text:
# Перевузник Юрій Юрійович
Юрій Юрійович Перевузник (1903, Середнє — 17 вересня 1966, Прага) — український громадський та політичний діяч, міністр внутрішніх справ Карпатської України, один з організаторів українського крила Чехословацької аграрної партії.

## Життєпис
Народився в с. Середнє біля Ужгорода у селянській родині. В пошуках роботи його батько у 1912 році завербувався у Сполучені Штати Америки, де працював робітником, а мати померла. Тому Юрій Перевузник опинився в дитячому інтернаті, де жив і навчався до 1925 року.
Повернувся на батьківщину та закінчення юридичного факультету Карлового університету (Прага), працював адвокатом у Мукачевому. У 1925–1926 роках перебував на дійсній службі в чехословацькій армії. Потім став практикантом різних судових установ краю до 1932 року. Після працював суддею Ужгородського і Хустського округів. До 1932 року був членом республіканської землеробської партії, яку ще називали українським крилом аграрної партії.
Один із засновників і провідних діячів української секції Чехо-Словацької Аграрної Партії, яка гуртувалася навколо газети «Земля і Воля» (виходила в 1934–1938; редактор С. Клочурак). 3 8 березня 1939 року очолював політичну організацію закарпатських українців — Українське Національне Об'єднання.
Після офіційного проголошення незалежності Карпатської України 15 березня 1939 року — міністр внутрішніх справ в уряді Ю. Ревая. З початком окупації Карпатської України Перевузник разом з іншими керівниками на чолі з президентом Карпатської України Августином Волошином емігрував через Румунію, Югославію в Прагу, окуповану німецькими військами. З того часу працював у Празі в судових органах. У 1945 році, після окупації Праги заарештований радянськими спецслужбами, вивезений до СРСР і засланий. Після звільнення жив у Празі, де і помер 17 вересня 1966 року.
26 березня 1990 року Юрій Перевузник був посмертно реабілітований.

title: Перевузник Юрій Юрійович

wikitext:
{{Картка:Лідер
| ім'я              = Юрій Перевузник
| жінка             =
| зображення        =
| розмір_зображення = 200пкс
| підпис_під_зображенням =

| посада            = [[Файл:Coat of arms of Zakarpattia Oblast.svg|25пкс]] Міністр внутрішніх справ [[Карпатська Україна|Карпатської України]]
| попередник        = посада запроваджена
| наступник         = посада скасована
| початок_терміну   = [[15 березня]] [[1939]]
| кінець_терміну    = [[18 березня]] [[1939]]

| герб              =
| підпис_герба      =
| освіта            = [[Карлів університет]]
| посада2           = Лідер [[Українське Національне Об'єднання|Українського національного об'єднання]]
| початок_терміну2  = [[8 березня]] [[1939]]
| кінець_терміну2   = [[18 березня]] [[1939]]
| попередник2       = Ф.Ревай
| наступник2        =
| відомий_як        = [[громадський діяч]], [[політичний діяч]]
| віце-президент    =
| президент         =
| президент2        =
| прем'єр-міністр   =
| дата_народження   = 1903
| місце_народження  = смт. [[Середнє (смт)|Середнє]], [[Унґський комітат]], [[Угорське королівство]], {{AUT-HUN}}
| дата_смерті       = 17.9.1966
| місце_смерті      = [[Прага]],
{{прапорець|CSR}} [[Чехословацька Соціалістична Республіка]]
| громадянство      = {{AUT-HUN}}
{{KU}}
{{CSR}}
| національність    = [[українець]]
| виборчий_округ    =
| дружина           =
| чоловік           =
| діти              =
| родичі            =
| професія          = [[адвокат]]
| релігія           =
| особистий підпис  =
| нагороди          =
| партія            = [[Українське Національне Об'єднання|УНО]]
| сайт              =
}}
'''Юрій Юрійович Перевузник''' ([[1903]], [[Середнє (смт)|Середнє]] — {{ДС|17|9|1966}}, [[Прага]]) — український [[громадський діяч|громадський]] та [[політичний діяч]], міністр внутрішніх справ [[Карпатська Україна|Карпатської України]], один з організаторів українського крила Чехословацької аграрної партії.

== Життєпис ==
Народився в с. [[Середнє (смт)|Середнє]] біля [[Ужгород]]а у селянській родині. В пошуках роботи його батько у [[1912]] році завербувався у [[Сполучені Штати Америки]], де працював робітником, а мати померла. Тому Юрій Перевузник опинився в дитячому інтернаті, де жив і навчався до [[1925]] року.

Повернувся на батьківщину та закінчення юридичного факультету [[Карлів університет|Карлового університету]] ([[Прага]]), працював адвокатом у [[Мукачево]]му. У [[1925]]–[[1926]] роках перебував на дійсній службі в чехословацькій армії. Потім став практикантом різних судових установ краю до [[1932]] року. Після працював суддею Ужгородського і Хустського округів. До [[1932]] року був членом республіканської землеробської партії, яку ще називали українським крилом аграрної партії.

Один із засновників і провідних діячів української секції Чехо-Словацької Аграрної Партії, яка гуртувалася навколо газети «Земля і Воля» (виходила в [[1934]]–[[1938]]; редактор С. Клочурак). 3 [[8 березня]] [[1939]] року очолював політичну організацію закарпатських українців — [[Українське Національне Об'єднання]].

Після офіційного проголошення незалежності [[Карпатська Україна|Карпатської України]] [[15 березня]] [[1939]] року — міністр внутрішніх справ в уряді Ю. Ревая. З початком окупації Карпатської України Перевузник разом з іншими керівниками на чолі з президентом Карпатської України [[Августин Волошин|Августином Волошином]] емігрував через [[Румунія|Румунію]], [[Югославія|Югославію]] в [[Прага|Прагу]], окуповану німецькими військами. З того часу працював у Празі в судових органах. У [[1945]] році, після окупації Праги заарештований радянськими спецслужбами, вивезений до [[СРСР]] і засланий. Після звільнення жив у [[Прага|Празі]], де і помер {{ДС|17|9|1966}} року.

[[26 березня]] [[1990]] року Юрій Перевузник був посмертно реабілітований.

== Посилання ==
* [http://www.biblioteka.uz.ua/zak/show.php?showFull=31 Перевузник Юрій Юрійович — Видатні закарпатці]
* [http://1939.in.ua/genereal/represiji-proty-oborontsiv-ta-kerivnykiv-karpatskoji-ukrajiny/ Репресії проти оборонців та керівників Карпатської України]
* [https://unba.org.ua/assets/uploads/legislation/rizne/2016-05-31.advocaty-derzhavnyly.presentation.pdf Адвокати-державники в історії України]
{{Бібліоінформація}}
{{Ukraine-politician-stub}}
{{Керівництво Карпатської України}}

[[Категорія:Міністри Карпатської України]]
[[Категорія:Політики України]]
[[Категорія:Діячі Карпатської України]]
[[Категорія:Померли в Празі]]
[[Категорія:Уродженці Ужгородського району]]
[[Категорія:Репресовані]]

title: Міністр внутрішніх справ Карпатської України

Міністр внутрішніх справ Карпатської України: 15 березня 1939 — 18 березня 1939

Попередник: посада запроваджена

Наступник: посада скасована

title: Лідер Українського національного об'єднання

Лідер Українського національного об'єднання: 8 березня 1939 — 18 березня 1939

Народився: 1903 · смт. Середнє, Унґський комітат, Угорське королівство, Австро-Угорщина

Помер: 17 вересня 1966 · Прага, · Чехословацька Соціалістична Республіка

Відомий як: громадський діяч, політичний діяч

Громадянство: Австро-Угорщина · Карпатська Україна · Чехословаччина

Національність: українець

Освіта: Карлів університет

Політична партія: УНО

Професія: адвокат


text:
# Венді Лавер
Венді Лавер (народилася 1965 року) — американська історикиня та авторка багатьох публікацій про Голокост і Другу світову війну. З 2012 року очолює кафедру Джона К. Рота в клермонтському коледжі  МакКенна в Клермонті, штат Каліфорнія, а 2014 року її призначено директоркою мґрубліанського Центру з прав людини  у Клермонті. Станом на 2016 рік виконувала обов’язки тимчасової директорки Центру передових досліджень Голокосту Джека, Джозефа та Мортона Манделів при Меморіальному музеї Голокосту США у Вашингтоні, округ Колумбія.
Сфери досліджень Лавер охоплюють історію Німеччини та України у Другій світовій війні, Голокост, історію жінок, історію прав людини та порівняльні дослідження геноциду. Її книгу 2013 року «Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті» було перекладено 21 мовою й вона стала фіналістом Національної книжкової премії 2013 року в категорії документальної літератури та Національної єврейської книжкової премії. Книжка Лавер «Яр: сім'я, фотографія та відкрита трагедія Голокосту» (The Ravine: A Family, A Photograph, A Holocaust Massacre Revealed) (2021) здобула Національну єврейську книжкову премію в категорії Голокост, увійшла до короткого списку премії Вінґейта та довгого списку ПЕН-клубу.

## Освіта та кар'єра
Лавер народилася 1965 року. 1987 року здобула ступінь бакалавра в коледжі Гамільтон, а 1999 року — докторський ступінь з європейської історії в Американському університеті у Вашингтоні, округ Колумбія. З 2000 по 2004 рік була директоркою програм запрошених науковців у Меморіальному музеї Голокосту США (USHMM). З 2004 по 2007 рік була доценткою Університету Тоусона в Мериленді. Впродовж наступних п’яти років жила в Німеччині та працювала науковою співробітницею в Історичному семінарі Мюнхенського університету імені Людвіга Максиміліана, а з 2010 по 2012 рік була директоркою відділу досліджень усної історії USHMM. У 2011-2012 навчальному році була доценткою Сімейного центру вивчення Голокосту та геноциду родини Страсслер при Університеті Кларка. З 2012 року очолює кафедру Джона К. Рота в клермонтському коледжі МакКенна в Каліфорнії. 2014 року Лавер призначено директоркою мґрубліанського Центру з прав людини  у Клермонті. Станом на 2016 рік вона виконувала обов’язки тимчасової директорки Центру передових досліджень Голокосту Джека, Джозефа та Мортона Манделів при Меморіальному музеї Голокосту США у Вашингтоні, округ Колумбія.

## Дослідження Другої світової війни
За дослідження історії Німеччини, Польщі та України Лавер здобула численні нагороди та відзнаки. Її робота «Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні» здобула нагороду Choice у 2007 році та премію Бейкера-Бертона Південної історичної асоціації за найкращу першу роботу з історії Європи. У праці простежується історія України у Другій світовій війні після спроби заснувати німецькі колонії під керівництвом райхсфюрера СС Генріха Гіммлера та складна роль німецьких бюрократів, військових і місцевого населення у здійсненні Голокосту. Лавер вважає пихатість, страх, заздрість, а також слов’янство та комунізм центральними положеннями імперської політики нацистів у Східній Європі. Дослідження в архівах Житомира, який з 1941 по 1944 рік входив до складу Райхскомісаріату Німеччини, також привело Лавер до її наступного проєкту: дослідження ролі німецьких жінок у нацистській політиці геноциду в окупованій Польщі та Радянському Союзі. Ізабель Кершнер у The New York Times вважає, що дослідження науковиці «проливає нове світло на Голокост з гендерного погляду, на думку експертів, і ще більше підкреслює важливість ролі нижчих ешелонів у нацистському апараті вбивств».
Праця Лавер «Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті» вийшла англійською мовою 2013 року, а потім її перекладено 21 мовою. У книзі авторка розглядає майже 500 тис. жінок у Другій світовій війні, зокрема жінок у Польщі, Україні, Білорусі, Естонії, Латвії та Литві. Вона досліджує їхні спроби досягти своїх цілей «завоювання слов’янських народів... та вбивства їхніх євреїв» і розглядає питання, чому цих жінок-винуватиць не притягли до відповідальності після війни. У Сполучених Штатах книга стала фіналістом Національної книжкової премії в категорії публіцистичної літератури та Національної єврейської книжкової премії. Рецензії в журналах і газетах були майже одностайно позитивними. The Guardian назвав книгу «справді жахливою», але неоднозначно поставився до презентації: з одного боку, рецензент вважає, що Лавер проникливо передала фізичний і моральний ландшафт того часу, з іншого боку, її дослідження не охоплювало професійних вбивць усередині Головного управління безпеки Райху та в СС.

## Вибрані праці
- Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні. University of North Carolina Press, Chapel Hill 2005ISBN 0-8078-2960-9.
- Щоденник Самуеля Гольфарда та Голокост у Східній Галичині. Altamira Press, Lanham 2011.
- Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті. Houghton Mifflin Harcourt, Бостон 2013,ISBN 978-0-547-86338-2.
- Яр: сім’я, фотографія, розкрита різанина Голокосту. Houghton Mifflin Harcourt, Бостон 2021ISBN 978-0544828698.

## Зовнішні посилання
- Рецензії українською
- Венді Лауер. Фурії Гітлера. Німецькі жінки у нацистських полях смерті. Оглядає: Олександр Филипчук Листопад 2021  Опубліковано у часописі «Критика», №9–10, 2021
- Ілона Громлюк. Найстрашніша книжка у моєму житті
- Авторка книги «Фурії Гітлера» намагається описати долі жінок, які без офіційних посад у Третьому Рейху чинили Голокост — перекладачка
- Інтерв'ю
- Венді Лавер: "Геноцид – це злочин над злочинами"
- Подкаст та інтерв’ю з Лавер про «Фурії Гітлера» в мережі New Books Network : https://newbooksnetwork.com/wendy-lower-hitlers-furies-german-women-in-the-nazi-killing-fields-houghton-mifflin-harcourt- 2013-4/
- Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні : офіційна веб-сторінка на сайті преси університету Північної Кароліни.
- «Фурії Гітлера» : офіційна сторінка книги на вебсайті Національного книжкового фонду, зокрема запис читання книги Лавер
- Каліфорнійський університет у Сан-Дієго, Колекція живої історії Голокосту: Фурії Гітлера: Жінки Третього Рейху

wikiname: ukwiki

title: Венді Лавер

in_language: uk

wikitext:
{{Науковець
|ім'я             = Венді Лавер
|оригінал імені   = Wendy Lower
|жінка            = так
|зображення       =
|розмір           =
|підпис           =
|дата народження  = 1965
|місце народження = США
|дата смерті      =
|місце смерті     =
|причина смерті   =
|поховання        =
|резиденція       =
|громадянство     =
|національність   =
|галузь           =
|alma mater       = [[Американський університет]]
|заклад           = 	Claremont McKenna College
[[Меморіальний музей Голокосту (США)]]
[[Мюнхенський університет Людвіга — Максиміліана]]
|посада           =
|відомий завдяки  =
|звання           =
|ступінь          =
|керівник         =
|учні             =
|аспіранти-докторанти =
|членство         =
|батько           =
|мати             =
|дружина          =
|чоловік          =
|діти             =
|брати, сестри    =
|нагороди         =
|автограф         =
|сайт             =
|примітки         =
}}
'''Венді Лавер''' (народилася 1965 року) — американська історикиня та авторка багатьох публікацій про [[Голокост]] і [[Друга світова війна|Другу світову війну]]. З 2012 року очолює кафедру Джона К. Рота в клермонтському коледжі  МакКенна в Клермонті, штат Каліфорнія, а 2014 року її призначено директоркою мґрубліанського Центру з прав людини  у Клермонті. Станом на 2016 рік виконувала обов’язки тимчасової директорки Центру передових досліджень Голокосту Джека, Джозефа та Мортона Манделів при [[Меморіальний музей Голокосту (США)|Меморіальному музеї Голокосту США]] у Вашингтоні, округ Колумбія.

Сфери досліджень Лавер охоплюють історію Німеччини та України у Другій світовій війні, Голокост, історію жінок, історію прав людини та порівняльні дослідження геноциду. Її книгу 2013 року ''«Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті''» було перекладено 21 мовою й вона стала фіналістом [[Національна книжкова премія|Національної книжкової премії]] 2013 року в категорії документальної літератури та Національної єврейської книжкової премії. Книжка Лавер ''«''Яр: сім'я, фотографія та відкрита трагедія Голокосту» (''The Ravine: A Family, A Photograph, A Holocaust Massacre Revealed)'' (2021) здобула Національну єврейську книжкову премію в категорії Голокост, увійшла до короткого списку премії Вінґейта та довгого списку ПЕН-клубу.

== Освіта та кар'єра ==
Лавер народилася 1965 року<ref name="Perlentaucher">{{Cite magazine|title=Author profile|url=https://www.perlentaucher.de/stichwort/lower-wendy.html|journal=[[Perlentaucher]]|access-date=6 листопада 2018}}</ref>. 1987 року здобула ступінь бакалавра в коледжі Гамільтон, а 1999 року — докторський ступінь з європейської історії в [[Американський університет|Американському університеті]] у Вашингтоні, округ Колумбія. З 2000 по 2004 рік була директоркою програм запрошених науковців у [[Меморіальний музей Голокосту (США)|Меморіальному музеї Голокосту США]] (USHMM). З 2004 по 2007 рік була доценткою Університету Тоусона в Мериленді. Впродовж наступних п’яти років жила в Німеччині та працювала науковою співробітницею в Історичному семінарі [[Мюнхенський університет Людвіга — Максиміліана|Мюнхенського університету імені Людвіга Максиміліана]], а з 2010 по 2012 рік була директоркою відділу досліджень усної історії USHMM. У 2011-2012 навчальному році була доценткою Сімейного центру вивчення Голокосту та геноциду родини Страсслер при Університеті Кларка. З 2012 року очолює кафедру Джона К. Рота в клермонтському коледжі МакКенна в Каліфорнії. 2014 року Лавер призначено директоркою мґрубліанського Центру з прав людини  у Клермонті. Станом на 2016 рік вона виконувала обов’язки тимчасової директорки Центру передових досліджень Голокосту Джека, Джозефа та Мортона Манделів при [[Меморіальний музей Голокосту (США)|Меморіальному музеї Голокосту США]] у Вашингтоні, округ Колумбія<ref name="USHMM">{{Cite web|url=https://www.ushmm.org/research/the-center-for-advanced-holocaust-studies/about-the-center-for-advanced-holocaust-studies|title=Profile|publisher=[[USHMM]]}}</ref><ref name="Claremont">{{Cite web|url=https://www.ushmm.org/research/the-center-for-advanced-holocaust-studies/about-the-center-for-advanced-holocaust-studies|title=Profile|publisher=[[Claremont McKenna College]]|access-date=6 листопада 2018}}</ref>.

== Дослідження Другої світової війни ==
За дослідження історії Німеччини, Польщі та України Лавер здобула численні нагороди та відзнаки. Її робота ''«Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні''» здобула нагороду Choice у 2007 році та премію Бейкера-Бертона Південної історичної асоціації за найкращу першу роботу з історії Європи. У праці простежується історія України у Другій світовій війні після спроби заснувати німецькі колонії під керівництвом райхсфюрера СС [[Генріх Гіммлер|Генріха Гіммлера]] та складна роль німецьких бюрократів, військових і місцевого населення у здійсненні Голокосту. Лавер вважає пихатість, страх, заздрість, а також слов’янство та комунізм центральними положеннями імперської політики нацистів у Східній Європі. Дослідження в архівах [[Житомир|Житомира]], який з 1941 по 1944 рік входив до складу [[Райхскомісаріат Україна|Райхскомісаріату]] Німеччини, також привело Лавер до її наступного проєкту: дослідження ролі німецьких жінок у нацистській політиці геноциду в окупованій Польщі та Радянському Союзі. Ізабель Кершнер у ''[[Нью-Йорк таймс|The New York Times]]'' вважає, що дослідження науковиці «проливає нове світло на Голокост з гендерного погляду, на думку експертів, і ще більше підкреслює важливість ролі нижчих ешелонів у нацистському апараті вбивств»<ref>{{Cite web|url=https://www.nytimes.com/2010/07/18/world/europe/18holocaust.html|title=Women's Role in Holocaust May Exceed Old Notions|last=Kershner|first=Isabel|authorlink1=Isabel Kershner|date=2010|website=[[The New York Times]]}}</ref>.

Праця Лавер ''«Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті''» вийшла англійською мовою 2013 року, а потім її перекладено 21 мовою. У книзі авторка розглядає майже 500 тис. жінок у Другій світовій війні, зокрема жінок у Польщі, Україні, Білорусі, Естонії, Латвії та Литві. Вона досліджує їхні спроби досягти своїх цілей «завоювання слов’янських народів... та вбивства їхніх євреїв» і розглядає питання, чому цих жінок-винуватиць не притягли до відповідальності після війни<ref name="Fischel">{{Cite web|url=http://www.jewishbookcouncil.org/book/hitlers-furies-german-women-in-the-nazi-killing-fields|title=Review: Hitler's Furies: German Women in the Nazi Killing Fields|last=Fischel|first=Jack|authorlink1=Jack Fischel|date=2013}}</ref>. У Сполучених Штатах книга стала фіналістом [[Національна книжкова премія|Національної книжкової премії]] в категорії публіцистичної літератури та Національної єврейської книжкової премії<ref name="JBC">{{Cite web|url=http://www.jewishbookcouncil.org/awards/2013-national-jewish-book-award-winners|title=2013 National Jewish Book Award Winners|website=National Jewish Book Award|publisher=[[Jewish Book Council]]|access-date=6 листопада 2018|archive-date=2014-02-11|archive-url=https://web.archive.org/web/20140211072206/http://www.jewishbookcouncil.org/awards/2013-national-jewish-book-award-winners|url-status=dead}}</ref>. Рецензії в журналах і газетах були майже одностайно позитивними. ''[[Ґардіан|The Guardian]]'' назвав книгу «справді жахливою», але неоднозначно поставився до презентації: з одного боку, рецензент вважає, що Лавер проникливо передала фізичний і моральний ландшафт того часу, з іншого боку, її дослідження не охоплювало професійних вбивць усередині [[Головне управління імперської безпеки (Німеччина)|Головного управління безпеки Райху]] та в [[СС]]<ref name="Guardian">{{Cite news|url=https://www.theguardian.com/books/2013/oct/05/hitlers-furies-wendy-lower-review|title=Hitler's Furies: German Women in the Nazi Killing Fields by Wendy Lower – review|last=Shephard|first=Ben|work=[[The Guardian]]|access-date=6 листопада 2018}}</ref>.

== Вибрані праці ==
* ''Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні''. University of North Carolina Press, Chapel Hill 2005{{ISBN|0-8078-2960-9}}.
* ''Щоденник Самуеля Гольфарда та Голокост у Східній Галичині''. [[Rowman & Littlefield|Altamira Press]], Lanham 2011.
* ''Фурії Гітлера: німецькі жінки у нацистських полях смерті''. Houghton Mifflin Harcourt, Бостон 2013,{{ISBN|978-0-547-86338-2}}.
* ''Яр: сім’я, фотографія, розкрита різанина Голокосту''. Houghton Mifflin Harcourt, Бостон 2021{{ISBN|978-0544828698}}.

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Література ==
* {{Cite web|url=https://www.welt.de/kultur/literarischewelt/article131751631/Sie-waren-Moerderinnen-aus-Gelegenheit.html|title=They were murderers of opportunity|last=Möller|first=Barbara|date=30 серпня 2014|website=[[Die Welt]]}} (in German)
* {{Cite web|url=http://www.deutschlandfunk.de/|title=Hitler's helpers - German women in the Holocaust|last=Smiljanic|first=Mirko|date=18 серпня 2014|website=deutschlandfunk.de|access-date=31 серпня 2014}}

== Зовнішні посилання ==
* '''Рецензії українською'''
* [https://krytyka.com/ua/reviews/furii-hitlera-nimetski-zhinky-u-natsystskyx-poliax-smerti Венді Лауер. Фурії Гітлера. Німецькі жінки у нацистських полях смерті. Оглядає: Олександр Филипчук Листопад 2021  Опубліковано у часописі «Критика», №9–10, 2021]
* [https://www.istpravda.com.ua/reviews/2021/02/26/159056/ Ілона Громлюк. Найстрашніша книжка у моєму житті]
* [https://hromadske.radio/podcasts/zustrichi/851964 Авторка книги «Фурії Гітлера» намагається описати долі жінок, які без офіційних посад у Третьому Рейху чинили Голокост — перекладачка]
* '''Інтерв'ю'''
* [https://localhistory.org.ua/texts/interviu/vendi-lauer-genotsid-tse-zlochin-nad-zlochinami/ Венді Лавер: "Геноцид – це злочин над злочинами"]
* Подкаст та інтерв’ю з Лавер про ''«Фурії Гітлера»'' в мережі New Books Network : [https://newbooksnetwork.com/wendy-lower-hitlers-furies-german-women-in-the-nazi-killing-fields-houghton-mifflin-harcourt-2013-4/ https://newbooksnetwork.com/wendy-lower-hitlers-furies-german-women-in-the-nazi-killing-fields-houghton-mifflin-harcourt- 2013-4/]
* [http://www.uncpress.unc.edu/browse/book_detail?title_id=1316 ''Розбудова нацистської імперії та Голокост в Україні''] : офіційна веб-сторінка на сайті преси університету Північної Кароліни.
* [http://www.nationalbook.org/nba2013_nf_lower.html ''«Фурії Гітлера»''] : офіційна сторінка книги на вебсайті Національного книжкового фонду, зокрема запис читання книги Лавер
* [https://library.ucsd.edu/dc/object/bb3620017n Каліфорнійський університет у Сан-Дієго, Колекція живої історії Голокосту: Фурії Гітлера: Жінки Третього Рейху]

{{DEFAULTSORT:Лавер Венді}}
[[Категорія:Народились 1965]]
[[Категорія:Історики США XXI століття]]
[[Категорія:Живі люди]]
[[Категорія:Дослідники Голокосту]]
[[Категорія:Історикині США]]

title: Wendy Lower

Народилася: 1965 · США

Країна: США

Діяльність: історикиня, викладачка університету, письменниця

Alma mater: Американський університет

Галузь: історія, Голокост, літературна діяльністьd, наукова література і документальна література

Заклад: Claremont McKenna College Меморіальний музей Голокосту (США) Мюнхенський університет Людвіга — Максиміліана


text:
# My Buddy (пісня G-Unit)
«My Buddy» — третій трек з дебютного студійного альбому Beg for Mercy американського реп-гурту G-Unit. У пісні кожен розповідає про свою вогнепальну зброю, як вона допомогла їм у вирішенні проблем. 50 Cent, Ллойд Бенкс і Young Buck мають по одному куплету, приспів виконує 50 Cent.
Зведення: Eminem, Майк Стрендж. Звукорежисери:Ша Мані XL, Майк Стрендж. Як семпли використано «Agony or Ecstacy» Енніо Морріконе й аудіофраґменти з фільму «Обличчя зі шрамом».

## Відеокліп
«My Buddy» — перше відео в історії гурту, зрежисоване Крісом «Broadway» Ромеро, який у майбутньому створив безліч кліпів 50 Cent для спеціального видання The Massacre (серед них «Piggy Bank»), колективу. Кліп є анімованим. Як і у відео «Poppin' Them Thangs» показано логотип вигаданої компанії з вантажоперевезень Yayo's Trucking Co. Це є посиланням на учасника гурту, Тоні Єйо, котрий на той час сидів за ґратами.

title: My Buddy (пісня G-Unit)

wikitext:
{{Пісня
| Назва               = My Buddy
| Обкладинка          =
| Виконавець          = [[G-Unit]]
| Альбом              = [[Beg for Mercy]]
| Випущено            = [[14 листопада]] [[2003]]
| Тип               = [[Сингл]]
| Формат = [[CD-сингл|CD]], [[завантаження музики|цифрове завантаження]]
| Жанр                = [[Ґанґста-реп]]
| Тривалість          = 3:38
| Лейбл               = [[G-Unit Records|G-Unit]]/[[Interscope Records|Interscope]]
| Автор пісні               = [[Ллойд Бенкс|Крістофер Ллойд]], [[50 Cent|Кертіс Джексон]], [[Young Buck|Девід Браун]], [[Енніо Морріконе]], Ерік Бенкс, Маршалл Меnерз, Луїс Ресто
| Продюсер            = Тейод Озар; [[Eminem]], [[Луїс Ресто (музикант)|Луїс Ресто]] <small>(дод. прод.)</small>
}}

«'''My Buddy'''» — третій трек з дебютного студійного альбому ''[[Beg for Mercy]]'' американського реп-гурту [[G-Unit]]. У пісні кожен розповідає про свою вогнепальну зброю, як вона допомогла їм у вирішенні проблем. [[50 Cent]], [[Ллойд Бенкс]] і [[Young Buck]] мають по одному куплету, приспів виконує 50 Cent.

Зведення: Eminem, Майк Стрендж. Звукорежисери:[[Ша Мані XL]], Майк Стрендж. Як семпли використано «Agony or Ecstacy» [[Енніо Морріконе]] й аудіофраґменти з фільму «[[Обличчя зі шрамом (фільм, 1983)|Обличчя зі шрамом]]».<ref>[http://www.discogs.com/G-Unit-Beg-For-Mercy/release/1703518 G Unit – Beg For Mercy (2003, CD)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130210054005/http://www.discogs.com/G-Unit-Beg-For-Mercy/release/1703518 |date=10 лютого 2013 }} на Discogs {{ref-en}}</ref>

== Відеокліп ==
«My Buddy» — перше відео в історії гурту, зрежисоване Крісом «Broadway» Ромеро, який у майбутньому створив безліч кліпів 50 Cent для спеціального видання ''[[The Massacre]]'' (серед них «[[Piggy Bank (пісня)|Piggy Bank]]»), колективу. Кліп є анімованим. Як і у відео «[[Poppin' Them Thangs]]» показано логотип вигаданої компанії з вантажоперевезень Yayo's Trucking Co. Це є посиланням на учасника гурту, [[Тоні Єйо]], котрий на той час сидів за ґратами.<ref>{{YouTube|RzUb6FsxWzk|«My Buddy»}}
</ref>
== Посилання ==
{{примітки}}

{{G-Unit}}

[[Категорія:Пісні 2003]]
[[Категорія:Пісні G-Unit]]

title: з альбому Beg for Mercy

Випущено: 14 листопада 2003

Формат: CD, цифрове завантаження

Тип: Сингл

Жанр: Ґанґста-реп

Лейбл: G-Unit/Interscope

Автор слів: Крістофер Ллойд, Кертіс Джексон, Девід Браун, Енніо Морріконе, Ерік Бенкс, Маршалл Меnерз, Луїс Ресто

Продюсер: Тейод Озар; Eminem, Луїс Ресто (дод. прод.)

title: G-Unit

Студійні альбоми: Beg for Mercy T·O·S (Terminate on Sight)

Мініальбоми: The Beauty of Independence The Beast Is G-Unit

Сингли: «Stunt 101» «Poppin' Them Thangs» «Wanna Get to Know You» «Smile» «I Like the Way She Do It» «Rider Pt. 2» «Close to Me»

Інші пісні: «My Buddy» «Feel Good»

Пов'язані статті: 134 Allstars Дискографія G-Unit Records G-Unit Books G-Unit Clothing Company G-Unit Film & Television G-Unit Philly G-Unit West G-Unity Foundation Конфлікт між G-Unit і The Game


text:
# Моріс ле Нобле Дюплессі
Морі́с Ле Нобле́ Дюплессі́ (фр. Maurice Le Noblet Duplessis фр. вимова: [d͡zyplɛsi]; 20 квітня 1890 — †7 вересня 1959) — прем'єр-міністр Квебеку у 1936—1939 та 1944—1959 роках. Професійний адвокат. Починав кар'єру у Консервативній партії Квебеку. У 1935 році засновує партію під назвою Національний союз (Union nationale) й стає її лідером. У 1936 році нова партія приходить до влади.
Дюплєссі був відомий своїм консерватизмом, націоналізмом та авторитарними методами правління, відстоюванням сільських районів, прав провінції, підтримкою значних інвестиції в католицьку освіту та антикомунізмом, а також жорсткою позицією щодо профспілок. У той же час, він багато зробив для розвитку енергетичних регіонів Квебеку, зокрема Північного Берега (фр. Côte-Nord). Він також ввів національний прапор Квебеку (замість британського Юніон Джек), який презентує провінцію досі.
За часів Дюплессі ліберальної опозиції не вдалося кинути виклик владі Дюплессі на трьох виборах (1948, 1952 і 1956).
Пізніше його епоха була позначена критиками як La Grande Noirceur ("Велика пітьма").

## Політика
Дюплессі віддавав перевагу сільським районам а не розвитку міст і впродовж свого першого терміну ввів різні сільськогосподарські кредити. Він також відзначився мізерними інвестиціями в соціальні послуги, крім освіти (бюджет був збільшений в шість разів в період з 1946 по 1956 рік) в католицьких школах. Дюплессі також виступав проти військового призову та участі Канади у Другій світовій війні. «Національний союз» часто мав активну підтримку Римо-католицької церкви у своїх політичних кампаніях і використовував гасло Le ciel est bleu; l'enfer est rouge: Небеса блакитні (НС); Пекло червоне (ліберали). У 1936 році Дюплессі повісив Розп'яття в Синій кімнаті Національної асамблеї, де воно висіло до липня 2019 року.

## Свідки Єгови
Дюплессі активно виступав проти Свідків Єгови, змусивши The Globe and Mail прокоментувати: "Переслідування релігійної секти, відомої як Свідки Єгови, з захопленими офіційними і судовими санкціями, прийняло оборот, який передбачає, що інквізиція повернулася до французької Канади".

## Смерть та спадщина
Дюплессі помер в офісі після серії інсультів, перенесених ним під час відвідин компанії Iron Ore Company of Canada в Шеффервілі в присутності семи представників уряду і компанії 7 вересня 1959 року. Після його смерті і подальшого обрання ліберального уряду під керівництвом Жана Лесажа в 1960 році Квебек вступив в період, пізніше названий Тихій революцією (Révolution tranquille), рішучим рухом від консервативної політики Дюплессі до світської соціал-демократії.
Канадська історична асоціація у буклеті, що зберігається у колекції Канади, пише це так:
"Режим Дюплессі, можливо, витримав занадто довго, традиціоналістична політика лідера Національного союзу, цілком може бути анахронізмом в порівнянні з відносно сучасним суспільством, яким багато в чому уже став Квебек 1950-х років."

title: Моріс ле Нобле Дюплессі

wikitext:
{{Картка:Лідер
| ім'я = Моріс ле Нобле Дюплессі
''Maurice Le Noblet Duplessis''
| зображення = Maurice Duplessis.jpg
| опис зображення   = Дюплессі агітує на виборах 1952 року.
| початок_терміну = [[26 серпня]] [[1936]]
| кінець_терміну = [[8 листопада]] [[1939]]
| попередник = [[Аделяр Годбу]]
| наступник = [[Аделяр Годбу]]
| монарх = [[Едуард VIII]]
[[Георг VI]]
| дата_народження = 20.4.1890
| місце_народження = [[Труа-Рів'єр]], [[Квебек (провінція)|Квебек]]
| дата_смерті =  7.9.1959
| місце_смерті = м. [[Шеффервіль (Квебек)|Шеффервіль]], [[Квебек (провінція)|Квебек]]
| професія = [[адвокат]]
| освіта = [[Монреальський університет]]
| релігія = [[католицтво]]
| партія = [[Консервативна партія Квебеку]] (до 1936 року)
[[Національний союз (Квебек)|Національний союз]]
| посада = [[Прем'єр-міністр|Прем'єр]] провінції [[Квебек (провінція)|Квебек]]
| початок_терміну2 = [[30 серпня]] [[1944]]
| кінець_терміну2= [[7 вересня]] [[1959]]
| попередник2 = [[Аделяр Годбу]]
| наступник2 = [[Поль Сове]]
| монарх2 = [[Георг VI]]
[[Єлизавета II]]
| посада3 = Член Національної асамблеї від Труа-Рів'єр
| початок_терміну3 = [[5 лютого]] [[1923]]
| кінець_терміну3= [[7 вересня]] [[1959]]
| попередник3 = Луї-Філіп Мерсьє
| наступник3 = Ів Габіас
}}

'''Морі́с Ле Нобле́ Дюплессі́''' ({{lang-fr|Maurice Le Noblet Duplessis}} {{IPA-fr|d͡zyplɛsi}}; [[20 квітня]] [[1890]] — †[[7 вересня]] [[1959]]) — [[прем'єр-міністр Квебеку]] у [[1936]]—[[1939]] та [[1944]]—[[1959]] роках. Професійний адвокат. Починав кар'єру у Консервативній партії Квебеку. У 1935 році засновує партію під назвою [[Національний союз (Квебек)|Національний союз]] (Union nationale) й стає її лідером. У 1936 році нова партія приходить до влади.

Дюплєссі був відомий своїм [[консерватизм]]ом, [[націоналізм]]ом та [[Авторитаризм|авторитарними]] методами правління, відстоюванням сільських районів, прав провінції, підтримкою значних інвестиції в католицьку освіту та [[антикомунізм]]ом, а також жорсткою позицією щодо [[Професійна спілка|профспілок]]. У той же час, він багато зробив для розвитку енергетичних регіонів Квебеку, зокрема [[Північний Берег (Квебек)|Північного Берега]] ({{lang-fr|Côte-Nord}}). Він також ввів національний [[прапор Квебеку]] (замість британського [[Юніон Джек]]), який презентує провінцію досі.

За часів Дюплессі ліберальної опозиції не вдалося кинути виклик владі Дюплессі на трьох виборах (1948, 1952 і 1956).

Пізніше його епоха була позначена критиками як ''La Grande Noirceur'' ("Велика пітьма").

== Політика ==
Дюплессі віддавав перевагу сільським районам а не розвитку міст і впродовж свого першого терміну ввів різні сільськогосподарські кредити. Він також відзначився мізерними інвестиціями в соціальні послуги, крім освіти (бюджет був збільшений в шість разів в період з 1946 по 1956 рік<ref>{{Cite book|url=https://books.google.ca/books?id=fn0NgNxTAxIC&pg=PT199&lpg=PT199&dq=Duplessis+build+school&source=bl&ots=EIjHoH9GC8&sig=9U2Nv30-abhJ-AoS8_Z27P0ct5Y&hl=en&sa=X&ved=0ahUKEwiHmtX3s-PQAhXFAMAKHfhIDkQQ6AEIJzAC#v=onepage&q=Duplessis%20build%20school&f=false|title=History of Quebec For Dummies|last=Bédard|first=Eric|date=2013-05-30|publisher=John Wiley & Sons|isbn=9781118439746|language=en|accessdate=17 вересня 2020|archive-date=3 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200803183937/https://books.google.ca/books?id=fn0NgNxTAxIC&pg=PT199&lpg=PT199&dq=Duplessis+build+school&source=bl&ots=EIjHoH9GC8&sig=9U2Nv30-abhJ-AoS8_Z27P0ct5Y&hl=en&sa=X&ved=0ahUKEwiHmtX3s-PQAhXFAMAKHfhIDkQQ6AEIJzAC#v=onepage&q=Duplessis%20build%20school&f=false}}</ref>) в католицьких школах. Дюплессі також виступав проти військового призову та участі Канади у [[Друга світова війна|Другій світовій війні]]. «Національний союз» часто мав активну підтримку [[Римо-католицька церква|Римо-католицької церкви]]<ref>{{cite web|url=http://projetscours.fsa.ulaval.ca/gie-64375/Canada-religion/fr_politique.htm|title=Le fait religieux au Canada|author=Verna, Gérard|year=2006|publisher=Université Laval|language=french|archive-url=https://web.archive.org/web/20090619173222/http://projetscours.fsa.ulaval.ca/gie-64375/Canada-religion/fr_politique.htm|archive-date=19 червня 2009|accessdate=7 липня 2011}}</ref> у своїх політичних кампаніях і використовував гасло ''Le ciel est bleu; l'enfer est rouge'': Небеса блакитні (НС); Пекло червоне (ліберали)<ref>{{Cite news|url=https://www.erudit.org/fr/revues/hq/2018-v23-n4-hq03653/88141ac/|title=Bleu, histoire d’une couleur politique|last=Bernier Arcand|first=Philippe|date=2018|pages=15–17|language=fr|work=Histoire Québec|volume=23|issn=1201-4710|issue=4|access-date=2024-08-09}}</ref>. У 1936 році Дюплессі повісив [[Розп'яття]] в Синій кімнаті Національної асамблеї, де воно висіло до липня 2019 року<ref>{{Cite news|url=https://www.cbc.ca/news/canada/montreal/crucifix-removed-national-assembly-from-blue-room-1.5205352|title=Crucifix removed from National Assembly's Blue Room|last=|first=|date=9 липня 2019|work=CBC News|access-date=2019-07-14|archive-date=30 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200930180743/https://www.cbc.ca/news/canada/montreal/crucifix-removed-national-assembly-from-blue-room-1.5205352}}</ref>.

== Свідки Єгови ==
Дюплессі активно виступав проти [[Свідки Єгови|Свідків Єгови]], змусивши ''[[The Globe and Mail]]'' прокоментувати: "Переслідування релігійної секти, відомої як Свідки Єгови, з захопленими офіційними і судовими санкціями, прийняло оборот, який передбачає, що [[інквізиція]] повернулася до французької Канади"<ref>Toronto Globe & Mail, December 19, 1946.</ref>.

== Смерть та спадщина ==
Дюплессі помер в офісі після серії інсультів, перенесених ним під час відвідин компанії [[Iron Ore Company of Canada]] в [[Шеффервіль|Шеффервілі]] в присутності семи представників уряду і компанії 7 вересня 1959 року. Після його смерті і подальшого обрання ліберального уряду під керівництвом [[Жан Лесаж|Жана Лесажа]] в 1960 році Квебек вступив в період, пізніше названий [[Тиха революція|Тихій революцією]] (''Révolution tranquille''), рішучим рухом від консервативної політики Дюплессі до світської [[Соціал-демократія|соціал-демократії]].

Канадська історична асоціація у буклеті, що зберігається у колекції Канади, пише це так:

::"Режим Дюплессі, можливо, витримав занадто довго, традиціоналістична політика лідера Національного союзу, цілком може бути анахронізмом в порівнянні з відносно сучасним суспільством, яким багато в чому уже став Квебек 1950-х років<ref>{{Cite book|first=Richard|last=Jones|title=Duplessis and the Union National [sic] Administration|url=http://www.collectionscanada.gc.ca/obj/008004/f2/H-35_en.pdf|page=17|publisher=The Canadian Historical Association|year=1983|accessdate=17 вересня 2020|archive-date=12 червня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130612163125/http://www.collectionscanada.gc.ca/obj/008004/f2/H-35_en.pdf}}</ref>."

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20070202174443/http://www.assnat.qc.ca/fra/Membres/notices/d/duplmln.htm Біографія Моріса Дюплессі на сайті Національної асамблеї Квебеку]

{{s-start}}
{{s-ppo}}
{{succession box|title=Голова [[Консервативна партія Квебеку|Консервативної партії Квебеку]]|
 before=[[Камільєн Уд]]|
 after=немає|
 years=1933–1936*}}
{{succession box|title=Голова [[Національний союз (Квебек)|Національного союзу]]|
 before=немає|
 after=[[Поль Сове]]|
 years=1935–1959}}
{{s-off}}
{{succession box|title=Голова опозиції в Квебеку|
 before=[[Шарль Ернест Гол|Шарль Ернест Гол (консерватор)]]|
 after=[[Телесфор-Демієн Бушар|Т.-Д. Бушар (ліберал)]]|
 years=1932–1936}}
{{succession box|title=Голова опозиції в Квебеку|
 before=[[Телесфор-Демієн Бушар|Т.-Д. Бушар (ліберал)]]|
 after=[[Аделяр Годбу|Аделяр Годбу (ліберал)]]|
years=
}}
{{s-end}}
<nowiki>*</nowiki>''Національний союз був заснований в 1935 році як альянс під керівництвом Дюплессі. У 1936 році Національний союз офіційно став унітарною політичною партією, до якої увійшла Консервативна партія Квебеку.''

{{DEFAULTSORT:Дюплессі, Моріс ле Нобле}}
{{authority control}}
[[Категорія:Прем'єр-міністри Квебеку]]
[[Категорія:Історія Квебеку]]
[[Категорія:Антикомуністи]]
[[Категорія:Католики]]
[[Категорія:Права політика]]
[[Категорія:Антимасонство]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Канади]]
[[Категорія:Випускники Монреальського університету]]
[[Категорія:Канадські адвокати]]
[[Категорія:Квебекські політики]]
[[Категорія:Уродженці Труа-Рів'єра]]
[[Категорія:Національні історичні особи Канади]]

title: Прем'єр провінції Квебек

Прем'єр провінції Квебек:
26 серпня 1936 — 8 листопада 1939
30 серпня 1944 — 7 вересня 1959

Монарх:
Едуард VIII · Георг VI
Георг VI · Єлизавета II

Попередник: Аделяр Годбу

Наступник:
Аделяр Годбу
Поль Сове

Член Національної асамблеї від Труа-Рів'єр:
5 лютого 1923 — 7 вересня 1959
Медіафайли у Вікісховищі

Попередник: Луї-Філіп Мерсьє

Наступник: Ів Габіас

Народився: 20 квітня 1890 · Труа-Рів'єр, Квебек

Помер: 7 вересня 1959 (69 років) · м. Шеффервіль, Квебек

Похований: Cimetière Saint-Louisd

Відомий як: політик, адвокат

Країна: Канада

Освіта: Монреальський університет

Alma mater: Collège Notre-Dame du Sacré-Cœurd, Séminaire Saint-Joseph de Trois-Rivièresd і Монреальський університет

Політична партія: Консервативна партія Квебеку (до 1936 року) · Національний союз

Батько: Nérée Le Noblet Duplessisd

Мати: Berthe Duplessisd

Релігія: католицтво

Нагороди: почесний доктор Університету Лаваляd (1937, 1952, 1955) honorary doctor of Caen Universityd (1946)


text:
# Asian-Oceanian Computing Industry Organization
Asian-Oceanian Computing Industry Organization (ASOCIO) — Азійсько-Океанська організація комп'ютерної індустрії, є федерацією асоціацій комп'ютерної індустрії Азійсько-Тихоокеанського регіону.
Заснована в 1984, в Токіо, Японія, ASOCIO сприяє контактам і торгівлі ІТ-компаній, розвиває ІТ-індустрію в регіоні.
Щорічно проводить ІКТ Саміт, один із найпотужніших ІТ-форумів, на якому представники урядів і ІТ-бізнесу знаходять нові можливості для розвитку регуляторного середовища і бізнесу.
ASOCIO представляє інтереси 31 економіки і включає ІТ-асоціації 21 країни Австралія, Бангладеш, В'єтнам, Гонконг, Індія, Індонезія, Камбоджа, Корея, Лаос, Малайзія, Монголія, М'янма, Непал, Нова Зеландія, Пакистан, Сінгапур, Тайвань, Таїланд, Філіппіни, Шрі-Ланка, Японія. Організація має також сім гостьових членів із таких країн: США, Велика Британія, Канада, Іспанія, Франція, Росія і Кенія.

wikitext:
'''Asian-Oceanian Computing Industry Organization''' ''(ASOCIO)'' — Азійсько-Океанська організація комп'ютерної індустрії, є федерацією асоціацій комп'ютерної індустрії Азійсько-Тихоокеанського регіону.

Заснована в [[1984]], в [[Токіо]], [[Японія]], ASOCIO сприяє контактам і торгівлі ІТ-компаній, розвиває ІТ-індустрію в регіоні.

Щорічно проводить [[ІКТ]] Саміт, один із найпотужніших ІТ-форумів, на якому представники урядів і ІТ-бізнесу знаходять нові можливості для розвитку регуляторного середовища і бізнесу.

ASOCIO представляє інтереси 31 економіки і включає ІТ-асоціації 21 країни [[Австралія]], [[Бангладеш]], [[В'єтнам]], [[Гонконг]], [[Індія]], [[Індонезія]], [[Камбоджа]], [[Корея]], [[Лаос]], [[Малайзія]], [[Монголія]], [[М'янма]], [[Непал]], [[Нова Зеландія]], [[Пакистан]], [[Сінгапур]], [[Тайвань]], [[Таїланд]], [[Філіппіни]], [[Шрі-Ланка]], [[Японія]]. Організація має також сім гостьових членів із таких країн: [[Сполучені Штати Америки|США]], [[Велика Британія]], [[Канада]], [[Іспанія]], [[Франція]], [[Росія]] і [[Кенія]].

== Посилання ==
* http://asocio.org {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220319183520/https://www.asocio.org/ |date=19 березня 2022 }}
{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Організації інформаційних технологій]]


text:
# Язов Дмитро Тимофійович
Я́зов Дмитро́ Тимофі́́йович (8 листопада 1924, с. Язове, Оконешніковський район, Омської області, РСФСР, СРСР— 25 лютого 2020, Москва, Росія) — радянський військовий і політичний діяч, останній Маршал Радянського Союзу (1990) і передостанній міністр оборони СРСР з 1987 по 1991, член ДКНС. Кандидат у члени ЦК КПРС з лютого 1981 по червень 1987 року, член ЦК КПРС з червня 1987 по серпень 1991 року, кандидат у члени Політбюро ЦК КПРС з червня 1987 по липень 1990 року. Член Президентської Ради СРСР у березні — грудні 1990 р. Член Ради безпеки СРСР у грудні 1990 — вересні 1991 р. Депутат Верховної Ради СРСР 10—11-го скликань (1979—1990). Народний депутат СРСР (1990—1991).
Після смерті Василя Петрова у 2014 році залишався останнім живим Маршалом Радянського Союзу.

## Біографія
Народився в родині селян Тимофія Яковича та Марії Федосіївни Язових. У родині було четверо дітей.

### Німецько-радянська війна
У Червону Армію вступив добровільно у листопаді 1941 р., не встигнувши закінчити середню школу, зарахований на навчання до Московського Червонопрапорного піхотного училища імені Верховної Ради РРФСР (перебувало в евакуації в Новосибірську в період 02.11.1941 — 28.01.1942 р.) і закінчив його в червні 1942 р.
На фронтах німецько-радянської війни з серпня 1942 року. Воював на Волховському і Ленінградському фронтах на посадах командира стрілецького взводу і командира стрілецької роти. Брав участь у обороні Ленінграда, в наступальних операціях радянських військ у Прибалтиці, у блокаді Курляндського угруповання німецьких військ. Був поранений у бою, нагороджений орденом. За час війни закінчив також фронтові курси удосконалення командного складу (комскладу) Волховського фронту. Був членом ВКП (б) з 1944 року.

### Військова служба після війни
Відразу після закінчення війни був направлений на курси удосконалення офіцерів піхоти Червоної Армії, які закінчив у 1946 і був призначений командиром стрілецької роти. Тільки у 1953 р. закінчив середню школу. У 1956 р. закінчив Військову академію імені М. В. Фрунзе із золотою медаллю і призначений командиром мотострілецького батальйону. З жовтня 1958 р. — старший офіцер в Управлінні бойової підготовки Ленінградського військового округу. З жовтня 1961 р. — командир мотострілецького полку, полковник (20.06.1962). У період Карибської кризи мотострілецький полк Язова був таємно перекинутий на Кубу і перебував там тривалий час у бойовій готовності для запобігання вторгнення військ США на острів. З вересня 1963 р. — заступник, а потім начальник відділу планування та загальновійськової підготовки штабу Ленінградського військового округу (до 1965 року).
У 1967 р. закінчив Військову академію Генерального штабу. З жовтня 1967 р. — командир мотострілецької дивізії, генерал-майор (22.02.1968). З березня 1971 р. — командир армійського корпусу, генерал-лейтенант (15.12.1972). З січня 1973 р. — командувач армією. З травня 1974 р. — начальник управління у Головному управлінні кадрів Міністерства оборони СРСР. З жовтня 1976 р. — перший заступник командувача військами Далекосхідного військового округу, генерал-полковник (28.10.1977).
З січня 1979 р. — командувач військами Центральної групи військ на території Чехословаччини. З листопада 1980 р. — командувач військами Середньоазіатського військового округу, генерал армії (6.02.1984). З червня 1984 р. — командувач військами Далекосхідного військового округу, за деякими повідомленнями ЗМІ, під час служби на Далекому Сході подружився з Кім Ір Сеном. З січня 1987 р. — начальник Головного управління кадрів (ГУК) — заступник Міністра оборони СРСР з кадрів.

### На чолі Збройних Сил СРСР
Призначений на посаду Міністра оборони СРСР Указом Президії Верховної Ради СРСР від 30 травня 1987 р. несподівано для себе, після польоту Матіаса Руста і подальшої відставки міністра Маршала Радянського Союзу С. Л. Соколова.
Перші три роки на посаді міністра Язов залишався генералом армії, що було незвично (з 1935 всі глави військового відомства були Маршалами Радянського Союзу, за винятком Сталіна, який, ставши наркомом оборони в 1941, до 1943 не мав ніякого звання). Лише 28 квітня 1990 р. Президент СРСР М. С. Горбачов присвоїв Д. Т. Язову звання Маршала Радянського Союзу; це було останнім таким присвоєнням маршальського звання в історії СРСР. Язов був також єдиним Маршалом Радянського Союзу, які народилися в Сибіру.
У березні 1991 року був «перепризначений» на посаду Міністра оборони СРСР Указом Президента СРСР.

### ДКНС і пострадянський час
Консерватор, він був непопулярний в колах прихильників перебудови; в 1991 р. прилучився до підготовлюваного ГКЧП і з першого дня увійшов до його складу; в Москву за його наказом були введені танки та інша важка техніка, обговорювався план штурму Білого дому.
Переконавшись у провалі перевороту, відправився в Форос до Горбачова і негайно після повернення був заарештований на аеродромі. 22 серпня 1991 р. був виданий Указ Президента СРСР «Про звільнення Язова Д. Т. від обов'язків Міністра оборони СРСР».
«… З в'язниці звернувся до Президента з записаним на відео посланням, де каявся і називав себе» старим дурнем «Журнал» Власть "№ 41 (85) від 14.10.1991
Зі слів Маршала: «Не було такого листа! Це все фальсифікація журналіста, якого з дозволу слідчого допустили до мене в камеру Матроської тиші. А після нашої бесіди в одному з німецьких журналів з'явилася ця фальшивка з приписаними мені словами».
«Не в захваті від отриманого завдання»: Павло Грачов розповідає про те, як він не тільки «провалював» путч, а й брав участь у його підготовці.
Звільнений із в'язниці після прочитання справи і дачі своєї згоди на застосування амністії, в лютому амністований. Тоді ж був звільнений у відставку Указом Президента Росії від 07.02.1994 р. № 250 «Про звільнення з військової служби у відставку Язова Д. Т. і Варенникова В. І.» і нагороджений іменним пістолетом; надалі продовжував брати участь у ветеранських заходах, присутній серед почесних гостей на парадах Перемоги та ін. Неодноразово виступав зі спогадами про ГКЧП, стверджує, що змови не було.
Після відставки деякий час обіймав посади головного військового радника Головного управління міжнародного військового співробітництва Міноборони Росії, головного радника-консультанта начальника Академії Генерального штабу.
В останні роки життя — пенсіонер.
Член керівних органів ряду громадських організацій (в тому числі, Комітету пам'яті Маршала Радянського Союзу Г. К. Жукова, Форуму «Суспільне визнання» та ін.)
Консультант начальника Військово-меморіального центру Збройних Сил Російської Федерації.
Одружений (другий шлюб). Мав чотирьох дітей і сімох онуків.

## Звинувачення у скоєнні воєнних злочинів і злочинах проти людяності
27 березня 2019 р., Вільнюський окружний суд Литви заочно засудив до 10 років позбавлення волі колишнього міністра оборони СРСР 94-річного Дмитра Язова, якого визнали винним у воєнних злочинах і злочинах проти людяності у справі про події 13 січня 1991 року. Згідно з обвинувальним актом Генпрокуратури Литви, його звинувачують у створення в 1990 році організованої групи військових і політиків, метою якої було повернення Литви до складу СРСР шляхом захоплення органів влади і стратегічних об'єктів. У ніч на 13 січня 1991 року, радянські військові і спецпідрозділи силових органів захопили Вільнюську телевежу і будівлю Литовського радіо. Це сталося через рік після того, як республіка оголосила про відновлення своєї незалежності від СРСР. У подіях у Вільнюсі загинули 14 людей, сотні людей постраждали.

## Нагороди
- Орден «За заслуги перед Вітчизною»
  - 4-го ступеня (листопад 2009)[17] — вручений Дмитром Медведєвим 3 листопада.
  - 3-го ступеня (4 лютого 2020)
- Орден Пошани (8.11.2004, № 12640)[18] — вручений Володимиром Путіним 17 листопада.
- Два ордени Леніна (23.02.1971, 18.02.1981)
- Орден Жовтневої Революції (20.02.1991)
- Орден Червоного Прапора (1.10.1963)
- Орден Вітчизняної війни 1-го ступеня (11.03.1985)
- Орден Червоної Зірки (15.06.1945)
- Орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР» 3-го ступеня (30.04.1975)
- Медаль «За бойові заслуги» (20.04.1953)
- 19 медалей СРСР
- Численні медаль РФ, серед них:
  - Ювілейна медаль «75 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (4 лютого 2020) — вручена Сергієм Шойгу.
- 20 нагород іноземних держав, у тому числі:
  - Орден Честі
  - Орден Че Гевари (Куба)
  - Орден Шарнхорст (НДР)
  - орден Червоного Прапора (Чехословаччина)
  - Медаль «40 років Перемоги на Халкин Голі» (Монголія)
  - Медаль «50 років Монгольської Народної Революції» (Монголія)
- Орден Святого благовірного великого князя Димитрія Донського II ст. (РПЦ, 2005[19])

- Вручення ордена Пошани (17 листопада 2004).
- Вручення ордена «За заслуги перед Вітчизною» 4-го ступеня (3 листопада 2009).
- Вручення ордена Олександра Невського (8 листопада 2014).
- Орден «За заслуги перед Вітчизною» 3-го ступеня, вручений Язову 4 лютого 2020 року.
- Вручення медаль «75 років Перемоги» (4 лютого 2020).

title: Язов Дмитро Тимофійович

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                = Язов Дмитро Тимофійович
| оригінал імені      =
| портрет             = Dmitry Timofeyevich Yazov 8.11.2014.jpeg
| розмір              = 190px
| підпис              =
| ім'я при народженні =
| дата народження     = 8.11.1924
| місце народження    = {{URS-}} с. Язове, [[Оконешніковський район]],[[Омська область]],[[РСФСР]],[[СРСР]]
| дата смерті         = 25.02.2020
| місце смерті        =
| прізвисько          =
| приналежність       = {{fЗС СРСР}}
| країна              = {{URS}} {{RUS}}
| рід військ          = [[піхота]]
| роки служби         = 1941—1991
| звання              = {{Ранг|країна=СРСР|звання=Маршал СРСР}}
| підрозділ           =
| командування        = [[Міністр оборони СРСР|Міністр оборони]], заступник міністра оборони-Начальник Головного управління кадрів МО, Командувач військами [[Далекосхідний військовий округ|Далекосхідного]], [[Середньоазіатський військовий округ|Середнеазіатського військових округів]], [[Центральна група військ|Центральною групою військ]]
| битви               = [[Друга світова війна]]
| нагороди            =
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Орден «За заслуги перед Вітчизною» III-го ступеня}}{{!!}}{{Орден «За заслуги перед Вітчизною» IV-го ступеня}} {{!!}} {{Орден Пошани (Російська Федерація)}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «75 років перемоги у ВВВ»}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден Леніна}} {{!!}} {{Орден Леніна}} {{!!}}{{Орден Жовтневої Революції}} {{!!}} {{Орден Червоного Прапора}}
{{!}}-
{{!}} {{Орден Вітчизняної війни 1 ступеня}} {{!!}} {{Орден Червоної Зірки}} {{!!}} {{За службу Батьківщині у Збройних силах СРСР III ступеня}} {{!!}} {{Медаль «За бойові заслуги»}}
{{!}}-
{{!}} {{Медаль «100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна»}} {{!!}} {{Медаль «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР»}} {{!!}} {{Медаль «За оборону Ленінграда»}} {{!!}} {{Медаль «За перемогу над Німеччиною»}}
{{!}}-
{{!}} {{Медаль «20 років перемоги у ВВВ»}} {{!!}}{{Медаль «30 років перемоги у ВВВ»}} {{!!}} {{Медаль «40 років перемоги у ВВВ»}} {{!!}} {{Медаль «Ветеран Збройних сил СРСР»}}
{{!}}-
{{!}} {{Медаль «За зміцнення бойової співдружності»}} {{!!}} {{Медаль «За освоєння цілинних земель»}} {{!!}} {{Медаль «30 років Радянській Армії та Флоту»}} {{!!}} {{Медаль «40 років Радянській Армії та Флоту»}}
{{!}}-
{{!}} {{Медаль «50 років Радянській Армії та Флоту»}} {{!!}} {{Медаль «60 років Збройних Сил СРСР»}} {{!!}} {{Медаль «70 років Збройних Сил СРСР»}} {{!!}} {{Медаль «В пам'ять 250-річчя Ленінграда»}}
{{!}}-
{{!}} {{Медаль «За бездоганну службу» I ступеня (СРСР)}} {{!!}}{{Медаль «За бездоганну службу» II ступеня (СРСР)}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} [[Файл:OrdenShanhorsta.png|43px|Орден Шарнхорста (НДР)]] {{!!}} [[Файл:Order of the Red Banner (CSSR) Rib.png|56px|Орден Червоного Прапора (Чехословаччина)]]
{{!)}}
| відносини =
| інше =
}}
'''Я́зов Дмитро́ Тимофі́́йович''' ([[8 листопада]] [[1924]]<ref>За твердженням самого Язова, він народився не в 1923, а в [[1924]] році, а «зайвий рік приписав собі, щоб потрапити на фронт» (див.:[http://www.bulvar.com.ua/arch/2008/32/48a1c2139197d/ Екс-міністр оборони СРСР Маршал Радянського Союзу Дмитро Язов: «Руста спеціально послали на Червону площу, щоб дискредитувати наше військове керівництво. Може бути, навіть за домовленістю з Горбачовим»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081026143016/http://www.bulvar.com.ua/arch/2008/32/48a1c2139197d/ |date=2008-10-26 }}. Інтерв'ю // Бульвар Гордона. № 32 (172), 12 серпня 2008 р.)</ref>, с. Язове, [[Оконешніковський район]], [[Омська область|Омської області]], [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РСФСР]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]— [[25 лютого]] [[2020]], [[Москва]], [[Росія]]<ref>[https://ua.korrespondent.net/world/4197277-pomer-ostannii-marshal-srsr-dmytro-yazov Помер останній маршал СРСР Дмитро Язов]</ref><ref>{{Cite web |url=https://ua-news.liga.net/world/news/u-moskvi-pomer-ostanniy-marshal-srsr-i-odin-iz-putchistiv-1991-roku-dmitro-yazov |title=У Москві помер останній маршал СРСР і один із путчистів 1991 року Дмитро Язов |accessdate=2020-02-25 |archive-date=2020-09-29 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200929053916/https://ua-news.liga.net/world/news/u-moskvi-pomer-ostanniy-marshal-srsr-i-odin-iz-putchistiv-1991-roku-dmitro-yazov }}</ref>) — радянський [[Воєначальник|військовий]] і [[політичний діяч]], останній [[Маршал Радянського Союзу]] (1990) і передостанній [[міністр оборони СРСР]] з [[1987]] по [[1991]], член [[ДКНС]]. Кандидат у члени [[ЦК КПРС]] з лютого 1981 по червень 1987 року, член [[ЦК КПРС]] з червня 1987 по серпень 1991 року, кандидат у члени [[Політбюро ЦК КПРС]] з червня 1987 по липень 1990 року. Член [[Президентська Рада СРСР|Президентської Ради СРСР]] у березні — грудні 1990 р. Член [[Рада безпеки СРСР|Ради безпеки СРСР]] у грудні 1990 — вересні 1991 р. Депутат [[Верховна Рада СРСР|Верховної Ради СРСР]] 10—11-го скликань (1979—1990). Народний депутат СРСР (1990—1991).

Після смерті [[Петров Василь Іванович|Василя Петрова]] у 2014 році залишався останнім живим Маршалом Радянського Союзу.

== Біографія ==
Народився в родині селян Тимофія Яковича та Марії Федосіївни Язових. У родині було четверо дітей.

=== Німецько-радянська війна ===
У [[Червона Армія|Червону Армію]] вступив добровільно у листопаді 1941 р., не встигнувши закінчити середню школу, зарахований на навчання до [[Московське вище військове командне училище|Московського Червонопрапорного піхотного училища імені Верховної Ради РРФСР]] (перебувало в евакуації в Новосибірську в період 02.11.1941 — 28.01.1942 р.) і закінчив його в червні 1942 р.<ref>{{Cite web |url=http://mkpu.ru/index.php?sitepage=vipusk&y=1942 |title=Фото кремлевцев за випусками <! — Заголовок доданий ботом --> |accessdate=2011-03-08 |archive-date=2021-09-06 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210906095946/http://mkpu.ru/index.php?sitepage=vipusk&y=1942 }}</ref><ref>[http://mkpu. ru / index.php? sitepage = about / history Історія училища <! — Заголовок доданий ботом -->]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

На фронтах [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] з серпня 1942 року. Воював на [[Волховський фронт|Волховському]] і [[Ленінградський фронт|Ленінградському]] фронтах на посадах [[командир]]а стрілецького [[взвод]]у<ref name="nvo.ng.ru">[http:// nvo.ng.ru/realty/2010-04-30/1_yazov.html Дмитро Язов: «З фальсифікаторами історії треба боротися …»]</ref> і командира стрілецької роти.<ref name=" nvo.ng.ru "/> Брав участь у [[Блокада Ленінграда|обороні Ленінграда]], в наступальних операціях радянських військ у [[Прибалтика|Прибалтиці]], у блокаді [[Курляндський котел|Курляндського угруповання]] німецьких військ. Був поранений у бою, нагороджений орденом. За час війни закінчив також фронтові [[курси удосконалення командного складу]] (комскладу) [[Волховський фронт|Волховського фронту]]. Був членом [[КПРС|ВКП (б)]] з 1944 року.

=== Військова служба після війни ===
Відразу після закінчення війни був направлений на курси удосконалення [[Офіцер|офіцерів]] [[Піхота|піхоти]] [[Червоної Армії]], які закінчив у 1946 і був призначений командиром стрілецької [[Рота|роти]]. Тільки у 1953 р. закінчив середню школу. У 1956 р. закінчив [[Військова академія імені М. В. Фрунзе|Військову академію імені М. В. Фрунзе]] із золотою медаллю і призначений командиром мотострілецького [[батальйон]]у. З жовтня 1958 р. — старший [[офіцер]] в Управлінні бойової підготовки [[Ленінградський військовий округ|Ленінградського військового округу]]. З жовтня 1961 р. — командир мотострілецького [[полк]]у, [[полковник]] (20.06.1962). У період [[Карибська криза|Карибської кризи]] мотострілецький полк Язова був таємно перекинутий на [[Куба|Кубу]] і перебував там тривалий час у бойовій готовності для запобігання вторгнення військ [[Сполучені Штати Америки|США]] на острів. З вересня 1963 р. — заступник, а потім начальник відділу планування та загальновійськової підготовки [[штаб]]у [[Ленінградський військовий округ|Ленінградського військового округу]] (до 1965 року).

У 1967 р. закінчив [[Військова академія Генерального штабу (Росія)|Військову академію Генерального штабу]]. З жовтня 1967 р. — командир мотострілецької дивізії, [[генерал-майор]] (22.02.1968). З березня 1971 р. — командир [[армійський корпус|армійського корпусу]], [[генерал-лейтенант]] (15.12.1972). З січня 1973 р. — командувач армією. З травня 1974 р. — начальник управління у Головному управлінні кадрів [[Міністерство оборони СРСР|Міністерства оборони СРСР]]. З жовтня 1976 р. — перший заступник командувача військами [[Далекосхідний військовий округ|Далекосхідного військового округу]], [[генерал-полковник]] (28.10.1977).

З січня 1979 р. — командувач [[війська]]ми [[Центральна група військ|Центральної групи військ]] на території [[Чехословаччина|Чехословаччини]]. З листопада 1980 р. — командувач військами [[Середньоазіатський військовий округ|Середньоазіатського військового округу]], [[Генерал армії (СРСР)|генерал армії]] (6.02.1984). З червня 1984 р. — командувач військами [[Далекосхідний військовий округ|Далекосхідного військового округу]], за деякими повідомленнями ЗМІ, під час служби на Далекому Сході подружився з [[Кім Ір Сен]]ом. З січня 1987 р. — начальник Головного управління кадрів (ГУК) — заступник [[Міністр оборони СРСР|Міністра оборони СРСР]] з кадрів.

=== На чолі Збройних Сил СРСР ===
Призначений на посаду [[Міністр оборони СРСР|Міністра оборони СРСР]] Указом Президії [[Верховна Рада СРСР|Верховної Ради СРСР]] від 30 травня 1987 р. несподівано для себе, після польоту [[Руст Матіас|Матіаса Руста]] і подальшої відставки [[Міністр|міністра]] [[Маршал Радянського Союзу|Маршала Радянського Союзу]] [[Соколов Сергій Леонідович|С. Л. Соколова]].

Перші три роки на посаді міністра Язов залишався [[генерал армії (СРСР)|генералом армії]], що було незвично (з 1935 всі глави військового відомства були Маршалами Радянського Союзу, за винятком [[Сталін]]а, який, ставши [[Нарком оборони СРСР|наркомом оборони]] в 1941, до 1943 не мав ніякого звання). Лише 28 квітня 1990 р. [[Президент СРСР]] [[Горбачов Михайло Сергійович|М. С. Горбачов]] присвоїв Д. Т. Язову звання [[Маршал Радянського Союзу|Маршала Радянського Союзу]]<ref>Указ Президента СРСР від 28 квітня 1990 року № 93 [http://www.consultant.ru/online/base /? req = doc; base = ESU; n = 13606 «Про присвоєння генералові армії Язову Д. Т. військового звання Маршала Радянського Союзу»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110616124737/http://www.consultant.ru/online/base/ |date=16 червня 2011 }}</ref>; це було останнім таким присвоєнням маршальського звання в історії [[СРСР]]. Язов був також єдиним [[Маршал Радянського Союзу|Маршалом Радянського Союзу]], які народилися в [[Сибір]]у.

У березні 1991 року був «перепризначений» на посаду Міністра оборони СРСР Указом Президента СРСР.<ref>Указ Президента СРСР від [[1 березня]] [[1991]] року № УП-тисяча п'ятсот сімдесят одна [http://www.consultant.ru/online/base/?req = doc; base = ESU; n = 12477 "Про призначення тов. Язова Д. Т. Міністром оборони СРСР "] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120208020108/http://www.consultant.ru/online/base/?req |date=8 лютого 2012 }}</ref>

=== ДКНС і пострадянський час ===
Консерватор, він був непопулярний в колах прихильників перебудови; в 1991 р. прилучився до підготовлюваного [[ГКЧП]] і з першого дня увійшов до його складу; в [[Москва|Москву]] за його наказом були введені танки та інша важка техніка, обговорювався план штурму [[Білий дім (Москва)|Білого дому]].

Переконавшись у провалі перевороту, відправився в [[Форос]] до [[Горбачов Михайло Сергійович|Горбачова]] і негайно після повернення був заарештований на аеродромі. 22 серпня 1991 р. був виданий Указ Президента СРСР «Про звільнення Язова Д. Т. від обов'язків Міністра оборони СРСР».<ref>{{Cite web |url=http://www.worklib.ru/laws/ussr/10000491.php |title=УКАЗ Президента СРСР від 22.08.1991 р. № УП-2447а |accessdate=02.01.2012 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20131203003830/http://www.worklib.ru/laws/ussr/10000491.php |archivedate=03.12.2013 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131203003830/http://www.worklib.ru/laws/ussr/10000491.php |date=2013-12-03 }}</ref>

«… З в'язниці звернувся до Президента з записаним на відео посланням, де каявся і називав себе» старим дурнем «Журнал» Власть "№ 41 (85) від 14.10.1991

Зі слів Маршала: «Не було такого листа! Це все фальсифікація журналіста, якого з дозволу слідчого допустили до мене в камеру Матроської тиші. А після нашої бесіди в одному з німецьких журналів з'явилася ця фальшивка з приписаними мені словами».

«Не в захваті від отриманого завдання»: [[Грачов Павло Сергійович|Павло Грачов]] розповідає про те, як він не тільки «провалював» [[Серпневий путч|путч]], а й брав участь у його підготовці.

Звільнений із в'язниці після прочитання справи і дачі своєї згоди на застосування амністії, в лютому амністований. Тоді ж був звільнений у [[Відставка|відставку]] [[Указ Президента Російської Федерації|Указом Президента Росії]] від 07.02.1994 р. № 250 «Про звільнення з військової служби у відставку Язова Д. Т. і Варенникова В. І.» і нагороджений іменним пістолетом; надалі продовжував брати участь у ветеранських заходах, присутній серед почесних гостей на парадах Перемоги та ін. Неодноразово виступав зі спогадами про ГКЧП, стверджує, що змови не було.<ref>[http://www.fontanka.ru/2010/05/11/042/ Дмитро Язов: Чим Сталін гірше Наполеона ?!]// [[Фонтанка.ру]], 11.05.2010</ref>

Після відставки деякий час обіймав посади головного військового радника Головного управління міжнародного військового співробітництва [[Міністерство оборони Російської Федерації|Міноборони Росії]], головного радника-консультанта начальника [[Військова академія Генерального штабу (Росія)|Академії Генерального штабу]].<ref>[http://www.viperson.ru/wind.php?ID=1825 Язов Дмитро Тимофійович] / / VIPERSON.ru</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.temadnya.ru/spravka/17aug2001/ |title=754.html Біографія Дмитра Язова: консультує Академію Генштабу |archive-date=2016-03-10 |access-date=2011-03-08 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160310111412/http://www.temadnya.ru/spravka/17aug2001/ |url-status=dead }}</ref>

В останні роки життя — [[пенсіонер]].

Член керівних органів ряду [[Громадська організація|громадських організацій]] (в тому числі, Комітету пам'яті [[Маршал Радянського Союзу|Маршала Радянського Союзу]] Г. К. Жукова<ref>[http://zhukov-marshal.narod.ru/komitet.html Комітет пам'яті Маршала Радянського Союзу Г. К. Жукова ]</ref>, Форуму «Суспільне визнання»<ref>Яшманов Б. [http://www.rg.ru/2008/05/08/op.html Подвиги і визнання. Громадська палата пропонує створити спеціальну структуру для допомоги ветеранам ]// [[Російська газета]]. Федеральний випуск № 4654 від 8 травня 2008 р.</ref> та ін.)

Консультант начальника Військово-меморіального центру [[Збройні сили Російської Федерації|Збройних Сил Російської Федерації]].<ref>{{Cite web |url=http://www.kremlin.ru/text/docs/2004/11/79546.shtml |title=Ветерани Збройних Сил Росії, що брали участь у зустрічі з Президентом |accessdate=8 березня 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20090621101121/http://www.kremlin.ru/text/docs/2004/11/79546.shtml |archivedate=21 червня 2009 |deadurl=yes }}</ref>

Одружений (другий шлюб). Мав чотирьох дітей і сімох онуків.

== Звинувачення у скоєнні воєнних злочинів і злочинах проти людяності ==

27 березня 2019 р., Вільнюський окружний суд [[Литва|Литви]] заочно засудив до 10 років позбавлення волі колишнього міністра оборони СРСР 94-річного Дмитра Язова, якого визнали винним у воєнних злочинах і злочинах проти людяності у справі про події 13 січня 1991 року. Згідно з обвинувальним актом Генпрокуратури Литви, його звинувачують у створення в 1990 році організованої групи військових і політиків, метою якої було повернення Литви до складу СРСР шляхом захоплення органів влади і стратегічних об'єктів. У ніч на 13 січня 1991 року, радянські військові і спецпідрозділи силових органів [[Січневі події у Вільнюсі|захопили]] Вільнюську телевежу і будівлю Литовського радіо. Це сталося через рік після того, як республіка оголосила про відновлення своєї незалежності від СРСР. У подіях у [[Вільнюс]]і загинули 14 людей, сотні людей постраждали.<ref>[https://www.radiosvoboda.org/a/news-sud-lytva-yazov/29844955.html Литва: екс-міністра оборони СРСР Язова засудили до 10 років в'язниці за воєнні злочини. 27.03.2019, 11:41]</ref>

== Нагороди ==
* [[Орден «За заслуги перед Вітчизною»]]
** 4-го ступеня (листопад 2009)<ref>[http://www.ntv.ru/novosti/179239/ За заслуги перед Вітчизною ]// [[НТВ]], 02.11.2009, 20:13</ref> — вручений Дмитром Медведєвим 3 листопада.
** 3-го ступеня (4 лютого 2020)
* [[Орден Пошани]] (8.11.2004, № 12640)<ref>[http://palm.newsru.com/russia/17nov2004/yazov.html Путін нагородив учасника ГКЧП Дмитра Язова орденом Пошани ]// [[NEWSru.com]] / Новини Росії / Середи, 17 Листопад 2004</ref> — вручений Володимиром Путіним 17 листопада.
* Два [[орден Леніна|ордени Леніна]] (23.02.1971, 18.02.1981)
* [[Орден Жовтневої Революції]] (20.02.1991)
* [[Орден Червоного Прапора]] (1.10.1963)
* [[Орден Вітчизняної війни]] 1-го ступеня (11.03.1985)
* [[Орден Червоної Зірки]] (15.06.1945)
* [[Орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР»]] 3-го ступеня (30.04.1975)
* [[Медаль «За бойові заслуги» (СРСР)|Медаль «За бойові заслуги»]] (20.04.1953)
* 19 медалей СРСР
* Численні медаль РФ, серед них:
** [[Ювілейна медаль «75 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (4 лютого 2020) — вручена [[Шойгу Сергій Кужугетович|Сергієм Шойгу]].
* 20 нагород іноземних держав, у тому числі:
** Орден Честі
** Орден Че Гевари ([[Куба]])
** [[Орден Шарнхорст]] ([[НДР]])
** [[Орден Червоного Прапора (ЧССР)|орден Червоного Прапора]] ([[Чехословаччина]])
** Медаль «40 років Перемоги на Халкин Голі» ([[Монголія]])
** Медаль «50 років Монгольської Народної Революції» (Монголія)
* [[Орден святого благовірного великого князя Димитрія Донського (РПЦ)|Орден Святого благовірного великого князя Димитрія Донського]] II ст. ([[РПЦ]], 2005<ref>[http://www.patriarchia.ru/db/print/3480.html Нагородження церковними орденами воєначальників і ветеранів Великої Вітчизняної війни (список нагороджених)] / / Офіційний сайт [[Московський патріархат|Московський Патріархії]]</ref>)

<gallery>
Файл:Награждение орденом Почета Дмитрия Язова.jpeg|Вручення ордена Пошани (17 листопада 2004).
Файл:Награждение Орденом «За заслуги перед Отечеством» IV степени.jpg|Вручення ордена «За заслуги перед Вітчизною» 4-го ступеня (3 листопада 2009).
Файл:Владимир Путин поздравляет Дмитрия Язова с 90-летием 2.jpeg|Вручення ордена Олександра Невського (8 листопада 2014).
Файл:SAVX0957-1550.jpg|Орден «За заслуги перед Вітчизною» 3-го ступеня, вручений Язову 4 лютого 2020 року.
Файл:Sergey Shoigu and Dmitry Yazov (2020-02-04) 01.jpg|Вручення медаль «75 років Перемоги» (4 лютого 2020).
</gallery>
== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Бібліографія ==
* ''Язов Д. Т.''На варті соціалізму і світу. М.: [[Воениздат]], 1987. Серія: Курсом XXVII з'їзду КПРС. — 95 с.
* ''Язов Д. Т.''Вірні Вітчизні. М.: [[Воениздат]], 1988. — 352 с.
* ''Язов Д. Т.''Про військовому балансі і ракетно-ядерного паритету. М.: [[Агентство друку «Новини»|АПН «Новости»]], 1988. — 15 с.
* ''Язов Д. Т.''Оборонне будівництво: нові підходи. М.: [[Воениздат]], 1989. — 62 с. — ISBN 978-5-203-00921-0
* ''Язов Д. Т.''Військова реформа. М.: [[Воениздат]], 1990. — 78 с. — ISBN 978-5-203-01241-8
* ''Язов Д. Т.''Недопущення війни — вища мета Збройних Сил СРСР. М.: [[Агентство друку «Новини»|АПН «Новости»]], 1990. — 30 с.
* ''Язов Д. Т.''Удари долі: Спогади солдата і маршала. М.: Пале, 1999. — 536 с.: Іл. — ISBN 5-86020-256-X
* ''Язов Д. Т.''Фотолітопис. М.: Видавничий дім «Мегапір», 2004. — 183 с. — ISBN 5-98501-009-0
* ''Язов Д. Т.''«Вклонімося великим тим рокам …»: Збірник доповідей і виступів. М.: Мегапір, 2005. — 200 с. — ISBN 978-5-98501-016-9
* ''Язов Д. Т.''Карибська криза: Сорок років по тому. М.: Видавничий дім «Мегапір», 2006. — 456 с.
* ''Язов Д. Т.''Маршал Соколов. М.: [[Молода гвардія (видавництво)|Молода гвардія]], 2009. Серія: [[Життя чудових людей]]. — 206 с. — ISBN 978-5-235-03276-7

== Джерела ==
* Інтерв'ю: [http://www.kp.ru/daily/22613/11455/], [https://web.archive.org/web/20100929153331/http://otvaga2004.narod.ru/otvaga2004/caleidoscope/interview_01.htm], [http://www.redstar.ru/2005/04/27_04/1_02.html]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* Вихристюк З., Куджева Є. [http://www.blago-mh.ru/issues/05/09_yazov.php Уроки життя Маршала Язова] // Чоловічий характер. 2004. № 5
* Бєлов В. [https://web.archive.org/web/20070422051528/http://www.profile.ru/items/?item=2483 Зірку Маршалові Язов !]// [[Профіль (журнал)|Профіль]]. 1998. № 24

== Посилання ==
* [http://www.biografija.ru/show_bio.aspx?id=140231 Язов Дмитрий Тимофеевич ]
* [https://web.archive.org/web/20120211133607/http://www.marshals.su/BIOS/Jazov.html Язов Дмитрий Тимофеевич]
* [http://www.hrono.info/biograf/bio_ya/yazov.html Язов Дмитрий Тимофеевич]
* [http://www.peoples.ru/military/general/yazov/ Дмитрий Тимофеевич Язов]

{{start box}}
{{succession box|титул=[[Файл:State Emblem of the Soviet Union.svg|45px]]<br />[[Голова радянського військового відомства|Міністр оборони СРСР]]|попередник=[[Маршал Радянського Союзу]]<br />[[Соколов Сергій Леонідович]]<br />[[1984]] — [[1987]]|наступник=[[Маршал роду військ|Маршал авіації]]<br />[[Шапошников Євген Іванович]]<br />[[1991]]|роки='''[[30 травня]] [[1987]] — [[22 серпня]] [[1991]]'''}}
{{end box}}
{{Маршали та Адмірали Флота СРСР}}
{{Міністри оборони СРСР}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Уродженці Омської області]]
[[Категорія:Радянські офіцери Другої світової війни]]
[[Категорія:Випускники Військової академії Генштабу]]
[[Категорія:Голови радянського військового відомства]]
[[Категорія:Члени ЦК КПРС]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 10-го скликання]]
[[Категорія:Народні депутати СРСР]]
[[Категорія:Діячі Серпневого путчу]]
[[Категорія:Мемуаристи СРСР]]
[[Категорія:Російські воєнні злочинці]]
[[Категорія:Учасники оборони Ленінграда]]

title: рос. Дмитрий Тимофеевич Язов

Народження: 8 листопада 1924 · с. Язове, Оконешніковський район,Омська область,РСФСР,СРСР

Смерть: 25 лютого 2020 (95 років) · Москва, Росія

Поховання: Федеральне військове меморіальне кладовищеd

Країна: СРСР Росія

Приналежність: Радянська армія

Рід військ: піхота

Освіта: Військова академія Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Московське вище військове командне училище і Військова академія імені М. В. Фрунзе

Партія: КПРС

Член: ЦК КПРС

Звання: Маршал Радянського Союзу

Командування: Міністр оборони, заступник міністра оборони-Начальник Головного управління кадрів МО, Командувач військами Далекосхідного, Середнеазіатського військових округів, Центральною групою військ

Війни / битви: Друга світова війна

Нагороди: | Орден «За заслуги перед Вітчизною» | Орден «За заслуги перед Вітчизною» | Орден Пошани | | Медаль «75 років перемоги у ВВВ» | | | | Орден Леніна | Орден Леніна | Орден Жовтневої Революції | Орден Червоного Прапора | | Орден Вітчизняної війни I ступеня | Орден Червоної Зірки | Орден «За службу Батьківщині у Збройних силах СРСР» III ступеня | Медаль «За бойові заслуги» | | Медаль «За доблесну працю (За військову доблесть)» | Медаль «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР» | Медаль «За оборону Ленінграда» | Медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» | | Медаль «20 років перемоги у ВВВ» | Медаль «30 років перемоги у ВВВ» | Медаль «40 років перемоги у ВВВ» | Медаль «Ветеран Збройних сил СРСР» | | Медаль «За зміцнення бойової співдружності» | Медаль «За освоєння цілинних земель» | Медаль «30 років Радянській Армії та Флоту» | Медаль «40 років Збройних Сил СРСР» | | Медаль «50 років Збройних Сил СРСР» | Медаль «60 років Збройних Сил СРСР» | Медаль «70 років Збройних Сил СРСР» | Медаль «У пам'ять 250-річчя Ленінграда» | | Медаль «За бездоганну службу» III ст. (СРСР) | Медаль «За бездоганну службу» II ст. (СРСР) | | | | Орден Шарнхорста (НДР) | Орден Червоного Прапора (Чехословаччина) |

title: Автограф

Орден «За заслуги перед Вітчизною»: Орден «За заслуги перед Вітчизною» · Орден Пошани

title: Автограф

Орден Леніна: Орден Леніна · Орден Жовтневої Революції · Орден Червоного Прапора

Орден Вітчизняної війни I ступеня: Орден Червоної Зірки · Орден «За службу Батьківщині у Збройних силах СРСР» III ступеня · Медаль «За бойові заслуги»

Медаль «За доблесну працю (За військову доблесть)»: Медаль «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР» · Медаль «За оборону Ленінграда» · Медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»

Медаль «20 років перемоги у ВВВ»: Медаль «30 років перемоги у ВВВ» · Медаль «40 років перемоги у ВВВ» · Медаль «Ветеран Збройних сил СРСР»

Медаль «За зміцнення бойової співдружності»: Медаль «За освоєння цілинних земель» · Медаль «30 років Радянській Армії та Флоту» · Медаль «40 років Збройних Сил СРСР»

Медаль «50 років Збройних Сил СРСР»: Медаль «60 років Збройних Сил СРСР» · Медаль «70 років Збройних Сил СРСР» · Медаль «У пам'ять 250-річчя Ленінграда»

title: Автограф


text:
# Спрітцґебак
Спрітцґебак — різновид німецького та ельзасько-мозелланського різдвяного печива або різдвяного печива з борошна, масла, цукру та яєць. При правильному приготуванні печиво виходить хрустким, крихким, дещо сухим і маслянистим. Німецьке дієслово spritzen українською означає бризкати. Як випливає з назви, це печиво готується шляхом екструдування, або «шприцювання», тіста за допомогою преса з візерунчастими отворами (прес для печива) або за допомогою декоратора для тортів чи кондитерського мішка, до якого можна приєднати різноманітні насадки. У Сполучених Штатах назву спрітцґебак часто скорочують до спрітц, що стає відомим як печиво спрітц.
Спрітцґебак — поширена випічка в Німеччині, яку часто подають під час різдвяного сезону, коли батьки зазвичай проводять після обіду випікання зі своїми дітьми протягом одного-двох тижнів. Традиційно батьки випікають Spritzgebäck за власними особливими рецептами, які вони передають своїм дітям.

title: Спрітцґебак

wikitext:
{{страва}}
[[Файл:Holiday_Cookie_Tray.jpg|міні| Традиційна святкова тарілка з печивом із зеленим бризком у формі дерева]]
'''Спрітцґебак''' — різновид німецького та ельзасько-мозелланського різдвяного [[Бісквіт (англомовні країни)|печива]] або [[Різдв'яне печиво|різдвяного печива]] з [[Борошно|борошна]], [[Вершкове масло|масла]], [[Цукор|цукру]] та [[Яйце (їжа)|яєць]]. При правильному приготуванні печиво виходить хрустким, крихким, дещо сухим і маслянистим. Німецьке дієслово ''spritzen українською'' означає ''бризкати''. Як випливає з назви, це печиво готується шляхом екструдування, або «шприцювання», тіста за допомогою преса з візерунчастими отворами ([[прес для печива]]) або за допомогою декоратора для тортів чи кондитерського мішка, до якого можна приєднати різноманітні насадки. У Сполучених Штатах назву спрітцґебак часто скорочують до ''спрітц'', що стає відомим як ''печиво'' ''спрітц''.<ref name="Wilson2011">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=fUi6eYOKHEUC&pg=PA146
|title=Baker's Field Guide to Christmas Cookies
|last=Dede Wilson
|date=11 жовтня 2011
|publisher=Houghton Mifflin Harcourt
|page=146
|isbn=978-1-55832-628-6
|accessdate=19 квітня 2012
}}</ref>

Спрітцґебак — поширена випічка в Німеччині, яку часто подають під час [[Різдво Христове|різдвяного]] сезону, коли батьки зазвичай проводять після обіду випікання зі своїми дітьми протягом одного-двох тижнів. Традиційно батьки випікають ''Spritzgebäck'' за власними особливими рецептами, які вони передають своїм дітям.

== Див. також ==
* [[Список німецьких десертів]]
* [[Різдвяне печиво]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [[wikibooks:Cookbook:Spritzgeback|Рецепт Spritzgebäck у кулінарній книзі Wikibooks]]
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Різдвяна їжа]]
[[Категорія:Німецькі десерти]]
[[Категорія:Німецька кухня]]

title: Спрітцґебак

Походження: Німеччина

Необхідні компоненти: борошно і жири


text:
# Heinkel He 115
«Гейнкель» He 115 (нім. Heinkel He 115) — німецький поплавковий гідролітак розробки компанії Heinkel, що перебував на озброєнні Люфтваффе за часів Другої світової війни. Використовувався переважно в ролі торпедоносця, бомбардувальника та розвідувального літака для ведення морської розвідки.

## Історія
На початку 1935 року Технічний департамент Імперського міністерства авіації розробив вимоги для багатоцільового гідролітака, що мав замінити He 59. Технічне завдання було направлено фірмам Hamburger Fluezuegbau, дочірній компанії Blohm + Voss, і Ernst Heinkel Fluezeugwerke, яким пропонувалося розробити двомоторний двопоплавковий моноплан з високими аеродинамічними якостями. Офіційне замовлення було оформлено 1 листопада 1935 року, що призвело до розробки двох літаків На 140 і He 115.
У серпні 1937 року піднявся в повітря перший дослідний зразок He 115V-1 (D-AEHF), який являв собою суцільнометалевий середньоплан з однокілевим оперенням і двопоплавковим шасі, з двигуном BMW 132K. В листопаді на випробування надійшов He 115V-2 (D-APDS) з капотами NACA, подвійним керуванням і зміненою конструкцією носової частини фюзеляжу. Порівнявши характеристики прототипів На 140 і He 115 вибір німецького керівництва Люфтваффе зупинився на користь останнього.
На початку 1938 року Імперське міністерство авіації замовило 10 передсерійних машин, еталоном для яких послужив He 115V-3 (D-ABZV) з повністю перепроектованою носовою частиною фюзеляжу, подовженою кабіною і невеликими доробками планера.
У серпні 1938 року, випустивши установчу серію He 115А-0, практично повністю ідентичну V-3, фірма Heinkel одержала замовлення на 12 літаків від Швеції. Одночасно RLM розпорядилося почати серійне виробництво для Люфтваффе і з січня 1939 року до стройових частин почали надходити He 115А-1 у варіанті чистого торпедоносця зі збереженням можливості підвіски бомб. Експортна модель He 115А-2 для шведських ПС відрізнялася тільки обладнанням, бомбоприцілом і озброєнням. Після ряду доробок, що призвели до заміни радіоустаткування і механізму скидання бомб, літак отримав позначення He 115А-3.

## Основні модифікації
- He 115А — оснащувався двигунами BMW 132K з потужністю 960 к.с. Захисне озброєння складалось з двох 7,92 мм кулеметів MG 15 в носовій і верхній турелях. Міг переносити одну торпеду або 3 250 кг бомби. Екіпаж складався з 3 осіб. (31 екз.)
- He 115B — було посилено конструкцію і збільшено паливні баки. Максимальне бомбове навантаження — 1250 кг. (122 екз.)
- He 115C — додано нижню вогневу точку з 7,62 мм кулеметом MG 15, а також 2 7,92 мм. MG 17 в гондолах двигунів, що могли стріляти назад. Також додано курсове озброєння. (67 екз.)
  - He 115C-1 — курсове озброєння — 15 мм кулемет MG 151
  - He 115C-2 — курсове озброєння — 20 мм гармата MG FF

## Технічні характеристики
|                         | He 115B-1             | He 115C-1    |
| ----------------------- | --------------------- | ------------ |
| Довжина                 | 17,3 м                | 17,3 м       |
| Висота                  | 6,57 м                | 6,57 м       |
| Розмах крил             | 22,3 м                | 22,3 м       |
| Площа крил              | 86,8 м²               | 86,8 м²      |
| Маса пустого            | -                     | 6880 кг      |
| Максимальна злітна маса | 10 400 кг             | 10 690 кг    |
| Потужність двигунів     | 2 × 960 к. с.         | 2 × 960 к.с. |
| Максимальна швидкість   | 327 км/год            | 300 км/год   |
| Максимальна дальність   | 2100 км               | 2800 км      |
| Практична стеля         | 5200 м                | -            |
| Швидкість підйому       | на 2000 м. - 11,4 хв. | -            |

## Історія використання
Станом на початок війни в Люфтваффе було тільки 8 літаків He 115, які знаходились на озброєнні авіазагону I/Ku.Fl.Gr 106 і з перших днів війни залучались до патрулювання і встановлення мін. 25 вересня вони вперше були задіяні в атаці на британський корабель, але атака не була успішною. До травня 1940 He 115 вже стояли на озброєнні в 6 загонах. Під час операції «Везерюбунг» вони здебільшого використовувались як зв'язкові і транспортні. Згодом вони використовувались для патрулювання і епізодичних атак кораблів. До кінця 1940 року було повністю озброєно авіагрупу Ku.Fl.Gr 506, ще чотири авіазагони з цими літаками були в інших авіагрупах.
На початку 1942 року в Норвегії був розміщена авіагрупа Ku.Fl.Gr 906, He 115 якої засік конвой PQ 17, а 3 липня 1942 року торпедою потопив корабель цього конвою Christopher Newport. He 115 Люфтваффе використовувались, як патрульні і рятувальні до осені 1944 року.
Швеція отримала 12 літаків He 115A-2 в червні-жовтні 1939 року, які ввійшли в флотилію F2 під позначенням T2.
Норвегія мала 6 He 115A-2, які використовувались для бомбардувань німецьких військ. Після капітуляції Норвегії, 3 He 115 перелетіли до Британії де були включені в Королівські ВПС.
Ще один норвезький He 115 опинився в Фінляндії, де його було включено в групу Lelv 15, і залучався до патрулювань. На початку 1943 року Німеччина передала Фінляндії ще два He 115С.

title: Heinkel He 115

wikitext:
{{Військовий літак|
|Повна назва                    = ''«Гейнкель» He 115''
Heinkel He 115
|Модель                         =
|Фотографія                     = Heinkel He 115 Finland Air Force.jpg
|Призначення                    = [[Гідроплан|поплавковий гідролітак]]
|Перший політ                   = серпень [[1937 у авіації|1937]]
|Прийнятий на озброєння         = [[1939 у авіації|1939]]
|Знятий з озброєння             =

|Виробник                       = {{Прапорець|GERnazi}} [[Heinkel]]
|Вартість                       =
|Модифікації                    =
|Конструктор                    = Вальтер Гюнтер і 3ігфрид Гюнтер
|Всього збудовано               = 138
|Період використання            = [[1939]]–[[1945]]
|На озброєнні у                 = {{FЛюфтваффе}}
[[Файл:Norwegian Army Air Service WW2.svg|border|20пкс|]] [[Королівські повітряні сили Норвегії]]
[[Файл:RAF Lowvis Army roundel.svg|border|20пкс|]] [[Повітряні сили флоту Великої Британії]]
[[Файл:Roundel of Sweden.svg|border|20пкс|]] [[Повітряні сили Швеції]]
[[Файл:Finnish air force roundel 1934-1945 border.svg|border|20пкс|]] [[Повітряні сили Фінляндії]]

|Екіпаж                         = 3
|Крейсерська швидкість          =
|Максимальна швидкість          = 327
|МШ у землі                     =
|МШ на висоті                   =
|Бойовий радіус                 = 2100
|Дальність польоту              =
|Дальність польоту з ППБ        =
|Практична стеля                = 5 200
|Бойова стеля                   =
|Швидкопідйомність              = 12,6

|Довжина                        = 17,3
|Висота                         = 6,6
|Розмах крил                    = 22,28
|Площа крил                     = 87,50
|Стрілоподібність               =
|Шасі                           =

|Маса порожнього                = 5 290
|Маса спорядженого              =
|Максимальна злітна маса        = 10 400

|Двигуни                        = 2 × [[радіальний двигун|радіальних]] [[Циліндр (двигун)|9-циліндрових]] [[Поршневий двигун внутрішнього згоряння|поршневих авіаційних двигуни]] [[Повітряне охолодження|повітряного охолодження]] ''[[BMW 132]]К''
|Тяга                           = 950 к.с. (710 кВт)
|Тяга форсажна                  =

|Гарматне озброєння             =
|Кулеметне озброєння            = 1 × [[7,92×57mm Mauser|7,92-мм]] [[авіаційний кулемет]] [[MG-17]] та 1 × 7,92-мм [[MG-15]]
|Боєзапас                       = по 500 набоїв
|Точок підвіски                 =
|Маса підвіски                  = 5 × 250 кг або 1 × [[торпеда]] 800 кг
|Внутрішнє бомбове навантаження =
|Підвісне озброєння             =
}}

'''«Гейнкель» He 115''' ({{lang-de|Heinkel He 115}}) — [[Третій Рейх|німецький]] [[Гідроплан|поплавковий гідролітак]] розробки компанії [[Heinkel]], що перебував на озброєнні [[Повітряні сили Третього Рейху|Люфтваффе]] за часів Другої світової війни. Використовувався переважно в ролі торпедоносця, бомбардувальника та [[розвідувальний літак|розвідувального літака]] для ведення морської розвідки.

== Історія ==
[[Файл:Torpedo is loaded on German He 115 1940.jpg|міні|ліворуч|200пкс|''He 115'' з підвішеною торпедою.]]
На початку 1935 року Технічний департамент [[Імперське міністерство авіації|Імперського міністерства авіації]] розробив вимоги для багатоцільового гідролітака, що мав замінити [[Heinkel He 59|He 59]]. Технічне завдання було направлено фірмам [[Hamburger Fluezuegbau]], дочірній компанії [[Blohm + Voss]], і [[Heinkel |Ernst Heinkel Fluezeugwerke]], яким пропонувалося розробити двомоторний двопоплавковий моноплан з високими аеродинамічними якостями. Офіційне замовлення було оформлено [[1 листопада]] 1935 року, що призвело до розробки двох літаків [[Blohm & Voss Ha 140|На 140]] і '''He 115'''.

У серпні 1937 року піднявся в повітря перший дослідний зразок ''He 115V-1'' (''D-AEHF''), який являв собою суцільнометалевий [[середньоплан]] з однокілевим оперенням і двопоплавковим шасі, з двигуном ''BMW 132K''. В листопаді на випробування надійшов ''He 115V-2'' (''D-APDS'') з [[капот NACA|капотами NACA]], подвійним керуванням і зміненою конструкцією носової частини фюзеляжу. Порівнявши характеристики прототипів ''На 140'' і ''He 115'' вибір німецького керівництва Люфтваффе зупинився на користь останнього.

На початку 1938 року Імперське міністерство авіації замовило 10 передсерійних машин, еталоном для яких послужив ''He 115V-3'' (''D-ABZV'') з повністю перепроектованою носовою частиною фюзеляжу, подовженою кабіною і невеликими доробками планера.

У серпні 1938 року, випустивши установчу серію ''He 115А-0'', практично повністю ідентичну ''V-3'', фірма ''Heinkel'' одержала замовлення на 12 літаків від Швеції. Одночасно RLM розпорядилося почати [[серійне виробництво]] для [[Повітряні сили Третього Рейху|Люфтваффе]] і з січня 1939 року до стройових частин почали надходити ''He 115А-1'' у варіанті чистого торпедоносця зі збереженням можливості підвіски бомб. Експортна модель ''He 115А-2'' для [[Повітряні сили Швеції|шведських ПС]] відрізнялася тільки обладнанням, [[Бомбовий приціл|бомбоприцілом]] і [[Авіаційне озброєння|озброєнням]]. Після ряду доробок, що призвели до заміни радіоустаткування і механізму скидання бомб, літак отримав позначення ''He 115А-3''.

== Основні модифікації ==
* ''He 115А'' — оснащувався двигунами ''BMW 132K'' з потужністю 960 к.с. Захисне озброєння складалось з двох 7,92 мм кулеметів [[MG 15]] в носовій і верхній турелях. Міг переносити одну торпеду або 3 250 кг бомби. Екіпаж складався з 3 осіб. (31 екз.)
* ''He 115B'' — було посилено конструкцію і збільшено паливні баки. Максимальне бомбове навантаження — 1250 кг. (122 екз.)
* ''He 115C'' — додано нижню вогневу точку з 7,62 мм кулеметом [[MG 15]], а також 2 7,92 мм. [[MG 17]] в гондолах двигунів, що могли стріляти назад. Також додано курсове озброєння. (67 екз.)
** ''He 115C-1'' — курсове озброєння — 15 мм кулемет [[MG 151]]
** ''He 115C-2'' — курсове озброєння — 20 мм гармата [[MG FF]]

== Технічні характеристики ==
[[Файл:Heinkel He 115 profile.png|міні|праворуч|220пкс|Схематичне зображення гідролітака «Гейнкель» He 115]]
{| class="wikitable" style="text-align:center"
|-
! !! He 115B-1 !! He 115C-1
|-
! Довжина
|colspan=2| 17,3 м
|-
! Висота
|colspan=2| 6,57 м
|-
! Розмах крил
|colspan=2| 22,3 м
|-
! Площа крил
|colspan=2| 86,8 м²
|-
! Маса пустого
| - || 6880 кг
|-
! Максимальна злітна маса
| 10 400 кг || 10 690 кг
|-
! Потужність двигунів
| 2 × 960 [[Кінська сила|к. с.]] || 2 × 960 к.с.
|-
! Максимальна швидкість
| 327 км/год || 300 км/год
|-
! Максимальна дальність
| 2100 км || 2800 км
|-
! Практична стеля
| 5200 м || -
|-
! Швидкість підйому
| на 2000 м. - 11,4 хв. || -
|}

== Історія використання ==
[[Файл:Heinkel He 115 shot down of Norway c1943.jpg|міні|праворуч|200пкс|Підбитий ''He 115'' поблизу Норвегії.]]
[[Файл:He115-hoytiainen.jpg|міні|праворуч|200пкс|''He 115'' фінських ВПС]]
Станом на початок війни в Люфтваффе було тільки 8 літаків ''He 115'', які знаходились на озброєнні авіазагону ''I/Ku.Fl.Gr 106'' і з перших днів війни залучались до патрулювання і встановлення мін. 25 вересня вони вперше були задіяні в атаці на британський корабель, але атака не була успішною. До травня 1940 ''He 115'' вже стояли на озброєнні в 6 загонах. Під час [[Операція «Везерюбунг»|операції «Везерюбунг»]] вони здебільшого використовувались як зв'язкові і транспортні. Згодом вони використовувались для патрулювання і епізодичних атак кораблів. До кінця 1940 року було повністю озброєно авіагрупу ''Ku.Fl.Gr 506'', ще чотири авіазагони з цими літаками були в інших авіагрупах.

На початку 1942 року в Норвегії був розміщена авіагрупа ''Ku.Fl.Gr 906'', ''He 115'' якої засік конвой [[PQ 17]], а 3 липня 1942 року торпедою потопив корабель цього конвою {{нп|Christopher Newport||en|SS Christopher Newport}}. ''He 115'' Люфтваффе використовувались, як патрульні і рятувальні до осені 1944 року.

Швеція отримала 12 літаків ''He 115A-2'' в червні-жовтні 1939 року, які ввійшли в флотилію ''F2'' під позначенням ''T2''.

Норвегія мала 6 ''He 115A-2'', які використовувались для бомбардувань німецьких військ. Після капітуляції Норвегії, 3 ''He 115'' перелетіли до Британії де були включені в Королівські ВПС.

Ще один норвезький ''He 115'' опинився в Фінляндії, де його було включено в групу ''Lelv 15'', і залучався до патрулювань. На початку 1943 року Німеччина передала Фінляндії ще два ''He 115С''.{{sfn|Харук|2012|p=96-97}}

== Див. також ==
* [[Список літаків Другої світової війни]]
* [[Vought OS2U Kingfisher]]
* [[Kawanishi H6K]]
* [[Lioré et Olivier LeO H-47]]
* [[CANT Z.506]]
* [[Fairey Seafox]]
* [[Список військових літаків Третього Рейху]]

== Література ==
* Donald, David (ed). Warplanes of the Luftwaffe. London: Aerospace Publishing, 1994. ISBN 1-874023-56-5.{{ref-en}}
* Hafsten, Bjørn; Arheim, Tom (2003). Marinens Flygevåpen 1912—1944. Oslo: TankeStreken AS. ISBN 82-993535-1-3.{{ref-no}}
* {{книга|автор= [[Харук Андрій Іванович|Харук А.И.]] |рік= 2012 |заголовок= Ударная авиация Второй Мировой - штурмовики, бомбардировщики, торпедоносцы |місце=Москва |видавництво= Яуза::ЭКСМО |сторінок=400 |isbn=978-5699595877}} {{ref-ru}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Heinkel He 115}}
* [https://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=660 Heinkel He 115] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200511144047/https://www.militaryfactory.com/aircraft/detail.asp?aircraft_id=660 |date=11 травня 2020 }}{{ref-en}}
* [http://www.airaces.ru/plane/voennye-samoljoty-germanii/khejjnkel-he-115.html Хейнкель He-115] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191021135558/http://www.airaces.ru/plane/voennye-samoljoty-germanii/khejjnkel-he-115.html |date=21 жовтня 2019 }}{{ref-ru}}
* [http://www.airwar.ru/enc/sww2/he115.html He.115] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150316025234/http://airwar.ru/enc/sww2/he115.html |date=16 березня 2015 }}{{ref-ru}}
* [http://aviarmor.net/aww2/aircraft/germany/he115.htm Heinkel He-115 Поплавковый разведчик-торпедоносец] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191028232001/http://aviarmor.net/aww2/aircraft/germany/he115.htm |date=28 жовтня 2019 }}{{ref-ru}}

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist}}

{{Літаки Heinkel}}
{{Система позначення літаків RLM}}
{{Літаки Фінляндії часів Другої світової війни}}

{{Портали|Нацистська Німеччина|Авіація|Друга світова війна|Війна}}

[[Категорія:Літаки Heinkel]]
[[Категорія:Бомбардувальники Третього Рейху]]
[[Категорія:Торпедоносці]]
[[Категорія:Низькоплани]]
[[Категорія:Поплавкові гідролітаки]]
[[Категорія:Літаки Громадянської війни в Іспанії]]
[[Категорія:Двомоторні поршневі літаки]]
[[Категорія:Повітряні судна, що здійснили перший політ у 1937]]

title: Heinkel He 115

Призначення: поплавковий гідролітак

Перший політ: серпень 1937

На озброєнні у: Люфтваффе · Королівські повітряні сили Норвегії · Повітряні сили флоту Великої Британії · Повітряні сили Швеції · Повітряні сили Фінляндії

Розробник: Heinkel

Виробник: Heinkel

Конструктор: Вальтер Гюнтер і 3ігфрид Гюнтер

Екіпаж: 3 особи

Максимальна швидкість (МШ): 327 км/год

Двигуни: 2 × радіальних 9-циліндрових поршневих авіаційних двигуни повітряного охолодження BMW 132К

Боєзапас: по 500 набоїв

Маса підвісних елементів: 5 × 250 кг або 1 × торпеда 800 кг кг

Кулеметне озброєння: 1 × 7,92-мм авіаційний кулемет MG-17 та 1 × 7,92-мм MG-15


text:
# Xarchiver
Xarchiver — вільна програма, що використовується для стиснення та розпаковування файлів. Є частиною оточення Xfce.
Ви можете працювати з цими форматами стиснення даних:
- 7-Zip
- arj
- bzip2
- deb
- gzip
- iso
- lha
- rar
- rpm
- tar
- zip

title: Xarchiver

wikitext:
{{картка програми
 | name                   = Xarchiver
 | logo                   =
 | screenshot             =
 | caption                =
 | genre                  = [[архіватор]]
 | developer              = Giuseppe Torelli та інші
 | operating_system       = [[Linux]]
 | latest_release_version = 0.5.2
 | latest_release_date    = 12/11/08
 | license                = [[GNU General Public License|GNU GPL]]
 | ukrainian              = так[http://svn.xfce.org/index.cgi/xfce/xarchiver/trunk/po/]
 | website                = [http://xarchiver.xfce.org/ xarchiver.xfce.org]
}}

'''Xarchiver''' — [[відкрите програмне забезпечення|вільна]] програма, що використовується для стиснення та розпаковування [[файл|файлів]]. Є частиною оточення [[Xfce]].

Ви можете працювати з цими форматами [[стиснення даних]]:

* [[7-Zip]]
* [[ARJ|arj]]
* [[bzip2]]
* [[формат .deb|deb]]
* [[gzip]]
* [[iso]]
* [[lha]]
* [[RAR|rar]]
* [[RPM|rpm]]
* [[tar]]
* [[zip]]

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20070209212854/http://xarchiver.xfce.org/ Сайт Xarchiver]
* [http://sourceforge.net/projects/xarchiver/ Xarchiver на SourceForge] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090331223957/http://sourceforge.net/projects/xarchiver |date=31 березня 2009 }}
* [http://freshmeat.net/projects/xarchiver/ Xarchiver на FreshMeat] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090518203333/http://freshmeat.net/projects/xarchiver |date=18 травня 2009 }}
* [https://web.archive.org/web/20110419151245/http://linux.armd.ru/common/img/uploaded/files/Xarchiver.pdf «ПО для сжатия и архивирования файлов Xarchiver, Ark». Авторы В.Г. Буленок, Е.Г. Пьяных.]{{ref-ru}}

{{Програмне забезпечення для стиснення даних}}
{{soft-stub}}

[[Категорія:Xfce]]
[[Категорія:Вільне ПЗ для Linux]]

title: Xarchiver

Тип: архіватор

Розробник: Giuseppe Torelli та інші

Операційна система: Linux

GNU фреймворк: GTK

Мова програмування: C

Українська мова: так

Ліцензія: GNU GPL