text:
# Тед Неш (веслувальник)
Тед Неш (англ. Ted Nash, 29 жовтня 1932 — 3 липня 2021) — американський академічний веслувальник.
Олімпійський чемпіон 1960 року в складі розпашної четвірки без стернового, бронзовий призер 1964 року в складі розпашної четвірки без стернового.

wikiname: ukwiki

title: Тед Неш (веслувальник)

in_language: uk

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Тед Неш
| оригінал імені = Ted Nash
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalSport | Чоловіче [[академічне веслування]] }}
{{MedalCountry | {{USA}} }}
{{MedalCompetition | [[Академічне веслування на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]] }}
{{MedalGold | [[літні Олімпійські ігри 1960|Рим 1960]] | [[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1960 — розпашні четвірки без стернового (чоловіки)|Розпашні четвірки без стернового]] }}
{{MedalBronze | [[літні Олімпійські ігри 1964|Токіо 1964]] | [[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1964 — розпашні четвірки без стернового (чоловіки)|Розпашні четвірки без стернового]] }}
}}

'''Тед Неш''' ({{lang-en|Ted Nash}}, 29 жовтня 1932 — 3 липня 2021) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] [[Академічне веслування|академічний веслувальник]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Олімпійський чемпіон [[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1960 — розпашні четвірки без стернового (чоловіки)|1960]] року в складі розпашної четвірки без стернового, бронзовий призер [[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1964 — розпашні четвірки без стернового (чоловіки)|1964]] року в складі розпашної четвірки без стернового.
<!--ДосягненняКінець Код:OGG60OGB64.-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/40815 Тед Неш на Olympedia.org]
* [https://olympics.com/en/athletes/Theodore-Allison-Nash Тед Неш на Olympics.com]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Na/Ted-Nash-1.html Тед Неш на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Неш Тед}}
[[Категорія:Народились 1932]]
[[Категорія:Померли 2021]]
[[Категорія:Академічні веслувальники США]]
[[Категорія:Академічні веслувальники на літніх Олімпійських іграх 1960]]
[[Категорія:Академічні веслувальники на літніх Олімпійських іграх 1964]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1960]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1964]]
[[Категорія:Спортсмени Мелроуза (Массачусетс)]]
[[Категорія:Призери Панамериканських ігор 1959 року]]
[[Категорія:Призери Панамериканських ігор 1963 року]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з академічного веслування]]
[[Категорія:Американські чемпіони Панамериканських ігор]]

title: Загальна інформація

Громадянство: США

Народження: 29 жовтня 1932 · Мелроуз, Міддлсекс, Массачусетс, США

Смерть: 3 липня 2021 (88 років) · Медфорд, Берлінгтон, Нью-Джерсі, США

Alma mater: Вашингтонський університет

title: Спорт

Країна: США

Вид спорту: академічне веслування

title: Олімпійські ігри

Золото: Рим 1960 · Розпашні четвірки без стернового

Бронза: Токіо 1964 · Розпашні четвірки без стернового


text:
# Локомотив (Тбілісі)
«Локомотив (Тбілісі)» (груз. ლოკომოტივი თბილისი) — футбольний клуб з Тбілісі, заснований 14 серпня 1936 року.

## Історія
«Локомотив» був заснований в 1936 році. Носив також назви «Локомотиві» (1988—1989) «Мерані» (1990—1993), «Мерані — Бачо» (1993—1995).
У чемпіонатах СРСР грав:
- у вищій лізі: 1938, 1940 р.р.;
- у першій лізі: 1939, 1946—1948, 1959—1970 р.р.;
- у другій лізі: 1936—1937, 1981—1982, 1984—1986, 1988—1989 р.р.

З 1990 року бере участь в національних чемпіонатах Грузії
- у вищій лізі: з 1997 р.;
- у першій лізі: 1991—1995, 1996—1997
- у другій лізі: 1990—1991.

## Нагороди

### Радянський період
- Переможець чемпіонату Грузії 1937 та 1940 років;
- Володар Кубка Грузії 1956 року;
- Переможець зони союзних республік Клас Б чемппіонат СРСР 1961

### Період незалежності
- Срібний призер чемпіонатів Грузії 2001 та 2002 років;
- Бронзовий призер чемпіонату Грузії 1999 року;
- Володар Кубка Грузії 2000, 2002, 2005 років;
- Фіналіст Кубка Грузії 2001 року.

## Участь у Єврокубках
Клуб бере участь у розіграшах Кубка УЄФА з 1999 року.

## Стадіон
Домашня арена — стадіон імені Михайла Месхі у Тбілісі (колишня назва — «Локомотив»). Стадіон може вмістити 24 680 глядачів. Стадіон називаний на честь відомого радянського грузинського футболіста Михайла Месхі. Місткість арени є другою серед стадіонів Грузії, після стадіону імені Бориса Пайчадзе.

## Відомі гравці
- Джишкаріані Михайло Дмитрович
- Чхатарашвілі Нестор Йосипович
- Шудра Сергій Петрович

## Відомі тренери
- Хурцилава Муртаз Калістратович

## Цікавий факт
ФК «Локомотив» брав участь у матчі, в якому було призначена рекордна кількість пенальті (для чемпіонатів СРСР) в одному матчі, та рекордна кількість пенальті у ворота господарів. 2 липня 1938 року в грі «Динамо» (Москва) — «Локомотив» (Тбілісі) арбітр Йосип Колтунов призначив 5 пенальті: 2 реалізували господарі, 2 — гості, і ще одне пенальті гості не забили. Матч закінчився перемогою московської команди з рахунком 5:2.

title: Локомотив (Тбілісі)

wikitext:
{{Футбольний клуб
| назва клубу =  Локомотив Тбілісі
| емблема = ФК Локомотив Тбілісі.png
| розмір емблеми  = 150пкс
| повна назва = Футбольний клуб «Локомотив» Тбілісі
| прізвисько =
| місто = [[Тбілісі]]
| країна= [[Грузія]]
| рік заснування = [[1936]]
| стадіон = [[Стадіон імені Михайла Месхі]]
| вміщує = 24 680
| президент = Лексо Топурія
| головний тренер =
| ліга = [[Чемпіонат Грузії з футболу|Чемпіонат Грузії]]
| сезон = 2024
| місце = 4-те
| pattern_la1 = _jakotropical2122sr
| pattern_b1 = _jakotropical2122sr
| pattern_ra1 = _jakotropical2122sr
| pattern_sh1 = _wurzburger1819h
| pattern_so1 =
| leftarm1 = FF0000
| body1 = FF0000
| rightarm1 = FF0000
| shorts1 = FF0000
| socks1 = FF0000
| pattern_la2 = _jakotropical2122wsg
| pattern_b2 = _jakotropical2122wsg
| pattern_ra2 = _jakotropical2122wsg
| pattern_sh2 =
| pattern_so2 =
| leftarm2 = FFFFFF
| body2 = FFFFFF
| rightarm2 = FFFFFF
| shorts2 = FFFFFF
| socks2 = FFFFFF
| pattern_la3 = _jakopremium20gr
| pattern_b3 = _jakopremium20gr
| pattern_ra3 = _jakopremium20gr
| pattern_sh3 = _pafos2021a
| pattern_so3 =
| leftarm3 =
| body3 =
| rightarm3 =
| shorts3 = 484b4f
| socks3 = 484b4f
}}
{{Otheruses|Локомотив (значення)}}
'''«Локомотив (Тбілісі)»''' ({{lang-ka|ლოკომოტივი თბილისი}}) — [[футбольний клуб]] з [[Тбілісі]], заснований [[14 серпня]] [[1936]] року.

== Історія ==

«Локомотив» був заснований в 1936 році. Носив також назви «Локомотиві» ([[1988]]—[[1989]]) «Мерані» ([[1990]]—[[1993]]), «Мерані — Бачо» ([[1993]]—[[1995]]).

У [[Чемпіонат СРСР з футболу|чемпіонатах СРСР]] грав:
* у вищій лізі: [[Чемпіонат СРСР з футболу 1938 (група «А»)|1938]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1940 (група «А»)|1940]] р.р.;
* у першій лізі: [[1939]], [[1946]]—[[1948]], [[1959]]—[[1970]] р.р.;
* у другій лізі: [[1936]]—[[1937]], [[1981]]—[[1982]], [[1984]]—[[1986]], [[1988]]—[[1989]] р.р.

З [[1990]] року бере участь в [[Чемпіонат Грузії з футболу|національних чемпіонатах Грузії]]
* у [[Ліга Умаглесі|вищій лізі]]: з [[1997]] р.;
* у [[Ліга Пірвелі|першій лізі]]: [[1991]]—[[1995]], [[1996]]—1997
* у [[Ліга Меоре|другій лізі]]: 1990—1991.

== Нагороди ==

=== Радянський період ===
* Переможець [[Чемпіонат Грузії з футболу|чемпіонату Грузії]] 1937 та 1940 років;
* Володар [[Кубок Грузії з футболу|Кубка Грузії]] [[1956]] року;
* Переможець зони союзних республік [[Клас Б чемппіонат СРСР 1961]]

=== Період незалежності ===
* Срібний призер чемпіонатів Грузії [[Ліга Умаглесі 2000—2001|2001]] та [[Ліга Умаглесі 2001—2002|2002]] років;
* Бронзовий призер чемпіонату Грузії [[Ліга Умаглесі 1998—1999|1999]] року;
* Володар [[Кубок Грузії з футболу|Кубка Грузії]] [[Кубок Грузії з футболу 1999—2000|2000]], [[Кубок Грузії з футболу 2001—2002|2002]], [[Кубок Грузії з футболу 2004—2005|2005]] років;
* Фіналіст Кубка Грузії [[Кубок Грузії з футболу 2000—2001|2001]] року.

== Участь у Єврокубках ==

Клуб бере участь у розіграшах [[Кубок УЄФА|Кубка УЄФА]] з 1999 року.

== Стадіон ==

Домашня арена — [[стадіон імені Михайла Месхі]] у Тбілісі (колишня назва — «Локомотив»). Стадіон може вмістити 24 680 глядачів. Стадіон називаний на честь відомого радянського грузинського футболіста [[Месхі Михайло Шалвович|Михайла Месхі]]. Місткість арени є другою серед стадіонів Грузії, після [[стадіон імені Бориса Пайчадзе|стадіону імені Бориса Пайчадзе]].

== Відомі гравці ==

* [[Джишкаріані Михайло Дмитрович]]
* [[Чхатарашвілі Нестор Йосипович]]
* [[Шудра Сергій Петрович]]

== Відомі тренери ==

* [[Хурцилава Муртаз Калістратович]]

== Цікавий факт ==

ФК «Локомотив» брав участь у матчі, в якому було призначена рекордна кількість [[пенальті]] (для чемпіонатів СРСР) в одному матчі, та рекордна кількість пенальті у ворота господарів. [[2 липня]] [[1938]] року в грі [[Динамо (Москва)|«Динамо» (Москва)]] — «Локомотив» (Тбілісі) арбітр [[Колтунов Йосип Семенович|Йосип Колтунов]] призначив 5 пенальті: 2 реалізували господарі, 2 — гості, і ще одне пенальті гості не забили. Матч закінчився перемогою московської команди з рахунком 5:2<ref>[http://www.sport-express.ru/newspaper/2005-04-22/3_2/ «Золотая мантия» — приз «СЭ» лучшему арбитру чемпионата России (sport-express.ru, 22.04.2005)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304125430/http://www.sport-express.ru/newspaper/2005-04-22/3_2/ |date=4 березня 2016 }} {{ref-ru}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.fc-dynamo.ru/igry/prot.php?id=19380702 |title=Протокол гри «Динамо» (Москва) — «Локомотив» (Тбілісі) |accessdate=20 липня 2011 |archive-date=15 листопада 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20121115023402/http://fc-dynamo.ru/igry/prot.php?id=19380702 }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.fcloco.ge/ Офіційний сайт клубу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110721025913/http://www.fcloco.ge/ |date=21 липня 2011 }}
* {{Facebook|LocomotiveTbilisi}}
* {{Instagram|locomotivetbilisi}}

{{Ліга Еровнулі}}

[[Категорія:Футбольні клуби Тбілісі]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1936]]
[[Категорія:Залізничні футбольні клуби]]
[[Категорія:Засновані в Грузії 1936]]

title: Локомотив Тбілісі

Повна назва: Футбольний клуб «Локомотив» Тбілісі

Населений пункт: Тбілісі, Грузія

Стадіон: Стадіон імені Михайла Месхі

Президент: Лексо Топурія

Ліга: Чемпіонат Грузії

4-те

Домашня: Виїзна · Запасна


text:
# Кіноколо (6-та церемонія вручення)
6-та церемонія вручення Національної премії кінокритиків «Кіноколо» за досягнення українського кінематографа та діячів кіноіндустрії відбулася 12 жовтня 2023 року в Києві перед відкриттям кінофестивалю «Київський тиждень критики» в кінотеатрі «Жовтень».

## Фільми з кількома номінаціями та нагородами
На шостій церемонії вручення національної премії кінокритиків «Кіноколо» було представлено 19 фільмів (7 ігрових повнометражних та по 4 — короткометражні (кмф), документальні (дф) й анімаційні (аф)):
| Номінації | Фільм                         | Нагороди |
| --------- | ----------------------------- | -------- |
| 6         | «Степне»                      | 0        |
| 5         | «Ля Палісіада»                | 1        |
| 4         | «Люксембург, Люксембург»      | 3        |
| 3         | «20 днів у Маріуполі» (дф)    | 2        |
| 2         | «Довбуш»                      | 0        |
| 2         | «Ти мене любиш?»              | 1        |
| 2         | «Назавжди-Назавжди»           | 0        |
| 1         | «ГКЧП» (кмф)                  | 1        |
| 1         | «Маріуполь. Сто ночей» (аф)   | 1        |
| 1         | «Я, Ніна»                     | 0        |
| 1         | «Велика маленька війна» (кмф) | 0        |
| 1         | «Жива» (кмф)                  | 0        |
| 1         | «Це побачення» (кмф)          | 0        |
| 1         | «Залізні метелики» (дф)       | 0        |
| 1         | «Звідки куди» (дф)            | 0        |
| 1         | «Ми не згаснемо» (дф)         | 0        |
| 1         | «Весна» (аф)                  | 0        |
| 1         | «Мавка. Лісова пісня» (аф)    | 0        |
| 1         | «Мокош» (аф)                  | 0        |

## Список переможців та номінантів
★Переможців виділено окремим кольором
| Найкращий повнометражний ігровий фільм   | ★«Ля Палісіада» — реж. Філіп Сотниченко                                                                                |
| Найкращий повнометражний ігровий фільм   | «Довбуш» — реж. Олесь Санін;                                                                                |
| Найкращий повнометражний ігровий фільм   | «Люксембург, Люксембург» — реж. Антоніо Лукіч                                                                                |
| Найкращий повнометражний ігровий фільм   | «Степне» — реж. Марина Врода                                                                                |
| Найкращий короткометражний ігровий фільм | ★«ГКЧП» — реж. Аркадій Непиталюк                                                                                |
| Найкращий короткометражний ігровий фільм | «Велика маленька війна» — реж. Мирослав Латик                                                                                |
| Найкращий короткометражний ігровий фільм | «Жива» — реж. Владлен Одуденко                                                                                |
| Найкращий короткометражний ігровий фільм | «Це побачення» — реж. Надія Парфан                                                                                |
| Найкращий документальний фільм           | ★«20 днів у Маріуполі» — реж. Мстислав Чернов                                                                                |
| Найкращий документальний фільм           | «Залізні метелики» — реж. Роман Любий                                                                                |
| Найкращий документальний фільм           | «Звідки куди» реж. Мачек Хамела                                                                                |
| Найкращий документальний фільм           | «Ми не згаснемо» — реж. Аліса Коваленко                                                                                |
| Найкращий анімаційний фільм              | ★«Маріуполь. Сто ночей» — реж. Софія Мельник                                                                                |
| Найкращий анімаційний фільм              | «Весна» — реж. Микита Лиськов                                                                                |
| Найкращий анімаційний фільм              | «Мавка. Лісова пісня» — реж. Олександра Рубан, Олег Маламуж                                                                                |
| Найкращий анімаційний фільм              | «Мокош» — реж. Анна Дудко                                                                                |
| Відкриття року                           | ★«20 днів у Маріуполі» — реж. Мстислав Чернов                                                                                |
| Відкриття року                           | «Ля Палісіада» — реж. Філіп Сотниченко                                                                                |
| Відкриття року                           | «Назавжди-Назавжди» — реж. Анна Бурячкова                                                                                |
| Відкриття року                           | «Степне» — реж. Марина Врода                                                                                |
| Найкращий режисер                        | ★Антоніо Лукіч («Люксембург, Люксембург»)                                                                                |
| Найкращий режисер                        | Марина Врода («Степне»)                                                                                |
| Найкращий режисер                        | Філіп Сотниченко («Ля Палісіада»)                                                                                |
| Найкращий режисер                        | Мстислав Чернов («20 днів у Маріуполі»)                                                                                |
| Найкращий актор                          | ★Аміл Насіров («Люксембург, Люксембург»)                                                                                |
| Найкращий актор                          | Олександр Максяков («Степне»)                                                                                |
| Найкращий актор                          | Новруз Пашаєв («Ля Палісіада»)                                                                                |
| Найкращий актор                          | Сергій Стрельников («Довбуш»)                                                                                |
| Найкраща акторка                         | ★Карина Химчук («Ти мене любиш?»)                                                                                |
| Найкраща акторка                         | Ніна Антонова («Степне»)                                                                                |
| Найкраща акторка                         | Ксенія Хижняк («Я, Ніна»)                                                                                |
| Найкраща акторка                         | Єлизавета Цілик («Назавжди-Назавжди»)                                                                                |
| Найкращий сценарій                       | ★Антоніо Лукіч («Люксембург, Люксембург»)                                                                                |
| Найкращий сценарій                       | Марина Врода, Кірілл Шувалов («Степне»)                                                                                |
| Найкращий сценарій                       | Тоня Ноябрьова («Ти мене любиш?»)                                                                                |
| Найкращий сценарій                       | Філіп Сотниченко («Ля Палісіада»)                                                                                |
| За досягнення                            | ★Станіслав Битюцький, Альона Пензій, Олександр Телюк, Олег Оліфер, Олена Гончарук («Довженко-центр») — за лекторій «Як перестати хвилюватися і полюбити українське кіно» |
| За досягнення                            | Дарія Бадьйор, Станіслав Битюцький, Сергій Ксаверов, Анна Дацюк — за кураторство кінофестивалю «6-й Київський тиждень критики»                                           |
| За досягнення                            | Альона Пензій, Олександр Телюк, Олег Оліфер, Олександр Бертман, Тетяна Деркач («Довженко-центр») — за програму «Мультфільм тижня. Перший сезон»                          |
| За досягнення                            | Наталія Серебрякова — за серію публікацій про українське кіно у виданні Cineuropa.                                                                                |

title: Кіноколо (6-та церемонія вручення)

wikitext:
{{Кінопремія
|назва          = Кіноколо 2023
|підпис         =
|лого           =
|ширина_лого    = 250px
|фото           =
|ширина_фото    = 250px
|опис_фото      =
|час            = {{s|[[12 жовтня]] [[2023]] року}}
|місце          = кінотеатр «[[Жовтень (кінотеатр, Київ)|Жовтень]]», {{UKR}}, [[Київ]]
|ведучі         =
|продюсер       =
|режисер_премії =
|організатор    = {{ublist|• [[Спілка кінокритиків України]]|• Асоціація «Сприяння розвитку кінематографа в Україні — дивись українське!»|• [[Артхаус Трафік]]}}
|фільм          = «[[Ля Палісіада]]»
|режисер        = [[Антоніо Лукіч]]
|режисер_фільм  =
|актор          =
|актор_фільм    =
|акторка        =
|акторка_фільм  =
|нагород        =
|номінацій      =
|канал          =
|мережа         =
|тривалість     =
|глядачів       =
|рейтинг        =
|сайт           =
|попередня      = [[Кіноколо (5-та церемонія вручення)|5-та церемонія]]
|наступна       = [[Кіноколо (7-ма церемонія вручення)|7-ма церемонія]]
}}

6-та церемонія вручення '''Національної премії кінокритиків «[[Кіноколо (премія)|Кіноколо]]»''' за досягнення українського кінематографа та діячів кіноіндустрії відбулася [[12 жовтня]] [[2023]] року в [[Київ|Києві]] перед відкриттям кінофестивалю «[[Київський тиждень критики]]» в кінотеатрі «[[Жовтень (кінотеатр, Київ)|Жовтень]]»<ref>{{Cite web|title=Оголосили переможців премії кінокритиків "Кіноколо 2023"|url=https://life.pravda.com.ua/culture/2023/10/12/257041/|website=[[Українська правда]]|date=2022-10-12|accessdate=2022-10-13|archive-date=|archive-url=}}</ref>.

== Фільми з кількома номінаціями та нагородами ==
На шостій церемонії вручення національної премії кінокритиків «Кіноколо» було представлено 19 фільмів (7 ігрових повнометражних та по 4 — короткометражні ''(кмф)'', документальні ''(дф)'' й анімаційні ''(аф)'')<ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/575695-premia-kinokolo-2023-hto-sered-pretendentiv-i-koli-budut-rezultati/|title=Премія "Кіноколо 2023": хто може стати переможцем і коли вручення (перелік номінацій)|last=Юлія Кузьменко|date=19 вересня 2023, 13:09}}</ref><ref>{{Cite web|title=7й Тиждень Критики 2023|url=https://kcw.com.ua/p/ogolosheni-laureati-6-i-nacionalnoi-premii-kinokritikiv-kinokolo|website=kcw.com.ua|accessdate=2023-10-14|language=uk}}</ref>:
{| class="wikitable"
!Номінації
!Фільм
!Нагороди
|-
|6
|«Степне»
|0
|-
|5
|«Ля Палісіада»
|1
|-
|4
|«Люксембург, Люксембург»
|3
|-
|3
|«20 днів у Маріуполі» (дф)
|2
|-
|2
|«Довбуш»
|0
|-
|2
|«Ти мене любиш?»
|1
|-
|2
|«Назавжди-Назавжди»
|0
|-
|1
|«ГКЧП» (кмф)
|1
|-
|1
|«Маріуполь. Сто ночей» (аф)
|1
|-
|1
|«Я, Ніна»
|0
|-
|1
|«Велика маленька війна» (кмф)
|0
|-
|1
|«Жива» (кмф)
|0
|-
|1
|«Це побачення» (кмф)
|0
|-
|1
|«Залізні метелики» (дф)
|0
|-
|1
|«Звідки куди» (дф)
|0
|-
|1
|«Ми не згаснемо» (дф)
|0
|-
|1
|«Весна» (аф)
|0
|-
|1
|«Мавка. Лісова пісня» (аф)
|0
|-
|1
|«Мокош» (аф)
|0
|}

== Список переможців та номінантів ==

{{color|#FC6800|★}}{{swatch-inline|#FAEB86| '''Переможців''' виділено окремим кольором}}<ref>{{Cite web|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-culture/3773681-premia-kinokolo-ogolosila-peremozciv.html|title=Премія «Кіноколо» оголосила переможців|date=13.10.2023 18:39}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/592849-premia-kinokolo-2023-ogolosila-laureativ-perelik-peremozciv/|title=Оголосили переможців премії "Кіноколо 2023": перелік|last=Євгенія Луценко|date=12 жовтня 2023, 20:14}}</ref><ref>{{Cite web|title=Премія «Кіноколо» визначилася з переможцями|url=https://detector.media/infospace/article/218047/2023-10-13-premiya-kinokolo-vyznachylasya-z-peremozhtsyamy/|website=detector.media|date=2023-10-13|accessdate=2023-10-14|language=uk}}</ref>

{| class="wikitable" width="100%" border="1" cellpadding="5" cellspacing="0" align="centre"
|-
! width="290px"|Категорії
! colspan=3|Переможці та номінанти
|-
| rowspan=4 align="center"|[[Премія «Кіноколо» за найкращий повнометражний ігровий фільм|Найкращий повнометражний ігровий фільм]]
|style="background:#FAEB86" |★'''''«[[Ля Палісіада]]»'' — реж. Філіп Сотниченко'''
|-
|«[[Довбуш (фільм)|Довбуш]]» — реж. Олесь Санін;
|-
|«[[Люксембург, Люксембург]]» — реж. [[Антоніо Лукіч]]
|-
|«[[Степне (фільм)|Степне]]» — реж. Марина Врода
|-
| rowspan=4 align="center"|[[Премія «Кіноколо» за найкращий короткометражний ігровий фільм|Найкращий короткометражний ігровий фільм]]
|style="background:#FAEB86" |★'''''«ГКЧП»'' — реж. [[Аркадій Непиталюк]]'''
|-
|«Велика маленька війна» — реж. Мирослав Латик
|-
|«Жива» — реж. Владлен Одуденко
|-
|«Це побачення» — реж. Надія Парфан
|-
| rowspan=4 align="center"|[[Премія «Кіноколо» за найкращий документальний фільм|Найкращий документальний фільм]]
|style="background:#FAEB86" |★'''''«20 днів у Маріуполі»'' — реж. Мстислав Чернов'''
|-
|«Залізні метелики» — реж. Роман Любий
|-
|«Звідки куди» реж. Мачек Хамела
|-
|«Ми не згаснемо» — реж. Аліса Коваленко
|-
| rowspan=4 align="center"|[[Премія «Кіноколо» за найкращий анімаційний фільм|Найкращий анімаційний фільм]]
|style="background:#FAEB86" |★'''''«Маріуполь. Сто ночей»'' — реж. Софія Мельник'''
|-
|«Весна» — реж. Микита Лиськов
|-
|«[[Мавка. Лісова пісня]]» — реж. Олександра Рубан, Олег Маламуж
|-
|«Мокош» — реж. Анна Дудко
|-
| rowspan=4 align="center"|[[Премія «Кіноколо» Відкриття року|Відкриття року]]
|style="background:#FAEB86" |★'''''«20 днів у Маріуполі»'' — реж. Мстислав Чернов'''
|-
|«Ля Палісіада» — реж. Філіп Сотниченко
|-
|«Назавжди-Назавжди» — реж. Анна Бурячкова
|-
|«Степне» — реж. Марина Врода
|-
| rowspan="4" align="center" |[[Премія «Кіноколо» найкращому режисерові|Найкращий режисер]]
|style="background:#FAEB86" |★'''Антоніо Лукіч («Люксембург, Люксембург»)'''
|-
|Марина Врода («Степне»)
|-
|Філіп Сотниченко («Ля Палісіада»)
|-
|Мстислав Чернов («20 днів у Маріуполі»)
|-
| rowspan="4" align="center" |[[Премія «Кіноколо» найкращому акторові у головній ролі|Найкращий актор]]
| style="background:#FAEB86" |★'''Аміл Насіров («Люксембург, Люксембург»)'''
|-
|Олександр Максяков («Степне»)
|-
|Новруз Пашаєв («Ля Палісіада»)
|-
|Сергій Стрельников («Довбуш»)
|-
| rowspan="4" align="center" |[[Премія «Кіноколо» найкращій акторці у головній ролі|Найкраща акторка]]
| style="background:#FAEB86" |★'''Карина Химчук («Ти мене любиш?»)'''
|-
|Ніна Антонова («Степне»)
|-
|Ксенія Хижняк («Я, Ніна»)
|-
|Єлизавета Цілик («Назавжди-Назавжди»)
|-
| rowspan="4" align="center" |[[Премія «Кіноколо» за найкращий сценарій|Найкращий сценарій]]
| style="background:#FAEB86" |★'''Антоніо Лукіч («Люксембург, Люксембург»)'''
|-
|Марина Врода, Кірілл Шувалов («Степне»)
|-
|Тоня Ноябрьова («Ти мене любиш?»)
|-
|Філіп Сотниченко («Ля Палісіада»)
|-
| rowspan="4" align="center" |За досягнення
| style="background:#FAEB86" |★'''Станіслав Битюцький, Альона Пензій, Олександр Телюк, Олег Оліфер, Олена Гончарук («Довженко-центр») — за лекторій «Як перестати хвилюватися і полюбити українське кіно»'''
|-
|Дарія Бадьйор, Станіслав Битюцький, Сергій Ксаверов, Анна Дацюк — за кураторство кінофестивалю «6-й Київський тиждень критики»
|-
|Альона Пензій, Олександр Телюк, Олег Оліфер, Олександр Бертман, Тетяна Деркач («Довженко-центр») — за програму «Мультфільм тижня. Перший сезон»
|-
|Наталія Серебрякова — за серію публікацій про українське кіно у виданні Cineuropa.
|-
|}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

[[Категорія:Кіноколо|6]]
[[Категорія:Кінопремії 2023]]
[[Категорія:Кінопремії України]]

title: Загальні відомості

Час проведення: 12 жовтня 2023 року

Місце проведення: кінотеатр «Жовтень», Україна, Київ

Організатор: - • Спілка кінокритиків України - • Асоціація «Сприяння розвитку кінематографа в Україні — дивись українське!» - • Артхаус Трафік

title: Нагороди

Найкращий фільм: «Ля Палісіада»

Найкраща режисура: Антоніо Лукіч

title: Найкраща режисура

5-та церемонія: 7-ма церемонія


text:
# Весела наука
 «Весела наука» (нім. «Die fröhliche Wissenschaft») — книга Фрідріха Ніцше, вперше опублікована в 1882 році. Друге видання 1887 року, після завершення «Так казав Заратустра» і «По той бік добра і зла», включало п’яту книгу на додаток до наявних чотирьох книг «Веселої науки», а також додаток пісень. Ніцше назвав її «найособистішою з усіх своїх книг». Книга містить більше віршів, ніж будь-який інший його твір.

## Історія
Ідея «Веселої науки» виникла у філософа влітку 1881 року в Зільс-ім-Енгандіні після уважного знайомства з працями Спінози. Сама книга була написана взимку 1881—1882 в Генуї. 28 січня Ніцше відправив початковий текст композитору Петеру Гасту як продовження «Ранкової зорі».
У назві книги в оригіналі німецькою мовою (нім. «Die fröhliche Wissenschaft») використано фразу, яка на той час була добре відома в багатьох європейських культурах і мала специфічне значення. Одне з найперших його літературних використань (фр. gai sçavoir) було у «Ґарґантюа і Пантаґрюель» Рабле. Воно походить від провансальського виразу (фр. gai saber) для технічних навичок, необхідних для написання віршів, і його використовували провансальські трубадури для позначення свого поетичного мистецтва.
Цей вислів виявився стійким і його використання є зафіксованим у письменників Ральфа Волдо Емерсона і Енеас Світленд Даллас в їх творах кінця XIX століття. Його також використав у навмисно перевернутій формі («похмура наука») Томас Карлайл у своєму творі 1849 року «Occasional Discourse on the Negro Question» для критики нової дисципліни економіки в порівнянні з поезією.

У «Ecce Homo» Ніцше посилається на вірші в додатку до «Веселої науки», кажучи, що вони були
...написані здебільшого на Сицилії, досить чітко нагадують провансальську концепцію gaia scienza — ту єдність співака, лицаря та вільного духу, яка відрізняє чудову ранню культуру провансальців від усіх нечітких культур. Найостанніший вірш, «До Містраля», розкішна танцювальна пісня, в якій, якщо можна так сказати, танцюють прямо над мораллю, є досконалим провансальством.
Це також є алюзією на народження сучасної європейської поезії, що відбулося в Провансі біля XI століття. У книзі По той бік добра і зла Ніцше зазначив, що:
...кохання як пристрасть — що є нашою європейською особливістю — [було винайдено] провансальськими лицарями-поетами, тими чудовими й винахідливими людськими істотами «gai saber», яким Європа зобов’язана багатьма речами і майже зобов’язана сама собою.

## Структура та проблематика
Книгу зазвичай поміщають у середній період Ніцше, протягом якого його праці звеличували переваги науки, скептицизм та інтелектуальну дисципліну як шляхи до свободи розуму. У «Веселій науці» Ніцше експериментує з поняттям влади, але не висуває жодної систематичної теорії.
Книзі передує прелюдія з 63 епіграм. Основна частина складається з 383 уривків, об'єднаних в п'ять книг різної довжини. Завершують «Веселу науку» 14 віршів («Пісні принца Фогельфрай»). П'ята книга та вірші з'явилися лише в другому виданні.
У цьому творі Ніцше розглядає, зокрема, такі питання, як сутність зла (перша книга), зв'язок мистецтва з природою (друга книга), «тінь Бога», тобто впорядкованість світу згідно з законами логіки (третя книга) та ін. Саме в ній з'являється відомий афоризм «Бог помер».

### Amor fati
Утвердження провансальської традиції в книзі (на що є посиланням сама назва книги) також є радісним утвердженням життя (нім. Bejahung), що є концепцією філософії Ніцше. Любов Ніцше до долі (фатума), спонукає його протистояти реальності страждання радикальним чином. Бо щоб любити те, що є необхідним, потрібно не тільки любити погане разом із хорошим, але й розглядати їх як нерозривний зв’язок. У розділі 3 передмови він пише:
Лише великий біль є остаточним визволителем духу... Я сумніваюся, що такий біль робить нас «кращими»; але я знаю, що це робить нас більш глибокими.
Це відображає його загальний погляд на життя (amor fati), який він формулює в розділі 276:
Я хочу дізнаватися все більше і більше аби бачити красу, що є необхідною в речах; тоді я буду одним із тих, хто робить речі красивими. Amor fati: нехай це буде моя любов відтепер! Я не хочу воювати проти того, що є потворним. Я не хочу звинувачувати; я навіть не хочу звинувачувати тих, хто звинувачує. Дивитися в сторону буде моїм єдиним запереченням. І зрештою і в цілому: колись я хочу бути тим, хто каже тільки Так.

### Вічне повторення
У книзі міститься перший розгляд Ніцше ідеї вічного повторення, концепція, яка стане критичною в його наступній праці «Так казав Заратустра» і лежить в основі багатьох пізніших робіт.
Що, якби одного дня чи ночі демон прокрався до вас у вашу найсамотнішу самотність і сказав би вам: «Це життя, яким ви зараз живете і прожили його, вам доведеться прожити ще раз і потім незліченну кількість разів»... Чи не кинувся б ти, скрегочучи зубами і не проклинаючи демона, який так говорив? Або ви одного разу пережили надзвичайну мить, коли ви б відповіли йому: «Ти бог, і я ніколи не чув нічого більш божественного».

### «Бог помер»
У цій книзі є також перше вживання відомого формулювання Ніцше «Бог помер», спочатку в розділі 108.
Після смерті Будди люди показували його тінь протягом століть згодом у печері, — величезна страшна тінь. Бог мертвий: але так як людська раса вже складена, то, мабуть, ще протягом тисячоліть будуть печери, у яких люди будуть показувати його тінь. —А ми—ми маємо ще подолати його тінь!
Розділ 125 описує «Притчу про божевільного», який шукає Бога. Він звинувачує нас усіх у вбивстві Бога.
«Де Бог?» — скрикнув він; — Я тобі скажу. Ми вбили його — ти і я. Усі ми його вбивці...»

## Український переклад
- Ніцше, Фрідріх. Весела наука / пер. з нім. В.Б. Чайковського; худож.-оформлювач О.А. Гугалова-Мєшкова. Харків: Фоліо, 2020. — 284 с. ISBN 978-966-03-9212-0.

title: Весела наука

wikitext:
{{Літературний твір
 |Назва                 = Весела наука
 |Назва мовою оригіналу =
 |Зображення            = FW82.jpg
 |Розмір                =
 |Опис до зображення    = Обкладинка першого видання
 |Жанр                  = Філософія
 |Автор                 = Фрідріх Ніцше
 |Мова оригіналу        = [[Німецька мова|Німецька]]
 |Написаний             = 1881-1882
 |Публікація            = 1882
 |Окреме видання        =
 |Переклад              =
 |ISBN-13               =
 |ISBN-10               =
 |Вікітека-текст        =
 }}''' «Весела наука»''' ({{lang-de|«Die fröhliche Wissenschaft»}}) — книга [[Фрідріх Ніцше|Фрідріха Ніцше]], вперше опублікована в 1882 році. Друге видання 1887 року, після завершення «<nowiki/>[[Так казав Заратустра]]<nowiki/>» і «<nowiki/>[[По той бік добра і зла]]<nowiki/>», включало п’яту книгу на додаток до наявних чотирьох книг «Веселої науки», а також додаток пісень. Ніцше назвав її «найособистішою з усіх своїх книг». Книга містить більше віршів, ніж будь-який інший його твір.
== Історія ==
Ідея «Веселої науки» виникла у філософа влітку [[1881]] року в [[Зільс-ім-Енгадін/Сель|Зільс-ім-Енгандіні]] після уважного знайомства з працями [[Бенедикт Спіноза|Спінози]]. Сама книга була написана взимку 1881—[[1882]] в [[Генуя|Генуї]]. [[28 січня]] Ніцше відправив початковий текст композитору Петеру Гасту як продовження «Ранкової зорі».

У назві книги в оригіналі німецькою мовою ({{lang-de|«Die fröhliche Wissenschaft»}}) використано фразу, яка на той час була добре відома в багатьох європейських культурах і мала специфічне значення. Одне з найперших його літературних використань ({{Lang-fr|gai sçavoir}}) було у «<nowiki/>[[Ґарґантюа та Пантаґрюель|Ґарґантюа і Пантаґрюель]]<nowiki/>» [[Франсуа Рабле|Рабле]]. Воно походить від провансальського виразу ({{Lang-fr|gai saber}}) для технічних навичок, необхідних для написання віршів, і його використовували провансальські [[трубадури]] для позначення свого поетичного мистецтва.

Цей вислів виявився стійким і його використання є зафіксованим у письменників [[Ральф Волдо Емерсон|Ральфа Волдо Емерсона]] і {{Не перекладено|Енеас Світленд Даллас|3=en|4=Eneas Sweetland Dallas}} в їх творах кінця XIX століття. Його також використав у навмисно перевернутій формі ([[Похмура наука|«похмура наука»]]) [[Томас Карлайл]] у своєму творі 1849 року «Occasional Discourse on the Negro Question» для критики нової дисципліни економіки в порівнянні з поезією.

У «Ecce Homo» Ніцше посилається на вірші в додатку до «Веселої науки», кажучи, що вони були
...написані здебільшого на Сицилії, досить чітко нагадують провансальську концепцію ''gaia scienza'' — ту єдність співака, лицаря та вільного духу, яка відрізняє чудову ранню культуру провансальців від усіх нечітких культур. Найостанніший вірш, «До Містраля», розкішна танцювальна пісня, в якій, якщо можна так сказати, танцюють прямо над мораллю, є досконалим провансальством.
Це також є алюзією на народження сучасної європейської поезії, що відбулося в [[Прованс|Провансі]] біля [[XI століття]]. У книзі ''По той бік добра і зла'' Ніцше зазначив, що:
...кохання як пристрасть — що є нашою європейською особливістю — [було винайдено] провансальськими лицарями-поетами, тими чудовими й винахідливими людськими істотами «gai saber», яким Європа зобов’язана багатьма речами і майже зобов’язана сама собою.<ref>§260 книги</ref>

== Структура та проблематика ==
Книгу зазвичай поміщають у середній період Ніцше, протягом якого його праці звеличували переваги науки, скептицизм та інтелектуальну дисципліну як шляхи до свободи розуму. У «Веселій науці» Ніцше експериментує з поняттям [[Влада|влади]], але не висуває жодної систематичної теорії.

Книзі передує прелюдія з 63 [[епіграма|епіграм]]. Основна частина складається з 383 уривків, об'єднаних в п'ять книг різної довжини. Завершують «Веселу науку» 14 віршів («Пісні принца Фогельфрай»). П'ята книга та вірші з'явилися лише в другому виданні.

У цьому творі Ніцше розглядає, зокрема, такі питання, як сутність зла (перша книга), зв'язок мистецтва з природою (друга книга), «тінь Бога», тобто впорядкованість світу згідно з законами логіки (третя книга) та ін. Саме в ній з'являється відомий афоризм «[[Бог помер]]».

=== ''Amor fati'' ===
Утвердження провансальської традиції в книзі (на що є посиланням сама назва книги) також є радісним ''утвердженням життя'' ([[Німецька мова|нім]]. ''Bejahung''), що є концепцією філософії Ніцше. Любов Ніцше до долі ([[Фатум|фатума]]), спонукає його протистояти реальності страждання радикальним чином. Бо щоб любити те, що є необхідним, потрібно не тільки любити погане разом із хорошим, але й розглядати їх як нерозривний зв’язок. У розділі 3 передмови він пише:
Лише великий біль є остаточним визволителем духу... Я сумніваюся, що такий біль робить нас «кращими»; але я знаю, що це робить нас більш глибокими.<ref>{{Cite web|url=https://plato.stanford.edu/archives/win2015/entries/nietzsche-moral-political/|title=Nietzsche’s Moral and Political Philosophy|last=Leiter|first=Brian|date=Summer 2021|website=Stanford Encyclopedia of Philosophy Archive|publisher=Department of Philosophy, Stanford University|language=English|accessdate=26 лютого 2023}}</ref>
Це відображає його загальний погляд на життя ([[amor fati]]), який він формулює в розділі 276:
Я хочу дізнаватися все більше і більше аби бачити красу, що є необхідною в речах; тоді я буду одним із тих, хто робить речі красивими. ''Amor fati:'' нехай це буде моя любов відтепер! Я не хочу воювати проти того, що є потворним. Я не хочу звинувачувати; я навіть не хочу звинувачувати тих, хто звинувачує. ''Дивитися в сторону'' буде моїм єдиним запереченням. І зрештою і в цілому: колись я хочу бути тим, хто каже тільки Так.

=== Вічне повторення ===
У книзі міститься перший розгляд Ніцше ідеї [[Вічне повернення (філософія)|вічного повторення]], концепція, яка стане критичною в його наступній праці «Так казав Заратустра» і лежить в основі багатьох пізніших робіт.<ref>{{Cite book
|title=Nietzsche: Philosopher, Psychologist, Antichrist (4th ed)
|last=Кауфман
|first=Вальтер
|year=1974
|publisher=Princeton University Press
|location=New Jersey, USA
|pages=188
|language=English
}}</ref>
Що, якби одного дня чи ночі демон прокрався до вас у вашу найсамотнішу самотність і сказав би вам: «Це життя, яким ви зараз живете і прожили його, вам доведеться прожити ще раз і потім незліченну кількість разів»... Чи не кинувся б ти, скрегочучи зубами і не проклинаючи демона, який так говорив? Або ви одного разу пережили надзвичайну мить, коли ви б відповіли йому: «Ти бог, і я ніколи не чув нічого більш божественного».<ref>§341 книги</ref>

=== «Бог помер» ===
У цій книзі є також перше вживання відомого формулювання Ніцше «<nowiki/>[[Бог помер]]<nowiki/>», спочатку в розділі 108.
Після смерті Будди люди показували його тінь протягом століть згодом у печері, — величезна страшна тінь. Бог мертвий: але так як людська раса вже складена, то, мабуть, ще протягом тисячоліть будуть печери, у яких люди будуть показувати його тінь. —А ми—ми маємо ще подолати його тінь!<ref>§108 книги</ref>
Розділ 125 описує «Притчу про божевільного», який шукає Бога. Він звинувачує нас усіх у вбивстві Бога.
«Де Бог?» — скрикнув він; — Я тобі скажу. Ми вбили його — ти і я. Усі ми його вбивці...»<ref>{{Cite book
|title=Nietzsche: Philosopher, Psychologist, Antichrist (4th ed)
|last=Кауфман
|first=Вальтер
|year=1974
|publisher=Princeton University Press
|location=New Jersey, USA
|pages=181–182
|language=English
}}</ref>

== Український переклад ==

* Ніцше, Фрідріх. Весела наука / пер. з нім. В.Б. Чайковського; худож.-оформлювач О.А. Гугалова-Мєшкова. Харків: Фоліо, 2020. — 284 с. ISBN 978-966-03-9212-0.

== Див. також ==

* [[Похмура наука]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}
== Посилання ==
{{Вікіджерела|Le Gai Savoir|lang=fr}}
* [http://www.nietzschesource.org/texts/eKGWB/FW Книги Ф. Ніцше], на сайті nietzschesource.org.{{Ref-de}}
* [http://www.zeno.org/Philosophie/M/Nietzsche,+Friedrich/Die+fröhliche+Wissenschaft Die fröhliche Wissenschaft], на сайті zeno.org.{{Ref-de}}
{{Твори Фрідріха Ніцше}}{{бібліоінформація}}{{Портали|Філософія|Книги}}

{{stub}}

[[Категорія:Філософські твори]]
[[Категорія:Книги 1882]]
[[Категорія:Книги за алфавітом]]
[[Категорія:Книги Німеччини]]
[[Категорія:Німецькомовні книги]]
[[Категорія:Твори Фрідріха Ніцше]]

title: нім. Die fröhliche Wissenschaft

нім. Die fröhliche Wissenschaft: Обкладинка першого видання

Жанр: Філософія

Тема: Бог помер і Amor fati

Автор: Фрідріх Ніцше

Мова: Німецька

Країна: Німеччина

Попередній твір: Ранкова зоря

Наступний твір: Так казав Заратустра


text:
# Макартур (Огайо)
Макартур (англ. McArthur) — селище (англ. village) в США, в окрузі Вінтон штату Огайо. Населення — 1783 особи (2020).

## Географія
Макартур розташований за координатами 39°14′46″ пн. ш. 82°28′43″ зх. д. / 39.24611° пн. ш. 82.47861° зх. д. (39.246035, -82.478691).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 3,46 км², з яких 3,44 км² — суходіл та 0,02 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкала 1701 особа в 700 домогосподарствах у складі 451 родини. Густота населення становила 492 особи/км².  Було 771 помешкання (223/км²).
Расовий склад населення:
| - 98,1 % — білих - 0,8 % — корінних американців - 0,1 % — чорних або афроамериканців |

До двох чи більше рас належало 0,8 %. Частка іспаномовних становила 0,8 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 27,5 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 15,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,3 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 84,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 81,3 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 47 084 долари США (медіана — 38 542), а середній дохід на одну сім'ю — 53 198 доларів (медіана — 47 222). Медіана доходів становила 34 286 доларів для чоловіків та 29 688 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 23,2 % осіб, у тому числі 33,5 % дітей у віці до 18 років та 8,5 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 754 особи. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 31,4 %, виробництво — 17,6 %, роздрібна торгівля — 10,6 %, будівництво — 8,9 %.

title: Макартур (Огайо)

wikitext:
{{Otherplaces|Макартур}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Макартур
|оригінальна назва  = {{lang-en|McArthur}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Trinity Episcopal Church, McArthur.jpg
|опис зображення= <!-- [[Trinity Episcopal Church (McArthur, Ohio)|Trinity Episcopal Church]], a McArthur historic site -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Огайо
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Вінтон (округ, Огайо)|Вінтон]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 3,46
|висота центру НП   = 233
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 491,62
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4
|телефонний код         = 740
|поштовий індекс        = 45651
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 3945696
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Макартур''' ({{lang-en|McArthur}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Вінтон (округ, Огайо)|Вінтон]] штату [[Огайо]]. Населення — 1783 особи (2020).

== Географія ==
Макартур розташований за координатами {{Coord|39|14|46|N|82|28|43|W|type:city_region:US-DE}} (39.246035, -82.478691){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 3,46 км², з яких 3,44 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,02 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1850 = 424
| 1860 = 822
| 1870 = 861
| 1880 = 900
| 1890 = 888
| 1900 = 941
| 1910 = 1107
| 1920 = 1307
| 1930 = 1188
| 1940 = 1280
| 1950 = 1466
| 1960 = 1529
| 1970 = 1543
| 1980 = 1912
| 1990 = 1541
| 2000 = 1888
| 2010 = 1701
| 2020 = 1783
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150426102944/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=26 квітня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкала {{formatnum:1701}} особа в 700 домогосподарствах у складі 451 родини. [[Густота населення]] становила 492 особи/км².  Було 771 помешкання (223/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 98,1 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,8 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,1 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
|}
До двох чи більше рас належало 0,8 %. Частка іспаномовних становила 0,8 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 27,5 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 15,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,3 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 84,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 81,3 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:47084}} [[Долар США|долари США]] (медіана — {{formatnum:38542}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:53198}} доларів (медіана — {{formatnum:47222}}). Медіана доходів становила {{formatnum:34286}} доларів для чоловіків та {{formatnum:29688}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 23,2 % осіб, у тому числі 33,5 % дітей у віці до 18 років та 8,5 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 754 особи. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 31,4 %, виробництво — 17,6 %, роздрібна торгівля — 10,6 %, будівництво — 8,9 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Вінтон (округ, Огайо)}}

[[Категорія:Селища Огайо]]
[[Категорія:Населені пункти округу Вінтон (Огайо)]]
[[Категорія:Окружні центри Огайо]]

title: Країна

Штат: Огайо

Округ: Вінтон

Густота населення: 491,62 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4

Автомобільний код: 82 (Вінтон)


text:
# Симфонія № 1 (Чайковський)
Симфо́нія № 1 соль мінор, тв. 13 «Зимові мрії» (рос. «Зимние грёзы») — симфонія Петра Ілліча Чайковського, написана 1866 року. Прем'єра відбулася 15 лютого 1868 р. в Москві.
Написана для великого симфонічного оркестру подвійного складу включно з флейтою піколо.
Складається з 4-х частин:
1. «Грёзы зимнею дорогой». Allegro tranquillo
2. «Угрюмый край, туманный край». Adagio cantabile ma non tanto
3. Скерцо. Allegro scherzando giocoso
4. Фінал. Andante lugubre. Allegro maestoso

title: Симфонія № 1 (Чайковський)

wikitext:
{{музична композиція}}
'''Симфо́нія № 1 [[соль мінор]], тв. 13''' «Зимові мрії» ({{lang-ru|«Зимние грёзы»}}) — [[симфонія]] [[Чайковський Петро Ілліч|Петра Ілліча Чайковського]], написана [[1866]] року. Прем'єра відбулася [[15 лютого]] [[1868]] р. в [[Москва|Москві]].

Написана для великого [[симфонічний оркестр|симфонічного оркестру]] подвійного складу включно з флейтою [[піколо]].

Складається з 4-х частин:

# «Грёзы зимнею дорогой». Allegro tranquillo
# «Угрюмый край, туманный край». Adagio cantabile ma non tanto
# [[Скерцо]]. Allegro scherzando giocoso
# Фінал. Andante lugubre. Allegro maestoso

{{Симфонії Чайковського}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Твори 1866]]

title: Симфонія № 1

Композитор: Чайковський Петро Ілліч

Видано: 3 лютого 1868

Тональність: соль мінор

Мова: без мовного змістуd

Частин: 4 частина


text:
# Луїс Аламос
Луїс Аламос (ісп. Luis Álamos, 25 грудня 1923, Чаньяраль — 26 червня 1983, Сантьяго) — чилійський футболіст, півзахисник. По завершенні ігрової кар'єри — тренер.
Тренував «Універсідад де Чилі», з яким став чотириразовим чемпіоном Чилі, та збірну Чилі, яку виводив на чемпіонати світу 1999 та 1974 років. Також він протягом 4 років очолював «Коло-Коло», з яким вигравав чемпіонат і кубок країни, а також вперше в історії чилійського футболу вийшов у фінал Кубка Лібертадорес.

## Ігрова кар'єра
Луїс Аламос народився 25 грудня 1923 року в Чаньяралі на півночі Чилі. Він закінчив педагогічне училище в Копіапо і в юності приїхав в столичний клуб «Універсідад де Чилі», де провів всю свою кар'єру. Незважаючи на те, що Аламос спочатку грав на позиції нападника, тренер команди Алехандро Скопеллі перевів його в центр поля на позицію опорного півзахисника.

## Кар'єра тренера
У 1956 році, незабаром після закінчення кар'єри футболіста, Аламос розпочав кар'єру тренера в рідному клубі «Універсідад де Чилі». Він повернув клуб на стежку успіху, і в 1959 році вперше за дев'ятнадцять років команда під його керівництвом знову стала чемпіоном Чилі. У 1962, 1964 і 1965 роках це звання було завойовано ще три рази. Крім того, саме футболісти «Універсідаду» становили більшу частину збірної Чилі на домашньому чемпіонаті світу 1962 року. Такі гравці, як Леонель Санчес, Хайме Рамірес і Луїс Ейсагірре, зіграли важливу роль у завоюванні третього місця на чемпіонаті світу.
Після одинадцяти років в статусі тренера «Універсідада де Чилі» влітку 1966 року Аламос покинув клуб, щоб очолити збірну Чилі на чемпіонаті світу 1966 року в Англії. Турнір завершився невдало, оскільки збірна посіла останнє місце в групі, поступившись СРСР, КНДР та Італії. Після цього Аламосу довелося піти з посади тренера збірної, а наступником став його колишній тренер Алехандро Скопеллі.
У наступні роки у Луїса Аламоса був недовгий досвід роботи в декількох чилійських клубах, в цей час великих успіхів досягнуто не було. З 1967 по 1968 рік він працював в «Аудакс Італьяно», а в 1970 і 1971 роках — в командах «Лота Швагер» і «Сантьяго Вондерерз» відповідно.
У 1972 році Аламос обійняв тренерський пост в клубі «Коло-Коло». Через рік цей клуб вперше в історії чилійського футболу вийшов у фінал Кубка Лібертадорес, найпрестижнішого клубного змагання в Південній Америці, в якому «Коло-Коло» зустрівся з аргентинським «Індепендьєнте». Після того, як переможець не був виявлений після матчу-відповіді, команда Аламоса зазнала поразки у вирішальній грі, програвши 1:2 в додатковий час. Рік по тому, в 1974 році, «Коло-Коло» вперше за дванадцять років виграв Кубок Чилі, завдяки перемозі у фіналі над «Сантьяго Вондерерз».
З 1973 по 1974 рік, паралельно з роботою в «Коло-Коло», Луїс Аламос вдруге в кар'єрі очолював збірну Чилі. На цій посаді він змінив німецького тренера Руді Гутендорфа, який покинув країну незабаром після військового перевороту, спрямованого проти президента Сальвадора Альєнде, через свою симпатію до глави держави. Аламос очолив збірну перед матчами плей-оф проти СРСР за вихід на чемпіонат світу 1974 року. Після того, як в Москві Чилі зіграла нульову нічию, збірна СРСР відмовилася приїжджати на матч-відповідь, пославшись на політичну обстановку в Чилі. У зв'язку з цим чилійцям була зарахована технічна перемога, завдяки якій був оформлений вихід на чемпіонат світу. Однак на цьому турнірі Аламосу знову не вдалося досягти успіху, і він був звільнений. Збірна Чилі посіла третє місце в першому раунді, поступившись НДР і ФРН, і не зуміла вийти в наступний раунд.
У наступні роки Аламос не зумів домогтися колишніх результатів. З 1976 по 1979 роки він тренував такі клуби, як «Сантьяго Морнінг», «Кокімбо Унідо», «Уніон Еспаньйола» і «Сантьяго Вондерерс», але не досяг великих успіхів. У 1979 році Луїс завершив свою довгу тренерську кар'єру. Через чотири роки він помер у Сантьяго у віці 59 років від цукрового діабету у місті Сантьяго.

## Титули і досягнення

### Як тренера
«Універсідад де Чилі»
- Чемпіон Чилі (4): 1959, 1962, 1964, 1965

«Коло-Коло»
- Чемпіон Чилі: 1972
- Володар Кубка Чилі: 1974
- Фіналіст Кубка Лібертадорес: 1973

title: Луїс Аламос

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Луїс Аламос
| зображення =
| підпис =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження = 25.12.1923
| дата-смерті = 26.6.1983
| місце-смерті = [[Сантьяго]], [[Чилі]]
| зріст =
| вага =
| позиція = [[півзахисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1946–1953 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Універсідад де Чилі]]» | 86 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1956–1966 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Універсідад де Чилі]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1965–1966 | {{Прапорець|CHI}} | [[Збірна Чилі з футболу|Чилі]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1967–1968 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Аудакс Італьяно]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1969–1970 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Лота Швагер]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1971 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Сантьяго Вондерерз]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1972–1975 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Коло-Коло]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1973–1974 | {{Прапорець|CHI}} | [[Збірна Чилі з футболу|Чилі]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1976–1977 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Сантьяго Морнінг]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1978 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Кокімбо Унідо]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1979 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Уніон Еспаньйола]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1979 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Сантьяго Вондерерз]]»}}
{{Футбольний тренер кінець}}
}}
'''Луїс Аламос''' ({{lang-es|Luis Álamos}}, [[25 грудня]] [[1923]], [[Чаньяраль]] — [[26 червня]] [[1983]], [[Сантьяго]]) — чилійський [[футболіст]], [[півзахисник]]. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]].

Тренував «[[Універсідад де Чилі]]», з яким став чотириразовим [[Чемпіонат Чилі з футболу|чемпіоном Чилі]], та [[Збірна Чилі з футболу|збірну Чилі]], яку виводив на чемпіонати світу 1999 та 1974 років. Також він протягом 4 років очолював «[[Коло-Коло]]», з яким вигравав чемпіонат і кубок країни, а також вперше в історії чилійського футболу вийшов у фінал [[Кубок Лібертадорес|Кубка Лібертадорес]].

== Ігрова кар'єра ==

Луїс Аламос народився 25 грудня 1923 року в [[Чаньяраль|Чаньяралі]] на півночі Чилі. Він закінчив педагогічне училище в [[Копіапо]]<ref name="colocolo"/> і в юності приїхав в столичний клуб «[[Універсідад де Чилі]]», де провів всю свою кар'єру<ref>{{cite web|url=https://www.thefinalball.com/jogador.php?id=236286|title=Профіль Аламоса на Thefinalball.com|lang=en|accessdate=2018-01-05}}</ref>. Незважаючи на те, що Аламос спочатку грав на позиції [[нападник (футбол)|нападника]], тренер команди [[Алехандро Скопеллі]] перевів його в центр поля на позицію [[півзахисник (футбол)|опорного півзахисника]].

== Кар'єра тренера ==
У 1956 році, незабаром після закінчення кар'єри футболіста, Аламос розпочав кар'єру тренера в рідному клубі «Універсідад де Чилі»<ref>{{cite web|url=http://www.uestadisticas.cl/tag/luis-alamos/|title=History of U. of Chile|lang=es|accessdate=2018-01-05|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150220192633/http://www.uestadisticas.cl/tag/luis-alamos/|archivedate=2015-02-20}}</ref>. Він повернув клуб на стежку успіху, і в 1959 році вперше за дев'ятнадцять років команда під його керівництвом знову стала [[Чемпіонат Чилі з футболу|чемпіоном Чилі]]. У [[Чемпіонат Чилі з футболу 1962|1962]], [[Чемпіонат Чилі з футболу 1964|1964]] і [[Чемпіонат Чилі з футболу 1965|1965]] роках це звання було завойовано ще три рази. Крім того, саме футболісти «Універсідаду» становили більшу частину [[збірна Чилі з футболу|збірної Чилі]] на домашньому [[Чемпіонат світу з футболу 1962|чемпіонаті світу 1962 року]]. Такі гравці, як [[Леонель Санчес]], [[Хайме Рамірес]] і [[Луїс Ейсагірре]], зіграли важливу роль у завоюванні третього місця на чемпіонаті світу.

Після одинадцяти років в статусі тренера «Універсідада де Чилі» влітку 1966 року Аламос покинув клуб, щоб очолити збірну Чилі на [[Чемпіонат світу з футболу 1966|чемпіонаті світу 1966 року]] в Англії. Турнір завершився невдало, оскільки збірна посіла останнє місце в групі, поступившись СРСР, КНДР та Італії. Після цього Аламосу довелося піти з посади тренера збірної, а наступником став його колишній тренер Алехандро Скопеллі.

У наступні роки у Луїса Аламоса був недовгий досвід роботи в декількох чилійських клубах, в цей час великих успіхів досягнуто не було. З 1967 по 1968 рік він працював в «[[Аудакс Італьяно]]», а в 1970 і 1971 роках — в командах «[[Лота Швагер]]» і «[[Сантьяго Вондерерз]]» відповідно.

У 1972 році Аламос обійняв тренерський пост в клубі «[[Коло-Коло]]»<ref name="colocolo">{{cite web|url=http://www.colocolo.cl/idolos/luis-alamos/|title=Профіль на сайті «Коло-Коло»|lang=es|date=13 ноября 2012|accessdate=2018-01-05|archive-date=30 липня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170730150343/http://www.colocolo.cl/idolos/luis-alamos/}}</ref>. Через рік цей клуб вперше в історії чилійського футболу вийшов у фінал [[Кубок Лібертадорес 1973|Кубка Лібертадорес]], найпрестижнішого клубного змагання в Південній Америці, в якому «Коло-Коло» зустрівся з аргентинським «[[Індепендьєнте (Авельянеда)|Індепендьєнте]]». Після того, як переможець не був виявлений після матчу-відповіді, команда Аламоса зазнала поразки у вирішальній грі, програвши 1:2 в [[додатковий час]]. Рік по тому, в 1974 році, «Коло-Коло» вперше за дванадцять років виграв [[Кубок Чилі з футболу|Кубок Чилі]], завдяки перемозі у фіналі над «Сантьяго Вондерерз»<ref name="colocolo"/>.

З 1973 по 1974 рік, паралельно з роботою в «Коло-Коло», Луїс Аламос вдруге в кар'єрі очолював збірну Чилі. На цій посаді він змінив німецького тренера [[Руді Гутендорф]]а, який покинув країну незабаром після [[військовий переворот у Чилі (1973)|військового перевороту]], спрямованого проти президента [[Сальвадор Альєнде|Сальвадора Альєнде]], через свою симпатію до глави держави. Аламос очолив збірну перед матчами плей-оф проти [[збірна СРСР з футболу|СРСР]] за вихід на [[Чемпіонат світу з футболу 1974|чемпіонат світу 1974 року]]. Після того, як в Москві Чилі зіграла нульову нічию, збірна СРСР відмовилася приїжджати на матч-відповідь, пославшись на політичну обстановку в Чилі. У зв'язку з цим чилійцям була зарахована технічна перемога, завдяки якій був оформлений вихід на чемпіонат світу. Однак на цьому турнірі Аламосу знову не вдалося досягти успіху, і він був звільнений. Збірна Чилі посіла третє місце в першому раунді, поступившись [[збірна НДР з футболу|НДР]] і [[збірна Німеччини з футболу|ФРН]], і не зуміла вийти в наступний раунд.

У наступні роки Аламос не зумів домогтися колишніх результатів. З 1976 по 1979 роки він тренував такі клуби, як «[[Сантьяго Морнінг]]», «[[Кокімбо Унідо]]», «[[Уніон Еспаньйола]]» і «Сантьяго Вондерерс», але не досяг великих успіхів. У 1979 році Луїс завершив свою довгу тренерську кар'єру. Через чотири роки він помер у [[Сантьяго]] у віці 59 років від [[цукровий діабет|цукрового діабету]] у місті [[Сантьяго]]<ref>{{cite web |title=Luis 'Zorro' Álamos: A 93 años del nacimiento de una leyenda |url=https://chile.as.com/chile/2016/12/24/futbol/1482589751_513230.html |website=AS Chile |accessdate=13 листопада 2020 |language=es-cl |date=25 грудня 2016 |archive-date=16 лютого 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200216022306/https://chile.as.com/chile/2016/12/24/futbol/1482589751_513230.html }}</ref>.

== Титули і досягнення ==
=== Як тренера ===
; «Універсідад де Чилі»
* [[Чемпіонат Чилі з футболу|Чемпіон Чилі]] (4): [[Чемпіонат Чилі з футболу 1959|1959]], [[Чемпіонат Чилі з футболу 1962|1962]], [[Чемпіонат Чилі з футболу 1964|1964]], [[Чемпіонат Чилі з футболу 1965|1965]]
; «Коло-Коло»
* [[Чемпіонат Чилі з футболу|Чемпіон Чилі]]: [[Чемпіонат Чилі з футболу 1972|1972]]
* Володар [[Кубок Чилі з футболу|Кубка Чилі]]: [[Кубок Чилі з футболу 1974|1974]]
* Фіналіст [[Кубок Лібертадорес|Кубка Лібертадорес]]: [[Кубок Лібертадорес 1973|1973]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Wfb}}
* [https://www.thefinalball.com/coach.php?id=6404&search=1 Профіль Аламоса на Thefinalball.com]

{{Бібліоінформація}}
{{Склад збірної Чилі на чемпіонаті світу 1966|nocat=1}}
{{Склад збірної Чилі на чемпіонаті світу 1974|nocat=1}}
{{Тренери збірної Чилі з футболу}}
{{Тренери ФК Коло-Коло}}
{{Тренери ФК Універсідад де Чилі}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Аламос Луїс}}
[[Категорія:Чилійські футболісти]]
[[Категорія:Чилійські футбольні тренери]]
[[Категорія:Тренери чемпіонату світу з футболу 1966]]
[[Категорія:Тренери чемпіонату світу з футболу 1974]]
[[Категорія:Футболісти «Універсідад де Чилі»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Універсідад де Чилі»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Аудакс Італьяно»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Лота Швагер»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Сантьяго Вондерерз»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Коло-Коло»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Сантьяго Морнінг»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Кокімбо Унідо»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Уніон Еспаньйола»]]
[[Категорія:Померли від цукрового діабету]]

title: Особисті дані

Народження: 25 грудня 1923

Смерть: 26 червня 1983 (59 років)

Громадянство: Чилі

Позиція: півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Універсідад де Чилі» · 86 · (0)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Універсідад де Чилі»

Чилі

«Аудакс Італьяно»

«Лота Швагер»

«Сантьяго Вондерерз»

«Коло-Коло»

Чилі

«Сантьяго Морнінг»

«Кокімбо Унідо»

«Уніон Еспаньйола»
«Сантьяго Вондерерз»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Чарна-Дольна
Чарна-Дольна (пол. Czarna Dolna) — село в Польщі, у гміні Чорна Бещадського повіту Підкарпатського воєводства.
Населення — 363 особи (2011).

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 186     | 44                 | 125              | 17                   |
| Жінки    | 177     | 35                 | 111              | 31                   |
| Разом    | 363     | 79                 | 236              | 48                   |

title: Чарна-Дольна

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Чарна-Дольна
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Czarna Dolna}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Czarna Dolna - cemtery 02.jpg
|опис зображення    =  <!--Cmentarz i miejsce po cerkwi w miejscowości Czarna Dolna-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Підкарпатське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Бещадський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Чорна (гміна, Бещадський повіт){{!}}Чорна
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 363
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 13
|поштовий індекс        = 38-710
|автомобільний код      = RBI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0347991
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Чарна-Дольна''' ({{lang-pl|Czarna Dolna}}) — село в Польщі, у [[Чорна (гміна, Бещадський повіт)|гміні Чорна]] [[Бещадський повіт|Бещадського повіту]] [[Підкарпатське воєводство|Підкарпатського воєводства]].
Населення — {{formatnum:363}} {{МНОЖИНА:363|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=186 |ЧолПре=44 |ЧолПрац=125 |ЧолПост=17
|Жін=177 |ЖінПре=35 |ЖінПрац=111 |ЖінПост=31
|Разом=363 |РазомПре=79 |РазомПрац=236 |РазомПост=48
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Czarna Dolna}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Чорна (Бещадський повіт)}}

{{Підкарпатське-доробити}}

[[Категорія:Села Бещадського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Підкарпатське воєводство

Повіт: Бещадський повіт

Гміна: Чорна

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: RBI

OSM: ↑1748182 ·R (Ґміна Чорна)


text:
# Кілія
Кілія́ — місто в Ізмаїльському районі Одеської області України, що лежить на березі Кілійського гирла Дунаю, адміністративний центр Кілійської міської громади. Кількість населення на 2005 рік — близько 21800 осіб. Відстань до обласного центру становить 209 км і проходить автошляхом Н33 та Т 1610. Відстань до районного центру становить 46 км і проходить автошляхом Т 1607.
У місті розташовані суднобудівельно-судоремонтний завод, м'ясо-молочний комбінат, та річковий порт, що є важливим перевалочним пунктом на маршруті Чорне море — Дунай. Діє пункт контролю на кордоні з Румунією Кілія — Кілія Веке.

## Назва
За однією з версій, в античність місто носило назву Ахіллей (грец. Αχιλλέα), яку згідно з легендою, дав поселенню Александр Македонський на честь епічного героя давньогрецької міфології Ахіллеса, похованого неподалік на острові Левка (грец. Λευκή). З часом звучання давнього іменування тутешнього поселення під впливом тюрських мов трансформулося в назву — Кілія. На підтвердження цієї версії є згадка також у євангелії, яке зберігалося з 1647 р. в Миколаївській церкві. За іншою версією вважається, що назва виникла у середньовіччі після входження поселення до складу Османської імперії та походить від слова Кіллі (осман. Killi), яке вживається для означення «глинистих» берегів дельти Дунаю.
На мапах північного Причорномор'я, складених у 1320 році венеційським географом Маріо Санудо одне з гирл Дунаю та місто, яке було розташоване у цьому гирлі іменовані як Лікостома (грец. Λύκος στόμα), що означає буквально «Вовча паща». У своїх історичних працях Кантемир (1673—1723) також вказував назву Ликостом(он). Станіслав Сарницький (1532—1597) стверджував, що місто-фортеця Томі була там, де в його час знаходилася Кілія. У XIX столітті, до здобуття Князівством Румунія незалежності у 1878 році, молдовани називали місто Возія (рум. Vosia, в перекладі «Воля»), імовірно ототожнюючи його зі слободою, типом поселень, які масово з'являлися у той час вході колонізації Бессарабії.

## Історія
За легендою місто засноване у IV ст. до н. е. Олександром Македонським. Перші письмові згадки про місто належать до XIV сторіччя.
У 1352—1359 роках місто перебувало у складі Угорського королівства. З 1359 році на місці сучасного міста Кілія-Веке існувала Генуезьких колоній — Лікостомо. Очільником колонії був консул. На території комуни були знайдені монети — мідні фоллари, які карбувалися на території колонії. На території Одеської області у місті Кілія збереглися також оборонні рови, оскільки сама Фортеця Кілія була побудована з глини. Припускається, що в ті часи Кілія-Веке та Кілія були єдиним містом. Через Лікостомо в Середземномор'я генуезькі купці експортували мед, віск, коней, сіль, хліб, хутро, зерно, рибу. Крім італійців на той час жили вірмени, греки, татари, євреї, адиги та інші народи. У 1389 році володар Волощини Мірча-чел-Бетрин завоював порт Лікостомо і весь регіон гирла Кілії. У 1389–1484 роках у складі Молдовського князівства. 1484 султан Баязид взяв Кілію та Білгород. 1484—1806 — Османської імперії, 1806—1856 — Російської імперії, в 1856, після поразки Російської імперії в Кримській війні, знову відійшло до Молдовського князівства, а після Російсько-Турецької війни 1877—1878 років було повернуте до складу Російської імперії; в 1918—1940 — входило до складу Румунського королівства. В 1940 р., згідно з пактом Молотова — Ріббентропа, відійшло до СРСР і було включене до Української РСР. Входило до складу Аккерманської області (пізніше називалась Ізмаїльська область), в 1954 р. і по наш час — в складі Одеської області.
11 червня 1964 р. селища Марбія, Маяки та Фурманка Кілійської міськради включено в смугу міста Кілії, тоді ж виключено з облікових даних с-ще Дем'янівка.
| Кілійська фортеця                                                                                |
| Історики припускають, що фортецю заклали в XI столітті візантійці і назвали Лікостом (Вовча паща). У XIV столітті Лікостом перебудували італійці (Генуя), які контролювали в той час чорноморські торговельні потоки. Достеменно відомо, що фортецю Кілії в XV столітті значно розширили і зміцнили молдовани (Молдовське князівство), у 1484 році захопили і перебудували турки-османи. У XVI—XVII століттях фортецю не раз захоплювали Запорізькі козаки, а в 1806-му Кілію взяли російські війська на чолі з Арманом де Рішельє. Фортечні стіни охоплювали весь сучасний центр міста і ділили середньовічну Кілію на три райони (двори) — зовнішній, внутрішній, і цитадель. Цитадель перебувала на березі Дунаю і являла собою чотирикутний замок з чотирма вежами по кутах. За офіційною версією за умовами Бухарестського договору про мир, після Російсько-турецької війни 1806—1812 років, Кілійську фортецю було підірвано та майже повністю знищено росіянами. У 1825х-30х роках біля головного входу до церкви Успіння Божої Матері (колишня мечеть) в центрі фортеці було збудовано дворівневу дзвіницю, яка існує і сьогодні. Десь у цей час графинею Толстою Олександрою Валер'янівною на місці фортеці будується лікарня, що стає знаменитою не тільки в Кілії, а й в навколишніх містах.. На місці цитаделі було збудовано основну будівлю Кілійського елеватора, а у східній частині фортеці було розбито парк, який згодом мав розширитись уздовж рову та вийти до берега Дунаю, проте цього не сталося. На заваді стали інтереси торгівлі, порту, пароплавства а згодом й оборони. Від фортеці залишилися лише два ставки на місці захисного рову. Зараз на місці фортеці розкинувся міський парк, у якому досі можна спостерігати абриси колишньої фортеці в ландшафті та знайти багато залишків стін фортеці, каміння та цегли. |

## Населення
| 1897   | 1941   | 1959   | 1970   | 1979   | 1989   | 2001   | 2016   |
| ------ | ------ | ------ | ------ | ------ | ------ | ------ | ------ |
| 11 618 | 19 646 | 20 304 | 24 276 | 25 055 | 25 754 | 22 594 | 20 060 |

За переписом 2001 року, українці складали 55,41 % населення міста, росіяни — 28,41 %, молдавани — 9,67 %, болгари — 3,63 %, гагаузи — 0,91 %.

### Мовний склад
Рідна мова населення за даними перепису 1897 року:
| Мова       | Чисельність, осіб | Частка   |
| ---------- | ----------------- | -------- |
| Українська | 4 555             | 39,21 %  |
| Румунська  | 2 495             | 21,48 %  |
| Російська  | 2 200             | 18,93 %  |
| Їдиш       | 2 144             | 18,45 %  |
| Інші       | 224               | 1,93 %   |
| Разом      | 11 618            | 100,00 % |

Рідна мова населення за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Чисельність, осіб | Частка   |
| ---------- | ----------------- | -------- |
| Українська | 9 052             | 39,56 %  |
| Російська  | 12 700            | 55,50 %  |
| Румунська  | 671               | 2,93 %   |
| Болгарська | 268               | 1,17 %   |
| Інше       | 193               | 0,84 %   |
| Разом      | 22 884            | 100,00 % |

## Економіка
У місті розташовані судноремонтний Кілійський суднобудівно-судноремонтний завод (КССРЗ), винзавод (із 2013 року випуск продукції припинено — підприємство фактично доведено до банкрутства), м'ясомолочний комбінат, річковий порт, що є основним перевалочним пунктом на маршруті, й ряд інших великих підприємств міста. Чорне море — Дунай.
Кілія — найбільший в Україні центр із вирощування рису. Рисові чеки простяглися на багато кілометрів уздовж Дунаю. Це призвело до підвищення рівня ґрунтових вод та засолення ґрунтів. З турецької мови перекладається, як «глина» тому що місто стоїть на глині.

## Архітектурні пам'ятки
- Миколаївська церква (1647) — церква збудована молдовським господарем — Василем Лупу
- Храм Покрови Богородиці
- Мечеть Султана Баязида II (руїни)
- Кілійська фортеця (знаходилася на березі Дунаю у торці сучасних вулиць Миру, Гагаріна та Суворова); наразі на її місці порт, елеватор та міський парк; збереглися два ставки, утворених колишнім ровом
- Дмитровський собор (вул. Дмитрівська), XIX століття
- Старообрядницька Покровська церква (вул. Соловйова), побудована в 1912 — 1916
- Старовинне єврейське кладовище

## Уродженці
- Ботошанський Яків Абрамович — єврейський письменник, журналіст, театральний постановник, драматург.
- Буков Єміліан Несторович (1909—1984) — молдовський письменник та громадський діяч.
- Дюльгер Дмитро Іванович (1999—2022) — солдат Збройних Сил України, учасник російсько-української війни, що загинув у ході російського вторгнення в Україну.
- Коломієць Олександр Васильович (1976—2014) — молодший лейтенант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.
- Ігор Нестеренко[en] (нар. 1990) — баскетболіст.
- Пристайко Вадим Володимирович (нар. 1970) — міністр закордонних справ України у 2019—2020 роках.
- Стефанов Олег Дмитрович (псевдонім — Олег Стефан; нар. 1965) — український актор, педагог, Лауреат Національної премії України ім. Т. Шевченка, Заслужений артист України.
- Катерина Тодорович[ja] (1877—1974) — піаністка, вчителька музики.
- Федосьєв Олександр Іванович (нар. 1991) — воїн ЗСУ, 28-ї окремої механізованої бригади, учасник російсько-української війни, переможець міжнародного турніру «Ігри Героїв-2017».

### Проживали
- Лященко Владислав Павлович (1996—2021) — солдат Збройних Сил України, учасник російсько-української війни.

## Некрополі
Біля міста, на османському кордоні, 1575 p. був похований козацький гетьман — Іван Свирговський.
Слова з Думи про гетьмана Свирговського
«Де ж ви з нашим гетьманом прощалися ?
В глибокої могилі,
Біля города, біля Кілії,
На турецькі лінії.»
По дорозі з Кілії до Бендер (Тягині) була в полі могила з каменем, на якому був викутий хрест, цю могилу в народних переказах звали — Свиридова могила.

## Галерея
- Старообрядницька церква
- Покровський собор
- Кілійський єврейський цвинтар

title: Кілія

wikitext:
{{Місто України
 | назва           = Кілія
 | зображення      = {{Photomontage|position=center
  |photo1a = Старовинна вулиця.jpg
  |photo2a = Кілія, Леніна, 19.JPG
  |photo2b = Kiliya old believers church 2.jpg
  |photo3a = Фортеця Кілія дзвіниця Успенської церкви 3.jpg
  |photo3b = Церква Дмитрівська.jpg
  |photo4a = В современности.jpg
  | size = 270
  | spacing = 2
  | color = #FFFFFFu
  | border = 0
  | foot_montage = }}
 | прапор          =
 | опис прапора    =
 | герб            = Kilia.png
 | опис герба      = Герб Кілії
 | розташування    = Harta pentru Raionul Chilia Noua.jpg
 | mapx            =78
 | mapy            =155
 | регіон          = [[Одеська область]]
 | громада         = [[Кілійська міська громада]]
 | район           = {{Од-Ізм}}
 | код КАТОТТГ     = UA51080050010036449
 | засноване       = 862 до н.е. ({{Вік|-862}}) <ref>{{Cite web|url=http://www.gorsovet-kiliya.org.ua/wp-content/uploads/2018/09/135-День-міста-Кілія-1.doc|title=Про визначення року заснування та дати відзначення Дня міста Кілія|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}{{Недоступне посилання}}</ref>
 | магдебурзьке право =
 | статус          = до н.е. 862
 | населення       = {{зменшення}} {{Населення міст Одеської області|Кілія}}
 | площа           = 22,345<ref>{{Cite web|url=http://www.gorsovet-kiliya.org.ua/wp-content/uploads/2017/10/Кілія-антична-перлина-України.ppt|title=Кілія – антична перлина України. Презентація Кілійської міської ради|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=18 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210518235257/http://www.gorsovet-kiliya.org.ua/wp-content/uploads/2017/10/Кілія-антична-перлина-України.ppt}}</ref>
 | ref-площа       =
 | густота         = 1029
 | поштові індекси = 68300—68303
 | код             = 4843
 | координати      = {{coord|45.440806|N|29.265056|E|scale:100000|display=inline,title}}
 | висота          = 4
 | водойма         = р. [[Дунай|Дунай (Кілійське гирло)]]
 | станція         = [[Дзинілор (станція)|Дзинілор]]
 | відстань        = 29
 | залізниця о     = 226
 | ref-залізниця о =
 | автошлях о      = 209
 | ref-автошлях о  =
 | фізична о       =
 | ref-фізична о   =
 | залізниця с     =
 | фізична с       =
 | автошлях с      = 670
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          = 68300, Одеська обл., Ізмаїльський р-н, м. Кілія, вул. Миру, 57
 | вебсторінка     = [http://gorsovet-kiliya.org.ua Кілійська міськрада]
 | мер             = Чернявський Вячеслав Вікторович
 | ремарки         =
 |етнікон=кілі́єць
кілі́йка
кілі́йці|перша згадка=XIV сторіччя}}

{{Otheruses|Кілія (значення)}}
'''Кілія́''' — [[Міста України (за населенням)|місто]] в [[Ізмаїльський район|Ізмаїльському районі]] [[Одеська область|Одеської області]] [[Україна|України]], що лежить на березі Кілійського гирла [[Дунай|Дунаю]], адміністративний центр [[Кілійська міська громада|Кілійської міської громади]]. Кількість населення на [[2005]] рік — близько 21800 осіб. Відстань до [[Одеса|обласного центру]] становить 209 км і проходить автошляхом {{Автошлях Н|33}} та {{Автошлях Т|1610}}. Відстань до [[Ізмаїл|районного центру]] становить 46 км і проходить автошляхом {{Автошлях Т|1607}}.

У місті розташовані суднобудівельно-судоремонтний завод, м'ясо-молочний комбінат, та річковий порт, що є важливим перевалочним пунктом на маршруті [[Чорне море]] — [[Дунай]]. Діє пункт контролю на кордоні з Румунією [[Кілія (пункт контролю)|Кілія]] — [[Стара Кілія|Кілія Веке]].

== Назва ==
За однією з версій, в [[античність]] місто носило назву ''Ахіллей'' ({{lang-el|Αχιλλέα}}), яку згідно з легендою, дав поселенню [[Александр Македонський]] на честь [[Епос|епічного]] героя [[Давньогрецька міфологія|давньогрецької міфології]] [[Ахіллес]]а, похованого неподалік на острові [[Зміїний (острів)|Левка]] ({{lang-el|Λευκή}}). З часом звучання давнього іменування тутешнього поселення під впливом тюрських мов трансформулося в назву — ''Кілія''. На підтвердження цієї версії є згадка також у євангелії, яке зберігалося з 1647 р. в [[Свято-Миколаївська церква (Кілія)|Миколаївській церкві]]. За іншою версією вважається, що назва виникла у [[Середньовіччя|середньовіччі]] після входження поселення до складу [[Османська імперія|Османської імперії]] та походить від слова ''Кіллі'' ({{lang-ota|Killi}}), яке вживається для означення «глинистих» берегів [[Дельта Дунаю|дельти Дунаю]]<ref>[http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?Z21ID=&I21DBN=DOP&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Kiliya Інститут історії України]</ref>.

На мапах [[Північне Причорномор'я|північного Причорномор'я]], складених у 1320 році венеційським географом {{не перекладено|Маріо Санудо (старший)|Маріо Санудо|en|Marino Sanuto the Elder}} одне з гирл Дунаю та місто, яке було розташоване у цьому гирлі іменовані як ''Лікостома'' ({{lang-el|Λύκος στόμα}}), що означає буквально «Вовча паща». У своїх історичних працях [[Димитрій Кантемир|Кантемир]] (1673—1723) також вказував назву ''Ликостом(он)''. [[Станіслав Сарницький]] (1532—1597) стверджував, що місто-фортеця ''Томі'' була там, де в його час знаходилася ''Кілія''. У XIX столітті, до [[Війна за незалежність Румунії|здобуття Князівством Румунія незалежності]] у 1878 році, молдовани називали місто ''Возія'' ({{lang-ro|Vosia}}, в перекладі «Воля»), імовірно ототожнюючи його зі [[слобода|слободою]], типом поселень, які масово з'являлися у той час вході [[Колонізація Бессарабії|колонізації Бессарабії]]<ref>Стамати К., О Бессарабии и ее древних крепостях</ref>.

== Історія ==
За легендою місто засноване у IV ст. до н. е. [[Александр Македонський|Олександром Македонським]]<ref>{{Cite web |url=https://a5kilia.com.ua/blog/ocherk-istorii-kilii/ |title=«ОЧЕРК ИСТОРИИ КИЛИИ» |accessdate=4 лютого 2018 |archive-date=5 лютого 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180205001055/https://a5kilia.com.ua/blog/ocherk-istorii-kilii/ }} «ОЧЕРК ИСТОРИИ КИЛИИ»{{ref-ru}}</ref>. Перші письмові згадки про місто належать до [[XIV століття|XIV сторіччя]].

У 1352—1359 роках місто перебувало у складі [[Угорське королівство|Угорського королівства]]. З 1359 році на місці сучасного міста [[Кілія-Веке (комуна)|Кілія-Веке]] існувала [[Генуезька Газарія|Генуезьких колоній]] — Лікостомо. Очільником [[Колонія|колонії]] був [[консул]]. На території комуни були знайдені монети — мідні [[Пул (розмінна монета)|фоллари]], які карбувалися на території колонії<ref>Iliescu O. Génois et tatars en Dobroudja au XIVe siècle: l'apport de la numismatique. Ètudes Byzantines et post-Byzantines III, Bucureşti, 1997, pp. 161—178.{{ref-ro}}</ref>. На території Одеської області у місті Кілія збереглися також [[Рів (оборонна споруда)|оборонні рови]], оскільки сама [[Кілійська фортеця|Фортеця Кілія]] була побудована з [[Глина|глини]]. Припускається, що в ті часи Кілія-Веке та Кілія були єдиним містом. Через Лікостомо в [[Середземномор'я]] генуезькі [[Купецтво|купці]] [[експорт]]ували [[мед]], [[віск]], [[Кінь свійський|коней]], [[Кухонна сіль|сіль]], [[хліб]], [[хутро]], [[зерно]], [[Риби|рибу]]. Крім [[італійці]]в на той час жили [[вірмени]], [[греки]], [[татари]], [[євреї]], [[черкеси|адиги]] та інші [[народ]]и. У 1389 році володар [[Волощина|Волощини]] [[Мірча I Старий|Мірча-чел-Бетрин]] завоював порт Лікостомо і весь регіон гирла Кілії<ref>{{Cite web |url=http://izm-biz.info/genuezskie-kolonii-v-odesskoj-oblasti/ |title=Генуэзские колонии в Одесской области |accessdate=4 лютого 2018 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20180205001115/http://izm-biz.info/genuezskie-kolonii-v-odesskoj-oblasti/ |archivedate=5 лютого 2018 |deadurl=yes }}</ref>. У 1389–[[1484]] роках у складі [[Молдавське князівство|Молдовського князівства]]. 1484 султан Баязид взяв Кілію та Білгород. 1484—1806 — [[Османська імперія|Османської імперії]], 1806—1856 — Російської імперії, в 1856, після поразки [[Російська імперія|Російської імперії]] в [[Кримська війна|Кримській війні]], знову відійшло до Молдовського князівства, а після Російсько-Турецької війни 1877—1878 років було повернуте до складу Російської імперії; в 1918—1940 — входило до складу [[Румунське королівство|Румунського королівства]]. В 1940 р., згідно з [[пакт Молотова — Ріббентропа|пактом Молотова — Ріббентропа]], відійшло до [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] і було включене до Української РСР. Входило до складу Аккерманської області (пізніше називалась [[Ізмаїльська область]]), в 1954 р. і по наш час — в складі Одеської області.

11 червня 1964 р. селища Марбія, Маяки та Фурманка<ref>{{АТП УРСР-1946|212}}</ref><ref>[http://etomesto.com/map-rkka_l-35-b-g/?x=29.250926&y=45.476803 Карта РККА L-35 (Б и Г), 1941]{{ref-ru}}</ref> Кілійської міськради включено в смугу міста Кілії, тоді ж виключено з облікових даних с-ще Дем'янівка.<ref>Відомості Верховної Ради Української РСР. — 1964 — № 30 — с. 466, 471.</ref>

{| class="tiles"
|-
|colspan="15" style="background: #6688AA; color: white;" |'''[[Кілійська фортеця]]'''
|-
|style="background: #white;"|[[Файл:AFRE Kiliya.jpg|праворуч|250px]]
Історики припускають, що фортецю заклали в [[XI століття|XI столітті]] [[Візантійська імперія|візантійці]] і назвали Лікостом (Вовча паща). У XIV столітті Лікостом перебудували [[Італія|італійці]] ([[Генуя]]), які контролювали в той час чорноморські торговельні потоки. Достеменно відомо, що фортецю '''Кілії''' в [[XV століття|XV столітті]] значно розширили і зміцнили молдовани ([[Молдавське князівство|Молдовське князівство]]), у 1484 році захопили і перебудували [[Османи|турки-османи]]. У XVI—XVII століттях фортецю не раз захоплювали [[Запорозька Січ|Запорізькі козаки]], а в [[1806|1806-му]] '''Кілію''' взяли російські війська на чолі з [[Арман Емманюель дю Плессі, герцог де Рішельє|Арманом де Рішельє]]. Фортечні стіни охоплювали весь сучасний центр міста і ділили середньовічну '''Кілію''' на три райони (двори) — зовнішній, внутрішній, і цитадель. Цитадель перебувала на березі [[Дунай|Дунаю]] і являла собою чотирикутний замок з чотирма вежами по кутах. За офіційною версією за умовами [[Бухарестський мирний договір (1812)|Бухарестського договору про мир]], після [[Російсько-турецька війна (1806—1812)|Російсько-турецької війни]] 1806—1812 років, Кілійську фортецю було підірвано та майже повністю знищено росіянами. У 1825х-30х роках біля  головного входу до церкви Успіння Божої Матері (колишня мечеть) в центрі фортеці було збудовано дворівневу дзвіницю, яка існує і сьогодні. Десь у цей час графинею Толстою Олександрою Валер'янівною на місці фортеці будується лікарня, що стає знаменитою не тільки в Кілії, а й в навколишніх містах.. На місці цитаделі було збудовано [[:Файл:Кілійський елеватор.PNG|основну будівлю Кілійського елеватора]], а у східній частині фортеці було розбито парк, який згодом мав розширитись уздовж рову та вийти до берега Дунаю, проте цього не сталося. На заваді стали інтереси торгівлі, порту, пароплавства а згодом й оборони. Від фортеці залишилися лише два ставки на місці захисного рову. Зараз на місці фортеці розкинувся міський парк, у якому досі можна спостерігати абриси колишньої фортеці в ландшафті та знайти багато залишків стін фортеці, каміння та цегли.
|}

== Населення ==
{| width="40%" | border="0" cellspacing="2" cellpadding="5" style="border:1px solid #AAAAAA;"
|-bgcolor="#AAAAFF"
|+ style="font-weight: bold; font-size: 1.1em; margin-bottom: 0.5em"| Таблиця зміни чисельності населення
|-bgcolor="#eeeeff"
! 1897 !! 1941 !! 1959 !! 1970 !! 1979 !! 1989 !! 2001 !! 2016
|- bgcolor="#f7f9ff"
| align=center| 11 618
| align=center| 19 646
| align=center| 20 304
| align=center| 24 276
| align=center| 25 055
| align=center| 25 754
| align=center| 22 594
| align=center| 20 060
|}

За переписом 2001 року, [[українці]] складали 55,41 % населення міста, [[Росіяни в Україні|росіяни]] — 28,41 %, [[Молдовани в Україні|молдавани]] — 9,67 %, [[Болгари в Україні|болгари]] — 3,63 %, [[Гагаузи в Україні|гагаузи]] — 0,91 %<ref>{{Cite web |url=https://datatowel.in.ua/pop-composition/ethnic-cities |title=Національний склад міст - Datatowel.in.ua |access-date=2019-06-30 |archive-date=2019-05-02 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190502120813/https://datatowel.in.ua/pop-composition/ethnic-cities |deadlink=no }}</ref>.

=== Мовний склад ===
Рідна мова населення за даними [[Перепис населення Російської імперії (1897)|перепису 1897 року]]<ref>{{ref-ru}} {{Cite web|url=http://www.demoscope.ru/weekly/ssp/rus_lan_97_uezd.php?reg=74|title=Демоскоп Weekly - Приложение. Справочник статистических показателей.|website=www.demoscope.ru|access-date=2021-06-05|archive-date=2016-03-04|archive-url=https://web.archive.org/web/20220819112134/http://www.demoscope.ru/weekly/ssp/rus_lan_97_uezd.php?reg=74|deadlink=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! Мова
! Чисельність, осіб
! Частка
|-
| [[Українська мова|Українська]]
| align="right"| 4 555 || align="right"| 39,21 %
|-
| [[Румунська мова|Румунська]]
| align="right"| 2 495 || align="right"| 21,48 %
|-
| [[Російська мова|Російська]]
| align="right"| 2 200 || align="right"| 18,93 %
|-
| [[Їдиш]]
| align="right"| 2 144 || align="right"| 18,45 %
|-
| Інші
| align="right"| 224 || align="right"| 1,93 %
|-
| Разом
| align="right"| 11 618 || align="right"| 100,00 %
|}

Рідна мова населення за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="standard"
|-
! Мова
! Чисельність, осіб
! Частка
|-
| [[Українська мова|Українська]]
| align="right"| 9 052 || align="right"| 39,56 %
|-
| [[Російська мова в Україні|Російська]]
| align="right"| 12 700 || align="right"| 55,50 %
|-
| [[румунська мова в Україні|Румунська]]
| align="right"| 671 || align="right"| 2,93 %
|-
| [[Болгарська мова в Україні|Болгарська]]
| align="right"| 268 || align="right"| 1,17 %
|-
| {{comment|Інше|Ті, хто не вказав рідну мову або вказав такою мову, що була рідною для менш ніж 1 % місцевого населення.}}
| align="right"| 193 || align="right"| 0,84 %
|-
| Разом
| align="right"| 22 884 || align="right"| 100,00 %
|}

== Економіка ==
У місті розташовані судноремонтний [[Кілійський суднобудівно-судноремонтний завод]] (КССРЗ), винзавод (із [[2013]] року випуск продукції припинено — підприємство фактично доведено до банкрутства), м'ясомолочний комбінат, річковий порт, що є основним перевалочним пунктом на маршруті, й ряд інших великих підприємств міста. [[Чорне море]] — [[Дунай]].

Кілія — найбільший в Україні центр із вирощування [[рис]]у. Рисові чеки простяглися на багато кілометрів уздовж [[Дунай|Дунаю]]. Це призвело до підвищення рівня ґрунтових вод та засолення ґрунтів. З турецької мови перекладається, як «глина» тому що місто стоїть на глині.

== Архітектурні пам'ятки ==
[[Файл:UA Kiliya Church.jpg|thumb|left|міні|[[Свято-Миколаївська церква (Кілія)|Миколаївська церква]]]]
* [[Свято-Миколаївська церква (Кілія)|Миколаївська церква]] (1647) — церква збудована молдовським господарем — [[Василь Лупул|Василем Лупу]]
* Храм Покрови Богородиці
* Мечеть Султана Баязида II (руїни)
* Кілійська фортеця (знаходилася на березі [[Дунай|Дунаю]] у торці сучасних вулиць Миру, Гагаріна та Суворова); наразі на її місці порт, елеватор та міський парк; збереглися два ставки, утворених колишнім ровом
* Дмитровський собор (вул. Дмитрівська), XIX століття
* Старообрядницька [[Покровська церква (Кілія)|Покровська церква]] (вул. Соловйова), побудована в 1912 — 1916
* Старовинне єврейське кладовище

== Уродженці ==
* [[Ботошанський Яків Абрамович]] — єврейський письменник, журналіст, театральний постановник, драматург.
* [[Буков Єміліан Несторович]] (1909—1984) — [[молдовани|молдовський]] [[письменник]] та [[активізм|громадський діяч]].
* [[Дюльгер Дмитро Іванович]] (1999—2022) — [[солдат]] [[Збройні сили України|Збройних Сил України]], [[Учасники російсько-української війни Д|учасник російсько-української війни]], що загинув у ході [[Російське вторгнення в Україну (з 2022))|російського вторгнення в Україну]].
* [[Коломієць Олександр Васильович]] (1976—2014) — молодший лейтенант [[Збройні сили України|Збройних сил України]], учасник [[Війна на сході України|російсько-української війни]].
* {{не перекладено|Ігор Нестеренко||en|Igor Nesterenko}} ({{н}} 1990) — баскетболіст.
* [[Пристайко Вадим Володимирович]] ({{н}} 1970) — [[міністр закордонних справ України]] у 2019—2020 роках.
* [[Стефанов Олег Дмитрович]] (псевдонім — '''Олег Стефан'''; {{н}} 1965) — український актор, педагог, [[Національна премія України імені Тараса Шевченка|Лауреат Національної премії України ім. Т. Шевченка]], [[Заслужений артист України]].
* {{не перекладено|Катерина Тодорович||ja|カテリーナ・トドロヴィチ}} (1877—1974) — піаністка, вчителька музики.
* [[Федосьєв Олександр Іванович]] ({{н}} 1991) — воїн [[Збройні сили України|ЗСУ]], [[28-ма окрема механізована бригада (Україна)|28-ї окремої механізованої бригади]], учасник [[Війна на сході України|російсько-української війни]], переможець міжнародного турніру [[ігри героїв|«Ігри Героїв-2017»]].

=== Проживали ===
* [[Лященко Владислав Павлович]] (1996—2021) — солдат Збройних Сил України, учасник російсько-української війни.

== Некрополі ==

Біля міста, на османському кордоні, [[:1575]] p. був похований козацький гетьман — [[:Іван Свирговський]].

Слова з Думи про гетьмана Свирговського

«Де ж ви з нашим гетьманом прощалися ?

: В глибокої могилі,
: Біля города, біля Кілії,
: На турецькі лінії.»

По дорозі з Кілії до Бендер (Тягині) була в полі могила з каменем, на якому був викутий хрест, цю могилу в народних переказах звали — Свиридова могила.

== Галерея ==
{{center|<gallery>
Файл:Kiliya old believers church 1.jpg|alt=Покровський собор|[[Покровська церква (Кілія)|Старообрядницька церква]]
Файл:Kiliya blue church.jpg|Покровський собор
Файл:Кілійський єврейський цвинтар.png|Кілійський єврейський цвинтар
</gallery>}}

== Див. також ==
* [[Монети Західного Причорномор'я]]
* [[Генуезька Газарія|Генуезькі колонії у Північному Причорномор'ї]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела та література ==
* ''П. В. Голобуцький, Т. А. Карадобрій, М. П. Ногай''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Kiliya Кілія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160817164742/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Kiliya |date=17 серпня 2016 }} // {{ЕІУ|4|323}}
* ''Б. О. Райнов''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=6848 Кілія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160818161104/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=6848 |date=18 серпня 2016 }} // {{ЕСУ}}
* Кілія // В кн. Історія міст і сіл Української РСР. Одеська область.-Київ,1969.-с.471-487 ([[Галяс Василь Терентійович|Галяс В. Т]] і Кашаєв М. І.)
* [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=26.04.2008&rf7571=24191 Облікова картка на сайті Верховної Ради]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://zarya.pp.net.ua Сайт кілійської газети «Дунайская заря»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081015074113/http://zarya.pp.net.ua/ |date=15 жовтня 2008 }}
* [http://imsu-odesa.com/mista-i-sela-odeskoi-oblasti/kilijskyj-rajon/kilija.html Кілія — Інформаційно-пізнавальний сайт | Одеська область у складі УРСР] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130928042301/http://imsu-odesa.com/mista-i-sela-odeskoi-oblasti/kilijskyj-rajon/kilija.html |date=28 вересня 2013 }} (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, том — Історія міст і сіл Української РСР. Одеська область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1969. — 911 с.)
* [http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp Банк даних Державної служби статистики України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp |date=31 липня 2014 }}
* [http://pop-stat.mashke.org/ukraine-cities.htm Cities & towns of Ukraine] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120419105018/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-cities.htm |date=19 квітня 2012 }}
* [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=6848 Кілія — Енциклопедія Сучасної України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160818161104/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=6848 |date=18 серпня 2016 }}
* [https://www.gismeteo.ua/ua/weather-kilia-12171/ Погода в місті Кілія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171004012801/https://www.gismeteo.ua/ua/weather-kilia-12171/ |date=4 жовтня 2017 }}

{{Кілійська міська громада}}
{{Ізмаїльський район}}
{{Міста Одеської області}}
{{Адміністративні центри громад Одеської області}}
{{Історичні місця Одеської області}}
{{Кілійський район}}
{{Дунай}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Кілія| ]]
[[Категорія:Міста Ізмаїльського району]]
[[Категорія:Міста над Дунаєм]]
[[Категорія:Наддунав'я]]
[[Категорія:Міста зі Списку руських міст далеких і близьких]]
[[Категорія:Портові міста України]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Одеська область

Район: Ізмаїльський район

Тер. громада: Кілійська міська громада

Перша згадка: XIV сторіччя

Статус міста: з до н.е. 862 року

Густота населення: 1029 осіб/км²

Висота над рівнем моря: 4 м

Водойма: р. Дунай (Кілійське гирло)

Назва мешканців: кілі́єць · кілі́йка · кілі́йці

title: Відстань

Найближча залізнична станція: Дзинілор

До станції: 29 км

title: До обл./респ. центру

title: До Києва

title: Міська влада

Вебсторінка: Кілійська міськрада

Міський голова: Чернявський Вячеслав Вікторович