text:
# Ґарет Ґаррет
Ґарет Ґаррет (англ. Garet Garrett; 19 лютого 1878, Пана (Іллінойс) – 6 листопада 1954, Такего Нью-Джерсі), ім’я при народженні – Едвард Пітер Ґаррет (англ. Edward Peter Garrett) – американський журналіст та письменник, відомий своєю опозицією до Нового курсу і участі США у Другій світовій війні.

## Життєпис
Едвард Пітер Ґаррет народився 19 лютого 1878 року в місті Пана, в центральному Іллінойсі в родині Чарльза та Мері Ґарретів. Він був другим з шести дітей. Десь в 1885 році родина Ґарреттів переїхала до Берлінгтона (Айова), де орендувала ферму. Формальну освіту він закінчив в третьому класі, а після цього, за словами самого письменника, він просто читав книжки, що було розповсюджено в ті часи. Сьогодні таку освіту назвали б навчанням на дому.
Першою роботою Ґаррета в журналістиці була робота помічника друкаря в берлінгтонській газеті Post. Згодом Ґаррет переїжджає до Клівленда (Огайо), де працює в газеті Cleveland Recorder, а пізніше – в газеті Cleveland Press. У віці 20 років Ґаррет переїжджає до Вашингтону, де працює нічним редактором в газеті Washington Times. Саме у Вашингтоні він вирішує змінити своє ім’я на Ґарет. 17 січня 1900 року він одружився із Бессі Гамільтон. Через п’ять місяців Ґарет переїжджає до Нью-Йорку. З 1900 року Ґарет стає журналістом, що пише на фінансову тематику. В 1903 він був фінансовим репортером в газеті New York Sun, в 1906 – в газеті New York Times, в 1907 – у виданні Wall Street Journal, в 1909 – в газеті New York Evening Post.
В 1905 році він розлучився із своєю дружиною Бессі. В 1908 році він одружився із працівницею газети Ідою Ірвін.
У 1913 році Ґаррет став головним редактором щотижневика New York Times Annalist. Пізніше він повертається до роботи в New York Times. Як відомий представник фінансової преси, він зустрічався, листувався і, навіть приятелював з деякими ключовими представниками еліти того періоду, включаючи фінансиста Бернарда Баруха, винахідника та бізнесмена Томаса Едісона, бізнесмена Генрі Форда, президента США Герберта Гувера, бізнесмена та політика Альфа Лендона, журналістку та письменницю Роуз Вайлдер Лейн та медіамагната та видавника New York Times Адольфа Окса. До вступу США в Першу світову війну він відвідав Німеччину, щоб взяти інтерв'ю у керівника військового виробництва цієї країни, Вальтера Ратенау, а пізніше повернувся, щоб оцінити фінансові та грошові проблеми Веймарської Республіки.
Під час Першої світової війни його відправили до Німеччини, щоб висвітлити вплив війни на німців. Після цього він звільнився через незадоволеність тим, як газета висвітлювала війну. Пізніше він перейшов  працювати до газети New York Tribune. В 1919 році звільнився з New York Tribune. З 1922 по 1942 рік працював редактором та журналістом у газеті Saturday Evening Post (SEP). Саме робота в SEP зробила його відомим. В 1929 році він розлучився із Ідою Ірвін. Він також писав для видань Collier's, Everybody's Magazine та The New Republic. Його теми зазвичай стосувалися фінансових питань. Ґаррет був на вершині своєї слави і став одним із найбільш авторитетних фінансових письменників в країні.
Зі зміною редакційної політики в SEP у 1942 році Ґаррет покинув газету. Він поклався на свої столярські навички та навички механіка, які отримав на фермі, щоб отримати роботу на місцевій верфі, де він будував військові вантажні човни аж до похилого віку та через стан здоров'я був змушений повернутись на свою ферму на південному заході Нью-Джерсі.  Ґаррет продовжував оновлювати і поліпшувати своє есе «Революція відбулася», в якому він ганив Новий курс. Есе стало великим хітом у 1944 році. Леонард Рід особисто придбав тисячі примірників для розповсюдження перед президентськими виборами.
В 1944 році Ґаррет заснував журнал American Affairs. Журнал фінансувався Національною промисловою конференційною радою. Значну частину журнальних матеріалів він писав сам, а також залучив до співпраці авторів, починаючи від кінопродюсера Сесіла Б. Де Міля до Людвіга фон Мізеса і Фрідріха Гаєка, а також суддю Верховного суду США Роберта Джексона. В цілому він критично ставився до міжнародних торговельних та валютних угод, що виникли в результаті конференції у Бреттон-Вудсі в 1944 році. В 1947 році Ґаррет одружився з Дороті Вільямс Гуле.
Коли видання American Affairs припинило своє існування у 1950 році, Ґаррет отримав стипендію від Фонду Вільяма Волкера, який також підтримував таких авторів, як Гаєк та Мізес. У свої останні роки Ґаррет опублікував ще кілька книг, включаючи біографію Форда 1952 року під назвою «Дике Колесо», і перевидав своє відоме есе «Революція відбулася» в 1953 році як вступ до книги «Народна каша», найпопулярнішої документальної книги Ґаррета.
Він переніс інсульт у 1954 році і помер 6 листопада. Його поховали в Такего, Нью-Джерсі.

## Праці Ґаррета
- «Де ростуть гроші» (англ. Where the Money Grows)  (1911)
- «Голуба рана» (англ. The Blue Wound) (1921)
- «Водій» (англ. The Driver) (1922)
- «Диявольський бушель» (англ. Satan's Bushel) (1923)
- «Шлакова вагонетка» (англ. The Cinder Buggy) (1923)
- «Уроборос, або Механічне розширення людства» (англ. Ouroboros or the Mechanical Extension of Mankind) (1926)
- «Урочиста промова» (англ. Harangue) (1927)
- «Американське передвістя» (англ. The American Omen) (1928)
- «Бульбашка, що зламала світ» (англ. A Bubble That Broke the World) (1932)
- «Революція відбулася» (англ. The Revolution Was) (1944)
- «Час народжується» (англ. A Time is Born) (1944)
- «Екс Америка» (англ. Ex America) (1951)
- «Дике колесо» (англ. The Wild Wheel) (1952)
- «Розквіт Імперії» (англ. Rise of Empire) (1952)
- «Народна каша» (англ. The People's Pottage) (1953)
- «Американська історія» (англ. The American Story) (1955) – остання книга автора, опублікована вже після його смерті.

## Політичні погляди

### Критика Нового курсу
У своєму есе «Революція відбулася» Ґаррет стверджує, що метою Нового курсу є захват влади, а його запровадження – це покрокова реалізація революції, тобто захвату влади. Він писав: «Новий курс продовжував рухатись від одної проблеми до іншої, в належному порядку згідно з революційною технікою.» Тезу про те, що єдиною метою Нового курсу є захват влади, автор підкріплює аргументом, що в результаті цієї програми обсяг виконавчої влади над економічним та соціальним життям людей значно збільшився.
В есе автор описує революційні кроки Нового курсу та їхні наслідки. Так, першим кроком Нового курсу було захоплення урядування. Ґаррет вказує на те, що таке захоплення відбулося не насильницьким шляхом, а демократичним – через вибори. Однак, Ґаррет звертає увагу, що в президентській кампанії Рузвельта 1932 року, Новий курс не був очевидною та чіткою програмою, а скоріше, він був ніби захований в економічній програмі та в питанні прав штатів. Ґаррет стверджує, що, обираючи Рузвельта в 1932 році, люди голосували за: зменшення, а не збільшення урядових функцій; за припинення дефіцитних витрат, а не збільшення дефіцитних витрат; за міцні гроші, а не те, що стало вважатись міцними грошима в інтерпретації Нового курсу. Автор наводить твердження Рузвельта, в яких той критикував адміністрацію Гувера за те, що вона була найбільшим марнотратником в мирний час. Далі Ґаррет вказує на те, що вже після обрання президентом США Рузвельт зробив прямо протилежні кроки тому, що він декларував в своїй виборчій кампанії: він збільшив кількість урядових органів та функцій, він збільшив трати федерального бюджету та запровадив регулювання національної валюти. Так, підсумовує Ґаррет, було вирішено першу проблему, що постала перед революцією, а саме – було захоплено уряд.
Другим кроком Нового курсу стало захоплення економічної влади. Ґаррет стверджує, що найкоротшим та найпевшнішим способом захопити економічну влади у високорозвиненій економіці є захоплення влади над такими сферами, як грошовий обіг, банківська справа та кредитування. Далі Ґаррет вказує на те, що Рузвельт видав виконавчий наказ, яким призупиняв банківську діяльність на всій території країни, а також забороняв обмін валют та переведення грошей за кордон. В подальшому цей крок був підтриманий Конгресом США, і, таким чином, легалізований. Наступним кроком був президентський наказ, відповідно до якого фізичні особи та корпорації зобов’язані позбавитись золота та передати його уряду США. Ґаррет пояснює причини такого заходу: «З великою кількістю золота у приватних руках перед його [уряду] контролем над грошима, банківською системою та кредитуванням поставав би серйозний виклик». Відповідно до Ґаррета, спочатку виглядало так, ніби населення здавало уряду золото в траст, а натомість отримувало паперові гроші. Вважалось ніби населення, віддаючи золото, робить цей тимчасовий крок, щоб підтримати довіру (кредит) до держави. Однак, як стверджує Ґаррет, ці паперові гроші все одно оцінювались за золотим стандартом. Ґаррет наголошує, що на той момент ще не йшла мова про відмову від золотого стандарту.
Наступним заходом в межах завдання по захопленню економічної влади стало прийняття закону, який уповноважував президента США розпорядитися трьома мільярдами доларів на власний розсуд, а також давав повноваження девальвувати долар США. Потім Конгрес США скасував обов’язок держави повернути золото, який був прописаний в державних облігаціях, а також прийняв правило, відповідно до якого державні зобов’язання можуть бути сплачені в будь-якій грошовій формі, яку уряд вважатиме за потрібне. Крім того, Конгрес США прийняв новий банківський закон, який давав федеральному уряду повноваження визначати, як приватні банки повинні позичати гроші, під яке забезпечення та в яких пропорціях, та дискреційне повноваження перекривати доступ до кредитування федеральними резервними банками.
Найбільш неявним кроком, за словами Ґаррета, було створення монетарного хаосу. Автор пише, що уряд скуповував золото, що видобувалось в США, за цінами, встановленими самим урядом. При цьому правила встановлення ціни на золото були незрозумілими. Наслідком цього стала девальвація долара США. Автор пише, що з точки зору монетарної політики, в такій скупці не було сенсу, однак, в ній був революційний сенс. Ґаррет стверджує, що одним з наслідків такої політики було те, що майже припинилось приватне позичання та кредитування. Він задає риторичне питання: « Враховуючи те, що ціна долара кожен день повідомляється Міністерством Фінансів, що схоже на номер лотерейного квитку, хто став би позичати гроші на півріччя чи рік, не маючи навіть можливості передбачити, скільки буде коштувати долар, коли відбудеться повернення позики?» Однак, Новий курс передбачав наявність федеральних органів, які видаватимуть позики. Тобто уряд замінив собою банки та всіх приватних власників капіталу. Уряд видавав позики фермерам та власникам нерухомості на умовах іпотеки. Таким чином, пояснює Ґаррет, приватні борги перетворились на державні борги. Автор звертає увагу, що джерелом коштів, які уряд позичав приватним особам, частково були «уявні гроші», що походили з інфляції, а також конфісковані гроші.
Підтримка Конгресом США президентського наказу з передання золота з приватних рук в державні, а також девальвація долара за рішенням уряду, на думку Ґаррета, завершили завдання по захопленню економічної влади.
Відповідно до Ґаррета, третім кроком по запровадженню Нового курсу стала акумуляція ненависті за допомогою пропаганди. Ґаррет пояснював, що відповідно до революційних вчень, необхідно направляти ненависть на ворожий об’єкт. Для Нового курсу, стверджує Ґаррет, ворожим об’єктом був капіталізм. Однак, прямо атакувати капіталізм було нерозумно, оскільки, американці, хоч й критикували капіталізм, не ненавиділи його, оскільки капіталізм був глибоко вкорінений в американську систему цінностей. З цієї причини, пропаганда Нового курсу атакувала не капіталізм, як такий, а різних діячів капіталізму, наприклад, – банкірів, або критикувала «старий порядок». Капіталістів зображували як осіб, які ставлять права власності вище за права людини. Мотивація отримання прибутку засуджувалась: наголошувалось, що суспільні цінності важливіші ніж матеріальні, та, коли говорилось про прибутки, увага зосереджувалась на великих прибутках. Великі прибутки стали символом суспільної шкоди тільки тому, що вони великі. Більше того, стверджувалось, що уряд завжди сприймав великі прибутки як суспільну шкоду, і саме тому вони карались.
Ґаррет відкидає ці пропагандистські, на його погляд, твердження, вказуючи на те, що капіталізм – це система прибутків та збитків. І якщо прибутки, навіть великі прибутки, сприймаються як щось суспільно неправильне, то тоді вже не має про що говорити. Ґаррет атакує аргумент суспільної шкоди великих прибутків: по-перше, не існує міри великого прибутку, по-друге, є багато різних видів великих прибутків, і просто казати, що великі прибутки «звісно отримують за рахунок сусідів», за словами Ґаррета, це або абсурд, або пропаганда. І по-третє, зазначає Ґаррет, що ідея прогресивного оподаткування, коли багатші сплачують більше податків, базувалась не на тому, що багаті розбагатіли за чиїсь рахунок, і не на тому, що багаті були винні, бо вони багаті, а ідея полягала в тому, щоб стягувати податки відповідно до здатності платити, а багаті можуть собі дозволити платити більше.
Далі Ґаррет пояснює, як Новий курс вирішив проблему узгодження між фермерами та промисловими працівниками. Простими словами, головною проблемою американського фермера було те, що все, що він продавав – коштувало дешево, а все, що купував – коштувало дорого. Такий стан речей існував, зазначає Ґаррет, тому що був світовий занепад агропромисловості, в умовах вільної конкуренції у світі були низькі ціни на агропродукцію та була відносна стабільність промислових цін в умовах захисту від світової конкуренції. Новий курс розподіляв національний дохід відповідно до його уявлень про соціальну та економічну справедливість. Перед Новим курсом, пояснює Ґаррет, стояла дилема: якщо розподілити національний дохід на користь фермера, він втратить підтримку серед промислових працівників, а,  якщо, користуючись економічною владою, підвищити ціни, економічна несправедливість, на яку скаржаться фермери, не буде усунена. Ґаррет пише, що цю дилему вирішили за допомогою субсидій:  якщо ціни на агропродукцію були не достатніми, щоб забезпечити фермеру ту частку національного доходу, яку він отримував до світового занепаду в сільському господарстві, різниця мала бути компенсована йому у вигляді грошових субсидій з державного бюджету. Фермер зі свого боку зобов'язався зменшити виробництво під керівництвом уряду. Уряд визначатиме скільки й чого фермеру потрібно сіяти. Якщо фермер не виконував висунутих урядом умов, йому перекривали доступ до субсидій. Ґаррет пише, що така система призвела до широких можливостей примусу в сільському господарстві.
З іншого боку, якщо Новий курс запропонував субсидії фермерам, те саме, мало б робитись і для промислових працівників. Проблема була в тому, будь-який подібний крок в сфері промисловості призводив до того, що підвищувалась ціна на те, що купував фермер. Тоді уряд вирішив цю проблему виданням низки законів, які надавали організованій робочій силі перевагу в переговорах із роботодавцем. Він пояснює: ці закони фактично надавали організованій робочій силі монополію на постачання робочої сили, фактично зробили обов’язковим профспілковий рух та фактично дозволили профспілкам практикувати залякування та примус. Головною ідеєю було те, що така влада, разом із законом про мінімальну зарплату та мінімальні робочі часи, дозволяла організованій робочій силі збільшити свою частку в національному доході так, щоб така частка дорівнювала або навіть перевищувала частку фермера. Також він пише, що уряд фактично надав промисловим працівникам субсидії у вигляді виплат на випадок безробіття: це дозволило, відповідно до Ґаррета, тримати від 8 до 10 мільйонів людей поза ринком праці, в той час як, їхня участь в цьому ринку мала б розбити структуру заробітків, що склалася.
Ґаррет підсумовує, що така політика уряду зробила як фермерів, так і промислових працівників, залежними від уряду, а відтак – невільними.
Надалі автор пояснює, як Новий курс намагався зробити бізнес менш могутнім та більш сервільним державі: шляхом створення Національної адміністрації з відновлення, завданням якої було «захистити бізнес від бізнесу», тобто викорінити шалену конкуренцію. Далі, Ґаррет пише, що завдяки Новому курсу держава отримала значну владу над окремим індивідом, який в обмін на певні свободи, отримав те, що Новий курс подавав як безпеку, включаючи соціальну безпеку. Він пише: «Коли люди підтримують уряд, вони контролюють уряд, але коли уряд підтримує людей, він буде контролювати їх.» Він пише, що фермери стали залежними від федерального уряду через субсидії, доступ до кредитування та захист від конкуренції. Профспілки стали залежними від федерального уряду, отримавши монополію на постачання робочої сили, сильну позицію на переговорах, яку їм надає законодавство. Працівники, включаючи тих, хто не є членом профспілок, стали залежними від федерального уряду, оскільки покладаються на закони, прийняті цим урядом, а не на свободу договору між роботодавцем і працівником. Ті, хто тримали депозит у банках, стали залежними від уряду, а в обмін отримали захист банківських рахунків. Інвестори стали залежними від уряду в обмін на захист від продавців спокусливих цінних паперів. Сільське населення стало залежним в обмін на електрифікацію. Ґаррет підсумовує: «У державі загального добробуту, уряд бере на себе зобов’язання забезпечити особу житлом, одягом та харчуванням відповідно до статистичних соціальних стандартів і забезпечити їй належне працевлаштування та розваги. За цю безпеку особа приймає статус та номер, а в обмін на повну свободу вона віддає своє життя під управління уряду, який за все відповідає.»
Ґаррет стверджує, шо Новий курс фактично зменшив владу, що становила конкуренцію виконавчій владі, а саме: владу Конгресу США, Верховного суду США, штатів та місцевих адміністрацій. Він зазначає, що закони, які встановлювали та запроваджували Новий курс, були розроблені не Конгресом: вони були отримані від Білого дому, а вже в Конгресі проходили через законодавчу процедуру. Конгрес віддав президенту США владу, яка до цього перебувала виключно в руках Конгресу, - контроль за державною скарбницею. Також Конгрес надав президенту США значні законодавчі повноваження: кожному новому виконавчому органу дозволялось встановлювати свої правила. І тільки коли почався гармидер із адміністративними правилами, які встановлювали ці органи, було введено правило реєстрації цих правил в офіційному публічному реєстрі.
Далі автор описує спроби зробити Верховний суд більш поступливим. Непоступливість Верховного суду виявилась у тому, що він фактично «вбив» Національну адміністрацію з відновлення, а саме постановив неконституційність деяких правил, виданих цією організацією. Тоді, пише Ґаррет, проти Верховного суду розгорнулась пропагандистська кампанія і мітингувальники біля суду викрикували «Дев’ять старих чоловіків!» Однак пізніше Рузвельт заповнив вакантні місця (що звільнялись або у зв’язку із смертю, або із виходом на пенсію суддів) у Верховному суді суддями, що підтримували Новий курс. Крім того, автор пояснює, як зменшилася влада штатів: через федеральне законодавство в законодавство штатів було запроваджено законодавство про соціальне забезпечення, штати стали отримувати гранти с федерального бюджету в обмін на те, що вони будуть дотримуватись федеральної політики, та через широке тлумачення того, що становить торгівлю між штатами, а відтак підпадає під регулювання федерального уряду. Щодо місцевих адміністрацій, із посиланням на промову колишнього губернатора Канзасу, Ґаррет пише, що майже будь-яка проблема на місцевому рівні так чи інакше стосується правил, прийнятих на федеральному рівні.
Крім того Ґаррет вказує на те, що політика Нового курсу передбачала постійні та необмежені витрати з державного бюджету, а відтак – постійне збільшення державного боргу. З точку зору революційного вчення, зазначає Ґаррет, великий державний борг не є проблемою. Навпаки, його наявність створює можливості для прогресивного перерозподілу багатства, а коли вже не залишається багатства, перерозподіляється національний дохід, шляхом здешевлення грошей та інфляції, і, таким чином, економічно вбивається середній клас.
Врешті, Ґаррет зазначає, що федеральний уряд сам став капіталістом та підприємством, прибравши до рук владу щодо формування капіталу шляхом оподаткування зарплат, прибутків підприємств, створенням державних фінансових корпорацій, встановлення власності над резервами золота. За його словами, в США система приватного капіталізму перейшла до капіталістичного урядування.

### Антивоєнна позиція
Свою опозицію до участі США у Другій світовій війні Ґаррет висловлював на шпальтах SEP. Його головною ідеєю було те, що США має зосередитись на підвищенні власної обороноздатності, а не на активній участі в війні.
У квітні 1939 року, коли Гітлер вже став висувати вимоги до Польщі, Ґаррет писав, що головним для США має бути власна оборона, яка, на його думку, складалась із двох головних елементів: високий рівень промислового розвитку та зосередження на власних справах. Вже після нападу Третього Рейху на Польщу, в листопаді 1939  Ґаррет знову пише, що США повинні зосередитись на власній обороні: збільшити  флоти як в Атлантичному, так і в Тихому океані, побудувати протиповітряну оборону, щоб бути здатними протистояти будь-якому агресору, або будь-якій комбінації агресорів. В березні 1940 року Ґаррет пише, що Європа та Америка – це різні світи, і в Америки – свій шлях. Він вказує, що результатом участі США в Першій світовій війні стало розповсюдження та запровадження ідей Старого світу в США, а саме: марксизму, ленінізму, сталінізму, нацизму, революційної діалектики, класової боротьби, молодіжних рухів, ідеї планової економіки, антикапіталізму, ненависті до мотивації отримувати прибуток, перерозподіл багатства серед класів, зневага до парламентаризму, управління через пропаганду, бюджетний дефіцит, маніпуляції з національною валютою з політичних та соціальних міркувань, скасування зобов’язань за державними облігаціями. Так Ґаррет ніби натякає, що в результаті участі в Першій світовій війні, США стали менш вільною країною. Ґаррет пропонує зосередитись не на участі в Другій світовій війні, а на закінченні війни та досягнення миру.
В червні 1940 року Ґаррет пише про неготовність США до війни з військової та промислової точки зору, та стверджує, що такий стан речей був відомий адміністрації Рузвельта. Він цитує Бернарда Баруха, який в Білому домі висловився наступним чином: «Стан американської оборони невідомий лише американцям. Кожній іноземній державі відомо, що ми робимо, та, точно, чого нам не вистачає.» При цьому автор погоджується, що, щоб бути готовими до війни, необхідно відкласти політику та зосередитись на військовій промисловості. В липні 1940 року Ґаррет повертається до тези, що США мають зосередитись на власній обороні. Він пише, що перша лінія оборони США – не у Франції, чи взагалі в Європі, а саме в Америці. Ґаррет закликає нарощувати оборонну силу, щоб відновити світовий баланс сил. За умови достатньої оборонної сили, вважає Ґаррет, у світі відновиться баланс сил, де основними конкуруючими силами будуть США та Німеччина. При цьому він визнає, що ціною буде більший обсяг роботи та тяжче життя, а також, пише, що можливо доведеться підвищити податки.13 липня 1940 року Ґаррет пише, що США фактично вступили у війну, оскільки вони продали Франції бомбардувальники Кертісс-Райт. Він зазначає, що президент Рузвельт зробив це покладаючись на надзвичайні повноваження, ігноруючи Конгрес. Ґаррет наголошує, що наслідки такого кроку ще залишаються невідомими, й також не схвалює цей крок, оскільки, це було зроблено за рахунок обороноздатності США.
В серпні 1940 року Ґаррет закликає значно підвищити виробництво, щоб забезпечити адекватний рівень оборони та утримати існуючий рівень життя. У вересні 1940 року Ґаррет, повторюючи свою тезу, що потрібно зосередитись на обороні США, а не на допомозі європейським державам, вказав на те, що не має неминучої загрози завоювання США. В жовтні 1940 року Ґаррет вже пише, що якщо вже й вступати у війну, це має бути зроблено у відповідності із внутрішнім законом, а також міжнародним правом.

title: Ґарет Ґаррет

wikitext:
'''Ґарет Ґаррет''' ({{lang-en|Garet Garrett}}; 19 лютого 1878, [[Пана (Іллінойс)]] – 6 листопада 1954, [[Такего (Нью-Джерсі)|Такего]] [[Нью-Джерсі]]), ім’я при народженні – Едвард Пітер Ґаррет ({{lang-en|Edward Peter Garrett}}) – американський журналіст та письменник, відомий своєю опозицією до [[Новий курс|Нового курсу]] і участі [[Сполучені Штати Америки|США]] у [[Друга світова війна|Другій світовій війні]].

{{Письменник
|ім'я = Ґарет Ґаррет
|оригінал імені = {{lang-en|Garet Garrett}}
|зображення = Garet Garrett.jpg
|ім'я при народженні = Едвард Пітер Ґаррет ({{lang-en|Edward Peter Garrett}})
|дата народження = 19.02.1878
|місце народження =
|дата смерті = 06.11.1954
|місце смерті =
|громадянство = {{USA}}
|мова творів = англійська
|рід діяльності = [[Журналіст]], [[письменник]]
|батько = Чарльз Ґаррет
|матір = Мері Ґаррет
}}

== Життєпис ==
Едвард Пітер Ґаррет народився 19 лютого 1878 року в місті [[Пана (Іллінойс)|Пана]], в центральному [[Іллінойс|Іллінойсі]] в родині Чарльза та Мері Ґарретів. Він був другим з шести дітей. Десь в 1885 році родина Ґарреттів переїхала до [[Берлінгтон (Айова)|Берлінгтона]] ([[Айова]]), де орендувала ферму. Формальну освіту він закінчив в третьому класі, а після цього, за словами самого письменника, він просто читав книжки, що було розповсюджено в ті часи.<ref name=":0">{{Cite book
|title=Unsanctioned Voice: Garet Garrett, Journalist of the Old Right
|trans-title=Непідцензурний голос: Ґарет Ґаррет, журналіст "Старих Правих"
|last=Ramsey
|first=Bruce
|year=2008
|publisher=Caxton Press
|location=Caldwell, Idaho
|pages=7-23
|language=англійська
|isbn=9780870044854
}}</ref> Сьогодні таку освіту назвали б навчанням на дому.

Першою роботою Ґаррета в журналістиці була робота помічника друкаря в берлінгтонській газеті ''Post''. Згодом Ґаррет переїжджає до [[Клівленд|Клівленда]] ([[Огайо]]), де працює в газеті ''Cleveland Recorder'', а пізніше – в газеті ''Cleveland Press''. У віці 20 років Ґаррет переїжджає до [[Вашингтон|Вашингтону]], де працює нічним редактором в газеті ''[[Washington Times]]''. Саме у [[Вашингтон|Вашингтоні]] він вирішує змінити своє ім’я на Ґарет. 17 січня 1900 року він одружився із Бессі Гамільтон. Через п’ять місяців Ґарет переїжджає до [[Нью-Йорк|Нью-Йорку]]. З 1900 року Ґарет стає журналістом, що пише на фінансову тематику. В 1903 він був фінансовим репортером в газеті ''New York Sun'', в 1906 – в газеті [[New York Times|''New York Times'']], в 1907 – у виданні [[Wall Street Journal|''Wall Street Journal'']], в 1909 – в газеті [[New York Evening Post|''New York Evening Post'']].<ref name=":0" />

В 1905 році він розлучився із своєю дружиною Бессі. В 1908 році він одружився із працівницею газети Ідою Ірвін.<ref name=":0" />

У 1913 році Ґаррет став головним редактором щотижневика ''New York Times Annalist''.<ref name=":1">{{Cite web|title=Garet Garrett, the Great {{!}} AIER|url=https://www.aier.org/article/garet-garrett-the-great/|website=www.aier.org|accessdate=2023-08-08|language=en-US|first=Robert E.|last=Wright}}</ref> Пізніше він повертається до роботи в [[New York Times|''New York Times'']].<ref name=":2">{{Cite web|url=https://mises.org/library/who-garet-garrett|title=Who Is Garet Garrett?|last=Tucker|first=Jeffrey A.|date=25 жовтня 2007|website=mises.org|publisher=Mises Institute|language=англійська}}</ref> Як відомий представник фінансової преси, він зустрічався, листувався і, навіть приятелював з деякими ключовими представниками еліти того періоду, включаючи фінансиста [[Бернард Барух|Бернарда Баруха]], винахідника та бізнесмена [[Томас Алва Едісон|Томаса Едісона]], бізнесмена [[Генрі Форд|Генрі Форда]], президента США [[Герберт Гувер|Герберта Гувера]], бізнесмена та політика [[Альф Лендон|Альфа Лендона]], журналістку та письменницю [[Роуз Вайлдер Лейн]] та медіамагната та видавника ''New York Times'' [[Адольф Окс|Адольфа Окса]]. До вступу [[Сполучені Штати Америки|США]] в [[Перша світова війна|Першу світову війну]] він відвідав [[Німеччина|Німеччину]], щоб взяти інтерв'ю у керівника військового виробництва цієї країни, [[Вальтер Ратенау|Вальтера Ратенау]], а пізніше повернувся, щоб оцінити фінансові та грошові проблеми [[Веймарська республіка|Веймарської Республіки]].<ref name=":1" />

Під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]] його відправили до [[Німеччина|Німеччини]], щоб висвітлити вплив війни на німців. Після цього він звільнився через незадоволеність тим, як газета висвітлювала війну. Пізніше він перейшов  працювати до газети ''New York Tribune.'' В 1919 році звільнився з ''New York Tribune.'' З 1922 по 1942 рік працював редактором та журналістом у газеті ''[[The Saturday Evening Post|Saturday Evening Post]] (SEP).'' Саме робота в ''SEP'' зробила його відомим. В 1929 році він розлучився із Ідою Ірвін. Він також писав для видань ''Collier's'', ''Everybody's Magazine'' та [[The New Republic|''The New Republic'']]. Його теми зазвичай стосувалися фінансових питань. Ґаррет був на вершині своєї слави і став одним із найбільш авторитетних фінансових письменників в країні.<ref name=":2" />

Зі зміною редакційної політики в ''SEP'' у 1942 році Ґаррет покинув газету. Він поклався на свої столярські навички та навички механіка, які отримав на фермі, щоб отримати роботу на місцевій верфі, де він будував військові вантажні човни аж до похилого віку та через стан здоров'я був змушений повернутись на свою ферму на південному заході [[Нью-Джерсі]].  Ґаррет продовжував оновлювати і поліпшувати своє есе «Революція відбулася», в якому він ганив [[Новий курс]]. Есе стало великим хітом у 1944 році. [[Леонард Рід]] особисто придбав тисячі примірників для розповсюдження перед президентськими виборами.<ref name=":1" />

В 1944 році Ґаррет заснував журнал ''American Affairs''. Журнал фінансувався Національною промисловою конференційною радою. Значну частину журнальних матеріалів він писав сам, а також залучив до співпраці авторів, починаючи від кінопродюсера [[Сесіль Блаунт Де Мілль|Сесіла Б. Де Міля]] до [[Людвіг фон Мізес|Людвіга фон Мізеса]] і [[Фрідріх Гаєк|Фрідріха Гаєка]], а також суддю [[Верховний суд США|Верховного суду США]] [[Роберт Джексон|Роберта Джексона]]. В цілому він критично ставився до міжнародних торговельних та валютних угод, що виникли в результаті [[Бреттон-Вудська фінансова конференція (1944)|конференції у Бреттон-Вудсі]] в 1944 році.<ref name=":1" /> В 1947 році Ґаррет одружився з Дороті Вільямс Гуле.

Коли видання ''American Affairs'' припинило своє існування у 1950 році, Ґаррет отримав стипендію від [[Фонд Вільяма Волкера|Фонду Вільяма Волкера]], який також підтримував таких авторів, як [[Фрідріх Гаєк|Гаєк]] та [[Людвіг фон Мізес|Мізес]]. У свої останні роки Ґаррет опублікував ще кілька книг, включаючи біографію [[Генрі Форд|Форда]] 1952 року під назвою «Дике Колесо''»'', і перевидав своє відоме есе «Революція відбулася''»'' в 1953 році як вступ до книги «Народна каша''»'', найпопулярнішої документальної книги Ґаррета.<ref name=":1" />

Він переніс інсульт у 1954 році і помер 6 листопада. Його поховали в [[Такего (Нью-Джерсі)|Такего]], [[Нью-Джерсі]].<ref name=":2" />

== Праці Ґаррета ==

* «Де ростуть гроші» ({{lang-en| Where the Money Grows}})  (1911)
* «Голуба рана» ({{lang-en|The Blue Wound}}) (1921)
* «Водій» ({{lang-en|The Driver}}) (1922)
* «Диявольський бушель» ({{lang-en|Satan's Bushel}}) (1923)
* «Шлакова вагонетка» ({{lang-en|The Cinder Buggy}}) (1923)
* «Уроборос, або Механічне розширення людства» ({{lang-en|Ouroboros or the Mechanical Extension of Mankind}}) (1926)
* «Урочиста промова» ({{lang-en|Harangue}}) (1927)
* «Американське передвістя» ({{lang-en|The American Omen}}) (1928)
* «Бульбашка, що зламала світ» ({{lang-en|A Bubble That Broke the World}}) (1932)
* «Революція відбулася» ({{lang-en|The Revolution Was}}) (1944)
* «Час народжується» ({{lang-en|A Time is Born}}) (1944)
* «Екс Америка» ({{lang-en|Ex America}}) (1951)
* «Дике колесо» ({{lang-en|The Wild Wheel}}) (1952)
* «Розквіт Імперії» ({{lang-en|Rise of Empire}}) (1952)
* «Народна каша» ({{lang-en|The People's Pottage}}) (1953)
* «Американська історія» ({{lang-en|The American Story}}) (1955) ''–'' остання книга автора, опублікована вже після його смерті.

== Політичні погляди ==

=== Критика Нового курсу ===
У своєму есе «Революція відбулася» Ґаррет стверджує, що метою [[Новий курс|Нового курсу]] є захват влади, а його запровадження – це покрокова реалізація революції, тобто захвату влади. Він писав: «Новий курс продовжував рухатись від одної проблеми до іншої, в належному порядку згідно з революційною технікою.» Тезу про те, що єдиною метою [[Новий курс|Нового курсу]] є захват влади, автор підкріплює аргументом, що в результаті цієї програми обсяг виконавчої влади над економічним та соціальним життям людей значно збільшився.<ref name=":3">{{Cite book
|url=https://ia904707.us.archive.org/12/items/B-001-002-024/B-001-002-024.pdf
|title=The Revolution Was
|trans-title=Революція відбулася
|last=Garrett
|first=Garet
|year=1945
|publisher=Dynamic America
|location=New York
|pages=
|language=англійська
}}</ref>

В есе автор описує революційні кроки [[Новий курс|Нового курсу]] та їхні наслідки. Так, першим кроком [[Новий курс|Нового курсу]] було захоплення урядування. Ґаррет вказує на те, що таке захоплення відбулося не насильницьким шляхом, а демократичним – через вибори. Однак, Ґаррет звертає увагу, що в президентській кампанії [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельта]] 1932 року, [[Новий курс]] не був очевидною та чіткою програмою, а скоріше, він був ніби захований в економічній програмі та в питанні прав штатів. Ґаррет стверджує, що, обираючи [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельта]] в 1932 році, люди голосували за: зменшення, а не збільшення урядових функцій; за припинення дефіцитних витрат, а не збільшення дефіцитних витрат; за міцні гроші, а не те, що стало вважатись міцними грошима в інтерпретації [[Новий курс|Нового курсу]]. Автор наводить твердження [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельта]], в яких той критикував адміністрацію [[Герберт Гувер|Гувера]] за те, що вона була найбільшим марнотратником в мирний час. Далі Ґаррет вказує на те, що вже після обрання [[Президент США|президентом США]] [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельт]] зробив прямо протилежні кроки тому, що він декларував в своїй виборчій кампанії: він збільшив кількість урядових органів та функцій, він збільшив трати федерального бюджету та запровадив регулювання національної валюти. Так, підсумовує Ґаррет, було вирішено першу проблему, що постала перед революцією, а саме – було захоплено уряд.<ref name=":3" />

Другим кроком [[Новий курс|Нового курсу]] стало захоплення економічної влади. Ґаррет стверджує, що найкоротшим та найпевшнішим способом захопити економічну влади у високорозвиненій економіці є захоплення влади над такими сферами, як грошовий обіг, банківська справа та кредитування. Далі Ґаррет вказує на те, що [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельт]] видав виконавчий наказ, яким призупиняв банківську діяльність на всій території країни, а також забороняв обмін валют та переведення грошей за кордон. В подальшому цей крок був підтриманий [[Конгрес США|Конгресом США]], і, таким чином, легалізований. Наступним кроком був президентський наказ, відповідно до якого фізичні особи та корпорації зобов’язані позбавитись золота та передати його уряду США. Ґаррет пояснює причини такого заходу: «З великою кількістю золота у приватних руках перед його [уряду] контролем над грошима, банківською системою та кредитуванням поставав би серйозний виклик».<ref name=":3" /> Відповідно до Ґаррета, спочатку виглядало так, ніби населення здавало уряду золото в [[траст]], а натомість отримувало паперові гроші. Вважалось ніби населення, віддаючи золото, робить цей тимчасовий крок, щоб підтримати довіру (кредит) до держави. Однак, як стверджує Ґаррет, ці паперові гроші все одно оцінювались за золотим стандартом. Ґаррет наголошує, що на той момент ще не йшла мова про відмову від золотого стандарту.

Наступним заходом в межах завдання по захопленню економічної влади стало прийняття закону, який уповноважував [[Президент США|президента США]] розпорядитися трьома мільярдами доларів на власний розсуд, а також давав повноваження девальвувати [[долар США]]. Потім [[Конгрес США]] скасував обов’язок держави повернути золото, який був прописаний в державних облігаціях, а також прийняв правило, відповідно до якого державні зобов’язання можуть бути сплачені в будь-якій грошовій формі, яку уряд вважатиме за потрібне. Крім того, [[Конгрес США]] прийняв новий банківський закон, який давав федеральному уряду повноваження визначати, як приватні банки повинні позичати гроші, під яке забезпечення та в яких пропорціях, та дискреційне повноваження перекривати доступ до кредитування [[Федеральний резервний банк|федеральними резервними банками]].

Найбільш неявним кроком, за словами Ґаррета, було створення монетарного хаосу. Автор пише, що уряд скуповував золото, що видобувалось в США, за цінами, встановленими самим урядом. При цьому правила встановлення ціни на золото були незрозумілими. Наслідком цього стала девальвація [[Долар США|долара США]]. Автор пише, що з точки зору монетарної політики, в такій скупці не було сенсу, однак, в ній був революційний сенс. Ґаррет стверджує, що одним з наслідків такої політики було те, що майже припинилось приватне позичання та кредитування. Він задає риторичне питання: « Враховуючи те, що ціна долара кожен день повідомляється Міністерством Фінансів, що схоже на номер лотерейного квитку, хто став би позичати гроші на півріччя чи рік, не маючи навіть можливості передбачити, скільки буде коштувати долар, коли відбудеться повернення позики?»<ref name=":3" /> Однак, [[Новий курс]] передбачав наявність федеральних органів, які видаватимуть позики. Тобто уряд замінив собою банки та всіх приватних власників капіталу. Уряд видавав позики фермерам та власникам нерухомості на умовах іпотеки. Таким чином, пояснює Ґаррет, приватні борги перетворились на державні борги. Автор звертає увагу, що джерелом коштів, які уряд позичав приватним особам, частково були «уявні гроші», що походили з інфляції, а також конфісковані гроші.

Підтримка [[Конгрес США|Конгресом США]] президентського наказу з передання золота з приватних рук в державні, а також девальвація долара за рішенням уряду, на думку Ґаррета, завершили завдання по захопленню економічної влади.

Відповідно до Ґаррета, третім кроком по запровадженню [[Новий курс|Нового курсу]] стала акумуляція ненависті за допомогою пропаганди. Ґаррет пояснював, що відповідно до революційних вчень, необхідно направляти ненависть на ворожий об’єкт. Для [[Новий курс|Нового курсу]], стверджує Ґаррет, ворожим об’єктом був [[капіталізм]]. Однак, прямо атакувати [[капіталізм]] було нерозумно, оскільки, американці, хоч й критикували [[капіталізм]], не ненавиділи його, оскільки [[капіталізм]] був глибоко вкорінений в американську систему цінностей. З цієї причини, пропаганда [[Новий курс|Нового курсу]] атакувала не [[капіталізм]], як такий, а різних діячів [[Капіталізм|капіталізму]], наприклад, ''–'' банкірів, або критикувала «старий порядок». Капіталістів зображували як осіб, які ставлять права власності вище за права людини. Мотивація отримання прибутку засуджувалась: наголошувалось, що суспільні цінності важливіші ніж матеріальні, та, коли говорилось про прибутки, увага зосереджувалась на великих прибутках. Великі прибутки стали символом суспільної шкоди тільки тому, що вони великі. Більше того, стверджувалось, що уряд завжди сприймав великі прибутки як суспільну шкоду, і саме тому вони карались.<ref name=":3" />

Ґаррет відкидає ці пропагандистські, на його погляд, твердження, вказуючи на те, що [[капіталізм]] – це система прибутків та збитків. І якщо прибутки, навіть великі прибутки, сприймаються як щось суспільно неправильне, то тоді вже не має про що говорити. Ґаррет атакує аргумент суспільної шкоди великих прибутків: по-перше, не існує міри великого прибутку, по-друге, є багато різних видів великих прибутків, і просто казати, що великі прибутки «звісно отримують за рахунок сусідів», за словами Ґаррета, це або абсурд, або пропаганда. І по-третє, зазначає Ґаррет, що ідея [[Прогресивне оподаткування|прогресивного оподаткування]], коли багатші сплачують більше податків, базувалась не на тому, що багаті розбагатіли за чиїсь рахунок, і не на тому, що багаті були винні, бо вони багаті, а ідея полягала в тому, щоб стягувати податки відповідно до здатності платити, а багаті можуть собі дозволити платити більше.<ref name=":3" />

Далі Ґаррет пояснює, як [[Новий курс]] вирішив проблему узгодження між фермерами та промисловими працівниками. Простими словами, головною проблемою американського фермера було те, що все, що він продавав – коштувало дешево, а все, що купував – коштувало дорого. Такий стан речей існував, зазначає Ґаррет, тому що був світовий занепад агропромисловості, в умовах вільної конкуренції у світі були низькі ціни на агропродукцію та була відносна стабільність промислових цін в умовах захисту від світової конкуренції. [[Новий курс]] розподіляв національний дохід відповідно до його уявлень про соціальну та економічну справедливість. Перед [[Новий курс|Новим курсом]], пояснює Ґаррет, стояла дилема: якщо розподілити національний дохід на користь фермера, він втратить підтримку серед промислових працівників, а,  якщо, користуючись економічною владою, підвищити ціни, економічна несправедливість, на яку скаржаться фермери, не буде усунена. Ґаррет пише, що цю дилему вирішили за допомогою субсидій:  якщо ціни на агропродукцію були не достатніми, щоб забезпечити фермеру ту частку національного доходу, яку він отримував до світового занепаду в сільському господарстві, різниця мала бути компенсована йому у вигляді грошових субсидій з державного бюджету. Фермер зі свого боку зобов'язався зменшити виробництво під керівництвом уряду. Уряд визначатиме скільки й чого фермеру потрібно сіяти. Якщо фермер не виконував висунутих урядом умов, йому перекривали доступ до субсидій. Ґаррет пише, що така система призвела до широких можливостей примусу в сільському господарстві.<ref name=":3" />

З іншого боку, якщо [[Новий курс]] запропонував субсидії фермерам, те саме, мало б робитись і для промислових працівників. Проблема була в тому, будь-який подібний крок в сфері промисловості призводив до того, що підвищувалась ціна на те, що купував фермер. Тоді уряд вирішив цю проблему виданням низки законів, які надавали організованій робочій силі перевагу в переговорах із роботодавцем. Він пояснює: ці закони фактично надавали організованій робочій силі монополію на постачання робочої сили, фактично зробили обов’язковим профспілковий рух та фактично дозволили профспілкам практикувати залякування та примус. Головною ідеєю було те, що така влада, разом із законом про мінімальну зарплату та мінімальні робочі часи, дозволяла організованій робочій силі збільшити свою частку в національному доході так, щоб така частка дорівнювала або навіть перевищувала частку фермера. Також він пише, що уряд фактично надав промисловим працівникам субсидії у вигляді виплат на випадок безробіття: це дозволило, відповідно до Ґаррета, тримати від 8 до 10 мільйонів людей поза ринком праці, в той час як, їхня участь в цьому ринку мала б розбити структуру заробітків, що склалася.<ref name=":3" />

Ґаррет підсумовує, що така політика уряду зробила як фермерів, так і промислових працівників, залежними від уряду, а відтак – невільними.

Надалі автор пояснює, як [[Новий курс]] намагався зробити бізнес менш могутнім та більш сервільним державі: шляхом створення Національної адміністрації з відновлення, завданням якої було «захистити бізнес від бізнесу», тобто викорінити шалену конкуренцію. Далі, Ґаррет пише, що завдяки [[Новий курс|Новому курсу]] держава отримала значну владу над окремим індивідом, який в обмін на певні свободи, отримав те, що [[Новий курс]] подавав як безпеку, включаючи соціальну безпеку. Він пише: «Коли люди підтримують уряд, вони контролюють уряд, але коли уряд підтримує людей, він буде контролювати їх.»<ref name=":3" /> Він пише, що фермери стали залежними від федерального уряду через субсидії, доступ до кредитування та захист від конкуренції. Профспілки стали залежними від федерального уряду, отримавши монополію на постачання робочої сили, сильну позицію на переговорах, яку їм надає законодавство. Працівники, включаючи тих, хто не є членом профспілок, стали залежними від федерального уряду, оскільки покладаються на закони, прийняті цим урядом, а не на свободу договору між роботодавцем і працівником. Ті, хто тримали депозит у банках, стали залежними від уряду, а в обмін отримали захист банківських рахунків. Інвестори стали залежними від уряду в обмін на захист від продавців спокусливих цінних паперів. Сільське населення стало залежним в обмін на електрифікацію. Ґаррет підсумовує: «У державі загального добробуту, уряд бере на себе зобов’язання забезпечити особу житлом, одягом та харчуванням відповідно до статистичних соціальних стандартів і забезпечити їй належне працевлаштування та розваги. За цю безпеку особа приймає статус та номер, а в обмін на повну свободу вона віддає своє життя під управління уряду, який за все відповідає.»<ref name=":3" />

Ґаррет стверджує, шо [[Новий курс]] фактично зменшив владу, що становила конкуренцію виконавчій владі, а саме: владу [[Конгрес США|Конгресу США]], [[Верховний суд США|Верховного суду США]], штатів та місцевих адміністрацій. Він зазначає, що закони, які встановлювали та запроваджували [[Новий курс]], були розроблені не [[Конгрес США|Конгресом]]: вони були отримані від [[Білий дім|Білого дому]], а вже в [[Конгрес США|Конгресі]] проходили через законодавчу процедуру. [[Конгрес США|Конгрес]] віддав [[Президент США|президенту США]] владу, яка до цього перебувала виключно в руках [[Конгрес США|Конгресу]], - контроль за державною скарбницею. Також [[Конгрес США|Конгрес]] надав [[Президент США|президенту США]] значні законодавчі повноваження: кожному новому виконавчому органу дозволялось встановлювати свої правила. І тільки коли почався гармидер із адміністративними правилами, які встановлювали ці органи, було введено правило реєстрації цих правил в офіційному публічному реєстрі.

Далі автор описує спроби зробити [[Верховний суд США|Верховний суд]] більш поступливим. Непоступливість [[Верховний суд США|Верховного суду]] виявилась у тому, що він фактично «вбив» Національну адміністрацію з відновлення, а саме постановив неконституційність деяких правил, виданих цією організацією. Тоді, пише Ґаррет, проти [[Верховний суд США|Верховного суду]] розгорнулась пропагандистська кампанія і мітингувальники біля суду викрикували «Дев’ять старих чоловіків!» Однак пізніше [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельт]] заповнив вакантні місця (що звільнялись або у зв’язку із смертю, або із виходом на пенсію суддів) у [[Верховний суд США|Верховному суді]] суддями, що підтримували [[Новий курс]]. Крім того, автор пояснює, як зменшилася влада штатів: через федеральне законодавство в законодавство штатів було запроваджено законодавство про соціальне забезпечення, штати стали отримувати гранти с федерального бюджету в обмін на те, що вони будуть дотримуватись федеральної політики, та через широке тлумачення того, що становить торгівлю між штатами, а відтак підпадає під регулювання федерального уряду. Щодо місцевих адміністрацій, із посиланням на промову колишнього губернатора [[Канзас|Канзасу]], Ґаррет пише, що майже будь-яка проблема на місцевому рівні так чи інакше стосується правил, прийнятих на федеральному рівні.

Крім того Ґаррет вказує на те, що політика [[Новий курс|Нового курсу]] передбачала постійні та необмежені витрати з державного бюджету, а відтак – постійне збільшення державного боргу. З точку зору революційного вчення, зазначає Ґаррет, великий державний борг не є проблемою. Навпаки, його наявність створює можливості для прогресивного перерозподілу багатства, а коли вже не залишається багатства, перерозподіляється національний дохід, шляхом здешевлення грошей та [[Інфляція|інфляції]], і, таким чином, економічно вбивається середній клас.

Врешті, Ґаррет зазначає, що федеральний уряд сам став капіталістом та підприємством, прибравши до рук владу щодо формування капіталу шляхом оподаткування зарплат, прибутків підприємств, створенням державних фінансових корпорацій, встановлення власності над резервами золота. За його словами, в США система приватного [[Капіталізм|капіталізму]] перейшла до капіталістичного урядування.

=== Антивоєнна позиція ===
Свою опозицію до участі США у [[Друга світова війна|Другій світовій війні]] Ґаррет висловлював на шпальтах ''SEP''. Його головною ідеєю було те, що США має зосередитись на підвищенні власної обороноздатності, а не на активній участі в війні.

У квітні 1939 року, коли [[Адольф Гітлер|Гітлер]] вже став висувати вимоги до [[Польща|Польщі]], Ґаррет писав, що головним для США має бути власна оборона, яка, на його думку, складалась із двох головних елементів: високий рівень промислового розвитку та зосередження на власних справах. Вже після нападу [[Третій Рейх|Третього Рейху]] на [[Польща|Польщу]], в листопаді 1939  Ґаррет знову пише, що США повинні зосередитись на власній обороні: збільшити  флоти як в Атлантичному, так і в Тихому океані, побудувати протиповітряну оборону, щоб бути здатними протистояти будь-якому агресору, або будь-якій комбінації агресорів. В березні 1940 року Ґаррет пише, що Європа та Америка – це різні світи, і в Америки – свій шлях. Він вказує, що результатом участі США в [[Перша світова війна|Першій світовій війні]] стало розповсюдження та запровадження ідей [[Старий світ|Старого світу]] в США, а саме: [[Марксизм|марксизму]], [[Ленінізм|ленінізму]], [[Сталінізм|сталінізму]], [[Націонал-соціалізм|нацизму]], революційної діалектики, [[Класова боротьба|класової боротьби]], молодіжних рухів, ідеї [[Командна економіка|планової економіки]], антикапіталізму, ненависті до мотивації отримувати прибуток, перерозподіл багатства серед класів, зневага до парламентаризму, управління через пропаганду, [[бюджетний дефіцит]], маніпуляції з національною валютою з політичних та соціальних міркувань, скасування зобов’язань за [[Державна облігація|державними облігаціями]]. Так Ґаррет ніби натякає, що в результаті участі в [[Перша світова війна|Першій світовій війні]], США стали менш вільною країною. Ґаррет пропонує зосередитись не на участі в [[Друга світова війна|Другій світовій війні]], а на закінченні війни та досягнення миру.<ref name=":4">{{Cite book
|title=Defend America First: The Antiwar Editorials of the Saturday Evening Post, 1939-1942
|url=https://archive.org/details/defendamericafir0000garr
|trans-title=Захистимо спочатку Америку: Антивоєнні редакційні статті журналу 'Saturday Evening Post', 1939-1942
|last=Garrett
|first=Garrett
|last2=Ramsey
|first2=Bruce (ed.)
|year=2003
|publisher=Caxton Press
|isbn=9780870044335
}}</ref>

В червні 1940 року Ґаррет пише про неготовність США до війни з військової та промислової точки зору, та стверджує, що такий стан речей був відомий адміністрації [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельта]]. Він цитує [[Бернард Барух|Бернарда Баруха]], який в [[Білий дім|Білому домі]] висловився наступним чином: «Стан американської оборони невідомий лише американцям. Кожній іноземній державі відомо, що ми робимо, та, точно, чого нам не вистачає.» При цьому автор погоджується, що, щоб бути готовими до війни, необхідно відкласти політику та зосередитись на військовій промисловості. В липні 1940 року Ґаррет повертається до тези, що США мають зосередитись на власній обороні. Він пише, що перша лінія оборони США – не у [[Франція|Франції]], чи взагалі в Європі, а саме в Америці. Ґаррет закликає нарощувати оборонну силу, щоб відновити світовий баланс сил. За умови достатньої оборонної сили, вважає Ґаррет, у світі відновиться баланс сил, де основними конкуруючими силами будуть США та Німеччина. При цьому він визнає, що ціною буде більший обсяг роботи та тяжче життя, а також, пише, що можливо доведеться підвищити податки.13 липня 1940 року Ґаррет пише, що США фактично вступили у війну, оскільки вони продали [[Франція|Франції]] бомбардувальники [[Curtiss-Wright|Кертісс-Райт]]. Він зазначає, що президент [[Франклін Делано Рузвельт|Рузвельт]] зробив це покладаючись на надзвичайні повноваження, ігноруючи [[Конгрес США|Конгрес]]. Ґаррет наголошує, що наслідки такого кроку ще залишаються невідомими, й також не схвалює цей крок, оскільки, це було зроблено за рахунок обороноздатності США.<ref name=":4" />

В серпні 1940 року Ґаррет закликає значно підвищити виробництво, щоб забезпечити адекватний рівень оборони та утримати існуючий рівень життя. У вересні 1940 року Ґаррет, повторюючи свою тезу, що потрібно зосередитись на обороні США, а не на допомозі європейським державам, вказав на те, що не має неминучої загрози завоювання США. В жовтні 1940 року Ґаррет вже пише, що якщо вже й вступати у війну, це має бути зроблено у відповідності із внутрішнім законом, а також міжнародним правом.<ref name=":4" />

== Див. також ==
[[Новий курс]]

[[Леонард Рід]]

== Посилання ==
[[Категорія:Американські журналісти]]
[[Категорія:Журналісти США]]
[[Категорія:Журналісти США XX століття]]
[[Категорія:Американські письменники]]
[[Категорія:Американські письменники нехудожньої літератури 20 століття]]
<references />{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Економічні журналісти]]

title: англ. Garet Garrett

Народився: 19 лютого 1878 · Пана, Крістіан, Іллінойс, США

Помер: 6 листопада 1954 (76 років) · Такего, Аппер Тауншип, Кейп-Мей, Нью-Джерсі, США

Громадянство: США

Діяльність: Журналіст, письменник

Мова творів: англійська

Батько: Чарльз Ґаррет

Мати: Мері Ґаррет


text:
# Тесленко Павло Петрович
Павло Петрович Тесленко (14.12.1973 м. Київ) — громадський діяч, політик, депутат Київської міської ради VI та VIII скликань, президент Національної Федерації Американського Футболу України, кандидат наук. Заслужений юрист України.

## Освіта
- У 1990 році закінчив [1] середню школу № 103 в місті Києві.
- У 2003 році закінчив Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана за спеціальністю — "Маркетинг" та у 2007 році здобув тут другу вищу освіту за спеціальністю — "Правознавство".
- У 2019 році здобув третю вищу освіту, закінчив Інститут інноваційної освіти Київський національний університет будівництва і архітектури, отримав ступінь вищої освіти магістр, за спеціальністю — "Інженер - будівельник". Здобув науковий ступінь — Кандидат наук[2], захистивши кандидатську дисертацію на тему: "Організаційно-технологічний деве́лопмент муніципальних будівельних проєктів".

## Сім'я
Одружений. Виховує доньку Тесленко Софію та сина Тесленко Олександра.

## Трудова діяльність
З 1991 по 1993 роки служба  в лавах Радянської Армії.
1991 року по 2000 рік — служба в Збройних силах України у складі роти почесної варти України.
З 2000 року праця в комерційних структурах.
З 2004 року очолив правління ПрАТ "Крим-93".
З 2017 року приватна юридична практика.

## Політична та громадська діяльність
В травні 2008 року був обраний депутатом Київської міської ради VI скликання.
З 2008 по 2013 роки — член постійної комісії Київради з питань власності та секретар постійної комісії Київради з питань власності.
2014-2015 роки — заступник голови комітету з питань права та громадського контролю Громадської ради при Міністерстві регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.
2014 — обраний президентом Федерації американського футболу України, яка у 2015 році отримала статус Національної.
2015 — обраний заступником голови ради спортивних федерацій Києва.
В жовтні 2015 року обраний депутатом Київської міської ради VIII скликання.
З 2015 по 2020 роки  — заступник голови постійної комісії Київської міської ради з питань житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу.
У 2016 році ініціював рішення Київської міської ради щодо створення Центру нейрореабілітації учасників АТО, що дозволило створити Центр у 2017 році на базі Київської міської клінічної лікарні № 11. У 2019 році Павло Тесленко лобіював проєкт будівництва додаткового корпусу Центру та заручився підтримкою Уповноваженим Президента з питань реабілітації учасників АТО Вадима Свириденка.
У 2019 році балотувався до Верховної ради України по одномандатному виборчому округу № 216 шляхом самовисування.
У 2022 році заснував та очолив Волонтерський фонд "Юнайтед Юкрейн"

## Нагороди та відзнаки
- Заслужений юрист України, Указ [12]Президента України № 448/2013 від 24 серпня 2013 р.;
- Орден[1] Святого Миколая Чудотворця;
- Відзнака [1] Президента Національної академії наук України Б. Є. Патона № 203 від 23.04.2014;
- Відзнака [1] Предстоятеля Української Православної Церкви від 14 грудня 2012 № 208;
- Почесна грамота [1]Київського Міського Голови від 7 грудня 2012 року, №18076;
- Національна благодійна премія "Золоте серце"[13], Міжнародного Благодійного Фонду "Квітуча Країна" від 30 грудня 2012, №009/2012.

wikiname: ukwiki

title: Тесленко Павло Петрович

in_language: uk

wikitext:
{{refimprove|дата=квітень 2021}}
{{Особа
|зображення        = Teslenko_P.P._(250px).jpg
|громадянство      = {{UKR}}
|національність    = українець
|партія            = безпартійний
|ім'я              = Павло Петрович Тесленко
}}
'''Павло Петрович Тесленко''' (14.12.1973 м. Київ) — [[громадський діяч]], політик, депутат Київської міської ради VI та VIII скликань, президент [[Національна Федерація американського футболу України|Національної Федерації Американського Футболу України]], [[кандидат наук]]. [[Заслужений юрист України]].

== Освіта ==

* У 1990 році закінчив <ref name=":1" /> середню школу № 103 в місті Києві.
* У 2003 році закінчив [[Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана]] за спеціальністю — "[[Маркетинг]]" та у 2007 році здобув тут другу вищу освіту за спеціальністю — "[[Правознавство]]".
* У 2019 році здобув третю вищу освіту, закінчив Інститут інноваційної освіти [[Київський національний університет будівництва і архітектури]], отримав ступінь вищої освіти магістр, за спеціальністю — "[[Будівельна інженерія|Інженер - будівельник]]". Здобув науковий ступінь — Кандидат наук<ref>{{Cite web|title=Тесленко Павло Петрович|url=http://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/suak/corp.exe?&I21DBN=SAUA&P21DBN=SAUA&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=elib_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=ID=&S21COLORTERMS=0&S21STR=1470052|website=irbis-nbuv.gov.ua|accessdate=2021-05-18}}</ref>, захистивши кандидатську дисертацію на тему: "Організаційно-технологічний [[Девелопмент|деве́лопмент]] муніципальних будівельних проєктів".

== Сім'я ==
Одружений. Виховує доньку Тесленко Софію та сина Тесленко Олександра.

== Трудова діяльність ==
З 1991 по 1993 роки служба <ref name=":1" /> в лавах Радянської Армії.

1991 року по 2000 рік — служба в [[Збройні сили України|Збройних силах України]] у складі роти почесної варти України.

З 2000 року праця в комерційних структурах.

З 2004 року очолив правління ПрАТ "Крим-93".

З 2017 року приватна юридична практика.

== Політична та громадська діяльність ==
[[Файл:Тесленко Павло Петрович. День фізкультурника.JPG|міні|праворуч|2011]]
[[Файл:Тесленко Павел Петрович КМДА.JPG|міні|праворуч|2013]]
В травні 2008 року був обраний <ref name=":0">{{Cite web|title=Тесленко Павло Петрович — вся правда Біографія, Балотування, Фракції, Декларація|url=https://www.chesno.org/politician/34001/|website=www.chesno.org|accessdate=2021-05-14}}</ref>депутатом [[Київська міська рада|Київської міської ради]] VI скликання.

З 2008 по 2013 роки — член постійної комісії Київради з питань власності та секретар постійної комісії Київради з питань власності.

2014-2015 роки — заступник <ref>{{Cite web|title=Тесленко Павло Петрович|url=https://kyivcity.gov.ua/kyiv_ta_miska_vlada/kmr/deputaty/alfavitnyi_pokazchyk/teslenko_pavlo_petrovich/|website=Офіційний портал КМДА - Головна|accessdate=2021-05-14|language=uk}}</ref>голови комітету з питань права та громадського контролю Громадської ради при [[Міністерство регіонального розвитку та будівництва України|Міністерстві регіонального розвитку]], будівництва та житлово-комунального господарства України.

2014 — обраний президентом Федерації американського футболу України, яка у 2015 році отримала статус Національної<ref>{{Cite web|title=Федерація американського футболу України отримала статус національної|url=http://www.nfafu.com/federaciya-amerikanskogo-futbolu-ukraїni-otrimala-status-nacionalnoї/|website=Національна Федерація Американського Футболу України|date=2015-03-13|accessdate=2021-04-02|language=ru-RU}}</ref>.

2015 — обраний заступником голови ради спортивних федерацій Києва<ref>{{Cite web|title=Відкритий діалог Кличко з радою спортивних федерацій|url=https://fla-kyiv.org.ua/відкритий-діалог-кличко-з-радою-спорт/|website=Легка атлетика міста Києва|date=2015-01-22|accessdate=2021-04-02|language=uk|last=kostritsky}}</ref>.

В жовтні 2015 року обраний <ref>{{Cite web|title=Центральна виборча комісія України - WWW відображення ІАС "Місцеві вибори 2015"|url=https://www.cvk.gov.ua/pls/vm2015/pvm057pid112=30pid102=2pf7691=2pt001f01=100rej=0pt00_t001f01=100.html|website=www.cvk.gov.ua|accessdate=2021-05-14}}</ref>депутатом Київської міської ради VIII скликання.

З 2015 по 2020 роки  — заступник<ref name=":0" /> голови постійної комісії Київської міської ради з питань житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу.

У 2016 році ініціював [https://kmr.gov.ua/sites/default/files/3266_0.pdf рішення] Київської міської ради щодо створення Центру [[Нейрореабілітація|нейрореабілітації]] учасників АТО, що дозволило створити Центр у 2017 році на базі Київської міської клінічної лікарні № 11. У 2019 році Павло Тесленко лобіював проєкт будівництва додаткового корпусу Центру<ref>{{Cite web|title=В КМКЛ №11 презентували ескізний проект реконструкції будівлі з добудовою додаткового корпусу|url=http://www.dniprovec.com/v-kmkl-%e2%84%9611-prezentuvali-eskiznij-proekt-rekonstrukcziї-budivli-z-dobudovoyu-dodatkovogo-korpusu/|website=газета Дніпровського та Дарницького районів|date=2019-12-03|accessdate=2021-04-02|language=ru-ru|last=Dniprovec}}</ref> та заручився підтримкою<ref>{{Cite web|title=Новини - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація|url=https://dnipr.kyivcity.gov.ua/news/18419.html|website=dnipr.kyivcity.gov.ua|accessdate=2021-04-02}}</ref> Уповноваженим Президента з питань реабілітації учасників АТО [[Свириденко Вадим Васильович|Вадима Свириденка.]]

У 2019 році балотувався <ref>{{Cite web|title=Центральна виборча комісія - Вибори народних депутатів України 2019|url=https://www.cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp040pt001f01=919pf7331=216.html|website=www.cvk.gov.ua|accessdate=2021-04-02}}</ref>до Верховної ради України по одномандатному виборчому округу № 216 шляхом самовисування.

У 2022 році заснував та очолив Волонтерський фонд "[https://www.unitedukraine.org.ua/ Юнайтед Юкрейн]"<ref>{{Cite web|url=https://www.unitedukraine.org.ua/|title=United Ukraine Fund|website=www.unitedukraine.org.ua|language=uk|access-date=2025-01-21}}</ref>

== Нагороди та відзнаки ==

* [[Заслужений юрист України]], Указ <ref>{{Cite web|title=УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ №448/2013|url=https://www.president.gov.ua/documents/4482013-15550|website=Офіційне інтернет-представництво Президента України|accessdate=2021-05-14|language=ua}}</ref>Президента України № 448/2013 від 24 серпня 2013 р.;
* [[Орден Святого Миколая Чудотворця (УПЦ КП)|Орден]]<ref name=":1">{{Cite web|title=Тесленко Павло Петрович - Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація|url=https://dnipr.kyivcity.gov.ua/content/teslenko-pavlo-petrovych.html?PrintVersion|website=dnipr.kyivcity.gov.ua|accessdate=2021-05-14|archive-date=2021-05-14|archive-url=https://web.archive.org/web/20210514075325/https://dnipr.kyivcity.gov.ua/content/teslenko-pavlo-petrovych.html?PrintVersion}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210514075325/https://dnipr.kyivcity.gov.ua/content/teslenko-pavlo-petrovych.html?PrintVersion |date=2021-05-14 }}</ref> [[Орден Святого Миколая Чудотворця (УПЦ КП)|Святого Миколая Чудотворця]];
* Відзнака <ref name=":1" /> Президента [[Національна академія наук України|Національної академії наук України]] Б. Є. Патона № 203 від 23.04.2014;
* Відзнака <ref name=":1" /> Предстоятеля Української Православної Церкви від 14 грудня 2012 № 208;
* Почесна грамота <ref name=":1" />Київського Міського Голови від 7 грудня 2012 року, №18076;
* Національна благодійна премія "Золоте серце"<ref>{{Cite web|title=Відкритий Кубок України з кіокушинкай карате|url=http://lisky.org.ua/site/news/news0399.shtml|website=lisky.org.ua|accessdate=2021-04-02}}</ref>, Міжнародного Благодійного Фонду "Квітуча Країна" від 30 грудня 2012, №009/2012.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==

* https://www.unitedukraine.org.ua/
* https://kyivcity.gov.ua/kyiv_ta_miska_vlada/kmr/deputaty/alfavitnyi_pokazchyk/teslenko_pavlo_petrovich/
* [http://www.nfafu.com/federaciya-amerikanskogo-futbolu-ukraїni-otrimala-status-nacionalnoї/ http://www.nfafu.com/]
* [https://www.president.gov.ua/documents/4482013-15550 https://www.president.gov.ua]
* [https://fla-kyiv.org.ua/відкритий-діалог-кличко-з-радою-спорт/ https://fla-kyiv.org.ua/]
* https://www.cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp040pt001f01=919pf7331=216.html
* https://dnipr.kyivcity.gov.ua/news/18419.html

{{нк}}

[[Категорія:Депутати Київської міської ради]]
[[Категорія:Спортивні функціонери]]

title: Павло Петрович Тесленко

Народився: 14 грудня 1973 (51 рік) · Київ, Українська РСР, СРСР

Громадянство: Україна

Національність: українець

Діяльність: політик, спортивний функціонер

Alma mater: Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана (2003)

Науковий ступінь: кандидат технічних наук (2019)

Партія: безпартійний

Нагороди: Заслужений юрист України · орден святого Миколая Чудотворця


text:
# Крокодил нільський
Крокоди́л ні́льський (Crocodylus niloticus) — великий плазун родини Крокодилових. Один із 13(14) видів роду крокодилів (Crocodylus). Найбільший із 3 видів крокодилів, що мешкають в Африці, і часто розглядається як другий або третій за розміром у світі після гребенястого крокодила та, інколи після гавіала. Завдяки району проживання, розмірам і силі, відомий з давніх часів як крокодил-людожер, був предметом страху і поклоніння. Досі залишається найвідомішим видом крокодилів. У цілому чисельність виду відносно висока і стабільна, хоча популяції в окремих країнах знаходяться під загрозою зникнення.

## Опис

### Зовнішній вигляд
Як і всі крокодили, нільський крокодил має короткі ноги, розташовані з боків тулубу, лускату шкіру, вкриту рядами кістяних пластин, довгий сильний хвіст і могутні щелепи. Очі крокодила плоскі, щоб бачити як під водою, так і в повітрі, забезпечені третьою повікою для додаткового захисту і мають слізні залози, які дозволяють промивати їх сльозами. Ніздрі, вуха і очі розташовані у верхній частині голови, завдяки чому крокодил може майже повністю занурюватися у воду, залишаючи їх на поверхні.
Забарвлення нільського крокодила також дозволяє йому залишатися непоміченим. Молоді особини зазвичай сірі або світло-коричневі з темними смугами на спині і хвості. З віком забарвлення темнішає і смуги зникають. Живіт має жовтий відтінок, така шкіра вважається найякіснішою. Зазвичай крокодил повзає на животі, але може також ходити, підвівши тулуб. Дрібні особини здатні пробігати невелику відстань чвалом, розвиваючи швидкість 12-14 км/год. Плаває нільський крокодил також швидко, здійснюючи синусоїдальні рухи хвостом, і може підтримувати швидкість набагато довше, ніж на поверхні.

### Фізіологія
Серце чотирикамерне, як у птахів, що дозволяє ефективніше насичувати кров киснем. Зазвичай нільський крокодил пірнає на 2-3 хвилини, але при необхідності може залишатися під водою до 30 хвилин, а при зниженій активності — до двох годин. Як холоднокровна тварина, він має відносно повільний метаболізм і може довгий час обходитися без їжі, але в той же час здатний з'їсти до половини власної ваги за раз.
Нільський крокодил має досить добрий слух і багатий діапазон голосу. Його шкіра забезпечена рецепторами, що реагують на зміну тиску води. Щелепи потужні, що дозволяє утримувати ними великих тварин, але вони не здатні рухатися у горизонтальній площині, тому нільський крокодил не здатен жувати. Зазвичай крокодил має 64-68 конічних зубів: 36-38 на верхній щелепі і 28-30 на нижній. Новонароджені крокодили мають спеціальне ущільнення шкіри в передній частині морди, що нагадує яйцевий зуб птахів, за допомогою якого вони руйнують яйцеві оболонки.

### Розміри
Нільський крокодил має великі розміри, як правило, близько 5 м завдовжки, зрідка — до 6 м. Вага зазвичай становить близько 500 кг, зустрічаються окремі особини вагою понад 900 кг. Найбільший представник цього виду був убитий в Танзанії в 1905 році: його довжина склала 6,45 м, вага — 1090 кг. Існують повідомлення про 7-метрових крокодилів, але вони не підкріплені перевіреними свідченнями. Наявність окремих великих особин виду, ймовірно, обумовлена сприятливішим для них середовищем і кращим живленням. Подібно до інших видів крокодилів, проявляє статевий диморфізм — самиці в середньому на 30 % менші від самців. В цілому відмінності менші, ніж у багатьох інших видів.
Крокодили, що живуть в місцях із холоднішим кліматом, наприклад, на півдні Африки, мають менші розміри — близько 4 м. Карликовий нільський крокодил, який мешкає в Малі і пустелі Сахара, досягає лише 2—3 м. Ймовірно, такі відмінності в розмірах є наслідком гірших умов проживання, а не генетичних відмінностей.

## Розмноження
У нормальних умовах нільський крокодил досягає статевої зрілості до десятирічного віку, сягаючи довжини 3 м для самців, 2—2,5 м для самиць. Під час шлюбного періоду самці привертають самиць, ляскаючи мордою по воді, ревучи, фиркаючи і видаючи інші шуми. Великі самці зазвичай привабливіші для самиць. Під час шлюбних ігор пари видають своєрідні трелі і труться нижніми боками морди.
Самиці відкладають яйця приблизно через 2 місяці після спаровування, в листопаді або грудні. На півночі Африки в цей час наступає посушливий сезон, на півдні — дощовий. Улюблені місця для будівництва гнізд — піщані пляжі, пересохлі річища і береги річок. Самиця риє яму до 50 см завглибшки приблизно в двох метрах від берега і відкладає від 20 до 85 яєць (в середньому 50). Декілька самиць можуть будувати гнізда близько одне до одного.
Відклавши яйця, майбутня мати закриває гніздо піском і охороняє протягом 3 місяців періоду інкубації. Батько зазвичай теж знаходиться поряд, і обидва батьки атакують будь-якого, хто намагається наблизитися до гнізда. Попри таку турботу, багато гнізд розоряються людьми, варанами та іншими тваринами в той час, коли мати відлучається, щоб сховатися від спеки або зануритися у воду.
Дитинчата, що вилупилися, видають щебетливі звуки, і за цими звуками матір розриває гніздо. Батьки іноді беруть яйця в пащу і стискають між язиком і піднебінням, щоб допомогти потомству звільнитися. Потім самиця відводить дитинчат до води або відносить їх у своїй пащі.
Як і в інших крокодилів, стать дитинчат визначається температурою протягом середньої третини періоду інкубації, а не генетично. Якщо температура усередині гнізда була нижча за 31,7 °C або вища за 34,5 °C, то на світ з'являються самиці, в іншому випадку — самці.
Крокодили, що тільки-но вилупилися, мають довжину близько 30 см, у перші роки ростуть досить швидко. Мати піклується про потомство протягом двох років. Якщо декілька гнізд було близько один від одного, матері можуть спільно піклуватися про потомство, формуючи своєрідні крокодилові ясла. За два роки молоді крокодили досягають розміру 1,2 м і покидають рідні місця, уникаючи при цьому територій старших і більших крокодилів. Максимальна підтверджена тривалість життя крокодилів становить 44 роки, хоча існують непідтверджені свідоцтва про вік до 68 років, середня тривалість життя — 30-40 років.

## Харчування
Крокодили, що недавно вилупилися, споживають комах і водних безхребетних, досить швидко переходячи на плазунів, земноводних і птахів. Раціон навіть дорослих крокодилів на 70 % складається з риби й інших невеликих хребетних, попри те, що крокодил може з'їсти практично будь-яку тварину, що прийшла на водопій, за винятком дорослих слонів, носорогів та бегемотів. Нільський крокодил поїдає також падло, хоча уникає гнилого м'яса. Група крокодилів може віддалитися від води на сотні метрів, щоб дістатися до трупа великої тварини.
Дорослий крокодил використовує своє тіло і хвіст, щоб відтіснити зграю риб до берега, і ловить їх швидкими рухами голови. Крокодили також можуть об'єднуватися і блокувати мігруючу рибу, стаючи півколом упоперек річки. При цьому панівні крокодили їдять першими.
Відомо, що нільські крокодили можуть успішно нападати на зебр, антилоп, буйволів, молодих бегемотів і носорогів, жирафів, бородавочників, гієн, мавп, котячих, а також на інших крокодилів. Можливість майже повністю ховатися під водою у поєднанні з високою швидкістю на коротких відстанях робить крокодилів хорошими мисливцями на велику здобич. Вони вхоплюють її могутніми щелепами, тягнуть у воду і тримають там, поки вона не потоне. Від мертвої здобичі вони відривають окремі шматки і ковтають. При поділі спільної здобичі ці плазуни координують зусилля, щоб розірвати тіло, а також можуть з цією метою заштовхувати його під корчі або камені.
Нільський крокодил становить небезпеку для людей, хоча й меншою мірою, ніж гребенястий крокодил. Особливо небезпечні самиці в період турботи про потомство. Більшість атак відбуваються далеко від населених місць і не реєструються, тому реальна кількість жертв невідома. Ймовірно, вона перевищує 100 осіб на рік. У 2005 році в Уганді був спійманий крокодил, який, за твердженням місцевих жителів, з'їв за 20 років 83 людини. У 2006 році в Ботсвані жертвою крокодила став професор медицини Вашингтонського університету Річард Рут.
Припускають, що нільський крокодил має симбіотичні відношення з деякими птахами, наприклад шпорцевим чибісом (Vanellus spinosus). Згідно з окремим повідомленням, крокодил широко відкриває пащу, а в цей час птах дістає застряглі у нього в зубах шматочки м'яса. Проте ці повідомлення здаються малоймовірними, і, можливо, не є справжніми симбіотичними відносинами.

## Поширення
Крокодил нільський мешкає по берегах річок і озер, в прісних болотах, іноді трапляється в солонуватих водоймах, в гирлах річок або манграх. Він мешкає практично по всій Африці на південь від Сахари, а також на Мадагаскарі та в басейні Нілу. В минулому цей вид мешкав також на Коморських островах, в Ізраїлі, Алжирі та Йорданії. Зараз вважаються зниклими також популяції в дельті Нілу, на узбережжі Середземного моря і в Чаді. Скорочення районів проживання пояснюється перш за все тим, що клімат останнім часом став посушливішим.

## Стан популяції. Охорона
У 1940-х — 1960-х роках нільський крокодил був об'єктом полювання, переважно через високоякісну шкіру, у меншій мірі через м'ясо і нібито лікувальні властивості його органів. Це призвело до значного скорочення чисельності виду, внаслідок чого виникла загроза його зникнення. Прийняті унаслідок цього національні закони, а також міжнародні обмеження на постачання крокодилячої шкіри, дозволили частково відновити чисельність популяції в багатьох областях. Зараз цей вид не знаходиться під загрозою вимирання.
Загальна чисельність крокодила нільського станом на 2024 рік становить 50—70 тис. особин.
 Він поширений в багатьох країнах Південної і Східної Африки, таких як Сомалі, Ефіопія, Кенія, Замбія, чисельність популяції контролюється й документується. У цих країнах успішно діють програми розведення крокодилів на спеціальних фермах, переважно задля отримання шкіри. У 1993 році було вироблено 80 000 шкір нільського крокодила, переважно на фермах Зімбабве і ПАР.
У центральній і західній Африці ситуація гірша. Хоча ці регіони за площею складають близько ⅔ ареалу, популяції тут менш щільні, тому їм не було приділено достатньо уваги. Тут умови для життя гірше і, додатково, існує конкуренція з вузькорилим і тупорилим крокодилом. Через це для деяких регіонів загроза вимирання зберігається. Додатковими негативними факторами є скорочення площі боліт і полювання, яке велося в цих регіонах в 1970-х роках. Для збереження популяцій нільського крокодила в цих районах потрібні додаткові екологічні програми.
Як головний хижак в тих районах, де він мешкає, нільський крокодил грає помітну роль в екосистемах. Так, він контролює чисельність риби, від якої, у свою чергу, залежать інші тварини. Він також поїдає трупи, що потрапили у воду, запобігаючи забрудненню води. Основною загрозою для нільського крокодила є люди і результати їх господарської діяльності: забруднення середовища, рибацькі сітки тощо.
Нільський крокодил занесений до Червоного списку Міжнародного союзу охорони природи у категорії «мінімальний ризик». Торгівля крокодилами регулюється міжнародною конвенцією.

## Культ нільського крокодила
Мешканці Стародавнього Єгипту серед інших богів поклонялися богу Себеку, який асоціювався з фертильністю, захистом і владою фараона. Відношення до нього було подвійним: іноді вони полювали на крокодилів і ображали Себека, іноді бачили в ньому захисника і джерело влади фараона. Себек зіставлявся з богом землі Гебом, сонячним божеством Ра та Осирісом. Себек зображався як крокодил, мумія крокодила або людина з головою крокодила. Центром його культу в Середньому Царстві було місто Арсіноя, яке греки називали Крокодополісом. Інший великий храм Себека знаходився в місті Ком-омбо, а безліч менших — в багатьох інших містах Єгипту, в основному в Верхньому Єгипті і дельті Нілу.
Геродот писав, що в V столітті до н. е. деякі єгиптяни тримали крокодилів як домашніх тварин. У басейні храму Себека в Арсиної жив крокодил, де його годували, прикрашали коштовностями і поклонялися йому. Коли він помер, його тіло муміфікували, помістили в саркофаг і поховали в гробниці. У давньоєгипетських могилах дійсно було знайдено деяку кількість муміфікованих крокодилів і крокодилових яєць. Декілька мумій, що добре збереглися, демонструються в Каїрському музеї.
Для того, щоб заспокоїти крокодилів, в Стародавньому Єгипті використовувалися особливі заклинання. Навіть у сучасній Нубії рибалки для захисту від зла встановлюють фігурку крокодила біля входу в будинок.
Поклоніння нільському крокодилові було поширене також серед багатьох інших народів Африки. У Буркіна-Фасо вважали, що крокодили це духи предків, що охороняють села від нещасть. У Гані навпаки, вірили, що відьми могли використовувати крокодилів, мух цеце і змій, щоб творити людям зло.
У районі озера Вікторія існував звичай приносити в жертву крокодилам трупи убитих ворогів. На острові Дамба стояв храм, в якому проходили ритуали, під час яких медіум розмовляв з народом від імені крокодила, тоді як той відкривав і закривав пащу. Плем'я Нуер (Південний Судан) вшановувало нільського крокодила як тотем, але в той же час полювало на нього заради м'яса.
На Мадагаскарі вважалося, що крокодили вбивають тільки тих людей, які раніше вбивали крокодилів. І навпаки, людина мала право убити крокодила, якщо той з'їсть невинного. Якщо хто-небудь підозрювався у вбивстві крокодила, його відводили до річки, в якій водяться крокодили, і він повинен був перетнути її неушкодженим, щоб довести свою невинність.

title: Крокодил нільський

wikitext:
{{Speciesbox
| name = Крокодил нільський
| fossil_range = {{Geological range|11.6|0}}пізній [[міоцен]] — [[голоцен|наш час]]
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| image = NileCrocodile.jpg
| image_caption = Нільські крокодили на фермі
| image_width = 305px
| genus = Crocodylus
| species = niloticus
| authority = [[Ніколаус Лауренті|Laurenti]], 1768
| range_map = Crocodylus_niloticus_Distribution.png
| range_map_caption = Ареал нільського крокодила
}}
[[File:Crocodylus niloticus MHNT REP 392.jpg|thumb| ''Crocodylus niloticus'' - [[MHNT]]]]

'''Крокоди́л ні́льський''' (''Crocodylus niloticus'') — великий [[плазуни|плазун]] родини [[Крокодилові|Крокодилових]]. Один із 13(14) видів роду [[Крокодил|крокодилів]] ''(Crocodylus)''.<ref>[http://reptile-database.reptarium.cz/advanced_search?submit=Search&genus=Crocodylus The Reptile Database: Crocodylus]</ref><ref>[https://repfocus.dk/Crocodylus.html RepFocus: Crocodylus]</ref> Найбільший із 3 видів [[крокодил]]ів, що мешкають в [[Африка|Африці]], і часто розглядається як другий або третій за розміром у світі після [[Гребенястий крокодил|гребенястого крокодила]] та, інколи після [[гавіал]]а. Завдяки району проживання, розмірам і силі, відомий з давніх часів як крокодил-людожер, був предметом страху і поклоніння. Досі залишається найвідомішим видом крокодилів. У цілому чисельність виду відносно висока і стабільна, хоча популяції в окремих країнах знаходяться під загрозою зникнення.<ref name="iucnredlist">[https://www.iucnredlist.org/species/45433088/3010181 Crocodylus niloticus у Червоному списку МСОП]</ref>

== Опис ==
=== Зовнішній вигляд ===

Як і всі крокодили, нільський крокодил має короткі ноги, розташовані з боків тулубу, лускату шкіру, вкриту рядами кістяних пластин, довгий сильний [[хвіст]] і могутні [[щелепа|щелепи]]. [[око|Очі]] крокодила плоскі, щоб бачити як під водою, так і в повітрі, забезпечені третьою повікою для додаткового захисту і мають слізні залози, які дозволяють промивати їх сльозами. [[Ніздрі]], [[Вухо|вуха]] і очі розташовані у верхній частині голови, завдяки чому крокодил може майже повністю занурюватися у воду, залишаючи їх на поверхні.

Забарвлення нільського крокодила також дозволяє йому залишатися непоміченим. Молоді особини зазвичай сірі або світло-коричневі з темними смугами на спині і хвості. З віком забарвлення темнішає і смуги зникають. Живіт має жовтий відтінок, така шкіра вважається найякіснішою. Зазвичай крокодил повзає на животі, але може також ходити, підвівши тулуб. Дрібні особини здатні пробігати невелику відстань [[чвал]]ом, розвиваючи швидкість 12-14 км/год. Плаває нільський крокодил також швидко, здійснюючи синусоїдальні рухи хвостом, і може підтримувати швидкість набагато довше, ніж на поверхні.

=== Фізіологія ===

[[Серце]] чотирикамерне, як у [[птахи|птахів]], що дозволяє ефективніше насичувати кров [[кисень|киснем]]. Зазвичай нільський крокодил пірнає на 2-3 хвилини, але при необхідності може залишатися під водою до 30 хвилин, а при зниженій активності — до двох годин. Як [[холоднокровні тварини|холоднокровна тварина]], він має відносно повільний [[метаболізм]] і може довгий час обходитися без їжі, але в той же час здатний з'їсти до половини власної ваги за раз.

Нільський крокодил має досить добрий слух і багатий діапазон голосу. Його шкіра забезпечена рецепторами, що реагують на зміну тиску води. Щелепи потужні, що дозволяє утримувати ними великих тварин, але вони не здатні рухатися у горизонтальній площині, тому нільський крокодил не здатен жувати. Зазвичай крокодил має 64-68 конічних [[зуб]]ів: 36-38 на верхній щелепі і 28-30 на нижній. Новонароджені крокодили мають спеціальне ущільнення шкіри в передній частині морди, що нагадує [[яйцевий зуб]] птахів, за допомогою якого вони руйнують яйцеві оболонки.

=== Розміри ===
[[Файл:Nile Crocodile Side View 2620px.jpg|thumb|left|300px|Нільський крокодил збоку]]

Нільський крокодил має великі розміри, як правило, близько 5 м завдовжки, зрідка — до 6 м. Вага зазвичай становить близько 500 кг<ref name="seaworld">Nile Crocodile. (n.d.). [http://www.seaworld.org/animal-info/animal-bytes/animalia/eumetazoa/coelomates/deuterostomes/chordata/craniata/reptilia/crocodylia/nile-crocodile.htm Retrieved December 16, 2004 from SeaWorld/Busch Gardens, Animal Bytes] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110903163456/http://www.seaworld.org/animal-info/animal-bytes/animalia/eumetazoa/coelomates/deuterostomes/chordata/craniata/reptilia/crocodylia/nile-crocodile.htm |date=2011-09-03 }}</ref>, зустрічаються окремі особини вагою понад 900 кг<ref>[http://www.reptileworldzoo.com/gators.htm Nile Crocodile] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090223222946/http://www.reptileworldzoo.com/gators.htm |date=23 лютого 2009 }} ''Reptile World Zoo''</ref>. Найбільший представник цього виду був убитий в [[Танзанія|Танзанії]] в 1905 році: його довжина склала 6,45 м, вага — 1090 кг<ref name="Wood 1983">Wood, The Guinness Book of Animal Facts and Feats. Sterling Pub Co Inc (1983), ISBN 978-0-85112-235-9</ref>. Існують повідомлення про 7-метрових крокодилів, але вони не підкріплені перевіреними свідченнями. Наявність окремих великих особин виду, ймовірно, обумовлена сприятливішим для них середовищем і кращим живленням. Подібно до інших видів крокодилів, проявляє [[статевий диморфізм]] — самиці в середньому на 30 % менші від самців. В цілому відмінності менші, ніж у багатьох інших видів.

Крокодили, що живуть в місцях із холоднішим кліматом, наприклад, на півдні Африки, мають менші розміри — близько 4 м. Карликовий нільський крокодил, який мешкає в [[Малі]] і пустелі [[Сахара]], досягає лише 2—3 м. Ймовірно, такі відмінності в розмірах є наслідком гірших умов проживання, а не генетичних відмінностей.

== Розмноження ==

У нормальних умовах нільський крокодил досягає [[статева зрілість|статевої зрілості]] до десятирічного віку, сягаючи довжини 3 м для самців, 2—2,5 м для самиць. Під час [[шлюбний період|шлюбного періоду]] самці привертають самиць, ляскаючи мордою по воді, ревучи, фиркаючи і видаючи інші шуми. Великі самці зазвичай привабливіші для самиць. Під час шлюбних ігор пари видають своєрідні трелі і труться нижніми боками морди.

[[Файл:Nile crocodile eggs.jpg|thumb|right|250px|Яйця нільського крокодила]]

Самиці відкладають яйця приблизно через 2 місяці після спаровування, в листопаді або грудні. На півночі Африки в цей час наступає посушливий сезон, на півдні — дощовий. Улюблені місця для будівництва [[Гніздо|гнізд]] — піщані пляжі, пересохлі річища і береги річок. Самиця риє яму до 50 см завглибшки приблизно в двох метрах від берега і відкладає від 20 до 85 яєць (в середньому 50). Декілька самиць можуть будувати гнізда близько одне до одного.

Відклавши яйця, майбутня мати закриває гніздо піском і охороняє протягом 3 місяців [[період інкубації|періоду інкубації]]. Батько зазвичай теж знаходиться поряд, і обидва батьки атакують будь-якого, хто намагається наблизитися до гнізда. Попри таку турботу, багато гнізд розоряються людьми, [[варан]]ами та іншими тваринами в той час, коли мати відлучається, щоб сховатися від спеки або зануритися у воду.

Дитинчата, що вилупилися, видають щебетливі звуки, і за цими звуками матір розриває гніздо. Батьки іноді беруть яйця в пащу і стискають між язиком і піднебінням, щоб допомогти потомству звільнитися. Потім самиця відводить дитинчат до води або відносить їх у своїй пащі.

Як і в інших крокодилів, [[Стать (біологія)|стать]] дитинчат визначається [[Температура|температурою]] протягом середньої третини періоду інкубації, а не генетично. Якщо температура усередині гнізда була нижча за 31,7 °C або вища за 34,5 °C, то на світ з'являються самиці, в іншому випадку — самці.

Крокодили, що тільки-но вилупилися, мають довжину близько 30 см, у перші роки ростуть досить швидко. Мати піклується про потомство протягом двох років. Якщо декілька гнізд було близько один від одного, матері можуть спільно піклуватися про потомство, формуючи своєрідні крокодилові [[Ясла (заклад)|ясла]]. За два роки молоді крокодили досягають розміру 1,2 м і покидають рідні місця, уникаючи при цьому територій старших і більших крокодилів. Максимальна підтверджена [[максимальна тривалість життя|тривалість життя]] крокодилів становить 44 роки, хоча існують непідтверджені свідоцтва про вік до 68 років, [[середня тривалість життя]] — 30-40 років.

== Харчування ==

Крокодили, що недавно вилупилися, споживають [[комахи|комах]] і водних [[безхребетні|безхребетних]], досить швидко переходячи на [[плазуни|плазунів]], [[земноводні|земноводних]] і [[птахи|птахів]]. Раціон навіть дорослих крокодилів на 70 % складається з [[риби]] й інших невеликих хребетних, попри те, що крокодил може з'їсти практично будь-яку тварину, що прийшла на [[водопій]], за винятком дорослих [[слон]]ів, [[Носорогові|носорогів]] та [[бегемот]]ів. Нільський крокодил поїдає також [[падло]], хоча уникає гнилого м'яса. Група крокодилів може віддалитися від води на сотні метрів, щоб дістатися до трупа великої тварини.

Дорослий крокодил використовує своє тіло і хвіст, щоб відтіснити зграю риб до берега, і ловить їх швидкими рухами голови. Крокодили також можуть об'єднуватися і блокувати мігруючу рибу, стаючи півколом упоперек річки. При цьому панівні крокодили їдять першими.

Відомо, що нільські крокодили можуть успішно нападати на [[зебра|зебр]], [[антилопа|антилоп]], [[буйвол]]ів, молодих бегемотів і носорогів, [[жираф]]ів, [[бородавочник]]ів, [[гієна|гієн]], [[мавпа|мавп]], [[котячі|котячих]], а також на інших крокодилів. Можливість майже повністю ховатися під водою у поєднанні з високою швидкістю на коротких відстанях робить крокодилів хорошими мисливцями на велику здобич. Вони вхоплюють її могутніми щелепами, тягнуть у воду і тримають там, поки вона не потоне. Від мертвої здобичі вони відривають окремі шматки і ковтають. При поділі спільної здобичі ці плазуни координують зусилля, щоб розірвати тіло, а також можуть з цією метою заштовхувати його під корчі або камені.

Нільський крокодил становить небезпеку для людей, хоча й меншою мірою, ніж [[гребенястий крокодил]]. Особливо небезпечні самиці в період турботи про потомство. Більшість атак відбуваються далеко від населених місць і не реєструються, тому реальна кількість жертв невідома. Ймовірно, вона перевищує 100 осіб на рік. У 2005 році в [[Уганда|Уганді]] був спійманий крокодил, який, за твердженням місцевих жителів, з'їв за 20 років 83 людини. У 2006 році в [[Ботсвана|Ботсвані]] жертвою крокодила став професор медицини Вашингтонського університету Річард Рут.

Припускають, що нільський крокодил має [[симбіоз|симбіотичні]] відношення з деякими птахами, наприклад [[Шпорцевий чибіс|шпорцевим чибісом]] (''Vanellus spinosus''). Згідно з окремим повідомленням, крокодил широко відкриває пащу, а в цей час птах дістає застряглі у нього в зубах шматочки м'яса. Проте ці повідомлення здаються малоймовірними, і, можливо, не є справжніми симбіотичними відносинами.

== Поширення ==

Крокодил нільський мешкає по берегах річок і озер, в прісних болотах, іноді трапляється в солонуватих водоймах, в гирлах річок або [[Мангровий ліс|манграх]]. Він мешкає практично по всій Африці на південь від [[Сахара|Сахари]], а також на [[Мадагаскар]]і та в басейні [[Ніл]]у. В минулому цей вид мешкав також на [[Коморські острови|Коморських островах]], в [[Ізраїль|Ізраїлі]], [[Алжир]]і та [[Йорданія|Йорданії]]. Зараз вважаються зниклими також популяції в дельті Нілу, на узбережжі [[Середземне море|Середземного моря]] і в [[Чад]]і. Скорочення районів проживання пояснюється перш за все тим, що клімат останнім часом став посушливішим.

== Стан популяції. Охорона ==
У 1940-х — 1960-х роках нільський крокодил був об'єктом полювання, переважно через високоякісну шкіру, у меншій мірі через м'ясо і нібито лікувальні властивості його органів. Це призвело до значного скорочення чисельності виду, внаслідок чого виникла загроза його зникнення. Прийняті унаслідок цього національні закони, а також міжнародні обмеження на постачання крокодилячої шкіри, дозволили частково відновити чисельність популяції в багатьох областях. Зараз цей вид не знаходиться під загрозою вимирання.

Загальна чисельність крокодила нільського станом на 2024 рік становить 50—70 тис. особин.
<ref name="iucnredlist"/> Він поширений в багатьох країнах Південної і Східної Африки, таких як [[Сомалі]], [[Ефіопія]], [[Кенія]], [[Замбія]], чисельність популяції контролюється й документується. У цих країнах успішно діють програми розведення крокодилів на спеціальних фермах, переважно задля отримання шкіри. У 1993 році було вироблено 80 000 шкір нільського крокодила, переважно на фермах [[Зімбабве]] і [[Південно-Африканська Республіка|ПАР]].

[[Файл:Bristol.zoo.crocskin.handbag.arp.jpg|thumb|left|Вироби з крокодилової шкіри]]

У центральній і західній Африці ситуація гірша. Хоча ці регіони за площею складають близько ⅔ ареалу, популяції тут менш щільні, тому їм не було приділено достатньо уваги. Тут умови для життя гірше і, додатково, існує конкуренція з [[Африканський вузькорилий крокодил|вузькорилим]] і [[Тупорилий крокодил|тупорилим крокодилом]]. Через це для деяких регіонів загроза вимирання зберігається. Додатковими негативними факторами є скорочення площі боліт і полювання, яке велося в цих регіонах в 1970-х роках. Для збереження популяцій нільського крокодила в цих районах потрібні додаткові екологічні програми.

Як головний хижак в тих районах, де він мешкає, нільський крокодил грає помітну роль в [[екосистема]]х. Так, він контролює чисельність риби, від якої, у свою чергу, залежать інші тварини. Він також поїдає трупи, що потрапили у воду, запобігаючи забрудненню води. Основною загрозою для нільського крокодила є люди і результати їх господарської діяльності: забруднення середовища, рибацькі сітки тощо.

Нільський крокодил занесений до [[Червоний список Міжнародного союзу охорони природи|Червоного списку Міжнародного союзу охорони природи]] у категорії «мінімальний ризик». Торгівля крокодилами регулюється [[Конвенція про міжнародну торгівлю видами дикої фауни і флори, що перебувають під загрозою зникнення|міжнародною конвенцією]].

== Культ нільського крокодила ==

[[Файл:Egypt.Sobek.01.jpg||thumb|right|150px|Зображення [[Себек]]а в храмі в Ком-омбо]]

Мешканці [[Стародавній Єгипет|Стародавнього Єгипту]] серед інших богів поклонялися богу [[Себек]]у, який асоціювався з [[фертильність|фертильністю]], захистом і владою [[фараон]]а. Відношення до нього було подвійним: іноді вони полювали на крокодилів і ображали Себека, іноді бачили в ньому захисника і джерело влади фараона. Себек зіставлявся з богом землі [[Геб]]ом, сонячним божеством [[Ра]] та [[Осиріс]]ом. Себек зображався як крокодил, [[мумія]] крокодила або людина з головою крокодила. Центром його культу в Середньому Царстві було місто [[Арсіноя]], яке греки називали Крокодополісом. Інший великий храм Себека знаходився в місті [[Ком-омбо]], а безліч менших — в багатьох інших містах Єгипту, в основному в [[Верхній Єгипет|Верхньому Єгипті]] і дельті Нілу.

[[Геродот]] писав, що в [[V століття до н. е.|V столітті до н. е.]] деякі єгиптяни тримали крокодилів як домашніх тварин. У басейні храму Себека в Арсиної жив крокодил, де його годували, прикрашали коштовностями і поклонялися йому. Коли він помер, його тіло муміфікували, помістили в саркофаг і поховали в гробниці. У давньоєгипетських могилах дійсно було знайдено деяку кількість муміфікованих крокодилів і крокодилових яєць. Декілька мумій, що добре збереглися, демонструються в [[Каїрський єгипетський музей|Каїрському музеї]].

Для того, щоб заспокоїти крокодилів, в Стародавньому Єгипті використовувалися особливі заклинання. Навіть у сучасній [[Нубія|Нубії]] рибалки для захисту від зла встановлюють фігурку крокодила біля входу в будинок.

Поклоніння нільському крокодилові було поширене також серед багатьох інших народів Африки. У [[Буркіна-Фасо]] вважали, що крокодили це духи предків, що охороняють села від нещасть. У [[Гана|Гані]] навпаки, вірили, що відьми могли використовувати крокодилів, мух [[цеце]] і [[змії|змій]], щоб творити людям зло.

У районі озера [[Вікторія (озеро)|Вікторія]] існував звичай приносити в жертву крокодилам трупи убитих ворогів. На острові Дамба стояв храм, в якому проходили ритуали, під час яких [[медіум (езотерика)|медіум]] розмовляв з народом від імені крокодила, тоді як той відкривав і закривав пащу. Плем'я Нуер (Південний [[Судан]]) вшановувало нільського крокодила як [[тотем]], але в той же час полювало на нього заради м'яса.

На [[Мадагаскар]]і вважалося, що крокодили вбивають тільки тих людей, які раніше вбивали крокодилів. І навпаки, людина мала право убити крокодила, якщо той з'їсть невинного. Якщо хто-небудь підозрювався у вбивстві крокодила, його відводили до річки, в якій водяться крокодили, і він повинен був перетнути її неушкодженим, щоб довести свою невинність.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{commons|Crocodylus niloticus}}
* [http://zooclub.ru/rept/vidy/99.shtml Нільський крокодил на zooclub.ru] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070930181309/http://zooclub.ru/rept/vidy/99.shtml |date=30 вересня 2007 }}{{ref-ru}}
* [http://www.floranimal.ru/pages/animal/k/1010.html Нільський крокодил на floranimal.ru] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070930024103/http://www.floranimal.ru/pages/animal/k/1010.html |date=30 вересня 2007 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20070922190609/http://oldegypt.info/article-preview-27.html Культ тварин в Давньому Єгипті]{{ref-ru}}
* [http://www.flmnh.ufl.edu/natsci/herpetology/act-plan/cnilo.htm Охорона нільського крокодила] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20060907140426/http://www.flmnh.ufl.edu/natsci/herpetology/act-plan/cnilo.htm |date=7 вересня 2006 }}{{ref-en}}
* [http://www.smh.com.au/news/World/After-eating-83-villagers-croc-beats-death-penalty/2005/03/14/1110649129688.html Крокодил-людожер, спійманий в Уганді] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070419074921/http://www.smh.com.au/news/World/After-eating-83-villagers-croc-beats-death-penalty/2005/03/14/1110649129688.html |date=19 квітня 2007 }}{{ref-en}}
* [https://repfocus.dk/Crocodylus.html RepFocus: Crocodylus]
* [https://www.iucnredlist.org/species/45433088/3010181 Crocodylus niloticus у Червоному списку МСОП]
* [http://reptile-database.reptarium.cz/advanced_search?submit=Search&genus=Crocodylus The Reptile Database: Crocodylus]
* [https://reptile-database.reptarium.cz/species?genus=Crocodylus&species=niloticus The Reptile Database: Crocodylus niloticus]

{{Authority control}}
{{Taxonbar|from=Q168745}}
{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Тварини, описані 1768]]
[[Категорія:Крокодилові]]
[[Категорія:Плазуни Африки]]
[[Категорія:Плазуни Анголи]]
[[Категорія:Плазуни Ботсвани]]
[[Категорія:Плазуни Бурунді]]
[[Категорія:Плазуни Камеруну]]
[[Категорія:Плазуни Республіки Конго]]
[Категорія:Плазуни Демократичної Республіки Конго]]
[[Категорія:Плазуни Єгипту]]
[[Категорія:Плазуни Екваторіальної Гвінеї]]
[[Категорія:Плазуни Еритреї]]
[[Категорія:Плазуни Есватіні]]
[[Категорія:Плазуни Ефіопії]]
[[Категорія:Плазуни Габону]]
[[Категорія:Плазуни Кенії]]
[[Категорія:Плазуни Мадагаскару]]
[[Категорія:Плазуни Малаві]]
[[Категорія:Плазуни Мозамбіку]]
[[Категорія:Плазуни Намібії]]
[[Категорія:Плазуни Руанди]]
[[Категорія:Плазуни Південного Судану]]
[[Категорія:Плазуни Сомалі]]
[[Категорія:Плазуни Судану]]
[[Категорія:Плазуни Танзанії]]
[[Категорія:Плазуни Південно-Африканської Республіки]]
[[Категорія:Плазуни Уганди]]
[[Категорія:Плазуни Замбії]]
[[Категорія:Плазуни Зімбабве]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Найменший ризик (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Клада: Архозаври (Archosauria)

Надряд: Crocodylomorpha

Ряд: Крокодилоподібні (Crocodilia)

Родина: Крокодилові (Crocodylidae)

Рід: Крокодил (Crocodylus)

Вид: Крокодил нільський (C. niloticus)

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва:
Crocodylus niloticus · Laurenti, 1768
Ареал нільського крокодила