text:
# Договір про Антарктику
Договір про Антарктику (англ. the Antarctic Treaty, фр. Traité sur l'Antarctique, рос. Договор об Антарктике, ісп. Tratado Antártico) — міжнародний договір, підписаний 1 грудня 1959 у місті Вашингтон (США) і набув чинності 23 червня 1961 після його ратифікації 12 державами-підписантами, які брали активну участь в антарктичних дослідженнях впродовж Міжнародного геофізичного року 1957 —1958 років (Аргентина, Австралія, Бельгія, Чилі, Франція, Японія, Нова Зеландія, Норвегія, Південно-Африканський Союз, СРСР, Велика Британія, США). З часу набуття чинності Договору до нього приєдналось 54 держави, у тому числі й Україна.
Договір визначає правовий режим регіону, який охоплює близько 10% поверхні Землі і поширюється на географічний простір на південь від 60-ї паралелі південної широти (включаючи шельфові льодовики, але не включаючи відкрите море, яке регулюється міжнародним правом). Договір спрямований на вирішення в означеному регіоні низки важливих геополітичних питань, таких як контроль над озброєнням, відтермінування територіальних претензій, забезпечення міжнародного наукового та природоохоронного співробітництва.

## Ключові положення
Основними положеннями Договору про Антарктику є такі: — Антарктика, в інтересах всього людства, використовується тільки в мирних цілях (стаття I); — Договір гарантує свободу наукових досліджень в Антарктиці і співробітництво з цією метою (стаття II); — договірні сторони здійснюють обмін науковим персоналом, даними i результатами наукових досліджень в Антарктиці та забезпечується вільний доступ до них (стаття ІІІ); — забороняються будь-які заходи військового характеру, зокрема, створення військових баз і укріплень, проведення військових маневрів, випробування будь-яких видів зброї. Забороняються будь-які ядерні вибухи і зберігання радіоактивних матеріалів (стаття V); — задля гарантування мирного використання Антарктики, усі райони Антарктики, включаючи всі станції, установки та устаткування у цих районах, а також усі морські і повітряні судна у пунктах розвантаження i завантаження вантажу або персоналу в Антарктиці, завжди відкриті для інспекції будь-якими уповноваженими спостерігачами (стаття VII).
Таким чином, Договір про Антарктику є першим міжнародним військово-політичним договором з контролю над озброєнням, у тому числі ядерним, укладеним під час «холодної війни», який передбачає демілітаризацію цілого континенту. Водночас, Договір не перешкоджає використанню військового персоналу чи оснащення для наукових досліджень або з будь-якою іншою мирною метою (стаття І).

## Система Договору про Антарктику
З часом Договір про Антарктику, який є безстроковим, став правовою основою для становлення розгалуженої системи міжнародних нормативно-правових актів (режимів), які доповнюючи і конкретизуючи положення самого Договору, регулюють різні види діяльності в Антарктиці. Ключовими елементами системи Договору про Антарктику є:
- власне сам Договір про Антарктику як головний системоутворюючий документ сучасного міжнародно-правового режиму Антарктики;
- Конвенція про збереження антарктичних тюленів (м. Лондон, 1972 рік), що встановлює обмеження на комерційний промисел тюленів і містить механізм його контролю;
- Конвенція по збереженню антарктичних морських живих ресурсів (м. Канберра, 1980 рік), що визначає режим охорони та раціонального використання морських живих ресурсів на базі екосистемного підходу. Для реалізації положень Конвенції створено спеціальну Комісію зі збереження морських живих ресурсів Антарктики, штаб-квартира якої знаходиться в м. Гобарт (Австралія);
- Протокол про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику (м. Мадрид, 1991 рік), який проголошує Антарктику природним заповідником, призначеним для миру і науки, і визначає режим всеосяжної охорони навколишнього природного середовища Антарктики, а також природоохоронні принципи здійснення діяльності в Антарктиці[6];
- Рекомендації (узгоджені заходи, рішення, резолюції), ухвалені Консультативними нарадами держав-Сторін Договору про Антарктику з метою виконання окремих положень Договору і Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику[5].

## Консультативні наради та робочі органи
Вищим колективним міжурядовим органом управління Антарктикою є Консультативні наради з Договору про Антарктику, які регулярно скликаються з метою обміну інформацією, проведення взаємних консультацій з питань, що становлять спільний інтерес в Антарктиці, а також з метою розробки, розгляду та рекомендації своїм урядам заходів, що сприятимуть належному виконанню принципів Договору про Антарктику (відповідно до статті ІХ Договору). Наради проводяться щороку на території однієї з Консультативних Сторін (за домовленістю) за участю уповноважених представників уряду та радників делегацій. Крім регулярних засідань відбуваються спеціальні наради делегатів та засідання експертів для вирішення вузькоспеціалізованих нагальних питань розвитку певних видів діяльності в Антарктиці.
Членство у Договорі про Антарктику і, відповідно представництво на Консультативних нарадах, дворівневе. Із 54 держав, що приєднались до Договору (станом на січень 2020 року), 29 мають статус «Консультативних Сторін», тобто користуються правом вето при прийняті рішень, які в обов'язковому порядку ухвалюються виключно консенсусом.
До Консультативних Сторін належать 12 держав, які першими підписали Договір про Антарктику у 1959 р., а також ще 17 держав, які приєднались до Договору згодом і засвідчили свою прихильність його принципам шляхом проведення в Антарктиці суттєвої науково-дослідницької діяльності, такої як утримання власних наукових станцій або регулярне проведення наукових експедицій.
Консультативними Сторонами є: Аргентина, Австралія, Бельгія, Бразилія, Болгарія, Чехія, Чилі, Китай, Еквадор, Фінляндія, Франція, Німеччина, Індія, Італія, Японія, Південна Корея, Нідерланди, Нова Зеландія, Норвегія, Перу, Польща, Росія, Південна Африка, Іспанія, Швеція, Україна, Велика Британія, США та Уругвай.
Другий — нижчий — рівень членства складають неконсультативні Сторони, які приєднались до Договору, але ще не здійснюють на постійній основі суттєву науково-дослідницьку діяльність в Антарктиці.
Неконсультативними Сторонами є: Австрія, Білорусь, Венесуела, Казахстан, Канада, Колумбія, Куба, Данія, Естонія, Греція, Гватемала, Ісландія, Угорщина, Північна Корея, Малайзія, Монако, Монголія, Пакистан, Папуа Нова Гвінея, Португалія, Румунія, Словаччина, Словенія, Туреччина, Швейцарія.
Неконсультативні Сторони беруть участь у нарадах лише з 1983 року як спостерігачі, тобто без права голосу у прийнятті рішень. Будь-яка країна-член ООН може приєднатись до Договору про Антарктику, проте Консультативні наради є закритими заходами — держави, що не приєднались до Договору, не відіграють жодної ролі і не мають жодних важелів впливу на процеси прийняття рішень, що ухвалюються в рамках Консультативних нарад відповідно до Статті ІХ Договору про Антарктику.
Актуальний перелік держав-Сторін Договору про Антарктику, включаючи дати підписання, приєднання та набуття статусу Консультативної Сторони, наведено на офіційному вебсайті Секретаріату Договору про Антарктику.
Секретаріату Договору про Антарктику створено у вересні 2004 року зі штаб-квартирою в Буенос-Айресі (Аргентина). Основними завданнями Секретаріату є: — організація, спільно з приймаючою Стороною, щорічних Консультативних нарад з Договору про Антарктику та засідань його дорадчого органу — Комітету з охорони навколишнього середовища; — сприяння обміну інформацією між Сторонами у відповідності до положень Договору та Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику; — збір, зберігання, архівування та забезпечення доступу до документації Консультативних нарад з Договору про Антарктику; — надання та поширення інформації про Систему Договору про Антарктику та діяльність в Антарктиці.
Комітет з охорони навколишнього середовища створено у 1998 році на виконання положень Статті 11 Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику. Відповідно до Статті 12 Протоколу, основною функцією Комітету є розроблення рекомендацій щодо належного виконання положень Протоколу та його Додатків, для їх подальшого розгляду та затвердження на Консультативних нарадах з Договору про Антарктику.

## Класифікація держав-Сторін Договору про Антарктику
Залежно від заявленої офіційної позиції щодо висунення територіальних претензій на суверенітет Антарктики, Консультативні Сторони Договору про Антарктику поділяються на три групи:
1. Сторони, що висунули в односторонньому порядку територіальні претензії до підписання Договору про Антарктику — це Австралія, Аргентина, Велика Британія, Нова Зеландія, Норвегія, Чилі, Франція.
2. Сторони, що залишили за собою право на висунення таких претензії у майбутньому — це Радянський Союз / Російська Федерація та США. При цьому обидві держави не визнають претензії інших країн, так само як і претензії одна одної.
3. Інші Сторони, які не мають офіційних територіальних претензій — це Бельгія, Бразилія, Болгарія, Чехія, Китай, Еквадор, Фінляндія, Німеччина, Індія, Італія, Японія, Республіка Корея, Нідерланди, Перу, Польща, Південна Африка, Іспанія, Швеція, Україна та Уругвай.

Позиції усіх сторін, які проголосили свої територіальні претензії, залишили за собою право висувати такі претензії в майбутньому, або не визнають жодних претензій, рівнозначно захищені у статті IV Договору, зокрема «жодні дії чи бездіяльність, які матимуть місце, поки договір лишається чинним, не створюють підстав для проголошення, підтримки чи заперечення будь-яких претензій на територіальний суверенітет в Антарктиці».

## Участь України
3 липня 1992 року Розпорядженням № 121/92-рп Президент України Леонід Кравчук доручив Міністерству закордонних справ України внести Кабінету Міністрів України пропозиції щодо участі України в Договорі про Антарктиду 1959 року, а Національній академії наук України розробити програму досліджень Антарктиди з обґрунтуванням наукових інтересів та перспективних напрямів діяльності України в цій частині світу. 28 липня 1992 року Кабінет Міністрів України Постановою № 425 схвалив пропозицію Міністерства закордонних справ про приєднання України до Договору про Антарктику 1959 року і внесення її на розгляд Верховної Ради України. 17 вересня 1992 року Верховна Рада України прийняла Постанову № 2609-Xll про приєднання від імені України до Договору про Антарктику 1959 року. Договір набрав чинності для України 28 жовтня 1992 року.
З метою правового регулювання проведення досліджень в Антарктиці Кабінетом Міністрів України було ухвалено низку постанов:
- Постанову від 17 жовтня 1995 року № 830 «Про розвиток досліджень в Антарктиці», якою визначено інституційно-організаційні питання здійснення таких досліджень;
- Постанову від 4 липня 1996 року № 719 «Про затвердження Державної програми досліджень України в Антарктиці», якою затверджено Державну програму досліджень в Антарктиці;
- Постанову від 11 грудня 1996 року № 1483 «Про проведення наукових досліджень в Антарктиці», якою уточнено забезпечення діяльності української антарктичної станції «Академік Вернадський».

Кабінет Міністрів України розпорядженням від 13 березня 2001 року № 422 схвалив Державну цільову науково-технічну програму проведення досліджень в Антарктиці на 2002—2010 роки, розроблену Міністерством освіти і науки України. На Український антарктичний центр (зараз — Національний антарктичний науковий центр) покладено функції органу управління з виконання завдань та заходів Програми.
31 березня 2003 року Кабінет Міністрів України Розпорядженням № 181 підтримав пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо набуття Україною статусу Консультативної сторони Договору про Антарктику. 27 травня 2004 року Україна отримала статус Консультативної Сторони Договору про Антарктику, який надає державі право голосу при ухваленні консенсусом рішень щодо всіх аспектів організації людської діяльності в Антарктиці та подальшого розвитку системи Договору про Антарктику.
Для забезпечення статусу Консультативної Сторони Договору про Антарктику Україна, починаючи з 1996 року, забезпечує функціонування антарктичної станції «Академік Вернадський» і щорічну роботу українських антарктичних експедицій, організацію яких покладено на державну установу Національний антарктичний науковий центр відповідно до Указу Президента України від 23 грудня 2004 року № 1524 «Про надання державній установі „Український антарктичний центр“ статусу національного наукового центру».
У червні 2008 року Україна була приймаючою стороною ХХХІ Консультативної наради з Договору про Антарктику (м. Київ).
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 1002 затверджено Державну цільову науково-технічну програму проведення досліджень в Антарктиці на 2011—2020 роки (Офіційний вісник України, 2010 р., № 84, стор. 51, стаття 2951, код акта 53298/2010).
Постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2017 р. № 441 затверджено Заходи, схвалені на попередніх нарадах Консультативних Сторін Договору про Антарктику, зокрема:
- Захід 4 «Страхування і планування дій у надзвичайних ситуаціях під час здійснення туристичної та іншої неурядової діяльності у районі дії Договору про Антарктику», схвалений на XXVII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. Кейптауні 2004 року;
- Захід 1 «Додаток VI „Матеріальна відповідальність, що виникає в результаті надзвичайних екологічних ситуацій“ до Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику», схвалений на XXVIII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. Стокгольмі 2005 року;
- Захід 15 «Висадка людей на берег з пасажирських суден у районі дії Договору про Антарктику», схвалений на XXXII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. Балтиморі 2009 року.

В Україні відсутні спеціалізовані закони, прямо спрямовані на виконання міжнародних зобов'язань, що передбачені у Договорі про Антарктику. Але 17 квітня 2003 року за № 0810 зареєстровано проєкт Закону України «Про антарктичну діяльність», який знаходиться на розгляді у Верховній Раді України. 2 березня 2004 року постановою № 1561-lV Верховної Ради України законопроєкт прийнято за основу і скеровано на доопрацювання. 03 жовтня 2006 року постановою № 194-V Верховної Ради України законопроєкт повторно скеровано на доопрацювання.

## Виноски
1. ↑  http://www.ats.aq/e/ats.htm
2. ↑  Bell A. Encyclopædia Britannica — Encyclopædia Britannica, Inc., 1768.
3. 1 2  Secretariat of the Antarctic Treaty. Архів оригіналу за 15 травня 2019
4. 1 2 3  Довідник чинних міжнародних договорів України у сфері охорони довкілля [Архівовано 3 лютого 2020 у Wayback Machine.] / Кол.авт.:Андрусевич А., Андрусевич Н., Козак З. — Львів. — 2009. — 203 с.
5. 1 2 3 4  Еволюція Системи Договору про Антарктику: структура і динаміка актів, ухвалених за 1961—2011 рр. [Архівовано 3 лютого 2020 у Wayback Machine.] / А. Федчук // Український антарктичний журнал. — 2011—2012. — № 10-11. — С. 406—427. — Бібліогр.: 19 назв. — укр.
6. 1 2  Природоохоронний режим Антарктики: досягнення і проблеми (до 25-річчя підписання Мадридського протоколу) [Архівовано 3 лютого 2020 у Wayback Machine.] / А. П. Федчук // Український антарктичний журнал. — 2016. — № 15. — С. 228—242. — Бібліогр.: 29 назв. — укр.

title: Договір про Антарктику

wikitext:
{{Угода}}

'''Договір про Антарктику''' ({{lang-en|the Antarctic Treaty}}, {{lang-fr|Traité sur l'Antarctique}}, {{lang-ru|Договор об Антарктике}}, {{lang-es|Tratado Antártico}}) — міжнародний договір, підписаний 1 грудня 1959 у місті [[Вашингтон]] (США) і набув чинності 23 червня 1961 після його ратифікації 12 державами-підписантами, які брали активну участь в антарктичних дослідженнях впродовж [[Міжнародний геофізичний рік|Міжнародного геофізичного року]] 1957 —1958 років ([[Аргентина]], [[Австралія]], [[Бельгія]], [[Чилі]], [[Франція]], [[Японія]], [[Нова Зеландія]], [[Норвегія]], [[Південно-Африканський Союз]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]], [[Велика Британія]], [[Сполучені Штати Америки|США]])<ref name="Secretariat ">[https://web.archive.org/web/20190515210037/https://www.ats.aq/index_e.htm Secretariat of the Antarctic Treaty]. [http://www.ats.aq/index_e.htm Архів оригіналу] за 15 травня 2019</ref>. З часу набуття чинності Договору до нього приєдналось 54 держави, у тому числі й Україна<ref name="dovidnyk">[https://www.rac.org.ua/vydannya/publikatsiyi/dovidnyk-chynnykh-mizhnarodnykh-dogovoriv-ukrayiny-u-sferi-okhorony-dovkillya-2009 Довідник чинних міжнародних договорів України у сфері охорони довкілля] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200203161946/https://www.rac.org.ua/vydannya/publikatsiyi/dovidnyk-chynnykh-mizhnarodnykh-dogovoriv-ukrayiny-u-sferi-okhorony-dovkillya-2009 |date=3 лютого 2020 }} / Кол.авт.:Андрусевич А., Андрусевич Н., Козак З. — Львів. — 2009. — 203 с.</ref>.

Договір визначає правовий режим регіону, який охоплює близько 10% поверхні [[Земля|Землі]] і поширюється на географічний простір на південь від 60-ї паралелі південної широти (включаючи шельфові льодовики, але не включаючи відкрите море, яке регулюється міжнародним правом). Договір спрямований на вирішення в означеному регіоні низки важливих геополітичних питань, таких як контроль над озброєнням, відтермінування територіальних претензій, забезпечення міжнародного наукового та природоохоронного співробітництва<ref name="dovidnyk"/><ref name="dspace">[http://dspace.nbuv.gov.ua/xmlui/handle/123456789/129479 Еволюція Системи Договору про Антарктику: структура і динаміка актів, ухвалених за 1961—2011 рр.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200203161946/http://dspace.nbuv.gov.ua/xmlui/handle/123456789/129479 |date=3 лютого 2020 }} / А. Федчук // Український антарктичний журнал. — 2011—2012. — № 10-11. — С. 406—427. — Бібліогр.: 19 назв. — укр.</ref><ref name="dspace2">[http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/129743 Природоохоронний режим Антарктики: досягнення і проблеми (до 25-річчя підписання Мадридського протоколу)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200203161945/http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/129743 |date=3 лютого 2020 }} / А. П. Федчук // Український антарктичний журнал. — 2016. — № 15. — С. 228—242. — Бібліогр.: 29 назв. — укр.</ref>.

== Ключові положення ==

Основними положеннями Договору про Антарктику є такі: — [[Антарктика]], в інтересах всього людства, використовується тільки в мирних цілях (стаття I); — Договір гарантує свободу наукових досліджень в Антарктиці і співробітництво з цією метою (стаття II); — договірні сторони здійснюють обмін науковим персоналом, даними i результатами наукових досліджень в Антарктиці та забезпечується вільний доступ до них (стаття ІІІ); — забороняються будь-які заходи військового характеру, зокрема, створення [[Військова база|військових баз]] і укріплень, проведення військових маневрів, випробування будь-яких видів зброї. Забороняються будь-які [[Ядерний вибух|ядерні вибухи]] і зберігання [[Радіоактивні відходи|радіоактивних матеріалів]] (стаття V); — задля гарантування мирного використання Антарктики, усі райони Антарктики, включаючи всі станції, установки та устаткування у цих районах, а також усі морські і повітряні судна у пунктах розвантаження i завантаження вантажу або персоналу в Антарктиці, завжди відкриті для інспекції будь-якими уповноваженими спостерігачами (стаття VII).

Таким чином, Договір про Антарктику є першим міжнародним військово-політичним договором з контролю над озброєнням, у тому числі ядерним, укладеним під час [[Холодна війна|«холодної війни»]], який передбачає [[Демілітаризація|демілітаризацію]] цілого континенту. Водночас, Договір не перешкоджає використанню військового персоналу чи оснащення для [[Наукове дослідження|наукових досліджень]] або з будь-якою іншою мирною метою (стаття І).

== Система Договору про Антарктику ==

З часом Договір про [[Антарктика|Антарктику]], який є безстроковим, став правовою основою для становлення розгалуженої системи міжнародних нормативно-правових актів (режимів), які доповнюючи і конкретизуючи положення самого Договору, регулюють різні види діяльності в Антарктиці<ref name="dspace"/>. Ключовими елементами системи Договору про Антарктику є:
* власне сам Договір про Антарктику як головний системоутворюючий документ сучасного міжнародно-правового режиму Антарктики;
* [[Конвенція]] про збереження антарктичних тюленів (м. [[Лондон]], 1972 рік), що встановлює обмеження на комерційний промисел [[тюлені]]в і містить механізм його контролю;
*[[Конвенція]] по збереженню антарктичних морських живих ресурсів (м. [[Канберра]], 1980 рік), що визначає режим охорони та раціонального використання морських живих ресурсів на базі екосистемного підходу. Для реалізації положень Конвенції створено спеціальну Комісію зі збереження морських живих ресурсів Антарктики, штаб-квартира якої знаходиться в м. [[Гобарт]] (Австралія);
* [[Протокол]] про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику (м. [[Мадрид]], 1991 рік), який проголошує Антарктику [[Природний заповідник|природним заповідником]], призначеним для миру і науки, і визначає режим всеосяжної охорони навколишнього природного середовища Антарктики, а також природоохоронні принципи здійснення діяльності в Антарктиці<ref name="dspace2"/>;
* Рекомендації (узгоджені заходи, рішення, резолюції), ухвалені Консультативними нарадами держав-Сторін Договору про Антарктику з метою виконання окремих положень Договору і Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику<ref name="dspace"/>.

== Консультативні наради та робочі органи ==

Вищим колективним міжурядовим органом управління Антарктикою є Консультативні наради з Договору про Антарктику, які регулярно скликаються з метою обміну інформацією, проведення взаємних консультацій з питань, що становлять спільний інтерес в Антарктиці, а також з метою розробки, розгляду та рекомендації своїм урядам заходів, що сприятимуть належному виконанню принципів Договору про Антарктику (відповідно до статті ІХ Договору). Наради проводяться щороку на території однієї з Консультативних Сторін (за домовленістю) за участю уповноважених представників уряду та радників делегацій. Крім регулярних засідань відбуваються спеціальні наради делегатів та засідання експертів для вирішення вузькоспеціалізованих нагальних питань розвитку певних видів діяльності в Антарктиці.

Членство у Договорі про Антарктику і, відповідно представництво на Консультативних нарадах, дворівневе<ref name="dspace"/>. Із 54 держав, що приєднались до Договору (станом на січень 2020 року), 29 мають статус «Консультативних Сторін», тобто користуються правом вето при прийняті рішень, які в обов'язковому порядку ухвалюються виключно консенсусом.

До Консультативних Сторін належать 12 держав, які першими підписали Договір про Антарктику у 1959 р., а також ще 17 держав, які приєднались до Договору згодом і засвідчили свою прихильність його принципам шляхом проведення в Антарктиці суттєвої науково-дослідницької діяльності, такої як утримання власних наукових станцій або регулярне проведення наукових експедицій.

Консультативними Сторонами є: [[Аргентина]], [[Австралія]], [[Бельгія]], [[Бразилія]], [[Болгарія]], [[Чехія]], [[Чилі]], [[Китай]], [[Еквадор]], [[Фінляндія]], [[Франція]], [[Німеччина]], [[Індія]], [[Італія]], [[Японія]], [[Південна Корея]], [[Нідерланди]], [[Нова Зеландія]], [[Норвегія]], [[Перу]], [[Польща]], [[Росія]], [[Південна Африка]], [[Іспанія]], [[Швеція]], [[Україна]], [[Велика Британія]], [[Сполучені Штати Америки|США]] та [[Уругвай]].

Другий — нижчий — рівень членства складають неконсультативні Сторони, які приєднались до Договору, але ще не здійснюють на постійній основі суттєву науково-дослідницьку діяльність в Антарктиці.

Неконсультативними Сторонами є: [[Австрія]], [[Білорусь]], [[Венесуела]], [[Казахстан]], [[Канада]], [[Колумбія]], [[Куба]], [[Данія]], [[Естонія]], [[Греція]], [[Гватемала]], [[Ісландія]], [[Угорщина]], [[Північна Корея]], [[Малайзія]], [[Монако]], [[Монголія]], [[Пакистан]], [[Папуа Нова Гвінея]], [[Португалія]], [[Румунія]], [[Словаччина]], [[Словенія]], [[Туреччина]], [[Швейцарія]].

Неконсультативні Сторони беруть участь у нарадах лише з 1983 року як спостерігачі, тобто без права голосу у прийнятті рішень. Будь-яка країна-член [[ООН]] може приєднатись до Договору про Антарктику, проте Консультативні наради є закритими заходами — держави, що не приєднались до Договору, не відіграють жодної ролі і не мають жодних важелів впливу на процеси прийняття рішень, що ухвалюються в рамках Консультативних нарад відповідно до Статті ІХ Договору про Антарктику.
Актуальний перелік держав-Сторін Договору про Антарктику, включаючи дати підписання, приєднання та набуття статусу Консультативної Сторони, наведено на офіційному вебсайті Секретаріату Договору про Антарктику.

Секретаріату Договору про Антарктику створено у вересні 2004 року зі штаб-квартирою в [[Буенос-Айрес]]і (Аргентина). Основними завданнями Секретаріату є: — організація, спільно з приймаючою Стороною, щорічних Консультативних нарад з Договору про Антарктику та засідань його дорадчого органу — Комітету з охорони навколишнього середовища; — сприяння обміну інформацією між Сторонами у відповідності до положень Договору та Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику; — збір, зберігання, архівування та забезпечення доступу до документації Консультативних нарад з Договору про Антарктику; — надання та поширення інформації про Систему Договору про Антарктику та діяльність в Антарктиці.

Комітет з охорони навколишнього середовища створено у 1998 році на виконання положень Статті 11 Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику. Відповідно до Статті 12 Протоколу, основною функцією Комітету є розроблення рекомендацій щодо належного виконання положень Протоколу та його Додатків, для їх подальшого розгляду та затвердження на Консультативних нарадах з Договору про Антарктику.

== Класифікація держав-Сторін Договору про Антарктику ==
[[Файл:Antarctic Treaty.png|400px|праворуч|thumb|Країни учасники Антарктичного договору:
{{legend|#804000|підписанти, консультанти, територіальні претензії}}
{{legend|#ff8040|підписанти, консультанти, права на територіальні претензії зарезервовані}}
{{legend|#00ff00|підписанти, консультанти }}
{{legend|#ffff00|підписанти, статус згідних з договором }}
{{legend|#cdc3cc|не підписали}}]]

Залежно від заявленої офіційної позиції щодо висунення територіальних претензій на суверенітет Антарктики, Консультативні Сторони Договору про Антарктику поділяються на три групи:

# Сторони, що висунули в односторонньому порядку територіальні претензії до підписання Договору про Антарктику — це [[Австралія]], [[Аргентина]], [[Велика Британія]], [[Нова Зеландія]], [[Норвегія]], [[Чилі]], [[Франція]].
# Сторони, що залишили за собою право на висунення таких претензії у майбутньому — це Радянський Союз / [[Росія|Російська Федерація]] та [[Сполучені Штати Америки|США]]. При цьому обидві держави не визнають претензії інших країн, так само як і претензії одна одної.
# Інші Сторони, які не мають офіційних територіальних претензій — це [[Бельгія]], [[Бразилія]], [[Болгарія]], [[Чехія]], [[Китай]], [[Еквадор]], [[Фінляндія]], [[Німеччина]], [[Індія]], [[Італія]], [[Японія]], [[Південна Корея|Республіка Корея]], [[Нідерланди]], [[Перу]], [[Польща]], [[Південна Африка]], [[Іспанія]], [[Швеція]], [[Україна]] та [[Уругвай]].

Позиції усіх сторін, які проголосили свої територіальні претензії, залишили за собою право висувати такі претензії в майбутньому, або не визнають жодних претензій, рівнозначно захищені у статті IV Договору, зокрема «жодні дії чи бездіяльність, які матимуть місце, поки договір лишається чинним, не створюють підстав для проголошення, підтримки чи заперечення будь-яких претензій на територіальний суверенітет в Антарктиці»<ref name="Secretariat "/>.

== Участь України ==

3 липня 1992 року Розпорядженням № 121/92-рп [[Президент України]] [[Кравчук Леонід Макарович|Леонід Кравчук]] доручив Міністерству закордонних справ України внести [[Кабінет Міністрів України|Кабінету Міністрів України]] пропозиції щодо участі України в Договорі про [[Антарктида|Антарктиду]] 1959 року, а [[Національна академія наук України|Національній академії наук України]] розробити програму досліджень Антарктиди з обґрунтуванням наукових інтересів та перспективних напрямів діяльності України в цій частині світу. 28 липня 1992 року Кабінет Міністрів України Постановою № 425 схвалив пропозицію Міністерства закордонних справ про приєднання України до Договору про Антарктику 1959 року і внесення її на розгляд Верховної Ради України. 17 вересня 1992 року Верховна Рада України прийняла Постанову № 2609-Xll про приєднання від імені України до Договору про Антарктику 1959 року. Договір набрав чинності для України 28 жовтня 1992 року.

З метою правового регулювання проведення досліджень в Антарктиці Кабінетом Міністрів України було ухвалено низку постанов:
* Постанову від 17 жовтня 1995 року № 830 «Про розвиток досліджень в Антарктиці», якою визначено інституційно-організаційні питання здійснення таких досліджень;
* Постанову від 4 липня 1996 року № 719 «Про затвердження Державної програми досліджень України в Антарктиці», якою затверджено Державну програму досліджень в Антарктиці;
* Постанову від 11 грудня 1996 року № 1483 «Про проведення наукових досліджень в Антарктиці», якою уточнено забезпечення діяльності української антарктичної станції «[[Академік Вернадський]]».

Кабінет Міністрів України розпорядженням від 13 березня 2001 року № 422 схвалив Державну цільову науково-технічну програму проведення досліджень в Антарктиці на 2002—2010 роки, розроблену Міністерством освіти і науки України. На Український антарктичний центр (зараз — Національний антарктичний науковий центр) покладено функції органу управління з виконання завдань та заходів Програми.

31 березня 2003 року Кабінет Міністрів України Розпорядженням № 181 підтримав пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо набуття Україною статусу Консультативної сторони Договору про Антарктику. 27 травня 2004 року Україна отримала статус Консультативної Сторони Договору про Антарктику, який надає державі право голосу при ухваленні консенсусом рішень щодо всіх аспектів організації людської діяльності в Антарктиці та подальшого розвитку системи Договору про Антарктику.

Для забезпечення статусу Консультативної Сторони Договору про Антарктику [[Україна]], починаючи з 1996 року, забезпечує функціонування антарктичної станції «[[Академік Вернадський]]» і щорічну роботу українських антарктичних експедицій, організацію яких покладено на державну установу Національний антарктичний науковий центр відповідно до Указу Президента України від 23 грудня 2004 року № 1524 «Про надання державній установі „Український антарктичний центр“ статусу національного наукового центру».

У червні 2008 року Україна була приймаючою стороною ХХХІ Консультативної наради з Договору про Антарктику (м. [[Київ]]).
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 2010 року № 1002 затверджено Державну цільову науково-технічну програму проведення досліджень в Антарктиці на 2011—2020 роки (Офіційний вісник України, 2010 р., № 84, стор. 51, стаття 2951, код акта 53298/2010).

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 червня 2017 р. № 441 затверджено Заходи, схвалені на попередніх нарадах Консультативних Сторін Договору про Антарктику, зокрема:
* Захід 4 «Страхування і планування дій у надзвичайних ситуаціях під час здійснення туристичної та іншої неурядової діяльності у районі дії Договору про Антарктику», схвалений на XXVII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. [[Кейптаун]]і 2004 року;
* Захід 1 «Додаток VI „Матеріальна відповідальність, що виникає в результаті надзвичайних екологічних ситуацій“ до Протоколу про охорону навколишнього середовища до Договору про Антарктику», схвалений на XXVIII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. [[Стокгольм]]і 2005 року;
* Захід 15 «Висадка людей на берег з пасажирських суден у районі дії Договору про Антарктику», схвалений на XXXII Консультативній нараді з Договору про Антарктику у м. [[Балтимор]]і 2009 року.

В Україні відсутні спеціалізовані закони, прямо спрямовані на виконання міжнародних зобов'язань, що передбачені у Договорі про Антарктику. Але 17 квітня 2003 року за № 0810 зареєстровано проєкт Закону України «Про антарктичну діяльність», який знаходиться на розгляді у [[Верховна Рада України|Верховній Раді України]]. 2 березня 2004 року постановою № 1561-lV Верховної Ради України законопроєкт прийнято за основу і скеровано на доопрацювання. 03 жовтня 2006 року постановою № 194-V Верховної Ради України законопроєкт повторно скеровано на доопрацювання<ref name="dovidnyk"/>.

== Див. також ==
* [[Академік Вернадський]] — українська антарктична станція
* [[Список аеродромів Антарктики]]

== Виноски ==
{{reflist}}

== Посилання ==

* [https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_224 Договір про Антарктику] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200130071627/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/995_224 |date=30 січня 2020 }}. Закони та підзаконні акти України" т.14, Інститут законодавства Верховної Ради України, 1998.
* [http://www.ats.aq/ Офіційний вебсайт Секретаріату Договору про Антарктику] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20060207074956/http://www.ats.aq/ |date=7 лютого 2006 }}.
* [http://uaj.uac.gov.ua/index.php/uaj/article/view/142 Fedchuk A. 2019. Sixty years of the Antarctic treaty: landmark anniversary on the halfway from 1991 to 2048 milestones] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200215084624/http://uaj.uac.gov.ua/index.php/uaj/article/view/142 |date=15 лютого 2020 }}. Ukrainian Antarctic Journal. 1(18), 183—188. DOI: [https://doi.org/10.33275/1727-7485.1(18).2019.142 https://doi.org/10.33275/1727-7485.1(18).2019.142]
* [http://www.scar.org/ Вебсторінка Наукового комітету з арктичних досліджень] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131214094758/http://www.scar.org/ |date=14 грудня 2013 }}
* [http://www.uac.gov.ua/ Вебсторінка Національного антарктичного наукового центру (колишній Український антарктичний центр)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200218024024/http://uac.gov.ua/ |date=18 лютого 2020 }}

{{Антарктида}}
{{Міжнародне право}}

[[Категорія:Міжнародні договори XX століття]]
[[Категорія:Антарктика]]
[[Категорія:Екологічна політика]]
[[Категорія:1959]]
[[Категорія:1961]]
[[Категорія:Територіальні претензії в Антарктиді]]
[[Категорія:Міжнародні договори України у сфері охорони довкілля]]

title: Договір про Антарктику

Тип: міжнародний договір (23 червня 1961)

Підготовлено: 1 грудня 1959

Підписано: 1 грудня 1959


text:
# Бихівський район
Бихівський район — адміністративна одиниця Білорусі, Могильовська область. Територію району перетинають Білоруська залізниця та автомобільні траси Могильов — Гомель і Могильов — Бобруйськ.

## Географія
Річки: Ухлясть.
Загальна територія Бихівського району становить 226316 гектарів, в тому числі:
- Землі сільськогосподарського призначення — 95,9 тис. га;
- Площа водоймищ, річок 4878 — га;
- Лісові масиви 101 285 — га;
- Землі запасу 11749 — га.

## Відомі особистості
- Стральцов Борис Васильович (1926—2009) — білоруський письменник, журналіст.
- Носович Іван Іванович (1788—1877) — білоруський мовознавець, етнограф, фольклорист.

wikiname: ukwiki

title: Бихівський район

in_language: uk

wikitext:
{{Район Білорусі
| назва           = Бихівський
| місцева назва   = Быхаўскі раён
| прапор          = Flag of Bychaŭ, Belarus.svg
| опис прапора    =
| герб            = Coat of Arms of Bychaŭ, Belarus.svg
| опис герба      =
| розташування    =
| мапа            = Mogilev-Oblast-Byhov.png
| область         =  [[Могильовська область]]
| утворений       = [[17 липня]] [[1924]]
| населення       = ([[2009]]) 35 148<ref name="belstat2009">[https://archive.today/20120523225241/belstat.gov.by/homep/ru/perepic/2009/itogi1.php Результаты переписи 2009 года]</ref>
| площа           = 2 254,05<ref>[http://www.gki.gov.by/docs/gzk_2010.doc «Государственный земельный кадастр Республики Беларусь»]{{Недоступне посилання|date=лютий 2019 |bot=InternetArchiveBot }} (по состоянию на 1 января 2010 г.)</ref>
| густота         = 15,59
| код району      = 22-31
| поштові індекси = 213 3хх
| центр           = [[Бихів (місто)|Бихів]]
| міські ради     =
| селищні ради    =
| сільські ради   = 14
| міста           = 1
| смт             =
| села            = 189
| селища          =
| адреса          = 213352, м. Бихів, вул. Леніна, 31
| вебсторінка     = http://bykhov.mogilev-region.by/
| голова РДА      =
| голова ради     =
}}

'''Бихівський район''' — адміністративна одиниця [[Білорусь|Білорусі]], [[Могильовська область]]. Територію району перетинають Білоруська залізниця та автомобільні траси Могильов — Гомель і Могильов — Бобруйськ.

== Географія ==
Річки: [[Ухлясть (річка)|Ухлясть]].

Загальна територія Бихівського району становить 226316 гектарів, в тому числі:
* Землі сільськогосподарського призначення — 95,9 тис. га;
* Площа водоймищ, річок 4878 — га;
* Лісові масиви 101 285 — га;
* Землі запасу 11749 — га.

== Відомі особистості ==
* [[Стральцов Борис Васильович]] (1926—2009) — білоруський письменник, журналіст.
* [[Носович Іван Іванович]] (1788—1877) — білоруський мовознавець, етнограф, фольклорист.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Belarus-geo-stub}}
{{Розташування2
|nw=[[Кличевський район]]|n=[[Могильовський район]]|ne=[[Чауський район]]
|w=[[Кіровський район (Білорусь)|Кіровський район]]|e=[[Славгородський район]]
|sw=[[Гомельська область]]
([[Рогачовський район]])
|s=[[Гомельська область]]
([[Рогачовський район]])
|se=[[Гомельська область]]
([[Рогачовський район]])}}
{{Могильовська область}}

[[Категорія:Бихівський район| ]]
[[Категорія:Райони Могильовської області]]

title: Быхаўскі раён

Герб: Прапор

title: Основні дані

Країна: Білорусь

Область: Могильовська область

Густота населення: 15,59 осіб/км²

title: Населені пункти та ради

Районний центр: Бихів

Населені пункти та ради: Мапа району

title: Районна влада

Адреса адміністрації: 213352, м. Бихів, вул. Леніна, 31


text:
# Парк Алессандріні (Мілан)
Парк Еміліо Алессандріні в Мілані присвячений пам'яті судді Еміліо Алессандріні, вбитого 1979 р. терористичною організацією Перша Лінія (Prima Linea) поблизу вул. Тертулліано (південно-східна частина Мілану). Всередині парку знаходиться мармурова меморіальна скульптура (авт. — П'єтро Кашелла).
Флора парку: клен, айлант, баґоларо, береза, ясен, горіх, в'яз, вільха, дуб, робінія, липа, кавказький горіх.
У парку є два окремих майданчики (для дітей до 8 р. і для 8—15 р.), три поля для гри в бочче; території для собак і невеличкі садові ділянки з водою та основним обладнанням.

title: Парк Алессандріні (Мілан)

wikitext:
{{Картка:Парк
|назва               = Парк Еміліо Алессандріні
|назва1              = {{lang-it|Parco Emilio Alessandrini}}
|зображення          =
|зображення розмір   = 250 px
|підпис              = Монумент Еміліо Алессандріні
|тип                 = міський парк
|розташування        = Мілан, [[Зони Мілана|зона 4]]
|координати          = {{coord|45|27|1.93|N|9|13|27.75|E|}}
|розмір              = 66 500 м²
|відкритий           = 29 січня 1980
|колишні назви       =
|керуюча установа    =
|відвідувачів на рік =
|статус              =
}}
'''Парк Еміліо Алессандріні''' в [[Мілан]]і присвячений пам'яті судді [[Еміліо Алессандріні]], вбитого 1979 р. терористичною організацією [[Перша Лінія (Італія)|Перша Лінія]] ([[:it:Prima Linea|Prima Linea]]) поблизу вул. Тертулліано (південно-східна частина Мілану). Всередині парку знаходиться мармурова меморіальна скульптура (авт. — П'єтро Кашелла)<ref>статтю перекладено та адаптовано з іт. Вікіпедії ([[:it:Parco Emilio Alessandrini|Parco Emilio Alessandrini]])</ref>.

Флора парку: [[клен]], [[айлант]], [[баґоларо]], [[береза]], [[ясен]], [[горіх]], [[в'яз]], [[вільха]], [[дуб]], [[робінія]], [[липа]], [[кавказький горіх]].
У парку є два окремих майданчики (для дітей до 8 р. і для 8—15 р.), три поля для гри в [[бочче]]; території для собак і невеличкі садові ділянки з водою та основним обладнанням.

== Див. також ==
* [[Парки Мілана|Парки Мілану]]
* [[Брера]]
* [[Дуомо]]

== Посилання ==
* [http://www.comune.milano.it/portale/wps/portal/CDM?WCM_GLOBAL_CONTEXT=/wps/wcm/connect/contentlibrary/Ho%20bisogno%20di/Ho%20bisogno%20di/AreeVerdi_ParchieGiardini_Parco%20Alessandrini&categId=com.ibm.workplace.wcm.api.WCM_Category/IT_CAT_Bisogni_01_01/d2aaad80446e0187b8f1bbd36d110d8a/PUBLISHED&categ=IT_CAT_Bisogni_01_01&type=content про парк на сайті комуни] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150401071157/http://www.comune.milano.it/portale/wps/portal/CDM?WCM_GLOBAL_CONTEXT=%2Fwps%2Fwcm%2Fconnect%2FContentLibrary%2Fho%20bisogno%20di%2Fho%20bisogno%20di%2FAreeVerdi_ParchieGiardini_Parco%20Alessandrini&categId=com.ibm.workplace.wcm.api.WCM_Category%2FIT_CAT_Bisogni_01_01%2Fd2aaad80446e0187b8f1bbd36d110d8a%2FPUBLISHED&categ=IT_CAT_Bisogni_01_01&type=content |date=1 квітня 2015 }}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Liliana Casieri; Lina Lepera, Anna Sanchioni, Itinerari nel verde a Milano, Comune di Milano, settore ecologia, GAV, 1989.
* AA. VV., Enciclopedia di Milano, Milano, Franco Maria Ricci Editore, 1997.
* Comune di Milano — Arredo, Decoro Urbano e Verde — Settore Tecnico Arredo Urbano e Verde, 50+ parchi giardini, Comune di Milano / Paysage, ed. 2010/2011

[[Категорія:Парки Мілана|Алессандріні]]

title: італ. Parco Emilio Alessandrini

італ. Parco Emilio Alessandrini: Парк Еміліо АлессандрініПарк Еміліо Алессандріні (Італія)

Назва на честь: Emilio Alessandrinid

Тип: міський парк

Країна: Італія

Розташування: Мілан, зона 4


text:
# Листопадове повстання 1917 (Одеса)
Листопа́дове повста́ння — спроба повалення більшовиками Одеської ради Української Народної Республіки — представництва Української Центральної Ради в Одесі. Відбулася 30 листопада (12 грудня) — 1 грудня (13 грудня) 1917 року. Закінчилася звільненням українськими військами стратегічних об'єктів міста.

## Перебіг
30 листопада (12 грудня) 1917 року в Одесі розповсюдилися чутки про роззброєння українськими військами робітничої червоної гвардії, створеної місцевими більшовиками. Того ж дня 300 червоногвардійців захопили Одеський вокзал і гараж військ Української Народної Республіки з 40 автомобілями. Бунтівники спробували залучити до повстання нейтральні сербські частини, дислоковані в Одесі для війни на Румунському фронті. Виступ підтримали матроси з крейсеру «Алмаз», де знаходився штаб заколотників. Була зроблена спроба захопити штаб Одеського військового округу та Одеської української ради.
Для протидії більшовицькому заколоту Одеська рада залучила загони гайдамаків. Протягом двох днів вони вели бої з червоногвардійцями в центрі міста, а також в районі вокзалу і штабу округу. Гайдамаки завадили заколотникам оволодіти стратегічними об'єктами Одеси. В результаті 1 грудня (13 грудня) 1917 року обидві сторони уклали перемир'я. Для примирення було створено Тимчасовий об'єднаний комітет рад за участі Одеської більшовицької ради і Одеської української ради — по 3 представника від кожної. Також було сформовано Тимчасове революційне бюро з представників Румчероду, штабу Одеського округу, української Ради, комісара Тимчасового уряду.
Згодом війська Української Народної Республіки поставили під свій контроль усі важливі об'єкти Одеси.

title: Листопадове повстання 1917 (Одеса)

wikitext:
{{Otheruses|Більшовицьке повстання}}
{{Infobox Military Conflict
|conflict=Листопадове повстання
|partof=[[Українська революція]]
|image=
|caption=
|date=[[11 грудня|11]]—[[12 грудня]] [[1917]]
|place=[[Одеса]], [[УНР]]
|casus=
|result=встановлення влади УНР у місті
|combatant1=[[Файл:Flag of Ukrainian People's Republic 1917.svg|20px]] [[УНР]]
|combatant2=[[Файл:Red flag.svg|20px]] [[Червона гвардія]]
|commander1=
|commander2=
|strength1=[[гайдамаки]]
|strength2=300 гвардійців<br />крейсер «[[Алмаз (крейсер)|Алмаз]]»
|casualties1=
|casualties2=
}}

'''Листопа́дове повста́ння''' — спроба повалення більшовиками [[Одеська Українська рада|Одеської ради]] [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]] — представництва [[Українська Центральна Рада|Української Центральної Ради]] в [[Одеса|Одесі]]. Відбулася {{OldStyleDate|12|грудня||30|листопада}} — {{OldStyleDate|13|грудня|1917|1|грудня}} року. Закінчилася звільненням [[Армія УНР|українськими військами]] стратегічних об'єктів міста.

{{Картка:Історія Одеси}}

== Перебіг ==

{{OldStyleDate|12|грудня|1917|30|листопада}} року в Одесі розповсюдилися чутки про роззброєння українськими військами [[пролетаріат|робітничої]] [[червона гвардія|червоної гвардії]], створеної місцевими [[більшовик]]ами. Того ж дня 300 червоногвардійців захопили [[Одеський вокзал]] і [[гараж]] військ Української Народної Республіки з 40 автомобілями. Бунтівники спробували залучити до повстання нейтральні сербські частини, дислоковані в Одесі для війни на Румунському фронті. Виступ підтримали матроси з крейсеру «[[Алмаз (крейсер)|Алмаз]]», де знаходився штаб заколотників. Була зроблена спроба захопити штаб [[Одеський військовий округ|Одеського військового округу]] та Одеської української ради<ref name="Савченко">[http://militera.lib.ru/h/savchenko_va/01.html Глава первая. Первая война большевиков против Украинской Народной Республики (декабрь 1917 — февраль 1918)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170812213936/http://militera.lib.ru/h/savchenko_va/01.html |date=12 серпня 2017 }} // Савченко В. А., 2006.</ref>.

Для протидії більшовицькому заколоту Одеська рада залучила загони [[гайдамаки|гайдамаків]]. Протягом двох днів вони вели бої з червоногвардійцями в центрі міста, а також в районі вокзалу і штабу округу. Гайдамаки завадили заколотникам оволодіти стратегічними об'єктами Одеси. В результаті {{OldStyleDate|13|грудня|1917|1|грудня}} року обидві сторони уклали перемир'я. Для примирення було створено Тимчасовий об'єднаний комітет рад за участі Одеської більшовицької ради і Одеської української ради — по 3 представника від кожної. Також було сформовано Тимчасове революційне бюро з представників [[Румчерод]]у, штабу Одеського округу, української Ради, комісара Тимчасового уряду<ref name="Савченко"/>.

Згодом війська Української Народної Республіки поставили під свій контроль усі важливі об'єкти Одеси<ref name="Савченко"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ref-uk}} ''Калініченко В. В., Рибалка І. К. '' Історія України. Частина ІІІ: 1917—2003 рр. Підручник для історичних факультетів вищих навчальних закладів. — Харків: ХНУ ім. В. Н. Каразіна, 2004.
* {{ref-ru}} ''Савченко В. А.'' [http://militera.lib.ru/h/savchenko_va/index.html Двенадцать войн за Украину] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210706220458/http://militera.lib.ru/h/savchenko_va/index.html |date=6 липня 2021 }}. — Харьков: Фолио, 2006.

== Посилання ==

{{Події Української Революції (1917–1921)}}

[[Категорія:Спроби державного перевороту в Україні]]
[[Категорія:Українська Народна Республіка]]
[[Категорія:Більшовики]]
[[Категорія:Радянсько-українська війна]]
[[Категорія:Одеса у роки Громадянської війни]]
[[Категорія:Повстання в Україні]]
[[Категорія:1917 в Одесі]]
[[Категорія:Грудень 1917]]
[[Категорія:Українська революція у Одеській області]]

title: Листопадове повстання

Місце: Одеса, УНР

Результат: встановлення влади УНР у місті

title: Сторони

УНР: Червона гвардія

title: Військові сили

гайдамаки: 300 гвардійців · крейсер «Алмаз»


text:
# CYP7A1
CYP7A1 (англ. Cytochrome P450 family 7 subfamily A member 1) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 8-ї хромосоми. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 504 амінокислот, а молекулярна маса — 57 661.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MMTTSLIWGI |  | AIAACCCLWL |  | ILGIRRRQTG |  | EPPLENGLIP |  | YLGCALQFGA |
| NPLEFLRANQ |  | RKHGHVFTCK |  | LMGKYVHFIT |  | NPLSYHKVLC |  | HGKYFDWKKF |
| HFATSAKAFG |  | HRSIDPMDGN |  | TTENINDTFI |  | KTLQGHALNS |  | LTESMMENLQ |
| RIMRPPVSSN |  | SKTAAWVTEG |  | MYSFCYRVMF |  | EAGYLTIFGR |  | DLTRRDTQKA |
| HILNNLDNFK |  | QFDKVFPALV |  | AGLPIHMFRT |  | AHNAREKLAE |  | SLRHENLQKR |
| ESISELISLR |  | MFLNDTLSTF |  | DDLEKAKTHL |  | VVLWASQANT |  | IPATFWSLFQ |
| MIRNPEAMKA |  | ATEEVKRTLE |  | NAGQKVSLEG |  | NPICLSQAEL |  | NDLPVLDSII |
| KESLRLSSAS |  | LNIRTAKEDF |  | TLHLEDGSYN |  | IRKDDIIALY |  | PQLMHLDPEI |
| YPDPLTFKYD |  | RYLDENGKTK |  | TTFYCNGLKL |  | KYYYMPFGSG |  | ATICPGRLFA |
| IHEIKQFLIL |  | MLSYFELELI |  | EGQAKCPPLD |  | QSRAGLGILP |  | PLNDIEFKYK |
| FKHL       |  |            |  |            |  |            |  |            |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Кодований геном білок за функцією належить до оксидоредуктаз.
Задіяний у таких біологічних процесах, як метаболізм ліпідів, метаболізм холестеролу, метаболізм стероїдів, метаболізм стеролів.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном заліза, гемом, НАДФ.
Локалізований у мембрані, ендоплазматичному ретикулумі, мікросомах.

title: CYP7A1

wikitext:
{{Картка гена}}
'''CYP7A1''' ({{lang-en|Cytochrome P450 family 7 subfamily A member 1}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 8-ї хромосоми.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:2651 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:2651 |language=англ. |accessdate=7 вересня 2017 |archive-date=11 серпня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170811092102/http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:2651 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170811092102/http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:2651 |date=2017-08-11 }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 504 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 57 661<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/P22680#sequences |title=UniProt, P22680 |language=англ. |accessdate=7 вересня 2017 |archive-date=5 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170905190210/http://www.uniprot.org/uniprot/P22680#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MMTTSLIWGI		AIAACCCLWL		ILGIRRRQTG		EPPLENGLIP		YLGCALQFGA

NPLEFLRANQ		RKHGHVFTCK		LMGKYVHFIT		NPLSYHKVLC		HGKYFDWKKF

HFATSAKAFG		HRSIDPMDGN		TTENINDTFI		KTLQGHALNS		LTESMMENLQ

RIMRPPVSSN		SKTAAWVTEG		MYSFCYRVMF		EAGYLTIFGR		DLTRRDTQKA

HILNNLDNFK		QFDKVFPALV		AGLPIHMFRT		AHNAREKLAE		SLRHENLQKR

ESISELISLR		MFLNDTLSTF		DDLEKAKTHL		VVLWASQANT		IPATFWSLFQ

MIRNPEAMKA		ATEEVKRTLE		NAGQKVSLEG		NPICLSQAEL		NDLPVLDSII

KESLRLSSAS		LNIRTAKEDF		TLHLEDGSYN		IRKDDIIALY		PQLMHLDPEI

YPDPLTFKYD		RYLDENGKTK		TTFYCNGLKL		KYYYMPFGSG		ATICPGRLFA

IHEIKQFLIL		MLSYFELELI		EGQAKCPPLD		QSRAGLGILP		PLNDIEFKYK

FKHL

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Кодований геном білок за функцією належить до [[оксидоредуктази|оксидоредуктаз]].
Задіяний у таких біологічних процесах, як метаболізм [[ліпіди|ліпідів]], метаболізм [[холестерол]]у, метаболізм стероїдів, метаболізм стеролів.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном [[залізо|заліза]], [[гем (біохімія)|гемом]], [[Нікотинамідаденіндинуклеотидфосфат|НАДФ]].
Локалізований у мембрані, [[ендоплазматичний ретикулум|ендоплазматичному ретикулумі]], [[мікросома]]х.

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=Structure of the gene encoding human liver cholesterol 7 alpha-hydroxylase. |journal=[[Biochim. Biophys. Acta]] |автор=Nishimoto M., Noshiro M., Okuda K. |дата=1993 |сторінки=147 — 150|volume=1172}} {{PMID|8439551}} {{DOI|10.1016/0167-4781(93)90281-H}}
* {{cite journal|назва=Molecular cloning and sequence analysis of cDNA encoding human cholesterol 7 alpha-hydroxylase. |journal=FEBS Lett. |автор=Noshiro M., Okuda K. |дата=1990 |сторінки=137 — 140|volume=268}} {{PMID|2384150}} {{DOI|10.1016/0014-5793(90)80992-R}}
* {{cite journal|назва=Polymorphisms of human cholesterol 7 alpha-hydroxylase. |journal=Biochem. Biophys. Res. Commun. |автор=Karam W.G., Chiang J.Y. |дата=1992 |сторінки=588 — 595|volume=185}} {{PMID|1610352}} {{DOI|10.1016/0006-291X(92)91665-D}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=[[Genome Res.]] |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
* {{cite journal|назва=Structure and nucleotide sequences of the human cholesterol 7 alpha-hydroxylase gene (CYP7). |journal=Genomics |автор=Wang D.P., Chiang J.Y. |дата=1994 |сторінки=320 — 323|volume=20}} {{PMID|8020987}} {{DOI|10.1006/geno.1994.1177}}
* {{cite journal|назва=Transcriptional regulation of the human cholesterol 7 alpha-hydroxylase gene. |journal=Biochemistry |автор=Molowa D.T., Chen W.S., Cimis G.M., Tan C.P. |дата=1992 |сторінки=2539 — 2544|volume=31}} {{PMID|1312351}} {{DOI|10.1021/bi00124a014}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 8 (людина)|Хромосома 8]]

{{Портали|Біологія|Хімія}}

{{protein-stub}}

[[Категорія:Цитохроми]]

title: CYP7A1

PDB: Пошук ортологів: PDBe RCSB

title: Ідентифікатори

Символи: CYP7A1, CP7A, CYP7, CYPVII, cytochrome P450 family 7 subfamily A member 1

Зовнішні ІД: OMIM: 118455 MGI: 106091 HomoloGene: 30987 GeneCards: CYP7A1

Молекулярна функція: • iron ion binding · • зв'язування з іоном металу · • monooxygenase activity · • heme binding · • GO:0050602 oxidoreductase activity, acting on paired donors, with incorporation or reduction of molecular oxygen · • oxidoreductase activity · • cholesterol 7-alpha-monooxygenase activity

Клітинна компонента: • organelle membrane · • endoplasmic reticulum membrane · • внутрішньоклітинна мембранна органела · • мембрана · • ендоплазматичний ретикулум

Біологічний процес: • steroid metabolic process · • Обмін жирів · • cholesterol metabolic process · • cholesterol catabolic process · • cellular response to cholesterol · • regulation of bile acid biosynthetic process · • sterol metabolic process · • cholesterol homeostasis · • bile acid biosynthetic process · • cellular response to glucose stimulus · • regulation of lipid metabolic process · • positive regulation of cholesterol biosynthetic process · • negative regulation of fatty acid biosynthetic process

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

Ортологи: Вікідані

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Федько Василь Іванович
Васи́ль Іва́нович Федько́ (9 жовтня 1942, с. Гусне — 8 вересня 2021) — український поет, письменник, публіцист, науковець, громадський і політичний діяч, доктор філософії, автор Гімну Бойків.

## Життєпис

### Дитинство та юність
Народився 9 жовтня 1942 року в селі Гусне Турківського повіту (нині Самбірський район Львівської області).
Малим залишився без батька, котрий загинув на фронті Другої світової війни в 1944 році. Мати одна у важкі повоєнні роки ростила трьох дітей.
В 1949& році пішов у перший клас семирічної школи, у 1956—1959 роках навчався у Верхньовисоцькій середній школі, по закінченні якої здобув вищу агрономічну освіту у Львівському сільськогосподарському інституті.

### Активна діяльність
У 1976 році повернувся на Бойківщину і почав працювати головним агрономом Турківського районного управління сільського господарства.
У 1971—1974 роках навчався в аспірантурі за спеціальністю «рослинництво» при Науково-дослідному інституті землеробства і тваринництва (с. Оброшине).
У 1975 році захистив кандидатську дисертацію в Інституті рослинництва, селекції і генетики ім. Юр'єва (м. Харків) і з того часу не покидав наукової роботи. Працював науковим співробітником, завідувачем лабораторії, заступником директора інституту, директором дослідного господарства «Оброшино». Опублікував більше 60 наукових праць.
Голова Пустомитівського районного осередку Всеукраїнської партії духовності і патріотизму, член Української асоціації письменників, член Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України», а також літературного об'єднання «Письменники Бойківщини».
Нагороджений Почесними грамотами Української академії аграрний наук (2002 р.), Львівської облдержадміністрації (2002 і 2003 рр.), Благословенною грамотою архієпископа Львівського (2006 р.), Грамотою Української Асоціації письменників (2006 р.). Указом Президента Республіки Казахстан удостоєний ювілейної медалі «50 років Цілини» (2004 р.)
Помер 8 вересня 2021 року.

## Творчість
Вірші почав писати в студентські роки. Поєднанню агрономії і поезії протягом багатьох років сприяли слова: «Буть агрономом і поетом їй-богу можна бути водночас». Вони належать Максиму Рильському. За творами Тараса Шевченка та, рівнозначно, Івана Франка глибше пізнавав життя та історію нашого народу. Гумор Степана Руданського, Степана Олійника, Остапа Вишні навчав бути добрішим, а до деяких хиб окремих людей ставитись як до чогось неминучого, що в певних моментах дозволяє іншим ставати кращими. Негативні суспільні явища оцінює досить критично, що прослідковується в його віршах. Відчув на собі позитивний вплив О. Твардовського, В. Висоцького, П.-Ж. Беранже, коли виникла прагнення писати по-своєму, оригінально. Видав збірки поезій — «На зламі віку» (2002 р.), «Сопілка і барабан» (2003 р.), «Привид України» (2004 р.), «Сопілка і барабан» (видання друге, доповнене 2005 р.), «З голосу предків» (2007 р.). Друкувався в літературно-мистецькому журналі «Дзвін». Композитори В. Камінський, О. Підківка, Й. Сушинський, В. Євтушек деякі вірші Василя Федька поклали на музику. Дипломант першого, другого і третього ступеня літературно-краєзнавчого конкурсу імені Мирона Утриска.

## Книги
- На зламі віку (2002);
- Сопілка і барабан (2003);
- Привид України (2004);
- Сопілка і барабан (видання друге, доповнене 2005);
- З голосу предків (2007);
- Крок за кроком (2010);
- На розкопках пам'яті (2012);
- Життя за сонцем (2012) — новели;
- За Кобзарем (2014);
- Вибране (2017).

title: Федько Василь Іванович

wikitext:
{{othernames|Федько}}
{{Письменник
|ім'я = Федько Василь Іванович
|зображення        = Family 001 (2).jpg
|підпис_зображення = Василь Федько, Канада, 2007 р.
|розмір            =
|дата народження   = 09.10.1942
|місце народження  = [[Верхнє Гусне|Гусне]]
|дата смерті       = 08.09.2021
|місце смерті      = [[Оброшине]]
|причина смерті    =
|поховання         =
|громадянство      = {{URSR}} → {{UKR}}
|alma mater        = [[Львівський національний аграрний університет]]
|рід діяльності    = поет, письменник, науковець, громадський діяч, політик
|роки активності   = 1958-2021
|жанр              = [[вірш]], [[новела]]
|ступінь           = [[Ph.D]]
|національність    = українець
|релігія           = [[Православна церква України]]
|партія            = Всеукраїнська партія духовності i патріотизму
|Magnum opus = ?
|премії            = [[Літературна премія імені Ірини Вільде]]
|нагороди          = {{Медаль «За освоєння цілинних земель»}}
|батько = Іван Васильович Федько
{{ряд2
}}
}}

'''Васи́ль Іва́нович Федько́''' ({{ДН|9|10|1942}}, с. [[Верхнє Гусне|Гусне]] — {{ДС|8|9|2021}}) — український [[поет]], письменник, [[публіцист]], науковець, громадський і [[Політик|політичний діяч]], [[доктор філософії]], автор [[Гімн Бойків|Гімну Бойків]].

== Життєпис ==

=== Дитинство та юність ===
Народився 9 жовтня 1942 року в селі [[Нижнє Гусне|Гусне]] Турківського повіту (нині Самбірський район Львівської області).
Малим залишився без батька, котрий загинув на фронті Другої світової війни в 1944 році. Мати одна у важкі повоєнні роки ростила трьох дітей.
В 1949& році пішов у перший клас семирічної школи, у 1956—1959 роках навчався у Верхньовисоцькій середній школі, по закінченні якої здобув вищу агрономічну освіту у [[Львівський сільськогосподарський інститут|Львівському сільськогосподарському інституті]].

=== Активна діяльність ===
У 1976 році повернувся на [[Бойківщина|Бойківщину]] і почав працювати головним агрономом Турківського районного управління сільського господарства.

У 1971—1974 роках навчався в аспірантурі за спеціальністю «рослинництво» при Науково-дослідному інституті землеробства і тваринництва (с. [[Оброшине]]).

У 1975 році захистив кандидатську дисертацію в [[Інститут рослинництва імені В. Я. Юр'єва НААН України|Інституті рослинництва, селекції і генетики ім. Юр'єва]] (м. Харків) і з того часу не покидав наукової роботи. Працював науковим співробітником, завідувачем лабораторії, заступником директора [[Інститут сільського господарства Карпатського регіону|інституту]], директором дослідного господарства «Оброшино». Опублікував більше 60 наукових праць.

Голова Пустомитівського районного осередку Всеукраїнської партії духовності і патріотизму, член Української асоціації письменників, член Всеукраїнської творчої спілки «[[Конгрес літераторів України]]», а також літературного об'єднання «Письменники Бойківщини».

Нагороджений Почесними грамотами [[Національна академія аграрних наук України|Української академії аграрний наук]] (2002 р.), Львівської облдержадміністрації (2002 і 2003 рр.), Благословенною грамотою архієпископа Львівського (2006 р.), Грамотою Української Асоціації письменників (2006 р.). Указом Президента Республіки Казахстан удостоєний ювілейної медалі «50 років Цілини» (2004 р.)

Помер [[8 вересня]] [[2021]] року.

== Творчість ==
Вірші почав писати в студентські роки. Поєднанню агрономії і поезії протягом багатьох років сприяли слова: «Буть агрономом і поетом їй-богу можна бути водночас». Вони належать Максиму Рильському. За творами Тараса Шевченка та, рівнозначно, Івана Франка глибше пізнавав життя та історію нашого народу. Гумор Степана Руданського, Степана Олійника, Остапа Вишні навчав бути добрішим, а до деяких хиб окремих людей ставитись як до чогось неминучого, що в певних моментах дозволяє іншим ставати кращими. Негативні суспільні явища оцінює досить критично, що прослідковується в його віршах. Відчув на собі позитивний вплив О. Твардовського, В. Висоцького, П.-Ж. Беранже, коли виникла прагнення писати по-своєму, оригінально. Видав збірки поезій — «На зламі віку» (2002 р.), «Сопілка і барабан» (2003 р.), «Привид України» (2004 р.), «Сопілка і барабан» (видання друге, доповнене 2005 р.), «З голосу предків» (2007 р.). Друкувався в літературно-мистецькому журналі «[[Дзвін (журнал, Львів)|Дзвін]]». Композитори [[Камінський Віктор Євстахійович|В. Камінський]], О. Підківка, Й. Сушинський, В. Євтушек деякі вірші Василя Федька поклали на музику. Дипломант першого, другого і третього ступеня літературно-краєзнавчого конкурсу імені Мирона Утриска.

== Книги ==
* На зламі віку (2002);
* Сопілка і барабан (2003);
* Привид України (2004);
* Сопілка і барабан (видання друге, доповнене 2005);
* З голосу предків (2007);
* Крок за кроком (2010);
* На розкопках пам'яті (2012);
* Життя за сонцем (2012) — [[новели]];
* За Кобзарем (2014);
* Вибране (2017).

== Джерела ==
* [http://skarb-papcha.ru/ru/30-malizh/novini/3065-pismenniczk-zustrch.html Письменницькі зустрічі]
* [https://litcentr.in.ua/news/2012-04-29-2017 Названо лауреатів літературної премії імені Ірини Вільде]
* [http://everithinginyourhands.blogspot.com/2013/06/blog-post.html Відбулась презентація Гімну бойків на слова Василя Федька]
* [https://catalog.lounb.org.ua/cgi-bin/koha/opac-search.pl?q=au:Федько%20В.І. Електронний каталог Львівської обласної універсальної наукової бібліотеки]
* [https://isgkr.com.ua/index.php/viddilennia-roslynnytstva/viddil-roslynnytstva-2/131-pro-viddil Відділ технологій у рослинництві]
* [http://nauka.zinet.info/37/yakubovska.php Художня парадигма творчості Василя Федька]
* [http://lpba.org.ua/poetychnyj-vechir-v-lpba/ у Львівській православній богословській академії з нагоди всесвітнього дня поезії відбувся поетичний вечір. ]
* [https://iprop-ua.com/inv/gj935myf/ Патент на винахід № 43685] [https://uapatents.com/8-43685-sposib-ocinki-erodovanikh-zemel-dlya-vivedennya-kh-na-konservaciyu.html]
* [https://boykivshchina.info/wp-content/uploads/2021/10/%E2%84%9636.pdf Пішов у засвіти автор бойківського гімну]// Бойківщина, 10.09.2021
[[Категорія:Українські письменники]]

title: Федько Василь Іванович

Народився: 9 жовтня 1942 · Гусне

Помер: 8 вересня 2021 (78 років) · Оброшине

Громадянство: УРСР → Україна

Національність: українець

Жанр: вірш, новела

Конфесія: Православна церква України

Батько: Іван Васильович Федько

Нагороди: Медаль «За освоєння цілинних земель»

Премії: Літературна премія імені Ірини Вільде


text:
# Ворсино (Волоколамський район)
Ворсино  (рос. Ворсино) - присілок, підпорядкований місту Волоколамську Московської області Російської Федерації.
Муніципальне утворення — Волоколамський міський округ. Населення становить 0 осіб (2013).

## Історія
З 14 січня 1929 року входить до складу новоутвореної Московської області. Раніше належало до Волоколамського повіту Московської губернії. Належало до Волоколамського району до його ліквідації 9 червня 2019 року.
У 2006-2019 роках органом місцевого самоврядування було сільське поселення Чисменське. Сучасне адміністративне підпорядкування з 2019 року.

## Населення
| 1852 | 1859 | 1890 | 1926 | 2002 | 2006 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 115  | ↘98  | ↗135 | ↗165 | ↘3   | ↗77  | ↘0   |

title: Ворсино (Волоколамський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Ворсино
|назва ін.       = Ворсино
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|карта розташування1=
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Московська область]]
|район           =
|міський округ   = [[Волоколамський міський округ]]
|поселення       =
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 0{{RUS-MS-census}} (2013)
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+3]], [[Літній час|літом]] [[UTC+4]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
}}
'''Ворсино ''' ({{lang-ru|Ворсино}}) - [[присілок]], підпорядкований місту [[Волоколамськ]]у [[Московська область|Московської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Муніципальне утворення — [[Волоколамський міський округ]]. Населення становить 0{{RUS-MS-census}} осіб (2013).

== Історія ==

З [[14 січня]] [[1929]] року входить до складу новоутвореної Московської області. Раніше належало до [[Волоколамський повіт|Волоколамського повіту]] [[Московська губернія|Московської губернії]]. Належало до [[Волоколамський район|Волоколамського району]] до його ліквідації 9 червня 2019 року<ref>[https://mosreg.ru/download/document/1006665 ЗАКОН МОСКОВСКОЙ ОБЛАСТИ Об отнесении города Волоколамск Волоколамского района Московской области к категории города областного подчинения Московской области, упразднении Волоколамского района Московской области и внесении изменений в Закон Московской области «Об административно-территориальном устройстве Московской области»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200102224637/https://mosreg.ru/download/document/1006665 |date=2 січня 2020 }} {{ref-ru}}</ref>.

У 2006-2019 роках органом місцевого самоврядування було [[сільське поселення Чисменське]]. Сучасне адміністративне підпорядкування з [[2019]] року.

== Населення ==

{{ Населення РФ | Ворсино (Волоколамский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Волоколамський район}}

{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Волоколамського району]]

title: присілок Ворсино

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Московська область

Міський округ: Волоколамський міський округ

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+3, літом UTC+4

Основні дані:
Мапа
· Ворсино