text:
# Ален Клод Більє Бі Нзе
Ален Клод Більє Бі Нзе (16 вересня 1967 , Макоку ) — габонський політичний діяч, прем'єр-міністр Габону (у січні-серпня 2023 року).

## Біографія
Народився 16 вересня 1967 року в Макоку, один із шістнадцяти дітей.
Мати — домогосподарка, батько — поштовий службовець.
Після шостого класу вступив до поліцейської школи в Лібревілі і закінчив там бакалаврат, потім вступив до Габонського університету, де вивчав літературу.
В університеті створив студентську профспілку і захопився політикою.
Був активістом Національного об'єднання лісорубів на чолі з Полем Мба Абессоле, з яким познайомився в 1992 році в ході передвиборчої кампанії 1993 року.
У 1994 році в університеті почався страйк, і ректор Даніель Она Ондо був захоплений студентами, внаслідок чого через кілька місяців Нзе був виключений з університету
..
Працював журналістом, радіоведучим, займався іншими видами діяльності, а політичну кар'єру робив у партії Мба Абессоле, де згодом обійняв посаду офіційного представника (партія після серії реорганізацій стала іменуватися Об'єднання за Габон).
У 2005 році брав активну участь у президентській кампанії Омара Бонго, у 2006 році обраний до Національної асамблеї Габону і увійшов до складу уряду, здобувши посаду молодшого міністра зв'язку, а у 2007 році призначений на аналогічну посаду в Міністерстві транспорту та цивільної авіації.
У 2008 році провів один місяць у в'язниці через звинувачення у спробі придбати два автомобілі за незабезпечені банківські чеки
.
У 2010 році виключений із партії внаслідок підтримки, наданої ним синові та наступнику померлого президента — Алі Бонго Ондімба.
У 2011 році програв парламентські вибори у своєму окрузі, у 2012 році призначений радником та офіційним представником президента, а у 2013 році офіційно вступив до правлячої Габонської демократичної партії.
Підсумки президентських виборів 2016 були оскаржені опозицією, але Нзе здобув портфель міністра цифрової економіки, зв'язку, культури та мистецтв, а у 2019 — міністра закордонних справ
.
У липні 2020 року призначений державним міністром, міністром енергетики та гідроресурсів, у березні 2022 року додатково до існуючої посади знову став офіційним представником уряду.
У жовтні 2022 року здобув портфель віце-прем'єра, зберігши вже наявні посади
.
9 січня 2023 року президент Бонго Ондімба призначив Нзе прем'єр-міністром Габону
.

title: Ален Клод Більє Бі Нзе

wikitext:
{{Особа}}
'''Ален Клод Більє Бі Нзе''' {{життєпис}} — [[габон]]ський політичний діяч, [[Список прем'єр-міністрів Габону|прем'єр-міністр Габону]] (у січні-серпня 2023 року).

== Біографія ==
Народився 16 вересня 1967 року в Макоку, один із шістнадцяти дітей.
Мати — домогосподарка, батько — поштовий службовець.
Після шостого класу вступив до поліцейської школи в [[Лібревіль|Лібревілі]] і закінчив там бакалаврат, потім вступив до {{нп|Університет Омар-Бонго|Габонського університету||Omar Bongo University}}, де вивчав літературу.
В університеті створив студентську профспілку і захопився політикою.
Був активістом Національного об'єднання лісорубів на чолі з {{iw|Поль Мба Абессоле,|Полем Мба Абессоле|fr|Paul Mba Abessole}}, з яким познайомився в 1992 році в ході передвиборчої кампанії 1993 року.
У 1994 році в університеті почався страйк, і ректор [[Даніель Она Ондо]] був захоплений студентами, внаслідок чого через кілька місяців Нзе був виключений з університету
<ref name = jeuneafrique>{{cite web|url= https://www.jeuneafrique.com/mag/838727/politique/gabon-alain-claude-bilie-by-nze-le-savoir-faire-a-toute-epreuve-dun-pilier-du-parti-au-pouvoir/|title= Gabon : Alain-Claude Bilie-By-Nze, le savoir-faire à toute épreuve d’un pilier du parti au pouvoir|author= Mathieu Olivier|date= 2019-10-10|work= |publisher= Jeune Afrique|accessdate= 2023-01-15|lang= fr}}</ref>..

Працював журналістом, радіоведучим, займався іншими видами діяльності, а політичну кар'єру робив у партії Мба Абессоле, де згодом обійняв посаду офіційного представника (партія після серії реорганізацій стала іменуватися {{нп|Національні збори дроворубів — Збори за Габон|Об'єднання за Габон||National Woodcutters' Rally – Rally for Gabon}}).
У 2005 році брав активну участь у президентській кампанії [[Омар Бонго|Омара Бонго]], у 2006 році обраний до {{нп|Національна асамблея Габону|Національної асамблеї Габону||National Assembly of Gabon}} і увійшов до складу уряду, здобувши посаду молодшого міністра зв'язку, а у 2007 році призначений на аналогічну посаду в Міністерстві транспорту та цивільної авіації.
У 2008 році провів один місяць у в'язниці через звинувачення у спробі придбати два автомобілі за незабезпечені банківські чеки
<ref>{{cite web|url= https://mondafrique.com/alain-claude-bilie-by-nze-le-nouveau-premier-ministre-du-gabon-1/|title= Bilié-By-Nzé (1), le nouveau Premier ministre gabonais|author= Jocksy Andrew Ondo-Louemba|date= 2019-10-15|work= |publisher= mondafrique.com|accessdate= 2023-01-15|lang= fr|archive-date= 2023-01-15|archive-url= https://web.archive.org/web/20230115113221/https://mondafrique.com/alain-claude-bilie-by-nze-le-nouveau-premier-ministre-du-gabon-1/}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20230115113221/https://mondafrique.com/alain-claude-bilie-by-nze-le-nouveau-premier-ministre-du-gabon-1/ |date=2023-01-15 }}</ref>.

У 2010 році виключений із партії внаслідок підтримки, наданої ним синові та наступнику померлого президента — Алі Бонго Ондімба.
У 2011 році програв парламентські вибори у своєму окрузі, у 2012 році призначений радником та офіційним представником президента, а у 2013 році офіційно вступив до правлячої [[Габонська демократична партія|Габонської демократичної партії]].
Підсумки президентських виборів 2016 були оскаржені опозицією, але Нзе здобув портфель міністра цифрової економіки, зв'язку, культури та мистецтв, а у 2019 — міністра закордонних справ
<ref name = jeuneafrique />.

У липні 2020 року призначений державним міністром, міністром енергетики та гідроресурсів, у березні 2022 року додатково до існуючої посади знову став офіційним представником уряду.
У жовтні 2022 року здобув портфель віце-прем'єра, зберігши вже наявні посади
<ref>{{cite web|url= https://www.aa.com.tr/fr/afrique/gabon-alain-claude-bilie-by-nze-nommé-premier-ministre/2783551|title= Gabon : Alain-Claude Bilie-By-Nze nommé Premier ministre|author=Peter Kum|date= 2023-01-09|work= |publisher= [[Інформаційне агентство Анадолу|Anadolu Ajansı]]|accessdate= 2023-01-15|lang= fr}}</ref>.

9 січня 2023 року президент [[Алі бен Бонго Ондімба|Бонго Ондімба]] призначив Нзе прем'єр-міністром Габону
<ref>{{cite web|url= https://www.reuters.com/world/africa/gabon-names-vice-president-new-prime-minister-2023-01-09/|title= Gabon names vice-president and new prime minister|author= |date= 2023-01-10|work= |publisher= Reuters|accessdate= 2023-01-15|lang= en}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{s-start}}
{{s-off}}
{{s-bef|before=[[Роуз Рапонда]]}}
{{s-ttl|title=Прем'єр-міністр Габону|years=2023–сьогодення}}
{{s-inc}}
{{s-end}}
{{Бібліоінформація}}
{{Прем'єр-міністри Габону}}
[[Категорія:Прем'єр-міністри Габону]]

title: Ален Клод Більє Бі Нзе

Народився: 16 вересня 1967 (57 років) · Макоку, Габон

Країна: Габон

Діяльність: політик, державний службовець

Alma mater: Університет Омар Бонгоd

Знання мов: французька

Посада: Minister for Foreign Affairs of Gabond, Minister of Energy and Water Resourcesd і Prime Minister of Gabond

Партія: Габонська демократична партія і Rassemblement pour le Gabond (2010)


text:
# Тральщики типу «Яскулка»
Тральщики типу «Яскулка» (пол. Trałowce typu Jaskółka) шість тральщиків ВМС Польщі, побудованих у 1930-х роках. Це були перші морські військові кораблі польського виробництва. Всі вони були названі на честь птахів, тому тип отримав прізвисько: пташки.

## Конструкція
Тип «Яскулка» мав універсальну конструкцію, який дозволяв кораблям служити в ролі тральщика, малого мінного загороджувача або мислмивця за підводними човнами.

## Служба
Першими тральщиками польського флоту були німецькі тральщики типу FM. Ці кораблі, побудовані під час завершальної стадії Першої світової війни та куплені Польщею на початку 20-х років, були вже зношені до 1930-х років, тому польський флот потребував заміни. Верф Модлін запропонувала проект нового типу тральщиків, який був прийнятий. Перші чотири кораблі цього класу були побудовані в Гдині та Модліні. Після того, як вони надійшли на озброєння, тральщики довели свою ефективність, тому в середині 30-х років було замовлено ще два.
Під час Другої світової війни ці тральщики взяли участь у обороні узбережжя. Чотири з шести було потоплено німецькою авіацією. Два уцілілих та два піднятих і відремонтованих кораблі були включені до складу Крігсмаріне,  а після завершення бойових дій повернуті Польщі. Останній представник типу, «Журав», перейменований на  «Компас», завершив службу як гідрографічне судно 1971 р.

wikiname: ukwiki

title: Тральщики типу «Яскулка»

in_language: uk

wikitext:
{|{{Картка судна <!-- повний код -->
|підпис картки= <!-- ключі: yes, nodab; або текст підпису -->
|відображення назви= <!-- ключі: none, ital; або назва статті із розміткою -->
|склас= <!-- ключі: 2 -->
}}
{{Картка судна (зображення)
|зображення судна= OORP_ptaszki.jpg
|розмір зображення судна= 300px
|підпис зображення=
}}
{{Картка судна (проєкт)
|назва= Тральщики типу «Яскулка»
|будівники=
|оператори=
* {{флот|Польща}}
* [[Військово-морські сили Третього Рейху|Крігсмаріне]]
|попередній проєкт=
|наступний проєкт=
|підкласи=
|вартість=
|роки будівництва= 1933–1939
|роки у строю=
|роки експлуатації=
|будується=
|заплановано=
|побудовано= 6
|скасовано=
|активні=
|на консервації=
|втрачено= 2
|у резерві=
|зламано= 4
|збережено=
}}
{{Картка судна (характеристики)
|приховати заголовок=
|доповнення заголовка=
|клас судна=
|тип судна= [[Тральщик]]
|тоннаж судна=
|водотоннажність= 183 т
|повна водотоннажність= 203 т
|довжина судна= 45 м
|ширина судна= 5,5 м
|осадка судна= 1,5 м
|потужність= 1 040 к.с.
|двигуни судна= 2 дизелі
|швидкість судна= 18 вузлів
|дальність=
|автономність судна=
|екіпаж судна= 30
|сенсори судна=
|електроніка судна=
|озброєння судна=
* 1 x 75-мм гармата
* 2 x 13,2-мм кулемети (''на 3 кораблях'')
* 20 мін або 20 глибинних бомб
|бронювання судна=
|авіаційна група=
|авіаційне обладнання=
|зауваження судна=
}}
|}
'''Тральщики типу «Яскулка»''' ({{lang-pl|Trałowce typu Jaskółka}}) шість [[Тральщик|тральщиків]] [[Військово-морські сили Польщі|ВМС Польщі]], побудованих у 1930-х роках. Це були перші морські військові кораблі польського виробництва. Всі вони були названі на честь птахів, тому тип отримав прізвисько: ''пташки''.

== Конструкція ==
Тип «Яскулка» мав універсальну конструкцію, який дозволяв кораблям служити в ролі тральщика, малого [[Мінний загороджувач|мінного загороджувача]] або [[Мисливець за підводними човнами|мислмивця за підводними човнами]].<ref>{{Cite web|url=http://www.weu1918-1939.pl/kmw/nawodne/jaskolka/kmw_bojowe_nawodne_jaskolka.html|title=KLASA OKRĘTÓW "Jaskółka"|language=польською|accessdate=22.02.2023}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090709102107/http://www.weu1918-1939.pl/kmw/nawodne/jaskolka/kmw_bojowe_nawodne_jaskolka.html |date=2009-07-09 }}</ref>

== Служба ==
Першими тральщиками польського флоту були німецькі тральщики типу FM. Ці кораблі, побудовані під час завершальної стадії [[Перша світова війна|Першої світової війни]] та куплені Польщею на початку 20-х років, були вже зношені до 1930-х років, тому польський флот потребував заміни. [[Корабельня|Верф]] Модлін запропонувала проект нового типу тральщиків, який був прийнятий. Перші чотири кораблі цього класу були побудовані в Гдині та Модліні. Після того, як вони надійшли на озброєння, тральщики довели свою ефективність, тому в середині 30-х років було замовлено ще два.

Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] ці тральщики взяли участь у [[Берегова Оборона в Польській кампанії (1939)|обороні узбережжя]]. Чотири з шести було потоплено німецькою авіацією. Два уцілілих та два піднятих і відремонтованих кораблі були включені до складу [[Військово-морські сили Третього Рейху|Крігсмаріне]],  а після завершення бойових дій повернуті Польщі. Останній представник типу, «Журав», перейменований на  «Компас», завершив службу як [[гідрографічне судно]] 1971 р.<ref>{{Cite web|title=Trałowce typu Jaskółka|url=http://www.militarium.net/viewart.php?aid=240|publisher=Militarium|website=web.archive.org|date=2011-04-18|accessdate=2023-02-22|archive-date=2011-04-18|archive-url=https://web.archive.org/web/20110418010904/http://www.militarium.net/viewart.php?aid=240}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110418010904/http://www.militarium.net/viewart.php?aid=240 |date=2011-04-18 }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Milship-stub}}
[[Категорія:Кораблі, збудовані в Польщі]]
[[Категорія:Тральщики Польщі]]
[[Категорія:Класи протимінних кораблів]]
{{DEFAULTSORT:Яскулка}}

title: Проєкт

Назва: Тральщики типу «Яскулка»

Оператори: - Військово-морські сили Польщі - Крігсмаріне

title: Основні характеристики

Тип: Тральщик

Двигуни: 2 дизелі

Швидкість: 18 вузлів

Озброєння: - 1 x 75-мм гармата - 2 x 13,2-мм кулемети (на 3 кораблях) - 20 мін або 20 глибинних бомб


text:
# Главстрой
ВАТ Главстрой — російська будівельна компанія, Входить в промислову групу «Базовий Елемент». Об'єднує підприємства, що працюють в сфері житлово-цивільного будівництва та девелопменту, будівництва транспортної інфраструктури та виробництва будівельних матеріалів.
Компанії Главстроя здійснюють повний цикл робіт - від видобутку необхідного для виробництва будматеріалів сировини до здачі в експлуатацію технологічно унікальних об'єктів. Ключові компанії - Главмосстрой, Трансстрой, Главстрой Девелопмент, Базелцемент, Главстрой-СПб і Главмосстрой-нерухомість.

## Ресурси Інтернету
- Офіційний сайт компанії [Архівовано 7 серпня 2016 у Wayback Machine.]

title: Главстрой

wikitext:
{{Картка компанії
|назва             = ВАТ «Главстрой»
|логотип              =
|тип                  = [[Публічна компанія]]
|девіз =
|заснована = [[1995]]
|розташування = {{Країна з прапорцем|RUS}}: [[Москва]]
|ключові фігури  =
|галузь =[[Будівельна справа]]
|продукція =
|валовий_дохід = [[Долар США|$]]2,96 млрд. (2011)
|число співробітників = 20 тис.
|материнська компанія =
|аудитор =
|сайт = [http://www.glavstroy.ru/ www.glavstroy.ru]
}}

'''ВАТ Главстрой''' — [[Росія|російська]] будівельна компанія, Входить в промислову групу «[[Базовий Елемент]]». Об'єднує підприємства, що працюють в сфері житлово-цивільного будівництва та девелопменту, будівництва транспортної інфраструктури та виробництва будівельних матеріалів.

Компанії Главстроя здійснюють повний цикл робіт - від видобутку необхідного для виробництва будматеріалів сировини до здачі в експлуатацію технологічно унікальних об'єктів. Ключові компанії - Главмосстрой, Трансстрой, Главстрой Девелопмент, Базелцемент, Главстрой-СПб і Главмосстрой-нерухомість.

== Ресурси Інтернету ==
* [http://www.glavstroy.ru/ Офіційний сайт компанії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160807103356/http://www.glavstroy.ru/ |date=7 серпня 2016 }}

[[Категорія:Підприємства Москви]]
[[Категорія:Будівельні підприємства Росії]]
[[Категорія:Засновані в Росії 1995]]

title: ВАТ «Главстрой»

Тип: Публічна компанія

Правова форма: відкрите акціонерне товариство

Галузь: Будівельна справа

Штаб-квартира: Росія: Москва

Співробітники: 20 тис.


text:
# Галевіце (гміна)
Гміна Галевіце (пол. Gmina Galewice) — сільська гміна у центральній Польщі. Належить до Верушовського повіту Лодзинського воєводства.
Станом на 31 грудня 2011 у гміні проживало 6254 особи.

## Площа
Згідно з даними за 2007 рік площа гміни становила 135.79 км², у тому числі:
- орні землі: 52.00%
- ліси: 40.00%

Таким чином, площа гміни становить 23.57% площі повіту.

## Населення
Станом на 31 грудня 2011:
| Опис     | Загалом | Загалом | Чоловіки | Чоловіки | Жінки | Жінки |
| -------- | ------- | ------- | -------- | -------- | ----- | ----- |
| одиниця  | осіб    | %       | осіб     | %        | осіб  | %     |
| все      | 6254    | 100     | 3094     | 49.47    | 3160  | 50.53 |
| міське   | 0       | 100     | 0        |          | 0     |       |
| сільське | 6254    | 100     | 3094     | 49.47    | 3160  | 50.53 |

## Сусідні гміни
Гміна Галевіце межує з такими гмінами: Верушув, Грабув-над-Просною, Дорухув, Кльонова, Лютутув, Сокольники, Чайкув.

title: Галевіце (гміна)

wikitext:
{{Infobox Settlement
| name = Гміна Галевіце
| native_name = Gmina Galewice
| settlement_type = [[Гміна]]
| image_flag =
| image_shield =
| image_map =
| map_caption =
| image_map1 =
| map_caption1 =
| subdivision_type = Країна
| subdivision_name = {{POL}}
| subdivision_type1 = [[Воєводство]]
| subdivision_name1 = [[Лодзинське воєводство|Лодзинське]]
| subdivision_type2 = [[Повіт]]
| subdivision_name2 = [[Верушовський повіт|Верушовський]]
| area_total_km2 = 135.79
| population_total = 6254
| population_as_of = 31 грудня 2011
| population_footnotes = <ref name=population />
| seat =
| website = http://www.galewice.pl/
}}
'''Гміна Галевіце''' ({{lang-pl|Gmina Galewice}}) — [[Сільська гміна|сільська]] [[гміна]] у центральній [[Польща|Польщі]]. Належить до [[Верушовський повіт|Верушовського повіту]] [[Лодзинське воєводство|Лодзинського воєводства]]<ref name="teryt">{{cite web|url=http://www.stat.gov.pl/broker/access/prefile/listPreFiles.jspa|title=Lista plików predefiniowanych|date=2012-05-09|publisher=[[Центральний статистичний офіс Польщі]]|language=пол.|accessdate=2012-09-23|archiveurl=https://web.archive.org/web/20080917153422/http://www.stat.gov.pl/broker/access/prefile/listPreFiles.jspa|archivedate=2008-09-17|deadurl=yes}}</ref>.

Станом на 31 грудня 2011 у гміні проживало 6254 особи<ref name=population>{{cite web|url=http://www.stat.gov.pl/gus/5840_13211_PLK_HTML.htm|title=Ludnosc w gminach wedlug stanu w dniu 31.12.2011 r.|date=2012-08-13|publisher=[[Центральний статистичний офіс Польщі]]|language=пол.|trans_title=Населення у гмінах станом на 31.12.2011|format=XLS|accessdate=2012-10-07|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HdSniVGY?url=http://www.stat.gov.pl/gus/5840_13211_PLK_HTML.htm|archivedate=25.06.2013|deadurl=yes}}</ref>.

== Площа ==
Згідно з даними за 2007 рік площа гміни становила 135.79 км², у тому числі<ref name=regioset>{{cite web|url=http://www.regioset.pl/gazeta.php?choice=870|title=Gmina Galewice|publisher=REGIOset.pl|language=пол.|accessdate=2012-10-07|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IrfqjZLm?url=http://www.regioset.pl/gazeta.php?choice=870|archivedate=2013-08-14|deadurl=no}}</ref>:
* орні землі: 52.00%
* ліси: 40.00%

Таким чином, площа гміни становить 23.57% площі повіту.

== Населення ==
Станом на 31 грудня 2011<ref name=population />:
{| class="wikitable"
!Опис || colspan=2|Загалом || colspan=2|Чоловіки || colspan=2|Жінки
|-
|одиниця || осіб || % || осіб || % || осіб || %
|--
|все || '''6254''' || 100 || 3094 || 49.47 || 3160 || 50.53
|--
|міське || 0 || 100 || 0 ||  || 0 ||
|--
|сільське || 6254 || 100 || 3094 || 49.47 || 3160 || 50.53
|}

== Сусідні гміни ==
Гміна Галевіце межує з такими гмінами: [[Верушув (гміна)|Верушув]], [[Грабув-над-Просною (гміна)|Грабув-над-Просною]], [[Дорухув (гміна)|Дорухув]], [[Кльонова (гміна)|Кльонова]], [[Лютутув (гміна)|Лютутув]], [[Сокольники (гміна)|Сокольники]], [[Чайкув (гміна)|Чайкув]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Верушовський повіт}}
{{Гміна Галевіце}}

{{Портали|Польща|Географія}}

[[Категорія:Гміни Лодзинського воєводства|Галевіце]]
[[Категорія:Верушовський повіт|Галевіце]]

title: — Гміна —

Країна: Польща

Воєводство: Лодзинське

Повіт: Верушовський

— Гміна —:
Площа
Населення (31 грудня 2011)
Вебсайт: http://www.galewice.pl/


text:
# Євродолар
Євродо́лари — кошти у доларах США розміщені на депозиті у банку поза межами Сполучениних Штатів. Форма євровалюти.
Є тимчасово вільними грошовими засобами, розміщеними фізичними і юридичними особами з різних країн — у банках за межами США, переважно в європейських. Євродолар не є готівкою, це банківські безготівкові грошові ресурси, котрі застосовуються при міжнародних розрахункових операціях на світовому ринку капіталів. Це зумовлене тим, що долар, як одна з найбільш стабільних грошових одиниць, застосовується як світова валюта.

title: Євродолар

wikitext:
'''Євродо́лари''' — кошти у [[долар США|доларах США]] розміщені на депозиті у банку поза межами [[Сполучені Штати Америки|Сполучениних Штатів]]. Форма [[євровалюта|євровалюти]].

Є тимчасово вільними грошовими засобами, розміщеними фізичними і юридичними особами з різних країн — у банках за межами США, переважно в європейських. Євродолар не є готівкою, це банківські безготівкові грошові ресурси, котрі застосовуються при міжнародних розрахункових операціях на світовому ринку капіталів. Це зумовлене тим, що долар, як одна з найбільш стабільних грошових одиниць, застосовується як світова валюта.

== Див. також ==
* [[Євровалюта]]

== Джерела ==
* [https://web.archive.org/web/20140812215038/http://www.zakony.com.ua/econom.html?catid=49209 Євродолар]
== Посилання ==
* {{ТС_finmon|частина=Євродолари|сторінки =259}}
{{Долар}}

[[Категорія:Безготівкові розрахунки]]


text:
# Шляхове (селище)
Шляхове — селище в Україні, в Бериславському районі Херсонської області. Населення становить 1033 осіб.

## Історія
Село виникло відразу після закінчення Другої світової війни. У 1949 році на цих землях поселився з родиною селянин Лукші, який розпочав будівництво власного хутора.
У 1958 році біля поселення виросли зерносховища й автотракторний парк. Пізніше на цій основі було засноване радгоспне господарство ім. Ленінського комсомолу, де вже з 1960 року будівельна бригада почала розбудовувати село.
Кожен рік будувалось по одній вулиці. У семидесятих рокух тут був збудований дитячий садок, гуртожиток та котельна. Пізніше їдальня та прекрасна величезна школа.
На початок ХХІ століття населення Шляхового складало більше тисячі осіб.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Кількість | Відсоток |
| --------------- | --------- | -------- |
| українська      | 902       | 87.32%   |
| російська       | 115       | 11.13%   |
| румунська       | 8         | 0.77%    |
| угорська        | 2         | 0.19%    |
| інші/не вказали | 6         | 0.59%    |
| Усього          | 1033      | 100%     |

title: Шляхове (селище)

wikitext:
{{Селище
 | назва           = Шляхове
 | область         = [[Херсонська область]]
 | район           = [[Бериславський район]]
 | громада         = [[Бериславська міська громада]]
 | код КАТОТТГ     =
 | засновано       =
 | населення       = 1033
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 91,374
 | ref-площа       =
 | щільність       = 11,31
 | поштовий індекс = 74307<ref>{{Cite web |url=http://www.uaidx.com/23/500/index |title=Довідник поштових індексів України. Херсонська область. Бериславський район |accessdate=2016-02-12 |archive-date=2017-06-17 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170617055157/http://www.uaidx.com/23/500/index }}</ref>
 | офіційна сторінка  = http://shliahove-sr.gov.ua
 | телефонний код  = 5546
 | координати      =  {{coord|46|52|21|N|33|25|24|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 46 | lat_min = 52 | lat_sec = 21
   | lon_deg = 33 | lon_min = 25 | lon_sec = 24
 | висота          = 59
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | адреса          = 74307, Херсонська обл., Бериславський р-н, с-ще Шляхове, вул.Чкалова,1а
 | облікова картка =
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
 }}
{{Otherplaces|Шляхове}}

'''Шляхове''' — [[селище]] в [[Україна|Україні]], в [[Бериславський район|Бериславському районі]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Населення становить 1033 осіб.

== Історія ==
Село виникло відразу після закінчення Другої світової війни. У '''1949''' році на цих землях поселився з родиною '''селянин Лукші''', який розпочав будівництво власного хутора.<ref>{{Cite book
|title="Історія серця степу: Бериславська громада крізь століття"
|year=2021
|publisher=Видавництво "Гілея"
|location=Херсон
|pages=53
|language=Українська
}}</ref>

У '''1958''' році біля поселення виросли зерносховища й автотракторний парк. Пізніше на цій основі було засноване радгоспне господарство ім. Ленінського комсомолу, де вже з '''1960''' року будівельна бригада почала розбудовувати село.

Кожен рік будувалось по одній вулиці. У семидесятих рокух тут був збудований дитячий садок, гуртожиток та котельна. Пізніше їдальня та прекрасна величезна школа.

На початок '''ХХІ''' століття населення Шляхового складало більше тисячі осіб.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|902
|87.32%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|115
|11.13%
|-
|[[Румунська мова|румунська]]
|8
|0.77%
|-
|[[Угорська мова|угорська]]
|2
|0.19%
|-
|інші/не вказали
|6
|0.59%
|- class="sortbottom"
!Усього
|1033
|100%
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Wiktionary|Шляхове}}
* [http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/29080 Погода в селі Шляхове] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111219181903/http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/29080 |date=19 грудня 2011 }}

{{Kherson-geo-stub}}

{{Бериславська міська громада}}
{{Бериславський район}}
{{Бериславський район (1923—2020)}}
{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Селища Бериславського району]]

title: селище Шляхове

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Район: Бериславський район

Тер. громада: Бериславська міська громада

title: Основні дані

Густота: 11,31 осіб/км²

title: Селищна влада

title: Карта

Карта:
Шляхове
Шляхове у Вікісховищі


text:
# Роотсікюла (Пейпсіяере)
Ро́отсікюла (ест. Rootsiküla) — село в Естонії, у волості Пейпсіяере повіту Тартумаа.

## Населення
Чисельність населення на 31 грудня 2011 року становила 31 особу.

## Географія
Село розташоване на березі Чудського озера.

## Історія
До 23 жовтня 2017 року село входило до складу волості Алатсківі.

title: Роотсікюла (Пейпсіяере)

wikitext:
{{Населений пункт Естонії
 |статус                  = [[село]]
 |назва                   = Роотсікюла
 |оригінальна назва       = Rootsiküla
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |опис герба              =
 |опис прапора            =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
 |зображення_розмір       =
 |зображення_підпис       =
  |lat_dir = N|lat_deg = 58|lat_min =  37|lat_sec = 26
  |lon_dir = E|lon_deg = 27|lon_min =  10|lon_sec = 57
  |CoordAddon             =
  |CoordScale             =
 |розмір карти країни     =
 |розмір карти регіону    =
 |розмір карти району     =
 |position                =
 |повіт                   = [[Тартумаа]]
 |волость                 = [[Пейпсіяере (волость)|Пейпсіяере]]
 |підпорядкування         =
 |вид общини              =
 |община                  =
 |карта країни            =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              = 31
  |рік перепису           = (31.12.2011)<ref name="lp1">{{Rahvastik2011}}</ref>
  |густота населення      =
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            = +2
 |DST                     = +1
 |телефонний код          =
 |поштовий індекс         = 60222
 |поштові індекси         =
 |автомобільний код       =
 |цифровий ідентифікатор  = 7090
 |категорія в Commons     =
 |назва для Commons       =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   =
 |add2                    =
 |add3n                   =
 |add3                    =
}}
{{Otherplaces|Роотсікюла}}
'''Ро́отсікюла''' ({{lang-et|Rootsiküla}}) — [[село]] в [[Естонія|Естонії]], у волості [[Пейпсіяере (волость)|Пейпсіяере]] повіту [[Тартумаа]].

== Населення ==
Чисельність населення на [[31 грудня]] [[2011]] року становила 31 особу<ref name="lp1" />.

== Географія ==
Село розташоване на березі [[Чудсько-Псковське озеро|Чудського озера]].

== Історія ==
До [[23 жовтня]] [[2017]] року село входило до складу волості [[Алатсківі (волость)|Алатсківі]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Rahvastik2011}}

== Посилання ==
* [http://www.peipsiaare.ee/ Офіційний сайт волості Пейпсіяере] {{ref-et}}
* [https://web.archive.org/web/20180222053218/http://www.alatskivi.ee/ Офіційний сайт волості Алатсківі] {{ref-et}}

{{Портали|Географія|Естонія}}

{{Estonia-geo-stub}}
{{Волость Пейпсіяере}}

[[Категорія:Волость Пейпсіяере]]
[[Категорія:Села Тартумаа]]
[[Категорія:Волость Алатсківі]]

Країна: Естонія

Повіт: Тартумаа

Волость: Пейпсіяере

Часовий пояс: UTC+2, влітку UTC+3


text:
# Настя Кудрі
Анастасія Ігорівна Кудряшкіна (рос. Анастасия Игоревна Кудряшкина; нар. 27 листопада 1996, Москва, Росія), більш відома під сценічним псевдонімом Настя Кудрі — російська хіп-хоп і поп-співачка.
Донька комерційного директора Уральської гірничо-металургійної компанії — одного з 200 найбагатших людей Росії за даними Forbes.

## Біографія
Анастасія Кудряшкіна народилася 27 листопада 1996 року в Москві. У дитинстві захоплювалася танцями і співом. У 2019 році закінчила Московський державний університет, навчаючись на факультеті журналістики.
Кар'єру співачки початку в 18 років після того, як було знято музичний кліп з репером Павлом Кравцовим. У 2016 році записала пісню «Не жартуй», а в 2017 році у співачки вийшов дебютний альбом, який отримав назву «Без прелюдій», до якого увійшли 11 треків.
Рецензуючи дебютний альбом, Олексій Мажаєв зазначив, що тематика її пісень відповідає очікуваної від представниці «золотої молоді» і що Анастасія «багато співає на тему сексу», при цьому оцінивши музичний матеріал альбому як такий, що не запам'ятовується.
Трек під назвою «Нам будет жарко» був записаний спільно зі співачкою Ольгою Бузовою. Також в цьому році Настя Кудрі спільно з Олексієм Воробйовим записала композицію під назвою «Я обіцяю», на яку співаки зняли кліп. У 2018 році вона записує свій другий альбом під назвою «ПРРР», до якого увійшли 5 пісень. У роботі над альбомом брали участь співак Роман Бестселер, автор текстів Ілля Жихарєв і репер Кравц. В цьому ж році в світ виходить 5 синглів: «Я — TЯUE», «09.18», «Call 112», «Я — Marshmallow» і «Рандеву» . У 2019 співачка записує такі пісні, як: «Klin klinom», «Tamagotchi», «Da Ya Takaya», "БО! «І» Ne Rap ". У 2020 році співачка записує спільний трек c Pabl. A під назвою «Метелики».

## Дискографія

### Альбоми
| Рік  | Назва          | Докладніше                                                                                |
| ---- | -------------- | -------------------------------------------------------------------------------------------- |
| 2017 | «Без прелюдій» | - Випущений: 29 вересня 2017 - Формат: цифрове скачування - Лейбл: Перше музичне видавництво |
| 2018 | «ПРРР»         | - Випущений: 31 серпня 2018 - Формат: цифрове скачування - Лейбл: Перше музичне видавництво  |

title: Настя Кудрі

wikitext:
{{Співак}}
'''Анастасія Ігорівна Кудряшкіна''' ({{Lang-ru|Анастасия Игоревна Кудряшкина}}; нар. [[27 листопада]] [[1996]], [[Москва]], [[Росія]]), більш відома під сценічним псевдонімом ''Настя Кудрі'' — російська [[Хіп-хоп (музика)|хіп-хоп]] і [[Попмузика|поп]]-співачка.

Донька комерційного директора [[Уральська гірничо-металургійна компанія|Уральської гірничо-металургійної компанії]] — одного з 200 найбагатших людей Росії за даними [[Forbes (журнал)|Forbes]]<ref name="Мажаев">{{Cite web|url=https://www.intermedia.ru/news/315111|title=Настя Кудри - «Без прелюдий» **|last=[[Алексей Мажаев]]|website=|date=2017-10-04|publisher=[[InterMedia]]|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624211409/https://www.intermedia.ru/news/315111}}</ref>.

== Біографія ==
Анастасія Кудряшкіна народилася [[27 листопада]] [[1996]] року в [[Москва|Москві]]. У дитинстві захоплювалася танцями і співом. У [[2019]] році закінчила [[Московський державний університет імені М. В. Ломоносова|Московський державний університет]], навчаючись на факультеті журналістики.

Кар'єру співачки початку в 18 років після того, як було знято музичний кліп з репером [[Кравц|Павлом Кравцовим]]. У [[2016]] році записала пісню «Не жартуй», а в [[2017]] році у співачки вийшов дебютний альбом, який отримав назву «Без прелюдій», до якого увійшли 11 треків<ref name="Мажаев" /><ref>{{Cite web|url=https://www.intermedia.ru/news/314948|title=Настя Кудри выпустила дебютный альбом|publisher=[[InterMedia]]|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624202127/https://www.intermedia.ru/news/314948}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.intermedia.ru/news/314686|title=Настя Кудри споет «Без прелюдий»|publisher=[[InterMedia]]|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624204545/https://www.intermedia.ru/news/314686}}</ref>.

Рецензуючи дебютний альбом, [[Мажаєв Олексій Ігоревич|Олексій Мажаєв]] зазначив, що тематика її пісень відповідає очікуваної від представниці «[[Золота молодь|золотої молоді]]» і що Анастасія «багато співає на тему сексу», при цьому оцінивши музичний матеріал альбому як такий, що не запам'ятовується<ref name="Мажаев" />.

Трек під назвою «Нам будет жарко» був записаний спільно зі співачкою [[Бузова Ольга Ігорівна|Ольгою Бузовою]]. Також в цьому році Настя Кудрі спільно з [[Воробйов Олексій Володимирович|Олексієм Воробйовим]] записала композицію під назвою «Я обіцяю», на яку співаки зняли кліп<ref>{{Cite web|url=https://www.cosmo.ru/stars/news/07-12-2017/aleksey-vorobev-i-nastya-kudri-sygrali-byvshih-vlyublennyh-v-klipe-ya-obeshchayu/|title=Алексей Воробьев и Настя Кудри сыграли бывших влюбленных в клипе «Я обещаю»|publisher=Cosmo.ru|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624202448/https://www.cosmo.ru/stars/news/07-12-2017/aleksey-vorobev-i-nastya-kudri-sygrali-byvshih-vlyublennyh-v-klipe-ya-obeshchayu/}}</ref>. У [[2018]] році вона записує свій другий альбом під назвою «ПРРР», до якого увійшли 5 пісень. У роботі над альбомом брали участь співак Роман Бестселер, автор текстів Ілля Жихарєв і репер [[Кравц]]<ref>{{Cite web|url=https://www.intermedia.ru/news/327056|title=Настя Кудри посвятила песню случившейся с ней трагедии|publisher=[[InterMedia]]|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624210515/https://www.intermedia.ru/news/327056}}</ref>. В цьому ж році в світ виходить 5 синглів: «Я — TЯUE», «09.18», «Call 112», «Я — Marshmallow» і «Рандеву»<ref>{{Cite web|url=https://www.cosmo.ru/stars/news/08-06-2018/doch-milliardera-nastya-kudri-ustroila-gangsterskie-razborki-v-klipe-marshmellou/|title=Дочь миллиардера Настя Кудри устроила гангстерские разборки в клипе «Маршмеллоу»|publisher=Cosmo.ru|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624205231/https://www.cosmo.ru/stars/news/08-06-2018/doch-milliardera-nastya-kudri-ustroila-gangsterskie-razborki-v-klipe-marshmellou/}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.intermedia.ru/news/323978|title=Настя Кудри устроила бойню с гангстерами за «Marshmallow»|publisher=[[InterMedia]]|accessdate=|archive-date=24 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210624202546/https://www.intermedia.ru/news/323978}}</ref> . У 2019 співачка записує такі пісні, як: «Klin klinom», «Tamagotchi», «Da Ya Takaya», "БО! «І» Ne Rap ". У 2020 році співачка записує спільний трек c Pabl. A під назвою «Метелики».

== Дискографія ==

=== Альбоми ===
{| class="wikitable"
! Рік
! Назва
! Докладніше
|-
| align="center" | {{рум|2017}}
| «Без прелюдій»
|
* Випущений: 29 вересня 2017
* Формат: цифрове скачування
* Лейбл: Перше музичне видавництво<ref>{{Cite web|url=https://music.apple.com/fr/album/без-прелюдий/1282051468|title=Альбом «Без прелюдий» (Настя Кудри) в Apple Music|accessdate=|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190711181743/https://music.apple.com/fr/album/без-прелюдий/1282051468|archivedate=2019-07-11|deadurl=yes}}</ref>
|-
| align="center" | {{рум|2018}}
| «ПРРР»
|
* Випущений: 31 серпня 2018
* Формат: цифрове скачування
* Лейбл: Перше музичне видавництво<ref>{{Cite web|url=https://music.apple.com/fr/album/пррр-ep/1429639886|title=Альбом «ПРРР» (Настя Кудри) в Apple Music|accessdate=|archive-date=26 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210626083421/https://music.apple.com/fr/album/пррр-ep/1429639886}}</ref>
|}

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
* {{Instagram|nastyakudry}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Російські попспіваки]]
[[Категорія:Уродженці Москви]]
[[Категорія:Співачки, відомі під псевдонімами]]

title: Основна інформація

Дата народження: 27 листопада 1996 (28 років)

Місце народження: Москва, Росія

Громадянство: Росія


text:
# Будівля готелю «Бристоль»
Будівля готелю «Бристоль» — будівля в Сімферополі, пам'ятка культурної спадщини України 4635-АР. Наказ МКтаТ України від 24.09.2008 № 1001/0/16-08.
Розташування: вулиця Долгоруківська, 5, літер «А».

## Історія
Побудований у першої половині XIX століття. Першим документом про готель, що зберігся, є список купців по місту Сімферополю за 1875 рік. У ньому вказано будинок купця Емабля на Довгоруківській вулиці, і говориться, що в ньому є готель, в якому працює швець.
У 1870-ті роки готель було перебудовано.
У 1885 році В. Х. Кондаракі згадує готель під назвою «Лівадія», наряду з «Петербурзьким» та «Золотим якорем»  — як найкращі.
Пізніше готель називався «Росія». У газеті «Крим» за 18 травня 1899 року розміщено рекламу власника Д. Д. Кравця: «Готель „Росія” поблизу всіх присутніх місць, найбільший. Номери в повному порядку, за дуже помірними цінами від 75 копійок до 3 рублів на добу. Номери віддаються щомісячно від 10 руб. та дорожче з безоплатним самоваром. Також при готелі є кабінети, ресторан та кухня. Можна мати найвишуканіші страви».
Того ж року готель «Росія» був перебудований та названий «Бристоль», що став поза конкуренцією з іншими місцевими готелями: п'ятдесят розкішно оброблених витончених номерів, мармурові ванни та душі, електричне освітлення, телефон та комісіонери.
У 1914 році при готелі було відкрито «кафе-шантан».
У радянський час готель передали під житло для нужденних. За роки експлуатації будівлі, що вже нікому не належала, вона поступово приходила в старий стан.
У 1980-х роках мешканці міста виступили на захист історичної спадщини: біля будівлі колишнього готелю «Бристоль» люди влаштували цілодобове чергування та домоглися скасовування її знесення.
В результаті при реконструкції був повністю збережений фасад колишнього готелю, а сам будинок був акуратно розібраний і збудований заново. Тому зараз лише фасад будівлі зберіг історичний вигляд. Усередині ж це сучасна будівля.
У 2000-х роках провели реконструкцію, у тому числі відновили балкон.
У 2008 році Наказом Міністерства культури і туризму України будівля готелю була включена до реєстру пам'яток місцевого значення як пам'ятка архітектури та містобудування.
У 2010 році будинком володів Європейський банк розвитку та заощаджень.

title: Будівля готелю «Бристоль»

wikitext:
{{Пам'ятка
|тип               = Будинок
|назва             = Будівля готелю «Бристоль»
|оригінальна назва =
|зображення        = Здание гостиницы «Бристоль», бывш. гост. «Ливадия».JPG
|зображення_розмір =
|зображення_підпис = Будівля готелю «Бристоль», 2012 рік
|статус            = [[Пам'ятка культурної спадщини України]] 4635-АР
|країна            = {{UKR}}
|місто             = [[Сімферополь]]
|назва розташування =
|розташування      = [[вулиця Долгоруківська]], 5, літер «А»
|координати        = {{coord|44.95377|N|34.09681|E|scale:3000|display=title}}
|конфесія              =
|єпархія               =
|орденська приналежність =
|тип монастиря           =
|тип будівлі             =
|архітектурний стиль     =
|автор проєкту           =
|будівельник             =
|засновник               =
|перша згадка            =
|заснування              =
|основні дати            =
|зникнення               =
|початок будівництва     = XIX століття
|завершення будівництва  =
|будівлі                 =
|прибудови               =
|відомі мешканці         =
|реліквії                =
|настоятель              =
|стан                    =
|сайт                    =
|кр = Сімферополь
|commons = Category: Dolgorukovskaya St., 5 (Simferopol)
|OSM = 111793418
|розмір карти країни     = <!-- для відключення карти розмір карти країни = 0 -->
}}
'''Будівля готелю «Бристоль»''' — будівля в [[Сімферополь|Сімферополі]], [[пам'ятка культурної спадщини України]] 4635-АР. Наказ МКтаТ України від 24.09.2008 № 1001/0/16-08.<ref name=":1">{{Cite web|title=Наказ МКтаТ України від 24.09.2008|url=https://wlm.org.ua/docs/mku/2008/1001-0-16-08.pdf#next7|website=wlm.org.ua|accessdate=2023-12-13}}</ref>

Розташування: [[вулиця Долгоруківська]], 5, літер «А».

== Історія ==
Побудований у першої половині XIX століття. Першим документом про готель, що зберігся, є список купців по місту Сімферополю за 1875 рік. У ньому вказано будинок купця Емабля на Довгоруківській вулиці, і говориться, що в ньому є готель, в якому працює швець.

У 1870-ті роки готель було перебудовано.

У 1885 році [[Кондаракі Василь Христофорович|В. Х. Кондаракі]] згадує готель під назвою «'''Лівадія'''», наряду з «Петербурзьким» та «<nowiki/>[[Європейський (готель, Сімферополь)|Золотим якорем]]<nowiki/>»  — як найкращі.

Пізніше готель називався «'''Росія'''». У газеті «Крим» за 18 травня 1899 року розміщено рекламу власника Д. Д. Кравця: «Готель „Росія” поблизу всіх присутніх місць, найбільший. Номери в повному порядку, за дуже помірними цінами від 75 копійок до 3 рублів на добу. Номери віддаються щомісячно від 10 руб. та дорожче з безоплатним самоваром. Також при готелі є кабінети, ресторан та кухня. Можна мати найвишуканіші страви».

Того ж року готель «Росія» був перебудований та названий «'''Бристоль'''», що став поза конкуренцією з іншими місцевими готелями: п'ятдесят розкішно оброблених витончених номерів, мармурові ванни та душі, електричне освітлення, телефон та комісіонери.<ref>{{Cite web|title=Улица Долгоруковская|url=https://simfion.ru/kstr.php?k=glc0105-|website=simfion.ru|accessdate=2023-12-20}}</ref>

У 1914 році при готелі було відкрито «кафе-шантан».

У радянський час готель передали під житло для нужденних. За роки експлуатації будівлі, що вже нікому не належала, вона поступово приходила в старий стан.<ref>{{Cite web|title=Гостиница «Бристоль», ул. Долгоруковская, 5 (Симферополь) — путеводитель по отдыху в Крыму|url=https://jalita.com/guidebook/simferopol/street/bristol.shtml|website=jalita.com|accessdate=2023-12-20|language=ru}}</ref>

У 1980-х роках мешканці міста виступили на захист історичної спадщини: біля будівлі колишнього готелю «Бристоль» люди влаштували цілодобове чергування та домоглися скасовування її знесення.

В результаті при реконструкції був повністю збережений фасад колишнього готелю, а сам будинок був акуратно розібраний і збудований заново. Тому зараз лише фасад будівлі зберіг історичний вигляд. Усередині ж це сучасна будівля.

У 2000-х роках провели реконструкцію, у тому числі відновили балкон.

У 2008 році Наказом [[Міністерство культури і туризму України|Міністерства культури і туризму України]] будівля готелю була включена до [[Державний реєстр нерухомих пам'яток України|реєстру пам'яток місцевого значення]] як [[Пам'ятка містобудування (Україна)|пам'ятка архітектури та містобудування]].<ref>{{Cite web|lang=uk|url=http://mincult.kmu.gov.ua/control/uk/publish/article?art_id=245323810&cat_id=244910406|title=Реєстр пам'яток місцевого значення|website=mincult.kmu.gov.ua|access-date=2021-04-17|archive-date=2018-05-06|archive-url=https://web.archive.org/web/20180506104144/http://mincult.kmu.gov.ua/document/245323852/Місцевого%20значення.rar|deadlink=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180506104144/http://mincult.kmu.gov.ua/document/245323852/Місцевого%20значення.rar |date=2018-05-06 }}</ref>

У 2010 році будинком володів Європейський банк розвитку та заощаджень.<ref>{{Cite web|title=Банки в стадии ликвидации: данные НБУ|url=https://finance.liga.net/bank/novosti/banki-v-stadii-likvidatsii-dannye-nbu|website=LIGA|date=2010-09-16|accessdate=2023-12-20|language=ru}}</ref>

== Примітки ==
{{Reflist}}

[[Категорія:Пам'ятки архітектури АР Крим]]
[[Категорія:Архітектура Сімферополя]]
[[Категорія:Пам'ятки архітектури Сімферополя]]

title: Будівля готелю «Бристоль»

Будівля готелю «Бристоль»: Будівля готелю «Бристоль», 2012 рік

Будівля готелю «Бристоль»: Будівля готелю «Бристоль»Будівля готелю «Бристоль» (Сімферополь)

Місто: Сімферополь

Розташування: вулиця Долгоруківська, 5, літер «А»

Тип: будівля

Початок будівництва: XIX століття

Статус: Пам'ятка культурної спадщини України 4635-АР


text:
# Нікелеплавильний завод у Ябулу
Нікелеплавильний завод у Ябулу — виробничий майданчик на північному сході Австралії, у передмісті Таунсвілю.
Завод ввели в дію у 1974 році для роботи з продукцією копальні Грінвейл, від якої до Ябулу спеціально проклали залізницю завдовжки 216 кілометрів. Особливістю проєкту була переробка латеритової нікелевої руди, при цьому варто відзначити, що наразі в світі було споруджено лише 5 великих нікелеплавильних заводів на цій сировині — окрім Ябулу, також на філіппінському руднику Нонок, один у Бразилії та два на Кубі, при цьому станом на першу половину 2020-х з цієї п'ятірки далі працював лише один кубинський завод у Пунта-Горда.
Доправлена до Ябулу руда проходила підсушування природним шляхом (на сонці), після чого спрямовувалась для остаточної сушки до трьох обертових печей на вугіллі. Далі сировину розмелювали і змішували з паливною нафтою для відправки до 10 (пізніше — 12) багатоподових жаровень з метою відновлювального обпалювання. Наступним технологічним етапом було вилуговування за допомогою карбонату амонію, що давало можливість у підсумку розділити розчини на основі карбонатів нікелю та кобальту, які далі отримували вже окрему обробку. Нікелевмісний продукт проходив через ще один високотемпературний процес — кальцинування у обертовій печі з використанням як палива naphtha (вуглеводнева суміш, що в цілому відповідає конденсату), після чого отримували нікелевий напівфабрикат зі вмістом металу 78 % або (після чергового етапу обробки з використанням водню) металічний нікель чистотою 99,9 %. Переробка кобальтовмісного продукту дозволяла отримати сульфід кобальту, який відправляли на фінський завод у Коккола.
Первісно завод у Ябулу був розрахований на переробку 2 млн тонн нікелевої руди на рік (потужність копальні Грінвейл досягала 2,8 млн тонн, проте це був показник по «вологій» (wet) руді, яка ще не пройшла попередньої підготовки). Проєктна потужність за кінцевими продуктами становила 25 тисяч тонн нікелю та 1 тисяча тонн кобальту на рік.
З плином часу запаси Грінвейл почали наближатись до завершення. Як наслідок, у 1986-му провели перші тести з використанням імпортованої латеритової руди, а в 1988 та 1989 роках почались регулярні поставки з Індонезії та Нової Каледонії, до яких в подальшому додались закупівлі і на Філіппінах. Відомо, що з новокаледонських рудників відправляли продукцію до Ябулу щонайменше такі копальні як Bienvenue, Куауа, Боакайне, Богота, Каала, Кап-Бокаж, Накеті компанії SMT та Накеті компанії SMPS.
У 1993-му завод отримав останню партію руди Грінвейл, при цьому всього перероблено майже 31 млн тонн руди та отримано близько 320 тисяч тонн нікелю та 15 тисяч тонн кобальту (водночас накопичений видобуток «вологої» руди з Грінвейлу становив майже 41 млн тонн). У 1993—1995 роках використовували продукцію іншого австралійського рудника Бролга, проте ця мала копальня могла забезпечувати лише незначну частину потреб. Після 1995-го майданчик споживав лише імпортовану сировину і станом на 2013 рік завіз уже 75 млн тонн руди.
У 1997-му в Ябулу ввели в дію цех з переробки сульфіду кобальту, що дозволив отримувати оксид/гідроксид кобальту та позбавив від необхідності використовувати для цього завод у Коккола.
У 1996-му додали дві багатоподові жаровні, що збільшило річну потужність по руді до 2,4 млн тонн (3,5 млн тонн «вологої» руди). Інші вжиті заходи з модернізації дозволили в 1997-му досягнути проєктної потужності у 31 тисячу тонн нікелю та 2 тисячі тонн кобальту на рік.
Завод у Ябулу спорудила компанія Queensland Nickel Pty Ltd (QNPL), інвесторами якої виступили американська Freeport Minerals Company та австралійська Metals Exploration Ltd. В 1997-му QNPL придбала британо-нідерландська Billiton, яка в 2001-му унаслідок злиття з австралійським гірничорудним гігантом BHP стала частиною BHP Billiton. Новий власник почав проєкт розширення, за яким річна потужність майданчику в Ябулу повинна була досягнути 76 тисяч тонн нікелю та 3,5 тисячі тонн кобальту на рік. Втім, це не передбачало збільшення обсягів переробки руди, а мало бути досягнуто за рахунок завершальної переробки 190 тисяч тонн гідроксиду нікелю-кобальту з нового плавильного завод у Равенсторпі (штат Західна Австралія). Останній почав роботу в 2008-му, проєкт уже в січні 2009-го зупинили, що відповідним чином вплинуло й на таунсвільський майданчик. Того ж 2009-го BHP продала завод у Ябулу австралійському бізнесмену Клайву Палмеру.
Головним недоліком технологічного процесу таунсвільського майданчика була висока енергоємність, тому протягом історії підприємства вживали різних заходів зі зменшення вартості витрачених енергоносіїв. Так, у 1982-му багатоподові жаровні перевели на часткове споживання пиловугільного палива, а 2006-го стало можливим частково замінити naphtha на природний газ, що почав надходити по трубопроводу Моранба – Таунсвіль. У 1999-му поряд з заводом ввели в дію ТЕС Таунсвіль, вода з системи охолодження якої надходила для використання в технологічному процесі металургійного майданчика.
У 2010 та 2011 роках завод випустив 32 та 30 тисяч тонн нікелю відповідно, а в 2012-му навіть зміг досягнути показника у 39,5 тисячі тонн. Втім, невдовзі почалось чергове погіршення кон'юнктури світового ринку і в 2016 році завод у Ябулу зупинили.
У 2022-му Палмер продав майданчик швейцарській компанії Zero Carbon Investek, яка начебто заплатила за нього аж 1,3 млрд доларів США, втім, станом на початок 2025-го новин про перезапуск майданчика не надходило.

title: Нікелеплавильний завод у Ябулу

wikitext:
{{Location map+ | Австралія
| width = 410
| caption = Місце розташування заводу
| relief = 1
| places =
  {{Location map~ | Австралія
    | label = '''Ябулу'''
    | label_size =
    | position = left
    | background =
    | mark = Cyan pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
    | lat_deg = 19 | lat_min = 12 | lat_sec    = 0 | lat_dir = S
    | lon_deg = 146 | lon_min = 36 | lon_sec    = 50 | lon_dir = E
}}
}}
[[Файл:RM 2017 emerges from a tunnel in the Hervey Range, Greenvale - Yabulu line, ~1991.jpg|thumb|left|400px|Потяг для перевезення руди з копальні Грінвейл, 1991 рік]]

'''Нікелеплавильний завод у Ябулу''' — виробничий майданчик на північному сході Австралії, у передмісті [[Таунсвілл|Таунсвілю]].

Завод ввели в дію у 1974 році для роботи з продукцією [[Рудник Грінвейл|копальні Грінвейл]], від якої до Ябулу спеціально проклали залізницю завдовжки 216 кілометрів. Особливістю проєкту була переробка [[Латеритні родовища нікелевих руд|латеритової]] нікелевої руди, при цьому варто відзначити, що наразі в світі було споруджено лише 5 великих нікелеплавильних заводів на цій сировині — окрім Ябулу, також на [[Металургійний завод Нонок|філіппінському руднику Нонок]], один у Бразилії та два на Кубі, при цьому станом на першу половину 2020-х з цієї п'ятірки далі працював лише один кубинський завод у Пунта-Горда.

Доправлена до Ябулу руда проходила підсушування природним шляхом (на сонці), після чого спрямовувалась для остаточної сушки до трьох обертових печей на вугіллі. Далі сировину розмелювали і змішували з паливною нафтою для відправки до 10 (пізніше — 12) багатоподових жаровень з метою відновлювального обпалювання. Наступним технологічним етапом було [[вилуговування]] за допомогою карбонату амонію, що давало можливість у підсумку розділити розчини на основі карбонатів нікелю та кобальту, які далі отримували вже окрему обробку. Нікелевмісний продукт проходив через ще один високотемпературний процес — кальцинування у обертовій печі з використанням як палива naphtha (вуглеводнева суміш, що в цілому відповідає [[Газовий конденсат|конденсату]]), після чого отримували нікелевий напівфабрикат зі вмістом металу 78 % або (після чергового етапу обробки з використанням водню) металічний нікель чистотою 99,9 %. Переробка кобальтовмісного продукту дозволяла отримати сульфід кобальту, який відправляли на фінський завод у Коккола.

Первісно завод у Ябулу був розрахований на переробку 2 млн тонн нікелевої руди на рік (потужність копальні Грінвейл досягала 2,8 млн тонн, проте це був показник по «вологій» (wet) руді, яка ще не пройшла попередньої підготовки). Проєктна потужність за кінцевими продуктами становила 25 тисяч тонн нікелю та 1 тисяча тонн кобальту на рік.

З плином часу запаси Грінвейл почали наближатись до завершення. Як наслідок, у 1986-му провели перші тести з використанням імпортованої латеритової руди, а в 1988 та 1989 роках почались регулярні поставки з Індонезії та Нової Каледонії, до яких в подальшому додались закупівлі і на Філіппінах. Відомо, що з новокаледонських рудників відправляли продукцію до Ябулу щонайменше такі копальні як [[Рудник Bienvenue|Bienvenue]], [[Рудник Куауа (SMPS)|Куауа]], [[Рудник Боакайне|Боакайне]], [[Рудник Богота|Богота]], [[Рудник Каала (SMT)|Каала]], [[Рудник Кап-Бокаж|Кап-Бокаж]], [[Рудник Накеті (SMT)|Накеті компанії SMT]] та [[Рудник Накеті (SMSP)|Накеті компанії SMPS]].

У 1993-му завод отримав останню партію руди Грінвейл, при цьому всього перероблено майже 31 млн тонн руди та отримано близько 320 тисяч тонн нікелю та 15 тисяч тонн кобальту (водночас накопичений видобуток «вологої» руди з Грінвейлу становив майже 41 млн тонн). У 1993—1995 роках використовували продукцію іншого австралійського [[Рудник Бролга|рудника Бролга]], проте ця мала копальня могла забезпечувати лише незначну частину потреб. Після 1995-го майданчик споживав лише імпортовану сировину і станом на 2013 рік завіз уже 75 млн тонн руди.

У 1997-му в Ябулу ввели в дію цех з переробки сульфіду кобальту, що дозволив отримувати оксид/гідроксид кобальту та позбавив від необхідності використовувати для цього завод у Коккола.

У 1996-му додали дві багатоподові жаровні, що збільшило річну потужність по руді до 2,4 млн тонн (3,5 млн тонн «вологої» руди). Інші вжиті заходи з модернізації дозволили в 1997-му досягнути проєктної потужності у 31 тисячу тонн нікелю та 2 тисячі тонн кобальту на рік.

Завод у Ябулу спорудила компанія Queensland Nickel Pty Ltd (QNPL), інвесторами якої виступили американська Freeport Minerals Company та австралійська Metals Exploration Ltd. В 1997-му QNPL придбала британо-нідерландська Billiton, яка в 2001-му унаслідок злиття з австралійським гірничорудним гігантом BHP стала частиною [[BHP|BHP Billiton]]. Новий власник почав проєкт розширення, за яким річна потужність майданчику в Ябулу повинна була досягнути 76 тисяч тонн нікелю та 3,5 тисячі тонн кобальту на рік. Втім, це не передбачало збільшення обсягів переробки руди, а мало бути досягнуто за рахунок завершальної переробки 190 тисяч тонн гідроксиду нікелю-кобальту з нового [[Нікелеплавильний завод у Равенсторпі|плавильного завод у Равенсторпі]] (штат Західна Австралія). Останній почав роботу в 2008-му, проєкт уже в січні 2009-го зупинили, що відповідним чином вплинуло й на таунсвільський майданчик. Того ж 2009-го BHP продала завод у Ябулу австралійському бізнесмену Клайву Палмеру.

Головним недоліком технологічного процесу таунсвільського майданчика була висока енергоємність, тому протягом історії підприємства вживали різних заходів зі зменшення вартості витрачених енергоносіїв. Так, у 1982-му багатоподові жаровні перевели на часткове споживання пиловугільного палива, а 2006-го стало можливим частково замінити naphtha на природний газ, що почав надходити по трубопроводу [[Моранба – Таунсвіль]]. У 1999-му поряд з заводом ввели в дію [[ТЕС Таунсвіль]], вода з системи охолодження якої надходила для використання в технологічному процесі металургійного майданчика.

У 2010 та 2011 роках завод випустив 32 та 30 тисяч тонн нікелю відповідно, а в 2012-му навіть зміг досягнути показника у 39,5 тисячі тонн. Втім, невдовзі почалось чергове погіршення кон'юнктури світового ринку і в 2016 році завод у Ябулу зупинили.

У 2022-му Палмер продав майданчик швейцарській компанії Zero Carbon Investek, яка начебто заплатила за нього аж 1,3 млрд доларів США, втім, станом на початок 2025-го новин про перезапуск майданчика не надходило.<ref>{{Cite web|url=https://www.mininglink.com.au/mine-details/yabulu|title=Mine Details {{!}} MiningLink.com.au|website=www.mininglink.com.au|language=en|access-date=2025-01-27}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.qni.com.au/about-qn/our-history/|title=Our History – QUEENSLAND NICKEL SALES|language=en-AU|access-date=2025-01-27}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.ausimm.com/globalassets/communities/branches/north-qld-branch/nq-ausimm_greenvale_history_2019-10-30.pdf|title=nq-ausimm_greenvale_history_2019-10-30}}</ref><ref>''Submission: Inquiry into the adequacy of the Australian and Queensland Governments’ efforts to stop the rapid decline of the Great Barrier Ree''</ref><ref>{{Cite web|url=https://theconversation.com/queensland-nickels-demise-yabulu-a-relic-refinery-53368|title=Queensland Nickel’s demise: Yabulu, a relic refinery|last=Mudd|first=Gavin|last2=Jowitt|first2=Simon|date=2016-01-20|website=The Conversation|language=en-US|access-date=2025-01-27}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://d9-wret.s3.us-west-2.amazonaws.com/assets/palladium/production/mineral-pubs/cobalt/210495.pdf|title=mineral-pubs/cobalt/210495}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.mining-technology.com/news/palmer-offloads-yabulu-nickel/|title=Mining magnate Palmer offloads Yabulu nickel refinery for $1.3bn|last=Rani|first=Archana|date=2022-12-23|website=Mining Technology|language=en-US|access-date=2025-01-27}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Металургійні підприємства Австралії|Я]]


text:
# Теребовлянський музей-майстерня
Теребовлянський музей-майстерня — музей-майстерня у місті Теребовлі на Тернопільщині.

## Відомості
Заснований 29 серпня 1999 р., як краєзнавчий музей за ініціативою та стараннями Мирослава Смалиги й Ігора Зінчишина, які розпочали збір експонатів ще у 1996 р..
На благочинні кошти Р. Бернадського та Б. Легенького відреставровано будинок, у якому нині міститься музей--майстерня.
25 травня 2017 р. Теребовлянський районний краєзнавчий музей перейменовано у Теребовлянський музей-майстерню.
Працівники музею взяли активну участь у підготовці до друку низки історико-краєзнавчих видань («Історії міст і сіл Теребовлянщини», «Мандрівка по Теребовлі і Теребовлянщині», «Теребовлянський замок», «Просвіта на Теребовлянщині», «Історія села Глещава», «Календар альманах Теребовлянщини»). Історико-краєзнавчий музей у Теребовлі є одним із засновників краєзнавчого часопису «Теребовлянщина» (редакційна колегія: А. Куліковський, М. Смалига, М. Ковальчук, Г. Кушнерик).

## Експозиція та фонди, структура
Теребовлянський районний краєзнавчий музей розташований в реставрованому поверховому будинку із семи кімнат, в яких розміщені експонати, і складається із 8 розділів:
- Археологія;
- Княжий період (Х-XIV ст.ст.);
- Теребовлянщина в період середньовіччя (1349-1772 рр.);
- Теребовлянщина в складі Австро-угорської імперії (1772-1918 рр.);
- Друга світова війна (1939-45 рр.);
- Розвиток національно-визвольного руху у 40—90-х роках ХХ століття;
- Теребовлянщина на шляху до свободи та самостійності;
- Кімната патріарха УГКЦ Йосипа Сліпого.

У виставковій залі є постійно діюча виставка дереворитів Остапа Пасіки (загалом 117 робіт).
У фондах музею зберігаються археологічні пам'ятки трипільської та черняхівської культур, періоду Київської Русі та Середньовіччя.
Серед унікальних експонатів — цитра українського композитора Євгена Купчинського.
Етнографічні матеріали розповідають про життя та побут селян кінця XIX — початку ХХ століть.
Один із залів музею на другому поверсі висвітлює визвольні змагання та жертви більшовицького терору.

## Працівники

### Очільники
- Ігор Зінчишин (1999—2017, від ?)
- Володимир Худий (2017—2021)
- Ярослав Ярошевський (2021-)

title: Теребовлянський музей-майстерня

wikitext:
{{Infobox Museum
 |name        = Теребовлянський музей-майстерня
 |image       = Теребовлянський районний краєзнавчий музей.jpg
 |imagesize   = 230
 |established = [[29 серпня]] [[1999]] року
 |location    = [[Теребовля]] ([[Тернопільська область]]), вул. Шевченка, 26
 |Фонд        =
 |visitors    =
 |director    = Ігор Зінчишин
 |curator     =
 |website     =
}}
'''Теребовлянський музей-майстерня''' — музей-майстерня у місті [[Теребовля|Теребовлі]] на [[Тернопільська область|Тернопільщині]].

== Відомості ==
Заснований [[29 серпня]] [[1999]] р., як краєзнавчий музей за ініціативою та стараннями Мирослава Смалиги й Ігора Зінчишина, які розпочали збір експонатів ще у [[1996]] р.<ref>[http://irp.tneu.edu.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=151:2009-10-23-14-08-34&catid=16:2009-10-04-10-17-32 Теребовлянський краєзнавчий музей]{{Недоступне посилання}} на [http://irp.tneu.edu.ua/ ''www.irp.tneu.edu.ua'' (регіональний інформаційний портал «Тернопільщина»)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100430151308/http://irp.tneu.edu.ua/ |date=30 квітня 2010 }}</ref>.

На благочинні кошти Р. Бернадського та Б. Легенького відреставровано будинок, у якому нині міститься музей--майстерня.

[[25 травня]] [[2017]] р. Теребовлянський районний краєзнавчий музей перейменовано у Теребовлянський музей-майстерню<ref>{{Рішення ради|рада=Теребовлянської міської|№=1781|дата=25 травня 2017|назва=Про утворення та затвердження Статуту Теребовлянського музею-майстерні|лінк=}}</ref><ref>[https://opendatabot.ua/c/41466107 Теребовлянський музей-майстерня] // Опендатабот</ref>.

Працівники музею взяли активну участь у підготовці до друку низки історико-краєзнавчих видань (''«Історії міст і сіл Теребовлянщини»'', ''«Мандрівка по Теребовлі і Теребовлянщині»'', ''«Теребовлянський замок»'', ''«Просвіта на Теребовлянщині»'', ''«Історія села Глещава»'', ''«Календар альманах Теребовлянщини»''). Історико-краєзнавчий музей у Теребовлі є одним із засновників краєзнавчого часопису ''«Теребовлянщина»'' (редакційна колегія: А. Куліковський, М. Смалига, М. Ковальчук, Г. Кушнерик).

== Експозиція та фонди, структура ==
Теребовлянський районний краєзнавчий музей розташований в реставрованому поверховому будинку із семи кімнат, в яких розміщені експонати, і складається із 8 розділів:
* Археологія;
* Княжий період (Х-XIV ст.ст.);
* Теребовлянщина в період середньовіччя ([[1349]]-[[1772]] рр.);
* Теребовлянщина в складі [[Австро-угорська імперія|Австро-угорської імперії]] ([[1772]]-[[1918]] рр.);
* [[Друга світова війна]] ([[1939]]-[[1945|45]] рр.);
* Розвиток національно-визвольного руху у [[1940-ві|40]]—[[1990-ті|90]]-х роках [[20 століття|ХХ століття]];
* Теребовлянщина на шляху до свободи та самостійності;
* Кімната патріарха [[УГКЦ]] [[Йосип Сліпий|Йосипа Сліпого]].

У виставковій залі є постійно діюча виставка дереворитів Остапа Пасіки (загалом 117 робіт<ref>І. Зінчишин. ''Теребовлянський краєзнавчий музей'' // {{ТЕС|3}} — С. 397.</ref>).

У фондах музею зберігаються [[Археологія|археологічні]] пам'ятки [[Трипільська культура|трипільської]] та [[Черняхівська культура|черняхівської]] культур, періоду [[Київська Русь|Київської Русі]] та [[Середньовіччя]].

Серед унікальних експонатів — цитра українського композитора [[Купчинський Євген|Євгена Купчинського]].

[[Етнографія|Етнографічні]] матеріали розповідають про життя та побут селян кінця XIX — початку ХХ століть.

Один із залів музею на другому поверсі висвітлює визвольні змагання та жертви більшовицького терору<ref>[http://www.gulag-museum.org.ua/ua/index_tereb.htm Теребовлянський історико-краєзнавчий музей] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110212160205/http://www.gulag-museum.org.ua/ua/index_tereb.htm |date=12 лютого 2011 }} на [http://www.gulag-museum.org.ua/ Віртуальний музей ГУЛАГа] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100109005124/http://www.gulag-museum.org.ua/ |date=9 січня 2010 }} {{ref-uk}} {{ref-ru}}</ref>.

== Працівники ==
=== Очільники ===
* Ігор Зінчишин (1999—2017, від ?)
* Володимир Худий (2017—2021)
* Ярослав Ярошевський (2021-)

=== Колишні ===

=== Теперішні ===

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ТЕС|3|397|Зінчишин, І.|Теребовлянський краєзнавчий музей}}
* Не музей, а диво-майстерня! [Текст] : екскурсія, що схожа на мандрівку потягом: [про роботу Теребовл. краєзнав. музею в сучасних умовах] / Р. Терещенко // [[Сільський господар плюс]] Тернопільщина. — 2021. — № 3 (20 січ.). — С. 10 : фот.

== Посилання ==
* [https://mm.terebovlia.info Офіційний вебсайт]
* [http://www.gulag-museum.org.ua/ua/index_tereb.htm Теребовлянський історико-краєзнавчий музей] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110212160205/http://www.gulag-museum.org.ua/ua/index_tereb.htm |date=12 лютого 2011 }} на [http://www.gulag-museum.org.ua/ Віртуальний музей ГУЛАГа] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100109005124/http://www.gulag-museum.org.ua/ |date=9 січня 2010 }} {{ref-uk}} {{ref-ru}}

{{Музеї Тернопільщини}}
{{Портал|Музеї}}

[[Категорія:Культура Теребовлі]]
[[Категорія:Музеї Тернопільської області]]
[[Категорія:Краєзнавчі музеї України]]
[[Категорія:Музеї, засновані 1999]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1999]]

title: Теребовлянський музей-майстерня

Тип: музей

Розташування: Теребовля (Тернопільська область), вул. Шевченка, 26

Адреса: вул. Шевченка, 26, Теребовля, Тернопільська область, Україна

Засновано: 29 серпня 1999 року

Директор: Ігор Зінчишин


text:
# Дофар (футбольний клуб)
«Дофар Клуб» (араб. نادي ظفار الرياضي الثقافي الاجتماعي) — оманський футбольний клуб, що базується в місті Салала, і виступає в Оманській Прем'єр-лізі. Є одним з найтитулованіших клубів країни.

## Історія
Ідея створення клубу в Салалі з'явилася в 1960-ті роки в результаті різних зустрічей городян. Команду пропонували назвати «Аль-Аглі», «Ан-Нахда», «Аль-Арабі» і «Аш-Шуала», але в результаті було вибрано назву «Аш-Шааб», що буквально перекладається як «люди». У 1968 році новий клуб був остаточно створений.
Два роки потому «Аш-Шааб» об'єднався з сусіднім клубом «Аш-Шуала» з району Дахаріз. Новостворена команда отримала назву «Дофар» в 1970 році. Першим президентом клубу став Салім аль-Катірі, що залишався на цій посаді до 1975 року. Офіційно клуб був заснований 20 травня 1972 року і зареєстрований 26 червня 2002 року.
«Дофар» — найуспішніший клуб Оманської ліги, який виграв у загальній складності одинадцять чемпіонатів і вісім національних кубків. «Дофар» також вийшов у фінал Клубного кубка чемпіонів Перської затоки 1995/96, в якому програв саудівському «Ан-Насру». Команда ніколи не вилітала з головної оманської ліги. Незважаючи на те, що «Дофар» значно молодший більшості своїх суперників, заснованих в 1930-х, 1940-х і 1950-х роках, він входить в тридцятку найбільш успішних клубів арабського світу.
Найпринциповішим противником «Дофара» є його земляки з Салали, клуб «Ан-Наср». Раніше суперники боролися за титули в Омані, але в 2010-ті роки «Ан-Наср» відійшов на другий план і навіть на один рік вилетів у Перший дивізіон, в той час як «Дофар» у сезонах 2016–17, і 2018–19 став чемпіоном Оману

## Інші секції
Хоча в основному «Дофар» відомий своїм футболом, цей спортивний клуб, як і багато інших клубів Оману, у своєму списку має не лише футбол, а й хокей, волейбол, гандбол, баскетбол, бадмінтон та сквош. У них також є молодіжна футбольна команда, яка змагається в молодіжній лізі Оману.

## Досягнення
- Чемпіон Оману (11): 1982/83, 1984/85, 1989/90, 1991/92, 1992/93, 1993/94, 1998/99, 2000/01, 2004/05, 2016/17, 2018/19
- Володар Кубка Оману (11): 1977/78, 1980/81, 1981/82, 1990/91, 1999/00, 2004/05, 2006/07, 2011, 2019/20, 2020/21, 2023/24
- Володар Кубка оманської ліги (2): 2012/13, 2018/19
- Володар Суперкубка Оману (4): 1999, 2017, 2019, 2024

## Кольори команди
Історично основним кольором клубу є червоний, відрізняючись таким чином від інших місцевих футбольних команд — «Аль-Іттіхада» (зелений), «Ан-Насра» (синій) та «Салала» (блакитний). Вони зазвичай носили червону майку з білими шортами, але після 1990-х вони почали носити повний червоний комплект спортивної форми.

title: Дофар (футбольний клуб)

wikitext:
{{Футбольний клуб|
| назва клубу     = «Дофар»
| емблема         =
| повна назва     = «Дофар Клуб»
| коротка назва   =
| прізвисько      =
| рік заснування  = 1968
| рік розформування=
| місто           = [[Салала]]
| країна          = {{OMA}}
| стадіон         = «Аль-Саада»
| вміщує          = 12,000
| власник         =
| президент       = {{flagicon|OMA}} Бадар Алі Саїд<br/> Аль-Ровас
| почесний президент =
| головний тренер = {{flagicon|OMA}} Залфані Яман
| ліга            = Оманська ліга
| сезон           = 2023–24
| місце           = '''10 місце'''
|pattern_la1=_dhofar1011h|pattern_b1=_dhofar1011h|pattern_ra1=_dhofar1011h|pattern_sh1=_adidaswhite|pattern_so1=_3 stripes white|leftarm1=EF190E|body1=EF190E|rightarm1=EF190E|shorts1=EF190E|socks1=EF190E|pattern_la2=_shoulder stripes red stripes alt|pattern_b2=_shoulder stripes red stripes|pattern_ra2=_shoulder stripes red stripes alt|pattern_sh2=|pattern_so2=|leftarm2=FFFFFF|body2=FFFFFF|rightarm2=FFFFFF|shorts2=FFFFFF|socks2=FFFFFF
}}
'''«Дофар Клуб»''' ({{lang-ar|نادي ظفار الرياضي الثقافي الاجتماعي}}) — [[оман]]ський [[футбольний клуб]], що базується в місті [[Салала]], і виступає в [[Чемпіонат Оману з футболу|Оманській Прем'єр-лізі]]. Є одним з найтитулованіших клубів країни.

== Історія ==
Ідея створення клубу в [[Салала|Салалі]] з'явилася в 1960-ті роки в результаті різних зустрічей городян. Команду пропонували назвати «Аль-Аглі», «Ан-Нахда», «Аль-Арабі» і «Аш-Шуала», але в результаті було вибрано назву «Аш-Шааб», що буквально перекладається як «люди». У 1968 році новий клуб був остаточно створений.

Два роки потому «Аш-Шааб» об'єднався з сусіднім клубом «Аш-Шуала» з району Дахаріз. Новостворена команда отримала назву «Дофар» в 1970 році. Першим президентом клубу став Салім аль-Катірі, що залишався на цій посаді до 1975 року<ref>{{Cite web |url=http://dhofarclub.com/about-us.asp |title=Dhofar S.C. history |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=12 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090212073717/http://www.dhofarclub.com/about-us.asp }}</ref>. Офіційно клуб був заснований 20 травня 1972 року і зареєстрований 26 червня 2002 року.

«Дофар» — найуспішніший клуб Оманської ліги, який виграв у загальній складності одинадцять чемпіонатів<ref>{{Cite web |url=http://dhofarclub.com/acheivements.asp#t2 |title=Dhofar League titles |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=8 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150108065337/http://dhofarclub.com/acheivements.asp#t2 }}</ref> і вісім [[Кубок Оману з футболу|національних кубків]]<ref>{{Cite web |url=http://dhofarclub.com/acheivements.asp#t1 |title=Dhofar S.Q.C. titles |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=8 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150108065337/http://dhofarclub.com/acheivements.asp#t1 }}</ref>. «Дофар» також вийшов у фінал Клубного кубка чемпіонів Перської затоки 1995/96, в якому програв саудівському «[[Ан-Наср (Ер-Ріяд)|Ан-Насру]]». Команда ніколи не вилітала з головної оманської ліги. Незважаючи на те, що «Дофар» значно молодший більшості своїх суперників, заснованих в 1930-х, 1940-х і 1950-х роках, він входить в тридцятку найбільш успішних клубів арабського світу<ref>{{Cite web |url=http://forum.kooora.com/f.aspx?t=20977536 |title=Dhofar ranked as 30th most successful club in West Asia and North Africa (ARCHIVE, must have log-in to view page) |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=8 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150108070328/http://forum.kooora.com/f.aspx?t=20977536 }}</ref>.

Найпринциповішим противником «Дофара» є його земляки з Салали, клуб «[[Ан-Наср (Салала)|Ан-Наср]]». Раніше суперники боролися за титули в Омані, але в 2010-ті роки «Ан-Наср» відійшов на другий план і навіть на один рік вилетів у Перший дивізіон<ref>{{Cite web |url=http://www.goalzz.com/main.aspx?c=5859 |title=Oman Mobile League 2010/2011 |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=15 березня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220315034519/https://www.goalzz.com/main.aspx?c=5859 }}</ref>, в той час як «Дофар» у сезонах 2016–17, і 2018–19 став чемпіоном Оману

== Інші секції ==
Хоча в основному «Дофар» відомий своїм футболом, цей спортивний клуб, як і багато інших клубів Оману, у своєму списку має не лише футбол, а й [[хокей]], [[волейбол]], [[гандбол]], [[баскетбол]], [[бадмінтон]] та [[сквош]]. У них також є молодіжна футбольна команда, яка змагається в молодіжній лізі Оману.

== Досягнення ==

* '''[[Чемпіонат Оману з футболу|Чемпіон Оману]]''' (11): 1982/83, 1984/85, 1989/90, 1991/92, 1992/93, 1993/94, 1998/99, 2000/01, 2004/05, 2016/17, 2018/19
* '''Володар [[Кубок Оману з футболу|Кубка Оману]]''' (11): 1977/78, 1980/81, 1981/82, 1990/91, 1999/00, 2004/05, 2006/07, 2011, [[Кубок Оману з футболу 2019—2020|2019/20]], [[Кубок Оману з футболу 2020—2021|2020/21]], [[Кубок Оману з футболу 2023—2024|2023/24]]
* '''Володар [[Кубок оманської ліги з футболу|Кубка оманської ліги]]''' (2): 2012/13, 2018/19
* '''Володар [[Суперкубок Оману з футболу|Суперкубка Оману]]''' (4): [[Суперкубок Оману з футболу 1999|1999]], [[Суперкубок Оману з футболу 2017|2017]], [[Суперкубок Оману з футболу 2019|2019]], [[Суперкубок Оману з футболу 2024|2024]]

== Кольори команди ==
[[Файл:Dhofar S.C.S.C. Cap and Shirt.png|міні|праворуч|200пкс|Клубна футболка та бейсболка.]]
Історично основним кольором клубу є червоний, відрізняючись таким чином від інших місцевих футбольних команд — «Аль-Іттіхада» (зелений), «[[Ан-Наср (Салала)|Ан-Насра]]» (синій) та «Салала» (блакитний). Вони зазвичай носили червону майку з білими шортами, але після 1990-х вони почали носити повний червоний комплект спортивної форми.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [http://www.goalzz.com/main.aspx?team=1319 Профіль клубу на goalzz.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220310070123/https://www.goalzz.com/main.aspx?team=1319 |date=10 березня 2022 }}

[[Категорія:Футбольні клуби Оману]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1968]]
[[Категорія:Салала]]
[[Категорія:Засновані в Азії 1968]]

title: «Дофар»

Повна назва: «Дофар Клуб»

Населений пункт: Салала, Оман

Стадіон: «Аль-Саада»

Президент: Бадар Алі Саїд · Аль-Ровас

Головний тренер: Залфані Яман

Ліга: Оманська ліга

10 місце

Домашня: Виїзна


text:
# Моторний артилерійський човен
Моторний артилерійський човен — (англ. Motor Gun Boat (MGB)) термін, який використовували у Королівських ВМС Великої Британії для позначення малих військових суден часів Другої світової війни. Такі човни були схожі на моторні торпедні човни, але мали на озброєнні різні гармати замість торпед. Їхні малі розміри та висока швидкість робили їх важкими цілями для E-човнів або торпедоносців, але були вразливі для мін та поганої погоди. Через велику кількість гармат човни мали великі команди, щонайменше тридцять чоловік.

## Опис
MGB були дуже сильно озброєними суднами малого розміру. До 1945 MGB 658 мали на озброєнні дві гармати QF 6-pounders на місцях башт A та Y, спарені 20 мм гармати Oerlikon на місці башти X, по одній 20 мм гарматі Oerlikon ліворуч та праворуч від містка та два спарені кулемети .303 Vickers на крилах містка. Також вони мали обладнання для постановки димів, простий радар та глибинні бомби.

## Служба
На початку війни човни використовували для захисту транспортів від ворожих торпедних човнів, таких як німецькі E-човни на південному та східному узбережжі Великої Британії. MGB також використовували для захисту транспортів після дня Д.
У Середземномор'ї їх використовували для боротьби з італійськими та німецькими транспортами. Вони були сформовані у флотилії які воювали разом з моторними торпедними човнами (або американськими PT човнами) і допомогли перервати поставки з Італії до Північної Африки у 1943. Після цієї кампанії, вони перемістилися північніше і допомагали у вторгненні на Сицилію, Сардинію, Корсику та Ельбу. З острівних баз вони мали здатність патрулювати західне узбережжя Італії атакуючи малі прибережні судна та E-човни до середини 1944. Після визволення Італії, такі флотилії, наприклад 56-а, були направлені до Адріатичного моря для допомоги партизанам Югославії на островах.
Вони не мали префіксаHMS, тому що це були лише човни, а замість цього у офіційних документах вони мали префікс «HMMGB». Екіпажи зазвичай називали їх за номерами.
У 1947 MGB 2009 отримав газову турбіну Metrovick. Він став першим у світі човном з газовою турбіною.

## Типи
Катери Кемпер та Ніколсон: від MGB 502 до MGB 509
- Довжина: 117 фут 0 дюйм (35,66 м)
- Ширина: 20 фут 3 дюйм (6,17 м)
- Осадка: 4 фут 1 дюйм (1,24 м)
- Водотоннажність: 95 tons
- Двигун: 3 × дизельні двигуни Paxman VRB
- Потужність: 3000 к.с.
- Швидкість:
  - Максимальна: 28 вузлів (52 км/год)
  - Крейсерська: 25 вузлів (46 км/год)
- Екіпаж: 21
- Дальність: 2 000 морських миль (4 000 км) при швидкості 11 вузлів (20 км/год)

Примітки: MGB 509 мав три бензинові двигуни Packard з турбонаддувом загальною потужністю 4 050 гальм. к. с. (3 020 кВт) і максимальну швидкість 31 вузол (крейсерська — 27 вузлів). Пізніше у 1947 MGB 2009 отримав газову турбіну Metrovick.
Моторні артилерійські човни Fairmile C мали довжину 24 метри. Наступні човни Fairmile D могли бути як артилерійськими так і торпедними човнами.

## Вцілілі зразки
Єдиним відновленим та робочим зразком Берегових сил MGB Королівських ВМС який брав участь у Другій світовій війні є MGB-81. Човен побудувала компанія British Power Boat Co Ltd. Хіте. Спустили на воду в 1942. Човен брав участь у висадці в Нормандії. Зараз човен знаходиться у Портсмуті.

title: Моторний артилерійський човен

wikitext:
{{unibox}}
[[Файл:Motor_Gun_Boat_314.jpg|праворуч|міні|300x300пкс|''MGB 314'' під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]]]]

'''Моторний артилерійський човен''' — ({{lang-en|Motor Gun Boat}} (MGB)) термін, який використовували у [[Військово-морські сили Великої Британії|Королівських ВМС Великої Британії]] для позначення малих військових суден часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Такі човни були схожі на моторні торпедні човни, але мали на озброєнні різні гармати замість [[Торпеда|торпед]]. Їхні малі розміри та висока швидкість робили їх важкими цілями для [[Торпедний катер|E-човнів]] або [[Торпедоносець|торпедоносців]], але були вразливі для мін та поганої погоди. Через велику кількість гармат човни мали великі команди, щонайменше тридцять чоловік.

== Опис ==
MGB були дуже сильно озброєними суднами малого розміру. До 1945 ''MGB 658'' мали на озброєнні дві гармати QF 6-pounders на місцях башт A та Y, спарені 20 мм гармати [[20-мм зенітна гармата «Ерлікон»|Oerlikon]] на місці башти X, по одній 20 мм гарматі Oerlikon ліворуч та праворуч від містка та два спарені кулемети .303 [[Vickers (кулемет)|Vickers]] на крилах містка. Також вони мали обладнання для постановки димів, простий [[радар]] та [[Глибинна бомба|глибинні бомби]].

== Служба ==
[[Файл:Motor_gunboat_at_HMS_St_Christopher.jpg|міні|''MGB 66'' на швидкості з командою на бойових постах, поблизу узбережжя Шотландії]]
На початку війни човни використовували для захисту транспортів від ворожих торпедних човнів, таких як [[Німеччина|німецькі]] [[Торпедний катер|E-човни]] на південному та східному узбережжі Великої Британії. MGB також використовували для захисту транспортів після [[Операція «Нептун»|дня Д]].

У [[Середземне море|Середземномор'ї]] їх використовували для боротьби з італійськими та німецькими транспортами. Вони були сформовані у флотилії які воювали разом з моторними торпедними човнами (або американськими PT човнами)<ref>Captain Robert J. Bulkley, Jr [http://www.ibiblio.org/hyperwar/USN/CloseQuarters/PT-6.html «Part VI The Mediterranean — Torpedo War»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190101043127/http://www.ibiblio.org/hyperwar/USN/CloseQuarters/PT-6.html |date=1 січня 2019 }} ''At Close Quarters PT Boats in the United States Navy'' Naval History Division, Washington: 1962</ref> і допомогли перервати поставки з [[Італія|Італії]] до [[Північна Африка|Північної Африки]] у 1943. Після цієї кампанії, вони перемістилися північніше і допомагали у вторгненні на [[Сицилія|Сицилію]], [[Сардинія|Сардинію]], [[Корсика|Корсику]] та [[Ельба (острів)|Ельбу]]. З острівних баз вони мали здатність патрулювати західне узбережжя [[Італія|Італії]] атакуючи малі прибережні судна та [[Торпедний катер|E-човни]] до середини 1944. Після визволення Італії, такі флотилії, наприклад 56-а, були направлені до [[Адріатичне море|Адріатичного моря]] для допомоги партизанам [[Югославія|Югославії]] на островах.

Вони не мали [[Префікс судна|префікса]][[HMS]], тому що це були лише човни, а замість цього у офіційних документах вони мали префікс «HMMGB». Екіпажи зазвичай називали їх за номерами.

У 1947 ''MGB 2009'' отримав газову турбіну Metrovick. Він став першим у світі човном з [[Газова турбіна|газовою турбіною]].

== Типи ==
[[Файл:Gas_turbine_from_MGB_2009.jpg|міні|[[Газова турбіна]] з ''MGB 2009'' (колишній ''MGB 509'')]]
Катери Кемпер та Ніколсон: від MGB 502 до MGB 509

* Довжина: {{Convert|117|ft|0|in|abbr=on}}
* Ширина: {{Convert|20|ft|3|in|abbr=on}}
* Осадка: {{Convert|4|ft|1|in|abbr=on}}
* [[Водотоннажність]]: 95 tons
* Двигун: 3 × [[Дизельний двигун|дизельні двигуни]] Paxman VRB
* Потужність: 3000 [[Кінська сила|к.с.]]
* Швидкість:
** Максимальна: {{Convert|28|kn|km/h|0}}
** Крейсерська: {{Convert|25|kn|km/h|0}}
* [[Екіпаж]]: 21
* Дальність: {{Convert|2000|nmi|km|-3}} при швидкості {{Convert|11|kn|km/h|0}}

Примітки: MGB 509 мав три бензинові двигуни [[Packard]] з турбонаддувом загальною потужністю {{Convert|4050|bhp|abbr=on}} і максимальну швидкість 31 вузол (крейсерська — 27 вузлів). Пізніше у 1947 ''MGB 2009'' отримав газову турбіну Metrovick.

Моторні артилерійські човни Fairmile C мали довжину 24 метри. Наступні човни Fairmile D могли бути як артилерійськими так і торпедними човнами.

== Вцілілі зразки ==
Єдиним відновленим та робочим зразком Берегових сил MGB Королівських ВМС який брав участь у Другій світовій війні є MGB-81.<ref>Coastal Motorboat Heritage Trust, [http://www.coastalmotorboat.org.uk/mgb-81.htm «MGB81»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180223032846/http://www.coastalmotorboat.org.uk/mgb-81.htm |date=23 лютого 2018 }}, ''Coastal Motorboat Heritage Trust''. Retrieved 30 January 2017.</ref> Човен побудувала компанія British Power Boat Co Ltd. Хіте. [[Церемонія спуску судна на воду|Спустили на воду]] в 1942. Човен брав участь у висадці в Нормандії. Зараз човен знаходиться у Портсмуті.<ref>National Historic Ships UK, [http://www.nationalhistoricships.org.uk/register/524/mgb-81 «MGB 81»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180924190720/https://www.nationalhistoricships.org.uk/register/524/mgb-81 |date=24 вересня 2018 }}, ''National Historic Ships UK''. Retrieved 30 January 2017.</ref>
[[Файл:MGB-81_(1).JPG|праворуч|міні|''MGB-81'' на річці Больє]]

== Див. також ==
* [[Motor Launch]]
* [[Моторний торпедний човен]]
* [[Гай Гамільтон]], режисер який служив на MGB під час війни.

== Примітки ==
{{Reflist}}

=== Бібліографія ===
* ''Motor Gunboat 658'' LC Reynolds (Cassell Military Paperbacks, London, 2002) {{ISBN|0-304-36183-6}}

== Посилання ==
* [http://www.bmpt.org.uk/index.htm British Military Powerboat Trust] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180509104036/http://www.bmpt.org.uk/index.htm |date=9 травня 2018 }}
* [http://www.heritage-boat.org.uk Whaleback MGB] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220424221415/http://www.heritage-boat.org.uk/ |date=24 квітня 2022 }}

{{Типи військових кораблів XIX та XX століть}}
{{Кораблі Великої Британії часів Другої світової війни}}

[[Категорія:Бойові катери]]

Коротка назва: MGB

Оператор: Королівський ВМФ Великої Британії


text:
# Інститут математичних машин (Варшава)
Інститут математичних машин (пол. Instytut Maszyn Matematycznych, IMM) — польський державний науково-дослідний інститут, що базується у м. Варшава, проводить наукові дослідження і розробки у галузі обчислювальної техніки. Підпорядковується Міністерству цифровізації Польщі.
1 лютого 2018 року набула чинності постанова Ради міністрів Польщі від 26 січня 2018 р. про включення Інституту математичних машин (ІММ) до Науково-академічної комп'ютерної мережі (пол. Naukowej i Akademickiej Sieci Komputerowej, NASK). Будинки, що належать IMM, були передані Центральному антикорупційному бюро (CBA) для його штаб-квартири.

## Історія
Інститут був створений у 1962 році постановою Ради міністрів на основі незалежного закладу Польської академії наук — відділу математичного апарату, сформованого у 1957 р.
Протягом тривалого часу Інститут математичних машин був головним і єдиним науково-дослідним закладом у країні, який займався побудовою і програмним забезпеченням комп'ютерів та проблемами їх використання в науці і промисловості.

## Структура
- Підприємство інформаційних систем з лабораторією семантичних технік
- Підприємство систем ідентифікації та лазерного обладнання
- Підприємство технологій електронного підпису і цех біометричної верифікації з лабораторією електронного підпису
- Підприємство моделювання і симуляції
- Навчальний центр

## Розробки
Інститут математичних машин проводить науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи в галузі інформатики. Зокрема, розробляються інноваційні ІТ-технології, які використовуються при моделюванні процесів, віддаленій освіті, ідентифікації людей (у тому числі за допомогою біометричних методів) та аутентифікації передачі документів.
Серед найбільш відомих розробок слід вказати:
- комп'ютери XYZ, ZAM, Mera 300, K-202, Mera 400, Mazovia
- система дистанційного навчання TeleEDU LMS 2.0, а також реалізація системи репозіторія TeleEDU LearningCMS за стандартами CORDRA, SCORM і IMS.
- система контроля доступу XChronos, біометричні термінали IMMVein, IMMPro, IMMSkan 300, безконтактні зчитувачі біометричної інформації IMMProx 300, IMMProx 400.

## Галерея

### XYZ
- Обчислювальна електронна машина XYZ
- XYZ перед встановленням запам'ятовуючого пристрою
- Арифмометр і блок управління XYZ
- Друкована плата XYZ з двома триггерами

### ZAM
- ZAM-2
- ZAM-3
- ZAM-41

title: Інститут математичних машин (Варшава)

wikitext:
{{Компанія}}
[[Файл:Pamiątka_po_IMM.jpg|thumb|280 px|Меморіальна дошка на будівлі, де знаходився Інститут до 2018 р.]]
'''Інститут математичних машин''' ({{lang-pl|Instytut Maszyn Matematycznych, IMM}}) — польський державний науково-дослідний інститут, що базується у м. [[Варшава]], проводить наукові дослідження і розробки у галузі обчислювальної техніки. Підпорядковується Міністерству цифровізації Польщі.

1 лютого 2018 року набула чинності постанова Ради міністрів Польщі від 26 січня 2018 р. про включення Інституту математичних машин (ІММ) до Науково-академічної комп'ютерної мережі ({{lang-pl|Naukowej i Akademickiej Sieci Komputerowej, NASK}})<ref>{{Cytuj |autor = Rządowe Centrum Legislacji |tytuł = Rozporządzenie Rady Ministrów z dnia 26 stycznia – Dziennik Ustaw |data dostępu = 2018-03-05 |opublikowany = www.dziennikustaw.gov.pl |url = http://www.dziennikustaw.gov.pl/DU/2018/271 |język = pl-PL}}</ref>. Будинки, що належать IMM, були передані Центральному антикорупційному бюро (CBA) для його штаб-квартири.

== Історія ==
Інститут був створений у 1962 році постановою Ради міністрів на основі незалежного закладу Польської академії наук — відділу математичного апарату, сформованого у 1957 р.

Протягом тривалого часу Інститут математичних машин був головним і єдиним науково-дослідним закладом у країні, який займався побудовою і програмним забезпеченням комп'ютерів та проблемами їх використання в науці і промисловості.

== Структура ==

* Підприємство інформаційних систем з лабораторією семантичних технік
* Підприємство систем ідентифікації та лазерного обладнання
* Підприємство технологій електронного підпису і цех біометричної верифікації з лабораторією електронного підпису
* Підприємство моделювання і симуляції
* Навчальний центр

== Розробки ==

Інститут математичних машин проводить науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи в галузі інформатики. Зокрема, розробляються інноваційні ІТ-технології, які використовуються при моделюванні процесів, віддаленій освіті, ідентифікації людей (у тому числі за допомогою біометричних методів) та аутентифікації передачі документів.

Серед найбільш відомих розробок слід вказати:
* комп'ютери XYZ, ZAM, Mera 300, [[K-202]], Mera 400, Mazovia
* система дистанційного навчання TeleEDU LMS 2.0, а також реалізація системи репозіторія TeleEDU LearningCMS за стандартами CORDRA, [[SCORM]] і [[IMS]].
* система контроля доступу XChronos, біометричні термінали IMMVein, IMMPro, IMMSkan 300, безконтактні зчитувачі біометричної інформації IMMProx 300, IMMProx 400.

== Галерея ==

=== XYZ ===
<gallery>
Polski komputer XYZ.jpg|Обчислювальна електронна машина XYZ
Файл:XYZ bez bebna.jpg|XYZ перед встановленням запам'ятовуючого пристрою
Файл:XYZ tyl arytmometru i zespolu sterowania.jpg|[[Арифмометр]] і блок управління XYZ
Файл:XYZ przerzutnik.jpg|Друкована плата XYZ з двома триггерами
</gallery>

=== ZAM ===
<gallery>
ZAM-2.jpg|ZAM-2
ZAM-3.jpg|ZAM-3
ZAM-41.jpg|ZAM-41
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.imm.org.pl/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160811124356/http://platmat.imm.org.pl/ |date=11 серпня 2016 }}
* https://web.archive.org/web/20140504153515/http://nauka-polska.pl/dhtml/raporty/opisInstytucji?rtype=opis&objectId=6571&lang=pl

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Організації Варшави]]
[[Категорія:Наука у Варшаві]]

title: Інститут математичних машин

Тип: науково-дослідний інститут

Штаб-квартира: Building of Institute of Mathematical Machinesd