text:
# Празький цвинтар (роман)
«Пра́зький цви́нтар» (італ. Il cimitero di Praga) — шостий роман італійського письменника та філософа Умберто Еко, опублікований 29 жовтня 2010 року в італійському видавництві Бомп'яні. Головний персонаж роману — капітан Сімоне Сімоніні, цинічний фальсифікатор, авантюрист і таємний агент, покликаний розслідувати вбивства та політичні інтриги, які впливають на майбутнє Європи. Дія роману відбувається в XIX столітті в Парижі, Турині та Палермо. Основні теми, розглянуті в романі: теорія змови, масонство і палладизм (поклоніння дияволу)

## Історична точність
Як стверджує Умберто Еко: «…персонажі цього роману невигадані. Усі вони, за винятком головного персонажа Сімоне Сімоніні, жили в реальному житті, в тому числі його дід, автор таємничого повідомлення абату Баруелло, що дало початок сучасному антисемітизму».
XIX століття було сповнене жахливих і таємничих подій — загадкова смерть Іпполіто Ньєво, підробка Протоколів сіонських мудреців, які надихнули Адольфа Гітлера на винищення євреїв, справа Дрейфуса, нескінченні інтриги таємної поліції різних країн, масони, єзуїти та багато інших подій, автентичність яких залишається під сумнівом; при цьому вони слугують темою для фейлетонів вже 150 років.
Інші приклади невигаданих персонажів роману: Зиґмунд Фройд, Лео Таксіль і Діана Воґан.

## Сюжет
Париж, 1897 рік. Фальсифікатор і таємний агент Сімоне Сімоніні на схилі літ у своєму помешканні, розташованому над власним магазином вживаного мотлоху (який використовує як прикриття), робить записи в щоденнику про події свого життя. Він сподівається таким чином повернути деякі спогади, втрачені через амнезію. Інший персонаж — абат Далла Піккола — живе поруч в сусідньому помешканні і, незрозуміло звідки, він багато знає про життя Сімоніні, втручається в нотатки хроніки Сімоне зі своїми зауваженнями. Дописи чергуються з основним текстом таким чином, що здається, їх написала одна і та ж людина (читача вводить в оману криза ідентичності Сімоніні). Після перепрочитання написаної біографії Сімоне бачить ці невідповідності, які змушують його замислитись. Третій голос — від оповідача.
Сімоне Сімоніні згадує факти свого життя: народився в П'ємонті, дуже рано втратив матір. Дід Джованні Баттіста Сімоніні взяв його на виховання в Турин, тому що його батько-карбонарій часто подорожував, займався організацією масових заворушень (помер у 1849 році під час оборони Римської республіки). На відміну від свого сина, Джованні Баттіста був глибоко реакційним і нетерпимим. Від діда Сімоне успадкував ненависть до євреїв. Ім'я головного персонажа було обране його дідом у пам'ять про Сан Сімоніно — дитину, яку, згідно з легендою, було принесено в жертву євреями в Тренто в XV ст. Сімоне зростає в похмурому та гнітючому середовищі під наглядом викладачів-єзуїтів, запрошених його дідом, серед яких — отець Берґамаскі, що виростив у Сімоне нечутливість, людиноненависництво, хворобливі примхи, одержиме жіноненависництво. На противагу отриманому жорсткому вихованню Сімоне відчуває зневагу до релігії і пристрасть до читання романів-фейлетонів письменників Ежена Сю та Александра Дюма, особливо — роман «Джузеппе Бальзамо» з таким персонажем як Каліостро.
Після смерті діда в 1855 році Сімоне виявляє, що його спадщина обтяжена багатьма боргами. Закінчивши правничі курси, потрапляє на роботу до нотаріуса Ребауденґо (а саме його Сімоніно звинувачує в незаконному привласненні спадщини свого діда). Нотаріус вчить його фальсифікувати документи і Сімоне швидко схоплює це «мистецтво», тим самим привертаючи увагу савойської секретної служби. Ставши шпигуном, Сімоніні відправляється на Сицилію за Тисячею Ґарібальді, де знайомиться з письменником Іпполіто Нієво, скарбником і лейтенантом армії добровольців. Сімоніні завойовує його довіру, щоб за наказом савойської таємної служби заволодіти бухгалтерськими документами, які той зберігав, і знищити їх. Для того, щоб позбутися цих документів, Сімоніні провокує загибель корабля, на якому подорожує Нієво, а також його смерть.
Щойно повернувшись в Торіно, Сімоніні отримує вказівку таємних служб їхати до Парижа працювати на французьку контррозвідку. В цей час він, натхненний романами Александра Дюма та Ежена Сю, фабрикує фіктивний документ, спрямований в першу чергу на дискредитацію єзуїтів, а згодом — і євреїв, в якому нібито описана таємна нічна зустріч головних рабинів з різних єврейських громад Європи на старому єврейському кладовищі в Празі, де вони нібито обговорюють свої плани завоювання світу і знищення християнства. Додатковий матеріал, який він використовує при підробці тексту, Сімоніні просто поцупив з книги-протесту проти Наполеона III «Діалоги в пеклі між Мак'явеллі та Монтеск'є», написаної журналістом Морісом Жолі, з яким знайомиться у в'язниці, куди Сімоніні був «підселений» французьким урядом, щоб шпигувати за цим журналістом і підтвердити його небезпечність, а потім — убити, імітуючи самогубство. Згодом від імені французької розвідки він проникає в середовище анархістів, сприяє арешту групи змовників, очолюваної італійцем Ґавіалі, які готували атентат на імператора.
Сімоніні хоче якнайвигідніше продати свій фальсифікат про євреїв, принагідно додаючи до нього елементи, запозичені з інших творів і дещо змінені. Налагоджує контакт з прусською таємною службою, знайомиться з письменником Herrmann Ottomar Friedrich Goedsche, який, в свою чергу, присвоює тему «твору» Сімоніні і використовує в своєму романі «Biarritz». З початком Французько-прусської війни відбувається падіння Другої імперії Наполеона III і Сімоніні виявляється втягнутим у страшні дні Паризької комуни. Миттєво вступивши на службу Третій французькій республіці, Сімоніні в наступні роки намагається відновити свої численні контакти (в тому числі з наставником о. Берґамаскі, також зацікавленим в отриманні матеріалу про давніх ворогів Церкви — масонів та євреїв). В той же час фальшування на замовлення допомагає йому збільшити свої доходи, забезпечивши необхідним капіталом. Хоча його спосіб життя залишається дуже скромним і самотнім, позбавленим особистих відносин, але поціновувачем гарної і смачної їжі.
Сімоніні не полишає наміру вигідно продати свій «найкращий твір» — підроблений документ про єврейську змову, спочатку під назвою «Празьке кладовище», а згодом — «Протоколи». У творі використовуються усі можливі антиєврейські стереотипи, щоб спровокувати страх і ненависть всіх соціальних верств — від духовенства (для якого євреї зображені як злі вороги християнства, промоутери вільної думки та масонства) до дрібної буржуазії (євреї зображені як інспіратори соціалістичного та комуністичного руху) та пролетаріату (євреї як лихварі, володарі фінансового та банківського світу і «обдирачі» простого народу).
У своєму щоденнику Сімоніні також згадує про зустріч з абатом Далла Піккола, через якого він передає єзуїтам антиєврейський рукопис. Згодом єзуїти звинуватять того у наданні неоригінального матеріалу, запозиченого з роману «Biarritz» (і виявиться, що роман «Goedsche» був у свою чергу скопійований з «Протоколів» Сімоніні). Як наслідок, єзуїти змушують Goedsche (автора «Біарріц») замовкнути назавжди. Щоб уникнути викриття, Сімоніні вбиває Далла Пікколла і ховає тіло в клоаці власного pied-à-terre.
Але Далла Піккола не зникає зі сторінок твору, він знову і знову з'являється в щоденнику Сімоніні зі своїми розповідями. В ці роки Далла Піккола контактує з такими неоднозначними персонажами як священик-сатаніст Жозеф-Антуан Булон, письменник Лео Таксіль, автор надзвичайно антикатолицьких текстів, з допомогою яких він організовує аферу. Таксіль, колись приналежний до масонів, симулює своє навернення в католицтво і створює серію полемічних творів, що мають величезний комерційний успіх. В цих творах він описує містичні та езотеричні ритуали, які практикуються в різних ложах. Щоб надати більшої вірогідності описам ритуалів, Далла Піккола бере під опіку від Du Maurier, директора психіатричної клініки в Венсен, молоду пацієнтку з таємничим минулим на ім'я Діана. Вона страждає на приступи істерії, під час яких відбувається роздвоєння особистості: перехід від благочестивої, побожної і вельми сором'язливої — до непристойної та провокаційної. Діана в забутті описує фантастичні сатанинські культи і чорні меси, в яких брала участь. Утримуючи дівчину в своїй квартирі, Далла Піккола з Таксіль витягують з неї історії, які використовують в своїх антимасонських публікаціях, дивовижно популярних в католицьких колах. Це сприяє особистій зустрічі Лео Таксіль з папою Левом XIII. Врешті-решт саме Діану, якій було присвоєно прізвище Воґан, представляють як авторку книг: Делла Піккола, Лео Таксіль та Булон вигадують історію про те, що вона була адептом палладіанського культу, розчарувалася в ньому і навернулася до католицької віри. Через деякий час, проте, з'являються перші сумніви з приводу достовірності історії Діани. Доктор Шарль Хек (автор «Le diable au XIX siècle», опублікованого під псевдонімом Bataille), створюють разом з Делла Піккола, Таксіль та Булон ряд публікацій, спрямованих на очорнення масонів. Згодом Таксіль визнав фальсифікацією факт навернення Діани Воґан до католицизму і заявив, що він хотів лиш використати довірливість католиків. І, щоб змусити інших говорити про себе, підготував сенсаційний висновок та залишив групу.
З метою збору інформації про масонів Сімоніні проникає в республіканські кола, щоб увійти в контакт з масонами. У той же час за посередництва Юліани Ґлінки він вступає в контакт з відповідальним працівником таємних російських служб зовнішньої розвідки Петром Рачковським. Починає працювати з Охраною — таємною поліцією царської Росії, яка також зацікавлена в пошуку доказів семітської змови. Між тим Сімоніні стає причетним до відомої справи Дрейфуса, зробивши фальшивий документ, який імітує почерк офіцера Альфреда Дрейфуса, єврея-ельзасця (приписуючи йому шпигунство проти Франції), щоб звинуватити його в зраді і добитися заслання на Острів Диявола.
Увечері 21 березня 1897 року (за день до таємничої амнезії Сімоніні і появи першого запису в його щоденнику), Далла Піккола разом з Діаною беруть участь в чорній месі, яка плавно перетікає в шабаш, очолена Булоном. Під час шабашу жінка перебуваючи під тиском еротичної несамовитості, домагається абата. Наступного ранку Далла Піккола із жахом виявляє, що Діана є єврейкою. Несповна себе від думки, що мав сексуальні стосунки з жінкою, а відтак — що може стати батьком єврейської дитини, вбиває Діану і Булона, ховаючи тіла в каналізацію власного будинку. Ці події стали причиною травми, що призвела до часткової втрати пам'яті Сімоніні, який стер зі своєї пам'яті все те, що трапилось з ним, коли він перебував в особі Далла Піккола. Виявляється, що насправді Сімоніні і Далла Піккола — одна й та ж особа. Через шок, отриманий після досить травматичної події, дві присутні в Сімоніні особистості розкололися і жодна з них не була свідома наявності іншої. Завдяки методу писання у щоденнику, під час якого відновлюються спогади (запропонованому йому молодим і ще невідомим в той момент Зиґмундом Фройдом), Сімоніні реконструює історії двох персонажів, вносячи зміни в події свого життя.
Після перерви у написанні щоденника тривалістю близько року Сімоніні відновлює свої записи. Він і досі пов'язаний з російськими спецслужбами, які продовжують наполягати надати їм «Протоколи», погрожуючи оприлюднити його злочини. Сімоніні боїться, що його ім'я випливе у зв'язку з підробленим ним документом, що інкримінував Дрейфуса, але отримує запевнення Рачковського, що в інтересах Франції повірити в автентичність документу. Сімононі нарешті завершує твір і передає його агенту Матвєю Ґоловінському, не підозрюючи наскільки зловісний вплив матиме його твір на XX століття.
Останній запис у щоденнику датований груднем 1898 року. Роман закінчується описом підготовки замаху в паризькому метро, де Сімоніні повинен закласти бомбу, виготовлену Ґавіалі. Тут записи в його щоденнику різко припиняються, що дає підставу думати, що ця операція виявилась для Сімоніні фатальною.

title: Празький цвинтар (роман)

wikitext:
{{Літературний твір
 |Назва                 = «Празький цвинтар»
 |Назва мовою оригіналу = {{lang-it|«Il cimitero di Praga»}}
 |Зображення            = Празький цвинтар.jpg
 |Розмір                =
 |Опис до зображення    = Видання 2012 року.
 |Жанр                  =
 |Автор                 =
 |Мова оригіналу        = [[італійська мова|італійська]]
 |Написаний             =
 |Публікація            = 29 жовтня 2010, видавництво «Бомп'яні», 528 с.
 |ISBN                  = ISBN 88-452-6622-2
 |Окреме видання        =
 |Переклад              = Юлія Григоренко, 2012
 }}
'''«Пра́зький цви́нтар»''' ({{lang-it|Il cimitero di Praga}}) — шостий [[роман]] італійського письменника та філософа [[Умберто Еко]], опублікований 29 жовтня [[2010 у літературі|2010]] року в італійському видавництві Бомп'яні. Головний персонаж роману — капітан [[Сімоне Сімоніні (персонаж роману)|Сімоне Сімоніні]], цинічний фальсифікатор, авантюрист і таємний агент, покликаний розслідувати вбивства та політичні інтриги, які впливають на майбутнє Європи. Дія роману відбувається в XIX столітті в Парижі, Турині та Палермо. Основні теми, розглянуті в романі: [[теорія змови]], [[масонство]] і [[палладизм]] (поклоніння дияволу)<ref>Статтю перекладено й адаптовано з англомовної й італомовної Вікіпедій</ref>

== Історична точність ==
Як стверджує Умберто Еко: «…персонажі цього роману невигадані. Усі вони, за винятком головного персонажа Сімоне Сімоніні, жили в реальному житті, в тому числі його дід, автор таємничого повідомлення [[абат]]у Баруелло, що дало початок сучасному [[антисемітизм]]у».

XIX століття було сповнене жахливих і таємничих подій — загадкова смерть [[Іпполіто Ньєво]], підробка ''[[Протоколи сіонських мудреців|Протоколів сіонських мудреців]]'', які надихнули [[Адольф Гітлер|Адольфа Гітлера]] на винищення євреїв, [[справа Дрейфуса]], нескінченні інтриги таємної поліції різних країн, масони, єзуїти та багато інших подій, автентичність яких залишається під сумнівом; при цьому вони слугують темою для фейлетонів вже 150 років.

Інші приклади невигаданих персонажів роману: [[Зиґмунд Фройд]], [[Лео Таксіль]] і [[Діана Воґан]]<ref>{{Cite web |url=http://bompiani.rcslibri.corriere.it/libro/6622_il_cimitero_di_praga_eco.html |title=Архівована копія |accessdate=16 квітня 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20101031075447/http://bompiani.rcslibri.corriere.it/libro/6622_il_cimitero_di_praga_eco.html |archivedate=31 жовтня 2010 |deadurl=yes }}</ref>.

== Сюжет ==
[[Файл:Umberto Eco in his house 2 banner slim.JPG|255 px|thumb|Умберто Еко]]
Париж, 1897 рік. Фальсифікатор і таємний агент Сімоне Сімоніні на схилі літ у своєму помешканні, розташованому над власним магазином вживаного мотлоху (який використовує як прикриття), робить записи в щоденнику про події свого життя. Він сподівається таким чином повернути деякі спогади, втрачені через [[Амнезія|амнезію]]. Інший персонаж — абат Далла Піккола — живе поруч в сусідньому помешканні і, незрозуміло звідки, він багато знає про життя Сімоніні, втручається в нотатки хроніки Сімоне зі своїми зауваженнями. Дописи чергуються з основним текстом таким чином, що здається, їх написала одна і та ж людина (читача вводить в оману криза ідентичності Сімоніні). Після перепрочитання написаної біографії Сімоне бачить ці невідповідності, які змушують його замислитись. Третій голос — від оповідача.

: Сімоне Сімоніні згадує факти свого життя: народився в П'ємонті, дуже рано втратив матір. Дід Джованні Баттіста Сімоніні взяв його на виховання в [[Турин]], тому що його батько-[[Карбонарії|карбонарій]] часто подорожував, займався організацією масових заворушень (помер у 1849 році під час оборони Римської республіки). На відміну від свого сина, Джованні Баттіста був глибоко реакційним і нетерпимим. Від діда Сімоне успадкував ненависть до євреїв. Ім'я головного персонажа було обране його дідом у пам'ять про Сан Сімоніно — дитину, яку, згідно з легендою, було принесено в жертву євреями в [[Тренто]] в XV ст. Сімоне зростає в похмурому та гнітючому середовищі під наглядом [[єзуїти|викладачів-єзуїтів]], запрошених його дідом, серед яких — отець Берґамаскі, що виростив у Сімоне нечутливість, людиноненависництво, хворобливі примхи, одержиме жіноненависництво. На противагу отриманому жорсткому вихованню Сімоне відчуває зневагу до релігії і пристрасть до читання [[роман-фейлетон|романів-фейлетонів]] письменників [[Ежен Сю|Ежена Сю]] та [[Александр Дюма (батько)|Александра Дюма]], особливо — роман «[[Джузеппе Бальзамо]]» з таким персонажем як [[Каліостро]].

Після смерті діда в 1855 році Сімоне виявляє, що його спадщина обтяжена багатьма боргами. Закінчивши правничі курси, потрапляє на роботу до [[нотаріус]]а Ребауденґо (а саме його Сімоніно звинувачує в незаконному привласненні спадщини свого діда). Нотаріус вчить його фальсифікувати документи і Сімоне швидко схоплює це «мистецтво», тим самим привертаючи увагу савойської секретної служби. Ставши шпигуном, Сімоніні відправляється на [[Сицилія|Сицилію]] за [[Тисяча Ґарібальді|Тисячею Ґарібальді]], де знайомиться з письменником Іпполіто Нієво, скарбником і лейтенантом армії добровольців. Сімоніні завойовує його довіру, щоб за наказом савойської таємної служби заволодіти бухгалтерськими документами, які той зберігав, і знищити їх. Для того, щоб позбутися цих документів, Сімоніні провокує загибель корабля, на якому подорожує Нієво, а також його смерть.

: Щойно повернувшись в [[Турин|Торіно]], Сімоніні отримує вказівку таємних служб їхати до [[Париж]]а працювати на французьку [[Контррозвідка|контррозвідку]]. В цей час він, натхненний романами Александра Дюма та Ежена Сю, фабрикує фіктивний документ, спрямований в першу чергу на дискредитацію єзуїтів, а згодом — і євреїв, в якому нібито описана таємна нічна зустріч головних [[рабин]]ів з різних єврейських громад Європи на старому єврейському кладовищі в Празі, де вони нібито обговорюють свої плани завоювання світу і знищення [[Християнство|християнства]]. Додатковий матеріал, який він використовує при підробці тексту, Сімоніні просто поцупив з книги-протесту проти [[Наполеон III Бонапарт|Наполеона III]] «Діалоги в пеклі між Мак'явеллі та Монтеск'є», написаної журналістом Морісом Жолі, з яким знайомиться у в'язниці, куди Сімоніні був «підселений» французьким урядом, щоб шпигувати за цим журналістом і підтвердити його небезпечність, а потім — убити, імітуючи самогубство. Згодом від імені французької розвідки він проникає в середовище анархістів, сприяє арешту групи змовників, очолюваної італійцем Ґавіалі, які готували [[Атентат|атентат]] на імператора.

Сімоніні хоче якнайвигідніше продати свій фальсифікат про євреїв, принагідно додаючи до нього елементи, запозичені з інших творів і дещо змінені. Налагоджує контакт з прусською таємною службою, знайомиться з письменником [[Herrmann Ottomar Friedrich Goedsche]]<ref>Письменник і таємний німецький агент, відомий також під псевдонімом [[John Retcliffe]]</ref>, який, в свою чергу, присвоює тему «твору» Сімоніні і використовує в своєму романі «Biarritz». З початком [[Французько-прусська війна|Французько-прусської війни]] відбувається падіння [[Друга французька імперія|Другої імперії Наполеона III]] і Сімоніні виявляється втягнутим у страшні дні [[Паризька комуна|Паризької комуни]]. Миттєво вступивши на службу [[Третя французька республіка|Третій французькій республіці]], Сімоніні в наступні роки намагається відновити свої численні контакти (в тому числі з наставником о. Берґамаскі, також зацікавленим в отриманні матеріалу про давніх ворогів Церкви — масонів та євреїв). В той же час фальшування на замовлення допомагає йому збільшити свої доходи, забезпечивши необхідним капіталом. Хоча його спосіб життя залишається дуже скромним і самотнім, позбавленим особистих відносин, але поціновувачем гарної і смачної їжі.

: Сімоніні не полишає наміру вигідно продати свій «найкращий твір» — підроблений документ про єврейську змову, спочатку під назвою «Празьке кладовище», а згодом — «Протоколи». У творі використовуються усі можливі антиєврейські [[Стереотип|стереотипи]], щоб спровокувати страх і ненависть всіх соціальних верств — від духовенства (для якого євреї зображені як злі вороги християнства, промоутери вільної думки та масонства) до дрібної [[Буржуазія|буржуазії]] (євреї зображені як [[інспіратор]]и соціалістичного та комуністичного руху) та пролетаріату (євреї як лихварі, володарі фінансового та банківського світу і «обдирачі» простого народу).

У своєму щоденнику Сімоніні також згадує про зустріч з абатом Далла Піккола, через якого він передає єзуїтам антиєврейський рукопис. Згодом єзуїти звинуватять того у наданні неоригінального матеріалу, запозиченого з роману «Biarritz» (і виявиться, що роман «Goedsche» був у свою чергу скопійований з «Протоколів» Сімоніні). Як наслідок, єзуїти змушують ''Goedsche'' (автора «Біарріц») замовкнути назавжди. Щоб уникнути викриття, Сімоніні вбиває Далла Пікколла і ховає тіло в клоаці власного ''pied-à-terre''<ref>{{iw|Pied-à-terre}}</ref>.

: Але Далла Піккола не зникає зі сторінок твору, він знову і знову з'являється в щоденнику Сімоніні зі своїми розповідями. В ці роки Далла Піккола контактує з такими неоднозначними персонажами як [[Сатанізм|священик-сатаніст]] Жозеф-Антуан Булон, письменник [[Лео Таксіль]], автор надзвичайно антикатолицьких текстів, з допомогою яких він організовує аферу. Таксіль, колись приналежний до масонів, симулює своє навернення в католицтво і створює серію полемічних творів, що мають величезний комерційний успіх. В цих творах він описує містичні та езотеричні ритуали, які практикуються в різних [[Масонська Ложа|ложах]]. Щоб надати більшої вірогідності описам ритуалів, Далла Піккола бере під опіку від ''Du Maurier'', директора психіатричної клініки в ''Венсен'', молоду пацієнтку з таємничим минулим на ім'я Діана. Вона страждає на приступи [[істерія|істерії]], під час яких відбувається роздвоєння особистості: перехід від благочестивої, побожної і вельми сором'язливої — до непристойної та провокаційної. Діана в забутті описує фантастичні сатанинські культи і чорні меси, в яких брала участь. Утримуючи дівчину в своїй квартирі, Далла Піккола з Таксіль витягують з неї історії, які використовують в своїх антимасонських публікаціях, дивовижно популярних в католицьких колах. Це сприяє особистій зустрічі Лео Таксіль з папою [[Лев XIII|Левом XIII]]. Врешті-решт саме Діану, якій було присвоєно прізвище Воґан, представляють як авторку книг: Делла Піккола, Лео Таксіль та Булон вигадують історію про те, що вона була адептом [[Палладізм|палладіанського культу]], розчарувалася в ньому і навернулася до католицької віри. Через деякий час, проте, з'являються перші сумніви з приводу достовірності історії Діани. Доктор Шарль Хек (автор «Le diable au XIX siècle», опублікованого під псевдонімом ''Bataille''), створюють разом з Делла Піккола, Таксіль та Булон ряд публікацій, спрямованих на очорнення масонів. Згодом Таксіль визнав фальсифікацією факт навернення Діани Воґан до католицизму і заявив, що він хотів лиш використати довірливість католиків. І, щоб змусити інших говорити про себе, підготував сенсаційний висновок та залишив групу.

З метою збору інформації про масонів Сімоніні проникає в республіканські кола, щоб увійти в контакт з масонами. У той же час за посередництва Юліани Ґлінки він вступає в контакт з відповідальним працівником таємних російських служб зовнішньої розвідки Петром Рачковським. Починає працювати з ''Охраною'' — таємною поліцією царської Росії, яка також зацікавлена в пошуку доказів семітської змови. Між тим Сімоніні стає причетним до відомої [[Справа Дрейфуса|справи Дрейфуса]], зробивши фальшивий документ, який імітує почерк офіцера Альфреда Дрейфуса, єврея-[[Ельзас|ельзасця]] (приписуючи йому шпигунство проти Франції), щоб звинуватити його в зраді і добитися заслання на [[Острів Диявола]].

: Увечері 21 березня 1897 року (за день до таємничої амнезії Сімоніні і появи першого запису в його щоденнику), Далла Піккола разом з Діаною беруть участь в чорній месі, яка плавно перетікає в [[шабаш]], очолена Булоном. Під час шабашу жінка перебуваючи під тиском еротичної несамовитості, домагається абата. Наступного ранку Далла Піккола із жахом виявляє, що Діана є єврейкою. Несповна себе від думки, що мав сексуальні стосунки з жінкою, а відтак — що може стати батьком єврейської дитини, вбиває Діану і Булона, ховаючи тіла в каналізацію власного будинку. Ці події стали причиною травми, що призвела до часткової втрати пам'яті Сімоніні, який стер зі своєї пам'яті все те, що трапилось з ним, коли він перебував в особі Далла Піккола. Виявляється, що насправді Сімоніні і Далла Піккола — одна й та ж особа. Через шок, отриманий після досить травматичної події, дві присутні в Сімоніні особистості розкололися і жодна з них не була свідома наявності іншої. Завдяки методу писання у щоденнику, під час якого відновлюються спогади (запропонованому йому молодим і ще невідомим в той момент Зиґмундом Фройдом), Сімоніні реконструює історії двох персонажів, вносячи зміни в події свого життя.

Після перерви у написанні щоденника тривалістю близько року Сімоніні відновлює свої записи. Він і досі пов'язаний з російськими спецслужбами, які продовжують наполягати надати їм «Протоколи», погрожуючи оприлюднити його злочини. Сімоніні боїться, що його ім'я випливе у зв'язку з підробленим ним документом, що інкримінував Дрейфуса, але отримує запевнення Рачковського, що в інтересах Франції повірити в автентичність документу. Сімононі нарешті завершує твір і передає його агенту Матвєю Ґоловінському, не підозрюючи наскільки зловісний вплив матиме його твір на XX століття.

: Останній запис у щоденнику датований груднем 1898 року. Роман закінчується описом підготовки замаху в паризькому метро, де Сімоніні повинен закласти бомбу, виготовлену Ґавіалі. Тут записи в його щоденнику різко припиняються, що дає підставу думати, що ця операція виявилась для Сімоніні фатальною.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Романи Умберто Еко}}
{{Бібліоінформація}}

{{без джерел|дата=серпень 2020}}
{{ВП-портали|Фантастика|Література|Італія|Книги}}
{{Фантастика}}
[[Категорія:Альтернативно-історичні романи Італії]]
[[Категорія:Романи Умберто Еко]]
[[Категорія:Фантастичні романи 2010]]
[[Категорія:Романи, перекладені українською мовою]]
[[Категорія:Романи, дія яких відбувається в Парижі]]

title: італ. «Il cimitero di Praga»

італ. «Il cimitero di Praga»: Видання 2012 року.

Назва на честь: Прага

Жанр: historical mysteryd і Історична проза

Форма: роман

Автор: Умберто Еко

Мова: італійська

Країна: Італія

Видавництво: Гоутон Міфлін Гаркортd

Переклад: Юлія Григоренко, 2012

Попередній твір: Таємниче полум'я цариці Лоани

Наступний твір: Номер нуль


text:
# Поліцейська дільниця
Поліцейська дільниця (рос. Полицейская часть) — адміністративно-територіальна одиниця розподілу великих міст, яка існувала в Російській імперії з XVIII до початку XX століття.

## Історія
Поняття «частина» використовувалося для адміністративних одиниць у складі Санкт-Петербурга з 1737 (поряд із «сторонами»), у складі Москви з початку 1760-х гг. До цього часу їм відповідали «поліцейські команди».
Систематичний поділ міст на поліцейські частини було введено відповідно до «Статуту благочиння, або поліцейському», підписаного імператрицею Катериною II в 1762 році. Згідно з цим документом, поділу підлягали міста понад 4 тис. дворів. У кожній частині мало бути від 200 до 700 дворів.
Поліцією частини керував приватний пристав. Частини поділялися на квартали розміром по 50-100 дворів, в яких поліцією керував квартальний наглядач (рос. квартальный надзиратель). Адміністративним будинком частини була канцелярія приватного пристава, яка називалася «приватним будинком» (рос. частный дом), «з'їжджим будинком» (рос. съезжий дом) або просто «частиною» (рос. часть).
Окрім типових поліцейських функцій, частина відповідала і за пожежною охороною, для чого були організовані пожежні команди, які, як правило, розміщувалися в тих же приватних будинках. У частині також велося спрощене судочинство. Поділ на поліцейські частини та квартали використовувався для адресації домоволодінь, а також для статистичних цілей.
У 1866-1867гг. в Санкт-Петербурзі, пізніше і в інших містах (наприклад в 1881 році в Москві) було замінено розподілом на ділянки. При цьому ділянки були більші за квартали, так, у Петербурзі замість 58 кварталів було сформовано 38 ділянок.
Поділ міст на поліцейські частини було замінено розподілом на райони після Лютневої і Жовтневої революцій.

wikiname: ukwiki

title: Поліцейська дільниця

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:1913 План Києва.jpg|міні|350px|Мапа Києва за 1913 р. з виділеними дільницями.]]
'''Поліцейська дільниця''' ({{lang-ru|Полицейская часть}}) — адміністративно-територіальна одиниця розподілу великих міст, яка існувала в [[Російська імперія|Російській імперії]] з XVIII до початку XX століття.

== Історія ==
Поняття «частина» використовувалося для адміністративних одиниць у складі [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурга]] з 1737 (поряд із «сторонами»)<ref>Санкт-Петербург: Енциклопедія. — М.: Російська політична енциклопедія. 2006. С. 949</ref>, у складі [[Москва|Москви]] з початку 1760-х гг. До цього часу їм відповідали «поліцейські команди»<ref name="atlas" />.

Систематичний поділ міст на поліцейські частини було введено відповідно до «[[Статут благочиння|Статуту благочиння, або поліцейському]]», підписаного імператрицею [[Катерина II|Катериною II]] в 1762 році. Згідно з цим документом, поділу підлягали міста понад 4 тис. дворів. У кожній частині мало бути від 200 до 700 дворів.

Поліцією частини керував приватний пристав. Частини поділялися на квартали розміром по 50-100 дворів, в яких поліцією керував [[квартальний наглядач]] ({{lang-ru|квартальный надзиратель}})<ref>{{cite web|title=Императрицей Екатериной II был утверждён Устав благочиния или полицейский|url=https://www.prlib.ru/history/619180|website=Президентская библиотека имени Б.Н. Ельцина|accessdate=2021-10-25|lang=ru|archive-date=2021-10-25|archive-url=https://web.archive.org/web/20211025225532/https://www.prlib.ru/history/619180|deadlink=no}}</ref>. Адміністративним будинком частини була канцелярія приватного пристава, яка називалася «приватним будинком» ({{lang-ru|частный дом}}), «з'їжджим будинком» ({{lang-ru|съезжий дом}}) або просто «частиною» ({{lang-ru|часть}}).

Окрім типових поліцейських функцій, частина відповідала і за пожежною охороною, для чого були організовані пожежні команди, які, як правило, розміщувалися в тих же приватних будинках. У частині також велося спрощене судочинство<ref>{{cite web|title=На государевой службе. Глава 3. «... Дабы в городе были сохранены благочиния...»|url=https://02.мвд.рф/gumvd/history/kniga_1/429|website=МВД по Республике Башкортостан|accessdate=2021-10-25|url-status=dead}}</ref>. Поділ на поліцейські частини та квартали використовувався для адресації домоволодінь<ref>Аверьянов К. А. [http://ebookiriran.ru/index.php?view=article&section=8&id=121 Из истории переименований московских улиц], стр. 337—354</ref>, а також для статистичних цілей.

У 1866-1867гг. в Санкт-Петербурзі, пізніше і в інших містах (наприклад в 1881 році в Москві<ref name="atlas">Руденцова К. А. Из истории административно-территориального деления города Москвы, стр. 15—38</ref>) було замінено розподілом на ділянки. При цьому ділянки були більші за квартали, так, у Петербурзі замість 58 кварталів було сформовано 38 ділянок.

Поділ міст на поліцейські частини було замінено розподілом на райони після [[Лютнева революція|Лютневої]] і [[Жовтнева революція|Жовтневої революцій]].

== Примітки ==
{{примітки}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Російської імперії]]


text:
# Стефан Караджа (гайдук)
Сте́фан Караджа́ (справжнє ім'я болг. Стефан Тодоров Димов; 11 травня 1840 — 30 липня 1868) — національний герой Болгарії, гайдук, революціонер, борець за звільнення Болгарії від османського поневолення, видатний воєвода.

## Життєпис

### Ранній період
Стефан Димов народився 11 травня 1840 року в селі Ичме біля Ямбола. Мати Стефана походила з факійського роду Бинбеловци, її далеким предком був славетний і легендарний Момчил Войвода, а в подальшому, в роду було багато славетних гайдуків і воєвод. Батько Стефана Тодор Димов був онуком Никола Узуна, який помер у 1817 році. Никола Узуна був одним з підбурювачів Странджанского бунта 1810 року, який призвів до спустошування багатого османського села Караеврен. Через це сімейство Димових часто переїздило до різних селищ і маленьких міст, де батько працював пастухом, свинопасом тощо, а Стефан був при ньому підпаском. У 1854 році сім'я влаштувалася у місті Тульча, де батько став нічним сторожем, а Стефан — його помічником. Через певний час Стефан почав вчитися чоботарству, потім поступив до училища, але через брак коштів змушений був покинути заняття. Замолоду Стефан вирізнявся своїм сильним характером, тяжінням до силової боротьби, де часто вигравав за рахунок своєї непримиренності, свого незламного духу, технічного використання своєї жилуватості, гнучкості в сутичці. Коли Стефан на одному весіллі переміг відомого османського борця, османи цього йому не пробачили й почали переслідувати, він тривалий час переховувався, зрештою емігрував до Румунії у 1864 році.

### Революційна діяльність
У Румунії почалась революційна діяльність Стефана Караджа. У 1864 році він на чолі маленького загону/чети гайдуцтвував у Північній Добруджі. У 1865 році під впливом Георги Раковски він переїхав до Белграду, де узяв діяльну участь у створенні добровольчої Першої болгарської легії. Проявив себе під час бойових дій проти османів на території Сербії, був прапороносцем у четі Панайота Хитова. Але після розпуску легії знову повернувся до Румунії, де виконував різні революційні доручення. Декілька разів проникав із завданнями до Болгарії. У 1866 році він у складі гайдуцької чети під командуванням Хаджи Димитира і Желю Войводи воював у Болгарії. Османи з того періоду почали називати його «Кючук» від тур. küçük — маленький. Можливо це було через його юні роки, можливо — через зріст 168–170 см.

У 1867 році Караджа вступив до другої болгарської легії, але 1868 року змушений її покинути.
Христо Стоянов-Великий написав у невідправленому листі до Стояна Заїмова від 8 квітня 1896 року про свої спогади стосовно другої болгарської легії:
У бою Стефан Караджа і Васил Левски кинулися в атаку з ножами в мечеть на османів, які поранили двох наших, коли ми йшли повз неї, а османи там були повністю озброєні. І коли вбігли ці двоє до мечеті в той час, то надавали османам прочухана, а наші люди їх назвали левами.
Караджа повернувся до Румунії, де разом з Хаджи Димитиром на чолі чети 6 липня переплив Дунай.
Стефан Караджа, лист 1868 року:
Сьогодні вже настав для мене час, щоб піти туди, де найбільша надія усіх, де зосереджені всі наші думки і бажання, де нас очікує весь народ з відкритими обіймами, задля того, щоб принести себе в жертву за найдорожче в цьому світі — за нашу дорогоцінну і дуже поневолену Вітчизну.
Як вважають, спочатку було 2 чети, які очолювали відповідно Хаджи Димитир і Стефан Караджа, однак, скоріше за все, військова необхідність вже на території Болгарії зажадала їх об'єднання. І тоді Караджа мудро поступився командуванням більш досвідченому гайдуку Хаджи Димитиру, адже розумів, що тільки єдиноначальність може врятувати військову ситуацію.
Христо Македонски, який був у цій четі, в подальшому написав:
Перш, ніж ми пішли, Караджа виголосив промову, в якій пояснив велике значення нашої діяльності, і закликав нас мужньо нести всі труднощі й нещастя, щоб бути гідними того народного ідеалу, носителями якого ми себе оголосили. Коли Караджа це сказав, замайоріли прапори, а він урочисто поїхав вперед.
Четники чети звертали увагу, що Караджа виконував скоріше обов'язки начальника штабу — проводив рекогностування місцевості, розставляв на позиціях четників, перевіряв дозори тощо.
Після декількох кривавих боїв чета вийшла до району поблизу Вишовграду. Там 8 липня в останньому своєму героїчному нерівному бою проти 4 000 османів в місцевості Канлидере Стефан Караджа був декілька разів тяжко поранений і взятий у полон. Був в тяжкому стані доправлений до Русе, де надзвичайний османський суд засудив Стефана Караджа до страти через повішення. Але 30 липня 1868 року Караджа помер від ран в Русенській в'язниці — можливо від правця, можливо від сепсису. Спочатку воєводу османська влада звеліла поховати на краю кладовища як «розбійника». Але потім його останки перепоховала відома революціонерка і національна героїня Болгарії То́нка Обретенова (баба Тонка).
Череп Стефана Караджа зберігається у будинку-музеї «Баба Тонка» в Русе. Однак в тому, що це є справжній череп Караджа існують сумніви. В 1962 році рештки славетного воєводи були перенесені до останнього місця поховання у Парку діячів Відродження в Русе. Справжній надгробок над похованням Стефана Караджа знайшли під час будівельних робіт у будинку-музеї Баби Тонки у січні 2014 року.

## Пам'ять про Стефана Караджа
На честь славного революціонера назвали численні школи, училища, стадіони, бібліотеки, вулиці, села (зокрема у Варненській, у Добрицькій, Силістринській областях, Стефан-Караджово в Ямбольській області), футбольний клуб. На честь Стефана Караджа назвали гірський пік на Антарктичному півострові. Його зображення було відтворене на декількох болгарських поштових марках.
Йому поставили багато пам'ятників, написані пісні й оповідки, зокрема «Епопея забутих»Івана Вазова.

title: Стефан Караджа (гайдук)

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Стефан Караджа
| жінка                = <!-- будь-яке значення, якщо жінка -->
| оригінал імені       =
| зображення           = BASA-546K-1-108-10-Stefan Karadzha (cropped).JPG
| розмір_зображення    = 150пкс
| підпис_зображення    = [[Національні герої Болгарії|Національний герой Болгарії]], видатний гайдук, революціонер і воєвода.
| дата_народження      = 11.05.1840
| місце_народження     = [[Стефан-Караджово|Ичме]], [[Османська імперія]] (нині [[Ямбольська область]], [[Болгарія]])
| дата_смерті          = 30.07.1868
| місце_смерті         = [[Русе]], Османська  імперія, (нині Болгарія)
| поховання            =
| рід_діяльності       = [[революціонер]], [[гайдуки|гайдук]], [[воєвода]]
}}
'''Сте́фан Караджа́<ref>Одне із значень «Караджа» є похідною від {{lang-tr|kara — чорний}}, тобто в сенсі темно-смаглявий зовнішньо. Друге значення цього слова є [[сарна]], в сенсі того, що носій цього ім'я гнучко ходить, бігає і стрибає.</ref>''' (справжнє ім'я {{lang-bg|'''Стефан Тодоров Димов'''}}; 11 травня 1840 — 30 липня 1868) — [[Національні герої Болгарії|національний герой Болгарії]], [[гайдуки|гайдук]], [[революціонер]], борець за звільнення Болгарії від [[Османська імперія|османського поневолення]], видатний [[воєвода]].

== Життєпис ==

=== Ранній період ===
Стефан Димов народився 11 травня 1840 року в селі [[Стефан-Караджово|Ичме]] біля [[Ямбол]]а. Мати Стефана походила з [[Факія|факійського]] роду Бинбеловци, її далеким предком був славетний і легендарний [[Момчил воєвода|Момчил Войвода]], а в подальшому, в роду було багато славетних гайдуків і воєвод<ref>Стефан Караджа — С Добруджа в сърцето! 28.07.2009 [http://bgdiaspora.h3b.ru/133]</ref>. Батько Стефана Тодор Димов був онуком Никола Узуна, який помер у 1817 році<ref>Златарски, Александър Н. Пет български рода в летописите на историята. София, 2012. стр. 16-17.</ref>. Никола Узуна був одним з підбурювачів Странджанского бунта 1810 року, який призвів до спустошування багатого османського села [[Близнак|Караеврен]]<ref>Нейков, Балчо. Факийски предания. София, 1985 (напис. 1888), стр. 58-59.</ref>. Через це сімейство Димових часто переїздило до різних селищ і маленьких міст, де батько працював пастухом, свинопасом тощо, а Стефан був при ньому підпаском. У 1854 році сім'я влаштувалася у місті [[Тульча]], де батько став нічним сторожем, а Стефан — його помічником. Через певний час Стефан почав вчитися чоботарству, потім поступив до училища, але через брак коштів змушений був покинути заняття. Замолоду Стефан вирізнявся своїм сильним характером, тяжінням до силової боротьби, де часто вигравав за рахунок своєї непримиренності, свого незламного духу, технічного використання своєї жилуватості, гнучкості в сутичці. Коли Стефан на одному весіллі переміг відомого османського борця, османи цього йому не пробачили й почали переслідувати, він тривалий час переховувався, зрештою емігрував до Румунії у 1864 році.

=== Революційна діяльність ===
[[Файл:Stefan_Karadza.jpg|міні|праворуч|100пкс|Стефан Караджа в гайдуцькій формі.]]
У Румунії почалась революційна діяльність Стефана Караджа. У 1864 році він на чолі маленького загону/чети гайдуцтвував у [[Північна Добруджа|Північній Добруджі]]<ref>Българи. Граждани за нация. Исторически календар. [http://bolgari.net/11_05_1840g__%E2%80%93_roden_stefan_karadzha__revolyucioner-e-439.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150128113102/http://bolgari.net/11_05_1840g__%E2%80%93_roden_stefan_karadzha__revolyucioner-e-439.html |date=2015-01-28 }}</ref>. У 1865 році під впливом [[Георги Стойков Раковски|Георги Раковски]] він переїхав до [[Белград]]у, де узяв діяльну участь у створенні добровольчої Першої болгарської легії. Проявив себе під час бойових дій проти османів на території Сербії, був прапороносцем у четі [[Панайот Хитов|Панайота Хитова]]. Але після розпуску легії знову повернувся до Румунії, де виконував різні революційні доручення. Декілька разів проникав із завданнями до Болгарії. У 1866 році він у складі гайдуцької чети під командуванням [[Хаджи Димитир]]а і [[Желю Войвода|Желю Войводи]] воював у Болгарії. Османи з того періоду почали називати його «Кючук» від {{lang-tr|küçük}} — маленький. Можливо це було через його юні роки, можливо — через зріст 168–170 см<ref name="Румяна Оманова">Румяна Оманова Грешки и заблуди за Караджата и Хаджи Димитър. 21.05.2010 [http://www.desant.net/show-news/20309/]</ref>.

У 1867 році Караджа вступив до другої болгарської легії, але 1868 року змушений її покинути.<br/>Христо Стоянов-Великий написав у невідправленому листі до [[Стоян Заїмов|Стояна Заїмова]] від 8 квітня 1896 року про свої спогади стосовно другої болгарської легії:{{початок цитати}}У бою Стефан Караджа і [[Васил Левски]] кинулися в атаку з ножами в [[мечеть]] на османів, які поранили двох наших, коли ми йшли повз неї, а османи там були повністю озброєні. І коли вбігли ці двоє до мечеті в той час, то надавали османам прочухана, а наші люди їх назвали левами.<ref>{{lang-bg|В сражението С.Караджа и В.Левски са фърлиха на юруш с голи ножови в байраклъ джамия, защото раниха турците от нази двамина като бехме обиколили джамията, а турците въоръжени беши пълна джамията. И като влезоха тези двамината в джамията този час са придадоха турците и тогава ги нарекоха левови нашите хора.}}</ref>{{кінець цитати}}
Караджа повернувся до Румунії, де разом з Хаджи Димитиром на чолі чети 6 липня переплив [[Дунай]].
Стефан Караджа, лист 1868 року:{{початок цитати}}Сьогодні вже настав для мене час, щоб піти туди, де найбільша надія усіх, де зосереджені всі наші думки і бажання, де нас очікує весь народ з відкритими обіймами, задля того, щоб принести себе в жертву за найдорожче в цьому світі — за нашу дорогоцінну і дуже поневолену Вітчизну.<ref>{{lang-bg|Днес е настанал вече за мене часът, да вървя за там, гдето е всичката обща надежда, гдето са съсредоточени всичките ни мисли и желания, гдето ни очаква цял народ с открити гърди, за да жертвува себе си за най-скъпото нещо на този свят – за нашето скъпоценно и много патимо Отечество.}}</ref>{{кінець цитати}}
Як вважають, спочатку було 2 чети, які очолювали відповідно Хаджи Димитир і Стефан Караджа, однак, скоріше за все, військова необхідність вже на території Болгарії зажадала їх об'єднання. І тоді Караджа мудро поступився командуванням більш досвідченому гайдуку Хаджи Димитиру, адже розумів, що тільки єдиноначальність може врятувати військову ситуацію.

[[Христо Македонски]], який був у цій четі, в подальшому написав:{{початок цитати}}Перш, ніж ми пішли, Караджа виголосив промову, в якій пояснив велике значення нашої діяльності, і закликав нас мужньо нести всі труднощі й нещастя, щоб бути гідними того народного ідеалу, носителями якого ми себе оголосили. Коли Караджа це сказав, замайоріли прапори, а він урочисто поїхав вперед.<ref>{{lang-bg|Преди да тръгнем, Караджата каза една реч, с която ни обясни голямото значение за нашето дело и ни окуражи, като ни казваше, че всички мъчнотии и нещастия трябва мъжествено да понасяме, за да се покажем достойни за народния идеал, за носители на който се бяхме обявили. Когато Караджата обяви... знамената се развиха и тържествено потеглихме напред.}}</ref>{{кінець цитати}}
Четники чети звертали увагу, що Караджа виконував скоріше обов'язки начальника штабу — проводив [[Рекогностування (військова справа)|рекогностування місцевості]], розставляв на позиціях четників, перевіряв дозори тощо<ref name="Румяна Оманова"/>.
[[Файл:Stefan-Karadja2.jpg|міні|праворуч|100пкс|Стефан Караджа у повному бойовому спорядженні.]]
Після декількох кривавих боїв чета вийшла до району поблизу [[Вишовград]]у. Там 8 липня в останньому своєму героїчному нерівному бою проти 4 000 османів в місцевості Канлидере Стефан Караджа був декілька разів тяжко поранений і взятий у полон. Був в тяжкому стані доправлений до [[Русе]], де надзвичайний османський суд засудив Стефана Караджа до страти через повішення. Але 30 липня 1868 року Караджа помер від ран в Русенській в'язниці — можливо від [[правець|правця]], можливо від [[сепсис]]у<ref name="Румяна Оманова"/>. Спочатку воєводу османська влада звеліла поховати на краю кладовища як «розбійника». Але потім його останки перепоховала відома революціонерка і [[Національний герой|національна героїня]] Болгарії [[Тонка Обретенова|То́нка Обретенова (баба Тонка)]]<ref>Сини Баби Тонки — Петир і Ангел були четниками в четі Хаджи Димитира і Стефана Караджи. Петир загинув в тому бою, коли було поранено і захоплено у полон Стефана Караджа, а Ангел був поранений, схвачений та засуджений на довічне ув'язнення. Наймолодший син Баби Тонки Георгі був також відомим революціонером, що брав участь у Квітневому повстанні проти османів у 1876 році, тяжко поранений вбив себе, аби уникнути полону.</ref>.
Череп Стефана Караджа зберігається у будинку-музеї «Баба Тонка» в Русе<ref name="Румяна Оманова"/>. Однак в тому, що це є справжній череп Караджа існують сумніви<ref>Хоча у 1968 році відомий радянський професор [[Герасимов Михайло Михайлович|М. М. Герасимов]] підтвердив, що череп належить Стефану, але повторне дослідження 1986 року, яке провели у Болгарії, визнало, що череп належить 40-річній людині, що не збігається з віком Караджа.</ref>. В 1962 році рештки славетного воєводи були перенесені до останнього місця поховання у Парку діячів Відродження в Русе. Справжній надгробок над похованням Стефана Караджа знайшли під час будівельних робіт у будинку-музеї Баби Тонки у січні 2014 року<ref>Откриха надгробния камък на Стефан Караджа [http://bnt.bg/news/obshtestvo/otkriha-nadgrobniya-kama-k-na-stefan-karadzha]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.
[[Файл:Stefan-Karadja-monument-Rousse.jpg|міні|праворуч|150пкс|Пам'ятник Стефану Караджа в Русе.]]

== Пам'ять про Стефана Караджа ==
На честь славного революціонера назвали численні школи, училища, стадіони, бібліотеки, вулиці, села (зокрема [[Стефан Караджа (Варненська область)|у Варненській]], [[Стефан Караджа (Добрицька область)|у Добрицькій]], [[Стефан Караджа (Силістринська область)|Силістринській]] областях, [[Стефан-Караджово]] в [[Ямбольська область|Ямбольській області]]), футбольний клуб. На честь Стефана Караджа назвали гірський пік на [[Антарктичний півострів|Антарктичному півострові]]. Його зображення було відтворене на декількох болгарських [[Поштова марка|поштових марках]].
Йому поставили багато пам'ятників, написані пісні<ref>Песните за Хаджи Димитър и Стефан Караджа на Дора Ангелова[http://club50plus.bg/categories/life-family/articles/pesnite-za-hadzhi-dimitur-i-stefan-karadzha]</ref> й оповідки, зокрема «Епопея забутих»<ref>{{lang-bg|«Епопея на забравените»}}</ref>[[Іван Вазов|Івана Вазова]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Петър Димитров-Рудар В търсене на истината: (За четата на Хаджи Димитър и Стефан Караджата). Pensoft Publishers, 2001 — стор. 127 {{ref-bg}}
* [http://ia600104.us.archive.org/7/items/chetitevbulgari00stoigoog/chetitevbulgari00stoigoog.pdf Стоянов, З. Четите в България на Филип Тотя, Хаджи Димитър и Стефан Караджата. 1867–1868. Пловдив, 1885] {{ref-bg}}
* Бележити българи, т. VI (съставител и отг. ред. Пл. Павлов), С., 2012. {{ref-bg}}
* Димитър Зафиров. История на българите том V (Военна история). TRUD Publishers, 2007. — 738 с. {{ref-bg}}
{{Нормативний контроль}}
{{DEFAULTSORT:Караджа Стефан}}
[[Категорія:Національні герої Болгарії]]
[[Категорія:Болгарські революціонери]]
[[Категорія:Гайдуки]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо географічні об'єкти]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо населені пункти]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Померли в Русе]]
[[Категорія:Люди на монетах]]
[[Категорія:Уродженці Ямбольської області]]

title: болг. Стефан Тодоров Димов

болг. Стефан Тодоров Димов: Національний герой Болгарії, видатний гайдук, революціонер і воєвода.

Народився: 11 травня 1840 · Ичме, Османська імперія (нині Ямбольська область, Болгарія)

Помер: 30 липня 1868 (28 років) · Русе, Османська імперія, (нині Болгарія) · ·повішення

Країна: Османська імперія

Діяльність: революціонер, гайдук, воєвода


text:
# Мокров (Кумилженський район)
Мокров (рос. Мокров) — хутір у Кумилженському районі Волгоградської області Російської Федерації.
Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення Краснянське сільське поселення.

## Історія
Хутір розташований у межах українського історичного та культурного регіону Жовтий Клин.
Згідно із законом від 14 лютого 2005 року № 1006-ОД органом місцевого самоврядування є Краснянське сільське поселення.

## Населення
1. Н/Д[2]

title: Мокров (Кумилженський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[хутір]]
|тип_род         = хутора
|назва           = Мокров
|назва ін.       = Мокров
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Волгоградська область]]
|район           = [[Кумилженський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Краснянське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 0
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Волгоградська область
}}
'''Мокров''' ({{lang-ru|Мокров}}) — [[хутір]] у [[Кумилженський район|Кумилженському районі]] [[Волгоградська область|Волгоградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Краснянське сільське поселення]].

== Історія ==

Хутір розташований у межах українського історичного та культурного регіону [[Жовтий Клин]].

Згідно із законом від [[14 лютого]] [[2005]] року № 1006-ОД органом місцевого самоврядування є Краснянське сільське поселення<ref>[http://zakon-region.ru/volgogradskaya-oblast/44422 Закон Волгоградской области от 14.02.2005 N 1006-ОД «Об установлении границ и наделении статусом Кумылженского района и муниципальных образований в его составе»] {{webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141204134432/http://zakon-region.ru/volgogradskaya-oblast/44422 |date=2014-12-04 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Мокров (Кумылженский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Кумилженський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Кумилженського району]]
[[Категорія:Хутори Волгоградської області]]

title: хутір Мокров

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Волгоградська область

Муніципальний район: Кумилженський район

Поселення: Краснянське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Мокров · Мокров


text:
# AstraZeneca
AstraZeneca Plc. — шведсько-британська фармацевтична компанія. Зареєстрована в Лондоні, Велика Британія. Компанія AstraZeneca Plc була утворена в 1999 р. шляхом злиття шведської Astra AB та британської Zeneca Ltd. Препарати, що випускаються компанією, продаються більш ніж у 100 країнах світу, кількість співробітників перевищує 57 тис. осіб. Виробничі потужності AstraZeneca розташовані у 20 країнах. Обсяг продажів за підсумками 2012 р. склав майже 28 млрд дол.

## Історія

### Історія британського підрозділу
Atlas Chemical Industries була виділена в самостійну компанію від DuPont в 1912.
У 1961 Atlas Chemical поглинає Stuart Pharmaceuticals.
У 1972 Atlas Chemical стає об'єктом поглинання з боку Imperial Chemical Industries. У 1993 фармацевтичне відділення останньої виділяється в самостійну компанію під назвою Zeneca Group plc.

### Історія шведського підрозділу
Astra AB була заснована в 1913 в Седертельє, Швеція. Спочатку штат співробітників компанії налічував 400 лікарів і фармацевтів.
У 1949 компанія розробила місцевий анестетик ксилокаїн.

### Історія об'єднаної компанії
6 квітня 1999 шляхом злиття шведської Astra AB і британською Zeneca Group plc утворилася нова компанія AstraZeneca plc.
У 2006 компанія поглинає Cambridge Antibody Technology.
У 2007 AstraZeneca придбала MedImmune за $15,2 млрд.

## Застосування в Україні
15 лютого 2021 року у Державний експертний центр Міністерства охорони здоров'я України було подано заявку про державну реєстрацію в Україні вакцини Oxford/AstraZeneca проти COVID-19 під зобов'язання для екстреного медичного застосування.
24 лютого 2021 року в Україні розпочалась вакцинація населення від COVID-19 вакциною AstraZeneca. Перше щеплення зробили лікарю-реаніматологу з Черкащини Горенку Євгену Васильовичу.
26 лютого 2021 року заступник міністра охорони здоров'я, головний санітарний лікар України Віктор Ляшко констатував факт перших виявлених ускладнень в Україні від вакцини AstraZeneca. З 1338 вакцинованих осіб виявлено 7 випадків несприятливих наслідків після щеплення вакциною від коронавірусу.
2 березня 2021 року Президент України Володимир Зеленський задля зняття занепокоєння населення України щодо безпеки нової вакцини зробив щеплення препаратом AstraZeneca від коронавірусу, закупленим в Індії.

## Діяльність компанії
«AstraZeneca» розробляє, виробляє і реалізує фармацевтичні препарати для лікування розладів шлунково-кишкового тракту, серцево-судинних, неврологічних і психічних захворювань, протиракові препарати й інші.
Штаб-квартира компанії розташовується в Кембриджі, Британія. Головний науково-дослідний центр розташовується в Седертельє, Швеція. Також компанія має у своєму розпорядженні науково-дослідні центри у США, Великій Британії, Швеції та Індії.
14 червня 2020 року Німеччина, Франція, Італія і Нідерланди підписали угоду з «AstraZeneca» на закупівлю 300 млн доз вакцин від коронавірусу SARS-CoV-2 AZD1222.
У лютому 2021 року виявилося, що вакцина компанії проти коронавірусу менш ефективно може впоратися з новою мутацією вірусу, вперше виявленого в ПАР.

title: AstraZeneca

wikitext:
{{Картка компанії
| назва                = AstraZeneca
| логотип              =
| тип                  = [[Відкрита публічна компанія з обмеженою відповідальністю]]
| девіз                =
| заснована            = 6 квітня [[1999]]
| розташування         = [[Кембридж]], {{GBR}}
| розпущена            =
| ключові фігури       = Louis Schweitzer, Chairman<br/>David R. Brennan, CEO
| галузь               = [[фармацевтика]]
| продукція            =
| валовий дохід        = $23 002 млн (2016)
| операційний прибуток = $4 902 млн (2016)
| чистий прибуток      = $3 406 млн (2014)
| число співробітників = 50 000 (2014)
| холдинг              =
| дочірні              = [[MedImmune]]
| сайт                 = {{url|astrazeneca.com}}
}}

'''AstraZeneca Plc.''' — шведсько-британська фармацевтична компанія. Зареєстрована в [[Лондон]]і, [[Велика Британія]]. Компанія AstraZeneca Plc була утворена в 1999 р. шляхом злиття шведської Astra AB та британської Zeneca Ltd. Препарати, що випускаються компанією, продаються більш ніж у 100 країнах світу, кількість співробітників перевищує 57 тис. осіб. Виробничі потужності AstraZeneca розташовані у 20 країнах. Обсяг продажів за підсумками 2012 р. склав майже 28 млрд дол.

== Історія ==

=== Історія британського підрозділу ===
Atlas Chemical Industries була виділена в самостійну компанію від [[DuPont]] в [[1912]].

У [[1961]] Atlas Chemical поглинає Stuart Pharmaceuticals.

У [[1972]] Atlas Chemical стає об'єктом поглинання з боку Imperial Chemical Industries. У [[1993]] фармацевтичне відділення останньої виділяється в самостійну компанію під назвою Zeneca Group plc.

=== Історія шведського підрозділу ===
Astra AB була заснована в 1913 в [[Седертельє]], [[Швеція]]. Спочатку штат співробітників компанії налічував 400 лікарів і фармацевтів.

У [[1949]] компанія розробила місцевий анестетик [[ксилокаїн]].

=== Історія об'єднаної компанії ===
[[6 квітня]] [[1999]] шляхом злиття шведської Astra AB і британською Zeneca Group plc утворилася нова компанія AstraZeneca plc.

У [[2006]] компанія поглинає Cambridge Antibody Technology.

У [[2007]] AstraZeneca придбала MedImmune за $15,2 млрд.

== Застосування в Україні ==
'''15 лютого 2021''' року у Державний експертний центр [[Міністерство охорони здоров'я України|Міністерства охорони здоров'я України]] було подано заявку про державну реєстрацію в Україні [[Ковішелд|вакцини Oxford/AstraZeneca]] проти COVID-19 під зобов'язання для екстреного медичного застосування.<ref>{{Citeweb|title= ВАКЦИНУ OXFORD/ASTRAZENECA ПРОТИ COVID-19 ПОДАЛИ НА РЕЄСТРАЦІЮ В УКРАЇНІ|url= https://www.phc.org.ua/news/vakcinu-oxfordastrazeneca-proti-covid-19-podali-na-reestraciyu-v-ukraini|website= Центр громадського здоров'я МОЗ України|accessdate= 2021-02-16|language= ua|archive-date= 16 лютого 2021|archive-url= https://web.archive.org/web/20210216111935/https://www.phc.org.ua/news/vakcinu-oxfordastrazeneca-proti-covid-19-podali-na-reestraciyu-v-ukraini}}</ref>

'''24 лютого 2021''' року в Україні розпочалась вакцинація населення від COVID-19 [[Ковішелд|вакциною AstraZeneca]].<ref>{{Citeweb|title= В Україні зробили перше щеплення від коронавірусу (фото)|url= https://covid.unian.ua/koronavirus-v-ukrajini-zrobili-pershe-shcheplennya-vid-koronavirusu-foto-11332601.html|website= УНІАН|accessdate= 2021-02-24|language= ua|archive-date= 24 лютого 2021|archive-url= https://web.archive.org/web/20210224193955/https://covid.unian.ua/koronavirus-v-ukrajini-zrobili-pershe-shcheplennya-vid-koronavirusu-foto-11332601.html}}</ref> Перше щеплення зробили лікарю-реаніматологу з Черкащини Горенку Євгену Васильовичу.<ref>{{Citeweb|title= У Черкасах вакцинували від COVID-19 десятьох людей - Степанов|url= https://ua.interfax.com.ua/news/general/725973.html|website= Інтерфакс Україна|accessdate= 2021-02-24|language= ua|archive-date= 24 лютого 2021|archive-url= https://web.archive.org/web/20210224133945/https://ua.interfax.com.ua/news/general/725973.html}}</ref>

'''26 лютого 2021''' року заступник міністра охорони здоров'я, головний санітарний лікар України [[Ляшко Віктор Кирилович|Віктор Ляшко]] констатував факт перших виявлених ускладнень в Україні від вакцини AstraZeneca<ref>{{Citeweb|title= Семеро українців поскаржилися на несприятливі наслідки після щеплення від COVID-19|url= https://covid.unian.ua/vakcinaciya-proti-koronavirusu-v-ukrajini-semero-ukrajinciv-poskarzhilisya-na-nespriyatlivi-naslidki-shcheplennya-vid-covid-19-11335028.html|website= УНІАН|accessdate= 2021-02-26|language= ua|archive-date= 27 лютого 2021|archive-url= https://web.archive.org/web/20210227134828/https://covid.unian.ua/vakcinaciya-proti-koronavirusu-v-ukrajini-semero-ukrajinciv-poskarzhilisya-na-nespriyatlivi-naslidki-shcheplennya-vid-covid-19-11335028.html}}</ref>. З 1338 вакцинованих осіб виявлено 7 випадків несприятливих наслідків після щеплення вакциною від коронавірусу.

'''2 березня 2021''' року Президент України [[Зеленський Володимир Олександрович|Володимир Зеленський]] задля зняття занепокоєння населення України щодо безпеки нової вакцини зробив щеплення препаратом AstraZeneca від коронавірусу, закупленим в Індії.<ref>{{cite tweet|user=ZelenskyyUa|number=1366703130776383489|назва=Got vaccinated against #COVID19. Did this on the frontline with our soldiers as Supreme C-in-C. The same Oxford/AstraZeneca (Covishield) from India, which was delivered 1st to 🇺🇦 & received by millions of people in the world. Vaccine 💉 will let us live without restrictions again |видавець=Володимир Зеленський |дата=2 березня 2021 |url-архіву=https://web.archive.org/web/20230628115656/https://twitter.com/ZelenskyyUa/status/1366703130776383489 |дата-архіву=2023-06-28 |вебсайт=Twitter |accessdate=2021-03-02 |date=2021-03-02}} {{ref-en}}</ref>

== Діяльність компанії ==
«AstraZeneca» розробляє, виробляє і реалізує фармацевтичні препарати для лікування розладів шлунково-кишкового тракту, серцево-судинних, неврологічних і психічних захворювань, протиракові препарати й інші.

Штаб-квартира компанії розташовується в [[Кембридж]]і, [[Велика Британія|Британія]]. Головний науково-дослідний центр розташовується в [[Седертельє]], Швеція. Також компанія має у своєму розпорядженні науково-дослідні центри у США, Великій Британії, Швеції та Індії.

14 червня 2020 року Німеччина, Франція, Італія і Нідерланди підписали угоду з «AstraZeneca» на закупівлю 300 млн доз вакцин від [[Orthocoronavirinae|коронавірусу]] [[SARS-CoV-2]] '''[[AZD1222]]'''<ref>{{Cite web |url=https://www.pravda.com.ua/news/2020/06/14/7255629/ |title=Країни ЄС підписали угоду на закупівлю 300 млн доз вакцин від коронавірусу |accessdate=14 червня 2020 |archive-date=14 червня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200614084547/https://www.pravda.com.ua/news/2020/06/14/7255629/ }}</ref>.

У лютому 2021 року виявилося, що вакцина компанії проти коронавірусу менш ефективно може впоратися з новою мутацією вірусу, вперше виявленого в [[Південно-Африканська Республіка|ПАР]]<ref>{{Cite web|title=Вакцина «AstraZeneca» менш ефективна проти нової мутації коронавірусу, - FT|url=https://www.rbc.ua/ukr/news/vaktsina-astrazeneca-menee-effektivna-protiv-1612651094.html|website=РБК-Украина|accessdate=2021-02-08|language=ru|archive-date=9 лютого 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210209152710/https://www.rbc.ua/ukr/news/vaktsina-astrazeneca-menee-effektivna-protiv-1612651094.html}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Список компаній Швеції]]

== Посилання ==
* {{official|AstraZeneca.com}}
* [http://biz.yahoo.com/ic/59/59531.html Yahoo profile] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110804223525/http://biz.yahoo.com/ic/59/59531.html |date=4 серпня 2011 }}

{{econ-stub}}
{{FTSE 100}}
{{OMX Stockholm 30}}
{{NASDAQ-100}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Фармацевтичні підприємства Великої Британії]]
[[Категорія:Підприємства Швеції]]
[[Категорія:Компанії, що мають лістинг акцій на Лондонській фондовій біржі]]
[[Категорія:Підприємства Лондона]]
[[Категорія:Акціонерні товариства]]
[[Категорія:AstraZeneca|*]]
[[Категорія:Підприємства Кембриджа]]
[[Категорія:Засновані у Великій Британії 1999]]

title: AstraZeneca

Правова форма: public limited company

Галузь: фармацевтика

Лістинг на біржі: NYSE: AZN, LSE: AZN і Стокгольмська фондова біржа

Попередник(и): Zenecad

Засновано: 6 квітня 1999

Штаб-квартира: Кембридж, Велика Британія

Президент: Leif Johanssond

Очільник(и): Pascal Soriotd

Члени правління: Leif Johanssond, Pascal Soriotd, Graham Chipchased, Geneviève Bergerd, Sheri McCoyd, Tony Mokd, Nazneen Rahmand і Marcus Wallenbergd

Ключові особи: Louis Schweitzer, Chairman · David R. Brennan, CEO

Продукція: лікарський засіб

Власник(и): BlackRock, Investor AB, Capital Group Companiesd і Wellington Management Companyd

Дочірні компанії: MedImmune


text:
# Календарний план розвитку гірничих робіт
Календарний план розвитку гірничих робіт (рос. календарный план развития горных работ, англ. mining development schedule, нім. Terminplan m der Entwicklung f der Bergarbeiten) – план розвитку гірничих робіт у просторі та часі, представлений графічно в проєкції на горизонтальну або вертикальну площину. Графічне зображення планів розвитку робіт доповнюється таблицями з вказаними на них місяцевими (квартальними чи річними) обсягами робіт, лінією очисних робіт та ін.

wikitext:
'''Календарний план розвитку гірничих робіт''' ({{lang-ru|календарный план развития горных работ}}, {{lang-en|mining development schedule}}, {{lang-de|Terminplan m der Entwicklung f der Bergarbeiten}}) – план розвитку [[гірничі роботи|гірничих робіт]] у просторі та часі, представлений графічно в проєкції на горизонтальну або вертикальну площину. Графічне зображення планів розвитку робіт доповнюється таблицями з вказаними на них місяцевими (квартальними чи річними) обсягами робіт, лінією очисних робіт та ін.

== Література ==
* {{МГЕ|nocat=1}}

{{noiwiki}}

{{mining-stub}}

[[Категорія:Організація гірничого виробництва]]
[[Категорія:Гірничі роботи]]


text:
# Транспорт Ефіопії
Транспорт Ефіопії представлений автомобільним , залізничним , повітряним , водним (річковим і озерним) , у населених пунктах  та у міжміському сполученні діє громадський транспорт пасажирських перевезень. Площа країни дорівнює 1 104 300 км² (27-ме місце у світі). Форма території країни — відносно компактна; максимальна дистанція з півночі на південь — 1290 км, зі сходу на захід — 1665  км. Географічне положення Ефіопії дозволяє країні контролювати транспортні шляхи між країнами Східної Африки.

## Автомобільний
Загальна довжина автошляхів у Ефіопії, станом на 2015 рік, дорівнює 110 414 км, з яких 14 354 км із твердим покриттям і 96 060 км без нього (78-ме місце у світі).

## Залізничний
Загальна довжина залізничних колій країни, станом на 2015 рік, становила 681 км (102-ге місце у світі), з яких 681 км вузької 1000-мм колії. Залізниця знаходиться в спільному користуванні з Джибуті, проте деякі ділянки виведені з експлуатації. З 2008 року Кувейт є головним інвестором у відновлення залізничного зв'язку між Ефіопією та Джибуті.

## Повітряний
У країні, станом на 2013 рік, діє 57 аеропортів (83-тє місце у світі), з них 17 із твердим покриттям злітно-посадкових смуг і 40 із ґрунтовим. Аеропорти країни за довжиною злітно-посадкових смуг розподіляються так (у дужках окремо кількість без твердого покриття):
- довші за 10 тис. футів (>3047 м) — 3 (0);
- від 10 тис. до 8 тис. футів (3047-2438 м) — 8 (3);
- від 8 тис. до 5 тис. футів (2437—1524 м) — 4 (9);
- від 5 тис. до 3 тис. футів (1523—914 м) — 0 (20);
- коротші за 3 тис. футів (<914 м) — 2 (8)[1].

У країні, станом на 2015 рік, зареєстроване 1 авіапідприємство, яке оперує 75 повітряними суднами. За 2015 рік загальний пасажирообіг на внутрішніх і міжнародних рейсах становив 7,07 млн осіб. За 2015 рік повітряним транспортом було перевезено 1,2 млрд тонно-кілометрів вантажів (без врахування багажу пасажирів).
Ефіопія є членом Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO). Згідно зі статтею 20 Чиказької конвенції про міжнародну цивільну авіацію 1944 року, Міжнародна організація цивільної авіації для повітряних суден країни, станом на 2016 рік, закріпила реєстраційний префікс — ET, заснований на радіопозивних, виділених Міжнародним союзом електрозв'язку (ITU). Аеропорти Ефіопії мають літерний код ІКАО, що починається з — HA.

## Водний
Країна після громадянської війни і проголошення незалежності Еритреї втратила вихід до Червоного моря, тому використовує порт Джибуті (Джибуті) і Бербера (Сомалі) в якості транспортних воріт.
Морський торговий флот країни, станом на 2010 рік, складався з 8 морських суден з тоннажем понад 1 тис. реєстрових тонн (GRT) кожне (121-ше місце у світі), з яких: суховантажів — 8.

## Державне управління
Держава здійснює управління транспортною інфраструктурою країни через міністерство транспорту. Станом на 8 лютого 2016 року міністерство в уряді Хейлемеріама Десаленя очолював Воркнех Гебеєху.

### Українською
- Атлас. 10-11 клас. Економічна і соціальна географія світу / упорядники :  О. Я. Скуратович, Н. І. Чанцева. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — ISBN 978-966-475-639-3.
- Атлас світу / голов. ред. І. С. Руденко ; зав. ред. В. В. Радченко ; відп. ред. О. В. Вакуленко. — К. : ДНВП «Картографія», 2005. — 336 с. — ISBN 9666315467.
- Безуглий В. В. Економічна і соціальна географія зарубіжних країн : Навчальний посібник. — К. : ВЦ «Академія», 2007. — 704 с. — ISBN 978-966-580-239-6.
- Безуглий В. В., Козинець С. В. Регіональна економічна і соціальна географія світу : Навчальний посібник. — видання 2-ге, доп., перероб. — К. : ВЦ «Академія», 2007. — 688 с. — ISBN 966-580-144-9.
- Головченко В., Кравчук О. Країнознавство: Азія, Африка, Латинська Америка, Австралія і Океанія. — К., 2006. — 335 с. — ISBN 966-8939-04-2.
- Дахно І. І. Країни світу: Енциклопедичний довідник / І. І. Дахно, С. М. Тимофієв. — К. : Мапа, 2011. — 606 с. — (Бібліотека нового українця) — ISBN 978-966-8804-23-6.
- Дахно І. І. Економічна географія зарубіжних країн : навчальний посібник. — К. : Центр учбової літератури, 2014. — 319 с. — ISBN 978-611-01-0682-5.
- Дорошенко В. І. Географія транспорту : Навчальний посібник / В. І. Дорошенко, К. Д. Діденко. — К. : Київський нац. ун-т ім. Т. Шевченка, 2010. — 183 с. — ISBN 978-966-439-329-1.
- Дубович І. А. Країнознавчий словник-довідник. — 5-те вид., перероб. і доп. — К. : Знання, 2008. — 839 с. — ISBN 978-966-346-330-8.
- Економічна і соціальна географія країн світу : Навчальний посібник / За ред. С. П. Кузика. — Л. : Світ, 2002. — 672 с. — ISBN 966-603-178-7.
- Зарубіжна транспортна географія : навчальний посібник / уклад. : Петрашевський О. Л. и др. — К. : Національний транспортний університет, 2015. — 95 с. — ISBN 978-966-632-227-5.
- Книш М. М., Мамчур О. І. Регіональна економічна і соціальна географія світу (Латинська Америка та Карибські країни, Африка, Азія, Океанія) : навч. посіб. — Л. : ЛНУ ім. Івана Франка, 2013. — 368 с. — ISBN 978-617-10-0007-0.
- Юрківський В. М. Регіональна економічна і соціальна географія. Зарубіжні країни : Підручник. — К. : Либідь, 2001. — 416 с. — ISBN 966-06-0092-5.

### Англійською
- (англ.) Modern Transport Geography / Hoyle, B. and R. Knowles (eds). — Second Edition,. — London : Wiley, 1998.
- (англ.) Rodrigue, J-P. The Geography of Transport Systems. — Fourth Edition. — N. Y. : Routledge, 2017. — 440 с. — ISBN 978-1138669574.
- (англ.) Taaffe E. J., Gauthier H. L. and O'Kelly M. E. Geography of transportation. — Second Edition. — N. Y. : Prentice Hall, 1996. — ISBN 0-13-368572-1.
- (англ.) Black, W. Transportation: A Geographical Analysis. — N. Y. : Guilford, 2003.

### Російською
- (рос.) Эфиопия // Африка: энциклопедический справочник [в 2-х тт.] / гл. ред. А. А. Громыко. — М. : Советская энциклопедия, 1986. — Т. 2. — С. 581.
- (рос.) Максаковский В. П. Географическая картина мира. Книга I: Общая характеристика мира. — М. : Дрофа, 2008. — 495 с. — ISBN 978-5-358-05275-8.
- (рос.) Максаковский В. П. Географическая картина мира. Книга II: Региональная характеристика мира. — М. : Дрофа, 2009. — 480 с. — ISBN 978-5-358-06280-1.
- (рос.) Страны Африки. Политико-экономический справочник / ред. В. Солодовников, В. Румянцев. — М. : Издательство политической литературы, 1969. — 318 с.
- (рос.) Физико-географический атлас мира. — М. : Академия наук СССР и главное управление геодезии и картографии ГГК СССР, 1964. — 298 с.
- (рос.) Шаповал Н. С. Транспортная география и транспортные системы мира : учебное пособие. — К. : Центр учбової літератури, 2006. — 188 с. — ISBN 000-0000-00-4.
- (рос.) Экономическая, социальная и политическая география мира. Регионы и страны / под ред. С. Б. Лаврова, Н. В. Каледина. — М. : Гардарики, 2002. — 928 с. — ISBN 5-8297-0039-5.
- (рос.) Энциклопедия стран мира / глав. ред. Н. А. Симония. — М. : НПО «Экономика» РАН, отделение общественных наук, 2004. — 1319 с. — ISBN 5-282-02318-0.

title: Транспорт Ефіопії

wikitext:
{{Транспорт країни
|назва = Ефіопії
|карта = Ethiopia_Transportation.jpg
|карта_розмір = 185px
|карта_підпис = Транспортна система Ефіопії {{ref-en}}
|площа = 1,1 млн
|площа_місце = 27-ме
|рельєф = гірський
|найвищ = гора [[Рас-Дашен]]
|найвищ_м = 4533
|аеропорти = 57
|аеропорти_місце = 83-тє
|автошл_місце = 44-те
|автошл_км = 110,4 тис.
|залізн_км = 681
|залізн_місце = 102-ге
|узбережжя_км = 0
|гол_порт =
|найдовша_річка =
|найдовша_річка_км =
|найбільше_озеро =
|найбільше_озеро_площа =
|трубопроводи_км =
|метро =
|керівний_орган = [[Міністерство транспорту Ефіопії|Міністерство транспорту]]
|посада = міністр
|голова = [[Воркнех Гебеєху]]
}}

'''Транспорт [[Ефіопія|Ефіопії]]''' представлений [[автомобільний транспорт|автомобільним]] {{перехід|#Автомобільний|2|}}, [[залізничний транспорт|залізничним]] {{перехід|#Залізничний|2|}}, [[повітряний транспорт|повітряним]] {{перехід|#Повітряний|2|}}, [[водний транспорт|водним]] ([[річковий транспорт|річковим]] і [[річковий транспорт|озерним]]) {{перехід|#Водний|2|}}, у населених пунктах {{перехід|#Міський громадський|2|}} та у міжміському сполученні діє [[громадський транспорт]] пасажирських перевезень. Площа країни дорівнює 1 104 300 км² (27-ме місце у світі)<ref name="WF"/>. Форма території країни — відносно компактна; максимальна дистанція з півночі на південь — 1290 км, зі сходу на захід — 1665  км{{sfn|Атлас світу|2005}}{{sfn|Дубович І. А.|2008}}. Географічне положення Ефіопії дозволяє країні контролювати транспортні шляхи між країнами [[Східна Африка|Східної Африки]]{{sfn|Атлас. Економічна і соціальна географія світу|2010}}.

== Історія становлення і розвитку ==

== Автомобільний ==
{{main|Автомобільний транспорт Ефіопії}}
Загальна довжина [[Автомобільна дорога|автошляхів]] у Ефіопії, станом на 2015 рік, дорівнює 110 414 км, з яких 14 354 км із твердим покриттям і 96 060 км без нього (78-ме місце у світі)<ref name="WF"/>.

{{see also|Автошляхи Ефіопії|Номерні знаки Ефіопії}}

== Залізничний ==
{{main|Залізничний транспорт Ефіопії}}
Загальна довжина залізничних колій країни, станом на 2015 рік, становила 681 км (102-ге місце у світі), з яких 681 км вузької 1000-мм колії<ref name="WF"/>. Залізниця знаходиться в спільному користуванні з [[Джибуті]], проте деякі ділянки виведені з експлуатації. З [[2008]] року [[Кувейт]] є головним інвестором у відновлення залізничного зв'язку між Ефіопією та Джибуті.

== Повітряний ==
{{main|Цивільна авіація Ефіопії}}
У країні, станом на 2013 рік, діє 57 [[аеропорт]]ів (83-тє місце у світі), з них 17 із твердим покриттям [[злітно-посадкова смуга|злітно-посадкових смуг]] і 40 із ґрунтовим<ref name="WF"/>. Аеропорти країни за довжиною злітно-посадкових смуг розподіляються так (у дужках окремо кількість без твердого покриття):
* довші за 10 тис. [[фут]]ів (>3047 м) — 3 (0);
* від 10 тис. до 8 тис. футів (3047-2438 м) — 8 (3);
* від 8 тис. до 5 тис. футів (2437—1524 м) — 4 (9);
* від 5 тис. до 3 тис. футів (1523—914 м) — 0 (20);
* коротші за 3 тис. футів (<914 м) — 2 (8)<ref name="WF"/>.

У країні, станом на 2015 рік, зареєстроване 1 [[авіапідприємство]], яке оперує 75 [[Повітряне судно|повітряними суднами]]<ref name="WF"/>. За 2015 рік загальний [[пасажирообіг]] на внутрішніх і міжнародних рейсах становив 7,07 млн осіб<ref name="WF"/>. За 2015 рік повітряним транспортом було перевезено 1,2 млрд тонно-кілометрів вантажів (без врахування [[багаж]]у пасажирів)<ref name="WF"/>.

Ефіопія є членом [[Міжнародна організація цивільної авіації|Міжнародної організації цивільної авіації]] (ICAO). Згідно зі статтею 20 [[Конвенція про міжнародну цивільну авіацію|Чиказької конвенції про міжнародну цивільну авіацію]] 1944 року, Міжнародна організація цивільної авіації для повітряних суден країни, станом на 2016 рік, закріпила реєстраційний префікс — '''ET''', заснований на [[Позивний|радіопозивних]], виділених [[Міжнародний союз електрозв'язку|Міжнародним союзом електрозв'язку]] (ITU)<ref name="WF"/><ref name="CICA"/>. Аеропорти Ефіопії мають літерний [[Код аеропорту ІКАО|код ІКАО]], що починається з — '''HA'''<ref name="WF"/>.

{{see also|Авіакомпанії Ефіопії|Аеропорти Ефіопії}}

== Водний ==
{{main|Водний транспорт Ефіопії}}Країна після громадянської війни і проголошення незалежності Еритреї втратила вихід до Червоного моря, тому використовує порт [[Джибуті (місто)|Джибуті]] (Джибуті) і [[Бербера]] (Сомалі) в якості транспортних воріт.

Морський [[торговий флот]] країни, станом на 2010 рік, складався з 8 морських суден з тоннажем понад 1 тис. [[реєстрова тонна|реєстрових тонн]] (GRT) кожне (121-ше місце у світі), з яких: [[суховантаж]]ів — 8<ref name="WF"/>.

== Міський громадський ==
{{main|Міський громадський транспорт Ефіопії}}

== Державне управління ==
Держава здійснює управління транспортною інфраструктурою країни через [[Міністерство транспорту Ефіопії|міністерство транспорту]]. Станом на 8 лютого 2016 року міністерство в уряді [[Хейлемеріам Десалень|Хейлемеріама Десаленя]] очолював [[Воркнех Гебеєху]]<ref name="WL"/>.

== Див. також ==
* [[Економіка Ефіопії]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="WF">{{cite web 2 |url = https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/et.html |title = Ethiopia |work = [[The World Factbook]]  |publisher = {{comment|Washington, D.C.|Вашингтон, округ Колумбія}} : [[Центральне розвідувальне управління|Central Intelligence Agency]] |date = 2017  |lang= en |showlang = 1  |issn = 1553-8133 |accessdate = 21 лютого 2017 року |ref = The World Factbook }}</ref>
<ref name="WL">{{cite web 2 |url =https://www.cia.gov/library/publications/resources/world-leaders-1/ET.html |title = Ethiopia |work = Chiefs of State and Cabinet Members of Foreign Governments |publisher = {{comment|Washington, D.C.|Вашингтон, округ Колумбія}} : [[Центральне розвідувальне управління|Central Intelligence Agency]] |date = 2017  |lang= en |showlang = 1  |issn = |accessdate = 21 лютого 2017 року |ref = World Leaders}}</ref>
<ref name="CICA">{{ref-en}} [http://www.icao.int/publications/Documents/7300_orig.pdf Convention on International Civil Aviation.]</ref>

}}

== Література ==

=== Українською ===
* {{книга|автор = |заголовок = Атлас. 10-11 клас. Економічна і соціальна географія світу |відповідальний = упорядники :  [[Скуратович Олег Ярославович|О. Я. Скуратович]], [[Чанцева Ніна Іванівна|Н. І. Чанцева]] |місце = {{К.}} |видавництво = [[ДНВП «Картографія»]] |рік = 2010 |isbn= 978-966-475-639-3 | ref = Атлас. Економічна і соціальна географія світу}}
* {{книга |автор = |частина =  |посилання частина =  |заголовок = Атлас світу |посилання =   |том= |відповідальний = голов. ред. [[Руденко Ірина Станіславівна|І. С. Руденко]] ; зав. ред. [[Радченко Вероніка Вікторівна|В. В. Радченко]] ; відп. ред. [[Вакуленко Олена Володимирівна|О. В. Вакуленко]] |місце =  {{К.}} |видавництво = [[ДНВП «Картографія»]] |рік = 2005 |сторінок = 336 |сторінки = |isbn= 9666315467 |ref = Атлас світу }}
* {{книга |автор = [[Безуглий Віталій Вікторович|Безуглий В. В.]] |заголовок = Економічна і соціальна географія зарубіжних країн : Навчальний посібник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Академія (видавничий центр)|ВЦ «Академія»]] |рік = 2007 |сторінок = 704 |isbn = 978-966-580-239-6}}
* {{книга |автор = [[Безуглий Віталій Вікторович|Безуглий В. В.]], Козинець С. В. |заголовок = Регіональна економічна і соціальна географія світу : Навчальний посібник |видання =  видання 2-ге, доп., перероб |місце = {{К.}} |видавництво = [[Академія (видавничий центр)|ВЦ «Академія»]] |рік = 2007 |сторінок = 688 |isbn = 966-580-144-9}}
* {{книга |автор = [[Головченко Володимир Іванович|Головченко В.]], Кравчук О.  |заголовок = Країнознавство: Азія, Африка, Латинська Америка, Австралія і Океанія |місце = {{К.}} |видавництво = |рік = 2006 |сторінок = 335 |isbn = 966-8939-04-2}}
* {{книга |автор = [[Дахно Іван Іванович|Дахно І. І.]]  |заголовок = Країни світу: Енциклопедичний довідник |відповідальний = І. І. Дахно, С. М. Тимофієв |місце = {{К.}} |видавництво = [[Мапа (видавництво)|Мапа]] |рік = 2011 |сторінок = 606 |серія = Бібліотека нового українця |isbn = 978-966-8804-23-6}}
* {{книга |автор = [[Дахно Іван Іванович|Дахно І. І.]]  |заголовок = Економічна географія зарубіжних країн : навчальний посібник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Центр учбової літератури]] |рік = 2014 |сторінок = 319 |isbn = 978-611-01-0682-5}}
* {{книга |автор = [[Дорошенко Віктор Іванович|Дорошенко В. І.]] |заголовок = Географія транспорту : Навчальний посібник |відповідальний = В. І. Дорошенко, К. Д. Діденко |місце = {{К.}} |видавництво = [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київський нац. ун-т ім. Т. Шевченка]] |рік = 2010 |сторінок = 183 |isbn = 978-966-439-329-1}}
* {{книга |автор = [[Дубович Іван Андрійович|Дубович І. А.]] |заголовок = Країнознавчий словник-довідник |посилання = |відповідальний = |місце = {{К.}} |видавництво = [[Знання (видавництво)|Знання]] |видання = 5-те вид., перероб. і доп. |рік = 2008 |том = |сторінок = 839 |сторінки = |isbn = 978-966-346-330-8 |ref= Дубович І. А. }}
* {{книга |автор = |заголовок = Економічна і соціальна географія країн світу : Навчальний посібник |відповідальний = За ред. [[Кузик Степан Петрович|С. П. Кузика]] |місце = {{Льв.}} |видавництво = [[Світ (видавництво)|Світ]] |рік = 2002 |сторінок = 672 |isbn = 966-603-178-7 |ref = Кузик С. П. }}
* {{книга |автор =  |заголовок = Зарубіжна транспортна географія : навчальний посібник |відповідальний = уклад. : Петрашевський О. Л. и др |місце = {{К.}} |видавництво = [[Національний транспортний університет]] |рік = 2015 |сторінок = 95 |isbn = 978-966-632-227-5 }}
* {{книга |автор = [[Книш Мирослава Михайлівна|Книш М. М.]], [[Мамчур Ольга Ігорівна|Мамчур О. І.]]  |заголовок = Регіональна економічна і соціальна географія світу (Латинська Америка та Карибські країни, Африка, Азія, Океанія) : навч. посіб |місце = {{Льв.}} |видавництво = [[Львівський національний університет імені Івана Франка|ЛНУ ім. Івана Франка]] |рік = 2013 |сторінок = 368 |isbn = 978-617-10-0007-0 }}
* {{книга |автор = [[Юрківський Віктор Минович|Юрківський В. М.]] |заголовок = Регіональна економічна і соціальна географія. Зарубіжні країни : Підручник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Либідь (видавництво)|Либідь]] |рік = 2001 |сторінок = 416 |isbn = 966-06-0092-5 | ref = Юрківський В. М.}}

=== Англійською ===
* {{ref-en}} {{книга |автор =  |заголовок = Modern Transport Geography  |відповідальний = Hoyle, B. and R. Knowles (eds) |видання = Second Edition, |місце = {{comment|London|Лондон}} |видавництво = [[Wiley]] |рік = 1998 |сторінок = |isbn = }}
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Жан-Поль Родріге|Rodrigue, J-P.]] |заголовок = The Geography of Transport Systems |видання = Fourth Edition |місце = {{N. Y.}} |видавництво = [[Routledge]] |рік = 2017 |сторінок = 440 |isbn = 978-1138669574}}
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Едвард Тааффе|Taaffe E. J.]], Gauthier H. L. and [[Мортон О'Келлі|O'Kelly M. E.]] |заголовок = Geography of transportation |видання = Second Edition |видавництво = [[Prentice Hall]] |місце = {{N. Y.}} |рік = 1996 |сторінок = |isbn = 0-13-368572-1}}
* {{ref-en}} {{книга |автор = Black, W. |заголовок = Transportation: A Geographical Analysis |місце = {{N. Y.}} |видавництво = [[Guilford]] |рік = 2003 |сторінок = |isbn = }}

=== Російською ===
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |частина = Эфиопия  |заголовок = Африка: энциклопедический справочник [в 2-х тт.] |відповідальний = гл. ред. [[Громико Анатолій Андрійович|А. А. Громыко]] |місце = {{М.}} |видавництво = [[Велика російська енциклопедія (видавництво)|Советская энциклопедия]] |рік = 1986 |том = 2 |сторінок = 672  |сторінки = 581}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Максаковський Володимир Павлович|Максаковский В. П.]] |заголовок = Географическая картина мира. Книга I: Общая характеристика мира |місце = {{М.}} |видавництво = [[Дрофа (видавництво)|Дрофа]] |рік = 2008 |сторінок = 495 |isbn = 978-5-358-05275-8}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Максаковський Володимир Павлович|Максаковский В. П.]] |заголовок = Географическая картина мира. Книга II: Региональная характеристика мира |місце = {{М.}} |видавництво = [[Дрофа (видавництво)|Дрофа]] |рік = 2009 |сторінок = 480 |isbn = 978-5-358-06280-1}}
* {{ref-ru}} {{книга|автор = |заголовок = Страны Африки. Политико-экономический справочник |відповідальний = ред. [[Солодовніков Василь Григорович|В. Солодовников]], В. Румянцев |місце = {{М.}} |видавництво = [[Издательство политической литературы]] |рік = 1969 |сторінок = 318 |isbn= }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Физико-географический атлас мира |посилання = |відповідальний = |місце = {{М.}} |видавництво = Академия наук СССР и главное управление геодезии и картографии ГГК СССР |рік = 1964 |том = |сторінок= 298 |сторінки = |isbn = |ref = ФГАМ }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Шаповал Наталя Семенівна|Шаповал Н. С.]] |заголовок = Транспортная география и транспортные системы мира : учебное пособие |місце = {{К.}} |видавництво = [[Центр учбової літератури]] |рік = 2006 |сторінок = 188 |isbn = 000-0000-00-4}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Экономическая, социальная и политическая география мира. Регионы и страны |відповідальний =  под ред. С. Б. Лаврова, Н. В. Каледина |місце = {{М.}} |видавництво = [[Гардарики (видавництво)|Гардарики]] |рік = 2002 |сторінок = 928 |isbn = 5-8297-0039-5}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Энциклопедия стран мира |відповідальний = глав. ред. [[Сімонія Нодарі Олександрович|Н. А. Симония]] |місце = {{М.}} |видавництво = НПО «Экономика» РАН, отделение общественных наук |рік = 2004 |сторінок = 1319 |isbn= 5-282-02318-0}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Transport in Ethiopia}}
* [https://commons.wikimedia.org/wiki/Atlas_of_Ethiopia Карти транспортної системи Ефіопії] на [[Вікісховище|Вікісховищі]].
* [http://www.lib.utexas.edu/maps/ethiopia.html Карти Ефіопії] — [[Бібліотека Перрі — Кастанеди|Perry–Castañeda Library]] Map Collection.
* {{ref-ru}} [http://www.vokrugsveta.ru/encyclopedia/index.php?title=Эфиопия Добірка публікацій про Ефіопію] з часопису «[[Вокруг света]]».

{{Ефіопія в темах}}
{{Транспорт країн світу}}
{{Транспорт Ефіопії}}
{{Портали|Транспорт|Економіка|Авіація|Автомобілі|Залізниця|Судноплавство|Африка|Ефіопія}}

[[Категорія:Транспорт Ефіопії| ]]

title: Територія

Площа: 1,1 млн км² (27-ме)

Рельєф: гірський

Найвища точка: гора Рас-Дашен (4533 м)

title: Повітряний

title: Наземний

title: Водний

Узбережжя: 0 км

title: Адміністрування

Орган: Міністерство транспорту

Голова: міністр Воркнех Гебеєху


text:
# Медард Нуайонський
Медард Нуайонський (фр. Médard de Noyon) — католицький і православний святий, єпископ Нуайону, святитель.

## Життєпис
Святий Медард народився близько 470 року (за іншими даними — близько 456 року) в Салансі поблизу Нуайона. Його батько, Нектарій (фр. Nectard, Nectaire), походив із франків; мати, Протагія (фр. Protagie), — з галло-римлян. Вона була християнкою і навернула чоловіка в християнську віру.
Згідно з пізньою легендою, братом-близнюком Медарда був святий Гільдард, єпископ руанський. Про це йдеться, зокрема, у Житії святого Медарда, складеному Псевдо-Фортунатом. Згодом інформація про спорідненість святих перейшла в пізнішу житійну літературу, а також у проповіді, гімни, мартирологи та знамениту «Золоту легенду».
З юних років Медард вирізнявся благочестям. За переказами, одного разу він віддав одяг сліпому; іншого разу він подарував мандрівникові коня, який належав його батькові. Жителі села нерідко зверталися до нього за порадою.
Спочатку він відвідував сільську школу; потім продовжив навчання у Вермандуа та Турне. У Вермандуа його помітив місцевий єпископ; після його смерті в 530 році Медард зайняв його місце. Висвячення звершив святий Ремігій Реймський. 531 року Медард переселився до Нуайона і зробив його центром єпархії. Згодом Медард став також єпископом Турне. У Турне він висвятив у черниці-дияконеси королеву франків Радегунду.
Святий Медард помер 8 червня 560 (за іншими джерелами — близько 558). Король франків Хлотар I не дозволив поховати його ні в Нуайоні, ні в Турне: він власноруч забрав тіло і відніс його до своєї столиці — Суассона. 557 року на місці його могили збудовано абатство (нині не існує) .

## Пам'ять
Святий Медард — один із найшанованіших французьких єпископів. Його пам'ять відзначають 8(21) червня.
У Франції на честь святого Медарда названо 58 населених пунктів. Ім'я святого Медарда носить церква у Латинському кварталі Парижа. Однойменні церкви також існують у багатьох інших містах Франції.
Святого також шанують у Німеччині, де в різних містах зберігають частинки його мощей. Святого Медарда вважають офіційним покровителем міста Люденшайд у землі Північний Рейн-Вестфалія, на гербі якого його зображено.
В Англії, в Лінкольнширі, є храм, присвячений обом святим братам — Медарду та Гільдарду. Це єдина церква у Великій Британії, яка носить їх ім'я .
Медарда також вважають покровителем селян, виноробів, пивоварів та ув'язнених. Йому приписують захист від негоди, зубного болю та психічних захворювань. У Німеччині існує безліч селянських прикмет, пов'язаних з ім'ям святого Медарда. У Франції Медарда прозвано "дощовим святим" (фр. Saint-pluvieux): вважається, що якщо 8 червня йтиме дощ, то він йтиме ще 40 днів.
У мистецтві святого Медарда зазвичай зображують з орлом над головою: за легендою, одного разу цей птах захистив його своїми крилами від дощу. Існує також традиція зображати його усміхненим, зі серцем у лівій руці.

title: Медард Нуайонський

wikitext:
{{Святий}}

'''Медард Нуайонський''' ({{Lang-fr|Médard de Noyon}}) — католицький і православний святий, [[єпископ]] [[Нуайон]]у, [[святитель]].

== Життєпис ==
Святий Медард народився близько 470 року<ref name="BNF">{{Cite web|url=http://catalogue.bnf.fr/ark:/12148/cb16727272q|title=Médard (notice de personne)|publisher=BNF|accessdate=2018-01-05|archive-date=16 червня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220616195003/https://catalogue.bnf.fr/ark:/12148/cb16727272q}}</ref> (за іншими даними — близько 456 року<ref name="Baudoin">{{Книга
|автор = Jacques Baudoin
|частина = Saint Médard
|посилання частина = https://books.google.ru/books?id=6Hwa38EjyoAC&pg=PA358&dq=saint+medard+58+communes&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwiz-fGohcHYAhXEZCwKHRz0AB8Q6AEIJzAA#v=onepage&q=saint%20medard%2058%20communes&f=false
|заголовок = Grand livre des saints: culte et iconographie en Occident
|оригінал =
|посилання =
|відповідальний =
|видання =
|місце =
|видавництво = Editions Créer
|рік = 2006
|том =
|pages = 358
|columns =
|allpages =
|серія =
|ISBN =
|тираж =
|ref =
}}</ref>) в [[Салансі]] поблизу [[Нуайон]]а. Його батько, Нектарій ({{Lang-fr|Nectard}}, {{Lang-fr2|Nectaire}}), походив із [[Франки|франків]]; мати, Протагія ({{Lang-fr|Protagie}}), — з [[Галло-римляни|галло-римлян]]{{Sfn|Paroisse Saint-Médard}}{{Sfn|Sabine Baring-Gould|1874|с=79}}. Вона була [[Християнство|християнкою]] і [[Навернення|навернула]] чоловіка в християнську віру.

Згідно з пізньою легендою, братом-близнюком Медарда був святий [[Гільдард]], єпископ [[Руан|руанський]]<ref name="Православная энциклопедия">{{Книга
|автор = В.С. Ярных
|частина = Гильдард
|посилання частина = http://www.pravenc.ru/text/164995.html
|заголовок = Православная энциклопедия под редакцией Патриарха Московского и всея Руси Кирилла
|оригінал =
|посилання =
|відповідальний =
|видання =
|місце =
|видавництво =
|рік =
|том = 11
|сторінки = 475
|сторінок =
|серія =
|ISBN =
|тираж =
|ref =
}}</ref>. Про це йдеться, зокрема, у Житії святого Медарда, складеному Псевдо-Фортунатом. Згодом інформація про спорідненість святих перейшла в пізнішу житійну літературу, а також у проповіді, гімни, [[Мартиролог|мартирологи]] та знамениту «<nowiki/>[[Золота легенда|Золоту легенду]]<nowiki/>»<ref name="Православная энциклопедия" />.

З юних років Медард вирізнявся благочестям. За переказами, одного разу він віддав одяг сліпому; іншого разу він подарував мандрівникові коня, який належав його батькові. Жителі села нерідко зверталися до нього за порадою{{Sfn|Paroisse Saint-Médard}}.

Спочатку він відвідував сільську школу; потім продовжив навчання у [[Вермандуа]] та [[Турне (Бельгія)|Турне]]{{Sfn|Paroisse Saint-Médard}}. У Вермандуа його помітив місцевий єпископ; після його смерті в 530 році Медард зайняв його місце. Висвячення звершив святий [[Ремігій|Ремігій Реймський]]{{Sfn|Paroisse Saint-Médard}}. 531 року Медард переселився до Нуайона і зробив його центром єпархії. Згодом Медард став також єпископом Турне{{Sfn|Sabine Baring-Gould|1874|с=80}}. У Турне він висвятив у черниці-дияконеси королеву франків [[Радегунда|Радегунду]].

Святий Медард помер [[8 червня]] [[560]] (за іншими джерелами — близько [[558]]<ref name="BNF"/>). Король франків [[Хлотар I]] не дозволив поховати його ні в Нуайоні, ні в Турне: він власноруч забрав тіло і відніс його до своєї столиці — [[Суассон]]а{{Sfn|Paroisse Saint-Médard}}. 557 року на місці його могили збудовано [[Абатство Святого Медарда|абатство]] (нині не існує)<ref>{{Cite web|url=http://data.bnf.fr/13739926/abbaye_saint-medard_soissons__aisne/|title=Abbaye Saint-Médard. Soissons, Aisne|website=Data.bnf.fr|accessdate=2018-01-05|archive-date=6 січня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180106075153/http://data.bnf.fr/13739926/abbaye_saint-medard_soissons__aisne/}}</ref> .

== Пам'ять ==
[[Файл:DEU_Lüdenscheid_COA.svg|праворуч|міні|179x179пкс| Святий Медард на гербі Люденшайда]]
Святий Медард — один із найшанованіших французьких єпископів. Його пам'ять відзначають 8(21) червня{{Sfn|Медард Нуайонский. 21 июня}}.

У Франції на честь святого Медарда названо 58 населених пунктів<ref name="Baudoin"/>. Ім'я святого Медарда носить [[Сен-Медар (церква)|церква]] у [[Латинський квартал (Париж)|Латинському кварталі]] [[Париж]]а. Однойменні церкви також існують у багатьох інших містах Франції.

Святого також шанують у Німеччині, де в різних містах зберігають частинки його мощей{{Sfn|Медард Нуайонский. 21 июня}}. Святого Медарда вважають офіційним покровителем міста [[Люденшайд]] у землі [[Північний Рейн-Вестфалія]], на гербі якого його зображено<ref name="Ökumenisches Heiligenlexikon">{{Cite web|url=https://www.heiligenlexikon.de/BiographienM/Medardus.html|title=Medardus von Noyon|website=Ökumenisches Heiligenlexikon|accessdate=2018-01-05|archive-date=1 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220301120515/https://www.heiligenlexikon.de/BiographienM/Medardus.html}}</ref>.

В [[Англія|Англії]], в [[Лінкольншир]]і, є [[Церква Святого Медарда та Святого Гільдарда|храм]], присвячений обом святим братам — Медарду та Гільдарду. Це єдина церква у Великій Британії, яка носить їх ім'я <ref>{{Cite web|url=http://www.littlebythamchurch.org.uk/about/4592834163|title=About St Medards and St Gildards|website=|accessdate=2018-01-05|archive-date=6 січня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180106065020/http://www.littlebythamchurch.org.uk/about/4592834163}}</ref>.

Медарда також вважають покровителем селян, виноробів, пивоварів та ув'язнених. Йому приписують захист від негоди, зубного болю та психічних захворювань{{Sfn|Медард Нуайонский. 21 июня}}. У Німеччині існує безліч селянських прикмет, пов'язаних з ім'ям святого Медарда<ref name="Ökumenisches Heiligenlexikon"/>. У Франції Медарда прозвано "дощовим святим" ({{Lang-fr|Saint-pluvieux}}): вважається, що якщо 8 червня йтиме дощ, то він йтиме ще 40 днів<ref>{{Cite web|url=http://actualite.lachainemeteo.com/actualite-meteo/2015-06-08-06h57/la-saint-medard---un-dicton-fiable---28149.php|title=La Saint-Médard: un dicton fiable?|website=La chaîne météo|accessdate=2018-01-05|archive-date=26 червня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180626171016/http://actualite.lachainemeteo.com/actualite-meteo/2015-06-08-06h57/la-saint-medard---un-dicton-fiable---28149.php}}</ref>.

У мистецтві святого Медарда зазвичай зображують з орлом над головою: за легендою, одного разу цей птах захистив його своїми крилами від дощу{{Sfn|Sabine Baring-Gould|1874|с=80}}. Існує також традиція зображати його усміхненим, зі серцем у лівій руці<ref name="Ökumenisches Heiligenlexikon"/>.

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Література ==

* {{Книга
|автор =
|заголовок = Избранные жития святых, в европейских землях просиявших
|відповідальний =
|посилання = http://www.gallica.narod.ru/SaintCommunes/SaintCommunesL--N.pdf
|місце = М.
|видавництво =
|рік = 2010
|том =
|сторінок =
|сторінки = 93—94
|ISBN =
|ref =
|назва =
|archivedate = 23 лютого 2022
|archiveurl = https://web.archive.org/web/20220223054854/http://www.gallica.narod.ru/SaintCommunes/SaintCommunesL--N.pdf
}}
* {{Книга
|автор = Sabine Baring-Gould
|частина = S. Medard, B. of Noyon
|посилання частина =
|заголовок = The Lives of the Saints
|оригінал =
|посилання = https://books.google.ru/books?id=hYZCAAAAYAAJ&pg=PA79&dq=medard+de+noyon&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwiAq96l2cDYAhVGliwKHR3FBmQQ6AEINjAC#v=onepage&q=medard%20de%20noyon&f=false
|відповідальний =
|видання =
|місце =
|видавництво = J. Hodge
|рік = 1874
|том = 6
|pages = 79—81
|columns =
|allpages =
|серія =
|ISBN =
|тираж =
|ref = Sabine Baring-Gould
|назва =
|archivedate = 16 червня 2022
|archiveurl = https://web.archive.org/web/20220616195001/https://books.google.ru/books?id=hYZCAAAAYAAJ&pg=PA79&dq=medard+de+noyon&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwiAq96l2cDYAhVGliwKHR3FBmQQ6AEINjAC#v=onepage&q=medard%20de%20noyon&f=false
}}

== Посилання ==

* {{Cite web|url=https://subscribe.ru/archive/religion.svjatoj/201106/21080737.html|title=Медард Нуайонский. 21 июня|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2018-01-05|ref=Медард Нуайонский. 21 июня}}
* {{Cite web|url=http://saintmedard.org/Vie-de-Saint-Medard|title=Qui était Saint Médard ?|website=Paroisse Saint-Médard|accessdate=2018-01-05|ref=Paroisse Saint-Médard|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180124195540/http://saintmedard.org/Vie-de-Saint-Medard|archivedate=2018-01-24|deadurl=yes}}
[[Категорія:Святі Єдиної Церкви]]
[[Категорія:Померли 560]]
[[Категорія:Померли 8 червня]]
[[Категорія:Народились 470]]
[[Категорія:Єпископи Нуайона]]
[[Категорія:Єпископи VI століття]]

title: Медард Нуайонський

Народився: 475 · Салансі

Помер: 550-ті · Нуайон

У лику: святий