text:
# Марк Геренній Піцен
Марк Геренній Піцен (лат. Marcus Herennius Picens; ? — після 2) — державний діяч часів ранньої Римської імперії, консул-суффект 1 року нашої ери.

## Життєпис
Походив зі впливового піценського плебейського роду Геренніїв. Син Марка Гереннія Піцена, консула-суфекта 34 року до н. е. Про молоді роки нічого невідомо.
У 1 році став консулом-суффектом разом з Гаєм Юлієм Цезарем Віпсаніаном. У 2 або 3 році його призначено проконсулом до провінції Азія. Завершення його каденції невідомо. За його наказом здійснено будівельні роботи в Ефесі.
Водночас успадкував від батька патроном міста Вейї. На власний кошт прикрасив місто громадськими будівлями.

title: Марк Геренній Піцен

wikitext:
{{OtherusesN|Марк Геренній}}
{{Особа
| ім'я                 = Марк Геренній Піцен
| місце_проживання     =
| зображення           =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = невідомо
| місце_народження     =
| дата_смерті          = після [[2]]
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| громадянство         = Римська імперія
| національність       =
| конфесія     =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       =
| титул                =
| посада               = [[консул-суффект]]
| термін               = 1 рік
| попередник           = [[Луцій Емілій Лепід Павло (консул 1 року)|Луцій Емілій Лепід Павло]]
| наступник            = [[Публій Алфен Вар]]
| дружина              =
| діти                 =
| рід                  = Гереннії
| родичі               =
| батько               = [[Марк Геренній Піцен (консул-суфект 34 року до н. е.)|Марк Геренній Піцен]]
| матір                =
| нагороди             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
}}
'''Марк Геренній Піцен''' ({{lang-la|Marcus Herennius Picens}}; ? — після [[2]]) — державний діяч часів ранньої [[Римська імперія|Римської імперії]], [[консул-суффект]] 1 року нашої ери.

== Життєпис ==
Походив зі впливового піценського [[Плебей (Стародавній Рим)|плебейського]] роду Геренніїв. Син [[Марк Геренній Піцен (консул-суфект 34 року до н. е.)|Марка Гереннія Піцена]], консула-суфекта 34 року до н. е. Про молоді роки нічого невідомо.

У 1 році став консулом-суффектом разом з [[Гай Юлій Цезар Віпсаніан|Гаєм Юлієм Цезарем Віпсаніаном]]. У 2 або 3 році його призначено [[Проконсул (Стародавній Рим)|проконсулом]] до [[Азія (римська провінція)|провінції Азія]]. Завершення його [[Каденція (політика)|каденції]] невідомо. За його наказом здійснено будівельні роботи в Ефесі.

Водночас успадкував від батька патроном міста [[Вейї]]. На власний кошт прикрасив місто громадськими будівлями.

== Джерела ==
* Der Neue Pauly. Stuttgart 1999. T. 5. c. 414. {{ref-de}}
{{Римські консули 27 до н.е.-14 н.е.}}
[[Категорія:Консули Римської імперії]]
[[Категорія:Гереннії]]

title: лат. Marcus Herennius Picens

Народився: невідомо

Помер: після 2

Громадянство: Римська імперія

Діяльність: політик, священник

Посада: консул-суффект

Термін: 1 рік

Попередник: Луцій Емілій Лепід Павло

Наступник: Публій Алфен Вар

Рід: Гереннії

Батько: Марк Геренній Піцен


text:
# Разадаріт
Разадаріт (*монська သၟိၚ်ရာဇာဓိရာတ်listenⓘ бірм. ရာဇာဓိရာဇ်; 28 січня 1368 — 29 грудня 1421) — 8-й володар Гантаваді у 1384—1421 роках. Відомий також як Тхіха Яза (Володар Лев). Вів тривалі й запеклі війни з державою Ава, які лише послабили Гантаваді.

## Життєпис

### Молоді роки
Походив з династії Раманья. Старшйи син Біньї У, володаря Гантаваді, й Тхірі Майядеві. Народився в Донвуні 1368 року, отримавши ім'я Басум Бансак (монська ပသုန်ပါင်စက်) і титул бінья нве (монська ဗညာနဲlistenⓘ). Підцим титул він був відомий тривалий час. Невдовзі помирає його мати, тому був всиновлений стрийнею Магадеві, намісницею Дагону (частина сучасного міста Янгон). Під її опікою здобув загальну освіту. В середині 1370-х років переїздить до столиці —Пеґу.
Його кандидатура як спадкоємця була відкинута через запальну та жорстоку вдачу. Бінья У віддав перевагу іншому синові — Бо Нганмгону. 1382 року втік разом зі своєю молодшою зведеною сестрою Талою Мі До. Невдовзі молоду пару спіймали. Бінья У був розлючений і посадив Бінья Нве до в'язниці. Магадеві після неодноразового благання Бінья У вдалося домогтися звільнення та дозволу на шлюб Бінья Нве і Тали Мі До.
Незважаючи на цю допомоги відносини з Магадеві погіршилися у 1383 році, коли та стала регентшею держави при хворому Біньї У. Міністр Зейкб'є переконав його, що Магадеві планує посадити на трон свого коханця Сміму Мару. 5 травня 1383 року Бінья Нве втік до Дагону з 30 вояками, де захопив резиденцію намісника. Йому таємно допомагав міністр Зейкб'є, що саботував накази Біньї У та регентши. Також Бінья Нве сподівався на допомогу своїх родичів Б'яттаби і Лаукпії, напівнезалежних правителів Мартабан та М'яунгм'я в південносхідній частині держави. У жовтні того ж року опинився перед загрозою вторгнення 3 армії, які відправила Магадеві на чолі із Смімою Мару. Втім завдяки зраді Зейкб'є (був очільником однієї з армій) останній зазнав поразки біля Дагону. 10 грудня Бінья Нве взяв в облогу Пеґу.2 січня 1384 року помирає його батько, внаслідок чого в столиці почався розгардіяж. 4 січня столиця впала, Сміма Мару було вбито, а Магадеві взято у полон. 5 січня Бінья Нве зійшовна трон, прийнявши ім'я Разадаріт, від індійського титулу «раджахіраджа» (цар царів).

### Панування

#### Перша війна з Авою
Спочатку ув'язнив або стратив усіх прихильників Магадеві, яку відправив до Дагону без якоїсь влади. Наказав ув'язнити свого зведеного брата Бо Нганмгона, офіційного спадкоємця трону, незважаючина те, що останній присягнув Разадаріту. Через 5 років Бо Нганмгона було страчено. Разом з тим не наважився звільнити чи стратитивпливових сановників свого батька. Разом з тим Сам Лек, намісник Донвуна, фактично переставав рахуватися з володарем Гантаваді. В результаті держава опинилася фактично розділеною на 4 частини: Пеґу, Мартабан, М'яунгм'я і Донвун. Невдовзі Лаукпія, правитель М'яунгм'ї, визнав зверхність Свасоке, правителя Ави. Б'яттаба, правитель Мартабану, підтвердив союз з Ланна проти Сам Лека.
У грудні 1385 року 2 армії Ави при підтримці флоту і армії Лаукпії зайняли знначну частину північного Гантаваді. Втім зрештою не змогли прорватися через коридор Гмавбі-Пегу, де затрималися на 5 місяців. У травні 1386 року флот і армія Разадаріта зазнали поразки в запеклій битві біля фортеці Панчав. Лише завдяки неузгодженості дій ворогів Разадаріт зміг не потрапити у полон й повернутися до Пеґу. Настання сезону дощів змусило військо Ави відступити до своїх позицій. Спроба Разадаріта укласти мир з Свасоке не мала успіху. Війна поновилася наприкінці 1386 року. Цього разу військо Ави зазнало невдач при спробі захопити міста Дагон, Глаїнг, Дала і Гмавбі, після чого з початком сезону дощів у 1387 року ворог вкотре відступив.

#### Об'єднання Гантаваді
Наприкінці 1387 року скористався боротьбою Ави проти шанської держави Муанг Мо Разадаріт рушив проти Сам Лека, захопивши протягом декількох місяців Донвунта усі підвладні йому землі. Протягом 1388 року вдалося завдати поразки Б'яттабі та захопити Мартабан. У 1388/1389 році рушив на місто Дала, де панував його зведений брат по материнській лінії Ньї Кан-Каунг, якого схопив й наказав стратити. Результатом цих походів стало встановлення контролю над гирлом річки Іраваді. Потім до 1390 року переміг Лаукпію, захопивши порти М'яунгм'я і Бассейн. В результаті відвлося об'єднати усе Гантаваді. На знак визнання цієї важливої події він провів другу, набагато більш пишну церемонію інтронизації в Пеґу. Невдовзі перша дружина Тала Мі До наклала на себе руки, оскільки Разадаріт зробив головною дружиною Пію Язадеві. Побоючись помсти сина від першої дружини — Бо Ло Чандо — наказав його стратити.

#### Наступні війни з Авою
Наприкінці 1390 року 2 армії Ави загальною чисельність 29 тис. вояків втретє атакували Гантаваді. Разадаріту та його військовикам вдалося зупинити супротивника на кордонах держави, але зрештою на початку 1391 року він погодився на мирну угоду, за якою Ава отримала частину північного Гантаваді з центром вмісті Гу-Хтут. Невдовзі уклав союзний договір з Аюттхаєю.В середині держави провів адміністративнну реформу (розділив державу на 3 провінції—Пегу, Мартабан і Бассейн, які в свою чергу поділялися на округи; Мартабан мав 30 округів, Пегу — 30 і Бассейн — 17), що зміцнило Гантаваді.
У 1400 році розпочав підготовку до війни з Авою, де після смерті Свасоке почалася боротьба за владу. У листопаді 1401 року зібрано 1300 човнів річкового флоту для вторгнення, який мав транспортувати 5-7 тис. вояків, коней і слонів вгору річкою Іраваді до Ави, та 3-тисячне військо для підкорення П'ї, васальної держави Ави. Спочатку швидко вдалося захопити територію уздовж Іраваді до важливого міста Тагаунг на півночі, а також місто Сікайн. Мінкгаунґ I, цар Ави, отаборився в своїй столиці, що розташовувалася східніше за Іраваді. Разадаріт взяв його в облогу. З початком сезону дощів 1402 року правитель Гантаваді почав відступив. В цей час інша армія Гантаваді зазнала поразки біля П'ї, внаслідок чого у полон потрапила його донька Тала Мі Чав.
Наприкінці 1402 року війна поновилася. Але спроби захопити П'ї та Гу-Хтут наштовнулися на опір, що був підсилений 5-тисячною і 18-тисячною арміями, відправлених Мінкгаунґом I. У запеклій битві біля Навіна Разадаріт зазнав тяжкої поразки. У травні 1403 року в пагоді Швесандо (м. П'ї) було укладено мирну угоду, за якою Разадаріт відмовлявся від підкорення П'ї і Гу-Хтута, кордон між державами встановлювався на південь від П'ї. Разадаріт також погодився розділити митний дохід порту Бассейн і постачати 30 слонів на рік. Для зміцнення угоди відбувся шлюб Разадаріта з Тхупабадеві, сестрою Мінкгаунґа I.
У 1406 році, коли війська Ави захопили араканську державу Лемро, Разадаріт наказав готуватися до нової війни з Авою. Надав прихисток поваленому араканському володареві Мінсомону. У 1407 році він тепло прийняв Тхейддата, брата Мінкгаунґа I, що втік до Пеґу. За цим Разадарті припинив надсилання щорічної партії слонів і частини митних доходів Бассейну.
1408 році володар Гантаваді вирішив скористатися війною Мінкгаунґа I шанських князівств. У березні війська Разадаріта швидко здолали Анорату, правителя Лемро, поставивши в квітні на трон Мінхаї, брата Мінсомона. У травні Мінкгаунґ I на чолі 2 армій (26 000 вояків, 2200 коней, 100 слонів) атакував Гантаваді. Сезон дощів, що тоді почався, завадив просуванню ворогові, що швидко втратив харчі та боєздатність. Разадаріт тричі відправляв вбивць у табір Мінкгаунґа I, але марно. Проте війську Гантаваді вдалося завдати тяжкої поразки армії Ави, яка безладно відступила. Але спроба 22 листопада захопити П'ї завершилася невдачею для Разадаріта. У 1409 і 1410 роках він діяв успішно проти Мінкгаунґа I, але не зміг просунутися вглиб держави Ава.
Наприкінці 1410 року зазнав низки поразок від Ави, внаслідок чого почав перемовини з шанськими князями та представниками імперії Мін стосовно спільних дій проти Мінкгаунґа I. 1411 року військо останнього повалила Мінсомона в Лемро, встановивши свого васала. Наприкінці 1411 року Разадаріт послав дві армії до Лемро. Водночас шанське князівство Сенві атакувало північ Ави. У 1412 року практично увесь регіон Аракан (окрім невеличких районів на півночі) опинилися під владою Разадаріта. Водночас Ава задала рішучої поразки шанам. Наприкінці 1412 року війська Гантаваді знову атакували П'ї. Але під час облоги східні кордони держави атакували війська Аюттхаї. Цим скористалися війська Ави, що після запеклих боїв захопили міста Дала і Дагон.
Разадаріт опинився в скруті, тому відправив до князівства Сенві 7 пейттха (11,43 кг) золота, щоб воно почало негайний наступ на північ Ави. Шани за підтримки мінських загонів здійснили вторгнення, але, незважаючи на попередні успіхи, зрештою зазнали поразки. Протягом 1413—1414 років Разадаріт вів підготовку до нової військової кампанії. У жовтні 1414 року 23-тисячне військо Ави атакувало Гантаваді. Незважаючи на спротив було втрачено гирло Іраваді. В цій ситуації Разадаріт переніс резиденцію до Мартабану. Проте ситуацію врятувалося втручання у війну мінської армії, яка напала на Аву. 13 березня 1415 року в битві при Далі Разадаріт здобув рішучу перемогу.
Наприкінці 1416 року здійснив спробу захопити Таунгу, але зазнав невдачі, відступивши напочатку 1417 року. Наприкінці 1417 року Гантаваді було атаковано військами Ави, що зайняли Дагон. Разадаріт вдруге перебрався до Мартабану. Втім ворог не зміг захопити Пеґу, тому у 1418 році відступив. З цього часу бойові дії припинилися.

#### Загибель
У грудні 1421 року загинув внаслідок нещасного випадку на полюванні: при полюванні на слонів біля підніжжя хребта Пегу-Йома на північ від Пеґу, зачепив ногу за мотузку й отримати смертельні травми. Помер по дорозі до столиці в Кама Тхамейн Пайк. Трон захопив син Бінья Дгаммараза, що почав боротьбу із своїми братами.

wikiname: ukwiki

title: Разадаріт

in_language: uk

wikitext:
{{особа
|оригінал імені    = [[File:Omx-Razadarit name.png|170x170px]]<br/>Smiṅ Su Ta So Ma Rā Jā {{audio|LL-Q13349 (mnw)-咽頭べさ-သ္မိင်သုတသောမရာဇာ (Old Mon).wav|listen}}
}}
'''Разадаріт''' (*{{lang-mnw|သၟိၚ်ရာဇာဓိရာတ်}}{{audio|LL-Q13349 (mnw)-咽頭べさ-သၟိၚ်ရာဇာဓိရာတ်.wav|listen}} {{lang-my|ရာဇာဓိရာဇ်}}; [[28 січня]] [[1368]] — [[29 грудня]] [[1421]]) — 8-й володар [[Гантаваді]] у [[1384]]—[[1421]] роках. Відомий також як Тхіха Яза (Володар Лев). Вів тривалі й запеклі війни з державою Ава, які лише послабили Гантаваді.

== Життєпис ==

=== Молоді роки ===
Походив з династії Раманья. Старшйи син [[Бінья У|Біньї У,]] володаря Гантаваді, й Тхірі Майядеві. Народився в Донвуні 1368 року, отримавши ім'я Басум Бансак ({{lang-mnw|ပသုန်ပါင်စက်}}) і титул бінья нве ({{lang-mnw|ဗညာနဲ}}{{audio|LL-Q13349 (mnw)-咽頭べさ-ဗညာနဲ.wav|listen}}). Підцим титул він був відомий тривалий час. Невдовзі помирає його мати, тому був всиновлений стрийнею Магадеві, намісницею Дагону (частина сучасного міста [[Янгон]]). Під її опікою здобув загальну освіту. В середині 1370-х років переїздить до столиці —[[Пеґу]].

Його кандидатура як спадкоємця була відкинута через запальну та жорстоку вдачу. Бінья У віддав перевагу іншому синові — Бо Нганмгону. 1382 року втік разом зі своєю молодшою зведеною сестрою Талою Мі До. Невдовзі молоду пару спіймали. Бінья У був розлючений і посадив Бінья Нве до в'язниці. Магадеві після неодноразового благання Бінья У вдалося домогтися звільнення та дозволу на шлюб Бінья Нве і Тали Мі До.

Незважаючи на цю допомоги відносини з Магадеві погіршилися у 1383 році, коли та стала регентшею держави при хворому Біньї У. Міністр Зейкб'є переконав його, що Магадеві планує посадити на трон свого коханця Сміму Мару. 5 травня 1383 року Бінья Нве втік до Дагону з 30 вояками, де захопив резиденцію намісника. Йому таємно допомагав міністр Зейкб'є, що саботував накази Біньї У та регентши. Також Бінья Нве сподівався на допомогу своїх родичів Б'яттаби і Лаукпії, напівнезалежних правителів Мартабан та М'яунгм'я в південносхідній частині держави. У жовтні того ж року опинився перед загрозою вторгнення 3 армії, які відправила Магадеві на чолі із Смімою Мару. Втім завдяки зраді Зейкб'є (був очільником однієї з армій) останній зазнав поразки біля Дагону. 10 грудня Бінья Нве взяв в облогу Пеґу.2 січня 1384 року помирає його батько, внаслідок чого в столиці почався розгардіяж. 4 січня столиця впала, Сміма Мару було вбито, а Магадеві взято у полон. 5 січня Бінья Нве зійшовна трон, прийнявши ім'я Разадаріт, від індійського титулу «раджахіраджа» (цар царів).

=== Панування ===

==== Перша війна з Авою ====
Спочатку ув'язнив або стратив усіх прихильників Магадеві, яку відправив до Дагону без якоїсь влади. Наказав ув'язнити свого зведеного брата Бо Нганмгона, офіційного спадкоємця трону, незважаючина те, що останній присягнув Разадаріту. Через 5 років Бо Нганмгона було страчено. Разом з тим не наважився звільнити чи стратитивпливових сановників свого батька. Разом з тим Сам Лек, намісник Донвуна, фактично переставав рахуватися з володарем Гантаваді. В результаті держава опинилася фактично розділеною на 4 частини: Пеґу, Мартабан, М'яунгм'я і Донвун. Невдовзі Лаукпія, правитель М'яунгм'ї, визнав зверхність [[Свасоке]], правителя Ави. Б'яттаба, правитель Мартабану, підтвердив союз з [[Ланна (держава)|Ланна]] проти Сам Лека.

У грудні 1385 року 2 армії Ави при підтримці флоту і армії Лаукпії зайняли знначну частину північного Гантаваді. Втім зрештою не змогли прорватися через коридор Гмавбі-Пегу, де затрималися на 5 місяців. У травні 1386 року флот і армія Разадаріта зазнали поразки в запеклій битві біля фортеці Панчав. Лише завдяки неузгодженості дій ворогів Разадаріт зміг не потрапити у полон й повернутися до Пеґу. Настання сезону дощів змусило військо Ави відступити до своїх позицій. Спроба Разадаріта укласти мир з Свасоке не мала успіху. Війна поновилася наприкінці 1386 року. Цього разу військо Ави зазнало невдач при спробі захопити міста Дагон, Глаїнг, Дала і Гмавбі, після чого з початком сезону дощів у 1387 року ворог вкотре відступив.

==== Об'єднання Гантаваді ====
Наприкінці 1387 року скористався боротьбою [[Ава (М'янма)|Ави]] проти шанської держави [[Муанг Мо]] Разадаріт рушив проти Сам Лека, захопивши протягом декількох місяців Донвунта усі підвладні йому землі. Протягом 1388 року вдалося завдати поразки Б'яттабі та захопити Мартабан. У 1388/1389 році рушив на місто Дала, де панував його зведений брат по материнській лінії Ньї Кан-Каунг, якого схопив й наказав стратити. Результатом цих походів стало встановлення контролю над гирлом річки [[Іраваді]]. Потім до 1390 року переміг Лаукпію, захопивши порти М'яунгм'я і [[Патейн|Бассейн]]. В результаті відвлося об'єднати усе Гантаваді. На знак визнання цієї важливої події він провів другу, набагато більш пишну церемонію інтронизації в Пеґу. Невдовзі перша дружина Тала Мі До наклала на себе руки, оскільки Разадаріт зробив головною дружиною Пію Язадеві. Побоючись помсти сина від першої дружини — Бо Ло Чандо — наказав його стратити.

==== Наступні війни з Авою ====
Наприкінці 1390 року 2 армії Ави загальною чисельність 29 тис. вояків втретє атакували Гантаваді. Разадаріту та його військовикам вдалося зупинити супротивника на кордонах держави, але зрештою на початку 1391 року він погодився на мирну угоду, за якою Ава отримала частину північного Гантаваді з центром вмісті Гу-Хтут. Невдовзі уклав союзний договір з [[Аюттхая (королівство)|Аюттхаєю]].В середині держави провів адміністративнну реформу (розділив державу на 3 провінції—Пегу, Мартабан і Бассейн, які в свою чергу поділялися на округи; Мартабан мав 30 округів, Пегу — 30 і Бассейн — 17), що зміцнило Гантаваді.

У 1400 році розпочав підготовку до війни з Авою, де після смерті Свасоке почалася боротьба за владу. У листопаді 1401 року зібрано 1300 човнів річкового флоту для вторгнення, який мав транспортувати 5-7 тис. вояків, коней і слонів вгору річкою Іраваді до [[Ава (місто)|Ави]], та 3-тисячне військо для підкорення П'ї, васальної держави Ави. Спочатку швидко вдалося захопити територію уздовж Іраваді до важливого міста Тагаунг на півночі, а також місто [[Сікайн]]. [[Мінкгаунґ I]], цар Ави, отаборився в своїй столиці, що розташовувалася східніше за Іраваді. Разадаріт взяв його в облогу. З початком сезону дощів 1402 року правитель Гантаваді почав відступив. В цей час інша армія Гантаваді зазнала поразки біля П'ї, внаслідок чого у полон потрапила його донька Тала Мі Чав.

Наприкінці 1402 року війна поновилася. Але спроби захопити П'ї та Гу-Хтут наштовнулися на опір, що був підсилений 5-тисячною і 18-тисячною арміями, відправлених Мінкгаунґом I. У запеклій битві біля Навіна Разадаріт зазнав тяжкої поразки. У травні 1403 року в пагоді Швесандо (м. П'ї) було укладено мирну угоду, за якою Разадаріт відмовлявся від підкорення П'ї і Гу-Хтута, кордон між державами встановлювався на південь від П'ї. Разадаріт також погодився розділити митний дохід порту Бассейн і постачати 30 слонів на рік. Для зміцнення угоди відбувся шлюб Разадаріта з Тхупабадеві, сестрою Мінкгаунґа I.

У 1406 році, коли війська Ави захопили араканську державу [[Лемро]], Разадаріт наказав готуватися до нової війни з Авою. Надав прихисток поваленому араканському володареві [[Мінсомон]]у. У 1407 році він тепло прийняв Тхейддата, брата Мінкгаунґа I, що втік до Пеґу. За цим Разадарті припинив надсилання щорічної партії слонів і частини митних доходів Бассейну.

1408 році володар Гантаваді вирішив скористатися війною Мінкгаунґа I [[шанські князівства|шанських князівств]]. У березні війська Разадаріта швидко здолали [[Анората (володар Лемро)|Анорату]], правителя Лемро, поставивши в квітні на трон [[Мінхаї]], брата Мінсомона. У травні Мінкгаунґ I на чолі 2 армій (26 000 вояків, 2200 коней, 100 слонів) атакував Гантаваді. Сезон дощів, що тоді почався, завадив просуванню ворогові, що швидко втратив харчі та боєздатність. Разадаріт тричі відправляв вбивць у табір Мінкгаунґа I, але марно. Проте війську Гантаваді вдалося завдати тяжкої поразки армії Ави, яка безладно відступила. Але спроба 22 листопада захопити П'ї завершилася невдачею для Разадаріта. У 1409 і 1410 роках він діяв успішно проти Мінкгаунґа I, але не зміг просунутися вглиб держави Ава.

Наприкінці 1410 року зазнав низки поразок від Ави, внаслідок чого почав перемовини з шанськими князями та представниками [[Династія Мін|імперії Мін]] стосовно спільних дій проти Мінкгаунґа I. 1411 року військо останнього повалила Мінсомона в Лемро, встановивши свого васала. Наприкінці 1411 року Разадаріт послав дві армії до Лемро. Водночас шанське князівство Сенві атакувало північ Ави. У 1412 року практично увесь регіон Аракан (окрім невеличких районів на півночі) опинилися під владою Разадаріта. Водночас Ава задала рішучої поразки шанам. Наприкінці 1412 року війська Гантаваді знову атакували П'ї. Але під час облоги східні кордони держави атакували війська Аюттхаї. Цим скористалися війська Ави, що після запеклих боїв захопили міста Дала і Дагон.

Разадаріт опинився в скруті, тому відправив до князівства Сенві 7 пейттха (11,43 кг) золота, щоб воно почало негайний наступ на північ Ави. [[Шани]] за підтримки мінських загонів здійснили вторгнення, але, незважаючи на попередні успіхи, зрештою зазнали поразки. Протягом 1413—1414 років Разадаріт вів підготовку до нової військової кампанії. У жовтні 1414 року 23-тисячне військо Ави атакувало Гантаваді. Незважаючи на спротив було втрачено гирло Іраваді. В цій ситуації Разадаріт переніс резиденцію до Мартабану. Проте ситуацію врятувалося втручання у війну мінської армії, яка напала на Аву. 13 березня 1415 року в битві при Далі Разадаріт здобув рішучу перемогу.

Наприкінці 1416 року здійснив спробу захопити Таунгу, але зазнав невдачі, відступивши напочатку 1417 року. Наприкінці 1417 року Гантаваді було атаковано військами Ави, що зайняли Дагон. Разадаріт вдруге перебрався до Мартабану. Втім ворог не зміг захопити Пеґу, тому у 1418 році відступив. З цього часу бойові дії припинилися.

==== Загибель ====
У грудні 1421 року загинув внаслідок нещасного випадку на полюванні: при полюванні на слонів біля підніжжя хребта Пегу-Йома на північ від Пеґу, зачепив ногу за мотузку й отримати смертельні травми. Помер по дорозі до столиці в Кама Тхамейн Пайк. Трон захопив син [[Бінья Дгаммараза]], що почав боротьбу із своїми братами.

== Джерела ==
* Htin Aung, Maung (1967). A History of Burma. New York and London: Cambridge University Press.
* Lieberman, Victor B. (2003). Strange Parallels: Southeast Asia in Global Context, c. 800—1830, volume 1, Integration on the Mainland. Cambridge University Press. ISBN 978-0-521-80496-7.
* Fernquest, Jon (2006). Crucible of War: Burma and the Ming in the Tai Frontier Zone (1382—1454). SOAS Bulletin of Burma Research. 4 (2).
* Aung-Thwin, Michael A. (2017). Myanmar in the Fifteenth Century. Honolulu: University of Hawai'i Press. ISBN 978-0-8248-6783-6.

[[Категорія:Правителі М'янми]]
[[Категорія:Правителі XIV століття]]
[[Категорія:Правителі XV століття]]

title: · Smiṅ Su Ta So Ma Rā Jā listenⓘ

Народився: 28 січня 1368 · Donwund, Thaton Districtd, Мон, М'янма

Помер: лютий 1421 (53 роки) · Пегу, М'янма · ·нещасний випадок на полюванніd

Країна: М'янма

Діяльність: монарх

Конфесія: Тхеравада

Батько: Бінья У

Мати: Mwei Dawd

Брати, сестри: Talamidawd

У шлюбі з: Talamidawd і Mwei Thind

Діти: Bawlawkyantawd, Шінсобу, Бінья Ран I і Бінья Дгаммараза


text:
# Овечка
Овечка (пол. Owieczka) — село в Польщі, у гміні Луковиця Лімановського повіту Малопольського воєводства.
Населення — 331 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Новосондецького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 173     | 47                 | 105              | 21                   |
| Жінки    | 158     | 44                 | 77               | 37                   |
| Разом    | 331     | 91                 | 182              | 58                   |

title: Овечка

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Овечка
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Owieczka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Малопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Лімановський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Луковиця (гміна){{!}}Луковиця
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 331
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 18
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = KLI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0449131
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Овечка''' ({{lang-pl|Owieczka}}) — село в Польщі, у [[Луковиця (гміна)|гміні Луковиця]] [[Лімановський повіт|Лімановського повіту]] [[Малопольське воєводство|Малопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:331}} {{МНОЖИНА:331|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Новосондецьке воєводство|Новосондецького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=173 |ЧолПре=47 |ЧолПрац=105 |ЧолПост=21
|Жін=158 |ЖінПре=44 |ЖінПрац=77 |ЖінПост=37
|Разом=331 |РазомПре=91 |РазомПрац=182 |РазомПост=58
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Луковиця}}

{{Малопольське-доробити}}

[[Категорія:Села Лімановського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Малопольське воєводство

Повіт: Лімановський повіт

Гміна: Луковиця

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: KLI

OSM: ↑2665686 ·R (Ґміна Луковиця)


text:
# Cycas bifida
Cycas bifida — вид голонасінних рослин класу саговникоподібні (Cycadopsida).
Етимологія: від латинського bi- «два» і -fidus «розділений», посилаючись на дихотомічно поділені листові асоціації.

## Опис
Найбільш відмітною рисою цього виду є дихотомічно поділені листові асоціації. Тим не менш, це також відбувається в кількох споріднених таксонів, і в садівничому формі Cycas revoluta, яка популярна в Японії.

## Поширення, екологія
Країни поширення: Китай (Гуансі, Юньнань); В'єтнам. Росте на висотах від 100 до 300 м над рівнем моря. Цей вид зустрічається в землях з низьким, низькорослим, але досить щільним змішаним вічнозеленим і листопадним лісом або бамбуковім лісі, часто на червоній землі і навколо крутих карстових вапнякових оголеннях, також на піщаних або суглинних ґрунтах понад сланців, гранітів і мета-пісковиків.

## Загрози та охорона
Цей вид було порушено руйнуванням місць існування в результаті лісового господарства та сільськогосподарської діяльності. Цей вид також різко зменшується в числі, в результаті надмірного збору для декоративних цілей. Популяції охороняються в англ. Longgang Nature Reserve в провінції Гуансі, Китай.

title: Cycas bifida

wikitext:
{{Speciesbox
| name =
| image =
| image_caption =
| image_width = 275px
| status = VU
| status_system =  IUCN3.1
| genus = Cycas
| species = bifida
| authority = ([[Dyer]]) [[K.D.Hill]], 2004
| range_map =
}}

'''''Cycas bifida''''' — вид [[Голонасінні|голонасінних]] рослин класу [[саговникоподібні]] (Cycadopsida).

Етимологія: від латинського ''bi-'' «два» і ''-fidus'' «розділений», посилаючись на дихотомічно поділені листові асоціації.

== Опис ==
Найбільш відмітною рисою цього виду є дихотомічно поділені листові асоціації. Тим не менш, це також відбувається в кількох споріднених таксонів, і в садівничому формі ''[[Cycas revoluta]]'', яка популярна в Японії.

== Поширення, екологія ==
Країни поширення: [[Китай]] ([[Гуансі]], [[Юньнань]]); [[В'єтнам]]. Росте на висотах від 100 до 300 м над рівнем моря. Цей вид зустрічається в землях з низьким, низькорослим, але досить щільним змішаним вічнозеленим і листопадним лісом або бамбуковім лісі, часто на червоній землі і навколо крутих [[карст]]ових [[вапняк]]ових оголеннях, також на піщаних або суглинних ґрунтах понад сланців, гранітів і мета-пісковиків.

== Загрози та охорона ==
Цей вид було порушено руйнуванням місць існування в результаті лісового господарства та сільськогосподарської діяльності. Цей вид також різко зменшується в числі, в результаті надмірного збору для декоративних цілей. [[Популяція|Популяції]] охороняються в {{lang-en|Longgang Nature Reserve}} в провінції Гуансі, Китай.

== Джерела ==
* [http://www.iucnredlist.org/details/42059/0 Nguyen, H.T. 2010. Cycas bifida. The IUCN] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150101223514/http://www.iucnredlist.org/details/42059/0 |date=1 січня 2015 }} {{ref-en}}
* [http://plantnet.rbgsyd.nsw.gov.au/cgi-bin/cycadpg?taxname=Cycas+bifida The Cycad Pages] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130510014849/http://plantnet.rbgsyd.nsw.gov.au/cgi-bin/cycadpg?taxname=Cycas+bifida |date=10 травня 2013 }} {{ref-en}}

{{Голонасінні-доробити}}
{{Портали|Ботаніка|Біологія}}
{{Taxonbar|from=Q386464}}

[[Категорія:Саговник|bifida]]
[[Категорія:Флора Китаю]]
[[Категорія:Флора В'єтнаму]]
[[Категорія:Рослини, описані 2004]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Уразливий (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Голонасінні (Gymnosperms)

Відділ: Cycadophyta

Клас: Cycadopsida

Порядок: Саговникоподібні (Cycadales)

Родина: Саговникові (Cycadaceae)

Рід: Саговник (Cycas)

Вид: C. bifida

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Cycas bifida · (Dyer) K.D.Hill, 2004


text:
# Salix luctuosa
Salix luctuosa — вид квіткових рослин із родини вербових (Salicaceae).

## Морфологічна характеристика
Це кущ до 3 м заввишки. Гілки прямовисні; гілочки зеленувато-коричневі або темно-коричневі, шовковисто-запушені в молодості, потім голі чи майже так, блискучі. Листкова ніжка 1–3 мм; листкова пластинка еліптична чи вузько-еліптична, 1–4 × 0.5–1.5 см, спочатку абаксіально (низ) шовковисто запушена, стає майже голою, за винятком середньої жилки, адаксіально зелена, гола чи волосиста вздовж середньої жилки, обидва кінці тупі, край цільний. Чоловіча сережка 30–45 × 6–9 мм. Чоловіча квітка: тичинок 2; пиляки жовті, яйцеподібні. Жіноча сережка ≈ 30 × 6 мм, до 5 см у плоді. Жіноча квітка: залоза адаксіальна; зав'язь яйцювата, гола, сидяча чи майже так. Коробочка ≈ 3 мм.

## Середовище проживання
Непал, Тибет, Північно-центральний і Південно-центральний Китай. Росте біля води, населяє схилів гір, долини; на висотах 1500–3200 метрів.

title: Salix luctuosa

wikitext:
{{Speciesbox|image=|image_width=283px|taxon=Salix luctuosa|authority=H.Lév.|status=|status_system=iucn3.1|range_map=
}}
'''''Salix luctuosa''''' — [[вид]] квіткових рослин із родини вербових (Salicaceae).

== Морфологічна характеристика ==
Це [[кущ]] до 3 м заввишки. Гілки прямовисні; гілочки зеленувато-коричневі або темно-коричневі, шовковисто-запушені в молодості, потім голі чи майже так, блискучі. Листкова ніжка 1–3 мм; [[Листок|листкова пластинка]] еліптична чи вузько-еліптична, 1–4 × 0.5–1.5 см, спочатку абаксіально (низ) шовковисто запушена, стає майже голою, за винятком середньої жилки, адаксіально зелена, гола чи волосиста вздовж середньої жилки, обидва кінці тупі, край цільний. Чоловіча сережка 30–45 × 6–9 мм. Чоловіча квітка: тичинок 2; пиляки жовті, яйцеподібні. Жіноча [[Сережка (ботаніка)|сережка]] ≈ 30 × 6 мм, до 5 см у плоді. Жіноча квітка: залоза адаксіальна; зав'язь яйцювата, гола, сидяча чи майже так. [[Коробочка (плід)|Коробочка]] ≈ 3 мм<ref name="efloras">{{cite web |url=http://www.efloras.org/florataxon.aspx?flora_id=2&taxon_id=200005903 |назва=''Salix luctuosa'' |вебсайт=Flora of China |видавець=efloras.org |дата-доступу=28.05.2023}} {{ref-en}}</ref>.

== Середовище проживання ==
Непал, Тибет, Північно-центральний і Південно-центральний Китай<ref>{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:778092-1 |назва=''Salix luctuosa'' |вебсайт=Plants of the World Online |видавець=Kew Science |дата-доступу=28.05.2023}} {{ref-en}}</ref>. Росте біля води, населяє схилів гір, долини; на висотах 1500–3200 метрів<ref name="efloras"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{заголовок курсивом}}
{{Taxonbar|from=Q10871302}}

[[Категорія:Верба|luctuosa]]
[[Категорія:Флора Азії]]

title: Біологічна класифікація

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Мальпігієцвіті (Malpighiales)

Родина: Вербові (Salicaceae)

Рід: Верба (Salix)

Вид: S. luctuosa

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Salix luctuosa · H.Lév.


text:
# Ictidomys
Ictidomys — рід мишоподібних гризунів з родини вивіркових. Рід Ictidomys поширений у трав'янистих степах центральної та західної Північної Америки від південної Канади до Мексики.

## Морфологічна характеристика
Довжина голови й тулуба 265–313 мм, довжина хвоста 80–150 мм, довжина вух 6–12 мм, довжина задньої лапи 35–46 мм. Хвіст пухнастий і з бахромою зі світлим волоссям на кінці. Рід має яскраве забарвлення зі смугами та плямами на шерсті спини, тому його легко відрізнити від інших. Забарвлення спини від пісочно- до світло-коричневого, і у всіх трьох видів є чітко контрастні кремово-білі смуги та ряди плям, що йдуть від вуха по спині. Ці смуги обрамлені темнішими лініями, боки тварин забарвлені від пісочного до сірого кольору. Волосяний покрив зазвичай короткий і гладкий.

## Спосіб життя
Вони всеїдні й харчуються переважно комахами і личинками комах, насінням, листям і травами.

## Загрози й охорона
Міжнародний союз охорони природи та природних ресурсів (МСОП) вважає види Ictidomys такими, що викликають «найменше занепокоєння» (LC) через їхні порівняно великі ареали й чисельності.

## Види[3]
1. Ictidomys mexicanus
2. Ictidomys parvidens
3. Ictidomys tridecemlineatus

title: Ictidomys

wikitext:
{{Italic title}}
{{Automatic taxobox
| name =
| fossil_range =
| image = Groundsquirrel4-300.jpg
| image_caption = ''[[Ictidomys tridecemlineatus]]'' {{тип}}
| taxon = Ictidomys
| authority = [[Джоель Асаф Аллен|Allen]], 1877
| subdivision_ranks =
| subdivision =
}}
'''''Ictidomys''''' — [[рід (біологія)|рід]] мишоподібних гризунів з [[Вивірковиді|родини вивіркових]]. Рід ''Ictidomys'' поширений у трав'янистих степах центральної та західної [[Північна Америка|Північної Америки]] від південної Канади до Мексики<ref name=Helgen2009/>.

== Морфологічна характеристика ==
Довжина голови й тулуба 265–313 мм, довжина хвоста 80–150 мм, довжина вух 6–12 мм, довжина задньої лапи 35–46 мм. Хвіст пухнастий і з бахромою зі світлим волоссям на кінці. Рід має яскраве забарвлення зі смугами та плямами на шерсті спини, тому його легко відрізнити від інших. Забарвлення спини від пісочно- до світло-коричневого, і у всіх трьох видів є чітко контрастні кремово-білі смуги та ряди плям, що йдуть від вуха по спині. Ці смуги обрамлені темнішими лініями, боки тварин забарвлені від пісочного до сірого кольору. Волосяний покрив зазвичай короткий і гладкий<ref name=Helgen2009/>.

== Спосіб життя ==
Вони [[всеїдні]] й харчуються переважно комахами і личинками комах, насінням, листям і травами<ref name=Helgen2009/>.

== Загрози й охорона ==
[[Міжнародний союз охорони природи]] та природних ресурсів (МСОП) вважає види ''Ictidomys'' такими, що викликають «найменше занепокоєння» (LC) через їхні порівняно великі ареали й чисельності<ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/ |назва=IUCN Red List of Threatened Species |автор= |дата= |вебсайт= |видавець= |дата-доступу=17.04.2022 |archive-date=7 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220107080657/https://www.iucnredlist.org/ }}</ref>.

== Види<ref>{{cite web |url=https://www.mammaldiversity.org/taxa.html |назва=Mammal Diversity Database |автор= |дата= |вебсайт= |видавець=American Society of Mammalogists |дата-доступу=17.04.2022 |archive-date=28 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201028135320/https://www.mammaldiversity.org/taxa.html }}</ref> ==
{{userboxtop|toptext=Поширення роду ''Ictidomys'' у Північній Америці
}}
<gallery mode="packed" heights="280" caption="">Ictidomys distribution map.png</gallery>
{{userboxbottom}}
{{userboxtop|toptext=Філогенетична систематика Marmotini
}}
{{cladogram|align=right|width=250
|caption=Взаємозв'язки між [[Marmotini]] за даними [[Cytochrome b|cytochrome ''b'']] data (Helgen et al., 2009): роди, які раніше входили до ''Spermophilus'', виділені жирним шрифтом<ref name=Helgen2009>{{cite journal|author1=Helgen, Kristofer M.|author2=Cole, F. Russel|author3=Helgen, Lauren E.|author4=Wilson, Don E|year=2009|title=Generic Revision in the Holarctic Ground Squirrel Genus ''Spermophilus''|journal=Journal of Mammalogy|volume=90|issue=2|pages=270–305|doi=10.1644/07-MAMM-A-309.1|url=http://www.mammalsociety.org/uploads/Helgen%20et%20al%202009.pdf|archiveurl=https://www.webcitation.org/62dP5i1JK?url=http://www.mammalsociety.org/uploads/Helgen%20et%20al%202009.pdf|archivedate=22.10.2011|access-date=25.02.2016|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131004220745/http://www.mammalsociety.org/uploads/Helgen%20et%20al%202009.pdf |date=2013-10-04 }}</ref>.
|clades=
{{clade
|1={{clade
   |1={{clade
      |1=''[[Ammospermophilus]]''
      |2='''''[[Notocitellus]]'''''
      }}
   |2={{clade
      |1='''''[[Urocitellus]]'''''
      |2=''[[Marmota]]''
      |3='''''[[Spermophilus]]''''' ''[[sensu stricto]]''
      |4={{clade
         |1='''''[[Otospermophilus]]'''''
         |2='''''[[Callospermophilus]]'''''
         }}
      |5={{clade
         |1='''''[[Ictidomys]]'''''
         |2={{clade
            |1='''''[[Poliocitellus]]'''''
            |2={{clade
               |1=''[[Cynomys]]''
               |2='''''[[Xerospermophilus]]'''''
               }}
            }}
         }}
      }}
   }}
}}
}}
{{userboxbottom}}

{{div col|colwidth=250px}}
# ''[[Ictidomys mexicanus]]''
# ''[[Ictidomys parvidens]]''
# ''[[Ictidomys tridecemlineatus]]''
{{div col end}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Authority control}}
{{Taxonbar|from=Q15041215}}

[[Категорія:Роди ссавців]]
[[Категорія:Вивіркові]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клада: Синапсиди (Synapsida)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Ряд: Мишоподібні (Rodentia)

Родина: Вивіркові (Sciuridae)

Триба: Marmotini

Рід: Ictidomys · Allen, 1877


text:
# Січове
Січове́ (з 1851 до 1932 — Свинолупівка, до 2024 року — Перемо́жне) — селище в Україні, в Якимівській селищній громаді Мелітопольського району Запорізької області. Населення становить 892 осіб. До 2017 року орган місцевого самоврядування — Переможненська сільська рада.

## Географія
Селище Січове розташоване за 35 км від адміністративного центру Якимівської селищної громади, 62 км від районного центру та за 2 км від села Степове.

## Історія
Село засноване у 1851 році під первинною назвою Свинолупівка.
7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки.
У 1932 році перейменоване в село Переможне.
16 травня 2017 року Переможненська сільська рада об'єднана з Якимівською селищною громадою.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 713-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Запорізької області» затверджені населені пункти, що увійшли до складу Якимівської селищної громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Якимівського району, селище увійшло до складу Мелітопольського району.
З 24 лютого 2022 року, з початку російського вторгнення в Україну, селище тимчасово окуповане російськими загарбниками.
18 вересня 2024 року, відповідно з постановою Верховної Ради України № 12043, ухвалено рішення про перейменування селища Переможне на Січове.

## Економіка
- «Переможець», виробничий кооператив.

## Об'єкти соціальної сфери
- Середня загальноосвітня школа.
- Дитячий дошкільний навчальний заклад.
- Будинок культури.
- Дільнична лікарня.

## Особистість
- Майборода Володимир Анатолійович (1967—2018) — прапорщик Збройних сил України, учасник російсько-української війни[5].

title: Січове

wikitext:
{{Селище
 | назва           = Січове
 | область         = {{Зп}}
 | район           = {{Зп-Мл}}
 | громада         = [[Якимівська селищна громада]]
 | код КАТОТТГ     = UA23080310340053639
 | колишня назва   = ''Свинолупівка'' (1851—1932),
''Перемо́жне'' (до 2024)
 | розташування    =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | засновано       = {{Дата з віком|1851}}
 | населення       = 892 особи
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 1,857
 | ref-площа       =
 | щільність       = 480,34
 | поштовий індекс = 72513
 | телефонний код  = 6131
 | координати      =  {{coord|46|40|50|N|34|47|30|E|scale:100000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 46 | lat_min = 40 | lat_sec = 50
   | lon_deg = 34 | lon_min = 47 | lon_sec = 30
 | висота          = 38
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | адреса          = 72513, Запорізька обл., Мелітопольський р-н, с-ще Січове, вул. Центральна, 2
 | облікова картка =
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      = 192
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      = 62
 | ref-відстань р  =
 | станція         = {{ст.|Якимівка}}
 | відстань ст     = 43
}}
{{Otherplaces|Переможне}}
'''Січове́''' (з 1851 до 1932 — ''Свинолупівка'', до 2024 року — ''Перемо́жне'') — [[селище]] в [[Україна|Україні]], в [[Якимівська селищна громада|Якимівській селищній громаді]] [[Мелітопольський район|Мелітопольського району]] [[Запорізька область|Запорізької області]]. Населення становить 892 осіб. До [[2017]] року орган місцевого самоврядування — [[Переможненська сільська рада (Якимівський район)|Переможненська сільська рада]].

== Географія ==
Селище ''Січове'' розташоване за 35 км від [[якимівка (селище)|адміністративного центру]] [[Якимівська селищна громада|Якимівської селищної громади]], 62 км від [[Мелітополь|районного центру]] та за 2 км від села [[Степове (Мелітопольський район)|Степове]].

== Історія ==
Село засноване у [[1851]] році під первинною назвою ''Свинолупівка''.

7 [[20 листопада|(20) листопада]] [[1917]] року, відповідно до [[Третій Універсал Української Центральної Ради|Третього Універсалу Української Центральної Ради]], увійшло до складу [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]]<ref>{{Cite web |url=https://static.rada.gov.ua/site/const/universal-3.html |title=(IІІ) УНІВЕРСАЛ УКРАЇНСЬКОЇ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ |website=static.rada.gov.ua |access-date=2025-07-16}}</ref>.

У [[1932]] році перейменоване в село ''Переможне''.

[[16 травня]] [[2017]] року Переможненська сільська рада об'єднана з Якимівською селищною громадою.

[[12 червня]] [[2020]] року, відповідно до розпорядження [[Кабінет Міністрів України|Кабінету Міністрів України]] № 713-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Запорізької області» затверджені населені пункти, що увійшли до складу Якимівської селищної громади<ref>{{Cite web|title=Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Запорізької області|url=https://zakon.rada.gov.ua/go/713-2020-р|website=Офіційний вебпортал парламенту України|accessdate=2022-10-18|language=uk}}</ref>.

[[19 липня]] [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Якимівський район|Якимівського району]], селище увійшло до складу Мелітопольського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

З 24 лютого 2022 року, з початку [[російське вторгнення в Україну (з 2022)|російського вторгнення в Україну]], селище тимчасово окуповане російськими загарбниками.

18 вересня 2024 року, відповідно з постановою Верховної Ради України № 12043, ухвалено рішення про перейменування селища ''Переможне'' на '''''Січове'''''<ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/zaporizhzhia/839957-verhovna-rada-uhvalila-postanovu-pro-perejmenuvanna-13-naselenih-punktiv-u-zaporizkij-oblasti/|title=Верховна Рада України ухвалила постанову про перейменування 13 населених пунктів Запорізької області|website=Суспільне. Запоріжжя|date=2024-09-19}}</ref>.

== Економіка ==
* «Переможець», виробничий кооператив.

== Об'єкти соціальної сфери ==
* Середня загальноосвітня школа.
* Дитячий дошкільний навчальний заклад.
* Будинок культури.
* Дільнична лікарня.

== Особистість ==
* [[Майборода Володимир Анатолійович]] (1967—2018) — прапорщик Збройних сил України, учасник російсько-української війни<ref>{{Cite web|url=http://iz.com.ua/foto/v-zaporozhskoy-oblasti-prostyatsya-s-otvazhnyim-razvedchikom-telo-kotorogo-otdali-boeviki.html|title=В зоні АТО загинув командир взводу розвідки 24-ї бригади Володимир Майборода (позивний «Май»|website=iz.com.ua|date=2018-04-17|accessdate=2018-04-16|archive-date=2018-04-17|archive-url=https://web.archive.org/web/20180417111450/http://iz.com.ua/foto/v-zaporozhskoy-oblasti-prostyatsya-s-otvazhnyim-razvedchikom-telo-kotorogo-otdali-boeviki.html}} {{ref-ru}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{Cite web|url=http://weather.in.ua/ua/zaporozhskaja/19907|title=Погода в селищі Січове}}
* Історія міст і сіл Української РСР. Запорізька область. Київ: Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1970, с. 615.

{{Якимівська селищна громада}}
{{Якимівський район}}
{{Портали|Україна|Запорізька область|Географія}}
{{Zaporizhia-geo-stub}}

[[Категорія:Селища Запорізької області]]
[[Категорія:Селища, перейменовані в рамках деколонізації]]
[[Категорія:Населені пункти Мелітопольського району]]

title: селище Січове

Країна: Україна

Область: Запорізька область

Район: Мелітопольський район

Тер. громада: Якимівська селищна громада

title: Основні дані

Колишня назва: Свинолупівка (1851—1932), · Перемо́жне (до 2024)

Населення: 892 особи

Густота: 480,34 осіб/км²

title: Відстань

Найближча залізнична станція: Якимівка

title: Селищна влада

title: Карта

Карта: Січове


text:
# Велике Яндуганово
Велике Яндуга́ново (рос. Большое Яндуганово, чув. Малти Чиперуй) — присілок у складі Маріїнсько-Посадського району Чувашії, Росія. Входить до складу Великошигаєвського сільського поселення.
Населення — 143 особи (2010; 138 у 2002).
Національний склад:
- чуваші — 93 %

title: Велике Яндуганово

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Велике Яндуганово
 | назва ін.       = {{lang-ru|Большое Яндуганово}}<br/>{{lang-cv|Малти Чиперуй}}
 | карта розташування1 = Росія Чувашія
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Чувашія]]
 | район           = [[Маріїнсько-Посадський район]]
 | поселення       = [[великошигаєвське сільське поселення|Великошигаєвське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 143 особи ([[2010]]<ref>{{ cite web | url = http://gov.cap.ru/HOME/75/2012/02/240212/численность%20населения%20чувашии%20по%20впн%202010.doc | title = Всероссийская перепись населения 2010 года. Численность населения городских округов, муниципальных районов, городских и сельских поселений, населённых пунктов Чувашской Республики | accessdate = 2015-03-23 | archive-url = https://web.archive.org/web/20210727110743/http://gov.cap.ru/HOME/75/2012/02/240212/численность%20населения%20чувашии%20по%20впн%202010.doc | archive-date = 2021-07-27 |lang=ru}}</ref>)
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 56
 | lat_min= 00
 | lat_sec= 02
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 47
 | lon_min= 46
 | lon_sec= 21
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Велике Яндуга́ново''' ({{lang-ru|Большое Яндуганово}}, {{lang-cv|Малти Чиперуй}}) — [[присілок]] у складі [[маріїнсько-Посадський район|Маріїнсько-Посадського району]] [[Чувашія|Чувашії]], [[Росія]]. Входить до складу [[великошигаєвське сільське поселення|Великошигаєвського сільського поселення]].

Населення — 143 особи ([[2010]]; 138 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/2015/Chuvashia_1.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=3 вересня 2020 |archive-date=5 жовтня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211005021722/http://www.lingvarium.org/russia/BD/2015/Chuvashia_1.xls }}</ref>).

Національний склад:
* [[чуваші]] — 93 %

== Джерела ==
* {{Карта|O-38-144}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=56.000877&lon=47.774048&z=13&show=/11918360/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=56.000877&lon=47.774048&z=13&show=/11918360/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{Chuvash-geo-stub}}
{{маріїнсько-Посадський район}}

[[Категорія:Населені пункти Маріїнсько-Посадського району]]
[[Категорія:Присілки Чувашії]]

title: присілок Велике Яндуганово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Чувашія

Муніципальний район: Маріїнсько-Посадський район

Поселення: Великошигаєвське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Велике Яндуганово · Велике Яндуганово


text:
# 101 далматинець (роман)

«101 далматинець» (англ. The Hundred and One Dalmatians) — найвідоміший дитячий роман англійської письменниці Доді Сміт про викрадення цуценят-далматинців. Книжка була видана 1956 року у видавництві Heinemann і відтоді не раз екранізувалася.

## Сюжет
В родині Любеньких у далматинців Понґо і Леді Понґо народжується 15 цуценят-далматинців. Про це стає відомо Лютеллі де Явол, однокласниці пані Любенької, яка має жахливу ідею — пошити собі шубку зі шкури далматинців. Одного вечора, коли вся родина пішла на прогулянку, Лютелла вкрала цуценят Любеньких й ув'язнила їх у Пекельному Палаці — її родинному маєтку, який охороняли брати Поганюки.
Леді й Понґо вирушають на порятунок своїх цуценят. У їхніх пошуках їм усіляко допомагали собаки з різних сіл. Проникнувши до Пекельного Палацу, Леді й Понґо виявляють, що там тримали не лише їхніх цуценят. З полону Лютелли їм вдалося порятувати 97 цуценят-далматинців. Обмазавшись у сажі й заховавши таким чином свої плямки, усі собаки безперешкодно подолали шлях із ферми назад до Лондона, знову ж таки не без допомоги інших небайдужих собак. Як же була здивована родина Любеньких, коли на Святвечір додому повернулися не лише їхні улюбленці, а ще й 97 цуценят. Разом з далматинцем Знайдою та її чоловіком у домі Любеньких оселився 101 далматинець. Родина викупила і перебудувала маєток Лютелли у ферму й оселилася там з усіма чотирилапими.

## Головні герої
- Понґо — далматинець пана Любенького, чоловік Леді, батько 15 цуценят-далматинців.
- Леді Понґо — далматинець пані Любенької, дружина Понґо, мати 15 цуценят-далматинців.
- Пан Любенький — власник Понґо, чоловік пані Любенької; багатий піаніст.
- Пані Любенька — власниця Леді, дружина пана Любенького.
- Няня Дворецька — стара няня Любеньких, після одруження пана Любенького з пані Любенької виконувала обов'язки дворецького.
- Няня Кухарська — няня пані Любенької, після одруження пана Любенького з пані Любенької виконувала обов'язки кухаря.
- Лютелла де Явол — зла й безжальна колишня однокласниця пані Любенької, яка мріяла про шубки зі собачих шкур.
- Пан де Явол — хутровик, чоловік Лютелли.
- Саул і Джаспер  — брат, яким Люттела дозволила задарма жити в її маєтку Пекельному Палаці, за що ті зобов'язувалися наглядати за будинком.
- Знайда — далматинець-годувальниця цуценят Леді й Понґо, у якої забрали власних цуценят.

## Екранізації
У 1961 році мультиплікаційна компанія Disney адаптувала роман і випустила однойменний анімаційний фільм «101 далматинець». Він став десятим найкасовішим фільмом 1961 року і одним із найпопулярніших фільмів десятиліття студії Disney. Мультфільм повторно виходив на кіноекрани чотири рази — у 1969, 1979, 1985 і 1991 роках.
У 1996 вийшов однойменний художній фільм «101 далматинець», де головні ролі зіграли Джефф Деніелс і Гленн Клоуз. У 1997—1998 роках на телеекранах виходив мультсеріал за мотива книжки Доді Сміт — «101 далматинець».

## Український переклад
101 далматинець / Доді Сміт ; пер. з англ. Наталії Ясіновської; іл. Тетяни Цюпки. — Львів : Видавництво Старого Лева, 2017. — 240 с. — ISBN 978-617-679-433-2.

title: 101 далматинець (роман)

wikitext:
{{Видання
| назва              = 101 долматинець
| назва_оригіналу    = The Hundred and One Dalmatians
| переклад           = [[Наталія Ясіновська]]
| фото               =101 dolmatyn.png
| ширина             =
| підпис             =Обкладинка українського видання
| автор              = [[Доді Сміт]]
| ілюстрації         =
| країна             =
| мова               = [[англійська мова|англійська]]
| серія              =
| тема               =
| жанр               = [[роман]]
| місце              = <!-- місце (місто) видання -->
| дата_публікації    = 1956
| публікація_українською_мовою = 2017
| isbn               = 978-617-679-433-2
| попереднє_видання  =
| наступне_видання   = «Зоряний гавкіт» (The Starlight Barking) (1967)
| видавництво_укр    = [[Видавництво Старого Лева]]
| дизайн_обкладинки_укр = Тетяна Цюпка
}}

'''«101 далматинець»''' ({{lang-en|The Hundred and One Dalmatians}}) — найвідоміший дитячий роман англійської письменниці [[Доді Сміт]] про викрадення цуценят-[[далматин]]ців. Книжка була видана 1956 року у видавництві Heinemann і відтоді не раз екранізувалася.

== Сюжет ==
В родині Любеньких у далматинців Понґо і Леді Понґо народжується 15 цуценят-далматинців. Про це стає відомо Лютеллі де Явол, однокласниці пані Любенької, яка має жахливу ідею — пошити собі шубку зі шкури далматинців. Одного вечора, коли вся родина пішла на прогулянку, Лютелла вкрала цуценят Любеньких й ув'язнила їх у Пекельному Палаці — її родинному маєтку, який охороняли брати Поганюки.

Леді й Понґо вирушають на порятунок своїх цуценят. У їхніх пошуках їм усіляко допомагали собаки з різних сіл. Проникнувши до Пекельного Палацу, Леді й Понґо виявляють, що там тримали не лише їхніх цуценят. З полону Лютелли їм вдалося порятувати 97 цуценят-далматинців. Обмазавшись у сажі й заховавши таким чином свої плямки, усі собаки безперешкодно подолали шлях із ферми назад до Лондона, знову ж таки не без допомоги інших небайдужих собак. Як же була здивована родина Любеньких, коли на Святвечір додому повернулися не лише їхні улюбленці, а ще й 97 цуценят. Разом з далматинцем Знайдою та її чоловіком у домі Любеньких оселився 101 далматинець. Родина викупила і перебудувала маєток Лютелли у ферму й оселилася там з усіма чотирилапими.

== Головні герої ==
* '''Понґо''' — далматинець пана Любенького, чоловік Леді, батько 15 цуценят-далматинців.
* '''Леді Понґо''' — далматинець пані Любенької, дружина Понґо, мати 15 цуценят-далматинців.
* '''Пан Любенький''' — власник Понґо, чоловік пані Любенької; багатий піаніст.
* '''Пані Любенька''' — власниця Леді, дружина пана Любенького.
* '''Няня Дворецька''' — стара няня Любеньких, після одруження пана Любенького з пані Любенької виконувала обов'язки дворецького.
* '''Няня Кухарська''' — няня пані Любенької, після одруження пана Любенького з пані Любенької виконувала обов'язки кухаря.
* '''Лютелла де Явол''' — зла й безжальна колишня однокласниця пані Любенької, яка мріяла про шубки зі собачих шкур.
* '''Пан де Явол''' — хутровик, чоловік Лютелли.
* '''Саул і Джаспер'''  — брат, яким Люттела дозволила задарма жити в її маєтку Пекельному Палаці, за що ті зобов'язувалися наглядати за будинком.
* '''Знайда''' — далматинець-годувальниця цуценят Леді й Понґо, у якої забрали власних цуценят.

== Екранізації ==
У 1961 році мультиплікаційна компанія [[The Walt Disney Company|Disney]] адаптувала роман і випустила однойменний анімаційний фільм [[101 далматинець (мультфільм)|«101 далматинець»]]. Він став десятим найкасовішим фільмом 1961 року і одним із найпопулярніших фільмів десятиліття студії Disney. Мультфільм повторно виходив на кіноекрани чотири рази — у 1969, 1979, 1985 і 1991 роках.

У 1996 вийшов однойменний художній фільм [[101 далматинець (фільм)|«101 далматинець»]], де головні ролі зіграли [[Джефф Деніелс]] і [[Гленн Клоуз]]. У 1997—1998 роках на телеекранах виходив мультсеріал за мотива книжки Доді Сміт — [[101 далматинець (мультсеріал)|«101 далматинець»]].

== Український переклад ==
101 далматинець / Доді Сміт ; пер. з англ. Наталії Ясіновської; іл. Тетяни Цюпки. — Львів : [[Видавництво Старого Лева]], 2017. — 240 с. — ISBN 978-617-679-433-2<ref>{{Cite web|url=https://starylev.com.ua/101-dalmatynec|title=101 далматинець|website=Видавництво Старого Лева|accessdate=2017-08-22|archive-date=10 серпня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170810212514/https://starylev.com.ua/101-dalmatynec}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Романи, перекладені українською мовою]]
[[Категорія:Дитячі романи]]
[[Категорія:Екранізовані романи Великої Британії]]
[[Категорія:Романи про собак]]
[[Категорія:101 далматинець]]

title: «101 долматинець»

Автор: Доді Сміт

Назва мовою оригіналу: The Hundred and One Dalmatians

Мова: англійська

Жанр: роман

Видавництво: Heinemannd

title: Видання українською

Перекладач(і): Наталія Ясіновська

Видавництво: Видавництво Старого Лева

Дизайн обкладинки: Тетяна Цюпка