись від російських володінь.
Тим не менш, восени 1889 — взимку 1890 років Марія із синами здійснила подорож своїми маєтками на території Російської імперії, значна частина яких знаходилася в Білорусі. Кілька місяців вельможна княгиня провела у невеличких мисливських будиночках в оточенні родичів та нечисленних слуг. У її свиті перебував професійний фотограф Йохан Хікса, через що залишилась значна кількість світлин з цієї мандрівки. Переважно фотографії представляють княгиню Марію та членів її сім'ї в моменти підготовки до полювання. На фото вони часто позують і на тлі вбитої дичини.
Княгиня зберігала прекрасну форму та пристрасть до полювання до кінця життя. В записках її чоловіка часто можна було зустріти фрази на кшталт: «Були на полюванні. Невдало. Тільки Марія вбила кабана»...
Мирські землі у Білорусі у 1891 році були продані родині Святополк-Мирських, а Любчу із Налібоцькою Пущею придбали брати Фальц-Фейни. Колекцію портретів своїх предків Марія вивезла з садиби Вяркяй під Вільнюсом до маєтку чоловіка в Німеччині, де твори зберігаються і сьогодні.
Восени 1894 Хлодвіга неочікувано призначили рейхсканцлером Німецької Імперії після відставки Лео фон Капріві. Окрім звичайного окладу на цій посаді, він таємно отримував до 120 000 марок на рік.
Марія померла в середині терміну  його перебування на посаді канцлера й переживши сина та доньку. Її не стало 21 грудня 1897 року у Берліні.

Згідно з заповітом, складеним у Страсбурзі 10 лютого 1892 року, княгиня
«все своє рухоме та нерухоме майно у Віленській, Мінській та Гродненській губерніях, а також у Седлецькій губернії Царства Польського відписала у пожиттєве володіння чоловіка свого князя Хлодвіга Гогенлое-Шиллінгсфюрста, а власність синам Філіпу Ернсту, Моріцу, Александру та дочці Єлизаветі Гогенлое-Шиллінгсфюрст…».

## Родина
Чоловік — Хлодвіг Гогенлое-Шиллінгсфюрстський
Діти:
- Єлизавета (1847—1915) — одружена не була, дітей не мала;
- Стефанія (1851—1882) — дружина графа Шенборн-Візентейд Артура, мала сина та двох доньок;
- Філіп Ернст (1853—1915) — 8-й князь Гогенлое-Шиллінгсфюрст, був двічі одруженим, мав трьох дітей;
- Альбрехт (1857—1866) — дожив до 8 років;
- Моріц (1862—1940) — 9-й князь Гогенлое-Шиллінгсфюрст, був одружений із альтграфинею Розою Сальм-Райфершайдт-Кротайм-Дік, мав п'ятеро дітей;
- Александр (1862—1924) — був одруженим з Емануелою Ґалоне ді Трікасе Молітерно, дітей не мав.

## Цікаві факти
- Взимку 2016 року у Слуцьку відбулась фотовиставка, присвячена княгині Марії.[12] 27 листопада 2015 —17 січня 2016 — подібна виставка під назвою «Литва та Білорусь на сторінках сімейного альбому кн. Марії Гогенлое» пройшла у Мірському замку, а 25 вересня — 22 жовтня 2015 — в Осиповичах.[14]
- Дід Марії, Людвіг Адольф Вітгенштейн, за деякими даними, похований у маєтку Кам'янка Ольгопольського повіту Подільської губернії — наразі містечко Кам'янка.[19]

title: Марія Зайн-Віттгенштайн-Берлебурзька

wikitext:
{{Правитель
|посада                 = княгиня
|країна                 = Гогенлое-Шиллінгсфюрст
|ім'я                   = Марія Зайн-Віттгенштайн-Берлебурзька
|оригінал імені         = Marie zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg
|порядок                =
|порядок-жін            =
|початок повноважень    = [[16 лютого]] [[1847]]
|закінчення повноважень = [[21 грудня]] [[1897]]
|попередник             = [[Констанца Гогенлое-Лангенбурзька]]
|наступник              = Шарікле Іпсіланті
|коронація              =
|інші титули            =
|віце-президент         =
|партія                 =
|дата народження        = 16.2.1829
|місце нарождения       = [[Санкт-Петербург]], [[Російська імперія]]
|дата смерті            = 21.12.1897
|місце смерті           = [[Берлін]], [[Німецька імперія]]
|в шлюбі                = [[Хлодвіг Гогенлое|Хлодвіг цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст]]
|діти                   = Єлизавета, Стефанія, [[Філіп Ернст цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст|Філіп Ернст]], Альбрехт, Моріц, Александр
|династія               = Зайн-Вітгенштейни, Гогенлое
|батько                 = [[Вітгенштейн Лев Петрович|Людвіг Адольф цу Зайн-Вітгенштейн]]
|мати                   = [[Стефанія Радзивілл]]
|Commons                =
}}

'''Марі́я Марія Антуанетта Кароліна Стефанія Зайн-Віттгенштайн-Берлебу́рзька''' ({{lang-de|Marie zu Sayn-Wittgenstein-Berleburg}}), також відома як '''Марія Зайн-Віттгенштайн-Зайнська''' ({{lang-de|Marie zu Sayn-Wittgenstein-Sayn}}) та '''Марія Львівна Вітгенштейн''' ({{lang-ru|Мария Львовна Витгенштейн}}, {{н}} [[16 лютого]] [[1829]] — {{†}} [[21 грудня]] [[1897]]) — [[Королівство Пруссія|прусська]]<ref>Титул імперського князя її батько отримав від прусського короля.</ref> принцеса з князівської династії Зайн-Віттгенштайн-Берлебург, донька князя [[Вітгенштейн Лев Петрович|Людвіга Адольфа Зайн-Віттгенштайнського]] та литовської княжни [[Стефанія Радзивілл|Стефанії Радзивілл]], дружина 8-го князя цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст [[Хлодвіг Гогенлое|Хлодвіга Карла Віктора]], канцлера Німеччини у 1894—1900 роках.

== Біографія ==
Марія народилась 16 лютого 1829 року у [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]] первісткою в родині графа<ref>З [[1834]] року мав титул ''найсвітлішого князя''.</ref> [[Вітгенштейн Лев Петрович|Людвіга Адольфа Зайн-Вітгенштейна]] та його першої дружини [[Стефанія Радзивілл|Стефанії Радзивілл]] через 10 місяців після їхнього весілля.<ref>Історія родини Зайн [http://www.sayn.de/en/fuerstenhaus/geschichtehistory] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120521005338/http://www.sayn.de/en/fuerstenhaus/geschichtehistory|date=21 травня 2012}} {{ref-en}}</ref>
Виписка з метричної книги про хрещення в Санкт-Петербурзькій римо-католицькій парафіяльній церкві Святої Катерини від 9 березня 1829 року свідчить: <blockquote>«4.02.1829 народилась Марія-Стефанія-Кароліна, донька полковника гвардії графа Людвіга фон Вітгенштейна, сина фельдмаршала графа Петра Витгенштейна, та його дружини, графині Стефанії, уродженої кн. Радзивілл, доньки несвізького, слуцького та проч. ординату князя Домініка Радзивілла. С.-Петербург, 5.09.1852 р».<ref>Дати подані за старим стилем.</ref><ref>«Архив Радзивиллов-Витгенштейнов в Бундесархиве, Германия» [http://niab.by/stat/arh_radz/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140821050912/http://niab.by/stat/arh_radz/|date=21 серпня 2014}} {{ref-ru}}</ref>
</blockquote>[[Файл:Sayn-Wittgenstein.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Марія з братом, 1830-ті]]

Родина взимку жила у Петербурзі, літні місяці проводячи у маєтку Дружносельє поблизу Гатчини. Після народження Марії вони переїхали за кордон і мешкали у [[Флоренція|Флоренції]].

За два роки у Марії з'явився брат Петро Домінік. [[Післяпологові ускладнення|Після його народження]] у матері виявили перші ознаки [[Сухоти|сухот]], і сім'я перебралася до Емсу, де Стефанія померла у 22 років.<ref>Радзивилл, графиня Витгенштейн Княжна Стефани [http://catherine.spb.ru/index.php/comments/radzivill] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180322213420/http://catherine.spb.ru/index.php/comments/radzivill|date=22 березня 2018}} {{ref-ru}}</ref>

Батько після цього мав любовний зв'язок із одруженою Любов'ю Суворовою. Російська імператриця [[Олександра Федорівна (дружина Миколи I)|Олександра Федорівна]], щоб припинити скандал, знайшла для нього нову дружину — 18-річну княжну Леоніллу Барятинську. Восени 1834 року у Марії та Петра з'явилась молода мачуха. Із Леоніллою у них склалися добрі відносини.<ref name="ОСР">Мастацтво. «Лілея, сэрцу дарагая»[http://www.kimpress.by/index.phtml?page=2&DomainName=mast&id=1430] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160309160750/http://www.kimpress.by/index.phtml?page=2&DomainName=mast&id=1430|date=9 березня 2016}} {{ref-be}}</ref> Від цього шлюбу у них було троє зведених братів та сестра.

Після весілля родина переїхала за кордон, мешкала у [[Франція|Франції]] або у своєму маєтку Вяркяй в Прибалтиці. Величезне багатство, що залишила чоловіку Стефанія, дозволяло їм вести розкішний спосіб життя.

На свій 18-й день народження Марія взяла шлюб із 7-м князем цу Гогенлое-Шиллінгсфюрстом [[Хлодвіг Гогенлое|Хлодвігом Карлом Віктором]], який носив також титули принца фон Ратібора та Корві. Весілля відбулося в Рьодельхаймі 16 лютого 1847 року. Золотава сукня, в якій вінчалася Марія, збереглася до наших часів.<ref name="ГП">«Гродненська правда» від 23.01.2013[http://grodnonews.by/category/kul-tura/news13415.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160309160647/http://grodnonews.by/category/kul-tura/news13415.html|date=9 березня 2016}} {{ref-ru}}</ref>

У шлюбі [[Багатодітні матері|народила шестеро дітей]]. За наречену дали великий [[посаг]], що дало змогу виправити важке матеріальне становище Шиллінгсфюрстів.<ref>Історія Шиллінгсфюрсту [http://www.schillingsfuerst.de/Geschichte.349.0.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131010034347/http://www.schillingsfuerst.de/Geschichte.349.0.html|date=10 жовтня 2013}} {{ref-de}}</ref> У шлюбному контракті було також оговорено, що до посагу входить і [[Мірський замок]],<ref>Выход Мирского замка из состава ординатских владений. Земельные споры Радзивиллов—Виттгенштейнов первой половины XIX века. стор. 86</ref> доля якого на той час вирішувалася в суді на тяжбі між Антонієм Радзивіллом та Віттгенштайнами. Зрештою, він перейшов у власність Гогенлое-Шилінгсфюрстів за кілька років згідно з заповітом батька Марії.

Спочатку родина жила в палаці Шиллінгфюрстів, куди Марія привнесла чимало «руського». Так, в картинній галереї й досі висить портрет [[Олександр I|Олександра I]] — подарунок від імператора, а гостей зустрічає опудало величезного ведмедя у вестибюлі.<ref>У нас в Баварії. Птах високого польоту [http://beiunsinbayern.de/птица-высокого-полета/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160224210225/http://beiunsinbayern.de/птица-высокого-полета/|date=24 лютого 2016}} {{ref-ru}}</ref>

Постійно проживаючи в Німеччині, Марія полюбляла приїжджати на батьківщину для участі у полюваннях на лося та ведмедя.<ref name="ФМВ">В Слуцке открылась фотовыставка, посвящённая княгине Марии Гогенлоэ из рода Радзивиллов [http://kurjer.info/2016/01/22/photo-exhibition-opens-2/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160309143250/http://kurjer.info/2016/01/22/photo-exhibition-opens-2/|date=9 березня 2016}} {{ref-ru}}</ref> Разом із Хлодвігом вони двічі тривало гостювали у Вяркяї: у 1851—1853 та у 1860 роках.

У 1866—1870 її чоловік очолював раду міністрів Баварії, у 1874—1885 — перебував на посаді посла [[Німецька імперія|Німеччини]] у Франції, після чого його призначили намісником [[Ельзас-Лотарингія|Ельзас-Лотарингії]], де він і перебував до 1894 року.

Влітку 1887 Марія отримала від брата, що помер бездітним та неодруженим, значний спадок, до якого входив 171 маєток у Мінській, Віленській, Ковенській та Вітебській губерніях,<ref>Перелік володінь у списку приватних землевласників Слуцького повіту [http://slutsk24.by/2015/03/27/krupneyshie-chastnyie-zemlevladeltsyi-slutskogo-uezda-1861-1900-g-g/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161009004012/http://slutsk24.by/2015/03/27/krupneyshie-chastnyie-zemlevladeltsyi-slutskogo-uezda-1861-1900-g-g/|date=9 жовтня 2016}}</ref> загальна площа яких становила 1 млн га.<ref name="СК">Спадщина Слуцького краю [http://nasledie-sluck.by/ru/exclusive/5650/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170420201939/http://nasledie-sluck.by/ru/exclusive/5650/|date=20 квітня 2017}} {{ref-ru}}</ref> Однак, згідно з російським законом від 14 березня 1887, іноземці, які мали володіння в межах Російської імперії, мусили або прийняти російське підданство, або продати володіння протягом трьох років від прийняття закону. Ці обставини змусили сімейство згодом відмовитись від російських володінь.

Тим не менш, восени 1889 — взимку 1890 років Марія із синами здійснила подорож своїми маєтками на території Російської імперії, значна частина яких знаходилася в Білорусі. Кілька місяців вельможна княгиня провела у невеличких мисливських будиночках в оточенні родичів та нечисленних слуг.<ref name="СК"/> У її свиті перебував професійний фотограф Йохан Хікса, через що залишилась значна кількість світлин з цієї мандрівки. Переважно фотографії представляють княгиню Марію та членів її сім'ї в моменти підготовки до полювання. На фото вони часто позують і на тлі вбитої дичини.<ref name="ФМВ"/>
[[Файл:Vilnia, Vierki. Вільня, Веркі (N. Orda, 2.07.1877).jpg|міні|300пкс|Палац у Вяркяї]]
Княгиня зберігала прекрасну форму та пристрасть до полювання до кінця життя. В записках її чоловіка часто можна було зустріти фрази на кшталт: ''«Були на полюванні. Невдало. Тільки Марія вбила кабана»...''<ref name="ГП"/>

Мирські землі у Білорусі у 1891 році були продані родині Святополк-Мирських,<ref>Мирський замок. Власники [http://mirzamak.by/istoriya/vladelcy] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160308143554/http://mirzamak.by/istoriya/vladelcy|date=8 березня 2016}} {{ref-ru}}</ref> а [[Любча (Білорусь)|Любчу]] із [[Налібоцька пуща|Налібоцькою Пущею]] придбали брати [[Фальц-Фейн Фрідріх Едуардович|Фальц-Фейни]].<ref>Федорук. А.Т «Дворцово-замковый ансамбль в Любче: владельцы, история формирования и композиционно-стилевые особенности» [http://elib.bspu.by/bitstream/doc/3679/1/А.Т.Федорук%20Любча.pdf] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170809222637/http://elib.bspu.by/bitstream/doc/3679/1/А.Т.Федорук%20Любча.pdf|date=9 серпня 2017}} {{ref-ru}}</ref><ref>Історія Любчі [http://lubcza.by/gistoryya-lyubchy] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160325003718/http://lubcza.by/gistoryya-lyubchy|date=25 березня 2016}} {{ref-be}}</ref> Колекцію портретів своїх предків Марія вивезла з садиби Вяркяй під Вільнюсом до маєтку чоловіка в Німеччині, де твори зберігаються і сьогодні.<ref name="ОСР"/>

Восени 1894 Хлодвіга неочікувано призначили [[рейхсканцлер]]ом Німецької Імперії після відставки [[Лео фон Капріві]]. Окрім звичайного окладу на цій посаді, він таємно отримував до 120 000 марок на рік.<ref>Winfried Baumgart: Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst. In: Wilhelm v. Sternburg (Hrsg.): Die deutschen Kanzler. Von Bismarck bis Kohl. 2. Auflage, Berlin 1998, стор. 55–67. </ref>

Марія померла в середині терміну  його перебування на посаді канцлера й переживши сина та доньку. Її не стало 21 грудня 1897 року у [[Берлін]]і.

Згідно з заповітом, складеним у [[Страсбург|Страсбурзі]] 10 лютого 1892 року, княгиня <blockquote>«все своє рухоме та нерухоме майно у Віленській, Мінській та Гродненській губерніях, а також у Седлецькій губернії Царства Польського відписала у пожиттєве володіння чоловіка свого князя Хлодвіга Гогенлое-Шиллінгсфюрста, а власність синам Філіпу Ернсту, Моріцу, Александру та дочці Єлизаветі Гогенлое-Шиллінгсфюрст…».</blockquote>

== Родина ==
[[Файл:Chlodwig zu Hohenlohe-Schillingsfürst 1846.jpg|міні|праворуч|200пкс|Хлодвіг Гогенлое-Шиллінгсфюрстський]]Чоловік — Хлодвіг Гогенлое-Шиллінгсфюрстський

Діти:

* Єлизавета (1847—1915) — одружена не була, дітей не мала;
* Стефанія (1851—1882) — дружина графа Шенборн-Візентейд Артура, мала сина та двох доньок;
* [[Філіп Ернст цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст|Філіп Ернст]] (1853—1915) — 8-й князь Гогенлое-Шиллінгсфюрст, був двічі одруженим, мав трьох дітей;
* Альбрехт (1857—1866) — дожив до 8 років;
* Моріц (1862—1940) — 9-й князь Гогенлое-Шиллінгсфюрст, був одружений із альтграфинею Розою Сальм-Райфершайдт-Кротайм-Дік, мав п'ятеро дітей;
* Александр (1862—1924) — був одруженим з Емануелою Ґалоне ді Трікасе Молітерно, дітей не мав.

== Генеалогія ==
{{Wikidata/Ancestors}}

== Цікаві факти ==
* Взимку 2016 року у [[Слуцьк]]у відбулась фотовиставка, присвячена княгині Марії.<ref name="ФМВ" /> 27 листопада 2015 —17 січня 2016 — подібна виставка під назвою «Литва та Білорусь на сторінках сімейного альбому кн. Марії Гогенлое» пройшла у [[Мірський замок|Мірському замку]], а 25 вересня — 22 жовтня 2015 — в [[Осиповичі|Осиповичах]].<ref name="СК" />
* Дід Марії, [[Вітгенштейн Петро Християнович|Людвіг Адольф Вітгенштейн]], за деякими даними, похований у маєтку Кам'янка Ольгопольського повіту Подільської губернії — наразі містечко [[Кам'янка (Молдова)|Кам'янка]].<ref>Вітгенштейн Петро Християнович [http://www.hrono.ru/biograf/bio_we/vitgensh_ph.php] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160313215341/http://hrono.ru/biograf/bio_we/vitgensh_ph.php|date=13 березня 2016}} {{ref-ru}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
*Кохнович, В.А. Хозяйство и доходы Радзивиллов в XIX – начале ХХ ст. / В.А. Кохнович // КЛИО. – 2012. –No 4. –С. 46–54.[http://elib.bsu.by/bitstream/123456789/95690/1/Кохнович_КЛИО%28СПб%29_2012.pdf] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161020125316/http://elib.bsu.by/bitstream/123456789/95690/1/Кохнович_КЛИО(СПб)_2012.pdf |date=20 жовтня 2016 }} {{ref-ru}}

== Посилання ==
* [http://geneall.net/en/name/132034/maria-princess-of-sayn-wittgenstein-berleburg/ Профіль на Geneall.net] {{ref-en}}
* [http://www.thepeerage.com/p32446.htm#i324451 Профіль на Thepeerage.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160306143018/http://thepeerage.com/p32446.htm#i324451 |date=6 березня 2016 }} {{ref-en}}
* [http://genealogy.euweb.cz/sponheim/sponh18.html#MLA Генеалогія Марії Зайн-Вітгенштейн-Зайн] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304203818/http://genealogy.euweb.cz/sponheim/sponh18.html#MLA |date=4 березня 2016 }} {{ref-en}}
* [http://genealogy.euweb.cz/hlohe/hlohe8.html#CCV Генеалогія Хлодвіга цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304204643/http://genealogy.euweb.cz/hlohe/hlohe8.html#CCV |date=4 березня 2016 }} {{ref-en}}

{{ВП-портали|Біографії|Історія|Німеччина|Білорусь}}

[[Категорія:Уродженці Санкт-Петербурга]]
[[Категорія:Померли в Берліні]]
[[Категорія:Дім Зайн-Віттгенштайн-Берлебург|М]]
[[Категорія:Німецькі мисливці]]

title: княгиня

Початок правління: 16 лютого 1847

Кінець правління: 21 грудня 1897

Попередник: Констанца Гогенлое-Лангенбурзька

Наступник: Шарікле Іпсіланті

Дата народження: 16 лютого 1829

Місце народження: Санкт-Петербург

Країна: Гогенлое-Шиллінгсфюрст

Дата смерті: 21 грудня 1897 (68 років)

Місце смерті: Берлін, Німецька імперія

Дружина: Хлодвіг цу Гогенлое-Шиллінгсфюрст

Діти: Єлизавета, Стефанія, Філіп Ернст, Альбрехт, Моріц, Александр

Династія: Зайн-Вітгенштейни, Гогенлое

Батько: Людвіг Адольф цу Зайн-Вітгенштейн

Мати: Стефанія Радзивілл