text:
# Марія де Бурбон (1515—1538)
Мар́ія де Бурб́он (фр. Marie de Bourbon; 29 жовтня 1515, Пікардія — 18 вересня 1538, там само) — французька принцеса, донька Карла IV, герцога Вандома і Франсуази Алансонської. Марію розглядали на роль нареченої шотландського короля Якова V, однак вибір був зроблений на користь Мадлен Французької.

## Походження
Марія де Бурбон народилася 1515 року в Шато де ла Фер в сім'ї Карла IV, герцога Вандомського, і Франсуази Алансонської; Марія стала першою донькою і другою дитиною з тринадцяти їхніх дітей. По батьківській лінії Марія доводилася онукою Франсуа, графа Вандомського, і Марії де Люксембург; по материнській — Рене, герцога Алансона, і Маргарити Лотарингської. Крім дванадцяти рідних братів і сестер, Марія мала єдиноутробних брата і сестру від шлюбу матері з Франсуа II, герцогом де Лонгвіль, однак на момент народження принцеси обидва вони були мертві.

## Матримоніальні плани

### Перші переговори
1517 року відбулось підписання франко-шотландського Руанського договору, що мав на меті підтримати Старий союз, ослаблений поразкою шотландців у битві біля Флоддена. Одним із положень договору значилося одруження шотландського короля з французькою принцесою. У квітні 1530 Джон Стюарт, герцог Олбані, був уповноважений завершити переговори про шлюб Якова V і Мадлен Французької. Втім, позаяк Мадлен не володіла відмінним здоров'ям, було запропоновано іншу наречену — Марію де Бурбон — і посаг, гідний дочки французького короля. До кінця 1534 року секретар Джона Стюарта, Ніколас Каніве, і секретар шотландського монарха Томас Ерскін доставили Якову V портрет Марії, що належав пензлю Жана Клуе.
1533 року Маргарита Наваррська обговорила матримоніальні плани з дипломатом Генріха VIII, герцогом Норфолка. Вона зазначила, що герцог Вандом був тісно пов'язаний з імператором Карлом V і стверджувала, що Марія та її сестра були «хворими й кривими». Маргариту також дивувала можливість шлюбу Якова V з Христиною Данською, оскільки була переконана, що на роль королеви Шотландії більше підійде її зовиця Ізабелла.
У січні 1535 року Яків V спрямував Франциску I листа, в якому пояснив, що відчуває ніби переговори були спотворені й надсилає до Франції свого глашатая Джеймса Айкенхеда. Айкенхеду було доручено розтлумачити, що Яків не може відійти від договору 1517 року, побравшись з нареченою не королівської крові без згоди парламенту Шотландії.

### Другі переговори
У відповідь на пояснення Айткенхеда Франциск I знову твердо вказав Якову V на те, що Мадлен, французька принцеса з королівської сім'ї, не може вийти заміж за короля через слабке здоров'я. Франциск вкотре запропонував альтернативний варіант шлюбу з Марією.
5 червня 1535 Яків писав Франциску щодо можливості шлюбу з Мадлен, договору і заміни нареченої Марією. Він писав, що чув від Ніколаса Каніве, що Марія Бурбон була можливою нареченою. Яків V відіслав листа з його «знайомим слугою» Джеймсом Айкенхедом, якому доручив переконатися, що жінка, яку Якову пропонують за дружину, відповідає його очікуванням стосовно характеру, манер і титулу. Крім того, Айкенхед повинен був довідатися стосовно обіцяного королівського посагу для Марії, якщо вона відповідає всім вимогам короля. У разі укладення шлюбного договору Марія разом зі своїми придворними дамами (всі вони на вимогу Якова мали бути аристократичного походження) повинна була негайно відбути у свій новий будинок, щоб встигнути прибути до Шотландії до настання зими. Того самого дня Яків відправив листи аналогічного змісту Філіппу Шабо і Анну де Монморансі.
У той період герцог Олбані серйозно задумався про можливість шлюбу Якова V з овдовілою герцогинею Міланською і став гальмувати переговори про шлюб з Марією. Крім того, при шотландському дворі поповзли чутки про те, що король бажає обвінчатись зі своєю колишньою коханкою Маргарет Ерскін. І все-таки 28 грудня 1535 року Айкенхед вирушив до Франції, щоб поновити переговори про союз із Вандомським домом і зміг укласти найбільш вигідний для короля договір. Яків призначив свого повіреного законним представником шотландського короля для завершення шлюбних справ.
29 березня 1536 року в Крем'є поблизу Ліона було підписано і скріплено королівською печаткою остаточний договір про шлюб короля Якова I й Марії Бурбон. На підписанні були присутні Жан III д'Етурмель, управитель двору герцога Вандомського; Матьє де Лонгжу, єпископ Суассона; Гійом Пойє, глава французького парламенту; Гійом Фе, сеньйор Ферні, королівський камергер, і Джеймс Айкенхед (у французьких документах він позначений як Hacquenet). Шлюбний договір підписали Франсуа де Турнон, канцлер Антуан де Бург, Анн де Монморансі, маршал Франції, і адмірал Філіпп Шабо, граф Бюзансе. Згідно з договором, серед іншого, в разі передчасної смерті Якова в довічне розпорядження Марії переходив Фолклендський палац. У квітні 1536 року Франциск I, як закріплення договору, передав Якову намисто Ордену Святого Михайла. У липні 1536 року помер герцог Олбані, так і не дочекавшись королівського весілля.

## Відмова Якова V і подальше життя
Шотландський король відвідав Марію в Сен-Кантені в Пікардії у вересні 1536 року, а потім вирушив на південь, щоб зустрітися з Франциском I. При французькому дворі Яків V зустрівся з дочкою Франциска I, Мадлен, в яку закохався з першого погляду. Попри вже укладений договір, шотландський король став просити руки Мадлен. Посилаючись на хворобу принцеси й суворий клімат Шотландії, який міг виявитися фатальним для здоров'я доньки, що вже похитнулося, Франциск I не дав згоди на шлюб. Яків наполягав і, врешті-решт, Франциск поступився: договір з Марією був розірваний і 1 січня 1537 року в Соборі Паризької Богоматері Яків і Мадлен одружилися.
14 жовтня 1536 року Родольфо Піо да Карпі, єпископ Фаенци, писав, що Франциск I запропонував Марії в чоловіки герцога Лотарингського, однак подальшого розвитку ця пропозиція не дістала. Мадлен померла через кілька місяців після весілля; Марія спочила трохи пізніше, ніж через півтора року. На думку шотландського хроніста Роберта Ліндсі, Марія була настільки засмучена відмовою Якова побратися з нею, що незабаром тяжко занедужала і померла.

title: Марія де Бурбон (1515—1538)

wikitext:
{{Державний діяч
| українське ім'я        = Марія де Бурбон
| оригінальне ім'я       = {{lang-fr|Marie de Bourbon}}
| портрет                = Marie de Bourbon (1515–38).jpg
| підпис                 = Зарисовка портрета Марії роботи [[Жан Клуе|Жана Клуе]].<br/>Пізніше з цієї зарисовки зроблено портрет, який і відправили в Шотландію королю Якову V
| герб                   =
| титул                  =
| прапор                 =
| співправитель1         =
| коронація               =
| коронація_2             =
| коронація_3             =
| періодначало            =
| періодконец             =
| попередник              =
| наступник               =
| співправитель           =
| періодначало _2         =
| періодконец_2           =
| попередник_2            =
| наступник_2              =
| періодначало_3           =
| періодконец _3           =
| попередник_3             =
| наступник_3              =
| інші титули              =
| чоловік                  =
| діти                     =
| рід                      =
| батько                   = [[Карл IV де Бурбон-Вандом]]
| мати                     = [[Франсуаза Алансонська]]
| дата народження          = 29.10.1515
| місце народження         = [[Шато де ла Фер]], [[Пікардія]]
| дата смерті              = 28.9.1538
| місце смерті             = Там само
| династія                 =
| нагороди           = <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
| автограф           =
| Commons            =
}}
'''Мар́ія де Бурб́он''' ({{lang-fr|Marie de Bourbon}}; [[29 жовтня]] [[1515]], [[Пікардія]] — [[18 вересня]] [[1538]], там само) — французька принцеса, донька [[Карл IV де Бурбон-Вандом|Карла IV, герцога Вандома]] і [[Франсуаза Алансонська|Франсуази Алансонської]]. Марію розглядали на роль нареченої шотландського короля [[Яків V|Якова V]], однак вибір був зроблений на користь [[Мадлен Французька|Мадлен Французької]].

== Походження ==
Марія де Бурбон народилася 1515 року в Шато де ла Фер в сім'ї [[Карл IV де Бурбон-Вандом|Карла IV]], [[Список графів і герцогів Вандому|герцога Вандомського]], і [[Франсуаза Алансонська|Франсуази Алансонської]]; Марія стала першою донькою і другою дитиною з тринадцяти їхніх дітей. По батьківській лінії Марія доводилася онукою {{Не перекладено|Франсуа, граф Вандомський|Франсуа, графа Вандомського|en|Francis, Count of Vendôme}}, і [[Марія Люксембурзька (графиня Вандомська)|Марії де Люксембург]]; по материнській — {{Не перекладено|Рене (герцог Алансона)|Рене, герцога Алансона|ru|Рене (герцог Алансона)}}, і [[Маргарита Лотаринзька (герцогиня Алансонська)|Маргарити Лотарингської]]{{sfn|Louda, Maclagan|1999|p=таб. 68}}. Крім дванадцяти рідних братів і сестер, Марія мала єдиноутробних брата і сестру від шлюбу матері з {{Не перекладено|Франсуа II д'Орлеан-Лонгвіль|Франсуа II, герцогом де Лонгвіль|ru|Франсуа II д'Орлеан-Лонгвиль}}, однак на момент народження принцеси обидва вони були мертві.

== Матримоніальні плани ==

=== Перші переговори ===
1517 року відбулось підписання франко-шотландського {{Не перекладено|Руанського договору||en|Treaty of Rouen}}, що мав на меті підтримати [[Старий союз]], ослаблений поразкою шотландців у [[Битва біля Флоддена|битві біля Флоддена]]. Одним із положень договору значилося одруження шотландського короля з французькою принцесою. У квітні 1530 [[Джон Стюарт, герцог Олбані|Джон Стюарт]], [[герцог Олбані]], був уповноважений завершити переговори про шлюб [[Яків V|Якова V]] і [[Мадлен Французька|Мадлен Французької]]{{sfn|Hannay|1954|pp=43—44, 51—52, 170}}. Втім, позаяк Мадлен не володіла відмінним здоров'ям, було запропоновано іншу наречену — Марію де Бурбон — і посаг, гідний дочки французького короля. До кінця 1534 року секретар Джона Стюарта, Ніколас Каніве, і секретар шотландського монарха {{Не перекладено|Томас Ерскін з Халтоуна|Томас Ерскін|en|Thomas Erskine of Haltoun}} доставили Якову V портрет Марії, що належав пензлю [[Жан Клуе|Жана Клуе]]{{sfn|Hannay|1954|pp=280—281}}{{sfn|Bapst|1889|p=232}}.

1533 року [[Маргарита Наваррська]] обговорила матримоніальні плани з дипломатом [[Генріх VIII (король Англії)|Генріха VIII]], [[Томас Говард 3-й герцог Норфолк|герцогом Норфолка]]. Вона зазначила, що герцог Вандом був тісно пов'язаний з [[Карл V Габсбург|імператором Карлом V]] і стверджувала, що Марія та її сестра були «хворими й кривими». Маргариту також дивувала можливість шлюбу Якова V з [[Христина Данська (1521–1590)|Христиною Данською]], оскільки була переконана, що на роль королеви Шотландії більше підійде її зовиця {{Не перекладено|Ізабелла Наваррська, віконтеса де Роган|Ізабелла|en|Isabella of Navarre, Viscountess of Rohan}}<ref>{{стаття |автор= |заголовок=Duke Of Norfolk to Henry VIII |посилання=http://www.british-history.ac.uk/letters-papers-hen8/vol6/pp306-313 |мова=en |видання=Letters and Papers, Foreign and Domestic, Henry VIII |видавництво=Her Majesty's Stationery Office |місце=London |тип= |рік=1882 |місяць= |число= |том=6 (1533) |номер=692 |сторінки= |doi= |issn=}}</ref>.

У січні 1535 року Яків V спрямував [[Франциск I|Франциску I]] листа, в якому пояснив, що відчуває ніби переговори були спотворені й надсилає до Франції свого глашатая Джеймса Айкенхеда. Айкенхеду було доручено розтлумачити, що Яків не може відійти від договору 1517 року, побравшись з нареченою не королівської крові без згоди парламенту Шотландії{{sfn|Hannay|1954|pp=282—283}}.

=== Другі переговори ===
У відповідь на пояснення Айткенхеда Франциск I знову твердо вказав Якову V на те, що [[Мадлен Французька|Мадлен]], французька принцеса з королівської сім'ї, не може вийти заміж за короля через слабке здоров'я. Франциск вкотре запропонував альтернативний варіант шлюбу з Марією{{sfn|Hannay|1954|pp=51—52, 283}}.

5 червня 1535 Яків писав Франциску щодо можливості шлюбу з Мадлен, договору і заміни нареченої Марією. Він писав, що чув від Ніколаса Каніве, що Марія Бурбон була можливою нареченою. Яків V відіслав листа з його «знайомим слугою» Джеймсом Айкенхедом, якому доручив переконатися, що жінка, яку Якову пропонують за дружину, відповідає його очікуванням стосовно характеру, манер і титулу. Крім того, Айкенхед повинен був довідатися стосовно обіцяного королівського посагу для Марії, якщо вона відповідає всім вимогам короля. У разі укладення шлюбного договору Марія разом зі своїми придворними дамами (всі вони на вимогу Якова мали бути аристократичного походження) повинна була негайно відбути у свій новий будинок, щоб встигнути прибути до Шотландії до настання зими. Того самого дня Яків відправив листи аналогічного змісту {{Не перекладено|Філіпп Шабо|Філіппу Шабо|ru|Шабо, Филипп}} і [[Анн I де Монморансі|Анну де Монморансі]]{{sfn|Hannay|1954|pp=289—290}}.

У той період [[Джон Стюарт, герцог Олбані|герцог Олбані]] серйозно задумався про можливість шлюбу Якова V з овдовілою [[Крістіна Данська (1521—1590)|герцогинею Міланською]] і став гальмувати переговори про шлюб з Марією. Крім того, при шотландському дворі поповзли чутки про те, що король бажає обвінчатись зі своєю колишньою коханкою [[Маргарет Ерскін]]. І все-таки 28 грудня 1535 року Айкенхед вирушив до Франції, щоб поновити переговори про союз із Вандомським домом і зміг укласти найбільш вигідний для короля договір. Яків призначив свого повіреного законним представником шотландського короля для завершення шлюбних справ{{sfn|Hannay|1954|pp=283, 289—290, 302—305}}.

29 березня 1536 року в [[Крем'є]] поблизу [[Ліон]]а було підписано і скріплено королівською печаткою остаточний договір про шлюб короля Якова I й Марії Бурбон. На підписанні були присутні Жан III д'Етурмель, управитель двору герцога Вандомського; Матьє де Лонгжу, {{Не перекладено|Єпархія Суассона|єпископ Суассона|en|Roman Catholic Diocese of Soissons}}; {{Не перекладено|Гійом Пойє||fr| Guillaume Poyet}}, глава французького парламенту; Гійом Фе, сеньйор Ферні, королівський камергер, і Джеймс Айкенхед (у французьких документах він позначений як ''Hacquenet''). Шлюбний договір підписали {{Не перекладено|Франсуа де Турнон||ru|Турнон, Франсуа де}}, канцлер Антуан де Бург, Анн де Монморансі, [[маршал Франції]], і адмірал Філіпп Шабо, граф Бюзансе{{sfn|Decagny|1857|p=37}}. Згідно з договором, серед іншого, в разі передчасної смерті Якова в довічне розпорядження Марії переходив [[Фолклендський палац]]{{sfn|Hannay|1954|pp=314—315}}. У квітні 1536 року Франциск I, як закріплення договору, передав Якову намисто [[Орден святого Михайла|Ордену Святого Михайла]]{{sfn|Hannay|1954|p=273}}. У липні 1536 року помер герцог Олбані, так і не дочекавшись королівського весілля.

== Відмова Якова V і подальше життя ==
Шотландський король відвідав Марію в [[Сен-Кантен]]і в Пікардії у вересні 1536 року, а потім вирушив на південь, щоб зустрітися з [[Франциск I|Франциском I]]{{sfn|Cameron|2005|p=131}}. При французькому дворі [[Яків V]] зустрівся з дочкою Франциска I, [[Мадлен Французька|Мадлен]], в яку закохався з першого погляду. Попри вже укладений договір, шотландський король став просити руки Мадлен. Посилаючись на хворобу принцеси й суворий клімат Шотландії, який міг виявитися фатальним для здоров'я доньки, що вже похитнулося, Франциск I не дав згоди на шлюб{{sfn|Ashley|1999|p=570}}. Яків наполягав і, врешті-решт, Франциск поступився: договір з Марією був розірваний і 1 січня 1537 року в [[Собор Паризької Богоматері|Соборі Паризької Богоматері]] Яків і Мадлен одружилися<ref>{{cite web |url=http://www.gaddgedlar.com/Rough-Wooing.htm |title=Why did the «Rough Wooing» Fail to break the Auld Alliance? |author=Lindsay Webster |date= |work=Rough Wooing |publisher=gaddgedlar.com |accessdate=2015-09-06 |lang=en |archive-date=2004-08-16 |archive-url=https://web.archive.org/web/20040816134002/http://www.gaddgedlar.com/Rough-Wooing.htm }}</ref>.

14 жовтня 1536 року {{Не перекладено|Родольфо Піо да Карпі||en|Rodolfo Pio da Carpi}}, єпископ Фаенци, писав, що Франциск I запропонував Марії в чоловіки [[Франциск I (герцог Лотарингії)|герцога Лотарингського]]{{sfn|Cameron|2005|p=131}}, однак подальшого розвитку ця пропозиція не дістала. Мадлен померла через кілька місяців після весілля; Марія спочила трохи пізніше, ніж через півтора року. На думку шотландського хроніста {{Не перекладено|Роберт Ліндсі з Пітскотті|Роберта Ліндсі|en|Robert Lindsay of Pitscottie}}, Марія була настільки засмучена відмовою Якова побратися з нею, що незабаром тяжко занедужала і померла{{sfn|Lindsay|1814|p=374}}.

== Примітки ==
{{примітки|2}}

== Література ==
* {{книга |автор=Ashley, Mike |заголовок=The Mammoth Book of British Kings & Queens |відповідальний= |посилання=https://books.google.ru/books?id=XevfGwAACAAJ&dq=The+mammoth+book+of+British+kings+and+queens&hl=en&sa=X&ved=0CBwQ6AEwAGoVChMI-fmTz8TixwIVCe5yCh0_AQ7_ |місце= |видавництво=Carroll & Graf |рік=1999 |том= |allpages=808 |pages=570 |isbn=0786706929, 9780786706921 |ref=Ashley }}
* {{книга |автор=Bapst, Edmond |заголовок=Les mariages de Jacques V |відповідальний= |посилання=https://books.google.ru/books?id=CxQZAAAAYAAJ&q=Les+Mariages+de+Jacques+V&dq=Les+Mariages+de+Jacques+V&hl=en&sa=X&ved=0ahUKEwjNxN3bm9TKAhWj8HIKHXLOA1oQ6AEIHDAA |місце= |видавництво=Librairie Plon |рік=1889 |том= |allpages=338 |pages= |isbn= |ref=Bapst }}
* {{книга |автор=Cameron, Jamie |заголовок=James V: The Personal Rule 1528-1542 |відповідальний= |посилання=https://books.google.ru/books?id=uNJjPwAACAAJ&dq=james+V,+the+personal+rule,+1528-1542&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwixsYfCqdnKAhXCqXIKHSx2CY8Q6AEIGzAA |місце= |видавництво=Birlinn Limited |рік=2005 |том= |allpages=400 |pages= |isbn=0859766098, 9780859766098 |ref=Cameron }}
* {{книга |автор=Decagny, Paul |заголовок=Notice historique sur le château de Suzanne en Santerre (Somme) et sur la maison d'Estourmel |відповідальний= |посилання=https://books.google.ru/books?id=-AUbAAAAYAAJ&printsec=frontcover&dq=Notice+historique+sur+le+château+de+Suzanne+en+Santerre+(Somme)+et+sur+la+maison+d'Estourme&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwjAmvLQpdnKAhWI83IKHdJsBcwQ6AEIHDAA#v=onepage&q=Notice%20historique%20sur%20le%20château%20de%20Suzanne%20en%20Santerre%20(Somme)%20et%20sur%20la%20maison%20d'Estourme&f=false |місце= |видавництво=J. Quentin |рік=1857 |том= |allpages=105 |pages=37 |isbn= |ref=Decagny }}
* {{книга |автор=Hannay, Robert Kerr |заголовок=The Letters of James V: Collected and Calendared |відповідальний=ed. Denys Hay |посилання=https://books.google.ru/books?id=YGUZAAAAIAAJ&q=Letters+of+James+V&dq=Letters+of+James+V&hl=en&sa=X&ved=0CBwQ6AEwAGoVChMI7LGtrMLixwIVgZwsCh0i4wGs |місце= |видавництво=H.M. Stationery Office |рік=1954 |том= |allpages=468 |pages= |isbn= |ref=Hannay }}
* {{книга |автор=Lindsay of Pitscottie, Robert |заголовок=Chronicles of Scotland |відповідальний=ed. John Graham Dalyell |посилання= |місце=Edinburgh |видавництво=G. Ramsay and Company |рік=1814 |том=2 |allpages= |pages= |isbn= |ref=Lindsay }}
* {{книга |автор=Louda, Jiří; Maclagan, Michael |заголовок=Lines of Succession: Heraldry of the Royal Families of Europe |відповідальний= |посилання=https://books.google.ru/books?id=NzY_PgAACAAJ&dq=isbn:9780316848206&hl=ru&sa=X&redir_esc=y |місце= |видавництво=Little, Brown Book Group Limited |рік=1999 |том= |allpages=308 |pages= |isbn=0316848204, 9780316848206 |ref=Louda, Maclagan }}

== Посилання ==
* {{cite web |url=http://www.photo.rmn.fr/C.aspx?VP3=SearchResult&IID=2C6NU0VFFAAL |title=Drawing of Mary of Bourbon c. 1535 by François Clouet |publisher=Musée Condé, Chantilly, RMN |accessdate=2016-02-02 |lang=fr |archive-date=7 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160307093221/http://www.photo.rmn.fr/C.aspx?VP3=SearchResult&IID=2C6NU0VFFAAL }}

[[Категорія:Бурбони]]

Народження: 29 жовтня 1515 · Шато де ла Фер, Пікардія

Смерть: 28 вересня 1538 (22 роки) · Там само

Поховання: Собор Паризької Богоматері

Рід: Бурбони

Батько: Карл IV де Бурбон-Вандом

Мати: Франсуаза Алансонська


text:
# Троїцька церква (Новий Білоус)
Троїцька церква — православний храм та пам'ятка архітектури національного значення у Новому Білоусі.

## Історія
Постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442 («Про доповнення списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави» надано статус «пам'ятка архітектури республіканського значення» з охоронним № 1790 під назвою Т"роїцька церква та дзвіниця".
Встановлено інформаційну дошку «1790 рік Троїцька церква дерев'яна та дзвіниця 1646 рік».

## Опис
Побудована в 1-й половині XVIII століття (за іншими даними 1646 року). Троїцька церква є однією з небагатьох дерев'яних монументальних споруд, що збереглися, на Лівобережжі України. Має ознаки бароко та класицизму.
Дерев'яна, однокупольна, тридольна (тризрубна — 3 об'єми), хрестоподібна церква з прямокутним у плані бабинцем (притвором), нефом (центральною ділянкою) та гранованим вівтарем. Зберігся різьблений дерев'яний (матеріал: липа) іконостас XVIII століття.
На початку ХІХ століття із західного боку було прибудовано ґанок, також по обидва боки вівтаря — маленькі зруби (приміщення) ризниці та поламарні, з південної та північної сторін центральної ділянки з'явилися притвори з 4-колонними портиками, які завершуються трикутними фронтонами. Тимпани фронтів із розписом.
Поруч (на південний захід) розташована дерев'яна, прямокутна в плані, двоярусна дзвіниця, що завершується шаленим наметом з глухим ліхтарем і главою. Ярус дзвонів має чотири шестикутні отвори. Дзвіниця побудована в 1739 року.
Храм було реставровано. Оновлений іконостас включає фрагменти колишнього іконостасу.

wikiname: ukwiki

title: Троїцька церква (Новий Білоус)

in_language: uk

wikitext:
{{Пам'ятка}}{{Otheruses|Церква Святої Трійці}}
'''Троїцька церква''' — православний храм та пам'ятка архітектури національного значення у [[Новий Білоус|Новому Білоусі]].

== Історія ==
Постановою Ради Міністрів УРСР від 06.09.1979 № 442 (''«Про доповнення списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави»'' надано статус «''пам'ятка архітектури республіканського значення»'' з охоронним № 1790 під назвою ''Т"роїцька церква та дзвіниця"''<ref>{{Cite web|url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/442-79-п#Text|title=Про доповнення списку пам'яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави|archive-url=https://web.archive.org/web/20210412092438/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/442-79-п#Text|archive-date=2021-04-12|dead-url=no|access-date=2021-03-09}}</ref>.

Встановлено інформаційну дошку «1790 рік Троїцька церква дерев'яна та дзвіниця 1646 рік».

== Опис ==
Побудована в 1-й половині XVIII століття (за іншими даними [[1646]] року<ref name="автоссылка1">В. Д. Віроцький, А. А. Карнабіда, В. Г. Киркевич. Монастирі та храми землі сіверської. К., Техніка, 1999 р. с. 220</ref><ref>Постановление Кабинета Министров УССР от 06.09.1979 № 442</ref>). Троїцька церква є однією з небагатьох дерев'яних монументальних споруд, що збереглися, на Лівобережжі України. Має ознаки бароко та класицизму.

Дерев'яна, однокупольна, тридольна (тризрубна — 3 об'єми), хрестоподібна церква з прямокутним у плані [[Бабинець|бабинцем]] (притвором), [[Нава (архітектура)|нефом]] (центральною ділянкою) та гранованим [[вівтар]]ем. Зберігся різьблений дерев'яний (матеріал: липа) іконостас XVIII століття.

На початку ХІХ століття із західного боку було прибудовано [[ґанок]], також по обидва боки вівтаря — маленькі зруби (приміщення) [[Ризниця|ризниці]] та поламарні, з південної та північної сторін центральної ділянки з'явилися притвори з 4-колонними [[портик]]ами, які завершуються трикутними [[фронтон]]ами. [[Тимпан (архітектура)|Тимпани]] фронтів із [[Стінопис|розписом]].

Поруч (на південний захід) розташована дерев'яна, прямокутна в плані, двоярусна дзвіниця, що завершується шаленим наметом з глухим [[Ліхтар (архітектура)|ліхтарем]] і [[Баня (архітектура)|главою]]. Ярус дзвонів має чотири шестикутні отвори. Дзвіниця побудована в [[1739]] року<ref name="автоссылка1"/>.

Храм було реставровано. Оновлений іконостас включає фрагменти колишнього іконостасу.

== Галерея ==
<gallery>
Троїцька церква (дер.), Новий Білоус.jpg
Holy Trinity church in Novyy Bilous, Chernihiv region, Ukraine (1).jpg
Holy Trinity church in Novyy Bilous, Chernihiv region, Ukraine (2).jpg
Новий Білоус, Чернігівський район, табличка на Троїцькій церкві.JPG
Новий Білоус Іконостас Троїцької церкви.jpg
Купол Троицкой церкви в Новом Белоусе.jpg
Дзвіниця Троїцької церкви (дер.), Новий Білоус.jpg
</gallery>

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==
# Чернігівщина: Енциклопедичний довідник, К.: УРЕ і м. М. П. Бажана, 1990. — с. 805—807 ТРОЇЦЬКА ЦЕРКВА
# [https://chernihivregion.travel/turystychni-obiekty/pamiatky-oblasti/item/972-troitska-tserkva-ta-dzvinytsia Троїцька церква та дзвіниця]
{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Чернігівський район (Чернігівська область)]]
[[Категорія:Пам'ятки архітектури Чернігівської області]]
[[Категорія:Церкви Чернігівської єпархії ПЦУ]]
[[Категорія:Пам'ятки культурної спадщини України]]

title: Троїцька церква

Країна: Україна

Розташування: Чернігівська область · Чернігівський район · Новобілоуська сільська громада · Новий Білоус

Тип: церква і пам'ятка

Матеріал: дерево


text:
# Насі кампур
Насі кампур (індонез. Nasi campur «змішаний рис»), також відомий як Насі рамес на Яві — індонезійська страва, що складається з ложки насі путіх (білого рису) та невеликими порціями інших страв з м'ясом, овочами, арахісом, яйцями і крупуком з смаженими креветками. Залежно від походження, продавець насі кампуру може подавати кілька гарнірів, включаючи овочі, рибу та м'ясо. Це основна страва Індонезії, популярна в Малайзії, Сінгапурі, Брунеї та південному Таїланді, а також у Нідерландах через колоніальні зв'язки з Індонезією. Подібна форма під назвою чанпуру існує на Окінаві.

## Поширення та походження
Насі кампур набув широкого поширення в Індонезії і такий ж різноманітний, як і сам індонезійський архіпелаг, з регіональними особливостями приготування. Немає точних, вказівок, рецептів або визначення того, з чого складається насі кампур, оскільки індонезійці та багато з південно-східних азіатів зазвичай споживають рис на пару в оточенні гарнірів, що складаються з овочів і м'яса. Як наслідок, питання походження рецепту залишається незрозумілим. Насі кампур зазвичай сприймається як приготований на пару рис, оточений стравами, які можуть складатися з овочів і м'яса, які подають порціями для одного, на відміну від тумпенга, який подають великими порціями або рійстафель, який подавали на розкішних колоніальних бенкетах.
Різні місцеві варіації існують у Південно-Східній Азії: від Яви, Балі, Малайського півострова, Борнео, Сулавесі та індо-колоніальних до китайсько-індонезійських версій насі кампур. Подібний аналог Мінангкабау називається насі Паданг і відомий, особливо в регіоні Суматра.

### Балі
На Балі змішаний рис під назвою насі кампур Балі або просто насі Балі є улюбленим серед туристів. Балійська версія насі кампуру, ймовірно, є найвідомішою на міжнародному рівні, в основному завдяки «фактору Балі», як острівного курорту серед іноземних відвідувачів. Смак часто чітко локальний, підкреслений баса генеп (балійською сумішшю спецій), яка використовується як основа для багатьох страв з каррі та овочів. Балійська версія змішаного рису може мати тунець на грилі, смажений тофу, огірок, шпинат, темпе, кубики яловичини, овочеве каррі, кукурудзу, соус чилі на рисовій ложі. Змішаний рис часто продають вуличні торговці, загорнутий у банановий лист.
На острові більшість індуїсти, тому балійська версія може додавати лауар і бабі гулінг у насі кампур. Тим не менш, халяльна версія доступна з бетуту, шашлика та яєць, які додаються до рису.

### Ява
На Яві насі кампур часто називають насі рамес, і по всьому острову доступні широкі варіації. Одна страва, яка зазвичай зустрічається в яванському насі кампур — це смажена локшина. Насі рамес — це страва, створена на Західній Яві під час Другої світової війни індоєвропейською кухаркою Труусою ван дер Капеллен, яка керувала суповими кухнями Бандунга під час і після японської окупації . Пізніше вона відкрила ресторан в Нідерландах і зробила страву не менш популярною там.
У Джок'якарті яванська версія насі кампур називається насі інкунг, яка складається з цілої приготованої курячої страви, яка називається аям інкунг, урапан касултан, перкедел, емпал гапіт, сате тусук дживо і рис тумпенг.

### Китайці Індонезії
Китайці Індонезіїї, які проживають в Джакарті та інших великих містах, використовують термін насі кампур вільно для позначення насі кампур Тіонгхоа (тобто насі кампур у китайському стилі), страви з рису з асортиментом м'яса, приготоване на грилі, наприклад, чар сіу, хрустка смажена свинина, солодка свиняча ковбаса та свинячий сатай. Цю страву зазвичай подають із простим китайським курячим супом або сайур асином, індонезійським прозорим бульйоном зі свинячих кісток із ферментованою зеленню гірчиці. Однак назви для подібної страви не існує в материковому Китаї, Сінгапурі, Малайзії чи навіть більшості інших районів Індонезії за межами Джакарти.

## Насі кампур сьогодні
Насправді назву насі кампур використовують для маркетингу та зручності для місцевих жителів. Категоризувати всі буфети як насі кампур, лише через наявність рису та асортименту страв, немає сенсу.
Назва насі кампур Тіонгхоа є скороченою версією «насі денган дагінг кампур кара Тіонгоа» (тобто «рис з асортиментом м'яса в китайському стилі»). Більшість китайських продавців та фуд-корти в регіоні подають лише один вид м'яса з рисом і мискою бульйону. Таким чином, у більшості випадків, меню цих китайських продавців стосується специфічного м'яса, що супроводжує звичайний рис, наприклад, гострий рис або смажений рис зі свинини. У цьому відношенні насі кампур Тіонгхоа — це комбіноване меню з різноманітних китайських м'ясних страв на барбекю.
Здебільшого насі кампур відноситься саме до індонезійської та малайзійської версій страви. В Індонезії це належати до будь-якого виду рису в оточенні різних страв. У Малайзії це стосується більш конкретно малайського змішаного рису. У Японії, Сполучених Штатах та більшості зарубіжних країн насі кампур часто відноситься до балійської версії, тоді як у Нідерландах найчастіше відноситься до індоколоніальних насі рамес. Самі гарніри дуже відрізняються в різних регіонах і закладах харчування.

## Галерея
- Насі кампур, балійська версія
- Насі кампур Балі з бетуту та овочами
- Насі кампур з сирицею із Сурабаї
- Насі кампур з супом з буйвола, який подається в Тана-Тораджа, Південний Сулавесі
- Насі кампур подається у Дженепонто, Південний Сулавесі
- Яванській насі кампур з медовою куркою та темпе

title: Насі кампур

wikitext:
{{Кулінарна страва
| назва = Насі кампур
| тип = [[Головна страва|Головна страва]]
| країна походження = [[Індонезія]]
| аналоги = Насі Кампур Балі,
Насі Паданг,
Насі Рамес ([[Індоєвропейці]]),
Насі кампур Тіонгхоа,
Насі інкунг.
| рецепт = Рис із різними гарнірами
| компонент2 = [[Рис]]  із різними гарнірами
| зображення = Plate of nasi campur (Mandarin Oriental Hotel Mahapahit, Surabaya, Indonesia).png
}}

'''Насі кампур''' ({{lang-id|Nasi campur}} «змішаний рис»), також відомий як '''Насі рамес''' на [[Ява (острів)|Яві]] — [[Індонезійська кухня|індонезійська]] страва, що складається з ''ложки насі путіх'' ([[Рис|білого рису]]) та невеликими порціями інших страв з м'ясом, овочами, арахісом, яйцями і [[крупук]]ом з смаженими креветками.<ref name="JGlobe">{{Cite web|title=Nasi Campur: Rice With a Side of Serendipity|last=Ashlee Betteridge|date=2 квітня 2010|url=http://www.thejakartaglobe.com/archive/nasi-campur-rice-with-a-side-of-serendipity/|publisher=JakartaGlobe|accessdate=4 липня 2014|archive-date=27 лютого 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140227065424/http://www.thejakartaglobe.com/archive/nasi-campur-rice-with-a-side-of-serendipity/}}</ref> Залежно від походження, продавець насі кампуру може подавати кілька гарнірів, включаючи овочі, рибу та м'ясо.<ref name="Backpack">{{Cite web|url=http://www.backpackingmalaysia.com/stories/nasi-campur-malay-mixed-rice|title=Nasi Campur (Malay Mixed Rice)|publisher=Backpacking Malaysia|accessdate=6 липня 2014|archive-date=1 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140701060234/http://www.backpackingmalaysia.com/stories/nasi-campur-malay-mixed-rice}}</ref> Це основна страва [[Індонезія|Індонезії]], популярна в [[Малайзія|Малайзії]], [[Сінгапур]]і, [[Бруней|Брунеї]] та південному [[Таїланд]]і, а також у [[Нідерланди|Нідерландах]] через колоніальні зв'язки з Індонезією. Подібна форма під назвою ''[[чанпуру]]'' існує на [[Префектура Окінава|Окінаві]].

== Поширення та походження ==
Насі кампур набув широкого поширення в [[Індонезія|Індонезії]] і такий ж різноманітний, як і сам [[індонезійський архіпелаг]], з регіональними особливостями приготування. Немає точних, вказівок, рецептів або визначення того, з чого складається насі кампур, оскільки індонезійці та багато з південно-східних азіатів зазвичай споживають рис на пару в оточенні гарнірів, що складаються з овочів і м'яса. Як наслідок, питання походження рецепту залишається незрозумілим. Насі кампур зазвичай сприймається як приготований на пару рис, оточений стравами, які можуть складатися з овочів і м'яса, які подають порціями для одного, на відміну від [[Тумпенга|тумпенга,]] який подають великими порціями або [[рійстафель]], який подавали на розкішних колоніальних бенкетах.

Різні місцеві варіації існують у Південно-Східній Азії: від [[Ява (острів)|Яви]], [[Балі (острів)|Балі]], Малайського півострова, Борнео, Сулавесі та індо-колоніальних до [[Китайці Індонезії|китайсько-індонезійських]] версій насі кампур. Подібний аналог [[Паданзька кухня|Мінангкабау]] називається ''насі Паданг'' і відомий, особливо в регіоні [[Суматра|Суматра.]]

=== Балі ===
[[Файл:Nasi_Campur_Bali_Sate_Lilit.jpg|міні| Насі кампур балійська версія з двома видами шашлику, яйцем та овочами]]
На [[Балі (провінція)|Балі]] змішаний рис під назвою ''насі кампур Балі'' або просто ''насі Балі'' є улюбленим серед туристів.<ref>{{Cite web|title=‘Nasi campur’ Wardani, a tourist favorite|last=Wasti Atmodjo|url=http://www.thebalidaily.com/2013-03-18/nasi-campur-wardani-a-tourist-favorite.html|date=18 березня 2013|publisher=The Bali Daily|accessdate=5 липня 2014|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140714235716/http://www.thebalidaily.com/2013-03-18/nasi-campur-wardani-a-tourist-favorite.html|archivedate=14 July 2014}}</ref> Балійська версія насі кампуру, ймовірно, є найвідомішою на міжнародному рівні, в основному завдяки «фактору Балі», як острівного курорту серед іноземних відвідувачів.<ref>{{Cite web|title=Malaysian Cuisine: A Case of Neglected Culinary Globalization|last=Kosaku Yoshino|url=http://icc.fla.sophia.ac.jp/global%20food%20papers/pdf/2_4_YOSHINO.pdf|page=9|publisher=Sophia University Institute of Comparative Culture, Tokyo|accessdate=2 травня 2014|archive-date=травень 2, 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140502154812/http://icc.fla.sophia.ac.jp/global%20food%20papers/pdf/2_4_YOSHINO.pdf}}</ref> Смак часто чітко локальний, підкреслений баса генеп (балійською сумішшю спецій), яка використовується як основа для багатьох страв з каррі та овочів. Балійська версія змішаного рису може мати тунець на грилі, смажений тофу, огірок, шпинат, темпе, кубики яловичини, овочеве каррі, кукурудзу, соус чилі на рисовій ложі. Змішаний рис часто продають вуличні торговці, загорнутий у банановий лист.

На острові більшість [[Індуїзм|індуїсти]], тому балійська версія може додавати лауар і бабі гулінг у насі кампур. Тим не менш, [[халяль]]на версія доступна з бетуту, шашлика та яєць, які додаються до рису.

=== Ява ===
На Яві ''насі кампур'' часто називають насі рамес, і по всьому острову доступні широкі варіації. Одна страва, яка зазвичай зустрічається в яванському насі кампур — це смажена локшина. ''Насі рамес'' — це страва, створена на Західній Яві під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] [[Індоєвропейці|індоєвропейською]] кухаркою [[Труус ван дер Капеллен|Труусою ван дер Капеллен]], яка керувала суповими кухнями [[Бандунґ|Бандунга]] під час і після [[Японська окупація Індонезії|японської окупації]] . Пізніше вона відкрила ресторан в Нідерландах і зробила страву не менш популярною там.

У [[Джок'якарта|Джок'якарті]] [[Яванська кухня|яванська]] версія ''насі кампур'' називається насі інкунг, яка складається з цілої приготованої курячої страви, яка називається ''аям інкунг'', урапан касултан, перкедел, емпал гапіт, [[Сате|сате тусук дживо]] і рис тумпенг.<ref>{{Cite web|url=http://www.harianjogja.com/baca/2014/01/08/royal-ambarrukmo-patenkan-nasi-campur-480591|title=Royal Ambarrukmo Patenkan Nasi Campur Ambarrukmo|date=8 січня 2014|publisher=Harian Jogja|language=id|accessdate=4 липня 2014|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140714141331/http://www.harianjogja.com/baca/2014/01/08/royal-ambarrukmo-patenkan-nasi-campur-480591|archivedate=14 July 2014}}</ref>

=== Китайці Індонезії ===
[[Файл:Nasi_Campur_Tionghoa_Kenanga_2.jpg|міні|Насі кампур, [[Китайці Індонезії|китайсько-індонезійська]] версія]]
[[Китайці Індонезії]]ї, які проживають в Джакарті та інших великих містах, використовують термін ''насі кампур'' вільно для позначення насі кампур Тіонгхоа<ref>{{Cite web|url=http://jakartathecity.blogspot.com/2009/01/nasi-campur-konghu-chinese-mix-rice.html|title=Nasi Campur Konghu (Chinese Mix Rice)|date=6 січня 2009|publisher=Jakarta the City|accessdate=6 липня 2014|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141027005556/http://jakartathecity.blogspot.com/2009/01/nasi-campur-konghu-chinese-mix-rice.html|archivedate=27 October 2014}}</ref> (тобто насі кампур у китайському стилі), страви з рису з асортиментом м'яса, приготоване на грилі, наприклад, чар сіу, хрустка смажена свинина, солодка свиняча ковбаса та свинячий сатай. Цю страву зазвичай подають із простим китайським курячим супом або сайур асином, індонезійським прозорим бульйоном зі свинячих кісток із ферментованою зеленню гірчиці. Однак назви для подібної страви не існує в материковому Китаї, Сінгапурі, Малайзії чи навіть більшості інших районів Індонезії за межами Джакарти.

== Насі кампур сьогодні ==
Насправді назву насі кампур використовують для маркетингу та зручності для місцевих жителів. Категоризувати всі буфети як насі кампур, лише через наявність рису та асортименту страв, немає сенсу.

Назва ''насі кампур'' ''Тіонгхоа'' є скороченою версією ''«насі денган дагінг кампур кара Тіонгоа»'' (тобто «рис з асортиментом м'яса в китайському стилі»). Більшість китайських продавців та фуд-корти в регіоні подають лише один вид м'яса з рисом і мискою бульйону. Таким чином, у більшості випадків, меню цих китайських продавців стосується специфічного м'яса, що супроводжує звичайний рис, наприклад, гострий рис або смажений рис зі свинини. У цьому відношенні ''насі кампур'' ''Тіонгхоа'' — це комбіноване меню з різноманітних китайських м'ясних страв на барбекю.

Здебільшого насі кампур відноситься саме до індонезійської та малайзійської версій страви. В Індонезії це належати до будь-якого виду рису в оточенні різних страв. У Малайзії це стосується більш конкретно [[Малайська кухня|малайського]] змішаного рису. У Японії, [[Сполучені Штати Америки|Сполучених Штатах]] та більшості зарубіжних країн насі кампур часто відноситься до балійської версії, тоді як у Нідерландах найчастіше відноситься до індоколоніальних насі рамес. Самі гарніри дуже відрізняються в різних регіонах і закладах харчування.

== Галерея ==
<gallery mode="packed">
Файл:Nasi campur, Ubud, Indonesia.jpg|Насі кампур, балійська версія
Файл:Nasi Campur Bali Ayam Betutu.jpg|Насі кампур Балі з бетуту та овочами
Файл:Nasi campur rawon.JPG|Насі кампур з сирицею із Сурабаї
Файл:Nasi campur sop saudara warung Pangkep.JPG|Насі кампур з супом з буйвола, який подається в Тана-Тораджа, Південний Сулавесі
Файл:Nasi campur sop saudara Jeneponto.JPG|Насі кампур подається у Дженепонто, Південний Сулавесі
Файл:Javanese nasi campur.JPG|Яванській насі кампур з медовою куркою та темпе
</gallery>

== Примітки  ==
{{примітки}}

== Посилання ==

* {{commons category-inline|Nasi campur}}
[[Категорія:Індонезійська кухня]]
[[Категорія:Страви з рису]]

title: Насі кампур

Тип: Головна страва

Походження: Індонезія

Зазвичай використовувані компоненти: Рис із різними гарнірами

Схожі страви: Насі Кампур Балі, · Насі Паданг, · Насі Рамес (Індоєвропейці), · Насі кампур Тіонгхоа, · Насі інкунг.


text:
# Raparna conicephala
Raparna conicephala — вид метеликів з родини еребід (Erebidae).

## Етимологія
Назва походить від грецьких слів χόνιος «запорошений» і χεφαλή «голова» — через сиву запорошену голову.

## Поширення
Вид поширений в Південній Європі (Іспанія, Франція, Греція, Кіпр), Північній Африці (Єгипет, Гамбія, Мавританія, Марокко, Судан), Туреччині, на Близькому Сході, Кавказі, Закавказзі та Середній Азії.

title: Raparna conicephala

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Raparna conicephala''
| image =
| image_width = 260px
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Членистоногі]] (Arthropoda)
| classis = [[Комахи]] (Insecta)
| ordo = [[Лускокрилі]] (Lepidoptera)
| familia = [[Еребіди]] (Erebidae)
| genus = ''[[Raparna]]''
| species = '''''R. conicephala'''''
| binomial = ''Raparna conicephala''
| binomial_authority = [[Otto Staudinger|Staudinger]] 1870
| wikispecies = Raparna conicephala
}}

'''''Raparna conicephala''''' — вид [[лускокрилі|метеликів]] з родини [[еребіди|еребід]] (Erebidae).<ref name = "COL">{{webbref |url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2011/search/all/key/raparna+conicephala/match/1|titel= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2011 Annual Checklist.|hämtdatum= 24 september 2012 |författare= Bisby F.A., Roskov Y.R., Orrell T.M., Nicolson D., Paglinawan L.E., Bailly N., Kirk P.M., Bourgoin T., Baillargeon G., Ouvrard D. (red.)|datum= 2011|verk= |utgivare=Species 2000: Reading, UK.}}</ref>

== Етимологія ==
Назва походить від грецьких слів χόνιος «запорошений» і χεφαλή «голова» — через сиву запорошену голову.<ref>[https://lepiforum.org/wiki/page/Raparna_conicephala Raparna conicephala — LepiWiki]</ref>

== Поширення ==
Вид поширений в [[Південна Європа|Південній Європі]] ([[Іспанія]], [[Франція]], [[Греція]], [[Кіпр]]), [[Північна Африка|Північній Африці]] ([[Єгипет]], [[Гамбія]], [[Мавританія]], [[Марокко]], [[Судан]]<ref>[https://africanmoths.com/pages/EREBIDAE/BOLETOBIINAE/Antarchaea%20conicephala.html Antarchaea conicephala — African Moths Home Page]</ref>), [[Туреччина|Туреччині]], на [[Близький Схід|Близькому Сході]], [[Кавказ]]і, [[Закавказзя|Закавказзі]] та [[Середня Азія|Середній Азії]].<ref>[https://www.gbif.org/species/1768626 Raparna conicephala (Staudinger, 1870) — GBIF ]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{butterfly-stub}}
{{Taxonbar|from=Q13520674}}

[[Категорія:Еребіди]]
[[Категорія:Лускокрилі Азії]]
[[Категорія:Лускокрилі Європи]]
[[Категорія:Метелики України]]
[[Категорія:Тварини, описані 1870]]
[[Категорія:Комахи Африки]]

title: ?Raparna conicephala

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Членистоногі (Arthropoda)

Клас: Комахи (Insecta)

Ряд: Лускокрилі (Lepidoptera)

Родина: Еребіди (Erebidae)

Рід: Raparna

Вид: R. conicephala

Віківиди: Raparna conicephala


text:
# Референдум у Ліхтенштейні (1935)
30 травня 1935 в Ліхтенштейні було проведено референдум про реформу виборчої системи. Виборцям було поставлено запитання, чи схвалюють вони введення пропорційної виборчої системи. Пропозицію було відхилено 52,7 % виборців. Пізніше, у 1939 році, незважаючи на результати референдуму, була введена пропорційна виборча система.

## Результати референдуму
| Варіант                  | Голосів | %    |
| ------------------------ | ------- | ---- |
| За                       | 1182    | 47,3 |
| Проти                    | 1319    | 52,7 |
| Недійсних бюлетенів      | 51      | —    |
| Усього                   | 2552    | 100  |
| Число виборців/явка      | 2670    | 95,6 |
| Джерело: Nohlen & Stöver |         |      |

title: Референдум у Ліхтенштейні (1935)

wikitext:
30 травня 1935 в Ліхтенштейні було проведено '''референдум про реформу виборчої системи'''<ref name="NS">Nohlen, D & Stöver, P (2010) ''Elections in Europe: A data handbook'', p1172 ISBN 978-3-8329-5609-7</ref>. Виборцям було поставлено запитання, чи схвалюють вони введення [[пропорційна виборча система|пропорційної виборчої системи]]<ref name=NS/>. Пропозицію було відхилено 52,7 % виборців<ref name=NS/>. Пізніше, у 1939 році, незважаючи на результати референдуму, була введена пропорційна виборча система<ref>Nohlen & Stöver, p1159</ref>.

== Результати референдуму ==
{| class=wikitable style=text-align:right
!Варіант
!Голосів
!%
|-
|align=left|За||1182||47,3
|-
|align=left|Проти||1319||52,7
|-
|align=left|Недійсних бюлетенів||51||—
|-
|align=left|'''Усього'''||'''2552'''||'''100'''
|-
|align=left|Число виборців/явка||2670||95,6
|-
|align=left colspan=3|Джерело: Nohlen & Stöver
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Вибори та референдуми у Ліхтенштейні}}
[[Категорія:Референдуми 1935]]
[[Категорія:Референдуми у Ліхтенштейні]]
[[Категорія:Травень 1935]]


text:
# Буркут Ігор Григорович
Ігор Григорович Буркут (*24 березня 1947, х. Дудукалів Єгорлицького району Ростовської області (Росія)) — науковець , педагог, журналіст, політолог, громадський діяч.

## Біографія
Предки Ігоря Григоровича Буркута, тікаючи від безземелля, переселилися на Північний Кавказ з Гуцульщини, з села Буркут (тепер, це  Івано-Франківська область). Дід Ігоря Григоровича — Олексій, при оформленні документів взяв собі за прізвище назву свого села.

Батько, Буркут Григорій Олексійович, був учасником Другої Світової війни, мав декілька поранень, останній раз — дуже важке. Його виходила медична сестра воєнного госпіталю Марія, в 1945 році вони одружились.
Мама Ігоря Григоровича мала польське коріння. ЇЇ батько, Ян Ернестович Валішевський, належав до відомого польського роду. За участь у польському повстанні 1863 року проти російських загарбників Валішевських заслали до Сибіру і позбавили всіх прав. .

Батько Ігоря Буркута, після демобілізації з армії й закінчення Вчительського інституту, отримав пропозицію переїхати разом з родиною в Тернопільську область, в місто Чортків, працювати інспектором районного відділу народної освіти.
В Чорткові Ігор Буркут навчався до восьмого класу в місцевій школі № 2, потім всупає в Чортківське медичне училище, по закінченні якого працював в лабораторії, підготувався до вступу в університет і в 1968 році вступив на заочне відділення історичного факультету Чернівецького державного університету, а через три роки перевівся на стаціонар.
В університеті спеціалізувався з історії України, насамперед — історії західно-українських земель. Його становленню як історика-науковця сприяли викладачі В. М. Курило, І. М. Тодорович, З. Ф. Пенюк, Анатолій Колодний, Микола Чурилов та інші.

Навчаючись на останньому курсі, Ігор Буркут влаштувався на роботу у Чернівецький краєзнавчий музей, після отримання диплома залишився там на постійну роботу, а через деякий час перейшов на роботу на кафедру всесвітньої історії Чернівецького університету.
Крім педагогічної, Ігор Буркут багато займався науковою діяльністю, вступив на заочне відділення аспірантури.

У 1978 Ігоря Буркута зараховують молодшим науковим співробітником у Чернівецький відділ інституту історії АН УРСР, в 1985 році він захищає кандидатську дисертацію, присвячену політиці СФРЮ в галузі науки, стає старшим науковим співробітником.
У 70-80 роках Ігор Григорович чимало уваги приділив лекторській роботі в товаристві «Знання» і Товаристві охорони пам'яток історії та культури.
З кінця 70-х рр Ігор Буркут почав регулярно дописувати до чернівецьких газет.

Восени 1988 року було створено товариство «Оберіг», лідерами якого стали поет Микола Бучко, журналіст Ігор Чеховський, викладач університету Марина Романець-Комолова та деякі інші. Серед керівників «Оберегу» був й Ігор Буркут, а серед активістів — актор і режисер Василь Вовкун, художник Олег Любківський, громадський діяч Володимир Старик та багато інших.

Паралельно з «Оберегом» і в тісному контакті з ним діяло громадське об'єднання «Січ», в роботі якого брали участь молоді поети і прозаїки Сергій Пантюк, Василь Кожелянко та інші. Вони взяли активну участь у створенні Народного Руху України, на установчому з'їзді якого у вересні 1988 року у Києві був присутній й І. Г. Беркут.

Із загостренням політичної боротьби в суспільстві, він активно включився в діяльність на боці демократичних сил. Разом з однодумцями ініціював створення Демократичної партії України, першим очолив чернівецьку міську організацію ДемПУ. Практична діяльність у царині політики мала велике значення для кращого розуміння тих політологічних проблем, котрі досліджував І. Г. Буркут.

Хоча громадсько-політична робота займала все більше часу, Ігор Григорович встигав ще вести наукові дослідження і викладати в Чернівецькому державному університеті.
Перша половина 90-х рр. виявилась дуже плідною у журналістській та публіцистичній діяльності Ігоря Григоровича — він стає членом Національної спілки журналістів України, видає книгу, присвячену історії українських збройних сил 20-го сторіччя.
Головна увага досліджень Ігоря Буркута у другій половині 90-х років концентрувалась на вивченні політичного життя України та ряду інших країн. В цей період, крім роботи на різних кафедрах історичного фокультету Чернівецького університету, він плідно працював в чернівецькому відділі Інституту світової економіки та міжнародних відносин НАН України, Чернівецькому реігональному центрі перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівників державних підприємств, установ та організацій, Навчально-методичному центрі культури Буковини, Інституті післядипломної педагогічної освіти.

Протягом багатьох років, крім написання і публікації окремих різнопланових книг одноосібно і в співавторстві, крім публікації сотень статей в газетах і журналах, Ігор Буркут регулярно виступав на різних каналах радіо і телебачення (місцевого, республіканського, Бі-Бі-Сі, «Свобода» та інших).
Особливо цінна та частина творчого доробку Ігоря Буркута, яка охоплює його буковинознавчі розвідки. Вони торкаються дискусійних питань формування краю, його етнонаціональної специфіки, діяльності владних інституцій, внеску провідних діячів в українську та загальноєвропейську культуру.
Діяльність Ігоря Григоровича Буркута — «праця науковця та публіциста, непересічного педагога та лектора, отримала громадське визнання і відмічена нагородами».

## Друковані праці

### Видані книги
- Проблемы национальных отношений с СФРЮ в освещении современных югославских авторов. — К.: ИСЭПЗС АН УССР, 1981. — 56 с.
- Нові громадсько-політичні організації та національно-культурні товариства Чернівецької області: Довідник/ У співавт. з Я.Курком. — Чернівці: Знання, 1991. — 116 с.
- А ми тую славу збережемо: З історії українських збройних сил у ХХ ст. — Чернівці: Час, 1992. — 74 с.
- Військові традиції і сучасность. — Чернівці: Мол.буковинець, 1998. — 160 с.+16 с.іл.
- Політичні процеси: історія, міфи, реальність (погляд з регіону). — Чернівці: Прут, 2005. — 572 с.
- Сучасна Буковина: 1991—2005 рр. в підсумках соціально-економічного та політичного розвитку краю: Монографія/ У співавт. з О.Герасько та М.Романівим. — Чернівці, 2006. — 216 с.
- Зброя останньої надії проти зброї відчаю: 2-ге вид. — Чернівці: Прут, 2008. — 216 с.
- Виборчі технології: регіональний досвід/ У співавт. з О. Колесніковим. — Чернівці: Букрек, 2009. — 240 с.
- Русинство: минуле і сучасність. — Чернівці: Прут, 2009. — 384 с.
- Suceava — Hotin: Itinerarii culturale=kulturni marshruti=cultural itineraries/ У співавт. з С. Гакманом. — Cluj-Napoca: Qual Media, 2009. — 149 p.

### Публікації в періодичних і спеціальних виданнях
Опубліковано близько 1700 статей
в журналах:

«Славяноведение» (Москва), «Русин» (Кишинів), Бліц-Захід (Львів), Буковинський вісник державної служби та місцевого самоврядування (Чернівці), Буковинський журнал (Чернівці), Вісник Чернівецького філософського товариства (Чернівці), Літопис Коломийський (Коломия), Мысль(Кишинів), Сучасність (Київ), Українська ластівка (Чернівці), Форум (Чернівці).
та газетах:

Буковина (Чернівці), Буковинське віче (Чернівці), Версії (Чернівці), Вечірні Чернівці (Чернівці), Вісті з України (Київ), Доба (Чернівці), За вільну Україну (Львів), Зоріле Буковиней (Чернівці), Крок. Захід (Чернівці), Молодий буковинець (Чернівці), Наш вибір (Київ), Незалежність (Київ), Нова буковинська газета (Чернівці), Радянська Буковина (Чернівці), Радянське село (Сторожинець), Радянський студент (Чернівці), Погляд (Чернівці), Салон Дона и Баса (Донецьк), Сельская жизнь (Київ), Слово Просвіти (Київ), Труд в Украине (Київ), Університетський вісник Чернівці), Час (Чернівці), Час-пік (Чернівці), Чернівці (Чернівці).

## Нагороди
- Ювілейна медаль «20 років незалежності України» (2011);
- Медаль «За заслуги» (1996);
- «Хрест Заслуги» (2006);
- Звання «Лицар слова-2007» (2007);
- Відзнака «За заслуги» Чернівецької ОДА.

title: Буркут Ігор Григорович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я             = Ігор Григорович Буркут
| зображення       = Буркут Ігор Григорович - гість Муніципальної бібліотеки.jpg
| дата народження  =
| місце народження =
| дата смерті =
| місце смерті =
| резиденція = [[Чернівці]]
| громадянство = {{UKR}}
| галузь = [[історія]], [[політологія]], [[педагогіка]]
| заклад =
| Alma Mater =
| відомий через =дослідження історії Збройних сил України, політологічні дослідження, журналістську діяльність
| звання =
| ступінь =
| учні =
| нагороди = Медаль «За заслуги»;

«Хрест Заслуги»;

Звання «Лицар слова-2007» та інші.
| примітки =
}}

'''Ігор Григорович Буркут''' (*[[24 березня]] [[1947]], х. [[Дудукалів]] [[Єгорлицький район|Єгорлицького району]] [[Ростовська область|Ростовської області]] ([[Росія]])) — [[науковець]] , [[педагог]], [[журналіст]], [[політолог]], [[громадський діяч]].

== Біографія ==
Предки Ігоря Григоровича Буркута, тікаючи від безземелля, переселилися на [[Північний Кавказ]] з [[Гуцульщина|Гуцульщини]], з села [[Буркут]] (тепер, це  [[Івано-Франківська область]]). Дід Ігоря Григоровича — Олексій, при оформленні документів взяв собі за прізвище назву свого села.

Батько, Буркут Григорій Олексійович, був учасником [[Друга Світова війна|Другої Світової війни]], мав декілька поранень, останній раз — дуже важке. Його виходила медична сестра воєнного госпіталю Марія, в [[1945]] році вони одружились.

Мама Ігоря Григоровича мала [[поляки|польське]] коріння. ЇЇ батько, Ян Ернестович Валішевський, належав до відомого польського роду. За участь у [[Польське повстання 1863-1864|польському повстанні 1863]] року проти російських загарбників Валішевських заслали до [[Сибір]]у і позбавили всіх прав<ref>Ігор Гаврада. «Біографічна довідка» в книзі: Ігор Буркут: Біобібліографічний покажчик. — Чернівці: Прут, 2008.- 148 с.- С. 8-10</ref>. .

Батько Ігоря Буркута, після демобілізації з армії й закінчення Вчительського інституту, отримав пропозицію переїхати разом з родиною в [[Тернопільська область|Тернопільську область]], в місто [[Чортків]], працювати [[Інспектор народної освіти|інспектором районного відділу народної освіти]].

В Чорткові Ігор Буркут навчався до восьмого класу в місцевій школі № 2, потім всупає в [[Чортківське медичне училище]], по закінченні якого працював в лабораторії, підготувався до вступу в університет і в [[1968]] році вступив на заочне відділення історичного [[факультет]]у [[Чернівецький державний університет|Чернівецького державного університету]], а через три роки перевівся на стаціонар.

В університеті спеціалізувався з історії України, насамперед — історії західно-українських земель. Його становленню як історика-науковця сприяли викладачі В. М. Курило, І. М. Тодорович, [[Пенюк Зіновія Флоріанівна|З. Ф. Пенюк]], [[Колодний Анатолій Миколайович|Анатолій Колодний]], Микола Чурилов та інші.

Навчаючись на останньому курсі, Ігор Буркут влаштувався на роботу у [[Чернівецький краєзнавчий музей]], після отримання диплома залишився там на постійну роботу, а через деякий час перейшов на роботу на [[Кафедра (освіта)|кафедру]] всесвітньої історії Чернівецького університету.

Крім педагогічної, Ігор Буркут багато займався науковою діяльністю, вступив на заочне відділення [[аспірант]]ури.

[[Файл:Буркут3.JPG|thumb||right|300px|Буркут І. Г. з лекцією в [[Муніципальна бібліотека імені Анатолія Добрянського|Муніципальній бібліотеці імені Анатолія Добрянського]], [[2010]]рік.]]

У [[1978]] Ігоря Буркута зараховують [[науковий працівник|молодшим науковим співробітником]] у Чернівецький відділ інституту історії [[АН УРСР]], в [[1985]] році він захищає [[Дисертація|кандидатську дисертацію]], присвячену політиці [[СФРЮ]] в галузі науки, стає [[науковий працівник|старшим науковим співробітником]].

У 70-80 роках Ігор Григорович чимало уваги приділив лекторській роботі в [[Товариство Знання|товаристві «Знання»]] і [[Українське товариство охорони пам'яток історії та культури|Товаристві охорони пам'яток історії та культури]]<ref> Серед тодішніх лекторів товариства «Знання» були дуже талановиті люди, особливо виділявся серед них видатний [[педагог]] і [[науковець]] [[Добрянський Анатолій Миколайович|Анатолій Миколайович Добрянський]]</ref>.

З кінця 70-х рр Ігор Буркут почав регулярно дописувати до чернівецьких газет.

Восени [[1988]] року було створено [[товариство «Оберіг»]], лідерами якого стали [[поет]] [[Бучко Микола Іванович|Микола Бучко]], [[журналіст]] [[Чеховський Ігор Григорович|Ігор Чеховський]], викладач університету [[Марина Романець-Комолова]] та деякі інші. Серед керівників «Оберегу» був й Ігор Буркут, а серед [[активіст]]ів — [[актор]] і [[режисер]] [[Василь Вовкун]], [[художник]] [[Олег Любківський]], [[громадський діяч]] [[Володимир Старик]] та багато інших.

Паралельно з «Оберегом» і в тісному контакті з ним діяло громадське об'єднання «Січ», в роботі якого брали участь молоді [[поет]]и і [[прозаїк]]и [[Сергій Пантюк]], [[Василь Кожелянко]] та інші. Вони взяли активну участь у створенні [[Народний Рух України|Народного Руху України]], на установчому з'їзді якого у вересні [[1988]] року у [[Київ|Києві]] був присутній й І. Г. Беркут.

Із загостренням політичної боротьби в суспільстві, він активно включився в діяльність на боці [[Демократія|демократичних]] сил. Разом з однодумцями ініціював створення [[Демократична партія України|Демократичної партії України]], першим очолив чернівецьку міську організацію ДемПУ. Практична діяльність у царині політики мала велике значення для кращого розуміння тих [[політолог]]ічних проблем, котрі досліджував І. Г. Буркут.

Хоча громадсько-політична робота займала все більше часу, Ігор Григорович встигав ще вести наукові дослідження і викладати в Чернівецькому державному університеті.

Перша половина 90-х рр. виявилась дуже плідною у [[журналіст]]ській та [[публіцист]]ичній діяльності Ігоря Григоровича — він стає членом [[Національна спілка журналістів України|Національної спілки журналістів України]], видає книгу, присвячену історії [[Українські збройні сили|українських збройних сил]] 20-го сторіччя.
[[Файл:Буркут2.jpg|thumb|left|right|300px|Ігор Буркут з [[письменник]]ом [[Кожелянко Василь|Василем Кожелянком]] (в центрі), [[2007]] рік]]

Головна увага досліджень Ігоря Буркута у другій половині 90-х років концентрувалась на вивченні політичного життя України та ряду інших країн. В цей період, крім роботи на різних кафедрах історичного фокультету Чернівецького університету, він плідно працював в чернівецькому відділі [[Інститут світової економіки і міжнародних відносин НАН України|Інституту світової економіки та міжнародних відносин НАН України]], Чернівецькому реігональному центрі перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників органів державної влади, органів місцевого самоврядування, керівників державних підприємств, установ та організацій, Навчально-методичному центрі культури Буковини, Інституті післядипломної педагогічної освіти.

Протягом багатьох років, крім написання і публікації окремих різнопланових книг одноосібно і в співавторстві, крім публікації сотень статей в газетах і журналах, Ігор Буркут регулярно виступав на різних каналах радіо і телебачення (місцевого, республіканського, [[Бі-Бі-Сі]], [[Радіо "Свобода"|«Свобода»]] та інших).

Особливо цінна та частина творчого доробку Ігоря Буркута, яка охоплює його буковинознавчі розвідки. Вони торкаються дискусійних питань формування краю, його [[Етнос|етнонаціональної специфіки]], діяльності владних інституцій, внеску провідних діячів в українську та загальноєвропейську культуру.

Діяльність Ігоря Григоровича Буркута — «праця науковця та публіциста, непересічного педагога та лектора, отримала громадське визнання і відмічена нагородами»<ref>Круглашов А. М. Передмова до книги: Ігор Буркут: Біобібліографічний покажчик. — Чернівці: Прут, 2008.- 148 с.</ref>.

== Друковані праці ==

=== Видані книги ===

* Проблемы национальных отношений с СФРЮ в освещении современных югославских авторов. — К.: ИСЭПЗС АН УССР, 1981. — 56 с.
* Нові громадсько-політичні організації та національно-культурні товариства Чернівецької області: Довідник/ У співавт. з Я.Курком. — Чернівці: Знання, 1991. — 116 с.
* А ми тую славу збережемо: З історії українських збройних сил у ХХ ст. — Чернівці: Час, 1992. — 74 с.
* Військові традиції і сучасность. — Чернівці: Мол.буковинець, 1998. — 160 с.+16 с.іл.
* Політичні процеси: історія, міфи, реальність (погляд з регіону). — Чернівці: Прут, 2005. — 572 с.
* Сучасна Буковина: 1991—2005 рр. в підсумках соціально-економічного та політичного розвитку краю: Монографія/ У співавт. з О.Герасько та М.Романівим. — Чернівці, 2006. — 216 с.
* Зброя останньої надії проти зброї відчаю: 2-ге вид. — Чернівці: Прут, 2008. — 216 с.
* Виборчі технології: регіональний досвід/ У співавт. з О. Колесніковим. — Чернівці: Букрек, 2009. — 240 с.
* Русинство: минуле і сучасність. — Чернівці: Прут, 2009. — 384 с.
* Suceava — Hotin: Itinerarii culturale=kulturni marshruti=cultural itineraries/ У співавт. з С. Гакманом. — Cluj-Napoca: Qual Media, 2009. — 149 p.
[[Файл:Буркут4.JPG|thumb||right|150px|Біобібліографічний покажчик — виданий до 60-ліття І. Г. Буркута. [[2008]] рік]]

=== Публікації в періодичних і спеціальних виданнях ===

Опубліковано близько '''1700''' статей<ref>Дані на квітень 2012 року. Список статей за станом на 2008 рік приведено в книзі "Ігор Буркут. Біобібліографічний покажчик. 2008</ref>

'''в журналах''':

«Славяноведение» (Москва), «Русин» (Кишинів), Бліц-Захід (Львів), Буковинський вісник державної служби та місцевого самоврядування (Чернівці), Буковинський журнал (Чернівці), Вісник Чернівецького філософського товариства (Чернівці), Літопис Коломийський (Коломия), Мысль(Кишинів), Сучасність (Київ), Українська ластівка (Чернівці), Форум (Чернівці).

'''та газетах''':

Буковина (Чернівці), Буковинське віче (Чернівці), Версії (Чернівці), Вечірні Чернівці (Чернівці), Вісті з України (Київ), Доба (Чернівці), За вільну Україну (Львів), Зоріле Буковиней (Чернівці), Крок. Захід (Чернівці), Молодий буковинець (Чернівці), Наш вибір (Київ), Незалежність (Київ), Нова буковинська газета (Чернівці), Радянська Буковина (Чернівці), Радянське село (Сторожинець), Радянський студент (Чернівці), Погляд (Чернівці), Салон Дона и Баса (Донецьк), Сельская жизнь (Київ), Слово Просвіти (Київ), Труд в Украине (Київ), Університетський вісник Чернівці), Час (Чернівці), Час-пік (Чернівці), Чернівці (Чернівці).

== Нагороди ==
* [[Ювілейна медаль «20 років незалежності України»|Ювілейна медаль «20 років незалежності України»]] ([[2011]]);
* Медаль «За заслуги» ([[1996]]);
* «[[Хрест Заслуги]]» ([[2006]]);
* Звання «Лицар слова-2007» ([[2007]]);
* Відзнака «За заслуги» Чернівецької ОДА.

== Джерела ==
* ІГОР Буркут: Біобібліографічний покажчик. — Чернівці: Прут, 2008.- 148 с. (Автори-укладачі: І. О. Гаврада, М. М. Довгань, О. І. Щербанюк).
* Буркут Ігор Григорович // Чернівецький національний університет ім. Ю.Федьковича: Імена славних сучасників/ Ред. кол.:С. В. Мельничук та ін. — К., 2005. –С. 100.
* ІГОР Буркут — Людина, яку шанують // Час.- 2007.- 22 берез. (ч. 12). — С.1.
* БУРКУТ Ігор Григорович // Інформаційний простір Буковини.- Чернівці, 2004. С. 110.
* БУРКУТ Ігор Григорови // Пам'ятаймо! (знаменні та пам'ятні дати Буковини в 2007 р.): Бібліогр. Покажчик.- Чернівці, 2007.- С. 52-53.
* Гусар Ю. «А ми тую славу збережемо…»: [Про І. Буркута] / [[Юхим Гусар]] // [[Буковинське віче]]. — 2010.- 3 березня (№ 16). — С. 4.
* Гусар Ю. Історія, міфи, реальність — життєве захоплення: [65 років від дня народження історика, політолога Ігоря Буркута]/ [[Юхим Гусар]] //[[ Буковинське віче]].- 2012.- 24 березня (№ 12). — С. 4.
* ЛИСЕНКО Л. Найвища насолода у пізнанні: [Про І.Буркута] // Погляд.- 2006.- 31 берез. (№ 25).- С. 7.

== Примітки ==
{{примітки}}

{{нормативний контроль}}

[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Українські публіцисти]]
[[Категорія:Українські політологи]]
[[Категорія:Громадські діячі]]
[[Категорія:Науковці Чернівецького університету]]
[[Категорія:Краєзнавці Буковини]]
[[Категорія:Журналісти]]
[[Категорія:Члени НСЖУ]]
[[Категорія:Педагоги Чернівців]]
[[Категорія:Педагоги XX століття]]

title: Ігор Григорович Буркут

Народився: 24 березня 1947 (77 років) · Q4170310?, Q4330391?, Єгорлицький район, Ростовська область, РРФСР, СРСР

Місце проживання: Чернівці

Діяльність: журналіст

Alma mater: ЧНУ імені Юрія Федьковича

Галузь: історія, політологія, педагогіка

Заклад: ЧНУ імені Юрія Федьковича

Науковий ступінь: кандидат історичних наук

Відомі учні: Рихло Петро Васильович · Яневський Данило Борисович

Членство: Національна спілка журналістів України

Нагороди: Медаль «За заслуги»; · «Хрест Заслуги»; · Звання «Лицар слова-2007» та інші.


text:
# Южаково (Троїцький район)
Южа́ково (рос. Южаково) — село у складі Троїцького району Алтайського краю, Росія. Входить до складу Южаковської сільської ради.

## Населення
Населення — 80 осіб (2010; 123 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 98 %

title: Южаково (Троїцький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Южаково
 | назва ін.       = {{lang-ru|Южаково}}
 | карта розташування1 = Росія Алтайський край
 | герб            =
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Алтайський край]]
 | район           = [[троїцький район (Алтайський край)|Троїцький]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[южаковська сільська рада|Южаковська сільрада]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 80 осіб ([[2010]]<ref>[http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2010/altajskij-kraj.htm Дані перепису населення 2010 року]</ref>)
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 52
 | lat_min= 47
 | lat_sec= 40
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 84
 | lon_min= 28
 | lon_sec= 10
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Южаково}}

'''Южа́ково''' ({{lang-ru|Южаково}}) — [[село]] у складі [[троїцький район (Алтайський край)|Троїцького району]] [[алтайський край|Алтайського краю]], [[Росія]]. Входить до складу [[южаковська сільська рада|Южаковської сільської ради]].

== Населення ==
Населення — 80 осіб ([[2010]]; 123 у [[2002]]<ref>[http://lingvarium.org/ Дані перепису населення 2002 року.]</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 98 %

== Джерела ==
* {{Карта|N-45-109}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{altay-kr-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}
{{троїцький район (Алтайський край)}}

[[Категорія:Населені пункти Троїцького району (Алтайський край)]]
[[Категорія:Села Алтайського краю]]

title: село Южаково

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Алтайський край

Муніципальний район: Троїцький

Поселення: Южаковська сільрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Южаково · Южаково


text:
# Помажани-Фабричне
Помажани-Фабричне (пол. Pomarzany Fabryczne) — село в Польщі, у гміні Клодава Кольського повіту Великопольського воєводства.
Населення — 479 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Конінського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 235     | 49                 | 160              | 26                   |
| Жінки    | 244     | 51                 | 132              | 61                   |
| Разом    | 479     | 100                | 292              | 87                   |

title: Помажани-Фабричне

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Помажани-Фабричне
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Pomarzany Fabryczne}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Kłodawa - pkp.jpg
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Великопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Кольський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Клодава (гміна, Кольський повіт){{!}}Клодава
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 479
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1
|телефонний код         = (+48) 63
|поштовий індекс        = 62-650
(poczta: [[Kłodawa]])
|автомобільний код      = PKL
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0287125
|сайт  = http://www.pomarzanyfabryczne.eu
|add1n =
|add1  =
}}

'''Помажани-Фабричне''' ({{lang-pl|Pomarzany Fabryczne}}) — село в Польщі, у [[Клодава (гміна, Кольський повіт)|гміні Клодава]] [[Кольський повіт|Кольського повіту]] [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:479}} {{МНОЖИНА:479|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Конінське воєводство|Конінського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=235 |ЧолПре=49 |ЧолПрац=160 |ЧолПост=26
|Жін=244 |ЖінПре=51 |ЖінПрац=132 |ЖінПост=61
|Разом=479 |РазомПре=100 |РазомПрац=292 |РазомПост=87
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Клодава (Кольський повіт)}}

[[Категорія:Села Кольського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Великопольське воєводство

Повіт: Кольський повіт

Гміна: Клодава

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Поштовий індекс: 62-650 · (poczta: Kłodawa)

Автомобільний код: PKL

OSM: ↑2810701 ·R (Ґміна Клодава)


text:
# Порєччя (Бежецький район)
Порєччя (рос. Поречье) — село в Бежецькому районі Тверської області Російської Федерації.
Населення становить 226 осіб. Входить до складу муніципального утворення Пореч'євське сільське поселення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Пореч'євське сільське поселення.

## Населення
| 1859 | 1887 | 1897 | 1920 | 1997 | 2008 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 402  | ↗435 | ↗531 | ↗594 | ↘300 | ↘232 | ↘226 |

title: Порєччя (Бежецький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = Порєччя
|назва ін.       = Поречье
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Тверська область]]
|район           = [[Бежецький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Пореч'євське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 226
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Тверська область
}}
'''Порєччя''' ({{lang-ru|Поречье}}) — [[село]] в [[Бежецький район|Бежецькому районі]] [[Тверська область|Тверської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 226 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Пореч'євське сільське поселення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Пореч'євське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/936008829 |title=Закон Тверской области от 28 февраля 2005 года № 18-зо «Об установлении границ муниципальных образований, входящих в состав территории муниципального образования Тверской области Бежецкий район, и наделении их статусом городского, сельского поселения» |access-date=2019-09-23 |archive-date=2019-09-23 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190923152415/http://docs.cntd.ru/document/936008829 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Поречье (Бежецкий район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Бежецький район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Бежецького району]]

title: село Порєччя

Суб'єкт Російської Федерації: Тверська область

Муніципальний район: Бежецький район

Поселення: Пореч'євське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Порєччя · Порєччя


text:
# Анджеліна Армані
Анджелі́на Арма́ні (англ. Angelina Armani, нар. 18 листопада 1987 року, Бруклін, Нью-Йорк, США) — американська акторка, колищня порноакторка.

## Біографія
Потрапила в порноіндустрію у 2008 році і на початку знімалась у невеликих студіях. Але вже в жовтні 2008 року підписала контракт із Digital Playground. Пропрацювавши зі студією 6 місяців, вона залишила компанію.
Після виходу із порноіндустрії з'явилась у проєкті Funny Or Die, а також знялась в кількох непорнографічних фільмах.

## Фільмографія
- The Locals (2012)
- ChromeSkull: Laid to Rest 2 (2011) — Голланд
- Bloodstruck (2011) — Лорі Енн

## Премії та номінації
- 2009 Nightmoves Best New Starlet[6]
- 2010 номінація на AVN Award — Найкраща нова старлетка[7]
- 2010 номінація на XBIZ Award — Нова старлетка року[8]
- 2010 номінація на XRCO Award — Нова старлетка[9]

title: Анджеліна Армані

wikitext:
{{Порноакторка
|сценічні імена = Arianna Armani
|afdb = 51509
|iafd = AriannaArmani
}}
'''Анджелі́на Арма́ні''' ({{lang-en|Angelina Armani}}, {{н|1}} [[18 листопада]] [[1987]] року, [[Бруклін]], [[Нью-Йорк]], [[Сполучені Штати Америки|США]]) — американська акторка, колищня [[Порноактор|порноакторка]].

== Біографія ==
Потрапила в [[Порнографія|порноіндустрію]] у 2008 році і на початку знімалась у невеликих студіях. Але вже в жовтні 2008 року підписала контракт із [[Digital Playground]]<ref>{{cite web|url=http://business.avn.com/articles/32770.html|title=Digital Playground Signs Angelina Armani|accessdate=2009-11-01|author=Jared Rutter|date=2008-10-10|publisher=[[AVN (magazine)|AVN]]|archiveurl=https://www.webcitation.org/6APRNgKE2?url=http://business.avn.com/articles/Digital-Playground-Signs-Angelina-Armani-55234.html|archivedate=2012-09-03|deadurl=no}}</ref>. Пропрацювавши зі студією 6 місяців, вона залишила компанію<ref>{{Cite web |url=http://www.xbiz.com/news/108337 |title=Angelina Armani Now Free Agent - XBIZ.com<!-- Заголовок добавлен ботом --> |accessdate=19 листопада 2011 |archive-date=19 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120619171921/http://www.xbiz.com/news/108337 }}</ref>.

Після виходу із порноіндустрії з'явилась у проєкті Funny Or Die, а також знялась в кількох непорнографічних фільмах<ref>{{cite web|url=http://paulscheer.com/post/93511337/designateddriverstill2|title=PaulScheer.com|accessdate=2009-11-01|date=2009-04-06|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IA1U4vzL?url=http://paulscheer.com/post/93511337/designateddriverstill2|archivedate=2013-07-16|deadurl=yes}}</ref>.

== Фільмографія ==
* The Locals (2012)
* ChromeSkull: Laid to Rest 2 (2011) — Голланд
* Bloodstruck (2011) — Лорі Енн

== Премії та номінації ==
* 2009 Nightmoves Best New Starlet<ref>{{cite web|url= http://www.xbiz.com/news/news_piece.php?id=113681|title= NightMoves Announces Awards Winners|accessdate= 2009-10-28|author= Steve Javors|date= 2009-10-14|publisher= [[XBIZ]]|archive-date= 18 червня 2012|archive-url= https://web.archive.org/web/20120618134358/http://www.xbiz.com/news/news_piece.php?id=113681}}</ref>
* 2010 номінація на [[AVN Award]] — Найкраща нова старлетка<ref>{{cite web|url=http://avnawards.avn.com/about/nominees.html|title=2010 NOMINEES|accessdate=2009-11-30|publisher=[[AVN (magazine)|AVN]]|archiveurl=https://www.webcitation.org/66FjkGzDU?url=http://avnawards.avn.com/|archivedate=2012-03-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20091026142002/http://avnawards.avn.com/about/nominees.html |date=2009-10-26 }}</ref>
* 2010 номінація на [[XBIZ Award]] — Нова старлетка року<ref name=XBiznom10>{{cite web | title =XBIZ Announces Finalist Nominees for 2010 XBIZ Awards | publisher =XBiz.com | url =http://www.xbiz.com/news/115720 | author =Steve Javors | date =2009-12-16 | accessdate =2009-12-24 | archive-date =16 січня 2010 | archive-url =https://web.archive.org/web/20100116110836/http://www.xbiz.com/news/115720 }}</ref>
* 2010 номінація на [[XRCO Award]] — Нова старлетка<ref name=xrco10nom>{{cite web|title=XRCO Announces 2010 Nominees|publisher=AVN|url=http://business.avn.com/articles/37489.html|accessdate=2010-03-04|date=2010-03-04|archiveurl=https://www.webcitation.org/66Lh4wV3f?url=http://business.avn.com/articles/XRCO-Announces-2010-Nominees-388367.html|archivedate=2012-03-22|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120130163028/http://business.avn.com/articles/XRCO-Announces-2010-Nominees-388367.html |date=2012-01-30 }}</ref>

== Примітки ==
{{commonscat|Angelina Armani}}
{{reflist|2}}

== Посилання ==
{{бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Армані Анджеліна}}
[[Категорія:Уродженці Брукліна]]
[[Категорія:Американські порноакторки]]

title: Анджеліна Армані · англ. Angelina Armani

Народження: 18 листопада 1987 (37 років)

Громадянство: США

Діяльність: порноакторка

Період: 2008 — тепер. час

Мови: рідна: англійська · володіння: англійська

Сценічні імена: Arianna Armani


text:
# Фантастика жахів
Фантастика жахів (англ. Horror literature, horror fiction; часто просто «жахи» або навіть «жахастики», іноді й запозичене з англійської «хорор») — жанр художньої літератури, що розкриває сюжети та теми, які призначені чи мають потенціал, щоб налякати або досягти переляку своїх читачів, викликаючи почуття жаху і терору.
Літературний історик Дж. Е. Каддон визначив твір жахів, як «шматок фантастики в прозі змінної довжини, який шокує … або навіть лякає читача, чи, можливо, викликає почуття відрази чи ненависті». Це створює моторошну і страшну атмосферу. Цей жанр близький до жанрів «фентезі» та «містики», хоча кожен з них є окремою течією фантастичної літератури . Містику та фантастику жахів, тим не менш, часто відносять до однієї підгрупи фантастики через численні подібності, проте відмінності в них є також. Слід зазначити, що термін «фантастика жахів» не завжди сприймається тотожним терміну «література жахів», бо останній має більш широке значення, адже «жахи» далеко не завжди належать до фантастики. Книги жанру мають як абсолютно незбагненні сюжетні моменти, так і прозу, засновану на реальних подіях (наприклад, «психологічні трилери», як правило, часто взагалі не мають жодного фантастичного елементу). Проте, все ж таки, жах у книгах жанру, як правило, є надприродним, хоча він може і не мати суто надприродного характеру. У таких випадках центральна загроза твору у жанрі «горор» може бути витлумачено як метафора для великих страхів суспільства.

title: Фантастика жахів

wikitext:
{{unibox}}'''Фантастика жахів''' ({{lang-en|Horror literature, horror fiction}}; часто просто «жахи» або навіть «жахастики», іноді й запозичене з англійської «хорор») — [[Літературні жанри|жанр]] [[Художня література|художньої літератури]], що розкриває сюжети та теми, які призначені чи мають потенціал, щоб налякати або досягти переляку своїх читачів, викликаючи почуття жаху і терору.

Літературний історик {{Не перекладено|Джон Ентоні Каддон|Дж. Е. Каддон|en|J. A. Cuddon}} визначив твір жахів, як «шматок фантастики в прозі змінної довжини, який шокує … або навіть лякає читача, чи, можливо, викликає почуття відрази чи ненависті»<ref>{{cite book |first=J.A. |last=Cuddon |chapter=Introduction |title=The Penguin Book of Horror Stories |location=Harmondsworth |publisher=Penguin |year=1984 |isbn=0-14-006799-X |page=[https://archive.org/details/unset0000unse_y1e0/page/11 11] |url=https://archive.org/details/unset0000unse_y1e0/page/11 }}</ref>. Це створює моторошну і страшну атмосферу. Цей жанр близький до жанрів «[[фентезі]]» та «[[містика|містики]]», хоча кожен з них є окремою течією [[Фантастика|фантастичної літератури]] . Містику та фантастику жахів, тим не менш, часто відносять до однієї підгрупи фантастики через численні подібності, проте відмінності в них є також. Слід зазначити, що термін «фантастика жахів» не завжди сприймається тотожним терміну «література жахів», бо останній має більш широке значення, адже «жахи» далеко не завжди належать до фантастики. Книги жанру мають як абсолютно незбагненні сюжетні моменти, так і прозу, засновану на реальних подіях (наприклад, «психологічні [[трилер]]и», як правило, часто взагалі не мають жодного фантастичного елементу). Проте, все ж таки, жах у книгах жанру, як правило, є [[Надприродне|надприродним]], хоча він може і не мати суто надприродного характеру. У таких випадках центральна загроза твору у жанрі «горор» може бути витлумачено як [[метафора]] для великих страхів суспільства.

== Примітки ==
{{commonscat|Horror}}
{{примітки}}

{{Фантастика}}
{{Наратив}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Фантастика жахів|Фантастика жахів]]
[[Категорія:Горор-література]]
[[Категорія:Жанри жахів]]

Головний предмет твору: страх і відраза

Гештег: horror


text:
# Суха Долина (Стрийський район)
Суха́ Доли́на — село в Україні, в Стрийському районі Львівської області. Населення становить 190 осіб.
Назва села походить від того, що воно розташоване на площі-долині, яка була завжди сухою. У 1800 році воно було засноване трьома братами Доскочинськими[джерело?].

title: Суха Долина (Стрийський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Суха Долина
| область         = [[Львівська область]]
| район           = [[Стрийський район]]
| громада         = [[Тростянецька сільська громада (Львівська область)|Тростянецька сільська громада]]
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1500
| населення       = 190
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 0,74
| ref-площа       =
| щільність       = 256,76
| поштовий індекс = 81611<ref>{{Cite web |url=http://www.uaidx.com/13/292/index |title=Довідник поштових індексів України. Львівська область. Миколаївський район |accessdate=2016-02-10 |archive-date=2016-02-16 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160216134314/http://www.uaidx.com/13/292/index }}</ref>
| телефонний код  = 3241
| координати      = {{coord|49|34|8|N|24|2|11|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 34|
| lat_sec         = 8
| lon_deg         = 24|
| lon_min         = 2|
| lon_sec         = 11
| висота          = 324
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          =
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=20163 с. Суха Долина]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses|тип=НП}}
'''Суха́ Доли́на''' — [[село]] в Україні, в [[Стрийський район|Стрийському районі]] [[Львівська область|Львівської області]]. Населення становить 190 осіб.

Назва села походить від того, що воно розташоване на площі-долині, яка була завжди сухою. У 1800 році воно було засноване трьома братами Доскочинськими{{джерело}}.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=20163 Облікова картка с. Суха Долина] на сайті [[ВРУ]].

{{Тростянецька сільська громада (Львівська область)}}

{{Портали|Географія|Львівщина|Україна}}

[[Категорія:Села Львівської області]]

title: село Суха Долина

Область: Львівська область

Район: Стрийський район

Тер. громада: Тростянецька сільська громада

Облікова картка: с. Суха Долина

title: Основні дані

Густота населення: 256,76 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Карта

Карта: Суха Долина

title: Мапа

Мапа: Суха Долина у Вікісховищі


text:
# Арбовірусні хвороби
Арбові́русні хворо́би (також Арбовірусні інфекції, англ. Arbovirus diseases, Arbovirus infection) — інфекційні захворювання, які спричинюють РНК-вмісні віруси п'яти родин Bunyaviridae, Flaviviridae, Reoviridae, Togaviridae і Asfarviridae (арбовіруси), що їх передають в природі між хребетними тваринами кровосисні комахи (за допомогою укусу, втирання лімфи роздавленої комахи або їхніх фекалій). Термін «Арбовірусні хвороби» походить від акроніму з назви вірусної групи — англ. arthropod-borne viruses
Класифікація в першу чергу має еколого-епідеміологічний характер і невиправдано поєднує в одне поняття різні по етіології хвороби без урахування їхніх клінічних проявів, через що в багатьох країнах терміном «арбовірусні хвороби» користуються з певною часткою умовності.

## Особливості арбовірусних хвороб
Особливостями цих хвороб є:
- більшістю це зоонози, коли збудник у природі передається без участі людини, а хвороба існує виключно поміж тварин, особливо гризунів;
- є стійка спеціалізована адаптація конкретних вірусів до джерел інфекції — видів тварин, що призводить до того, що ці тварини переносять хворобу в легкій або субклінічній формі;
- основним, а часто єдиним механізмом передачі арбовірусів є трансмісивний;
- деякі види членистоногих, зокрема кліщі, здатні передавати вірусів своєму потомству трансоваріально, що призводить до формування стійкого тривалого осередку в географічному районі, іноді за відсутності потрапляння певного часу туди джерела інфекції (печери, гроти тощо);
- для більшості характерна сувора ендемічність, хвороба існує на конкретній території, що виражається й в назві хвороби — Крим-Конго геморагічна гарячка, гарячка лісу Семлікі, аргентинська геморагічна гарячка, гарячка Росс Рівер, венесуельський енцефаломієліт, гарячка Оропуш тощо;
- у патогенезі цих хвороб обов'язково є фаза вірусемії, що призводить до швидкої імунної відповіді вже на ранньому етапі й також швидкого звільнення організму від збудника;
- етіотропна терапія і специфічна профілактика більшості цих хвороб на сьогодні не розроблені.

## Клінічний перебіг арбовірусних хвороб
На сьогодні клініцисти виділяють 3 клінічні групи арбовірусних хвороб згідно ведучого клінічного симптомокоплекса:
1. Геморагійні гарячки — жовта гарячка, геморагічна денге, гарячка Ласса, хвороба, яку спричинює вірус Марбург, хвороба, яку спричинює вірус Ебола, Крим-Конго геморагічна гарячка тощо;
2. Енцефаліт або асептичний менінгіт — кліщовий та японський енцефаліти, гарячка паппатачі, лімфоцитарний хоріоменінгіт, Кемеровська кліщова вірусна гарячка, Колорадська кліщова гарячка тощо;
3. Хвороби із гарячкою, артралгіями і висипом — класична денге, гарячка Західного Нілу, чікунгунья, гарячка Рифт Валлі, гарячка Сіндбіс, хвороба, яку спричинює вірус Уна тощо.

## Актуальність для України
На сьогодні через потепління клімату в нашій країні багато арбовірусних хвороб значно поширилися. Приблизно 25 % хвороб влітку, що перебігають з гарячкою, є арбовірусними. У першу чергу це Крим-Конго геморагічна гарячка, кліщовий енцефаліт, гарячка Західного Нілу, гарячка паппатачі.

title: Арбовірусні хвороби

wikitext:
{{Хвороба
 | назва          = Арбовірусні хвороби / інфекції
 | зображення     = Mosquito just getting started (6498306213).jpg
 | розмір         = 200px
 | підпис         = Москіт - один з головних переносників арбовірусних хвороб під час укусу людини
 | ICD10          = {{ICD10|A|90|}} — {{ICD10|A|99|}}<br/>{{ICD10|A|83|}} — {{ICD10|A|84|}}
 | ICDO           =
 | OMIM           =
 | DiseasesDB     =
 | MedlinePlus    =
 | eMedicineSubj  =
 | eMedicineTopic =
 | MeshName       =
 | MeshNumber     =
 | MeshID         = D001102
}}
'''Арбові́русні хворо́би''' (також '''Арбовірусні інфекції''', {{lang-en|Arbovirus diseases, Arbovirus infection}}) — [[інфекційні захворювання]], які спричинюють [[РНК]]-вмісні [[віруси]] п'яти родин ''[[Bunyaviridae]]'', ''[[Flaviviridae]]'', ''[[Reoviridae]]'', ''[[Togaviridae]]'' і ''[[Asfarviridae]]'' ([[арбовіруси]]), що їх передають в природі між хребетними тваринами кровосисні комахи (за допомогою укусу, втирання лімфи роздавленої комахи або їхніх фекалій). Термін «Арбовірусні хвороби» походить від [[акронім]]у з назви вірусної групи — {{lang-en|'''ar'''thropod-'''bo'''rne '''virus'''es}}

Класифікація в першу чергу має еколого-епідеміологічний характер і невиправдано поєднує в одне поняття різні по етіології хвороби без урахування їхніх клінічних проявів, через що в багатьох країнах терміном «арбовірусні хвороби» користуються з певною часткою умовності.

== Особливості арбовірусних хвороб ==
Особливостями цих хвороб є:
* більшістю це [[зооноз]]и, коли збудник у природі передається без участі людини, а хвороба існує виключно поміж тварин, особливо [[Гризуни|гризунів]];
* є стійка спеціалізована адаптація конкретних вірусів до джерел інфекції — [[Вид (біологія)|видів]] тварин, що призводить до того, що ці тварини переносять хворобу в легкій або субклінічній формі;
* основним, а часто єдиним механізмом передачі арбовірусів є [[Інфекція#Трансмісивний механізм|трансмісивний]];
* деякі види членистоногих, зокрема [[кліщі]], здатні передавати вірусів своєму потомству трансоваріально, що призводить до формування стійкого тривалого осередку в географічному районі, іноді за відсутності потрапляння певного часу туди джерела інфекції (печери, гроти тощо);
* для більшості характерна сувора [[Ендемія|ендемічність]], хвороба існує на конкретній території, що виражається й в назві хвороби — [[Крим-Конго геморагічна гарячка]], [[гарячка лісу Семлікі]], [[аргентинська геморагічна гарячка]], [[гарячка Росс Рівер]], [[венесуельський енцефаломієліт]], [[гарячка Оропуш]] тощо;
* у патогенезі цих хвороб обов'язково є фаза вірусемії, що призводить до швидкої [[Імунна відповідь|імунної відповіді]] вже на ранньому етапі й також швидкого звільнення організму від збудника;
* [[Етіологія (медицина)|етіотропна]] терапія і специфічна профілактика більшості цих хвороб на сьогодні не розроблені.

== Клінічний перебіг арбовірусних хвороб ==
На сьогодні клініцисти виділяють 3 клінічні групи арбовірусних хвороб згідно ведучого клінічного [[симптом]]окоплекса:
# Геморагійні гарячки — [[жовта гарячка]], геморагічна [[Гарячка денге|денге]], [[гарячка Ласса]], [[хвороба, яку спричинює вірус Марбург]], [[хвороба, яку спричинює вірус Ебола]], Крим-Конго геморагічна гарячка тощо;
# [[Енцефаліт]] або асептичний [[менінгіт]] — [[Кліщовий енцефаліт|кліщовий]] та [[японський енцефаліт]]и, [[гарячка паппатачі]], [[лімфоцитарний хоріоменінгіт]], [[Кемеровська кліщова вірусна гарячка]], [[Колорадська кліщова гарячка]] тощо;
# Хвороби із гарячкою, артралгіями і [[висип]]ом — класична денге, [[гарячка Західного Нілу]], [[чікунгунья]], [[гарячка Рифт Валлі]], [[гарячка Сіндбіс]], хвороба, яку спричинює [[вірус Уна]] тощо.

== Актуальність для України ==
На сьогодні через потепління клімату в нашій країні багато арбовірусних хвороб значно поширилися. Приблизно 25 % хвороб влітку, що перебігають з гарячкою, є арбовірусними. У першу чергу це Крим-Конго геморагічна гарячка, кліщовий енцефаліт, гарячка Західного Нілу, гарячка паппатачі.

== Джерела ==
* [[Возіанова Жанна Іванівна|Возіанова Ж. І. ]] Інфекційні і паразитарні хвороби: В 3 т. — К.:"Здоров'я", 2002. — Т.2. — 884 с. ISBN 978-966-463-012-9.
* Beran, G. W., ed. (1994). Handbook of Zoonoses. CRC Press. ISBN 9780849332067. {{ref-en}}

== Посилання ==
* Paul D. Hoeprich, M. Colin Jordan, Allan R., M.D. Ronald Infectious Diseases: A Treatise of Infectious Processes Lippincott Williams and Wilkins; 5 edition (July 1994). — 1632 pages ISBN 9780397512966
* Mandell, Douglas and Bennett's Infectious Disease Essentials, 1e (Principles and Practice of Infectious Diseases) / John E. Bennett, Raphael Dolin, Martin J. Blaser / Elsevier; 1 Pap/Psc edition (March 31, 2016) — 560 pages ISBN 9780323431019 {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Вірусні захворювання]]
[[Категорія:Арбовірусні хвороби]]
[[Категорія:Зоонози]]

title: Арбовірусні хвороби / інфекції

Спеціальність: інфекційні хвороби

Причини: арбовіруси

title: Класифікація та зовнішні ресурси


text:
# Ракитне (Воронезька область)
Ракитне (рос. Ракитное) — селище у Новоусманському районі Воронезької області Російської Федерації.
Населення становить 16 осіб (2010). Входить до складу муніципального утворення Воленське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований у історичному регіоні Чорнозем'я. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року — Воронезької області.
Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Воленське сільське поселення.

## Населення
| 2008 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 11   | ↗16  |

title: Ракитне (Воронезька область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Ракитне
|назва ін.       = Ракитное
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Воронезька область]]
|район           = [[Новоусманський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Воленське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 16 (2010){{RUS-VOR-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Воронезька область
}}
'''Ракитне''' ({{lang-ru|Ракитное}}) — [[селище]] у [[Новоусманський район|Новоусманському районі]] [[Воронезька область|Воронезької області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 16 осіб (2010){{RUS-VOR-census}}. Входить до складу муніципального утворення [[Воленське сільське поселення]].

== Історія ==

Населений пункт розташований у історичному регіоні [[Чорнозем'я]]. Від 1929 року належить до Новоусманського району, спочатку в складі [[Центрально-Чорноземна область|Центрально-Чорноземної області]], а від 1934 року — Воронезької області.

Згідно із законом від [[15 жовтня]] [[2004]] року входить до складу муніципального утворення [[Воленське сільське поселення]]<ref>[http://docs.cntd.ru/document/802017374 Закон Воронежской области от 15 октября 2004 года № 63-ОЗ «Об установлении границ, наделении соответствующим статусом, определении административных центров отдельных муниципальных образований Воронежской области»]</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Ракитное (Воронежская область)  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Новоусманський район}}
{{Voronezh-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Селища Воронезької області]]
[[Категорія:Населені пункти Новоусманського району]]

title: селище Ракитне

Суб'єкт Російської Федерації: Воронезька область

Муніципальний район: Новоусманський район

Поселення: Воленське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Ракитне · Ракитне