text:
# Ґопалкрішна Ґанді
Ґопалкрішна Девадас Ґанді (22 квітня 1945) — колишній адміністратор і дипломат, який обіймав посаду 22-го губернатора Західної Бенґалії від 2004 до 2009 року. Онук Магатми Ґанді та К. Раджаґопалачарі (Раджаджі). Як колишній службовець Індійської державної адміністрації він обіймав посади секретаря президента Індії та верховного комісара в Південній Африці та Шрі-Ланці, серед інших адміністративних і дипломатичних посад. Він був кандидатом від Об’єднаного прогресивного альянсу на виборах віце-президента Індії 2017 і програв з 244 голосами кандидату від NDA Венкаї Найду, який отримав 516 голосів.

## Ранні роки та походження
Ґопалкрішна Девадас Ґанді народився 22 квітня 1945 року в Делі в родині Девдаса та Лакшмі Ґанді. Його батько був журналістом. Ґанді отримав ступінь магістра з англійської літератури в коледжі Святого Стефана Делійського університету.

## Кар'єра
Він став державним службовцем у 1968 році та працював у штаті Таміл Наду до 1985 року. Після цього він залишався секретарем віце-президента Індії (1985–1987) і співсекретарем президента Індії (1987–1992).
У 1992 році, після добровільної відставки з держслужби, він став міністром культури у вищій комісії Індії у Великій Британії, і директором Центру Неру в Лондоні. Пізніше займав різні дипломатичні та адміністративні посади протягом решти його кар'єри, включаючи верховного комісара Індії в Південній Африці та Лесото (1996), секретаря президента Індії (1997–2000), верховного комісара Індії в Шрі-Ланці (2000), а також послом Індії в Норвегії та Ісландії (2002).
14 грудня 2004 року він був призначений губернатором Західної Бенгалії після закінчення терміну повноважень чинного президента Вірена Дж. Шаха. Його наступником став Девананд Конвар, якому було доручено додатковий контроль над Західною Бенгалією. Протягом кількох місяців у 2006 році він також взяв на себе додаткові обов'язки як губернатор штату Біхар.
Він був головою Фонду Калакшетра, Ченнаї від грудня 2011 до травня 2014. У 2015 році він переклав англійською мовою класичну тамільську книгу «Тіруккурал». Він був головою керівного органу Індійського інституту передових досліджень, а також був обраний президентом його спілки 5 березня 2012 року та обіймав цю посаду до травня 2014 року.
Ґанді викладає в Університеті Ашоки, де він є професором історії та політології.

## Контроверсії
Виголошуючи 15-ту меморіальну лекцію DP Kohli для CBI на тему «Затемнення опівдні: тіні над совістю Індії» з майже 3000 співробітниками агентства в аудиторії, Ґанді зазначив, що «Держслужбу Індії часто розглядають як сокиру уряду, а не як поборника честі. Її часто називають дустом — але насправді мають на увазі не дихлордифенілтрихлоретан, безбарвний інсектицид без смаку і запаху, яким він мав би бути, а його здатність на брудні підступи».
У 2015 році він написав листа тодішньому президенту Індії Пранабу Мукерджі з проханням переглянути відхилення прохання про помилування засудженого за серійні вибухи у Мумбаї 1993 року Якуба Мемона.

## Особисте життя
Його дідом по батькові був Магатма Ґанді, а дідом по матері був К. Раджаґопалачарі (Раджаджі). Він є сином Девадаса Ґанді та Лакшмі Ґанді. Ґопалкрішна Ґанді — молодший брат Раджмогана Ґанді та Рамчандри Ґанді. Він і його дружина Тара мають двох дочок.

title: Ґопалкрішна Ґанді

wikitext:
{{Особа}}

'''Ґопалкрішна Девадас Ґанді''' (22 квітня 1945) — колишній адміністратор і дипломат, який обіймав посаду 22-го губернатора Західної Бенґалії від 2004 до 2009 року<ref>{{Cite web|url=http://www.thehindu.com/news/national/article64508.ece|title=At farewell, Gopalkrishna Gandhi calls for change in mindsets|date=13 грудня 2009|access-date=2013-11-29}}</ref>. Онук [[Магатма Ґанді|Магатми Ґанді]] та К. Раджаґопалачарі (Раджаджі)<ref name="gg1">[http://www.outlookindia.com/article.aspx?234468 Gopal Gandhi] ''outlookindia.com''. 23 Apr 2007. Retrieved 15 January 2014</ref>. Як колишній службовець Індійської державної адміністрації він обіймав посади секретаря [[Президент Індії|президента Індії]] та верховного комісара в [[Південно-Африканська Республіка|Південній Африці]] та [[Шрі-Ланка|Шрі-Ланці]], серед інших адміністративних і дипломатичних посад. Він був кандидатом від [[Об'єднаний прогресивний альянс|Об’єднаного прогресивного альянсу]] на виборах віце-президента Індії 2017<ref>{{Cite news|url=http://timesofindia.indiatimes.com/india/gopalkrishna-gandhi-was-oppositions-nominee-for-vice-president-report/articleshow/59541414.cms|title=Gopalkrishna Gandhi is opposition's nominee for vice president: He lost the Vice Presidential elections miserably Report - Times of India|date=11 липня 2017|work=The Times of India}}</ref> і програв з 244 голосами кандидату від NDA Венкаї Найду, який отримав 516 голосів.

== Ранні роки та походження ==
Ґопалкрішна Девадас Ґанді народився 22 квітня 1945 року в [[Делі]] в родині [[Девдас Ґанді|Девдаса]] та Лакшмі Ґанді. Його батько був журналістом. Ґанді отримав ступінь магістра з англійської літератури в коледжі Святого Стефана [[Делійський університет|Делійського університету]].

== Кар'єра ==
Він став державним службовцем у 1968 році та працював у штаті [[Тамілнад|Таміл Наду]] до 1985 року. Після цього він залишався секретарем віце-президента Індії (1985–1987) і співсекретарем [[Президент Індії|президента Індії]] (1987–1992).

У 1992 році, після добровільної відставки з держслужби, він став міністром культури у вищій комісії Індії у Великій Британії, і директором Центру Неру в Лондоні. Пізніше займав різні дипломатичні та адміністративні посади протягом решти його кар'єри, включаючи верховного комісара Індії в [[Південно-Африканська Республіка|Південній Африці]] та [[Лесото]] (1996), [[Президент Індії|секретаря президента Індії]] (1997–2000), верховного комісара Індії в Шрі-Ланці (2000), а також послом Індії в [[Норвегія|Норвегії]] та [[Ісландія|Ісландії]] (2002)<ref name="iias">{{Cite web|url=http://www.iias.org/administrative_chairmans_profile.html|title=Chairman's Profile: Shri Gopalkrishna Gandhi|publisher=Indian Institute of Advanced Study|archive-url=https://web.archive.org/web/20130914022724/http://iias.org/administrative_chairmans_profile.html|archive-date=2013-09-14|url-status=dead|access-date=2013-11-29}}</ref>.

14 грудня 2004 року він був призначений губернатором Західної Бенгалії після закінчення терміну повноважень чинного президента Вірена Дж. Шаха. Його наступником став Девананд Конвар, якому було доручено додатковий контроль над [[Західний Бенгал|Західною Бенгалією]]. Протягом кількох місяців у 2006 році він також взяв на себе додаткові обов'язки як губернатор штату Біхар<ref>{{Cite news|url=http://www.oneindia.com/2006/06/22/r-s-gavai-sworn-in-as-bihar-governor-1150981920.html|title=Veteran politician R S Gavai new Bihar Governor|date=22 червня 2006|publisher=Greynium Information Technologies Pvt. Ltd.|work=One India|archive-url=https://web.archive.org/web/20150925094737/http://www.oneindia.com/2006/06/22/r-s-gavai-sworn-in-as-bihar-governor-1150981920.html|archive-date=25 вересня 2015|url-status=live}}</ref>.

Він був головою Фонду Калакшетра, Ченнаї від грудня 2011 до травня 2014<ref>{{Cite news|url=http://www.thehindu.com/news/national/gopalkrishna-steps-down-as-chairman-of-kalakshetra-iias/article6035117.ece|title=Gopalkrishna steps down as chairman of Kalakshetra, IIAS|date=21 травня 2014|work=The Hindu}}</ref>. У 2015 році він переклав англійською мовою класичну тамільську книгу [[Тіруккурал|«Тіруккурал]]<nowiki/>»<ref>{{Cite news|url=https://www.thehindu.com/books/literary-review/indira-parthasarathy-reviews-gopalkrishna-gandhis-translation-of-tirukkural/article7975168.ece|title=Couplets for modern times|last=Parthasarathy|first=Indira|date=12 грудня 2015|publisher=Kasturi & Sons|work=The Hindu|access-date=3 вересня 2018}}</ref>. Він був головою керівного органу Індійського інституту передових досліджень, а також був обраний президентом його спілки 5 березня 2012 року та обіймав цю посаду до травня 2014 року<ref name="iias"/><ref>{{Cite web|url=http://www.thehindu.com/features/education/article2964487.ece|title=Gopal Gandhi is IAAS chairman|date=6 березня 2012|access-date=2013-11-29}}</ref>.

Ґанді викладає в Університеті Ашоки, де він є професором історії та політології<ref>{{Cite web|url=http://ashoka.edu.in/welcome/faculty|title=Faculty/Staff - Ashoka University|last=University|first=Ashoka|website=Ashoka University}}</ref>.

== Контроверсії ==
Виголошуючи 15-ту меморіальну лекцію DP Kohli для CBI на тему «Затемнення опівдні: тіні над совістю Індії» з майже 3000 співробітниками агентства в аудиторії, Ґанді зазначив, що «Держслужбу Індії часто розглядають як сокиру уряду, а не як поборника честі. Її часто називають [[ДДТ|дустом]] — але насправді мають на увазі не дихлордифенілтрихлоретан, безбарвний інсектицид без смаку і запаху, яким він мав би бути, а його здатність на брудні підступи»<ref>{{Cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/india/Former-Bengal-governor-Gopalkrishna-Gandhi-calls-CBI-department-of-dirty-tricks-RIL-a-parallel-state/articleshow/33792797.cms|title=Gopalkrishna Gandhi: Former Bengal governor Gopalkrishna Gandhi calls CBI 'department of dirty tricks', RIL a parallel state {{!}} India News - Times of India|last=Chauhan|first=Neeraj|date=16 квітня 2014|website=The Times of India|language=en|access-date=2020-09-28}}</ref>.

У 2015 році він написав листа тодішньому президенту Індії [[Пранаб Кумар Мукерджі|Пранабу Мукерджі]] з проханням переглянути відхилення прохання про помилування засудженого за серійні вибухи у Мумбаї 1993 року Якуба Мемона<ref>{{Cite news|url=http://www.thehindu.com/news/national/gopalkrishna-gandhis-letter-to-president/article7476839.ece|title=Pardoning Yakub Memon will be a tribute to Dr. Kalam: Gopalkrishna Gandhi|language=en|work=The Hindu|access-date=2017-07-17}}</ref><ref>{{Cite news|url=http://www.financialexpress.com/india-news/gopalkrishna-gandhi-tried-to-save-yakub-memon-1993-mumbai-blast-convict-says-shiv-sena/766336/|title=Gopalkrishna Gandhi tried to save Yakub Memon, claims Sena: Here's what Congress Vice-Presidential candidate said in 2015|date=2017-07-17|language=en-US|work=The Financial Express|access-date=2017-07-17}}</ref>.

== Особисте життя ==
Його дідом по батькові був [[Магатма Ганді|Магатма Ґанді]], а дідом по матері був К. Раджаґопалачарі (Раджаджі). Він є сином [[Девдас Ґанді|Девадаса Ґанді]] та Лакшмі Ґанді. Ґопалкрішна Ґанді — молодший брат [[Раджмоган Ґанді|Раджмогана Ґанді]] та [[Рамчандра Ґанді|Рамчандри Ґанді]]. Він і його дружина Тара мають двох дочок.

== Бібліографія ==
'''Мовою гінді:'''

* ''Saranam'', перекладається як ''Притулок'' англійською
* ''Дара Шуко'', п'єса у віршах
* ''Koi Acchha Sa Larka'' (переклад на індустані «''Підходящий хлопець''» Вікрама Сета)

'''Англійською:'''

* ''Ґанді та Південна Африка''
* ''Ґанді та Шрі-Ланка''
* ''Неру і Шрі-Ланка''
* ''India House, Коломбо: портрет резиденції''
* ''Ґанді пішов.'' ''Хто тепер нас поведе?'' (редактор)
* ''Відверта дружба/ Ґанді та Бенґал: описова хронологія'' (упорядкування та редакція).
* ''Tiruvalluvar: The Tirukkural'' (переклад з тамільського оригіналу) (2015)
* «Неспокійний, як Меркурій : Моє життя в молодості» (ред. Aleph, 2021)
* «Пекуча любов : Листи М. К. Ганді до його сина Девадаса» (ред. з Трідіпом Сугрудом, OUP, 2022)

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Зовнішні посилання ==
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Ґанді Ґопалкрішна}}
[[Категорія:Перекладачі з англійської]]
[[Категорія:Живі люди]]
[[Категорія:Народились 1945]]

title: гінді गोपालकृष्ण गांधी

Народився: 4 листопада 1945 (79 років) · Делі, Британська Індія, Британська імперія

Країна: Індія · Британська Індія · Домініон Індія

Діяльність: дипломат, політик, перекладач

Alma mater: коледж Св. Стефанаd

Знання мов: англійська

Посада: Governor of West Bengald і governor of Bihard

Партія: незалежний політик

Батько: Девдас Ґанді

Мати: Лакшмі Раджаґопалачаріd

Брати, сестри: Рамчандра Ґанді, Раджмоган Ґанді і Тара Ґандіd


text:
# Балш (Ясси)
Балш (рум. Balș) — село у повіті Ясси в Румунії. Входить до складу комуни Балш.
Село розташоване на відстані 325 км на північ від Бухареста, 48 км на захід від Ясс.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживала 1441 особа, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську.

wikiname: ukwiki

title: Балш (Ясси)

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses|Балш (значення)}}
{{НП Румунії
 | назва               = Балш
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Balș''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Ясси
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Балш (комуна)|Балш]]
 | код_SIRUTA          = 95505
 | широта              = 47.2963
 | довгота             = 26.9786
 | висота              = 114
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 1441
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 705301
}}
'''Балш''' ({{lang-ro|Balș}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Ясси (повіт)|Ясси]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Балш (комуна)|Балш]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 325 км на північ від [[Бухарест]]а, 48 км на захід від [[Ясси|Ясс]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживала {{formatnum:1441}} особа, усі — [[румуни]]<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014005851/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014182803/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>.

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Ясси]]

title: Балш · Balș

Країна: Румунія

Повіт: Ясси

Комуна: Балш

Телефонний код: +40 232 (Romtelecom, TR) · +40 332 (інші оператори)


text:
# На висоті
«На висоті» (англ. High Life) — науково-фантастичний фільм режисерки Клер Дені. Прем'єра фільму відбулася 9 вересня 2018 року на міжнародному кінофестивалі у Торонто .

## Сюжет
Дія картини протікає в глибокому космосі на дослідницькій станції на орбіті навколо чорної діри. Групі злочинців, як покарання, наказано здійснити експерименти щодо можливого відбору енергії від чорної діри, досліджуючи так звану гіпотезу процесу Пенроуза. Навіть успішне виконання місії не врятує злочинців, вони проведуть все своє життя на станції. Одночасно керівник місії доктор Дібс проводить низку експериментів щодо продовження життя на станції. Чоловіки повинні здавати свою сперму, жінки яйцеклітини. Народжених дітей Дібс забирає у матерів. Через космічну радіацію експерименти безуспішні протягом багатьох років. Екіпаж станції занурюється у розчарування та повну безвихідь. Станція поступово перетинає горизонт подій чорної дірки та опускається до неї.

## У ролях
| Актор            | Роль        |
| ---------------- | ----------- |
| Роберт Паттінсон | Монте       |
| Жюльєт Бінош     | доктор Дібс |
| Міа Гот          | Бойс        |
| Андре Бенджамін  | Черні       |
| Ларс Айдінгер    | Чандра      |
| Агата Бузек      | Нансен      |
| Юен Мітчелл      | Еттор       |
| Клер Тран        | Мінк        |
| Глорія Обьяно    | Електра     |

## Критика
Фільм отримав здебільшого позитивні оцінки кінокритиків. На сайті агрегатора рецензій Rotten Tomatoes фільм має рейтинг 88 % на основі 48 рецензій критиків із середньою оцінкою 8 із 10 . На сайті Metacritic фільм отримав оцінку 81 зі 100 на основі 14 рецензій, що відповідає статусу «загальне визнання» .

## Реліз
Світова прем'єра відбулася 9 вересня 2018 року, а в Україні фільм уперше показали — 18 квітня 2019 року

## Нагороди та визнання
| Нагорода                                   | Дата церемонії  | Категорія           | Переможець        | Результат | Прим.  |
| ------------------------------------------ | --------------- | ------------------- | ----------------- | --------- | ------ |
| Міжнародний кінофестиваль у Сан-Себастьяні | 29 вересня 2018 | Найкращий фільм     | На висоті         | Номінація | [ 8 ]  |
| Міжнародний кінофестиваль у Сан-Себастьяні | 29 вересня 2018 | FIPRESCI Award      | На висоті         | Перемога  | [ 9 ]  |
| Гентський міжнародний кінофестиваль        | 19 жовтня 2018  | Найкращий фільм     | На висоті         | Номінація | [ 10 ] |
| Гентський міжнародний кінофестиваль        | 19 жовтня 2018  | Премія Жоржа Делерю | Стюарт А. Стейплс | Перемога  | [ 11 ] |
| Приз Луї Деллюка                           | 12 грудня 2018  | Найкращий фільм     | На висоті         | Номінація | [ 12 ] |

title: На висоті

wikitext:
{{Картка:Фільм
| назва             =
| оригінальна назва =
| зображення        = На висоті (2018) постер.jpg
| жанр              =
| продюсер          = Лоуренс Клерк
Олівер Дунгі
Крістоф Фрідель
| сценарист         = [[Клер Дені]]
Жан-Поль Фаржо
Джефф Кокс
| оператор          = [[Йорік Ле Со]]
| композитор        = Стюарт Стейплс
Tindersticks
| країни            =
| рік               = 2018
| кошторис          =
}}
'''«На висоті»''' ({{Lang-en|High Life}}) — науково-фантастичний фільм режисерки [[Клер Дені]]. Прем'єра фільму відбулася 9 вересня 2018 року на [[Міжнародний кінофестиваль у Торонто|міжнародному кінофестивалі у Торонто]]<ref>{{Cite web|url=https://variety.com/2018/film/news/high-life-bought-a24-robert-pattinson-juliette-binoche-1202939713/|title=‘High Life,’ Starring Robert Pattinson and Juliette Binoche, Nabbed by A24|publisher=Variety|date=2018-09-12|accessdate=2018-10-07|archivedate=2018-09-14|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180914172404/https://variety.com/2018/film/news/high-life-bought-a24-robert-pattinson-juliette-binoche-1202939713/|deadurl=no}}</ref> .

== Сюжет ==
Дія картини протікає в глибокому космосі на дослідницькій станції на орбіті навколо [[Чорна діра|чорної діри]]. Групі злочинців, як покарання, наказано здійснити експерименти щодо можливого відбору енергії від чорної діри, досліджуючи так звану гіпотезу [[Процес Пенроуза|процесу Пенроуза]]. Навіть успішне виконання місії не врятує злочинців, вони проведуть все своє життя на станції. Одночасно керівник місії доктор Дібс проводить низку експериментів щодо продовження життя на станції. Чоловіки повинні здавати свою сперму, жінки яйцеклітини. Народжених дітей Дібс забирає у матерів. Через космічну радіацію експерименти безуспішні протягом багатьох років. Екіпаж станції занурюється у розчарування та повну безвихідь. Станція поступово перетинає [[горизонт подій]] чорної дірки та опускається до неї.

== У ролях ==

{{ВРоляхВерх|}}
{{ВРолях|[[Роберт Паттінсон]]||Монте}}
{{ВРолях|[[Жульєт Бінош|Жюльєт Бінош]]||доктор Дібс}}
{{ВРолях|[[Міа Гот]]||Бойс}}
{{ВРолях|{{нп|Андре Бенджамін||en|André 3000}}||Черні}}
{{ВРолях|[[Ларс Айдінгер]]||Чандра}}
{{ВРолях|[[Агата Бузек]]||Нансен}}
{{ВРолях|[[Юен Мітчелл]]||Еттор}}
{{ВРолях|{{нп|Клер Тран||fr|Claire Tran}}||Мінк}}
{{ВРолях|Глорія Обьяно||Електра}}
{{ВРоляхНиз|}}

== Критика ==
Фільм отримав здебільшого позитивні оцінки кінокритиків. На сайті агрегатора рецензій [[Rotten Tomatoes]] фільм має рейтинг 88 % на основі 48 рецензій критиків із середньою оцінкою 8 із 10<ref>{{Cite web|url=https://www.rottentomatoes.com/m/high_life_2018/|title=High Life (2018)|publisher=Rotten Tomatoes|accessdate=2018-10-07|archivedate=2019-03-27|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190327234402/https://www.rottentomatoes.com/m/high_life_2018|deadurl=no}}</ref> . На сайті [[Metacritic]] фільм отримав оцінку 81 зі 100 на основі 14 рецензій, що відповідає статусу «загальне визнання»<ref>{{Cite web|url=https://www.metacritic.com/movie/high-life|title=High Life Reviews|publisher=Metacritic|accessdate=2018-10-07|archivedate=2018-10-13|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181013133954/https://www.metacritic.com/movie/high-life|deadurl=no}}</ref> .

== Реліз ==
Світова прем'єра відбулася 9 вересня 2018 року, а в Україні фільм уперше показали — 18 квітня 2019 року<ref>[https://kinoafisha.ua/films/vsshee-obsxestvo На высоте] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190412125306/https://kinoafisha.ua/films/vsshee-obsxestvo |date=2019-04-12 }} премьера фильма в Украине</ref>

== Нагороди та визнання ==
{| class="wikitable plainrowheaders sortable"
|-
! scope="col"| Нагорода
! scope="col"| Дата церемонії
! scope="col"| Категорія
! scope="col"| Переможець
! scope="col"| Результат
! scope="col" class="unsortable"| {{Abbr|Прим.|Примітки}}
|-
| rowspan="2"| [[Міжнародний кінофестиваль у Сан-Себастьяні]]
| rowspan="2"| 29 вересня 2018
| Найкращий фільм
| ''На висоті''
| {{nom}}
|<ref>{{cite web|url=https://www.sansebastianfestival.com/2018/sections_and_films/8/in|title=2018. 66th Edition - 21-29 September|website=[[San Sebastián International Film Festival]]|access-date=13 лютого 2020}}</ref>
|-
| FIPRESCI Award
| ''На висоті''
| {{won}}
|<ref>{{cite web|url=https://www.sansebastianfestival.com/2018/news/1/7806/in|title=Claire Denis will collect the Fipresci Award for На висоті|website=[[San Sebastián International Film Festival]]|date=28 вересня 2018|access-date=13 лютого 2020}}</ref>
|-
| rowspan="2"| [[Гентський міжнародний кінофестиваль]]
| rowspan="2"| 19 жовтня 2018
| Найкращий фільм
| ''На висоті''
| {{nom}}
|<ref>{{cite web|url=https://www.filmfestival.be/en/archive/festival-editions/2018|title=Festival editions 2018|website=[[Film Fest Gent]]|access-date=13 лютого 2020|archive-date=2019-07-23|archive-url=https://web.archive.org/web/20190723164621/https://www.filmfestival.be/en/archive/festival-editions/2018}}</ref>
|-
| Премія Жоржа Делерю
| Стюарт А. Стейплс
| {{won}}
|<ref>{{cite web|url=https://www.filmfestival.be/en/news/cold-war-by-pawe-pawlikowski-and-high-life-by-claire-denis-victorious-at-45th-film-fest-gent/19-10-2018/3649|title='Cold War' by Paweł Pawlikowski and 'На висоті' by Claire Denis victorious at 45th Film Fest Gent|website=[[Film Fest Gent]]|date=19 жовтня 2018|access-date=13 лютого 2020|archive-date=2018-10-24|archive-url=https://web.archive.org/web/20181024091746/https://www.filmfestival.be/en/news/cold-war-by-pawe-pawlikowski-and-high-life-by-claire-denis-victorious-at-45th-film-fest-gent/19-10-2018/3649}}</ref>
|-
| [[Приз Луї Деллюка]]
| 12 грудня 2018
| Найкращий фільм
| ''На висоті''
| {{nom}}
|<ref>{{cite web|url=https://cineuropa.org/en/newsdetail/362404/|title=Nine candidates for the 2018 Louis-Delluc Prize|website=Cineuropa|first=Fabien|last=Lemercier|date=25 жовтня 2018|access-date=13 лютого 2020}}</ref>
|-
|}

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Official website}}
* {{IMDb title}}
* [https://ua.kinorium.com/1586788/ На висоті (2018)] на сайті «Кінорум»
{{Нормативний контроль|}}

[[Категорія:Фільми Canal+]]
[[Категорія:Фільми A24]]
[[Категорія:Фантастичні фільми Польщі]]
[[Категорія:Фантастичні фільми Німеччини]]
[[Категорія:Фантастичні фільми Великої Британії]]
[[Категорія:Фантастичні фільми Франції]]
[[Категорія:Фільми Німеччини 2018]]
[[Категорія:Фільми Великої Британії 2018]]
[[Категорія:Фільми Франції 2018]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми, дія яких відбувається на космічних кораблях]]

title: англ. High Life

Жанр: науково-фантастичний фільм, горор, драматичний фільм і arthouse science fiction filmd

Режисер: Клер Дені

Продюсер: Лоуренс Клерк · Олівер Дунгі · Крістоф Фрідель

Сценарист: Клер Дені · Жан-Поль Фаржо · Джефф Кокс

У головних · ролях: Роберт Паттінсон, Мія Ґот, Жульєт Бінош, André 3000d, Ларс Айдінгер, Агата Бузек, Claire Trand і Victor Banerjeed

Оператор: Йорік Ле Со

Композитор: Стюарт Стейплс · Tindersticks

Кінокомпанія: Q18384665?, Pandora Filmd, Canal+ і Ciné+d

Дистриб'ютор: A24, Thunderbird Releasingd і ADS Serviced

Мова: англійська

Країна: Франція · Велика Британія · Німеччина · Республіка Польща


text:
# Кондеміос-де-Арріба
Кондеміос-де-Арріба (ісп. Condemios de Arriba) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-Ла-Манча, у провінції Гвадалахара. Населення — 155 осіб (2010).
Муніципалітет розташований на відстані близько 100 км на північний схід від Мадрида, 65 км на північ від Гвадалахари.
На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)
- Альдеануева-де-Атьєнса: 44 особи
- Кондеміос-де-Арріба: 111 осіб

## Демографія
Динаміка населення (INE ):

## Галерея зображень
- Розташування муніципалітету у провінції Гвадалахара
- Кондеміос-де-Арріба

title: Кондеміос-де-Арріба

wikitext:
{{Муніципалітет Іспанії
 | назва               = Кондеміос-де-Арріба
 | місцева_назва       = ''Condemios de Arriba''
 | прапор              = Flag of Condemios de Arriba Spain.svg
 | герб                = Escudo de Condemios de Arriba.svg
 | автономна_спільнота = [[Кастилія-Ла-Манча]]
 | провінція           = [[Гвадалахара (провінція)|Гвадалахара]]
 | комарка             =
 | широта              = 41.217
 | довгота             = -3.124
 | висота              = 1317
 | населення           = 155
 | рік_насел           = 2010
 | площа               = 43,11
 | густота             = 3,6
 | поштові_індекси     = 19275
 | телефонний_код      =
 | код_INE             = 19096
 | мер                 = Анхель Вісенте Мартін
 | рік_обрання         = 2007
 | www                 =
}}
'''Кондеміос-де-Арріба''' ({{lang-es|Condemios de Arriba}}) — [[муніципалітет]] в [[Іспанія|Іспанії]], у складі автономної спільноти [[Кастилія-Ла-Манча]], у провінції [[Гвадалахара (провінція)|Гвадалахара]]. Населення — {{formatnum:155}} осіб (2010).

Муніципалітет розташований на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 100 км на північний схід від [[Мадрид]]а, 65 км на північ від [[Гвадалахара (Іспанія)|Гвадалахари]].

На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)<ref>{{cite web|url=http://www.ine.es/nomen2/|title=Nomenclátor. Relación de unidades poblacionales|publisher=[[Національний інститут статистики Іспанії]] (INE)|language=іспанською|accessdate=2011-06-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HygqxNsX?url=http://www.ine.es/nomen2/|archivedate=2013-07-09|deadurl=yes}}</ref>
* Альдеануева-де-Атьєнса: 44 особи
* Кондеміос-де-Арріба: 111 осіб

== Демографія ==
{{Демографія/ESP/Condemios de Arriba}}

== Галерея зображень ==
<gallery>
Файл:Condemios de Arriba Guadalajara - Mapa municipal.svg|Розташування муніципалітету у провінції Гвадалахара
Файл:Condemios de Arriba.jpg|Кондеміос-де-Арріба
</gallery>

== Посилання ==

<!-- * [http://www.condemios.com/ Página con información de Condemios] -->

== Примітки ==
{{Портал|Іспанія}}
{{reflist}}

{{Муніципалітети провінції Гвадалахара}}
{{Spain-geo-stub}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Гвадалахара]]

title: Кондеміос-де-Арріба · Condemios de Arriba

· Герб: · Прапор

title: Муніципалітет

Країна: Іспанія

Автономна спільнота: Кастилія-Ла-Манча

Провінція: Гвадалахара

Густота: 3,6 ос./км²

title: Розташування

Розташування: Муніципалітет

title: Влада

Мер: Анхель Вісенте Мартін (з 2007)


text:
# Сирія (римська провінція)
36°12′ пн. ш. 36°09′ сх. д. / 36.2° пн. ш. 36.15° сх. д.
Си́рія (лат. Provincia Syria, дав.-гр. ἐπαρχία Συρίας)  — провінція Римської імперії, яка існувала між 64 р. до н. е. до реорганізації у 194 р. н. е. Попри подальші поділи, Сирія у старих межах і далі сприймалася в античному світі як окремий регіон зі специфічними культурними та іншими особливостями. Сирійські легіони відіграли значну роль у політичній історії Римської імперії І—ІІІ ст., висуваючи як імператорів Веспасіана, Песценнія Нігера, Макріна, Елагабала. Сирійські міста стали знаними центрами ремісничого виробництва, а деякі з них (Апамея, Пальміра) уславилися визначними пам'ятками архітектури та містобудування.

## Утворення провінції
У 75—72 роках до н. е. вірменський цар Тигран Великий оволодів Сирією, котра до того належала царям з династії Селевкідів. Невдовзі Тигран виявився втягнутим у Третю Мітрідатову війну з римлянами та зазнав нищівної поразки. Останні вірменські гарнізони покинули Сирію у 68 р. до н. е., а римський сенат визнав її правителем Селевкіда Антіоха XIII. Втім, вже у 64 р. до н. е. останній загинув від рук арабського володаря Емеси (Хомс). Того ж року провідник римлян Помпей Великий прибув до Сирії та анексував її на користь Риму, завершивши таким чином історію Держави Селевкідів.
До складу новоутвореної провінції з центром в Антиохії увійшли землі елліністичних та фінікійських полісів, а також низки клієнтських царств, де правили арабські, арамейські та інші династії. Найбільшим царством була Емеса під управлінням династії царів-жерців Сампсигерамідів. У І ст. до н.е. їм підпорядковувався увесь південь долини Оронта з містами Апамея та Геліополь. Окремим утворенням на півдні Сирії став організований Помпеєм Декаполіс у складі 10 елліністичних міст (найбільші з них - Дамаск, Філадельфія, Скіфополіс, Гераса).
Першим намісником Сирії став претор Марк Емілій Скавр. Надалі провінцією керували проконсули. Окрім керівництва військами та контролю над збором податків, намісники виконували роль арбітра у суперечках між громадами та наглядача за місцевими династіями. Окремим напрямом була зовнішня дипломатія, оскільки за межами провінції продовжували існувати як фактично незалежні, так і васальні царства. Останні позбавилися права на самостійну зовнішню політику. Зокрема, у залежності від Риму опинилася Юдея. Її цар Ірод І Великий (37-4 рр. до н. е.) підтримував спочатку Марка Антонія, але після його поразки і загибелі присягнув Октавіану. Останній передав Іродові під управління  кілька міст зі складу Декаполісу (Гіппос, Гадара) та низку територій на півдні Сирії (Батанея та Трахонітіда). Вже після смерті Ірода (6 рік н. е.) Октавіан Август перетворив більшу частину його царства на нову провінцію Юдея, прокуратори якої також перебрали на себе управління зазначеними вище елліністичними поселеннями на території сучасного Ізраїлю. Що стосується провінції Сирія, то тут ще певний час існували залежні володіння Іродіадів.

## Сирія у період принципату
Октавіан Август зробив Сирію імператорською провінцію під управлінням префекта. Як і в часи республіки, тут базувалося два легіони (у Кіррі та поблизу Апамеї).
Сирія зберігала стратегічну важливість з огляду на сусідство могутнього Парфянського царства, чиї правителі мріяли відновити межі стародавньої Персії - тобто претендували на Сирію, Єгипет та Малу Азію. У 40 р. до н.е. парфянам навіть вдалося тимчасово окупувати провінцію. Протягом наступних століть Парфія сприймалася частиною сирійських еліт та населення як реальна альтернатива владі Риму. Місцева аристократія зважала на ширшу автономію міст та князівств у складі Парфянського царства, тоді як населення сприймало іранців як культурно більш близьких.
Прикладом культурних відмінностей та непорозумінь служать, зокрема, численні згадки римських авторів, від Цицерона до Тацита про сирійців як до "нечесних", "підлих", "розніжених". Примітно також, що незважаючи на майже тисячолітню історію греко-римського панування в Сирії, у вжитку лишилися арамейські назви міст. Тому із арабським завоюванням Бероя (стародавній Халаб) перетворилася на Алеппо, а Ієраполь повернув собі стару назву Манбідж.
Такі настрої змушували Рим запроваджувати політику централізації управління, поступового поглинення підконтрольних царств, а також приєднання нових територій, які потенційно могли укласти союз із Парфією. Так, в середині І ст. було приєднане впливове арабське царство Пальміра. У 71-72 роках Веспасіан приєднав до Сирії територію Коммагени, припинивши владу царя Антіоха IV. У 78 році, після смерті царя Емеси Гая Юлія Алексіана, території царства були остаточно інкорпоровані до складу провінції.
Після парфянського походу Траяна (115-117 ) у Сирії перебувало уже чотири легіони: III Gallica та VI Ferrata у Рафані, IV Scythica у Зевгмі та XVI Flavia Firma у Самосаті. Ще по два легіони стояли на півночі, у Каппадокії, та на півдні, у Юдеї та Аравії. Таким чином, сирійські легіони були ядром східного угрупування, що налічувало 8 легіонів. Військова верхівка стала доволі впливовою. Зокрема, вершник Тиберій Клавдій Помпеян з Антиохії був намісником Нижньої Паннонії у 164-168 роках і як полководець зіграв важливу роль у ході Маркоманнських війн.
У 175 році солдати III Gallica проголосили імператором полководця Авідія Кассія, що походив з сирійського міста Кірр. Це рішення було підтримане ще шістю легіонами на сході Імперії. Як стверджує «Історія Августів», повстання було спричинене чутками про смерть хворобливого Марка Аврелія, але коли вони виявилися хибними, солдати злякалися і самі вбили Кассія.
У 193 році, після вбивства Коммода, імператором проголошує себе намісник Сирії Песценній Нігер. Вже у 194 році він терпить поразку від Септимія Севера (імператор у 193-211 роках). Останній вирішив обмежити владний та військовий ресурс сирійських намісників, поділивши провінцію на дві частини. Північна частина, Келесирія, зберегла центр в Антиохії і два легіони - у Зевгмі та Самосаті. Південна частина, Сирія-Фінікія, мала один легіон, базований у Рафані. Її столицею став Тір, який у 193 році став на сторону Севера і був розграбований і частково зруйнований військами Песценнія Нігера. Також Тір отримав від Севера статус колонії.
Дружина Септимія Севера, Юлія Домна, народилася у сирійській Емесі і походила з царського роду Сампсигерамідів. Уродженцями Сирії були й пізніші представники династії Северів - Елагабал (218-222) та Север Александр (222-235). Через це Севери сприяли потраплянню представників сирійської знаті у сенат. Окрім того, Елагабал зробив своє рідне місто Емесу другою столицею Сирії-Фінікії.

## Сирія у ІІІ-V cтоліттях
Криза ІІІ століття в Римській імперії збіглася в часі зі становленням держави Сасанідів в Ірані. Між 252 та 256 роками цар Шапур І перейшов Євфрат і, завдавши римлянам нищівної поразки у битві під Барабалісом, окупував майже всю Келесирію включно з Антиохією, Селевкією та Апамеєю. Імператор Валеріан зміг відреагувати на вторгнення лише у 260 році, але  і ця військова експедиція, у які взяло участь 70 тисяч солдат, закінчилася невдачею. У битві під Едесою римські війська були розгромлені, а сам Валеріан опинився у полоні.
Цар Пальміри Оденат направив до Шапура І посольство з дарами, але той наказав викинути їх у ріку, показуючи, що жадає від пальмірців повного підпорядкування. Після цього Оденат зібрав військо, залучивши арабських кочівників, та пограбував обтяжений військовою здобиччю обоз персів. Після цієї перемоги Оденат звільнив від персів Сирію та окуповані райони Малої Азії, а у 262 році розбив перську армію під Ктезифоном. За ці успіхи він отримав від імператора Галлієна титул Цезаря і правителя Сходу. Фактично ж у межах Римської імперії утворилася Пальмірська імперія, яка продовжила існувати і після загибелі Одената у 267 році. Лише у 272 році імператор Авреліан завдав пальмірцям поразки і повернув Сирію у склад римської держави.
Після 293 році у рамках адміністративної реформи Діоклетіана Келесирію було поділено на Сирію Першу (Антиохія) та Сирію Салютаріс (Апамея), а Сирію-Фінікію - на власне Фінікію (Тір) та Фінікію Лібаненсіс (Емеса). Усі ці провінції опинилися у складі діоцезу Схід, який увійшов до однойменної преторіанської префектури.
За Констанція (337-361) зі складу Сирії І та Сирії Салютаріс було виділено провінцію Еуфратенсіс (Гієраполь), яка охопила увесь західний берег Євфрата. Такий поділ зберігався аж до арабського завоювання Сирії у 636-640 роках.

## Суспільство
Сирія відрізнялася етнічним багатоманіттям. Найбільшу групу складали арамеї. Вони проживали від Дамаска до Самосати, а їх мова служила лінгва-франка для всього регіону аж до VII-VIII cтоліть. Існувала також розвинена література арамейською. На західному узбережжі переважали фінікійці, які теж зберігали свою мову та літературу. Грецька мова домінувала у найбільших містах-осередках елліністичної культури, як Антиохія, Апамея, Селевкія. На півдні та сході провінції існували значні арабські осередки. Зокрема, цілком арабським містом була Пальміра, частково – Дамаск,  а в Емесі араби складали правлячу верхівку. До арабських племен належали також ітуреї, що мешкали поряд із Палестиною.  У містах існували значні єврейські діаспори. Римлян було небагато, здебільшого в Антиохії та місцях розташування військ.
Хоча в містах будувалися цирки, театри, акведуки та колонадні проспекти, а аристократи отримували імена на латинський манір, елінізація та романізація Сирії лишалися поверховими. Між тим, сирійці охоче емігрували до інших регіонів імперії. В Остії, Нарбо-Марціусі, Лондинії та багатьох інших торгових містах існували цілі сирійські квартали. Найбільш активними були мешканці Тіра, які, зокрема, мали свою колонію в Путеолах. Надписи римської доби засвідчують значний вклад сирійців у заселенні прикордонних регіонів, зокрема Дакії та Британії у І-ІІІ ст.

## Відомі сирійці
Як одна з найбільших римських провінцій з великим військовим контингентом та потужним аристократичним класом, Сирія дала Римській Імперії велике число державних діячів та діячок.
З Сирії походили полководці ІІ століття Клавдій Помпеян та Авідій Кассій. Більшість імператриць династії Северів - нащадки династії царів Емеси: Юлія Домна була дружиною Септимія Севера. Її старша сестра Юлія Меза посадила на трон спочатку Елагабала (онук від доньки Юлії Соемії), потім Севера Александра (онук від доньки Юлії Мамеї). Обидва імператори були вбиті разом зі своїми матерями.
Чоловіки Мези та Мамеї Варій Марцел та Гессій Марціан також походили з Сирії і посідали важливі державні посади в правління Септимія Севера.
Правителі Пальмірського царства Оденат та його дружина Зенобія, попри свої суперечливі відносини з Римом, попередили окупацію східних провінцій Сасанідами.
У ІІ-V століттях Сирія стала одним із центрів осередків інтелектуального життя Середземномор'я. Значну роль у цьому зіграв взаємовплив культур, який доповнив античну традицію східним містицизмом, створюючи основи для подальшого поширення християнства.
З Апамеї походив філософ-неопіфагореєць та містик Нуменій (ІІ ст.). Видними представниками школи неоплатоників були Порфирій з Тіра та Ямвліх з Апамеї (ІІІ-ІV cт.). При цьому Порфирій був також астрологом, а Ямвліх розвинув власне езотеричне вчення, яке мало вплив на розвиток середньовічного окультизму.
Із міста Самосати походить знаменитий у свій час сатирик Лукіан (бл. 120-180) - сирієць, що писав грецькою мовою. Його «Правдива історія» вважається першим у літературі художнім твором з елементами фантастики.
Лібаній з Антиохії вважається одним із найбільш авторитетних риторів пізньої античності. Одним із його учнів був Іван Золотоустий - теж антиохієць. Місцевий пресвітер Лукіан був одним із перших редакторів Біблії та заснував впливову богословську школу, випускником якої був, зокрема, Арій. Також з Антиохії походив найбільш знаний римський історик IV ст. Амміан Марцеллін.

## Зміни клімату та їх вплив на історію
Завдяки впливу римського кліматичного оптимуму, клімат Сирії був вологіший за сучасний. Це зумовило зростання населення та розвиток великих міст.
Про кількість опадів дозволяють судити дані про рівень Мертвого моря, який коливається відповідно до кількості атмосферних опадів. Близько 200 р. до н. е. рівень моря досяг мінімуму –412 метрів, що співмірно із сучасним показником (–414 м). Надалі вологість та рівень води зростали і на початку нової ери  досягли рекордних показників (–394-396 м).
Синхронно цьому зростає щільність населення у долині Амук (на схід від Антиохії): археологи Чиказького університету виявили тут рештки 205 поселень ранньо-римської доби проти 100 поселень елліністичного періоду. Подвійне зростання (з 20 до 38 поселень) зафіксоване і в районі міста Хама.
Наступна посушлива фаза припала на III—V cтоліття, що збіглося з Кипріановою чумою, вторгненням Шапура І, поширенням містичних течій і, зрештою, християнства.
Періоди зростання вологості припали на 550—650 та 1050—1350 роки, тоді як у VIII—X століттях мав місце мінімальний рівень Мертвого моря (–406—408 м.). Відповідно, у  долині Амук зафіксовано 136 поселень IV-VII століть, 126 поселень, датованих X-XIV століттям і лише 67 таких, що існували у VIII-X cт.
Оскільки кількість опадів має пряме відношення до продуктивності сільського господарства та кількості населення, дані палеокліматології, а також динаміка сільських поселень можуть свідчити про те, що саме у І-ІІ століттях населеність Сирії була максимальною, тоді як протягом ІІІ-IV та VIII-X cтоліть можна припустити депопуляцію.

## Демографія
За оцінкою Брюса Фріера, населення Сирії, Палестини, Трансйорданії та Осроени у ІІ ст. складало 4,8 млн осіб. Ці цифри узгоджуються з оцінкою Олега Большакова для відповідного регіону у VII столітті (4,2-4,5 млн на підставі даних про податки на момент арабського завоювання).
Власне Сирія (арабські округи Дамаск та Кіннасрін) у VII cт. мала близько 2,7 млн мешканців. Відповідно, у ІІ ст., коли кліматичні умови були більш сприятливими, населення провінції могло досягати 3 млн осіб.Для порівняння, близько 1900 року османські вілаєти Алеппо, Сирія та Бейрут мали лише 1,7 млн мешканців.
Про значну чисельність міського населення Сирії свідчать також кількість та розміри її міст. Сукупна площа 26 міст провінції, щодо яких є археологічні дані, перевищує 3 тисячі гектарів. Зокрема, стіни Антиохії охоплюють 560 га, Селевкії – до 300 га, Апамеї – 260 га, Лаодікеї – 175 га, Зевгми – 150 га, Емеси – 140 га, Берої – 137 га, Дамаска – 135 га, Епіфанеї – 120 га.
Для порівняння, у X-XII cт. найбільші міста Сирії мали: Халеб – до 250 га, Дамаск – 145 га, Хама – до 135 га, Хімс – 100 га, Антак'я – 80 га. Щоправда, арабські міста відрізнялися від античних вищою щільністю забудови, меншим розміром ділянок.
В своєму описі Сирії Страбон (Географія, XVI:9-12) повідомляє лише про два міста з багатоповерховими будинками - це фінкійські порти Тір та Арад.
Щодо кількості населення найбільших сирійських міст поширені перебільшені оцінки. Зокрема, населення Апамеї оцінюється у 400 тисяч, притому що це місто є лише одним із багатьох великих міст Сирії. Підставою для такої оцінки служить ценз 6 р. н.е., який нарахував у місті 117 тисяч громадян. На думку Девіда Кеннеді, йдеться не лише про дорослих чоловіків, а про все вільне населення поліса, що проживало в місті або за його межами. Запропонована Кеннеді оцінка складає 125 тис. мешканців поліса і 30-45 тис. містян. Продуктивні землі Апамеї могли охоплювати до 1100 км2, що дасть щільність населення 110-120 осіб/км2 .
Ще одному визначному місту, Пальмірі, приписується населення 200-250 тисяч. Між тим, за підрахунками Джоан Хіменес, за максимального рівня опадів та мінімального споживання зерна пальмірська оаза могла прогодувати не більше 92 тисяч осіб.

## Основні міста

#### Тетраполіс
Антиохія. Столиця і найбільше місто Сирії, один з провідних центрів культури, торгівлі та ремесел Римської імперії, чия роль була особливо значною у IV-V ст. Землі Антиохії охоплювали 4,5 тис. км2, з яких 1,2 тис. припадало на продуктивні території в долині Оронта. Інтерпретація літературних джерел дозволяє припустити, що вільне населення Антиохени складало бл. 200 тис. у кінці І ст. (за Діоном Хризостомом), бл. 150 тис. у середині IV cт. (за Лібанієм) та 250 тис. у 526 році (за Іваном Малалою).
На момент заснування, бл. 300 р. до н. е. забудована територія склала бл. 150 га. Римсько-візантійські стіни охоплюють територію 560 га. Антиохія складалася з кількох частин: 1) щільно забудований центр (210-270 га); 2) аристократичні квартали на захід від Оронта (1 05-130 га); 3) передмістя на горі Сильфій (до 50 га); 4) передмістя за межами міських стін (мінімум 115 га). Таким чином, забудована територія Антиохії складала не менше 565 га. Петер Клог оцінює населеення міста у 95-154 тис. осіб, Олег Большаков - у 130-150 тис.
Антиохія регулярно потерпала від землетрусів, з яких найбільші припали на 115 та 526 роки. Бл. 256 та 260 років місто захоплювали та грабували війська Шапура.
Селевкія Пієрія. Порт Антиохії та одне з найбільших міст Сирії. Заснована Селевком Нікатором бл. 300 р. до н. е.  Селевкія складалася із нижнього та верхнього міст - останнє було розташоване на 150-200 метрів вище. Нижнє місто мало щільну забудову, амфітеатр, численні храми і дві гавані зі складами. Верхнє місто мало акрополь, театр, численні храми і сади.  Населення міста могло складати 30-40 тис. осіб. Своє значення Селевкія зберігала до землетрусу 526 р.
Ще у 66 р. до н. е. Селевкія отримала статус вільного міста. Веспасіан і Тит побудували грандіозні тунелі у скелях, щоби попередити замулювання порту водами ріки Оронт. Діоклетіан та Констанцій профінансували розширення гаваней.
Апамея. Заснована бл. 300 р. до н. е. на місці сирійського поселення. Тривалий час місто підпорядковувалося царям Емеси. З І ст. н. е. - поліс, до складу якого входили містечка Аретуса та Селевкобелос. За Елагабала та Севера Александра в Апамеї базувався ІІ Парфянський легіон.
Міські стіни охоплювали 260 га, з яких на житлові квартали припадало 180-200 га. Апамейський театр на 20 тис. місць був одним з найбільших в Імперії. Окрім того, місто мало найдовший колонадний проспект протяжністю 1,8 км. Апамея постраждала від землетрусу 115 року, але була відбудована і залишалася одним із найбільших міст Сирії до середини ІІІ ст. Населення власне міста оцінюється у 30-45 тис. осіб.

#### Фінікія
Тір. Головне місто Фінікії та один з найбільших портів Середземного моря. З часів Септимія Севера - колонія італійського права, столиця провінції Сирія-Фінікія. Крупний центр виробництва тканин та виробів зі скла.
Тір знаходився на острові, який завдяки дамбі з часом перетворився на півострів. Мав дві гавані. З передмістями площа Тіра складала 75 га, з них у межах стін - 57 га. Страбон (Географія, ХVI:9-12) вказує на те, що "будинки у Тірі вищі за римські". Місто мало театр, великий іподром (450 метрів завдовжки), храм Ваала/Юпітера. Населення Тіра не перевищувало 30-35 тис. осіб.

### Префекти
- Публій Помпоній Флакк (32-34/35)
- Луцій Вітеллій (35-38)
- Гай Вібій Марс (43 — до 44-45)
- Гай Кассій Лонгін (45-49)
- Гней Доміцій Корбулон (59-60 — 63)
- Гай Цестій Галл (63-66)
- Луцій Юній Цезенній Пет (70-72)
- Авл Марій Цельс (72 — 73-74)
- Марк Ульпій Траян (73-74 — 78)
- Луцій Цеоній Коммод (78-82)
- Публій Валерій Патруін (87-90)
- Авл Буцій Лаппій Максим (90-93)
- Луцій Яволен Пріск (93-96)
- Марк Корнелій Нігрін Куріацій Матерн (96-97)
- Авл Ларцій Пріск (97-100)
- Гай Анцій Авл Юлій Квадрат (100—104)
- Авл Корнелій Пальма Фронтоніан (104—108)
- Луцій Фабій Юст (108—112)
- Гай Юлій Квадрат Басс (114—115)
- Луцій Катілій Север Юліан Клавдій Регін (117—119)
- Гай Квінкцій Церт Публіцій Марцелл (129—136)
- Секст Юлій Майор (136—140)
- Марк Понтій Леліан Ларцій Сабін (150—154)
- Марк Кассій Аполлінар (154—157)
- Луцій Аттидій Корнеліан (157—162)
- Марк Анній Лібон (162—163)
- Гней Юлій Вер (164—166)
- Авідій Кассій (166—175)
- Публій Марцій Вер (175—177)
- Пертінакс (179—182)
- Гай Доміцій Декстер (183—185)
- Аселій Еміліан (187—188)
- Песценній Нігер (190—193)
- Гаян Тірський (362—363)

### Келесирія
- Луцій Марій Максим Перпетв Авреліан (207—209)

title: Сирія (римська провінція)

wikitext:
{{універсальна картка}}
[[Файл:Bust of Julia Domna - Landesmuseum Württemberg - Stuttgart - Germany 2017.jpg|альт=Імператриця Юлія Домна|міні|Імператриця Юлія Домна]]
'''Си́рія''' ({{lang-la|Provincia Syria}}, {{lang-grc|ἐπαρχία Συρίας}})  — провінція [[Римська імперія|Римської імперії]], яка існувала між 64 р. до н. е. до реорганізації у 194 р. н. е. Попри подальші поділи, Сирія у старих межах і далі сприймалася в античному світі як окремий регіон зі специфічними культурними та іншими особливостями. Сирійські легіони відіграли значну роль у політичній історії Римської імперії І—ІІІ ст., висуваючи як імператорів [[Веспасіан]]а, [[Песценній Нігер|Песценнія Нігера]], [[Макрін]]а, [[Геліогабал|Елагабала]]. Сирійські міста стали знаними центрами ремісничого виробництва, а деякі з них ([[Апамея (Сирія)|Апамея]], [[Пальміра]]) уславилися визначними пам'ятками архітектури та містобудування.

== Утворення провінції ==
У 75—72 роках до н. е. вірменський цар [[Тигран II|Тигран Великий]] оволодів Сирією, котра до того належала царям з [[Селевкіди|династії Селевкідів]]. Невдовзі Тигран виявився втягнутим у [[Мітрідатові війни|Третю Мітрідатову війну]] з римлянами та зазнав нищівної поразки. Останні вірменські гарнізони покинули Сирію у 68 р. до н. е., а римський сенат визнав її правителем Селевкіда [[Антіох XIII Азійський|Антіоха XIII]]. Втім, вже у 64 р. до н. е. останній загинув від рук арабського володаря Емеси ([[Хомс]]). Того ж року провідник римлян [[Гней Помпей Великий|Помпей Великий]] прибув до Сирії та анексував її на користь Риму, завершивши таким чином історію [[Держава Селевкідів|Держави Селевкідів]].

До складу новоутвореної провінції з центром в [[Антіохія|Антиохії]] увійшли землі елліністичних та фінікійських полісів, а також низки клієнтських царств, де правили арабські, арамейські та інші династії. Найбільшим царством була [[Хомс|Емеса]] під управлінням династії царів-жерців Сампсигерамідів. У І ст. до н.е. їм підпорядковувався увесь південь долини Оронта з містами [[Апамея (Сирія)|Апамея]] та [[Баальбек|Геліополь]]. Окремим утворенням на півдні Сирії став організований Помпеєм [[Десятимістя|Декаполіс]] у складі 10 елліністичних міст (найбільші з них - [[Дамаск]], [[Амман|Філадельфія]], [[Бейт-Шеан|Скіфополіс]], [[Гераса]]).

Першим намісником Сирії став [[претор]] [[Марк Емілій Скавр (претор)|Марк Емілій Скавр]]. Надалі провінцією керували [[Проконсул (посада)|проконсули]]. Окрім керівництва військами та контролю над збором податків, намісники виконували роль арбітра у суперечках між громадами та наглядача за місцевими династіями. Окремим напрямом була зовнішня дипломатія, оскільки за межами провінції продовжували існувати як фактично незалежні, так і васальні царства. Останні позбавилися права на самостійну зовнішню політику. Зокрема, у залежності від Риму опинилася [[Юдея]]. Її цар [[Ірод I Великий|Ірод І Великий]] (37-4 рр. до н. е.) підтримував спочатку [[Марк Антоній|Марка Антонія]], але після його поразки і загибелі присягнув [[Октавіан Август|Октавіану]]. Останній передав Іродові під управління  кілька міст зі складу Декаполісу ([[Гіппос]], [[Гадара]]) та низку територій на півдні Сирії (Батанея та Трахонітіда). Вже після смерті Ірода (6 рік н. е.) [[Октавіан Август]] перетворив більшу частину його царства на нову провінцію [[Юдея (римська провінція)|Юдея]], прокуратори якої також перебрали на себе управління зазначеними вище елліністичними поселеннями на території сучасного Ізраїлю. Що стосується провінції Сирія, то тут ще певний час існували залежні володіння [[Іродіади|Іродіадів]].

== Сирія у період принципату ==
Октавіан Август зробив Сирію [[Імператорські провінції|імператорською провінцію]] під управлінням префекта. Як і в часи республіки, тут базувалося два легіони (у Кіррі та поблизу Апамеї).

Сирія зберігала стратегічну важливість з огляду на сусідство могутнього [[Парфянське царство|Парфянського царства]], чиї правителі мріяли відновити межі [[Імперія Ахеменідів|стародавньої Персії]] - тобто претендували на Сирію, Єгипет та Малу Азію. У 40 р. до н.е. парфянам навіть вдалося [[Римсько-парфянські війни|тимчасово окупувати]] провінцію. Протягом наступних століть Парфія сприймалася частиною сирійських еліт та населення як реальна альтернатива владі Риму. Місцева аристократія зважала на ширшу автономію міст та князівств у складі Парфянського царства, тоді як населення сприймало іранців як культурно більш близьких.

Прикладом культурних відмінностей та непорозумінь служать, зокрема, численні згадки римських авторів, від [[Цицерон|Цицерона]] до [[Тацит|Тацита]] про сирійців як до "нечесних", "підлих", "розніжених". Примітно також, що незважаючи на майже тисячолітню історію греко-римського панування в Сирії, у вжитку лишилися арамейські назви міст. Тому із арабським завоюванням Бероя (стародавній Халаб) перетворилася на [[Алеппо]], а Ієраполь повернув собі стару назву [[Манбідж]].

Такі настрої змушували Рим запроваджувати політику централізації управління, поступового поглинення підконтрольних царств, а також приєднання нових територій, які потенційно могли укласти союз із Парфією. Так, в середині І ст. було приєднане впливове арабське царство [[Пальмірське царство|Пальміра]]. У 71-72 роках [[Веспасіан]] приєднав до Сирії територію [[Коммагена (царство)|Коммагени]], припинивши владу царя [[Антіох IV (цар Коммагени)|Антіоха IV]]. У 78 році, після смерті царя Емеси [[Гай Юлій Авіт Алексіан|Гая Юлія Алексіана]], території царства були остаточно інкорпоровані до складу провінції.

Після [[Парфянська війна Траяна (114—117)|парфянського походу Траяна]] (115-117 ) у Сирії перебувало уже чотири легіони: [[Legio III Gallica|III Gallica]] та [[Legio VI Ferrata|VI Ferrata]] у Рафані, [[Legio IV Scythica|IV Scythica]] у Зевгмі та [[Legio XVI Flavia Firma|XVI Flavia Firma]] у Самосаті. Ще по два легіони стояли на півночі, у [[Каппадокія|Каппадокії]], та на півдні, у Юдеї та [[Аравія Петрейська|Аравії]]. Таким чином, сирійські легіони були ядром східного угрупування, що налічувало 8 легіонів. Військова верхівка стала доволі впливовою. Зокрема, вершник [[Тиберій Клавдій Помпеян]] з Антиохії був намісником [[Нижня Паннонія|Нижньої Паннонії]] у 164-168 роках і як полководець зіграв важливу роль у ході [[Маркоманські війни|Маркоманнських війн]].

У 175 році солдати [[Legio III Gallica|III Gallica]] проголосили імператором полководця [[Авідій Кассій|Авідія Кассія]], що походив з сирійського міста Кірр. Це рішення було підтримане ще шістю легіонами на сході Імперії. Як стверджує «[[Історія Августів]]», повстання було спричинене чутками про смерть хворобливого [[Марк Аврелій|Марка Аврелія]], але коли вони виявилися хибними, солдати злякалися і самі вбили Кассія.

У 193 році, після вбивства [[Коммод|Коммода]], імператором проголошує себе намісник Сирії [[Песценній Нігер]]. Вже у 194 році він терпить поразку від [[Септимій Север|Септимія Севера]] (імператор у 193-211 роках). Останній вирішив обмежити владний та військовий ресурс сирійських намісників, поділивши провінцію на дві частини. Північна частина, [[Келесирія]], зберегла центр в Антиохії і два легіони - у Зевгмі та Самосаті. Південна частина, Сирія-Фінікія, мала один легіон, базований у Рафані. Її столицею став [[Тір]], який у 193 році став на сторону Севера і був розграбований і частково зруйнований військами Песценнія Нігера. Також Тір отримав від Севера статус колонії.

Дружина Септимія Севера, [[Юлія Домна]], народилася у сирійській Емесі і походила з царського роду Сампсигерамідів. Уродженцями Сирії були й пізніші представники [[Династія Северів|династії Северів]] - [[Геліогабал|Елагабал]] (218-222) та [[Александр Север|Север Александр]] (222-235). Через це Севери сприяли потраплянню представників сирійської знаті у сенат. Окрім того, Елагабал зробив своє рідне місто Емесу другою столицею Сирії-Фінікії.

== Сирія у ІІІ-V cтоліттях ==
[[Файл:Roman Empire with provinces in 210 AD.png|альт=Адміністративний поділ Римської імперії у ІІІ ст.|міні|Адміністративний поділ Римської імперії у ІІІ ст.]]
[[Криза III століття|Криза ІІІ століття]] в Римській імперії збіглася в часі зі становленням держави [[Держава Сасанідів|Сасанідів]] в [[Історія Ірану|Ірані]]. Між 252 та 256 роками цар [[Шапур I|Шапур І]] перейшов [[Євфрат]] і, завдавши римлянам нищівної поразки у [[Битва під Барабалісом|битві під Барабалісом]], окупував майже всю Келесирію включно з Антиохією, Селевкією та Апамеєю. Імператор [[Валер'ян|Валеріан]] зміг відреагувати на вторгнення лише у 260 році, але  і ця військова експедиція, у які взяло участь 70 тисяч солдат, закінчилася невдачею. У [[Битва при Едесі (260)|битві під Едесою]] римські війська були розгромлені, а сам Валеріан опинився у полоні.

Цар Пальміри [[Оденат]] направив до Шапура І посольство з дарами, але той наказав викинути їх у ріку, показуючи, що жадає від пальмірців повного підпорядкування. Після цього Оденат зібрав військо, залучивши арабських кочівників, та пограбував обтяжений військовою здобиччю обоз персів. Після цієї перемоги Оденат звільнив від персів Сирію та окуповані райони Малої Азії, а у 262 році розбив перську армію під [[Ктезифон]]ом. За ці успіхи він отримав від імператора [[Галлієн]]а [[Цезар (титул)|титул Цезаря]] і правителя Сходу. Фактично ж у межах Римської імперії утворилася [[Пальмірське царство|Пальмірська імперія]], яка продовжила існувати і після загибелі Одената у 267 році. Лише у 272 році імператор [[Авреліан]] завдав пальмірцям поразки і повернув Сирію у склад римської держави.

Після 293 році у рамках адміністративної реформи [[Діоклетіан]]а Келесирію було поділено на Сирію Першу (Антиохія) та Сирію Салютаріс (Апамея), а Сирію-Фінікію - на власне Фінікію (Тір) та Фінікію Лібаненсіс (Емеса). Усі ці провінції опинилися у складі [[Діоцез Схід|діоцезу Схід]], який увійшов до однойменної [[Преторіанська префектура|преторіанської префектури]].

За [[Констанцій II|Констанція]] (337-361) зі складу Сирії І та Сирії Салютаріс було виділено провінцію Еуфратенсіс (Гієраполь), яка охопила увесь західний берег Євфрата. Такий поділ зберігався аж до арабського завоювання Сирії у 636-640 роках.

== Суспільство ==
[[Файл:Funerary bust of a woman, Palmyra, Mid-late 2nd century.jpg|альт=Жіночий бюст з Пальміри. Друга половина ІІ ст.|міні|Жіночий бюст з Пальміри. Друга половина ІІ ст.]]
Сирія відрізнялася етнічним багатоманіттям. Найбільшу групу складали [[арамеї]]. Вони проживали від Дамаска до Самосати, а їх [[Арамейська мова|мова]] служила лінгва-франка для всього регіону аж до VII-VIII cтоліть. Існувала також розвинена [[Арамейське письмо|література]] арамейською. На західному узбережжі переважали [[фінікійці]], які теж зберігали свою [[Фінікійська мова|мову]] та [[Фінікійське письмо|літературу]]. [[Давньогрецька мова|Грецька мова]] домінувала у найбільших містах-осередках [[Елліністична цивілізація|елліністичної культури]], як Антиохія, Апамея, Селевкія. На півдні та сході провінції існували значні [[Араби|арабські]] осередки. Зокрема, цілком арабським містом була Пальміра, частково – Дамаск,  а в Емесі араби складали правлячу верхівку. До арабських племен належали також [[Ітурея|ітуреї]], що мешкали поряд із Палестиною.  У містах існували значні [[Євреї|єврейські діаспори]]. Римлян було небагато, здебільшого в Антиохії та місцях розташування військ.

Хоча в містах будувалися цирки, театри, акведуки та колонадні проспекти, а аристократи отримували імена на латинський манір, [[Елліністичний період|елінізація]] та [[Романізація (культурна)|романізація]] Сирії лишалися поверховими. Між тим, сирійці охоче емігрували до інших регіонів імперії. В [[Остія Антика|Остії]], [[Нарбонн|Нарбо-Марціусі]], [[Лондиній|Лондинії]] та багатьох інших торгових містах існували цілі сирійські квартали. Найбільш активними були мешканці Тіра, які, зокрема, мали свою колонію в [[Путеоли|Путеолах]]. Надписи римської доби засвідчують значний вклад сирійців у заселенні прикордонних регіонів, зокрема Дакії та Британії у І-ІІІ ст.

== Економіка ==

== Відомі сирійці ==
Як одна з найбільших римських провінцій з великим військовим контингентом та потужним аристократичним класом, Сирія дала Римській Імперії велике число державних діячів та діячок.
[[Файл:Alexander Severus Musei Capitolini.jpg|альт=Імператор Север Александр, уродженець сирійського міста Арка Кесарія|міні|Імператор Север Александр, уродженець сирійського міста Арка Кесарія]]
З Сирії походили полководці ІІ століття [[Тиберій Клавдій Помпеян|Клавдій Помпеян]] та [[Авідій Кассій]]. Більшість імператриць династії Северів - нащадки династії царів Емеси: [[Юлія Домна]] була дружиною Септимія Севера. Її старша сестра [[Юлія Меза]] посадила на трон спочатку [[Геліогабал|Елагабала]] (онук від доньки [[Юлія Соемія|Юлії Соемії]]), потім Севера Александра (онук від доньки [[Юлія Мамея|Юлії Мамеї]]). Обидва імператори були вбиті разом зі своїми матерями.

Чоловіки Мези та Мамеї Варій Марцел та Гессій Марціан також походили з Сирії і посідали важливі державні посади в правління Септимія Севера.

Правителі [[Пальмірське царство|Пальмірського царства]] [[Оденат]] та його дружина [[Зенобія]], попри свої суперечливі відносини з Римом, попередили окупацію східних провінцій [[Династія Сасанідів|Сасанідами]].

У ІІ-V століттях Сирія стала одним із центрів осередків інтелектуального життя Середземномор'я. Значну роль у цьому зіграв взаємовплив культур, який доповнив античну традицію східним [[містицизм]]ом, створюючи основи для подальшого поширення [[Християнство|християнства]].

З Апамеї походив філософ-неопіфагореєць та містик [[Нуменій]] (ІІ ст.). Видними представниками школи неоплатоників були [[Порфирій]] з Тіра та [[Ямвліх]] з Апамеї (ІІІ-ІV cт.). При цьому Порфирій був також [[Астрологія|астрологом]], а Ямвліх розвинув власне [[Езотерика|езотеричне]] вчення, яке мало вплив на розвиток середньовічного [[окультизм]]у.

Із міста Самосати походить знаменитий у свій час сатирик [[Лукіан]] (бл. 120-180) - сирієць, що писав грецькою мовою. Його «[[Правдива історія]]» вважається першим у літературі художнім твором з елементами фантастики.

[[Лібаній]] з Антиохії вважається одним із найбільш авторитетних риторів пізньої античності. Одним із його учнів був [[Іван Золотоустий]] - теж антиохієць. Місцевий пресвітер [[Лукіан Антіохійський|Лукіан]] був одним із перших редакторів [[Біблія|Біблії]] та заснував впливову [[Теологія|богословську]] школу, випускником якої був, зокрема, [[Арій]]. Також з Антиохії походив найбільш знаний римський історик IV ст. [[Амміан Марцеллін]].

== Зміни клімату та їх вплив на історію ==
Завдяки впливу [[Римський кліматичний оптимум|римського кліматичного оптимуму]], клімат Сирії був вологіший за сучасний. Це зумовило зростання населення та розвиток великих міст.
[[Файл:Tell 'Ada (تل عدا), Syria - Landscape - PHBZ024 2016 6801 - Dumbarton Oaks.jpg|альт=Сільськогосподарський ландшафт Сирії|міні|Сільськогосподарський ландшафт Сирії]]
Про кількість опадів дозволяють судити дані про рівень [[Мертве море|Мертвого моря]], який коливається відповідно до кількості атмосферних опадів. Близько 200 р. до н. е. рівень моря досяг мінімуму –412 метрів, що співмірно із сучасним показником (–414 м). Надалі вологість та рівень води зростали і на початку нової ери  досягли рекордних показників (–394-396 м).

Синхронно цьому зростає щільність населення у долині Амук (на схід від Антиохії): археологи [[Чиказький університет|Чиказького університету]] виявили тут рештки 205 поселень ранньо-римської доби проти 100 поселень елліністичного періоду. Подвійне зростання (з 20 до 38 поселень) зафіксоване і в районі міста [[Хама]].

Наступна посушлива фаза припала на III—V cтоліття, що збіглося з Кипріановою чумою, вторгненням Шапура І, поширенням містичних течій і, зрештою, християнства.

Періоди зростання вологості припали на 550—650 та 1050—1350 роки, тоді як у VIII—X століттях мав місце мінімальний рівень Мертвого моря (–406—408 м.). Відповідно, у  долині Амук зафіксовано 136 поселень IV-VII століть, 126 поселень, датованих X-XIV століттям і лише 67 таких, що існували у VIII-X cт.

Оскільки кількість опадів має пряме відношення до продуктивності сільського господарства та кількості населення, дані палеокліматології, а також динаміка сільських поселень можуть свідчити про те, що саме у І-ІІ століттях населеність Сирії була максимальною, тоді як протягом ІІІ-IV та VIII-X cтоліть можна припустити [[Депопуляція|депопуляцію]].

== Демографія ==
За оцінкою Брюса Фріера, населення Сирії, [[Палестина|Палестини]], [[Трансйорданія|Трансйорданії]] та [[Осроена|Осроени]] у ІІ ст. складало 4,8 млн осіб. Ці цифри узгоджуються з оцінкою [[Олег Большаков|Олега Большакова]] для відповідного регіону у VII столітті (4,2-4,5 млн на підставі даних про податки на момент арабського завоювання).[[Файл:Palmyra, Syria, Colonnade at Palmyra.jpg|альт=Руїни Пальміри|міні|Руїни Пальміри]]Власне Сирія (арабські округи Дамаск та Кіннасрін) у VII cт. мала близько 2,7 млн мешканців. Відповідно, у ІІ ст., коли кліматичні умови були більш сприятливими, населення провінції могло досягати 3 млн осіб.Для порівняння, близько 1900 року [[Османська імперія|османські]] [[вілаєт]]и Алеппо, Сирія та Бейрут мали лише 1,7 млн мешканців.

Про значну чисельність міського населення Сирії свідчать також кількість та розміри її міст. Сукупна площа 26 міст провінції, щодо яких є археологічні дані, перевищує 3 тисячі гектарів. Зокрема, стіни Антиохії охоплюють 560 га, Селевкії – до 300 га, Апамеї – 260 га, Лаодікеї – 175 га, Зевгми – 150 га, Емеси – 140 га, Берої – 137 га, Дамаска – 135 га, Епіфанеї – 120 га.

Для порівняння, у X-XII cт. найбільші міста Сирії мали: [[Алеппо|Халеб]] – до 250 га, [[Дамаск]] – 145 га, [[Хама]] – до 135 га, [[Хомс|Хімс]] – 100 га, [[Антак'я]] – 80 га. Щоправда, арабські міста відрізнялися від античних вищою щільністю забудови, меншим розміром ділянок.

В своєму описі Сирії [[Страбон]] ([[Географія (Страбон)|Географія]], XVI:9-12) повідомляє лише про два міста з багатоповерховими будинками - це [[Фінікійці|фінкійські]] порти [[Сур (Ліван)|Тір]] та [[Арад (Ізраїль)|Арад]].

Щодо кількості населення найбільших сирійських міст поширені перебільшені оцінки. Зокрема, населення Апамеї оцінюється у 400 тисяч, притому що це місто є лише одним із багатьох великих міст Сирії. Підставою для такої оцінки служить ценз 6 р. н.е., який нарахував у місті 117 тисяч громадян. На думку Девіда Кеннеді, йдеться не лише про дорослих чоловіків, а про все вільне населення поліса, що проживало в місті або за його межами. Запропонована Кеннеді оцінка складає 125 тис. мешканців поліса і 30-45 тис. містян. Продуктивні землі Апамеї могли охоплювати до 1100 км2, що дасть щільність населення 110-120 осіб/км2 .

Ще одному визначному місту, Пальмірі, приписується населення 200-250 тисяч. Між тим, за підрахунками Джоан Хіменес, за максимального рівня опадів та мінімального споживання зерна пальмірська оаза могла прогодувати не більше 92 тисяч осіб.

== Основні міста ==

==== Тетраполіс ====
'''[[Антіохія|Антиохія]]'''. Столиця і найбільше місто Сирії, один з провідних центрів культури, торгівлі та ремесел Римської імперії, чия роль була особливо значною у IV-V ст. Землі Антиохії охоплювали 4,5 тис. км2, з яких 1,2 тис. припадало на продуктивні території в долині Оронта. Інтерпретація літературних джерел дозволяє припустити, що вільне населення Антиохени складало бл. 200 тис. у кінці І ст. (за Діоном Хризостомом), бл. 150 тис. у середині IV cт. (за Лібанієм) та 250 тис. у 526 році (за Іваном Малалою).

На момент заснування, бл. 300 р. до н. е. забудована територія склала бл. 150 га. Римсько-візантійські стіни охоплюють територію 560 га. Антиохія складалася з кількох частин: 1) щільно забудований центр (210-270 га); 2) аристократичні квартали на захід від Оронта (1 05-130 га); 3) передмістя на горі Сильфій (до 50 га); 4) передмістя за межами міських стін (мінімум 115 га). Таким чином, забудована територія Антиохії складала не менше 565 га. Петер Клог оцінює населеення міста у 95-154 тис. осіб, Олег Большаков - у 130-150 тис.

Антиохія регулярно потерпала від землетрусів, з яких найбільші припали на 115 та 526 роки. Бл. 256 та 260 років місто захоплювали та грабували війська Шапура.

'''[[Селевкія Пієрія]].''' Порт Антиохії та одне з найбільших міст Сирії. Заснована [[Селевк I Нікатор|Селевком Нікатором]] бл. 300 р. до н. е.  Селевкія складалася із нижнього та верхнього міст - останнє було розташоване на 150-200 метрів вище. Нижнє місто мало щільну забудову, амфітеатр, численні храми і дві гавані зі складами. Верхнє місто мало акрополь, театр, численні храми і сади.  Населення міста могло складати 30-40 тис. осіб. Своє значення Селевкія зберігала до землетрусу 526 р.

Ще у 66 р. до н. е. Селевкія отримала статус вільного міста. [[Веспасіан]] і [[Тит Флавій Веспасіан|Тит]] побудували грандіозні тунелі у скелях, щоби попередити замулювання порту водами ріки Оронт. Діоклетіан та Констанцій профінансували розширення гаваней.

'''[[Апамея (Сирія)|Апамея]].''' Заснована бл. 300 р. до н. е. на місці сирійського поселення. Тривалий час місто підпорядковувалося царям Емеси. З І ст. н. е. - поліс, до складу якого входили містечка Аретуса та Селевкобелос. За Елагабала та Севера Александра в Апамеї базувався ІІ Парфянський легіон.

Міські стіни охоплювали 260 га, з яких на житлові квартали припадало 180-200 га. Апамейський театр на 20 тис. місць був одним з найбільших в Імперії. Окрім того, місто мало найдовший колонадний проспект протяжністю 1,8 км. Апамея постраждала від землетрусу 115 року, але була відбудована і залишалася одним із найбільших міст Сирії до середини ІІІ ст. Населення власне міста оцінюється у 30-45 тис. осіб.

==== Фінікія ====
'''[[Сур (Ліван)|Тір]]'''. Головне місто Фінікії та один з найбільших портів Середземного моря. З часів Септимія Севера - колонія італійського права, столиця провінції Сирія-Фінікія. Крупний центр виробництва тканин та виробів зі скла.

Тір знаходився на острові, який завдяки дамбі з часом перетворився на півострів. Мав дві гавані. З передмістями площа Тіра складала 75 га, з них у межах стін - 57 га. [[Страбон]] ([[Географія (Страбон)|Географія]], ХVI:9-12) вказує на те, що "будинки у Тірі вищі за римські". Місто мало театр, великий іподром (450 метрів завдовжки), храм Ваала/Юпітера. Населення Тіра не перевищувало 30-35 тис. осіб.

=== Префекти ===
* Публій Помпоній Флакк (32-34/35)
* [[Луцій Вітеллій (консул 34 року)|Луцій Вітеллій]] (35-38)
* [[Гай Вібій Марс]] (43 — до 44-45)
* [[Гай Кассій Лонгін (правник)|Гай Кассій Лонгін]] (45-49)
* [[Гней Доміцій Корбулон]] (59-60 — 63)
* [[Гай Цестій Галл (консул 42 року)|Гай Цестій Галл]] (63-66)
* [[Луцій Юній Цезенній Пет]] (70-72)
* [[Авл Марій Цельс]] (72 — 73-74)
* [[Марк Ульпій Траян (консул 70 року)|Марк Ульпій Траян]] (73-74 — 78)
* Луцій Цеоній Коммод (78-82)
* [[Публій Валерій Патруін]] (87-90)
* [[Авл Буцій Лаппій Максим]] (90-93)
* [[Луцій Яволен Пріск]] (93-96)
* [[Марк Корнелій Нігрін Куріацій Матерн]] (96-97)
* [[Авл Ларцій Пріск]] (97-100)
* [[Гай Анцій Авл Юлій Квадрат]] (100—104)
* [[Авл Корнелій Пальма Фронтоніан]] (104—108)
* [[Луцій Фабій Юст]] (108—112)
* [[Гай Юлій Квадрат Басс]] (114—115)
* [[Луцій Катілій Север Юліан Клавдій Регін]] (117—119)
* [[Гай Квінкцій Церт Публіцій Марцелл]] (129—136)
* [[Секст Юлій Майор]] (136—140)
* [[Марк Понтій Леліан Ларцій Сабін]] (150—154)
* [[Марк Кассій Аполлінар]] (154—157)
* [[Луцій Аттидій Корнеліан]] (157—162)
* [[Марк Анній Лібон (консул-суфект)|Марк Анній Лібон]] (162—163)
* [[Гней Юлій Вер]] (164—166)
* [[Авідій Кассій]] (166—175)
* [[Публій Марцій Вер]] (175—177)
* [[Пертінакс]] (179—182)
* [[Гай Доміцій Декстер]] (183—185)
* [[Аселій Еміліан]] (187—188)
* [[Песценній Нігер]] (190—193)
* [[Гаян Тірський]] (362—363)

=== [[Келесирія]] ===
* [[Луцій Марій Максим Перпетв Авреліан]] (207—209)
{{ac}}
{{Провінції Риму}}

[[Категорія:Засновані 64 до н. е.]]
[[Категорія:64 до н. е. в політиці]]
[[Категорія:Римські провінції]]
[[Категорія:Історична географія]]
[[Категорія:Стародавній Ліван]]
[[Категорія:Римська Сирія]]
[[Категорія:Римська Туреччина]]
[[Категорія:Десятимістя]]
[[Категорія:Зникли в Азії 197]]
[[Категорія:Держави і території, зникли 197]]

Дата створення / заснування: 64 до н. е.

Офіційна назва: лат. Syria

Посада керівника організації: proconsul prouinciae Syriaed і legatus Augusti pro praetore Syriaed

Країна: Стародавній Рим

Столиця: Антіохія

Розташовується в межах сучасної адміністративної одиниці: Ліван, Сирія і Туреччина

Замінений на: Coele-Syriad і Syria Phoeniced

Історичний період: Римська імперія


text:
# The Dudes Doin' Business
The Dudes Doin' Business — студійний альбом Джиммі Макгріффа і Джуніора Паркера, випущений у 1970 році лейблом Capitol.

## Опис
Спільниа альбом джазового органіста Джиммі Макгріффа і блюзового співака і губного гармоніста Джуніора Паркера. Цей альбом став другою спільною роботою музикантів на лейблі Capitol після The Outside Man. Серед пісень тут виділяються «Ain't That a Shame» Фетса Доміно, «Oh! Darling» і «The Inner Light» The Beatles.
У 1972 році перевиданий Groove Merchant під назвою Good Things Don't Happen Every.

## Список композицій
1. «Drownin' On Dry Land» (Мікі Грегорі, Аллен А. Джонс) — 3:03
2. «Good Things Don't Happen Every Day» (Горас Отт, Р. Евреттс) — 3:07
3. «Ain't That a Shame» (Антуан Доміно, Дейв Бартоломью) — 2:45
4. «A Losing Battle» (Мек Ребеннек, Бауенгауер) — 3:16
5. «It Ain't What'cha Got» (Дж. Колдуелл, Дж. Вульф) — 2:47
6. «In the Heat of the Night» (Квінсі Джонс, Мерилін Бергман, Алан Бергман) — 4:41
7. «Workin'» (Горас Отт, А. Стюарт) — 3:43
8. «Oh! Darling» (Джон Леннон, Пол Маккартні) — 3:34
9. «The Inner Light» (Джордж Гаррісон) — 3:50

## Учасники запису
- Джуніор Паркер — вокал
- Джиммі Макгріфф — орган

Технічний персонал
- Сонні Лестер — продюсер
- Малколм Еббі — інженер
- Горас Отт — аранжування, диригування
- Mixed Media Machine Inc. — дизайн, обкладинка

title: The Dudes Doin' Business

wikitext:
{{Музичний альбом
| Назва      = The Dudes Doin' Business
| Тип        = [[Студійний альбом]]
| Виконавець = [[Джиммі Макгріфф]] і [[Джуніор Паркер]]
| Обкладинка = The Dudes Doin' Business.jpg
| Колір      =
| Випущено   = 1970
| Записаний  = 1970
| Місце      =
| Студія     =
| Жанр       = [[блюз]]
| Тривалість =
| Лейбл      = [[Capitol Records|Capitol]] (ST-569)
| Продюсери  = Сонні Лестер
| Країна     = [[США]]
| Огляди     = * [[Allmusic]] {{Rating|3|5}} [https://www.allmusic.com/album/good-things-dont-happen-every-day-mw0000902218 посил.]
| Рік        = 1970
| Chronology = [[Джиммі Макгріфф]]а
| Попередній = ''Step One'' (1969)
| Наступний  = ''Soul Sugar'' (1970)
| Misc       =
{{Додаткова хронологія
| Виконавець = [[Джуніор Паркер|Джуніора Паркера]]
| Тип        = [[Студійний альбом]]
| Попередній = ''The Outside Man'' (1970)
| Наступний  = ''You Don't Have to Be Black to Love the Blues'' (1971)
}}
}}
'''''The Dudes Doin' Business''''' — [[студійний альбом]] [[Джиммі Макгріфф]]а і [[Джуніор Паркер|Джуніора Паркера]], випущений у [[1970]] році лейблом [[Capitol Records|Capitol]].

== Опис ==
Спільниа альбом джазового органіста [[Джиммі Макгріфф]]а і блюзового співака і губного гармоніста [[Джуніор Паркер|Джуніора Паркера]]. Цей альбом став другою спільною роботою музикантів на лейблі [[Capitol Records|Capitol]] після ''The Outside Man''. Серед пісень тут виділяються «Ain't That a Shame» [[Фетс Доміно|Фетса Доміно]], «Oh! Darling» і «The Inner Light» [[The Beatles]].

У 1972 році перевиданий Groove Merchant під назвою ''Good Things Don't Happen Every''.

== Список композицій ==
# «Drownin' On Dry Land» (Мікі Грегорі, Аллен А. Джонс) — 3:03
# «Good Things Don't Happen Every Day» (Горас Отт, Р. Евреттс) — 3:07
# «Ain't That a Shame» ([[Фетс Доміно|Антуан Доміно]], Дейв Бартоломью) — 2:45
# «A Losing Battle» (Мек Ребеннек, Бауенгауер) — 3:16
# «It Ain't What'cha Got» (Дж. Колдуелл, Дж. Вульф) — 2:47
# «In the Heat of the Night» ([[Квінсі Джонс]], Мерилін Бергман, Алан Бергман) — 4:41
# «Workin'» (Горас Отт, А. Стюарт) — 3:43
# «Oh! Darling» ([[Джон Леннон]], [[Пол Маккартні]]) — 3:34
# «The Inner Light» ([[Джордж Гаррісон]]) — 3:50

== Учасники запису ==
* [[Джуніор Паркер]] — [[вокал]]
* [[Джиммі Макгріфф]] — [[орган (музичний інструмент)|орган]]

;Технічний персонал
* Сонні Лестер — продюсер
* Малколм Еббі — інженер
* Горас Отт — аранжування, диригування
* Mixed Media Machine Inc. — дизайн, обкладинка

== Посилання ==
* [https://www.allmusic.com/album/good-things-dont-happen-every-day-mw0000902218 Огляд] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171108035704/https://www.allmusic.com/album/good-things-dont-happen-every-day-mw0000902218 |date=8 листопада 2017 }} на [[Allmusic]] {{ref-en}}
* [https://www.discogs.com/Jimmy-McGriff-Junior-Parker-The-Dudes-Doin-Business/release/3660825 Опис] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171108093838/https://www.discogs.com/Jimmy-McGriff-Junior-Parker-The-Dudes-Doin-Business/release/3660825 |date=8 листопада 2017 }} на [[Discogs]] {{ref-en}}

[[Категорія:Альбоми Джуніора Паркера]]
[[Категорія:Альбоми Джиммі Макгріффа]]
[[Категорія:Альбоми Capitol Records]]
[[Категорія:Альбоми, спродюсовані Сонні Лестером]]
[[Категорія:Альбоми з аранжуванням Гораса Отта]]

title: Студійний альбом

Виконавець: Джиммі Макгріфф і Джуніор Паркер

Країна: США

Жанр: блюз

Лейбл: Capitol (ST-569)

Продюсер: Сонні Лестер

Професійні огляди: * Allmusic посил.

title: Хронологія Джиммі Макгріффа

| Попередній | Step One (1969) |: | Soul Sugar (1970) | Наступний |

title: Хронологія Джуніора Паркера

| Попередній | The Outside Man (1970) |: | You Don't Have to Be Black to Love the Blues (1971) | Наступний |

Попередній: Step One (1969)

Soul Sugar (1970): Наступний

Попередній: The Outside Man (1970)

You Don't Have to Be Black to Love the Blues (1971): Наступний


text:
# «Журавлина» книга
«Журавлина» книга — словник імен Тернопільської української західної діаспори. Видання — перша спроба в Україні показати життєвий та творчий шлях і заслуги визначних осіб, які народилися на Тернопільщині, але через певні обставини змушені були виїхати за кордон.
Вийшло 3 частини:
- «Журавлина» книга. 1-ша частина / Б. Мельничук, X. Мельничук; Державний архів Тернопільської області. — Тернопіль, 1999. — Серія «Корінь і крона».
- «Журавлина» книга. 2-га частина / Упоряд. Б. Мельничук, X. Мельничук, Н. Совінська. — Тернопіль: «Економічна думка», 2001. Книга була надрукована за сприяння Олександра Устенка та Тернопільського обласного краєзнавчого музею (директор В. Лавренюк) при фінансовій підтримці публіциста, політичного і громадського діяча, професора Анатоля Камінського, (США).
- «Журавлина» книга: Тернопільська українська західна діаспора [Текст]: словник імен / Б. Мельничук, Б. Хаварівський, В. Уніят. — Т. : [б. в.], 1999—2012. — (Серія «Корінь і крона»). — Ч. 3 : М-Я. — Т. : Терно-граф, 2012. — 286 с. — ISBN 978-966-457-138-5

У книзі поданий покажчик населених пунктів, у яких народились емігранти та бібліографія.

title: «Журавлина» книга

wikitext:
{{Видання
| назва              = «Журавлина» книга
| назва_оригіналу    =
| переклад           =
| зображення         = «Журавлина» книга.jpg
| підпис_зображення  = Палітурка третьої частини книги
| автор              =
| ілюстрації         =
| дизайн_обкладинки  =
| країна             = [[Україна]]
| мова               = [[українська мова|українська]]
| серія              =
| тема               = [[Тернопільська область]]
| жанр               = [[енциклопедія]]
| видавництво        = [[Збруч (видавництво)|видавничо-поліграфічний комбінат «Збруч»]]
| дата_публікації    = [[1999]]—[[2012]]
| публікація_українською_мовою =
| media_type         =
| сторінки           =
| isbn               = ISBN 978-966-457-138-5
| попереднє_видання  =
| наступне_видання   =
}}
{{Otheruses|Журавлина (значення)}}
'''«Журавлина» книга''' — словник імен [[Еміграція з Тернопільської області|Тернопільської української західної діаспори]]. Видання — перша спроба в [[Україна|Україні]] показати життєвий та творчий шлях і заслуги визначних осіб, які народилися на [[Тернопільська область|Тернопільщині]], але через певні обставини змушені були виїхати за кордон.

Вийшло 3 частини:

* «Журавлина» книга. 1-ша частина / [[Мельничук Богдан Іванович (письменник та краєзнавець)|Б. Мельничук]], X. Мельничук; [[Державний архів Тернопільської області]]. — Тернопіль, [[1999 у Тернополі|1999]]. — Серія «Корінь і крона».
* «Журавлина» книга. 2-га частина / Упоряд. [[Мельничук Богдан Іванович (письменник та краєзнавець)|Б. Мельничук]], X. Мельничук, [[Совінська, Наталія Вікторівна|Н. Совінська]]. — Тернопіль: [[Економічна думка (видавництво)|«Економічна думка»]], [[2001 у Тернополі|2001]]. Книга була надрукована за сприяння [[Устенко Олександр Андрійович|Олександра Устенка]] та [[Тернопільський обласний краєзнавчий музей|Тернопільського обласного краєзнавчого музею]] (директор [[Лавренюк Венедикт Антонович|В. Лавренюк]]) при фінансовій підтримці публіциста, політичного і громадського діяча, професора [[Камінський Анатоль Григорович|Анатоля Камінського]], ([[Сполучені Штати Америки|США]]).
* «Журавлина» книга: Тернопільська українська західна діаспора [Текст]: словник імен / [[Мельничук Богдан Іванович (письменник та краєзнавець)|Б. Мельничук]], [[Хаварівський Богдан-Роман Васильович|Б. Хаварівський]], [[Уніят Віктор Богданович|В. Уніят]]. — Т. : [б. в.], 1999—2012. — (Серія «Корінь і крона»). — Ч. 3 : М-Я. — Т. : [[Терно-граф]], 2012. — 286 с. — ISBN 978-966-457-138-5

У книзі поданий покажчик населених пунктів, у яких народились емігранти та бібліографія.

== Джерела ==
* ''[[Ониськів Михайло Михайлович|Ониськів М.]]'' «Журавлина» книга // {{ТЕС|1|585—586}}

[[Категорія:Книги за алфавітом]]
[[Категорія:Українські словники]]
[[Категорія:Українські книги]]
[[Категорія:Історія Тернопільської області]]
[[Категорія:Книги 1999]]

title: ««Журавлина» книга»

Країна: Україна

Мова: українська

Тема: Тернопільська область

Жанр: енциклопедія


text:
# Протопопов Яків Федорович
Я́ків Федорович Протопо́пов (1885 — 1944) — бандурист.
- співак-октавіст, найстарший патріарх Полтавської капели бандуристів. Улас Самчук описує його як «великого майстра і ентузіаста кобзарського мистецтва, дуже обдарованого співака-соліста та винятково цікаву людину… Був педантом своєї справи, винятково дисциплінованим, працьовитим, любив точне ідеальне виконання. Був прикладом для молодих, охоче давав поради і його охоче слухали… Любив жарти, анекдоти, був захоплений своїм онуком… Своєю хворобою намагався нікому не докучати. На сцені почувався легко, природно, завжди з усмішкою, весело підморгував бровою…» Його любили всі без винятку. Він радив обходитися без зборів, бо вони приводять до сварок, розколу, і навчав: «Не треба думати, треба знати». Окрім всього, він ще виконував у Капелі роль похідного священика і цілком відповідав статусу духовної людини. Він хворів на туберкульоз. Не дочекався кінця війни, помер 3 квітня 1945 року в госпіталі м. Ердінга (за 5 км від села Нотцінг, де базувалася Капела) і похований на кладовищі цього міста. Дружина Мотря та донька Ляля залишилися в Європі. Капеляни свято бережуть пам'ять про свого улюбленого побратима, взірцеву людину і Митця від Бога. Всі, хто знав його і співав з ним, не можуть його забути.
Учасник Полтавської капели бандуристів у 1925—1934 роках. Виїхав на Захід. Член Капели Бандуристів ім. Т. Г. Шевченка. Помер у Німеччині. Октавіст.

title: Протопопов Яків Федорович

wikitext:
{{ПІП}}
{{музикант}}
'''Я́ків Федорович Протопо́пов''' (1885 — [[1944]]) — бандурист.

- співак-октавіст, найстарший патріарх [[Полтавська капела бандуристів|Полтавської капели бандуристів]]. [[Улас Самчук]] описує його як «великого майстра і ентузіаста кобзарського мистецтва, дуже обдарованого співака-соліста та винятково цікаву людину… Був педантом своєї справи, винятково дисциплінованим, працьовитим, любив точне ідеальне виконання. Був прикладом для молодих, охоче давав поради і його охоче слухали… Любив жарти, анекдоти, був захоплений своїм онуком… Своєю хворобою намагався нікому не докучати. На сцені почувався легко, природно, завжди з усмішкою, весело підморгував бровою…» Його любили всі без винятку. Він радив обходитися без зборів, бо вони приводять до сварок, розколу, і навчав: «Не треба думати, треба знати». Окрім всього, він ще виконував у Капелі роль похідного священика і цілком відповідав статусу духовної людини. Він хворів на туберкульоз. Не дочекався кінця війни, помер 3 квітня 1945 року в госпіталі м. [[Ердінг]]а (за 5 км від села Нотцінг, де базувалася Капела) і похований на кладовищі цього міста. Дружина Мотря та донька Ляля залишилися в Європі. Капеляни свято бережуть пам'ять про свого улюбленого побратима, взірцеву людину і Митця від Бога. Всі, хто знав його і співав з ним, не можуть його забути.

Учасник [[Полтавська капела бандуристів|Полтавської капели бандуристів]] у 1925—1934 роках. Виїхав на Захід. Член [[Українська Капела Бандуристів ім. Т. Г. Шевченка в м. Детройт|Капели Бандуристів ім. Т. Г. Шевченка]]. Помер у [[Німеччина|Німеччині]]. Октавіст.

== Література ==

* ''Мішалов В. і М.'' Українські кобзарі-бандуристи — Сідней, Австралія, 1986 — 10 6с.
* ''Литвин М.'' — Струни золотії — «Веселка», К.:1994 (117 с.)
* ''[[Самчук Улас]]'' — Живі струни — Детройт, США, 1976 (468 с.)
* ''Черемський, К. П.'' Повернення традиції / К. Черемський. — Х.: Центр Леся Курбаса. — 1999. — 288 с.
* ''Черемський, К. П.'' Шлях звичаю / — Х.: Глас. — 2002. — 444 с.
* ''Kuromiya Hiroaki'', The Voices of the Dead — Yale University Press, London 2007
* ''Мішалов В. Ю.'' Харківська бандура — Культурологічно-мистецькі аспекти ґенези і розвитку виконавства на українському народному інструменті — (Серія Слобожанський світ)— Харків,- Торонто, 2013—368с.

{{нк}}

[[Категорія:Українські музиканти]]
[[Категорія:Бандуристи]]
[[Категорія:Бандуристи діаспори]]
[[Категорія:Українська діаспора]]
[[Категорія:Артисти Київської капели бандуристів]]

title: Основна інформація

Професії: музикант, бандурист


text:
# Чжун Тяньши
Чжун Тяньши (кит.: 钟天使, нар. 2 лютого 1991, Шанхай, Китай) — китайська велогонщиця, олімпійська чемпіонка 2016 та 2020 року.

## Виступи на Олімпіадах
| Олімпіада           | Дисципліна       | Місце |
| ------------------- | ---------------- | ----- |
| Ріо-де-Жанейро 2016 | спринт           | 5     |
| Ріо-де-Жанейро 2016 | кейрін           | 11    |
| Ріо-де-Жанейро 2016 | командний спринт | 1     |
| Токіо 2020          | спринт           | 10    |
| Токіо 2020          | кейрін           | 12    |
| Токіо 2020          | командний спринт | 1     |

## Зовнішні посилання
- Чжун Тяньши — олімпійська статистика на сайті Sports-Reference.com (англ.) (архівна версія)

title: Чжун Тяньши

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я = Чжун Тяньши
| повне_ім'я = ({{lang-cn|钟天使}})
| зображення = Zhong Tianshi 2016-08-16.jpg
| розмір_зображення = 255 пкс
| підпис =
| прізвисько =
| національність = [[китайці|китаянка]]
| місце_проживання =
| дата_народження = 02.02.1991
| місце_народження = [[Шанхай]], [[Китай]]
| дата_смерті =
| місце_смерті =
| зріст = 168 см
| вага = 61 кг
| вебсторінка  =
| країна = {{CHN}}
| вид_спорту = [[Велосипедний спорт|велоспорт]]
| дисципліна =
| студентська_команда =
| клуб =
| команда =
| нац._збірна =
| статус_професіонала =
| тренери =
| завершення_виступів =
| тренує =
| світові =
| регіональні =
| національні =
| олімпійські =
| паралімпійські =
| найвищий_рейтинг =
| особисті_рекорди =
| медалі =
{{MedalTopBox}}
{{MedalCountry|{{CHN}}}}
{{MedalSport|[[Велосипедний спорт|Велоспорт]]}}
{{MedalOlympic}}
{{MedalGold|[[Літні Олімпійські ігри 2016|{{nowrap|Ріо-де-Жанейро 2016}}]]|[[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2016 — командний спринт (жінки)|{{nowrap|командний спринт}}]]}}
{{MedalGold|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]]|[[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2020 — командний спринт (жінки)|командний спринт]]}}
| show-medals = yes
}}
'''Чжун Тяньши''' ({{lang-cn|钟天使}}, {{н|ж}} [[2 лютого]] [[1991]], [[Шанхай]], [[Китай]]) — [[Китай|китайська]] [[Велосипедний спорт|велогонщиця]], [[олімпійська чемпіонка]] [[Літні Олімпійські ігри 2016|2016]] та [[Літні Олімпійські ігри 2020|2020]] року.

== Виступи на Олімпіадах ==
{|class = "wikitable"
!Олімпіада!!Дисципліна!! Місце
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2016|Ріо-де-Жанейро 2016]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2016 — спринт (жінки)|спринт]] || 5
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2016|Ріо-де-Жанейро 2016]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2016 — кейрін (жінки)|кейрін]] || 11
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2016|Ріо-де-Жанейро 2016]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2016 — командний спринт (жінки)| командний спринт]] || {{золото1}}
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2020 — спринт (жінки)|спринт]] || 10
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2020 — кейрін (жінки)|кейрін]] || 12
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 2020 — командний спринт (жінки)|командний спринт]] || {{золото1}}
|-
|}

== Зовнішні посилання ==
* {{SportsReference|zh/zhong-tianshi-1|NAME=Чжун Тяньши}}

{{Olympic-medalist-stub}}

{{Портали|Біографії|Спорт}}

{{DEFAULTSORT:Чжун Тяньши}}
[[Категорія:Китайські велогонщиці]]
[[Категорія:Китайські олімпійські чемпіони]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 2016]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 2020]]
[[Категорія:Велогонщики на літніх Олімпійських іграх 2016]]
[[Категорія:Велогонщики на літніх Олімпійських іграх 2020]]
[[Категорія:Бронзові призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Срібні призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Велогонщики на Азійських іграх 2014]]
[[Категорія:Велогонщики на Азійських іграх 2018]]
[[Категорія:Китайські чемпіони Азійських ігор]]
[[Категорія:Китайські срібні призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Китайські бронзові призери Азійських ігор]]

title: Загальна інформація

Національність: китаянка

Громадянство: КНР

Народження: 2 лютого 1991 (34 роки) · Шанхай, Китай

Вага: 61 кг

title: Спорт

Країна: КНР

Вид спорту: велоспорт

title: Олімпійські ігри

Золото:
Ріо-де-Жанейро 2016 · командний спринт
Токіо 2020 · командний спринт