text:
# Віктор Шин
Віктор Шин (15 серпня 1993 р., Казахстан ) - чеський репер з Казахстану.

## Кар'єра
Віктор Шин розпочав свою кар'єру як член кладно-реп-групи Crap Crew (Time, Smith, Sheen, Ensí Nyk), до якої він приєднався у 2009 році. Він вийшов на їх 3-му мікстейпі з 2010 року, а до цього в кількох синглах, таких як "Zrcadla", "Drsný sever" або "Velrybí dick". Першим його повноцінним проектом став дебютний мікстейп Under the Surface в 2010 році, за ним пішли мікстепи Sector 5 та Winning, де був представлений хіт "Kush with her", завдяки якому Шин залучив увагу більшої кількості слухачів. Однак до мікшету Winning він був членом групи Da Staffers (DSTFRS), в якій також були присутні Чех та Угі. Тоді вони записали EP Vlci, який вийшов у 2013 році під лейблом PVP (відомий як Blakkwood Records з 2014 року). Група також готувала дебютний альбом з робочою назвою Obscuro, але врешті-решт цього не сталося через розпад групи. У 2014 році він випустив Level Up EP, над яким співпрацював з іншими колегами з лейблів, такими як Ренн Данг, Шарлота та інші. Тоді ж ім'я було змінено з Чарльза Шина на більш цивільного Віктора Шина. Це коригування було зроблено тому, що Шин хотів, щоб люди називали його справжнім іменем.

Він співпрацював з вищезгаданим Ренном Дангом, і тому в 2015 році вийшов їх спільний проект Projekt Asia, який став першим повноцінним альбомом для них обох. Назва альбому походить від походження обох виконавців, у Шина предки у Казахстані та Данга у В'єтнамі. Це було дуже добре прийнято як критиками, так і шанувальниками. Титульний сингл "Миттєві суки 2(Instantní čubky 2)" набрав на YouTube понад 10 мільйоні переглядів.

У 2016 році Віктор Шин випустив мікс-стрічку NSD (На вогні ліворуч(Na světlech doleva)), яка вже демонструвала свою музичну зрілість. 13 лютого 2017 року він оголосив, що більше не є членом лейбла Blakkwood і став незалежним. У цьому ж році він випустив дебютний альбом Jungler, над яким співпрацював з Робіном Зоотом, Ізомандіасом та Джиксоном. Завдяки хітам "Vata", "Tchibo" або "Nescafé", які перевищили 5 мільйонів переглядів на платформі YouTube, він мав великий успіх і катапультував автора на вершину вітчизняної реп-сцени.

У 2018 році відбулася довгоочікувана співпраця з колегою Джиксоном, з яким вони підготували альбом «Грааль». В альбомі взяли участь гості з групи Milion +, такі як Ізомандіас, Каміль Хоффманн, Робін Зут, Хасан або Нік Тендо, з якими Шин зблизився після відходу з Blakkwood. У 2019 році вийшов альбом Černobílej svět, на якому, як і в альбомах Grál та Jungler, ми також можемо почути російську, його рідну мову. Над альбомом співпрацювали такі відомі імена з чехословацької реп-сцени, як Нік Тендо, Ізомандіас, Карло, Хасан, Калін. Альбом мав великий успіх із хітом "Up to the Moon", а також отримав платинову нагороду. Цим альбомом Шин також був номінований на нагороду Angel Awards за альбом року в категорії реп. У жовтні 2020 року вийшов третій студійний альбом "Кольори", який є безкоштовним продовженням попереднього альбому. Він часто згадує свою дочку Вікторію в альбомі «Кольори».

## Дискографія

### Viktor Sheen – Pod povrchem (Mixtape; 2010)
1. Intro
2. Jdu tmou
3. Hlasy
4. Jsem blázen
5. Raman (Remix)
6. Skit
7. Nebudu mlčet
8. Neptej se
9. Lži mi (feat. Time)
10. Pouštím rap
11. Skit II (feat. Time)
12. Nazdar
13. Jsi píča (feat. Crap Crew)

### Viktor Sheen – Sektor 5 (Mixtape; 2012)[editovat | editovat zdroj]
1. Intro
2. Noční
3. Sektor 5
4. Wolf
5. Samotář
6. Rána
7. Přechod
8. Chceme víc
9. Bright light
10. Jestli nebudu bohatej, budu v prdeli
11. Hehe

### Viktor Sheen – Winning (Mixtape; 2013)[editovat | editovat zdroj]
1. Intro
2. Strach
3. Winning
4. Mjuzik
5. Hehe 2
6. Ejsep
7. Kush s ní
8. Nejsem zdejší
9. Watch This
10. Flyin'
11. Neřešit shit
12. Hele Sheen
13. Přestaň psát
14. Cool
15. Outro

### Viktor Sheen – Level Up (EP; 2014)[editovat | editovat zdroj]
1. Level Up
2. Jenom já
3. Fastlife
4. Rave
5. Roky
6. Stripclub
7. Klid
8. A co dál

### Viktor Sheen & Renne Dang – Projekt Asia (Album; 2015)[editovat | editovat zdroj]
1. Intro
2. Prach
3. Žijem zejtra
4. Champagne Kisses (feat. Jimmy Dickson)
5. Stereotyp
6. Raz dva
7. Dítě (feat. Amco, Leryk, Myles Weaver)
8. Darth Vader (feat. L.D.)
9. Skit
10. Mladí a opilí
11. Rave
12. Hloub
13. Instatní čubky 2 (feat. Schyzo)
14. Dál (feat. Fosco Alma)
15. Blakklist (feat. 1210 Symphony)
16. Každej den

### Viktor Sheen – NSD (Album; 2016)[editovat | editovat zdroj]
1. NSD
2. Offline
3. Bankomat (feat. DJ Wich)
4. Picasso
5. Jenom jedna
6. Kdo jsem (feat. Refew)
7. Inbox
8. ČSA
9. Alkohol
10. Střízlivej (feat. Protiva)
11. Du parkovat
12. Lidi říkali
13. Grál (feat. Jickson)
14. Ibalgin
15. Nestíhám žít (feat. Mooza & VR)
16. Věčný

### Viktor Sheen – Jungler (Album; 2017)[editovat | editovat zdroj]
1. Planeta Opic
2. Dopis z Jungle
3. V dýmu
4. Nescafé
5. Tchibo
6. Kostry (feat. RNZ)
7. Chléb (feat. Ivanoff, Robin Zoot)
8. Vata
9. Nevidím mraky (feat. Yzomandias)
10. Vibe
11. Soriyako (feat. Jickson)
12. Správnej stav
13. Frekvence

### Viktor Sheen & Jickson – Grál (Album; 2018)[editovat | editovat zdroj]
1. Depo
2. Važ slova
3. Ben Jerrys
4. Tak přijď (feat. Yzomandias)
5. Čísla
6. Kit kat (feat. Kamil Hoffmann)
7. Voliéry (feat. Robin Zoot)
8. Karusel
9. Quattro Formaggi (feat. Robin Zoot)
10. První sníh (feat. Hasan)
11. Skit (album Grál)
12. 46
13. Poslední grál (feat. Nik Tendo)

### Viktor Sheen – Černobílej svět (Album; 2019)[editovat | editovat zdroj]
1. Černobílej svět
2. Demons (feat. Nik Tendo)
3. Zlato
4. Nápisy
5. Deja Vu (feat. Yzomandias)
6. Rip (feat. Karlo)
7. Až na měsíc (feat. Hasan, Calin & Nik Tendo)
8. Barvy
9. Andělé (skit)
10. Příběhy
11. Alkohol a Molly
12. Cizí sny (feat. Luisa)
13. 3 колеса (feat. Ivanoff)
14. Nekonečno
15. Mráz

### Viktor Sheen – Barvy (Album; 2020)[editovat | editovat zdroj]
1. ice baby
2. Poslední přání
3. Alucard
4. Siri
5. Kolik (feat. Yzomandias)
6. Plastic
7. Mlha
8. Rozdělený světy
9. Kruh (feat. Duch)
10. Wild Hunt (feat. Jickson)
11. Sunset Boulevard
12. Stejnej druh
13. 100
14. Bál
15. V pekle
16. Já vidím barvy

## Особисте життя
Сім'я Віктора родом з Казахстану.
У квітні 2019 року у нього народилася дочка Вікторія.
Він займається боксом, а також є шанувальником ММА.

### Зовнішні посилання
- Віктор Шин у соцмережі «Facebook»
- Віктор Шин  у соцмережі «Instagram»
- Канал Віктор Шин на YouTube

1. ↑  Veselý K. Ráno bolest, v noci kóma. Karel Veselý o smutných mladých mužích českého rapu // Novinky.cz — Borgis, Seznam.cz, 2020.

title: Віктор Шин

wikitext:
{{без виносок|травень 2021}}
{{Музикант|Дата народження=15 серпня 1993 Казахстан|справжнє ім'я=Віктор Дундич (Viktor Dundych)|Місце народження=Казахстан|Професія=Співак, репер|Видавництво=Незалежний (за підтримки Warner Music Czech Republic)|Діти=Вікторія|Сайт=www.viktorsheen.cz|Псевдонім=Віктор Шин|Роки=2008 - до тепер}}'''Віктор Шин''' ([[15 серпня]] [[1993|1993 р.,]] [[Казахстан]] ) - [[Чехія|чеський]] репер з [[Казахстан|Казахстану]].

== Кар'єра ==
Віктор Шин розпочав свою кар'єру як член кладно-реп-групи Crap Crew (Time, Smith, Sheen, Ensí Nyk), до якої він приєднався у 2009 році. Він вийшов на їх 3-му мікстейпі з 2010 року, а до цього в кількох синглах, таких як "Zrcadla", "Drsný sever" або "Velrybí dick". Першим його повноцінним проектом став дебютний [[мікстейп]] Under the Surface в 2010 році, за ним пішли мікстепи Sector 5 та Winning, де був представлений хіт "Kush with her", завдяки якому Шин залучив увагу більшої кількості слухачів. Однак до мікшету Winning він був членом групи Da Staffers (DSTFRS), в якій також були присутні Чех та Угі. Тоді вони записали [[Мініальбом|EP]] Vlci, який вийшов у 2013 році під лейблом PVP (відомий як Blakkwood Records з 2014 року). Група також готувала дебютний альбом з робочою назвою Obscuro, але врешті-решт цього не сталося через розпад групи. У 2014 році він випустив Level Up EP, над яким співпрацював з іншими колегами з лейблів, такими як [[Ренн Данг]], [[Шарлота]] та інші. Тоді ж ім'я було змінено з Чарльза Шина на більш цивільного Віктора Шина. Це коригування було зроблено тому, що Шин хотів, щоб люди називали його справжнім іменем.

Він співпрацював з вищезгаданим Ренном Дангом, і тому в 2015 році вийшов їх спільний проект [[Projekt Asia]], який став першим повноцінним альбомом для них обох. Назва альбому походить від походження обох виконавців, у Шина предки у Казахстані та Данга у В'єтнамі. Це було дуже добре прийнято як критиками, так і шанувальниками. Титульний сингл "Миттєві суки 2(Instantní čubky 2)" набрав на [[YouTube]] понад 10 мільйоні переглядів.

У 2016 році Віктор Шин випустив мікс-стрічку NSD (На вогні ліворуч(Na světlech doleva)), яка вже демонструвала свою музичну зрілість. 13 лютого 2017 року він оголосив, що більше не є членом лейбла [[Blakkwood]] і став незалежним. У цьому ж році він випустив дебютний альбом [[Jungler]], над яким співпрацював з Робіном Зоотом, Ізомандіасом та Джиксоном. Завдяки хітам "Vata", "Tchibo" або "Nescafé", які перевищили 5 мільйонів переглядів на платформі YouTube, він мав великий успіх і катапультував автора на вершину вітчизняної реп-сцени.

У 2018 році відбулася довгоочікувана співпраця з колегою Джиксоном, з яким вони підготували альбом «Грааль». В альбомі взяли участь гості з групи Milion +, такі як Ізомандіас, Каміль Хоффманн, Робін Зут, Хасан або Нік Тендо, з якими Шин зблизився після відходу з [[Blakkwood]]. У 2019 році вийшов альбом Černobílej svět, на якому, як і в альбомах Grál та Jungler, ми також можемо почути російську, його рідну мову. Над альбомом співпрацювали такі відомі імена з чехословацької реп-сцени, як Нік Тендо, Ізомандіас, Карло, Хасан, Калін. Альбом мав великий успіх із хітом "Up to the Moon", а також отримав платинову нагороду. Цим альбомом Шин також був номінований на нагороду Angel Awards за альбом року в категорії реп. У жовтні 2020 року вийшов третій студійний альбом "Кольори", який є безкоштовним продовженням попереднього альбому. Він часто згадує свою дочку Вікторію в альбомі «Кольори».

== Дискографія ==

=== Viktor Sheen – Pod povrchem (Mixtape; 2010) ===

# Intro
# Jdu tmou
# Hlasy
# Jsem blázen
# Raman (Remix)
# Skit
# Nebudu mlčet
# Neptej se
# Lži mi (feat. Time)
# Pouštím rap
# Skit II (feat. Time)
# Nazdar
# Jsi píča (feat. Crap Crew)

=== Viktor Sheen – Sektor 5 (Mixtape; 2012)[editovat | editovat zdroj] ===

# Intro
# Noční
# Sektor 5
# Wolf
# Samotář
# Rána
# Přechod
# Chceme víc
# Bright light
# Jestli nebudu bohatej, budu v prdeli
# Hehe

=== Viktor Sheen – Winning (Mixtape; 2013)[editovat | editovat zdroj] ===

# Intro
# Strach
# Winning
# Mjuzik
# Hehe 2
# Ejsep
# Kush s ní
# Nejsem zdejší
# Watch This
# $
# Flyin'
# Neřešit shit
# Hele Sheen
# Přestaň psát
# Cool
# Outro

=== Viktor Sheen – Level Up (EP; 2014)[editovat | editovat zdroj] ===

# Level Up
# Jenom já
# Fastlife
# Rave
# Roky
# Stripclub
# Klid
# A co dál

=== Viktor Sheen & Renne Dang – Projekt Asia (Album; 2015)[editovat | editovat zdroj] ===

# Intro
# Prach
# Žijem zejtra
# Champagne Kisses (feat. Jimmy Dickson)
# Stereotyp
# Raz dva
# Dítě (feat. Amco, Leryk, Myles Weaver)
# Darth Vader (feat. L.D.)
# Skit
# Mladí a opilí
# Rave
# Hloub
# Instatní čubky 2 (feat. Schyzo)
# Dál (feat. Fosco Alma)
# Blakklist (feat. 1210 Symphony)
# Každej den

=== Viktor Sheen – NSD (Album; 2016)[editovat | editovat zdroj] ===

# NSD
# Offline
# Bankomat (feat. DJ Wich)
# Picasso
# Jenom jedna
# Kdo jsem (feat. Refew)
# Inbox
# ČSA
# Alkohol
# Střízlivej (feat. Protiva)
# Du parkovat
# Lidi říkali
# Grál (feat. Jickson)
# Ibalgin
# Nestíhám žít (feat. Mooza & VR)
# Věčný

=== Viktor Sheen – Jungler (Album; 2017)[editovat | editovat zdroj] ===

# Planeta Opic
# Dopis z Jungle
# V dýmu
# Nescafé
# Tchibo
# Kostry (feat. RNZ)
# Chléb (feat. Ivanoff, Robin Zoot)
# Vata
# Nevidím mraky (feat. Yzomandias)
# Vibe
# Soriyako (feat. Jickson)
# Správnej stav
# Frekvence

=== Viktor Sheen & Jickson – Grál (Album; 2018)[editovat | editovat zdroj] ===

# Depo
# Važ slova
# Ben Jerrys
# Tak přijď (feat. Yzomandias)
# Čísla
# Kit kat (feat. Kamil Hoffmann)
# Voliéry (feat. Robin Zoot)
# Karusel
# Quattro Formaggi (feat. Robin Zoot)
# První sníh (feat. Hasan)
# Skit (album Grál)
# 46
# Poslední grál (feat. Nik Tendo)

=== Viktor Sheen – Černobílej svět (Album; 2019)[editovat | editovat zdroj] ===

# Černobílej svět
# Demons (feat. Nik Tendo)
# Zlato
# Nápisy
# Deja Vu (feat. Yzomandias)
# Rip (feat. Karlo)
# Až na měsíc (feat. Hasan, Calin & Nik Tendo)
# Barvy
# Andělé (skit)
# Příběhy
# Alkohol a Molly
# Cizí sny (feat. Luisa)
# 3 колеса (feat. Ivanoff)
# Nekonečno
# Mráz

=== Viktor Sheen – Barvy (Album; 2020)[editovat | editovat zdroj] ===

# ice baby
# Poslední přání
# Alucard
# Siri
# Kolik (feat. Yzomandias)
# Plastic
# Mlha
# Rozdělený světy
# Kruh (feat. Duch)
# Wild Hunt (feat. Jickson)
# Sunset Boulevard
# Stejnej druh
# 100
# Bál
# V pekle
# Já vidím barvy

== Особисте життя ==
Сім'я Віктора родом з Казахстану.

У квітні 2019 року у нього народилася дочка Вікторія.

Він займається боксом, а також є шанувальником ММА.

== Список літератури ==

=== Список літератури ===

# Rapzzz.com: [https://rapzzz.com/cs/umelec/viktor-sheen/ Віктор Шин] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200729010343/https://rapzzz.com/cs/umelec/viktor-sheen/ |date=29 липня 2020 }}
# Extra.cz: [https://www.extra.cz/tema/viktor-sheen Віктор Шин] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200729010346/https://www.extra.cz/tema/viktor-sheen |date=29 липня 2020 }}

=== Зовнішні посилання ===
[[Категорія:Уродженці Казахстану]]
[[Категорія:Народились 15 серпня]]
[[Категорія:Народились 1993]]

* {{Facebook|id=ViktorSheenOfficial}}
* {{Instagram|id=viktorsheen}}
* {{YouTube|c=UCEDKqZ-hpxr_334abCN3j3A}}

title: Основна інформація

Повне ім'я: Віктор Дундич (Viktor Dundych)

Дата народження: 15 серпня 1993 Казахстан

Місце народження: Казахстан

Роки активності: 2008 - до тепер

Громадянство: Чехія

Професія: Співак, репер

Інструменти: вокал

Мова: чеська

Жанри: гіпгоп

Псевдоніми: Віктор Шин

Лейбли: Warner Music Czech Republic

Діти: Вікторія


text:
# Фернан Піріш де Андраде
Фернан Пі́ріш де Андраде (порт. Fernão Pires de Andrade; помер у 1552 році) — португальський торговець, фармацевт та офіційний дипломат на службі португальського короля Мануела I.
В 1517 році очолив перше португальське посольство в мінський Китай. Це посольство, після перших контактів Жоржі Алваріша і Рафаеля Перестрелло в 1513 і 1515 роках відповідно, ознаменувало спробу відновлення прямих комерційних і дипломатичних контактів Європи з Китаєм (незважаючи на те, що європейці, зокрема Марко Поло, відвідували середньовічний Китай, цей період контактів був перерваний падінням династії Юань). Хоча спочатку місія де Андраде здавалась успішною і португальському посольству дозволили проїхати в глиб країни аж до Пекіна, відносини незабаром зіпсувалися через низку подій, які призвели до формування надзвичайно негативного враження про португальців у Китаї. Це призвело до того, що посольству було відмовлено в прийомі у імператора і наказано повернутись у Кантон, де його учасників було заарештовано. Після невдачі посольства 1517 року нормалізація відносини між Португалією та династією Мін відбулась лише наприкінці 1540-х років і врешті призвела до надання португальцям дозволу на організацію торгової місії в Макао в 1557 році.
В архівах династії Мін Фернан Піріш де Андраде згадується як «Фоланджі» (佛郎機). Китайський термін фоланджі походить від терміна «франки», що було загальним іменем, яким мусульмани називали європейців з часів хрестових походів, і яке призвело до виникнення індійсько-південно-східний азіатський терміну ференгі. Китайці прийняли цю термінологію від мусульманських торговців ще до того, як європейці безпосередньо зустрілися з китайцями.

## Подорож в Південно-Східну Азію

### Індія
У серпні 1505 року він брав участь у взятті Момбаси під керівництвом Франсішку де Алмейда, за що у віці 16 років був покладений у лицарі. Наступного року він перебував на службі у флоті Лоренсу де Алмейди. Будучи вірним Франсішку де Алмейда, він разом зі своїм братом Сімоном став на його бік у суперечках з Афонсу де Албукеркі. Після того, як Албукеркі заступив Алмейду на посаді губернатора Португальської Індії, вони помирилися з Афонсу де Албукерке і відзначились під його началом під час невдалої атаки на Калікут, а також у боротьбі за індійський Гоа. Обидва брати брали участь в експедиції Албукеркі по захопленню Малакки, під час боїв за яку Фернан Піріш де Андраде отримав легкі поранення, а його брат отримав важкі.

### Суматра і Малакка
В морській експедиції губернатора Португальської Індії Афонсу де Албукеркі яка завоювала Малакку у 1511 році, Фернан Піріш де Андраде командував судном. Згідно опису португальського історика Жуана де Барруш (1496—1570) коли флот Албукеркі увійшов у води між Шрі-Ланкою та Ачехом піднявся сильний шторм і корабель під командуванням Сімона Мартінью потонув, але вся його команда була врятована Фернаном де Андраде на борту свого корабля. Щоб компенсувати цю втрату, в протоці між Малаккою і Суматрою португальці захопили п'ять торгових кораблів з Гуджаратського султанату. Крім того, невеликий флот Албукеркі вступив у бій з яванським джонгом великих розмірів поблизу Полворейри (ймовірно, Пулау Берхала, 160 миль від Малакки, між Белаваном, Меданом і Лумутом, Перак). За словами Барруша цей корабель португальці обстрілювали з гармат два дні. Екіпаж джонга використовував тактику підпалювання власного корабля, щоб підпалити кораблі Албукеркі, оскільки вони використовували прийоми тарану та артилерійські залпи з близької відстані. Хоча корабель врешті здався, хоробрі дії екіпажу джонга викликали таке захоплення у португальців, що вони прозвали його O Bravo (Хоробра). Португальська команда вмовила Фернана Піріша переконати Албукеркі, що екіпаж слід пощадити, і розглядати його як васалів Португалії, які просто не знали, з ким вони насправді воюють. Албукеркі зрештою погодився на це.
Пишучи про дії Афонсу де Албукеркі на Суматрі, Жуан де Барруш зазначив, що китайці були першими, хто контролював торгівлю між Суматрою та Індією, і зазначив присутність китайців, які жили на Суматрі. Барруш також зазначив, що поки Фернан Піріш завантажував на свій корабель дорогоцінні спеції в Пасаї (королівство на північному заході Суматрі), щоб продати або використати в якості подарунка в Китаї, двох місцевих королів було вбито, а їхній трон узурповано. Очевидно, захоплення влади не призводили цій державі до значних заворушень чи кризи, оскільки Барруш зазначив, що місцеві жителі вважали, що будь-який лідер там не має божественного права правити, якщо його може вбити королівський родич. Історик Марк Діон зазначає, що Фернан розповів ту саму історію у своїх творах, лише додавши, що мусульманин у їхньому суспільстві був єдиним прийнятним претендентом на посаду правителя.
Пізніше Сімон де Андраде повернувся до Індії, відпливши разом з Афонсу де Албукеркі, а Фернан Піріш де Андраде залишився в Малакці на посаді морського капітана. Він відслужив тут два роки і у січні 1513 року відплив з Малакки до Індії.

### Перший контакт з Китаєм
Після завоювання Малакки в 1511 році, португальці не тільки взяли під свій контроль Малакську торгівлю прянощами, а й активно почали зустрічатись та торгувати з китайськими купцями. Коли португальці під керівництвом Діогу Лопіша де Секейра вперше прибули до Малакки в 1509 році, щоб відкрити торговельні відносини, їх підтримали місцеві китайські купці (разом з яванськими та тамільськими купцями). Албукеркі послав Жоржі Алваріша на північ досліджувати можливості організації торгівлі з Китаєм. Експедиція Алваріша пропливла уздовж узбережжя Гуандун і у 1513 році підняла прапор на «острові Туен Мун». В 1515—1516 роках цю місію продовжив Рафаель Перестрелло, який торгував з китайськими купцями в Кантоні. Його привабливий звіт про можливості прибуткової торгівлі з Китаєм надихнув португальців. Це спонукало Андраде пришвидшити хід своєї місії, перебуваючи в Малакці і обговорюючи зі своєю командою, їхати до Китаю чи Бенгалії.

## Посольство Мануела I до Китаю

### Вибір послів
Король Мануел I дозволив торговельну місію в 1517 році і 17 червня 1517 року португальське посольство на чолі з Андраде відпливла на сімох озброєними гарматами торгових судах та мусульманським перекладачем. Андраде був обраний керівником посольства в Лісабоні ще в 1515 році, щоб — як фармацевт — він міг на користь португальців та Європи дослідити типи фармацевтичних препаратів, які використовувались в Східній Азії.
Головним послом місії був обраний Томе Піріш, королівський аптекар, який також їздив до Індії і написав у 1515 році визначну роботу про азіатську торгівлю.
Також для участі в посольстві в якості головного комерційного агента для організації торгівлі між португальцями та китайцями було призначено флорентійського купця Джованні да Емполі, який перебуваючи в Індії написав звіт про торгівлю з Китаєм. Однак Джованні загинув 15 жовтня 1517 року у Китаї ще на початку місії, через те, що корабель, на якому він перебував, випадково загорівся.

### Перший контакт
Хоча місія затрималась в результаті втрати корабля у Малаккській протоці, вони, тим не менш, висадилися в гирлі Перлової річки (Чжуцзян) 15 серпня з вісьмома кораблями і домовилися з китайськими чиновниками щодо можливої торгівлі шовком і порцеляною в Кантоні. В очікуванні дозволу пропливти вверх по річці до Кантону, командувач китайського флоту Наньтоу (під юрисдикцією Чжуншаня, розташованого в гирлі річки Чжуцзян) тримав флот кораблів Андраде в гирлі Чжуцзян цілий місяць. Після того, як Андраде став погрожувати попливти до Кантону без дозволу, командир флоту нарешті вирішив пропустити португальців, надавши штурманів для допомоги в подорожі.
При вході в порт Кантона, португальська флотилія вітальним гарматним залпом перелякала місцевих жителів і чиновників, який самі португальці розглядали як дружній салют, оскільки спостерігали, що китайські купецькі кораблі робили так в португальській Малакці. Китайські чиновники стали ще обережнішими у відносинах з португальцями, оскільки скинутий король Малакки був лояльною данником імператорського двору Мін. Португальці пояснили, що, скидаючи малаканського короля, вони допомагали місцевим китайським купцям, які зазнавали утисків під його правлінням. В очах офіційних осіб Кантона це додало додаткових негативних спекуляцій щодо португальських відвідувачів, оскільки приватна китайська закордонна торгівля була заборонена згідно з чинними законами Хай Цзінь, згідно з якими лише китайський уряд мав право вести зовнішню торгівлю.
Хоча місцеві чиновники Кантона уважно спостерігали за португальцями та їхніми кораблями, влада провінції, яка прибула до Кантону надала португальській делегації теплий прийом, надавши їм комфортне житло та можливість доставили їх товари на берег. Китайці знову запідозрили Андраде, цього разу як шпигуна, коли він відправив корабель уздовж узбережжя провінції Фуцзянь шукати подальших торговельних перспектив, але після цього він виправив ситуацію, коли віддав наказ про те, що місцеві жителі, які постраждали від дій португальців можуть звернутися до нього за відшкодуванням збитків. Окрім дослідження узбережжя Фуцзянь, Андраде послав одного зі своїх капітанів на ім'я Жоржи де Машкареньяш досліджувати острови Рюкю після того, як він почув про їхню красу під час перебування в Малакці. В очікуванні дозволу вирушити вглиб країни, португальське посольство на чолі з Фернаном де Андраде і Томе Пірішем було змушене зупинитись в Кантоні з 1518 року до січня 1520 року, коли бажаний дозвіл нарешті надійшов.

### Псування стосунків
Під час перебування Фернана Піріша в Кантоні, у серпні 1519 року його брат Сімон де Андраде відплив з Малакки до Китаю з невеликим екіпажем на трьох джонках. Сімон одразу справив погане враження на китайців, коли збудував укріплений форт у центрі острова Туен Мун, призначеного для торгівлі з усіма іноземцями. Незабаром після цього Сімон урочисто стратив португальця і заборонив іншим іноземцям (в основному сіамам та іншим вихідцям із Південно-Східної Азії) торгувати на острові, що налаштувало китайців проти нього ще більше. Коли китайський чиновник відвідав острів і почав підтверджувати владу Мін над ним, Сімон став агресивним і вдарив його, збивши з чиновника капелюх.
Проте найбільше обурення у китайців викликали чутки про те, що португальці на чолі з Сімоном нібито викрадали дітей для канібалізму. Можливо Сімон заробив португальцям репутацію викрадачів дітей і канібалів, купуючи китайських рабів — дітей та підлітків, деякі з яких, імовірно, були викрадені після того, як Сімон запропонував місцевим китайцям за них великі суми грошей. Дійсно, деякі хлопчики та дівчатка з багатих китайських сімей були пізніше виявлені португальською владою в Діу на заході Індії.
Хоча офіційних повідомлень про зловживання Сімона не надходило і він залишався в Китаї ще до вересня 1520 року, але чутки про його поведінку (яка стала асоціюватися з поведінкою усіх португальців), безсумнівно, дійшли до імператорського двору в Пекіні, який незабаром звинуватить португальців в цих діях.

### Кінець місії
У січні 1520 року Португальське посольство нарешті отримало дозвіл вирушити з Кантона на північ. Місія досягла Нанкіна, де в травні 1520 року отримало швидку аудієнцію у імператора Чжу Хоучжао, який в цей час відвідав це місто під час своєї подорожі. Однак подальші дипломатичні переговори мали бути відновлені після повернення імператора до Пекіна, тому португальське посольство було відправлено туди, щоб на місці чекати повернення імператора.
Хоча жодні китайські джерела не розповідають про цю подію, португальські джерела містять оповіді про те, як для отримання аудієнції з імператором португальців викликали в перший і п'ятнадцятий день кожного місячного місяця, щоб урочисто вклонитися перед стіною Забороненого міста. В Пекіні португальське посольство отримало повідомлення про те, що імператор прибув до Тунчжоу в січні 1521 року і наказав стратити повсталого принца Нін. Португальському посольству також стало відомо, що до Пекіна прибули посли від вигнаного португальцями султана Малакки, які бажали отримати допомогу від китайського імператора у вигнанні португальців-завойовників і відновленні на посаді попереднього султана. Португальці також знали про двох чиновників — Цю Даолун і Хе Ао, які надіслали доповіді мінському уряду з засудженням португальського завоювання Малакки і обгрунтуванням того, що португальське посольство не має бути прийняте імператором. Були також повідомлення, надіслані до Пекіна кантонськими чиновниками, в яких стверджувалося, що португальці були набридливими іноземцями, які попри заборону прагнули побудувати власний торговий пост.
Зі смертю імператора Чжу Хоучжао 19 квітня 1521 року були започатковані жалобні церемонії, які скасували всі інші церемонії, включаючи прийом іноземних посольств. Новопризначений Великий секретар Янь Тінхе почав боротись з потужним впливом євнухів, що здавна існував при імператорському дворі і який став особливо потужним за імператора Чжу Хоучжао. Хоча чиновники Мін дотримувались думки, що при дворі повинні прийматися лише іноземні держави-данники, які мали такий статус при заснуванні династії, саме євнухи хотіли розширити комерційні зв'язки з новими іноземними країнами. Ці бажання заохочувались під час правління імператора Чжу Хоучжао, якому було цікаво дізнатися про іноземні та екзотичні народи. Однак з смертю Чжу Хоучжао завдяки діям Яня Тінхе вплив євнухів при дворі ослабнув і Тінхе оголосив про відмову прийняти португальське посольство на чолі з Пірішем і Андраде відразу на наступний день після смерті імператора. Посольству було наказано залишити Пекін і повернутись до Кантону, куди воно прибуло у вересні 1521 року.

## Подальші конфлікти португальців з китайською владою
Ще до повернення посольства в Кантон, у квітні та травні 1521 року п'ять португальських кораблів пришвартовались у острова Туен Мун, щоб започаткувати торгівлю, але отримали наказ залишити острів, як тільки чиновники прибули в регіон, щоб оголосити про смерть імператора. Португальці відмовилися від цієї вимоги, тому китайці відправили морську ескадру, щоб вигнати їх. Під час морської битви, китайцям вдалось потопити один корабель, вбивши багатьох португальців, а решту взяли в полон (Перша битва при Тамані). Ще два португальські судна, які прибули в червні, були атаковані китайськими кораблями, але змогли відбити китайську атаку і втікти. Ще три португальські кораблі ледве відбили чергову атаку у вересні, в тому ж місяці, коли Фернан Піріш де Андраде і Томе Піріш повернулися в Кантон. Мінська влада не дозволяла Фернану та Пірішу побачитись з полоненими, захопленими у морських битвах і провести інвентаризацію їхніх товарів і товарів, захоплених на португальських кораблях.
У серпні 1522 року Мартин Афонсу де Мело Коутінью прибув до Туен Муна з трьома кораблями, не знаючи про конфлікт і сподіваючись зустрітися з китайськими чиновниками щодо отримання згоди на заснування португальської торгової фейторії (факторії) в Китаї. Два його кораблі були захоплені під час раптової китайської атаки, а рештки виживших португальців втекли на третьому кораблі (див. Друга битва при Тамані). Завдяки цим та іншим зустрічам з португальцями, в Китай потрапили перші кулверини з казенником, про які згадував навіть філософ і вчений-чиновник Ван Янмін у 1519 році, коли він придушив повстання Чжу Ченьхао в Цзянсі.

## Перебування в полоні та смерть
Португальці, ув'язнені в цих морських битвах були врешті страчені в 1523 році з обвинуваченням у злочинах морського піратства та канібалізму, тоді як Томе Піріш все ще залишався у полоні, звідки його примусили написати листи королю Португалії, віце-королю Португальської Індії і губернатору Малакки з вимогою нового імператора Мін португальцям залишити Малакку і повернути її під законне правління скинутого португальцями правителя. За деякими даними, Фернан Піріш де Андраде просто помер у в'язниці, інші стверджують, що Андраде був одним із тих, кого обезголовили, коли його було обвинувачено у злочинному присвоєнні фальшивих повноважень після того, як суд вирішив, що його посольство булоне законним або самочинним, багато в чому через негативні дії португальців (зокрема і рідного брата Фернана Піріша). Томе Піріш також помер в ув'язненні в Китаї. Є суперечки щодо того, чи помер Томе Піріш у 1524 чи 1540 році. Двоє вцілілих португальців з цього посольства були ще живі приблизно в 1536 році, коли вони надіслали листи до Малакки та Гоа з детальними планами того, як португальці можуть захопити Кантон силою. Інші вціліли після цих місій переїхали в сусідній Лампако (Лампа) в Гуандун, де торговий пост існував ще кілька десятиліть; у 1537 році існували письмові записи про те, що португальці мали три склади в Лампі, на острові Шанчуань і Макао, і спочатку їм дозволили там висушити свої товари після шторму.

## Наслідки
Хоча Сімон де Андраде покинув Кантон, він висадився в Сямені і Нінбо, заснувавши там поселення. Сімон продовжував порушувати місцеві китайські закони в Нінбо, і коли його людей обдурили в торговельній угоді з китайцем у 1545 році, Сімон послав у місто групу озброєних людей, пограбував його і взяв місцевих жінок і молодих дівчат в якості полонених. Обурені місцеві жителі об'єдналися і вбили португальців під керівництвом Сімона. Подібний епізод стався пізніше, коли Коелью де Соуза захопив будинок багатого іноземця в Цзіньчжоу, Фуцзянь, що змусило владу припинити постачання португальців; португальці потім напали та розграбували сусіднє село, щоб знайти припаси, що спонукало китайську владу знищити тринадцять португальських кораблів, а тридцять португальців, що залишилися в живих із цього поселення, втекли до португальського поселення в Макао в 1549 році.
Після початкових збройних конфліктів, налагодження відносин між португальцями та китайцями відновилися в 1549 році завдяки щорічним португальським торговим місіям на острові Шанчуань, після події, коли португальці допомогли владі Мін знищити прибережних піратів. У 1554 році Леонел де Соуза, що став пізніше губернатором Макао, встановив добрі відносини уклавши угоду з владою Кантона і в 1557 році імператоський двір нарешті дав згоду на заснування постійної португальської торгової факторії в Макао. Фернан Піріш де Андраде та його португальські спільники були першими, хто відкрив внутрішній Китай для Заходу, наступна португальська дипломатична місія, що досягнула Пекіна, була здійснена італійським монахом-єзуїтом Маттео Річчі лише в 1598 році.

wikiname: ukwiki

title: Фернан Піріш де Андраде

in_language: uk

wikitext:
{{ІП|Піріш}}
{{Особа
|оригінал імені    = {{lang-pt|Fernão Pires de Andrade}}
}}
'''Фернан Пі́ріш де Андраде'''<ref>João de Barros, 3rd ''Decada'', Book II.</ref> ({{lang-pt|Fernão Pires de Andrade}}; помер у 1552 році)<ref>{{Cite web|url=http://id.loc.gov/authorities/names/n93104907.html|title=Andrade, Fernão Peres de, -1552|publisher=Library of Congress Name Authority File|accessdate=4 лютого 2014}}</ref> — португальський торговець, [[фармацевт]] та офіційний [[дипломат]] на службі португальського короля [[Мануел I|Мануела I]].

В 1517 році очолив перше португальське посольство в [[Династія Мін|мінський]] Китай. Це посольство, після перших контактів [[Жоржі Алваріш]]а і [[Рафаель Перестрелло|Рафаеля Перестрелло]] в 1513 і 1515 роках відповідно, ознаменувало спробу відновлення прямих комерційних і дипломатичних контактів Європи з Китаєм (незважаючи на те, що європейці, зокрема [[Марко Поло]], відвідували середньовічний Китай, цей період контактів був перерваний падінням [[Династія Юань|династії Юань]]). Хоча спочатку місія де Андраде здавалась успішною і португальському посольству дозволили проїхати в глиб країни аж до [[Пекін]]а, відносини незабаром зіпсувалися через низку подій, які призвели до формування надзвичайно негативного враження про португальців у Китаї. Це призвело до того, що посольству було відмовлено в прийомі у імператора і наказано повернутись у Кантон, де його учасників було заарештовано. Після невдачі посольства 1517 року нормалізація відносини між Португалією та династією Мін відбулась лише наприкінці 1540-х років і врешті призвела до надання португальцям дозволу на організацію торгової місії в [[Макао]] в 1557 році.

В архівах династії Мін Фернан Піріш де Андраде згадується як «Фоланджі» (佛郎機). Китайський термін ''фоланджі'' походить від терміна «[[Франки|франки»]], що було загальним іменем, яким [[мусульмани]] називали європейців з часів [[Хрестові походи|хрестових походів]], і яке призвело до виникнення індійсько-південно-східний азіатський терміну ''ференгі''<ref name="cambridge 340">Wills, 340.</ref>. Китайці прийняли цю термінологію від мусульманських торговців ще до того, як європейці безпосередньо зустрілися з китайцями.

== Подорож в Південно-Східну Азію ==

=== Індія ===
У серпні 1505 року він брав участь у взятті Момбаси під керівництвом [[Франсішку де Алмейда]], за що у віці 16 років був покладений у лицарі. Наступного року він перебував на службі у флоті Лоренсу де Алмейди. Будучи вірним Франсішку де Алмейда, він разом зі своїм братом Сімоном став на його бік у суперечках з Афонсу де Албукеркі. Після того, як Албукеркі заступив Алмейду на посаді губернатора Португальської Індії, вони помирилися з Афонсу де Албукерке і відзначились під його началом під час невдалої атаки на Калікут, а також у боротьбі за індійський Гоа. Обидва брати брали участь в експедиції Албукеркі по захопленню Малакки, під час боїв за яку Фернан Піріш де Андраде отримав легкі поранення, а його брат отримав важкі.

=== Суматра і Малакка ===
[[Файл:Retrato de Afonso de Albuquerque (após 1545) - Autor desconhecido.png|праворуч|міні| [[Афонсу де Албукеркі]], який розпочав атаку, щоб завоювати [[Малаккський султанат]] і встановив перші прямі морські контакти Європи з Китаєм під час [[Династія Мін|династії Мін]].]]В морській експедиції губернатора Португальської Індії [[Афонсу де Албукеркі]] яка [[Завоювання Малакки (1511)|завоювала Малакку]] у 1511 році, Фернан Піріш де Андраде командував судном<ref name="dion 135">Dion, 135.</ref>. Згідно опису португальського історика [[Жуан де Барруш|Жуана де Барруш]] (1496—1570) коли флот Албукеркі увійшов у води між [[Шрі-Ланка|Шрі-Ланкою]] та [[Ачех (провінція)|Ачехом]] піднявся сильний шторм і корабель під командуванням Сімона Мартінью потонув, але вся його команда була врятована Фернаном де Андраде на борту свого корабля<ref name="dion 135" />. Щоб компенсувати цю втрату, в протоці між Малаккою і [[Суматра|Суматрою]] португальці захопили п'ять торгових кораблів з [[Гуджаратський султанат|Гуджаратського султанату]]<ref name="dion 135" />. Крім того, невеликий флот Албукеркі вступив у бій з [[Джонг|яванським джонгом]] великих розмірів поблизу ''Полворейри'' (ймовірно, ''Пулау Берхала'', 160 миль від Малакки, між Белаваном, Меданом і Лумутом, [[Перак (штат)|Перак]])<ref name="dion 138">Dion, 138.</ref><ref name="birch 63">Birch, 63.</ref>. За словами Барруша цей корабель португальці обстрілювали з гармат два дні. Екіпаж джонга використовував тактику підпалювання власного корабля, щоб підпалити кораблі Албукеркі, оскільки вони використовували прийоми тарану та артилерійські залпи з близької відстані<ref name="dion 138 139">Dion, 138—139.</ref>. Хоча корабель врешті здався, хоробрі дії екіпажу джонга викликали таке захоплення у португальців, що вони прозвали його ''O Bravo'' (Хоробра)<ref name="dion 139">Dion, 139.</ref>. Португальська команда вмовила Фернана Піріша переконати Албукеркі, що екіпаж слід пощадити, і розглядати його як васалів Португалії, які просто не знали, з ким вони насправді воюють. Албукеркі зрештою погодився на це<ref name="dion 139" />.

Пишучи про дії Афонсу де Албукеркі на Суматрі, [[Жуан де Барруш]] зазначив, що китайці були першими, хто контролював торгівлю між Суматрою та Індією, і зазначив присутність китайців, які жили на Суматрі<ref name="dion 144">Dion, 144.</ref>. Барруш також зазначив, що поки Фернан Піріш завантажував на свій корабель дорогоцінні спеції в [[Пасай|Пасаї]] (королівство на північному заході Суматрі), щоб продати або використати в якості подарунка в Китаї, двох місцевих королів було вбито, а їхній трон узурповано<ref name="dion 146">Dion, 146.</ref>. Очевидно, захоплення влади не призводили цій державі до значних заворушень чи кризи, оскільки Барруш зазначив, що місцеві жителі вважали, що будь-який лідер там не має божественного права правити, якщо його може вбити королівський родич<ref name="dion 146" />. Історик Марк Діон зазначає, що Фернан розповів ту саму історію у своїх творах, лише додавши, що [[мусульмани]]н у їхньому суспільстві був єдиним прийнятним претендентом на посаду правителя<ref name="dion 146" />.

Пізніше Сімон де Андраде повернувся до Індії, відпливши разом з Афонсу де Албукеркі, а Фернан Піріш де Андраде залишився в Малакці на посаді морського капітана. Він відслужив тут два роки і у січні 1513 року відплив з Малакки до Індії.

=== Перший контакт з Китаєм ===
Після [[Завоювання Малакки (1511)|завоювання Малакки]] в 1511 році, португальці не тільки взяли під свій контроль Малакську торгівлю [[Спеції|прянощами]], а й активно почали зустрічатись та торгувати з китайськими купцями. Коли португальці під керівництвом [[Діогу Лопіш де Секейра|Діогу Лопіша де Секейра]] вперше прибули до Малакки в 1509 році, щоб відкрити торговельні відносини, їх підтримали місцеві китайські купці (разом з [[Яванці|яванськими]] та [[Таміли|тамільськими]] купцями)<ref>Wolff, 311.</ref>. Албукеркі послав [[Жоржі Алваріш]]а на північ досліджувати можливості організації торгівлі з Китаєм. Експедиція Алваріша пропливла уздовж узбережжя [[Гуандун]] і у 1513 році підняла прапор на «острові Туен Мун». В 1515—1516 роках цю місію продовжив [[Рафаель Перестрелло]], який торгував з китайськими купцями в [[Ґуанчжоу|Кантоні]]. Його привабливий звіт про можливості прибуткової торгівлі з Китаєм надихнув португальців. Це спонукало Андраде пришвидшити хід своєї місії, перебуваючи в Малакці і обговорюючи зі своєю командою, їхати до Китаю чи [[Бенгалія|Бенгалії]]<ref name="cambridge 336">Wills, 336.</ref><ref>Dames, 247.</ref>.

== Посольство Мануела I до Китаю ==

=== Вибір послів ===
[[Файл:ManuelI-P.jpg|праворуч|міні|248x248пкс| Король [[Мануел I]], який відправив місію Андраде до Китаю.]]
Король [[Мануел I]] дозволив торговельну місію в 1517 році і 17 червня 1517 року португальське посольство на чолі з Андраде відпливла на сімох озброєними гарматами торгових судах та мусульманським перекладачем. Андраде був обраний керівником посольства в [[Лісабон]]і ще в 1515 році, щоб — як фармацевт — він міг на користь португальців та Європи дослідити типи [[Традиційна китайська медицина|фармацевтичних препаратів, які використовувались в Східній Азії]]<ref name="cambridge 336"/>.

Головним послом місії був обраний [[Томе Піріш]], королівський [[аптекар]], який також їздив до Індії і написав у 1515 році визначну роботу про азіатську торгівлю<ref name="cambridge 336" />.

Також для участі в посольстві в якості головного комерційного агента для організації торгівлі між португальцями та китайцями було призначено [[Флоренція|флорентійського]] купця Джованні да Емполі, який перебуваючи в Індії написав звіт про торгівлю з Китаєм<ref name="cambridge 336" />. Однак Джованні загинув 15 жовтня 1517 року у Китаї ще на початку місії, через те, що корабель, на якому він перебував, випадково загорівся<ref>Dames, 211—212.</ref>.

=== Перший контакт ===
Хоча місія затрималась в результаті втрати корабля у [[Малаккська протока|Малаккській протоці]]<ref name="cambridge 336"/>, вони, тим не менш, висадилися в [[Дельта Чжуцзян|гирлі Перлової річки (Чжуцзян)]] 15 серпня з вісьмома кораблями<ref name="cambridge 336" /> і домовилися з китайськими чиновниками щодо можливої торгівлі [[шовк]]ом і [[Порцеляна|порцеляною]] в [[Ґуанчжоу|Кантоні]]. В очікуванні дозволу пропливти вверх по річці до Кантону, командувач китайського флоту Наньтоу (під юрисдикцією [[Чжуншань (місто)|Чжуншаня]], розташованого в гирлі річки Чжуцзян) тримав флот кораблів Андраде в гирлі Чжуцзян цілий місяць<ref name="cambridge 337">Wills, 337.</ref>. Після того, як Андраде став погрожувати попливти до Кантону без дозволу, командир флоту нарешті вирішив пропустити португальців, надавши штурманів для допомоги в подорожі<ref name="cambridge 337" />.

При вході в порт Кантона, португальська флотилія вітальним гарматним залпом перелякала місцевих жителів і чиновників, який самі португальці розглядали як дружній салют, оскільки спостерігали, що китайські купецькі кораблі робили так в португальській Малакці<ref name="cambridge 337"/>. Китайські чиновники стали ще обережнішими у відносинах з португальцями, оскільки скинутий король Малакки був лояльною данником імператорського двору Мін<ref name="cambridge 337" />. Португальці пояснили, що, скидаючи малаканського короля, вони допомагали місцевим китайським купцям, які зазнавали утисків під його правлінням. В очах офіційних осіб Кантона це додало додаткових негативних спекуляцій щодо португальських відвідувачів, оскільки приватна китайська закордонна торгівля була заборонена згідно з чинними законами [[Хайцзінь|Хай Цзінь]], згідно з якими лише китайський уряд мав право вести зовнішню торгівлю<ref name="cambridge 337" />.
[[Файл:East China Sea Map.jpg|міні|300x300пкс| [[Рюкю (острови)|Острови Рюкю]], куди Хорхе де Маскареньяс був відправлений Андраде.]]
Хоча місцеві чиновники Кантона уважно спостерігали за португальцями та їхніми кораблями, влада провінції, яка прибула до Кантону надала португальській делегації теплий прийом, надавши їм комфортне житло та можливість доставили їх товари на берег<ref name="cambridge 337"/>. Китайці знову запідозрили Андраде, цього разу як шпигуна, коли він відправив корабель уздовж узбережжя провінції [[Фуцзянь]] шукати подальших торговельних перспектив, але після цього він виправив ситуацію, коли віддав наказ про те, що місцеві жителі, які постраждали від дій португальців можуть звернутися до нього за відшкодуванням збитків<ref name="cambridge 337" />. Окрім дослідження узбережжя Фуцзянь, Андраде послав одного зі своїх капітанів на ім'я Жоржи де Машкареньяш досліджувати [[Рюкю (острови)|острови Рюкю]] після того, як він почув про їхню красу під час перебування в Малакці<ref name="Nowell 8">Nowell, 8.</ref>. В очікуванні дозволу вирушити вглиб країни, португальське посольство на чолі з Фернаном де Андраде і Томе Пірішем було змушене зупинитись в Кантоні з 1518 року до січня 1520 року, коли бажаний дозвіл нарешті надійшов<ref name="cambridge 338" />.

=== Псування стосунків ===
Під час перебування Фернана Піріша в Кантоні, у серпні 1519 року його брат Сімон де Андраде відплив з Малакки до Китаю з невеликим екіпажем на трьох [[джонка]]х<ref name="cambridge 337 338">Wills, 337—338.</ref>. Сімон одразу справив погане враження на китайців, коли збудував укріплений форт у центрі острова Туен Мун, призначеного для торгівлі з усіма іноземцями<ref name="cambridge 337 338" />. Незабаром після цього Сімон урочисто стратив португальця і заборонив іншим іноземцям (в основному [[Тайці|сіамам]] та іншим вихідцям із [[Південно-Східна Азія|Південно-Східної Азії]]) торгувати на острові, що налаштувало китайців проти нього ще більше<ref name="cambridge 337 338" />. Коли китайський чиновник відвідав острів і почав підтверджувати владу Мін над ним, Сімон став агресивним і вдарив його, збивши з чиновника капелюх<ref name="cambridge 338">Wills, 338.</ref>.

Проте найбільше обурення у китайців викликали чутки про те, що португальці на чолі з Сімоном нібито викрадали дітей для канібалізму<ref name="cambridge 338"/>. Можливо Сімон заробив португальцям репутацію викрадачів дітей і канібалів, купуючи китайських рабів — дітей та підлітків, деякі з яких, імовірно, були викрадені після того, як Сімон запропонував місцевим китайцям за них великі суми грошей<ref name="cambridge 338" />. Дійсно, деякі хлопчики та дівчатка з багатих китайських сімей були пізніше виявлені португальською владою в [[Діу]] на заході Індії<ref name="cambridge 338" />.

Хоча офіційних повідомлень про зловживання Сімона не надходило і він залишався в Китаї ще до вересня 1520 року, але чутки про його поведінку (яка стала асоціюватися з поведінкою усіх португальців), безсумнівно, дійшли до імператорського двору в Пекіні, який незабаром звинуватить португальців в цих діях<ref name="cambridge 338" />.

=== Кінець місії ===
[[Файл:Zhengde.jpg|праворуч|міні| [[Чжу Хоучжао|Імператор Чжу Хоучжао]], який прийняв португальське посольство, але помер, не встигши завершити відносини з Португалією, таким чином прирікаючи посольство, оскільки консервативні фракції при дворі в [[Пекін]]і були налаштовані проти тих, хто завоював вірного васала Мін в Малакці.]]
У січні 1520 року Португальське посольство нарешті отримало дозвіл вирушити з Кантона на північ<ref name="cambridge 338"/>. Місія досягла [[Нанкін]]а, де в травні 1520 року отримало швидку аудієнцію у імператора [[Чжу Хоучжао]], який в цей час відвідав це місто під час своєї подорожі<ref name="cambridge 338" />. Однак подальші дипломатичні переговори мали бути відновлені після повернення імператора до Пекіна, тому португальське посольство було відправлено туди, щоб на місці чекати повернення імператора<ref name="cambridge 338" />.

Хоча жодні китайські джерела не розповідають про цю подію, португальські джерела містять оповіді про те, як для отримання аудієнції з імператором португальців викликали в перший і п'ятнадцятий день кожного місячного місяця, щоб урочисто вклонитися перед стіною [[Заборонене місто|Забороненого міста]]<ref name="cambridge 338"/>. В Пекіні португальське посольство отримало повідомлення про те, що імператор прибув до Тунчжоу в січні 1521 року і наказав стратити повсталого принца Нін<ref name="cambridge 338" />. Португальському посольству також стало відомо, що до Пекіна прибули посли від вигнаного португальцями султана Малакки, які бажали отримати допомогу від китайського імператора у вигнанні португальців-завойовників і відновленні на посаді попереднього султана<ref name="cambridge 338" />. Португальці також знали про двох чиновників — Цю Даолун і Хе Ао, які надіслали доповіді мінському уряду з засудженням португальського завоювання Малакки і обгрунтуванням того, що португальське посольство не має бути прийняте імператором<ref name="cambridge 338 339">Wills, 338—339.</ref>. Були також повідомлення, надіслані до Пекіна кантонськими чиновниками, в яких стверджувалося, що португальці були набридливими іноземцями, які попри заборону прагнули побудувати власний торговий пост<ref name="cambridge 338 339" />.

Зі смертю імператора Чжу Хоучжао 19 квітня 1521 року були започатковані жалобні церемонії, які скасували всі інші церемонії, включаючи прийом іноземних посольств<ref name="cambridge 339">Wills, 339.</ref>. Новопризначений Великий секретар Янь Тінхе почав боротись з потужним впливом євнухів, що здавна існував при імператорському дворі і який став особливо потужним за імператора Чжу Хоучжао<ref name="cambridge 339" />. Хоча чиновники Мін дотримувались думки, що при дворі повинні прийматися лише іноземні держави-данники, які мали такий статус при заснуванні династії, саме євнухи хотіли розширити комерційні зв'язки з новими іноземними країнами<ref name="cambridge 339" />. Ці бажання заохочувались під час правління імператора Чжу Хоучжао, якому було цікаво дізнатися про іноземні та екзотичні народи<ref name="cambridge 338"/>. Однак з смертю Чжу Хоучжао завдяки діям Яня Тінхе вплив євнухів при дворі ослабнув і Тінхе оголосив про відмову прийняти португальське посольство на чолі з Пірішем і Андраде відразу на наступний день після смерті імператора. Посольству було наказано залишити Пекін і повернутись до Кантону, куди воно прибуло у вересні 1521 року<ref name="cambridge 339" />.

== Подальші конфлікти португальців з китайською владою ==
[[Файл:Macau oldmap.jpg|праворуч|міні| Карта [[Макао (півострів)|півострова Макао]] в 1639 році, задовго після першого португальського поселення там і в тому ж році, коли місто почало занепадати через зупинку торговельних поставок з Японії.]]
Ще до повернення посольства в Кантон, у квітні та травні 1521 року п'ять португальських кораблів пришвартовались у острова Туен Мун, щоб започаткувати торгівлю, але отримали наказ залишити острів, як тільки чиновники прибули в регіон, щоб оголосити про смерть імператора<ref name="cambridge 339"/>. Португальці відмовилися від цієї вимоги, тому китайці відправили морську ескадру, щоб вигнати їх. Під час морської битви, китайцям вдалось потопити один корабель, вбивши багатьох португальців, а решту взяли в полон ([[Перша битва при Тамані]])<ref name="cambridge 339" />. Ще два португальські судна, які прибули в червні, були атаковані китайськими кораблями, але змогли відбити китайську атаку і втікти<ref name="cambridge 339" />. Ще три португальські кораблі ледве відбили чергову атаку у вересні, в тому ж місяці, коли Фернан Піріш де Андраде і Томе Піріш повернулися в Кантон<ref name="cambridge 339" />. Мінська влада не дозволяла Фернану та Пірішу побачитись з полоненими, захопленими у морських битвах і провести інвентаризацію їхніх товарів і товарів, захоплених на португальських кораблях<ref name="cambridge 339" />.

У серпні 1522 року Мартин Афонсу де Мело Коутінью прибув до Туен Муна з трьома кораблями, не знаючи про конфлікт і сподіваючись зустрітися з китайськими чиновниками щодо отримання згоди на заснування португальської торгової фейторії (факторії) в Китаї<ref name="cambridge 340"/>. Два його кораблі були захоплені під час раптової китайської атаки, а рештки виживших португальців втекли на третьому кораблі (див. [[Друга битва при Тамані]])<ref name="cambridge 340" /><ref name="madureira 150">Madureira, 150.</ref>. Завдяки цим та іншим зустрічам з португальцями, в Китай потрапили перші [[Кулеврина|кулверини]] з [[казенник]]ом, про які згадував навіть філософ і вчений-чиновник [[Ван Янмін]] у 1519 році, коли він придушив повстання Чжу Ченьхао в [[Цзянсі]]<ref>Needham, Volume 5, Part 7, 369, 372, 374.</ref>.

== Перебування в полоні та смерть ==
Португальці, ув'язнені в цих морських битвах були врешті страчені в 1523 році з обвинуваченням у злочинах морського піратства та канібалізму<ref name="madureira 150"/>, тоді як Томе Піріш все ще залишався у полоні, звідки його примусили написати листи [[Список португальських монархів|королю Португалії]], віце-королю [[Португальська Індія|Португальської Індії]] і губернатору Малакки з вимогою [[Чжу Хоуцун|нового імператора Мін]] португальцям залишити Малакку і повернути її під законне правління скинутого португальцями правителя<ref name="cambridge 340"/>. За деякими даними, Фернан Піріш де Андраде просто помер у в'язниці<ref name="williams 76 77" />, інші стверджують, що Андраде був одним із тих, кого обезголовили, коли його було обвинувачено у злочинному присвоєнні фальшивих повноважень після того, як суд вирішив, що його посольство булоне законним або самочинним, багато в чому через негативні дії португальців (зокрема і рідного брата Фернана Піріша)<ref name="williams 76 77">Williams, 76–77.</ref><ref name="douglas 10 11">Douglas, 10–11.</ref>. Томе Піріш також помер в ув'язненні в Китаї<ref name="cambridge 340" />. Є суперечки щодо того, чи помер Томе Піріш у 1524 чи 1540 році<ref name="madureira 150 151">Madureira, 150—151.</ref>. Двоє вцілілих португальців з цього посольства були ще живі приблизно в 1536 році, коли вони надіслали листи до Малакки та [[Гоа]] з детальними планами того, як португальці можуть захопити Кантон силою<ref name="cambridge 340" />. Інші вціліли після цих місій переїхали в сусідній Лампако (Лампа) в Гуандун, де торговий пост існував ще кілька десятиліть; у 1537 році існували письмові записи про те, що португальці мали три склади в Лампі, на острові Шанчуань і [[Португальський Макао|Макао]], і спочатку їм дозволили там висушити свої товари після шторму<ref name="douglas 11">Douglas, 11.</ref>.

== Наслідки ==
Хоча Сімон де Андраде покинув Кантон, він висадився в [[Сямень|Сямені]] і [[Нінбо]], заснувавши там поселення<ref name="douglas 11" />. Сімон продовжував порушувати місцеві китайські закони в Нінбо, і коли його людей обдурили в торговельній угоді з китайцем у 1545 році, Сімон послав у місто групу озброєних людей, пограбував його і взяв місцевих жінок і молодих дівчат в якості полонених<ref name="douglas 11" /><ref name="williams 76">Williams, 76.</ref>. Обурені місцеві жителі об'єдналися і вбили португальців під керівництвом Сімона<ref name="douglas 11" />. Подібний епізод стався пізніше, коли Коелью де Соуза захопив будинок багатого іноземця в Цзіньчжоу, [[Фуцзянь]], що змусило владу припинити постачання португальців; португальці потім напали та розграбували сусіднє село, щоб знайти припаси, що спонукало китайську владу знищити тринадцять португальських кораблів, а тридцять португальців, що залишилися в живих із цього поселення, втекли до [[Португальський Макао|португальського поселення в Макао]] в 1549 році<ref name="williams 76" /><ref name="douglas 11 12">Douglas, 11–12.</ref>.

Після початкових збройних конфліктів, налагодження відносин між португальцями та китайцями відновилися в 1549 році завдяки щорічним португальським торговим місіям на острові Шанчуань, після події, коли португальці допомогли владі Мін знищити прибережних піратів<ref name="brook 124">Brook, 124.</ref><ref name="cambridge 342">Wills, 342.</ref>. У 1554 році Леонел де Соуза, що став пізніше губернатором Макао, встановив добрі відносини уклавши угоду з владою Кантона<ref>Denis Crispin Twitchett, John King Fairbank, [https://books.google.com/books?id=tVhvh6ibLJcC&lpg=PA343&dq=Leonel%20de%20Sousa%20Macau&pg=PA343#v=onepage&q=Leonel%20de%20Sousa%20Macau&f=false The Cambridge history of China, Volume 2; Volume 8], Cambridge University Press, 1978, {{ISBN|0-521-24333-5}}</ref> і в 1557 році імператоський двір нарешті дав згоду на заснування постійної португальської торгової факторії в [[Макао]]<ref name="cambridge 343 344">Wills, 343—344.</ref>. Фернан Піріш де Андраде та його португальські спільники були першими, хто відкрив внутрішній Китай для Заходу, наступна португальська дипломатична місія, що досягнула Пекіна, була здійснена італійським монахом-єзуїтом [[Маттео Річчі]] лише в 1598 році.

== Див. також ==

* [[Хронологія європейських досліджень Азії]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{Португальські дослідники та мореплавці}}

{{DEFAULTSORT:Андраде Фернан Піріш}}
[[Категорія:Померли 1523]]
[[Категорія:Гуанчжоу]]
[[Категорія:Історія Гонконгу]]
[[Категорія:Династія Мін]]
[[Категорія:Португальські дипломати]]
[[Категорія:Португальські мандрівники]]
[[Категорія:Дослідники Азії]]
[[Категорія:Доба великих географічних відкриттів]]

title: порт. Fernão Pires de Andrade

Народився: 15 століття · Andrade, Pontedeumed, Понтедеуме, Ла-Корунья, Галісія, Іспанія

Помер: 1552 · Тернате, Тернате (місто), Північне Малуку, Індонезія

Країна: Португальське королівство

Діяльність: мандрівник-дослідник, дипломат

Знання мов: португальська


text:
# Захарченко Всеволод Данилович
Всеволод Данилович Захарченко (20 грудня 1930, Луганськ — 1974, Харків) — український піаніст, педагог.

## Біографія
Народився у Луганську. З семи років почав займатися музикою. У 15 років вступає до музичного училища у місті Казань по класу фортепіано. Закінчивши його, В. Захарченко поступив у Казанську консерваторію, згодом перевівся у Державний музично-педагогічний інститут імені Гнесіних. Там він навчається у видатної піаністки Олени Фабіанівни Гнесіної, яка разом зі своїми сестрами заснувала в 1895 році приватне музичне училище, що в подальшому стало Російською академією музики імені Гнесіних (сама Олена Фабіанівна навчалась по класу фортепіано у В. Сафонова, та по композиції у Ф. Бузоні, А. Аренського і С. Танєєва).
Також В. Захарченко навчався і у Теодора Давидовича Гутмана — радянського піаніста, який в свою чергу навчався у Юзефа Турчинського і Генріха Нейгауза. У 1949 році закінчив навчання. Диплом про закінчення інституту Всеволоду Даниловичу підписував сам Яків Зак — російський піаніст, переможець Міжнародного конкурсу піаністів імені Ф. Шопена у Варшаві.
Закінчивши інститут у 1955 році В. Захарченко два роки працював в Казанському училищі, а потім в Новосибірському музичному училищі (з 1957) та Новосибірській консерваторії (з 1959). У цей час він успішно поєднує педагогічну та виконавську діяльність.
З 1961 року піаніст переїхав спочатку до Алма-Ати, а потім за розподілом працював у Ташкентській консерваторії на посаді доцента кафедри спеціального фортепіано, де наслідував клас Рудольфа Керера.
З 1964 року В. Захарченко пройшовши по конкурсу на посаду доцента кафедри спеціального фортепіано викладає в Харківському інституті мистецтв. У 1969 році він стає завідувачем кафедри спеціального фортепіано.
З 1972 року його призначають художнім керівником Харківської обласної філармонії.

## Виконавська діяльність
Поєднуючи педагогічну роботу з виконавською В. Захарченко неодноразово брав участь в концертах консерваторії як соліст та ансамбліст. Концерти В. Захарченко отримували позитивні відгуки у пресі. Так, З. Юферова пише: «Якщо спробувати визначити найбільш суттєві риси обдарування Захарченко, слід, безперечно, назвати в першу чергу щирість, безпосередність вираження почуттів, їх емоційну піднесеність, захоплюючий темперамент. Ці привабливі самі по собі якості, що дозволяють охарактеризувати виконавця як художника романтичного складу і викликають зазвичай живий відгук аудиторії, в поєднанні з яскравим прочитанням авторського задуму, досить досконалої технічної оснащеності, красивим, виразним звуком і визначили успіх концертанта».

## Педагогічна діяльність В. Захарченка
Потрібно зазначити, що В. Захарченко працював у Харківській консерваторії менше 10 років, але за цей час він працював зі значною кількістю студентів, які сьогодні гідно продовжують справу вчителя. Серед них Т. Б. Вєркіна — ректор ХНУМ імені І. П. Котляревського, народна артистка України, професор, почесний громадянин міста Харків, засновник та художній керівник міжнародного музичного фестивалю «Харківські асамблеї»; О. В. Кононова — кандидат мистецтвознавства, доцент, зав. кафедри загального та спеціалізованого фортепіано у ХНУМ імені І. П. Котляревського; Л. А. Кузьоміна, яка очолювала кафедру загального та спеціалізованого фортепіано ХНУМ імені І. П. Котляревського та довгий час була професором кафедри спеціального фортепіано; В. Климовський — органіст Харківської філармонії; О. Скляров — соліст Харківської обласної філармонії, завідувач кафедри ХДАК; Наталя Копошилова (Баличева) — провідний викладач-методист Харківської середньої спеціальної музичної школи-інтернату; В. Василець, — викладач кафедри загального та спеціалізованого фортепіано ХНУМ; О. Гнатовська — талановита піаністка і композитор, другу спеціалізацію вона набула під керівництвом Д. Клебанова та Ю. Іщенка (в асистентурі Національної музичної академії у Києві); А. Настенко — викладач Харківського музичного училища. Також у Всеволода Даниловича навчалися Зіта Гусейн-Заде, Лев Кошкін, Сіма Фрадкіна.
Всі випускники класу В. Захарченка згадують про нього як про «вчителя від Бога». Він тонко відчував індивідуальність учня, його творчі, піаністичні можливості. Завжди дуже ретельно працював над кожною виконавською дрібницею — філіруванням звуку, побудовою фрази, точністю виконання штрихів. Не дозволяв технічної неохайності, зловживання педаллю. Часто згадував, як О. Гнесіна бурхливо реагувала на будь-який прояв дилетантизму з боку студентів і додержувався її заповітів у власній професійній діяльності.

title: Захарченко Всеволод Данилович

wikitext:
{{значимість|дата=жовтень 2018}}
{{refimprove|дата=жовтень 2018}}
{{без виносок|дата=жовтень 2018}}
{{стиль|дата=жовтень 2018}}
{{однофамільці|Захарченко}}
'''Всеволод Данилович Захарченко''' ([[20 грудня]] [[1930]], [[Луганськ]] — [[1974]], [[Харків]]) — український піаніст, педагог.

== Біографія ==
Народився у [[Луганськ|Луганську]]. З семи років почав займатися музикою. У 15 років вступає до музичного училища у місті Казань по класу фортепіано. Закінчивши його, В. Захарченко поступив у [[Казанська консерваторія|Казанську консерваторію]], згодом перевівся у [[Російська академія музики імені Гнесіних|Державний музично-педагогічний інститут імені Гнесіних]]. Там він навчається у видатної піаністки Олени Фабіанівни Гнесіної, яка разом зі своїми сестрами заснувала в 1895 році приватне музичне училище, що в подальшому стало Російською академією музики імені Гнесіних (сама Олена Фабіанівна навчалась по класу фортепіано у В. Сафонова, та по композиції у [[Ферруччо Бузоні|Ф. Бузоні]], [[Аренський Антон Степанович|А. Аренського]] і [[Танєєв Сергій Іванович|С. Танєєва]]).
Також В. Захарченко навчався і у Теодора Давидовича Гутмана — радянського піаніста, який в свою чергу навчався у Юзефа Турчинського і [[Нейгауз Генріх Густавович|Генріха Нейгауза]]. У 1949 році закінчив навчання<ref>{{cite web|url=http://music-college.ru/upper/branches/fortepiano/fortepiano|title=Выпускники - Казанский музыкальный колледж (училище) им. И.В. Аухадеева|accessdate=25 жовтня 2018|archive-date=25 жовтня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181025150437/http://music-college.ru/upper/branches/fortepiano/fortepiano}}</ref>. Диплом про закінчення інституту Всеволоду Даниловичу підписував сам [[Зак Яків Ізраїлевич|Яків Зак]] — російський піаніст, переможець Міжнародного конкурсу піаністів імені Ф. Шопена у Варшаві.

Закінчивши інститут у 1955 році В. Захарченко два роки працював в Казанському училищі, а потім в Новосибірському музичному училищі (з 1957) та [[Новосибірська консерваторія|Новосибірській консерваторії]] (з 1959). У цей час він успішно поєднує педагогічну та виконавську діяльність.
З 1961 року піаніст переїхав спочатку до [[Алмати|Алма-Ати]], а потім за розподілом працював у Ташкентській консерваторії на посаді доцента кафедри спеціального фортепіано, де наслідував клас [[Керер Рудольф Рихардович|Рудольфа Керера]].
З 1964 року В. Захарченко пройшовши по конкурсу на посаду доцента кафедри спеціального фортепіано викладає в Харківському інституті мистецтв. У 1969 році він стає завідувачем кафедри спеціального фортепіано.
З 1972 року його призначають художнім керівником [[Харківська обласна філармонія|Харківської обласної філармонії]].

== Виконавська діяльність ==
Поєднуючи педагогічну роботу з виконавською В. Захарченко неодноразово брав участь в концертах консерваторії як соліст та ансамбліст. Концерти В. Захарченко отримували позитивні відгуки у пресі. Так, З. Юферова пише: «Якщо спробувати визначити найбільш суттєві риси обдарування Захарченко, слід, безперечно, назвати в першу чергу щирість, безпосередність вираження почуттів, їх емоційну піднесеність, захоплюючий темперамент. Ці привабливі самі по собі якості, що дозволяють охарактеризувати виконавця як художника романтичного складу і викликають зазвичай живий відгук аудиторії, в поєднанні з яскравим прочитанням авторського задуму, досить досконалої технічної оснащеності, красивим, виразним звуком і визначили успіх концертанта».

== Педагогічна діяльність В. Захарченка ==
Потрібно зазначити, що В. Захарченко працював у Харківській консерваторії менше 10 років, але за цей час він працював зі значною кількістю студентів, які сьогодні гідно продовжують справу вчителя. Серед них [[Вєркіна Тетяна Борисівна|Т. Б. Вєркіна]] — ректор [[Харківський національний університет мистецтв імені Івана Котляревського|ХНУМ імені І. П. Котляревського]], народна артистка України, професор, почесний громадянин міста Харків, засновник та художній керівник міжнародного музичного фестивалю «[[Харківські асамблеї]]»; О. В. Кононова — кандидат мистецтвознавства, доцент, зав. кафедри загального та спеціалізованого фортепіано у ХНУМ імені І. П. Котляревського; Л. А. Кузьоміна, яка очолювала кафедру загального та спеціалізованого фортепіано ХНУМ імені І. П. Котляревського та довгий час була професором кафедри спеціального фортепіано; В. Климовський — органіст Харківської філармонії; О. Скляров — соліст Харківської обласної філармонії, завідувач кафедри [[Харківська державна академія культури|ХДАК]]; Наталя Копошилова (Баличева) — провідний викладач-методист [[Харківська середня спеціалізована музична школа-інтернат|Харківської середньої спеціальної музичної школи-інтернату]]; В. Василець, — викладач кафедри загального та спеціалізованого фортепіано ХНУМ; О. Гнатовська — талановита піаністка і композитор, другу спеціалізацію вона набула під керівництвом [[Клебанов Дмитро Львович|Д. Клебанова]] та [[Іщенко Юрій Якович|Ю. Іщенка]] (в асистентурі [[Національна музична академія України імені Петра Чайковського|Національної музичної академії]] у Києві); А. Настенко — викладач [[Харківське музичне училище імені Бориса Лятошинського|Харківського музичного училища]]. Також у Всеволода Даниловича навчалися Зіта Гусейн-Заде, Лев Кошкін, Сіма Фрадкіна.
Всі випускники класу В. Захарченка згадують про нього як про «вчителя від Бога». Він тонко відчував індивідуальність учня, його творчі, піаністичні можливості. Завжди дуже ретельно працював над кожною виконавською дрібницею — філіруванням звуку, побудовою фрази, точністю виконання штрихів. Не дозволяв технічної неохайності, зловживання педаллю. Часто згадував, як О. Гнесіна бурхливо реагувала на будь-який прояв дилетантизму з боку студентів і додержувався її заповітів у власній професійній діяльності.

== Див. також ==
*[[Вєркіна Тетяна Борисівна]]
*[[Ганзбург Григорій Ізраїлевич]]
*[[Харківський національний університет мистецтв імені Івана Котляревського]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
#Зоряний час Університету мистецтв: Нариси до 95-річчя утворення ХНУМ імені І. П. Котляревського / Ред.-упоряд. Г. І. Ганзбург. — Харків: Видавництво ТОВ «С. А. М.», 2012. — 400 c.
#Харківський державний університет мистецтв імені І. П. Котляревського. Pro Domo Mea: Нариси / Ред. Т. Б. Вєркіна, Г. А. Абаджян, Г. Я. Ботунова. — Харків, 2007. — 336 с.
#Харківський національний університет мистецтв імені І. П. Котляревського. 1917—2017. До 100‑річчя від дня заснування: мала енциклопедія / У 2 т. / Харків. нац. ун‑т мистецтв ім. І. П. Котляревського ; ред.‑упоряд. Л. В. Русакова. — Харків: «Водний спектр Джі-Ем-Пі», 2017. Т. 1. : Музичне мистецтво. — 740 с.
#Харьковский институт искусств имени И. П. Котляревского: 1917—1992. — Харьков, 1992. — 446 с.

[[Категорія:Випускники Російської академії музики імені Гнесіних]]


text:
# Eonycteris
Eonycteris — рід рукокрилих, родини Криланових, Що об'єднує 3 види тварин, які мешкають в Азії.

## Морфологія
Морфометрія. Довжина голови й тіла: 85–125 мм, довжина хвоста: 12–33 мм, передпліччя: 60–81 мм.
Опис. Верхні частини тіла бурі, як правило, темно-коричневі, а нижні блідіші. Боки шиї у самиць, як правило, з тоншим волоссям, в той час як ті ж області у самців вкриті довгим волоссям трохи темнішого кольору, ніж волосся на голові і грудях. Язик довгий, тонкий. Писочок довгий і тонкий. Хвіст зводиться до спікули або відсутній.

## Спосіб життя
Eonycteris зустрічаються в різних середовищах проживання, включаючи ліси і культурні області. Вони зазвичай ночують у печерах, але Eonycteris major також були знайдені в дуплах дерев на острові Борнео. Їжа, здається, складаються в основному з пилку і нектару. Ці рукокрилі товариські. Кілька сотень особин Eonycteris robusta були виявлені причепленими до стелі печери. Вагітність триває, ймовірно, 200 діб. Народжується одне, дуже рідко двоє малят.

## Види
- Eonycteris
  - Eonycteris major
  - Eonycteris robusta
  - Eonycteris spelaea

title: Eonycteris

wikitext:
{{italic title}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Eonycteris''
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Ссавці]] (Mammalia)
| ordo = [[Лиликоподібні]] (Chiroptera)
| subordo = [[Крилановиді]] (Pteropodimorpha)
| familia = [[Криланові]] (Pteropodidae)
| genus = '''Eonycteris'''
| genus_authority = [[Dobson]], [[1873]]
}}
'''''Eonycteris''''' — [[Рід (біологія)|рід]] [[рукокрилі|рукокрилих]], [[Родина (біологія)|родини]] [[Криланові|Криланових]], Що об'єднує 3 види тварин, які мешкають в [[Азія|Азії]].

== Морфологія ==
'''Морфометрія.''' Довжина голови й тіла: 85–125 мм, довжина хвоста: 12–33 мм, [[передпліччя]]: 60–81 мм.

'''Опис.''' Верхні частини тіла бурі, як правило, темно-коричневі, а нижні блідіші. Боки шиї у самиць, як правило, з тоншим волоссям, в той час як ті ж області у самців вкриті довгим волоссям трохи темнішого кольору, ніж волосся на голові і грудях. Язик довгий, тонкий. Писочок довгий і тонкий. Хвіст зводиться до спікули або відсутній.

== Спосіб життя ==
Eonycteris зустрічаються в різних середовищах проживання, включаючи ліси і культурні області. Вони зазвичай ночують у печерах, але ''[[Eonycteris major]]'' також були знайдені в дуплах дерев на острові [[Борнео]]. Їжа, здається, складаються в основному з пилку і нектару. Ці рукокрилі товариські. Кілька сотень особин ''[[Eonycteris robusta]]'' були виявлені причепленими до стелі печери. [[Вагітність]] триває, ймовірно, 200 діб. Народжується одне, дуже рідко двоє малят.

== Види ==
* '''Eonycteris'''
** ''[[Eonycteris major]]''
** ''[[Eonycteris robusta]]''
** ''[[Eonycteris spelaea]]''

== Джерела ==
* [http://www.iucnredlist.org вебсайт МСОП] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/6IuYnscCO?url=http://www.iucnredlist.org/ |date=16 серпня 2013 }}
* {{книга|автор=Ronald M. Nowak|заголовок=Walker's Bats of the World|3=|посилання=http://books.google.com.ua/books?id=OmkObkVIJ0EC&pg=PA81|видавництво=JHU Press|рік=1994|том=|сторінки=[https://archive.org/details/walkersbatsofwor00rona/page/81 81]|сторінок=296|isbn=0801849861|url=https://archive.org/details/walkersbatsofwor00rona/page/81}}

[[Категорія:Криланові]]
[[Категорія:Роди рукокрилих]]
[[Категорія:Eonycteris| ]]

title: ?Eonycteris

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Ряд: Лиликоподібні (Chiroptera)

Підряд: Крилановиді (Pteropodimorpha)

Родина: Криланові (Pteropodidae)

Рід: Eonycteris · Dobson, 1873

Вікісховище: Eonycteris


text:
# Бітольська битва (1912)
Бітольська битва (болг. Битка при Битоля) — військове зіткнення, яке сталося недалеко від міста Бітола (що нині знаходиться в Північній Македонії, а тоді називалось Монастір) під час Першої Балканської війни з 16 по 19 листопада 1912 року.

## Хід битви
Османська Вардарська армія відступала після поразки під Куманово і перегрупувалась навколо міста Бітола. Частина 1-ї сербської армії, що просувалася до Бітоли, була зустріта вогнем важкої османської артилерії, і їм довелося чекати прибуття власної артилерії. 18 листопада, після знищення османської артилерії вогнем артилерії сербів, об'єднання на сербському правому фланзі прорвалися через ділянку, що захищалась Вардарською армією. Серби увійшли в Бітолу 19 листопада. Із завоюванням міста серби могли здійснювати контроль заходу Македонії, в тому числі і символічно значимого міста Охрид.

## Наслідки
Бітольська битва ознаменувала кінець п'ятивікового османського панування над північчю Македонії. 1-ша сербська армія продовжила вести бойові дії в ході Першої Балканської війни. Деякі представники сербського керівництва хотіли продовжити наступ вниз по долині річки Вардар аж до Салоніки, але воєвода Радомир Путник відмовився з причин загрози війни з Австро-Угорщиною, яка не потерпіла б сербської присутності на Егейському морі. Крім того, греки вже зайняли Салоніки і дозволили кільком болгарським частинам увійти в місто, і поява сербських сил внесла б лише плутанину в і без того непросту ситуацію.

title: Бітольська битва (1912)

wikitext:
{{Картка:Збройний конфлікт
|конфлікт      = Бітольська битва
|partof        = [[Перша балканська війна]]
|зображення    = Bitolj-srpsko_vojno_groblje.JPG
|розмір        = 270px
|підпис        = Сербське військове кладовище в Бітолі
|дата1         = [[16 листопада|16]]―[[19 листопада]] [[1912]]
|місце         = [[Бітола]]
|результат     = Перемога [[Королівство Сербія|Королівства Сербія]]
|сторони1      = [[Файл:Flag_of_Serbia.svg|22px]] [[Королівство Сербія]]
|сторони2      = [[Файл:Ottoman Flag.svg|22px]] [[Османська імперія]]
|командувач1   = [[Файл:Flag_of_Serbia.svg|22px]] [[Петар Бойович]]
|командувач2   = [[Файл:Ottoman Flag.svg|22px]] Зеки-паша
|формування1   =
|формування2   =
|формування3   =
|сили1         = 108 544 солдатів
|сили2         = 38 350 солдатів
|втрати1       = 539 убитих
2121 поранених
|втрати2       = 3 000 убитих
5 600 полонених
5 000 дезертирували
|втрати3       =
|примітки      =
}}
{{Перша балканська війна}}
[[Файл:Nakon_bitoljske_bitke.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Після Бітольської битви]]
'''Бітольська битва''' ({{lang-bg|Битка при Битоля}}) — військове зіткнення, яке сталося недалеко від міста [[Бітола]] (що нині знаходиться в [[Північна Македонія|Північній Македонії]], а тоді називалось Монастір) під час [[Перша Балканська війна|Першої Балканської війни]] з [[16 листопада|16]] по [[19 листопада]] [[1912]] року.

== Хід битви ==
Османська Вардарська армія відступала після поразки під [[Кумановська битва (1912)|Куманово]] і перегрупувалась навколо міста [[Бітола]]. Частина 1-ї сербської армії, що просувалася до Бітоли, була зустріта вогнем важкої османської [[Артилерія|артилерії]], і їм довелося чекати прибуття власної артилерії. [[18 листопада]], після знищення османської артилерії вогнем артилерії сербів, об'єднання на сербському правому фланзі прорвалися через ділянку, що захищалась Вардарською армією. Серби увійшли в Бітолу [[19 листопада]]. Із завоюванням міста серби могли здійснювати контроль заходу [[Македонія (історична область)|Македонії]], в тому числі і символічно значимого міста [[Охрид]].

== Наслідки ==
Бітольська битва ознаменувала кінець п'ятивікового османського панування над північчю Македонії. 1-ша сербська армія продовжила вести бойові дії в ході Першої Балканської війни. Деякі представники сербського керівництва хотіли продовжити наступ вниз по долині річки [[Вардар]] аж до [[Салоніки]], але воєвода [[Радомир Путник]] відмовився з причин загрози війни з [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщиною]], яка не потерпіла б сербської присутності на [[Егейське море|Егейському морі]]. Крім того, греки вже зайняли Салоніки і дозволили кільком болгарським частинам увійти в місто, і поява сербських сил внесла б лише плутанину в і без того непросту ситуацію.

== Джерела ==

* Jowett, Philip. Armies of the Balkan Wars 1912–13: The Priming Charge for the Great War. — Osprey Publishing, 2011. — ISBN 978-1-78096-528-4.

{{DEFAULTSORT:Бітола}}
[[Категорія:1912 у Європі]]
[[Категорія:Битви Сербії]]
[[Категорія:Битви Османської імперії]]
[[Категорія:Битви 1912]]
[[Категорія:Листопад 1912]]
[[Категорія:Битви Першої Балканської війни]]
[[Категорія:Бітола]]

title: Бітольська битва

Дата: 16―19 листопада 1912

Місце: Бітола

Результат: Перемога Королівства Сербія

title: Сторони

Королівство Сербія: Османська імперія

title: Командувачі

Петар Бойович: Зеки-паша

title: Військові сили

108 544 солдатів: 38 350 солдатів

title: Втрати

539 убитих · 2121 поранених: 3 000 убитих · 5 600 полонених · 5 000 дезертирували


text:
# Бахтинський сільський округ
Бахти́нський сільський округ (каз. Бақты ауылдық округі, рос. Бахтинский сельский округ) — адміністративна одиниця у складі Маканчинського району Абайської області Казахстану. Адміністративний центр та єдиний населений пункт — село Бахти.
Населення — 2068 осіб (2021; 2511 у 2009, 3236 у 1999, 3061 у 1989).
Станом на 1989 рік існувала Бахтинська сільська рада (села Бахти, Емель, Каракога). Пізніше село Емель було передане до складу Каратальського сільського округу.

## Склад
До складу округу входять такі населені пункти:
| Населений пункт | Старі назви | Населення, осіб (1989) | Населення, осіб (1999) | Населення, осіб (2009) | Населення, осіб (2021) |
| --------------- | ----------- | ---------------------- | ---------------------- | ---------------------- | ---------------------- |
| Бахти, село     | -           | 2931                   | 3236                   | 2511                   | 2068                   |
| Каракога, село  | -           | 130                    | -                      | -                      | -                      |

title: Бахтинський сільський округ

wikitext:
{{Сільський округ Казахстану
| назва укр.      = Бахтинський сільський округ
| назва ін.       = {{lang-kk|Бақты ауылдық округі}}
| прапор          =
| опис прапора    =
| герб            =
| опис герба      =
| розташування    =
| мапа            =
| область         = [[Абайська область]]
| район           = [[Маканчинський район]]
| утворений       =
| населення       = 2068 осіб
| дані            = [[2021]]{{KAZ-pop-stat-2021}}
| площа           =
| густота         =
| код округу      =
| поштові індекси =
| центр           = село [[Бахти]]
| аули            =
| села            = 1
| інші НП         =
| адреса          =
| вебсторінка     =
| голова округу   =
}}

'''Бахти́нський сільський округ''' ({{lang-kk|Бақты ауылдық округі}}, {{lang-ru|Бахтинский сельский округ}}) — [[адміністративний поділ Казахстану|адміністративна одиниця]] у складі [[Маканчинський район|Маканчинського району]] [[Абайська область|Абайської області]] [[Казахстан]]у. Адміністративний центр та єдиний населений пункт — село [[Бахти]].

Населення — 2068 осіб ([[2021]]; 2511 у [[2009]], 3236 у [[1999]], 3061 у [[1989]]<ref>[https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA328#v=onepage&q&f=false Итоги Всесоюзной переписи населения 1989 года по Казахской ССР. Том 3] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181031173758/https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA328#v=onepage&q&f=false |date=31 жовтня 2018 }} {{ref-ru}}</ref>).

Станом на [[1989]] рік існувала '''Бахтинська сільська рада''' (села Бахти, Емель, Каракога). Пізніше село Емель було передане до складу [[каратальський сільський округ (Маканчинський район)|Каратальського сільського округу]].

== Склад ==
До складу округу входять такі населені пункти:
{| align="center" class="standard" class="wikitable sortable"
|+
! |Населений пункт
! |Старі назви
! |Населення,
осіб ([[1989]])
! |Населення,
осіб ([[1999]])
! |Населення,
осіб ([[2009]])
! |Населення,
осіб ([[2021]])
|-----
| [[Бахти]], село
| -
| align="right"| 2931
| align="right"| 3236
| align="right"| 2511
| align="right"| 2068
|-----
| Каракога, село
| -
| align="right"| 130<ref>З них казахи — 100 %.</ref>
| align="right"| -
| align="right"| -
| align="right"| -
|+
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Маканчинський район}}

{{Kazakhstan-geo-stub}}

[[Категорія:Сільські округи Маканчинського району]]

title: Основні дані

Область: Абайська область

Район: Маканчинський район

Населення (2021): 2068 осіб

title: Населені пункти

Адміністративний центр: село Бахти