text:
# Східна Вірменія
Східна Вірменія (вірм. Արևելյան Հայաստան Закавказька (кавказька) Вірменія, також Перс-Вірменія для періоду IV—VII ст., Російська Вірменія для періоду XIX, початку XX століть — термін, яким в історіографії позначаються східні області історичної Вірменії. Кордоном між Західною і Східною Вірменією є Араратська долина, яка була центром культури і державності вірмен.

## Історія терміна
Спочатку термін використовувався для найменування східної частини Вірменського царства, розділеної між Римом і Сасанідською Персією] в 387 році. Після розділу регіону між Османською імперією і Персією за мировою угодою 1639 року, термін був введений географами, істориками і мандрівниками для позначення тієї частини вірменських земель, яка відійшла до Персії (на схід від річки Ахурян), яка включала в себе адміністративні одиниці Чухур-Саад (Єреван і Нахічевань) і Карабах (власне Карабах, а також Гянджа і Зангезур).

## Географія
Східна Вірменія займає область Араратської долини і прилеглих до неї гірських областей Малого Кавказу — Сюник, Лорі, Тавуш і т. д., таким чином включає в себе всю територію Республіки Вірменія і Нагірний Карабах. У більш широкому сенсі становить східну половину Вірменського нагір'я/Вірменії — кавказьку частину (Південний Кавказ) і прилеглі області, історично заселялися або населені вірменами, повністю або частково включає в себе 7 історичних вірменських провінцій: Айрарат, Гугарк, Сюнік, Арцах, Утік, Нор -Шіракан, а також східні гавари провінції Васпуракан.
- Айрарат: Ангех, Ані, Армавір, Аршакаван, Арташаті, Багаран, Ервандакерт, Єрвандашат, Карс, Когб, Шіракаван, Вагаршапат, Єреван, Зарехаван, Ордору, Алвар, Кумайрі, Ду, Вагаршаван, Салкора, Мажанкерт, Арамана, Блур, Вагаршакерт, Ехегяк, Аравютан, Дзірав, Шаапіван, Татсон, Аруча, Ацюн, Ерінд, Тамбат, Угер гюх, Акорі, Парахот, Цолакерт, Кохба, Кагзван, Заріпат, Еразгаворс, Аргіна, Шіракашат, Мастару, Мрен, Талін, Кваш, Ахцк, Егвард, Ошакан, Мецамор, Тандзут, Касах, Бжні, Кечаруйк, ОВК, Гетиці, Портак, Артаваздакан, Айлаберк, Арамонк, НРЦ, Арац.
- Гугарк : Ардахан, Гадженк, Каджац, Каджатун, Кхарджк, Джавахк, Богнапор, Гогшен, Цахка, Штеа, Одзун, Дсех, Тавуш, Лорі .
- Сюнік — Мегри, Ковсакан, Капан, Шагат, Мозн, Горіс, Зангахан, Міджнаван, Накорзан, Алє, Унчанк, Ангехакот, Арпа, Єхегіс, Джермук, Васакашен, Сотка, Гехакуні, Норатус.
- Арцах: Астхаблур, Кохтев, Парісос, Геташен, Вайкунік, Цар.[18][19][20][21].
- Утік: Тигранакерт, Партай, Байлакана, Гардман, Шамхор, Гандзак, Ашу.[22][23]
- Васпуракан і Нор-Шіракан: Храм, Нахіджеван, Арксат, Ковакк, Сараван, Маку, Джуга, Бакуракерт, Гхер, Зарехаван, Урмія, Шарур.[24][25][26]

## Історія
Термін «Східна Вірменія» вперше був вжитий в кінці IV століття, коли Вірменське царство, ставши ареною суперництва між Римською імперією і Сасанідським Іраном було розділене в 387 році на Східну і Західну. Приблизно 3/4 Вірменського царства (провінції Айрарат, Сюнік, Васпуракан, Туруберан, Мокк, Тайк, частина Гугарка) утворили васальну область, під пануванням Сасанідів.
На перших порах в Західній Вірменії та Східній Вірменії, була збережена номінальна влада вірменських царів, але вже в 428 році вона була скасована, і останній представник династії вірменських Аршакідів — Арташес IV, був позбавлений трону. З цього періоду Східну Вірменію також називали «Перс-Вірменією» і стала перським марзпанством.

### II розділ Вірменії
У 591 році Вірменія знову була розділена. Велика частина вірменських земель в складі держави Сасанідів була завойована Візантією в ході ірано-візантійської війни 571 -591 рр. .

### Арабське панування
В середині VII століття Східна Вірменія потрапила під панування Арабського халіфату. Пізніше, в 639 році до халіфату були приєднані землі Західної Вірменії.

### Багратидська Вірменія
У 885 році було утворено Вірменське царство Багратидів. Воно охоплювало більшу частину Східної Вірменії. У Східній Вірменії знаходилась частина Анійського царства — Сюнік (пізніше Сюнікське царство), Гугарк (пізніше Ташир-Дзорагетське царство) і Хачен (в Нагірному Карабасі). У 1045 році єдине Вірменське царство впало, але територіальна цілісність Вірменії зберігалася в умовах іноземного панування.

### Пізніше і високе середньовіччя
У XVI — XVII століттях величезного лиха завдали Вірменії безперервні турецько-перські війни, які велися за контроль над Вірменією. Згідно з Амасійським договором 1555 року Східна Вірменія відійшла до сефевідського Ірану, а Західна Вірменія — до Османської Туреччини. Турецько-перський кордон на вірменських землях проходив по річці Ахурян, горах Вірменський ланцюг і Загрос. Після цього розділу терміни «Східна Вірменія» і "Західна Вірменія " знову увійшли у вжиток.

## Карти
|  |  |  |  |
|  |  |  |  |
|  |  |  |  |
|  |  |  |  |

## посилання
- Східна Вірменія [Архівовано 12 січня 2020 у Wayback Machine.]
- Східна Вірменія в складі Російської імперії [Архівовано 28 березня 2009 у Wayback Machine.]
- Вірменія в другій половині XVII—XVIII ст. [Архівовано 5 лютого 2008 у Wayback Machine.] Внутрішня історія Вірменії [Архівовано 5 лютого 2008 у Wayback Machine.]
- Г. [Архівовано 28 січня 2020 у Wayback Machine.] Г. [Архівовано 28 січня 2020 у Wayback Machine.] Саркісян. [Архівовано 28 січня 2020 у Wayback Machine.] Населення Східної Вірменії в XIX-початку XX ст. Етнодемографічний дослідження, Єреван, Изд-во Гітутюн "НАН РА, 2002 [Архівовано 28 січня 2020 у Wayback Machine.]
- Звільнення Східної Вірменії від ханського ярма [Архівовано 28 березня 2009 у Wayback Machine.]

title: Східна Вірменія

wikitext:
{{інші значення|Вірменія (значення)}}
{{Історія Вірменії}}
'''Східна Вірменія'''<ref name="Волкова">Н. Г. Волкова. «Этнические процессы в Закавказье в XIX—XX веках», Кавказский Этнографический сборник, IV часть, Институт Этнографии им. Н. Н. Миклухо-Маклая АН СССР, Москва, Наука, 1969, стр. 23:{{Oq|ru|Восточная Армения — [[Араратская долина]] с прилегающими к ней горными областями [[Малый Кавказ|Малого Кавказа]] ([[Лорийская область|Лори]], [[Иджеван]], [[Зангезур]] и др.) — была центром формирования армянской нации.}}</ref><ref>Rudolph P. Matthee. [https://books.google.com/books?id=5U0yECMV--wC&pg=PA23&dq=Eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=35#v=onepage&q=Eastern%20Armenia&f=false The politics of trade in Safavid Iran: silk for silver, 1600—1730] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141024175611/http://books.google.com/books?id=5U0yECMV--wC&pg=PA23&dq=Eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=35#v=onepage&q=Eastern%20Armenia&f=false |date=24 жовтня 2014 }}, Cambridge University Press, 1999, p.23: {{Oq|en|Their activity centered on various towns in '''eastern Armenia''', of which Julfa was the most prominent}}</ref> ({{Lang-hy|Արևելյան Հայաստան}} [[Південний Кавказ|''Закавказька'']]<ref name="Michael P. Croissant">Michael P. Croissant. The Armenia-Azerbaijan conflict: causes and implications, p. 9: {{Oq|en|«At the time, much of the focus was on the heartland of Turkish Armenia, but two regions in '''Transcaucasian Armenia''' also stirred significant irredentist feelings: '''Nagorno-Karabakh''' and Nakhichevan—both of which were attached to Azerbaijan under the imperial Russian system of administration.»}}</ref><ref> name="Ronald Grigor Suny"</ref> ([[Кавказ|''кавказька'']]<ref>Ch. Carter, Y. L. Arbeitman. [https://books.google.com/books?id=gqn7OaEzxIMC&pg=PA85&dq=Eastern+or+Caucasian+Armenia&as_brr=3&cd=3#v=onepage&q=Eastern%20or%20Caucasian%20Armenia&f=false La zoologie des Montagnais], Peeters Publishers, 2000, p. 85:{{Oq|en|With the exception of the period of Arabic influence over Armenia during the Caliphate (7th-9th centuries A.D.), this Persian power extended from the time Darius the Great until the early 19th century, when the Russian Empire took over the control of '''Caucasian Armenia''' and, increasingly under the Soviet period ….}}</ref>) ''Вірменія,'' також ''Перс-Вірменія''<ref name="armenia-and-iran">{{Із|Ираника|http://www.iranica.com/articles/armenia-index}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.iranchamber.com/history/articles/armano_iranian_per_islamic.php |title=Iran Chamber Society: History of Iran: Armano-Iranian Relations in Pre-Islamic Period |accessdate=10 травня 2020 |archive-date=27 липня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200727110828/http://www.iranchamber.com/history/articles/armano_iranian_per_islamic.php }}</ref> для періоду IV—VII ст., ''Російська Вірменія''<ref name="Charles Knight">Charles Knight. [https://books.google.com/books?id=kvJBAAAAYAAJ&pg=RA1-PT469&dq=eastern+Armenia+Nakhichevan&lr=&as_brr=3&cd=11#v=onepage&q=eastern%20Armenia%20Nakhichevan&f=false The English cyclopaedia, Volume 2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141020143652/http://books.google.com/books?id=kvJBAAAAYAAJ&pg=RA1-PT469&dq=eastern+Armenia+Nakhichevan&lr=&as_brr=3&cd=11#v=onepage&q=eastern%20Armenia%20Nakhichevan&f=false |date=20 жовтня 2014 }}, 1866, p.1145:{{Oq|en|The province of Nakhichevan, which forms the south-eastern part of Russian Armenia, is divided into two districts— Nakhichevan and Ordoobad}}</ref> для періоду XIX, початку XX століть — термін, яким в [[Історія|історіографії]] позначаються східні області [[Вірменія (історичний регіон)|історичної Вірменії]]<ref>{{Книга|автор=James Stuart Olson.|частина=|Заголовок=An Ethnohistorical Dictionary of the Russian and Soviet Empires|видання=|відповідальний=|видавництво=Greenwood Publishing Group|рік=1994|сторінки=40}}:{{Oq|en|In present-day terms, historic Armenia comprised a large parts of eastern Turkey, the northeastern corner of Iran, parts of the Azerbaijan and Georgian republics, as well as the entire territory of the Armenian Republic. It was defined by a number of natural boundaries: the Kura River, separating the Armenian highlands from Caspian and Georgian lowlands in the east and northeast; the Taurus-Zagros chains, connecting to the Iranian Plateau and separating Armenia from Kurdistan and Iran in the south and southwest, and Euphrates River, marking and western boundary of historic Armenia}}</ref><ref name="Thomas M. Leonard">Thomas M. Leonard. Encyclopedia of the developing world, Volume 1,p 87:{{Oq|en|Historic or Greater Armenia includes not only the Republic of Armenia but also a small area in northeastern Iran, most of the eastern part of Turkey, and secitions of the present republics of Azerbaijan and Georgia}}</ref>. Кордоном між [[Західна Вірменія|Західною]] і Східною Вірменією є [[Араратська рівнина|Араратська долина]], яка була центром культури і державності вірмен<ref>[[Гадло, Александр Вильямович|В. А. Гадло]] / [http://www.gu mer.info/bibliotek_Buks/Culture/gadlo/08.php Армяне]{{Недоступная ссылка|date=Июнь 2018|bot=InternetArchiveBot}} /Народы Закавказья/ «Этнография народов Средней Азии и Закавказья: традиционная культура» Изд-во Санкт-Петербургского университета, 1998г.— Стр.64-73 (94) ISBN 5288021619, 9785288021619</ref>.

== Історія терміна ==
Спочатку термін використовувався для найменування східної частини [[Велика Вірменія|Вірменського царства]]<ref name="armenia-and-iran"/>, розділеної між [[Римська імперія|Римом]] і [[Держава Сасанідів|Сасанідською Персією]]]<ref name="armenia-and-iran"/> в 387 році. Після розділу регіону між [[Османська імперія|Османською імперією]] і Персією за [[Зухабська угода|мировою угодою 1639 року]], термін був введений географами, істориками і мандрівниками для позначення тієї частини вірменських земель, яка відійшла до Персії (на схід від річки [[Ахурян (річка)|Ахурян]]), яка включала в себе адміністративні одиниці [[Чухур-Саад]] ([[Єреван]] і [[Нахічевань (місто)|Нахічевань]]) і Карабах (власне [[Карабах]], а також [[Гянджа]] і Зангезур)<ref name="БурнутянЕреван2">[[Бурнутян, Джордж|G. Boumoutian]], раздел «Eastern Armenia from the 17th Century to the Russian Annexation» из «The Armenian People from Ancient to Modern Times, Volume II» под редакцией [[Ованнисян, Ричард|Richard G. Hovannisian]]. Стр. 81—82: {{oq|en|At the start of the sixteenth century, Armenia became the center of conflict between the Ottoman sultans and the Safavid shahs of Persia. After continuous warfare between the two empires, a compromise was finally leached by the Treaty of Zuhab in 1639. Under this agreement, the Ottomans recognized almost all of Transcaucasia as being part of Persia. The plain of Shuragial and the Arpachai River became a sort of boundary; Armenian lands east of that zone were considered part of Persia, and all lands west of it fell into the Ottoman sphere. The terms "Eastern" or "Persian" Armenia and 'Turkish" or "Western" Armenia were soon coined by contemporary travelers, geographers, and historians.
For the next eight decades Eastern Armenia remained under the control of the Safavids, who divided it into two administrative units: Chukhur-i Sa'ad, or the territory of Erevan and Nakhichevan; and Karabagh, formed from the combined regions of Karabagh, Zangezur (Siunik) and Ganja.}}</ref>.

== Географія ==
Східна Вірменія займає область [[Араратська рівнина|Араратської долини]] і прилеглих до неї гірських областей Малого Кавказу — Сюник, Лорі, [[Тавуш]] і т. д.<ref name="Волкова"/>, таким чином включає в себе всю територію [[Вірменія|Республіки Вірменія]]<ref name="Thomas M. Leonard"/><ref name="Richard G. Hovannisian">Richard G. Hovannisian. [https://books.google.com/books?id=s2ByErk19DAC&pg=PA94&dq=Eastern+Armenia+areas&lr=&as_brr=3&hl=ru&cd=3#v=onepage&q=Eastern%20Armenia%20areas&f=false The Armenian People from Ancient to Modern Times: Foreign dominion to statehood: the fifteenth century to the twentieth century] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161002070226/https://books.google.com/books?id=s2ByErk19DAC&pg=PA94&dq=Eastern+Armenia+areas&lr=&as_brr=3&hl=ru&cd=3#v=onepage&q=Eastern%20Armenia%20areas&f=false |date=2 жовтня 2016 }}, Palgrave Macmillan, 2004, p.89:{{Oq|en|«Hence by the second haf of the eighteenth century,''' Eastern Armena''' was composed of four khanates: '''Erevan''', Nakhichevan (which included a number of settlements south of Araxes River), '''Karabakh (which included Zangezur)''', and Ganja.»}}</ref><ref>Edmund Wright, Thomas Edmund Farnsworth Wright. A dictionary of world history, p. 34:{{Oq|en|«The Republic of Armenia comprises the north-eastern part of the historic kingdom of Armenia»}}</ref> і [[Нагірний Карабах]]<ref>Michael P. Croissant, The Armenia-Azerbaijan conflict: causes and implications, p.11:{{Oq|en|Importantly, disunion amongst the [[Хамс|five princes]] allowed the establishment of a foothold in mountainous Karabakh by a Turkic tribe around 1750. This event marked the first time that Turks were able to penetrate the '''eastern Armenian''' highlands…»}}</ref><ref>James Stuart Olson, Lee Brigance Pappas, Nicholas Charles Pappas. [https://books.google.com/books?id=CquTz6ps5YgC&pg=PA45&dq=Eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=17#v=onepage&q=Eastern%20Armenia&f=false An Ethnohistorical dictionary of the Russian and Soviet empires] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402053810/http://books.google.com/books?id=CquTz6ps5YgC&pg=PA45&dq=Eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=17#v=onepage&q=Eastern%20Armenia&f=false |date=2 квітня 2015 }}, p.44:{{Oq|en|Only pockets such as '''Karabagh (Karabakh)''' and Zangezur '''in eastern Armenia''' and Sasun and Zeitun in western Armenia remained autonomous}}</ref><ref>James Minahan. [https://books.google.com/books?id=K94wQ9MF2JsC&pg=PA902&dq=Eastern+Armenia+Karabakh&as_brr=3&hl=ru&cd=7#v=onepage&q=Eastern%20Armenia%20Karabakh&f=false Encyclopedia of the Stateless Nations: Ethnic and National Groups Around the World (t. 4)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141023155426/http://books.google.com/books?id=K94wQ9MF2JsC&pg=PA902&dq=Eastern+Armenia+Karabakh&as_brr=3&hl=ru&cd=7#v=onepage&q=Eastern%20Armenia%20Karabakh&f=false |date=23 жовтня 2014 }}, Greenwood Publishing Group, 2002: {{Oq|en|After repeated rebellions, independence, and reconquest, the last of the Armenian kingdom was conquered by the Arab Mamelukes in 1375. The only reamaining autonomous pockets of Armenian were in '''Karabakh''' and Zangezour, bothe '''in eastern Armenia'''}}</ref><ref name="Michael P. Croissant"/>. У більш широкому сенсі становить східну половину [[Вірменське нагір'я|Вірменського нагір'я]]/Вірменії — [[Кавказ|кавказьку]] частину ([[Південний Кавказ]]) і прилеглі області, історично заселялися або населені вірменами, повністю або частково включає в себе 7 історичних вірменських провінцій: [[Айрарат]], [[Гугарк]], Сюнік, [[Арцах]], [[Утік]], [[Парскаайк|Нор -Шіракан]], а також східні [[Гавар (адміністративна одиниця)|гавари]] провінції [[Васпуракан]].

* [[Айрарат]]: Ангех, [[Ані]], [[Армавір (місто, Вірменія)|Армавір]], [[Аршакаван]], [[Арташат]]і, Багаран, Ервандакерт, Єрвандашат, [[Карс]], Когб, [[Шіракаван]], [[Вагаршапат]], [[Єреван]], Зарехаван, Ордору, Алвар, [[Ґюмрі|Кумайрі]], Ду, Вагаршаван, Салкора, Мажанкерт, Арамана, Блур, Вагаршакерт, Ехегяк, Аравютан, Дзірав, Шаапіван, Татсон, [[Аруч]]а, Ацюн, Ерінд, Тамбат, Угер гюх, Акорі, Парахот, Цолакерт, Кохба, Кагзван, Заріпат, Еразгаворс, Аргіна, Шіракашат, Мастару, Мрен, Талін, Кваш, Ахцк, [[Єгвард|Егвард]], [[Ошакан]], [[Мецамор]], Тандзут, Касах, [[Бжні]], Кечаруйк, ОВК, Гетиці, Портак, Артаваздакан, Айлаберк, Арамонк, НРЦ, Арац.
* [[Гугарк]] : [[Ардахан]], Гадженк, Каджац, Каджатун, Кхарджк, Джавахк, Богнапор, Гогшен, Цахка, Штеа, Одзун, Дсех, [[Тавуш]], [[Лорі (значення)|Лорі]] .
* Сюнік — [[Мегрі|Мегри]], [[Ковсакан]], [[Капан]], Шагат, Мозн, [[Ґоріс|Горіс]], Зангахан, [[Міджнаван]], Накорзан, Алє, Унчанк, Ангехакот, [[Арпа]], [[Єхеґіс|Єхегіс]], [[Джермук]], Васакашен, [[Сотк]]а, Гехакуні, Норатус.
* [[Арцах]]: Астхаблур, Кохтев, Парісос, Геташен, Вайкунік, Цар.<ref>[[Страбон]]. [http://ancientrome.ru/antlitr/t.htm?a=1267868495 География] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140407062049/http://ancientrome.ru/antlitr/t.htm?a=1267868495 |date=7 квітня 2014 }}, XI, XIV, 4:</ref><ref name="autogenerated1">Еремян С. Т., Армения согласно «Географии» 7-го века, Ереван, 1963г. (на армянском — Երեմյան Ս.Տ., Հայաստանը ըստ «Աշխարհացոյց»-ի, Երևան, 1963).</ref><ref name="Ширакаци">{{Cite web |url=http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/04.html |title=Анания Ширакаци. Армянская география |accessdate=10 травня 2020 |archive-date=8 липня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170708224147/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/04.html }}</ref><ref>Карту провінції див. [http://www.bvahan.com/ArmenianWay/Great_Armenia/Provinces_Rus/Artsakh.htm тут] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080509170636/http://www.bvahan.com/ArmenianWay/Great_Armenia/Provinces_Rus/Artsakh.htm |date=9 травня 2008 }}.</ref>.
* [[Утік]]: [[Тигранакерт (Арцах)|Тигранакерт]], Партай, Байлакана, Гардман, Шамхор, Гандзак, Ашу.<ref>{{Книга|автор=[[Туманов, Кирилл Львович|Cyril Toumanoff]].|частина=|Заголовок=Studies in Christian Caucasian History|відповідальний=|видавництво=Georgetown University Press|рік=1963|сторінки=129}}</ref><ref>{{Книга|автор=[[Анания Ширакаци]]|Заголовок=АРМЯНСКАЯ ГЕОГРАФИЯ VII ВЕКА ПО Р. Х. (приписывавшаяся Моисею Хоренскому). Пер. с др.-арм. и коммент. К.П.Патканова. Вступит. ст. К.П.Патканова.|оригінал=Աշխարհացույց. VII վ|відповідальний=|видання=|місце=СПб|видавництво=Типография Императорской Академии Наук|рік=1877|сторінки=|сторінок=|isbn=|isbn2=}}</ref>
* [[Васпуракан]] і [[Парскаайк|Нор-Шіракан]]: Храм, Нахіджеван, Арксат, Ковакк, Сараван, Маку, Джуга, Бакуракерт, Гхер, Зарехаван, Урмія, Шарур.<ref>Страбон. География, XI, XIV, 5</ref><ref>{{Cite web |url=http://feb-web.ru/feb/ivl/vl2/vl2-2854.htm |title=История всемирной литературы: в 9 т.. — М.: 1983—1994. — Т. 2. — С. 285—288 |accessdate=10 травня 2020 |archive-date=11 вересня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190911222538/http://feb-web.ru/feb/ivl/vl2/vl2-2854.htm }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.vostlit.info/Texts/rus2/Korjun/frametext1.htm |title=Корюн, «Житие Маштоца» |accessdate=10 травня 2020 |archive-date=12 березня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200312115214/http://www.vostlit.info/Texts/rus2/Korjun/frametext1.htm }}</ref>

== Історія ==
Термін ''«Східна Вірменія»''<ref name="historic.ru">[http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000032/st008.shtml Глава VIII. Возникновение и развитие феодализма в Средней Азии и в странах Закавказья (V — первая половина IX в.)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080622105217/http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000032/st008.shtml |date=22 червня 2008 }}: {{Oq|ru|Иран вынужден был заключить с Византией договор о дружбе и уступить ей часть Картли до Тбилиси и часть Восточной Армении до озера Ван. На освобождённой от персов части Картли утвердился местный князь. В Албании в конце VI в. возродилась местная государственность во главе с наследственным князем. В оставшихся под властью Ирана частях Картли и Армении иранское правительство также должно было пойти на значительные уступки местной знати. Но положение крестьянства оставалось по-прежнему тяжёлым. После победы Византии над сасанидским Ираном (628 г.) его владычество в странах Закавказья фактически пало, хотя и власть Византии являлась там лишь номинальной.}}</ref> вперше був вжитий в кінці [[IV століття]], коли Вірменське царство, ставши ареною суперництва між Римською імперією і [[Династія Сасанідів|Сасанідським]] Іраном було розділене в [[387|387 році]] на Східну і [[Західна Вірменія|Західну]]<ref name="armenia-and-iran"/>. Приблизно 3/4 Вірменського царства (провінції [[Айрарат]], Сюнік, [[Васпуракан]], [[Туруберан]], [[Мокк]], [[Тайк]], частина [[Гугарк]]а) утворили васальну область, під пануванням [[Династія Сасанідів|Сасанідів]].

На перших порах в [[Західна Вірменія|Західній Вірменії]] та Східній Вірменії, була збережена номінальна влада вірменських царів, але вже в [[428|428 році]] вона була скасована, і останній представник династії вірменських Аршакідів — [[Арташес IV]], був позбавлений трону. З цього періоду Східну Вірменію також називали «Перс-Вірменією» і стала перським [[Марзпан|марзпанством]]<ref>Society for the Diffusion of Useful Knowledge (Great Britain). [https://books.google.com/books?id=7KADAAAAYAAJ&pg=PA680&dq=eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=4#v=onepage&q=eastern%20Armenia&f=false The Biographical dictionary of the Society for the Diffusion of Useful Knowledge--, Volume 3, Part 2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141219101214/http://books.google.com/books?id=7KADAAAAYAAJ&pg=PA680&dq=eastern+Armenia&lr=&as_brr=3&cd=4#v=onepage&q=eastern%20Armenia&f=false |date=19 грудня 2014 }}, p.680:{{Oq|en|Having seized Artasires, he deposed him and united his dominions with Persia (A.D. 428). Eastern Armenia was then called Persarmenia}}</ref>.

=== II розділ Вірменії ===
У [[591|591 році]] Вірменія знову була розділена<ref name="iranica-ayrarat">{{Із|Ираника|http://www.iranica.com/articles/ayrarat|автор=R. H. Hewsen}}:{{Oq|en|After the Byzantine-Persian partition of Armenia in A.D. 591, the emperor Maurice organized his newly acquired territories in east central Armenia into a Byzantine province, which, probably from its elevation relative to the rest of Armenia, was designated Lower Armenia (Armenia Inferior).}}</ref><ref>Roderick Beaton, David Ricks. Digenēs Akritēs: new approaches to Byzantine heroic poetry, p. 86:{{Oq|en|Armenian dignitaries moved to Byzantium again after the '''second partition of Armenia in 591'''}}</ref><ref>Richard G. Hovannisian. [https://books.google.com/books?id=EeBKxex7QyUC&pg=PA15&dq=Armenia+in+591+section&lr=&as_brr=3&cd=2#v=onepage&q=&f=false The Armenian People From Ancient to Modern Times, Volume I: The Dynastic Periods: From Antiquity to the Fourteenth Century] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140629061734/http://books.google.com/books?id=EeBKxex7QyUC&pg=PA15&dq=Armenia+in+591+section&lr=&as_brr=3&cd=2#v=onepage&q=&f=false |date=29 червня 2014 }}, Palgrave Macmillan, 2004, p.15:{{Oq|en|Nine of these territories were lost in 387, most of them forever; there others — Vaspurakan, Turuberan, and Tayk — emerged only after the Byzantine-Persian''' partition of Armenia in 591''', when the districts of which they were comprised passed under Byzantine control»}}</ref><ref>Huberta von Voss. [https://books.google.com/books?id=r3vbswx_1TEC&pg=PA314&dq=partition+of+Armenia+in+591&lr=&as_brr=3&cd=4#v=onepage&q=partition%20of%20Armenia%20in%20591&f=false Portraits of hope: Armenians in the contemporary world] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140629061836/http://books.google.com/books?id=r3vbswx_1TEC&pg=PA314&dq=partition+of+Armenia+in+591&lr=&as_brr=3&cd=4#v=onepage&q=partition%20of%20Armenia%20in%20591&f=false |date=29 червня 2014 }}, p.314: {{Oq|en|591
In the '''partition of Armenia''' between Perisa and Byzantium, most Armenian territory becomes a dependency of Eastern Rome}}</ref>. Велика частина вірменських земель в складі держави Сасанідів була завойована Візантією в ході ірано-візантійської війни [[571]] -591 рр.<ref name="historic.ru"/> .

=== Арабське панування ===
В середині [[VII століття]] Східна Вірменія потрапила під панування Арабського халіфату. Пізніше, в [[639|639 році]] до халіфату були приєднані землі [[Західна Вірменія|Західної Вірменії]].

=== Багратидська Вірменія ===
У [[885|885 році]] було утворено Вірменське царство Багратидів. Воно охоплювало більшу частину Східної Вірменії<ref>{{Із|Ираника|http://www.iranicaonline.org/articles/ayrarat|автор=R. H. Hewsen}}{{Oq|en|During the almost 250 years of Arab rule in Armenia (7th-9th cents.), the Bagratids gradually assumed the paramount position among the surviving Armenian princes and ca. 884 were able to establish a new monarchy in central Armenia which included all of Lower Armenia and considerably more territory in eastern Armenia as well.}}</ref>. У Східній Вірменії знаходилась частина [[Анійське царство|Анійського царства]] — Сюнік (пізніше [[Сюнікське царство]]), [[Гугарк]] (пізніше [[Ташир-Дзорагетське царство]]) і [[Хачен]] (в [[Нагірний Карабах|Нагірному Карабасі]]). У [[1045|1045 році]] єдине Вірменське царство впало, але територіальна цілісність [[Велика Вірменія|Вірменії]] зберігалася в умовах іноземного панування.

=== Пізніше і високе середньовіччя ===
У [[XVI століття|XVI]] — [[XVII століття]]х величезного лиха завдали [[Велика Вірменія|Вірменії]] безперервні [[Османсько-перські війни|турецько-перські війни]], які велися за контроль над [[Велика Вірменія|Вірменією]]. Згідно з [[Мир в Амасьї|Амасійським договором]] [[1555|1555 року]] Східна Вірменія відійшла до [[Сефевіди|сефевідського]] [[Іран]]у, а [[Західна Вірменія]] — до [[Османська імперія|Османської Туреччини]]<ref>George A. Bournoutian. Eastern Armenia in the last decades of Persian rule, 1807—1828: a political and socioeconomic study of the khanate of Erevan on the eve of the Russian conquest, Undena Publications, 1982</ref>. Турецько-перський кордон на вірменських землях проходив по [[Ахурян (річка)|річці Ахурян]], горах Вірменський ланцюг і [[Загрос]]. Після цього розділу терміни «Східна Вірменія» і "<nowiki/>[[Західна Вірменія]] " знову увійшли у вжиток.

== Населення ==

== Культурна ситуація ==

== Карти ==
{|
|[[Файл:Cosmographia Claudii Ptolomaei ante 1467 (7456204) (cropped).jpg|альт=|міні|250x250пкс| Космографія Птолемея, 1467 рік. ]]
|[[Файл:Map_of_Armenia_during_Middle_Ages,_1736.jpg|ліворуч|міні|236x236пкс| Провінції Великої Вірменії. George Whiston, опублікована в 1736 році. ]]
|[[Файл:Fenner,_Rest._Persis,_Parthia,_Armenia._1835_(A).jpg|ліворуч|міні|225x225пкс| Персія, Парфія, Вірменія. Рест Феннер, опублікована в 1835 році. ]]
|[[Файл:Spruner_von_Merz,_Karl;_Menke,_Th._1865._Albania,_Iberia,_Colchis,_Armenia,_Mesopotamia,_Babylonia,_Assyria.jpg|ліворуч|міні|266x266пкс| Вірменія, Месопотамія, Вавилон і Ассирія з прилеглими регіонами. Карл фон Спрунер, опублікована в 1865 році. ]]
|-
|[[Файл:1740_map_of_Armenia.jpg|без|міні|210x210пкс| Східна Вірменія (Armenia orientalis) на карті [[1740|1740 року]] . ]]
|[[Файл:John_Pinkerton._Map_of_Persia._1818.A.jpg|ліворуч|міні|206x206пкс| Східна Вірменія на карті Перської імперії. Джон Пінкертон, 1818 рік. ]]
|[[Файл:Khanate_of_Karabakh_in_1823.JPG|ліворуч|міні|208x208пкс| Території колишнього Карабахського ханства в складі Російської імперії на карті 1823 року. ]]
|[[Файл:Uyezd_of_Zangezur.JPG|ліворуч|міні|212x212пкс| Зангезурський повіт Елізаветпольської губернії Російської імперії. ]]
|-
|[[Файл:ErevanKhanate.gif|ліворуч|міні|206x206пкс| Вірменська область Російської імперії займала території колишніх Ериванського (позначено жовтим) і Нахічеванського (позначено світло-салатним) ханств. ]]
|[[Файл:Armenian Oblast, 1828-1840.png|ліворуч|міні|210x210пкс| Вірменська область в складі [[Російська імперія|Російської імперії]] (існувала до 1849 року). ]]
|[[Файл:Armenia_between_russian_and_ottoman_empires.png|ліворуч|міні|211x211пкс| Вірменія в складі Російської та Османської імперій. ]]
|[[Файл:Administrative_map_of_Erivan_Governorate_-_1913.gif|центр|міні|202x202пкс| Еріванська губернія (1849—1917) ]]
|-
|[[Файл:Administrative_map_of_Elisabethpol_Governorate_-_1913.gif|центр|міні|203x203пкс| Елісаветпольська губернія (1868—1917) ]]
|[[Файл:Administrative_map_of_Kars_Oblast-1913.png|центр|міні|187x187пкс| Карська область (1878—1917) ]]
|
|
|}

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Див. також ==

* [[Західна Вірменія]]
* Вірменія (історичний регіон)
* [[Велика Вірменія]]
* [[Вірменія у складі Російської імперії|Східна Вірменія в складі Російської імперії]]
* [[Історія Вірменії]]

== Література ==

* George A. Bournoutian . Eastern Armenia in the last decades of Persian rule , 1807—1828: a political and socioeconomic study of the khanate of Erevan on the eve of the Russian conquest, Undena Publications, 1982
* ''[[Ананія Ширакаці|Ананія Ширакаци]] .'' [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html ВІРМЕНСЬКА ГЕОГРАФІЯ VII СТОЛІТТЯ ПО Р.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html Х.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html (приписувалася Мойсеєві Хоренський).] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html Пер.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html з ін.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html -армия.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html і коммент.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html К.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html П.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html Патканова.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html Вступить.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html ст.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html К.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html П.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} [http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html Патканова.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171202162246/http://vehi.net/istoriya/armenia/geographiya/index.html |date=2 грудня 2017 }} = Աշխարհացույց. VII վ. — СПб: Друкарня Імператорської Академії Наук, 1877.

== посилання ==

* [http://www.genocide.ru/enc/eastern-armenia.htm Східна Вірменія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200112003028/http://www.genocide.ru/enc/eastern-armenia.htm |date=12 січня 2020 }}
* [http://patmaban.com/index.php?name=news&op=view&id=52 Східна Вірменія в складі Російської імперії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090328165129/http://patmaban.com/index.php?name=news |date=28 березня 2009 }}
* [http://www.distedu.ru/mirror/_hist/clarino2.narod.ru/arm_14.htm Вірменія в другій половині XVII—XVIII ст.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080205211928/http://www.distedu.ru/mirror/_hist/clarino2.narod.ru/arm_14.htm |date=5 лютого 2008 }} [http://www.distedu.ru/mirror/_hist/clarino2.narod.ru/arm_14.htm Внутрішня історія Вірменії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080205211928/http://www.distedu.ru/mirror/_hist/clarino2.narod.ru/arm_14.htm |date=5 лютого 2008 }}
* [http://demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php Г.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200128181326/http://www.demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php |date=28 січня 2020 }} [http://demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php Г.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200128181326/http://www.demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php |date=28 січня 2020 }} [http://demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php Саркісян.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200128181326/http://www.demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php |date=28 січня 2020 }} [http://demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php Населення Східної Вірменії в XIX-початку XX ст. Етнодемографічний дослідження, Єреван, Изд-во Гітутюн "НАН РА, 2002] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200128181326/http://www.demoscope.ru/weekly/2005/0203/biblio05.php |date=28 січня 2020 }}
* [http://patmaban.com/index.php?name=news&op=view&id=51 Звільнення Східної Вірменії від ханського ярма] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090328165129/http://patmaban.com/index.php?name=news |date=28 березня 2009 }}
[[Категорія:Історія Кавказу]]
[[Категорія:Історичні області Вірменії]]

title: Держави та утворення

Держави та утворення: Айраратське царство • Велика Вірменія • Мала Вірменія · • Цопк • Софена • Марзпанська Вірменія• Вірменський емірат · Анійське царство • Сюнік • Васпуракан • Ташир—Дзорагет · Арцах • Хачен • Карс • Царство Варажнуні · Кесун • Едеса • Мелітена • Пір • Кілікія · Шах-Арменіди • Хамс • Арран • Чухур-Саад • Карабах · Вірменська область • Еріванська губернія · Єлизаветпольська губернія • Перша Республіка · Вірменська РСР • Республіка Вірменія • НКР

title: Війни та битви

Війни та битви: Війни: Парфія • Туреччина• Грузія •Азербайджан • Карабах · Битви: Тигранакерт • Арташат • Рандея • Аварайр · Варнакерт • Севан • Манцикерт • Гарні • Бітліс • · Сардарапат • Апаран • Каракіліс

title: Релігії

Релігії: Язичництво • Мітраїзм · Вірменська апостольська церква · Павликіани • Тондракійці • Католицизм

title: Географія

Географія: Вірменія (Західна • Східна) · Вірменське нагір'я • Кілікія

title: Династії

Династії: Гайкіди • Єрвандіди • Арташесіди · Аршакуні • Арцруніди • Багратуні · Рубеніди • Хетуміди • Лузіньяни • Кюрикіди

title: Національно-визвольний рух

Національно-визвольний рух: Арменакан • Гнчак • Дашнакцутюн • Фідаї · Цегакрон • АСАЛА • Міацум

title: Тематичні статті

Тематичні статті: Вірмени • Етногенез • Культура • Мова • Вірменське питання · Геноцид • Вірменофобія • Амшенці • Діаспора · Столиці • Матенадаран • Вірменознавство • Вірменське Відродження • Шляхта


text:
# Geophis blanchardi
Geophis blanchardi (земляна змія Бланшара) — вид змій родини полозових (Colubridae). Ендемік Мексики. Вид названий на честь американського герпетолога Френка Нельсона Бланшара.

## Поширення і екологія
Земляні змії Бланшара мешкають в горах Східної Сьєрра-Мадре на території штатів Веракрус, Оахака і Пуебла, зокрема в гірському масиві Кумбрес-де-Акультзінго. Вони живуть в соснових і дубових гірських лісах та в гірських хмарних лісах. Зустрічаються на висоті від 1000 до 2300 м над рівнем моря.

wikiname: ukwiki

title: Geophis blanchardi

in_language: uk

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Geophis blanchardi''
| status = DD
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=63789|title=Geophis blanchardi|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2022.2|accessdate=01 травня 2023}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Змії]] (Serpentes)
| familia = [[Полозові]] (Colubridae)
| subfamilia = [[Дипсадинові]] (Dipsadinae)
| genus = ''[[Geophis]]''
| species = '''''G. blanchardi'''''
| binomial = ''Geophis blanchardi''
| binomial_authority = [[Edward Harrison Taylor|Taylor]] & [[Hobart Muir Smith|H.M. Smith]], 1939
| synonyms =
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Geophis blanchardi
| commonscat = Geophis blanchardi
| commons = Geophis blanchardi
}}
'''''Geophis blanchardi''''' (земляна змія Бланшара) — вид [[Змії|змій]] родини [[Полозові|полозових]] (Colubridae)<ref>{{NRDB species|genus=Geophis|species=blanchardi}}</ref>. [[Ендемік]] [[Мексика|Мексики]]. Вид названий на честь американського герпетолога {{нп|Френк Нельсон Бланшар|Френка Нельсона Бланшара|en|Frank N. Blanchard}}.

== Поширення і екологія ==
Земляні змії Бланшара мешкають в горах [[Східна Сьєрра-Мадре|Східної Сьєрра-Мадре]] на території штатів [[Веракрус (штат)|Веракрус]], [[Оахака (штат)|Оахака]] і [[Пуебла (штат)|Пуебла]], зокрема в гірському масиві {{нп|Кумбрес-де-Акультзінго||es|Cumbres de Acultzingo}}. Вони живуть в соснових і дубових гірських лісах та в гірських [[Нефелогілея|хмарних]] лісах. Зустрічаються на висоті від 1000 до 2300 м над рівнем моря.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3101224}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Полозові]]
[[Категорія:Тварини, описані 1939]]
[[Категорія:Плазуни Мексики]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Мексики]]

title: ?Geophis blanchardi

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Змії (Serpentes)

Родина: Полозові (Colubridae)

Підродина: Дипсадинові (Dipsadinae)

Рід: Geophis

Вид: G. blanchardi

Вікісховище: Geophis blanchardi

Віківиди: Geophis blanchardi


text:
# Юске Кітаґава
Юске Кітаґава (яп. 喜多川 祐介, кириліз.: Кітаґава Юске) — один із головних персонажів та учасників команди у відеогрі Persona 5 (2016). В японській версії його озвучує Томокадзу Суґіта, а в англійській — Метью Мерсер.
Юске Кітаґава є учасником групи Примарних крадіїв сердець, яка прагне «змінювати серця» людей, що завдають шкоди іншим. Він приєднується до команди після пробудження власної Персони — Ґоемона, та бере собі кодове ім’я Лис (яп. フォックス, кириліз.: Фоккусу). Юске — ексцентричний і пристрасний митець, який навчається під опікою Ічірюсая Мадараме — відомого художника, що стає ціллю Примарних крадіїв після того, як з’ясовується, що він зловживає довірою учнів і причетний до смерті матері Юске. Після своєї появи в грі Кітаґава здобув переважно позитивні відгуки, зокрема завдяки своїй ексцентричній, соціально незграбній натурі та глибокій пристрасті до мистецтва. Високу оцінку також отримало озвучення персонажа — Томокадзу Суґітою в японській версії та Меттью Мерсером в англійській.

## Концепція та створення
Юске Кітаґава був створений для Persona 5 дизайнером персонажів Шіґенорі Соеджімою. Його кодове ім’я у складі Примарних крадіїв — Лис, обране з метою збереження анонімності персонажа. Дизайнер Теппей Кабаяші назвав Юске одним зі своїх улюблених персонажів для малювання. Він пояснив це тим, що Юске — кумедний герой, що давало змогу зробити ілюстрації більш жартівливими, а також тим, що він був відносно простим для швидкого опрацювання. Персона Юске в грі — Каму Сусаноо, обраний через міфологічну відповідність образу самого героя. Ім’я було обрано як «найбожественніше» з доступних. Хоча розробники спочатку вагалися щодо використання цього імені через персонажа Йоске Ханамури з Persona 4, у якого також була Персона, на ім'я Сусаноо, вони врешті зупинили вибір на Каму Сусаноо через його природу божественного трикстера. Дизайнерка Адзуса Шімада зазначала, що Юске здається серйознішим, доки гравець не дізнається його краще, і що в Persona 5 Royal це підкреслюється вже з першого погляду на його портрет.
Юске з’являється у грі Persona 5: Dancing Star Night, де його танець виконав професійний танцюрист you-Z. Через ексцентричність персонажа хореограф Теппей Кабаяші порадив танцюристу зробити рухи вільнішими й більш хаотичними, зосередженими не на видовищності, а на художньому вираженні краси — саме так, як би танцював сам Юске. Це виявилося складним завданням і потребувало кількох спроб, аби знайти правильний підхід.
Образ Юске для Dancing Star Night був розроблений Кабаяші як щось стильне, але таке, що його друзі могли б легко висміяти. Він обрав шкіряну куртку з шипами, щоби досягти цього ефекту. Для Гелловіна Юске отримав костюм японського привида. Шімада хотіла додати два вогняні кулі, що оберталися довкола нього, але відмовилася від ідеї та натомість зробила їх схожими на саморобні. Серед альтернативних концептів костюмів розглядалися образ переможеного воїна або цзянші (китайського зомбі). Розробники також планували костюм оіран (японської куртизанки), але відмовилися через складність руху в ньому під час танцю. Попри зусилля модельєра адаптувати його, ідею врешті відкинули. Іншим відхиленим варіантом був костюм, натхненний персонажем Хадзамою з Shin Megami Tensei If…, однак він виявився занадто подібним до звичайного вбрання Юске. Зрештою зупинилися на костюмі куноічі — жінки-нінджя. Для Dancing Star Night також було створено спальню Юске, в якій Адзуса Шімада розмістила дивні предмети та референс-матеріали, щоби підкреслити його як художника.

## Появи
Юске Кітаґава вперше з’являється у Persona 5 (2016) як один із головних персонажів, який згодом приєднується до Примарних крадіїв сердець. Пізніше він також з’являється у розширеній версії гри — Persona 5 Royal, яка містить новий сюжетний і персонажний контент, зокрема й для Юске. Гравець вперше зустрічає Юске після того, як Примарні крадії — Джокер, Рюджі, Морґана та Анн — змінюють серце Суґуру Камошіди та зосереджуються на новій цілі — Ічірюсай Мадараме, наставнику та названому батькові Юске, якого підозрюють у жорстокому поводженні з учнями та привласненні їхніх робіт. Юске спочатку намагається вмовити Анн позувати йому оголеною для картини, що викликає її обурення. Проте група погоджується на цю пропозицію, аби проникнути до будинку Мадараме й отримати більше інформації. Юске активно захищає наставника, вважаючи його людиною, яка дала йому дах над головою після смерті матері. Однак під час вторгнення до Палацу Мадараме — який постає як золота галерея-музей — Юске сам опиняється всередині Метавсесвіту та стикається з правдою: Мадараме не лише експлуатував своїх учнів, а й дозволив матері Юске померти від нападу, щоби викрасти її мистецтво та створити фальшиві копії для продажу. Саме в цей момент Юске пробуджує свою Персону та приєднується до Примарних крадіїв, аби разом із ними протистояти Тіні Мадараме. Після перемоги команда викликає в Мадараме «зміну серця», і той зізнається у всіх злочинах. Відтоді Юске долучається до місії Примарних крадіїв, водночас продовжуючи розвивати себе як художник.

## Сприйняття
Юске Кітаґава отримав загалом позитивні відгуки від критиків і фанатів, особливо завдяки своїй ексцентричній, соціально незграбній особистості та пристрасті до мистецтва. Річ Мейстер із Destructoid назвав Юске найкращим новим персонажем 2017 року, зазначивши, що його соціальна незграбність має «дивну чарівність». Саєн Меєр із The Gamer також високо оцінив Юске, вважаючи його найкращим персонажем гри. Хоча він зауважив, що Юске порушує особисті межі та поводиться недоречно, Меєр не виправдовував ці риси, натомість розглядаючи його як ніби «нову особистість» після пробудження Персони. Він також виділив сцену пробудження Юске як найкращу в грі, пояснюючи, що художнє бачення Юске дозволяло йому навіть крадіжку Мадараме сприймати крізь естетичну призму. Стен Годжвеґ із Game Rant був критичнішим до зображення Юске у Persona 5 Strikers, де, на його думку, персонажа зобразили надто карикатурно. Він вважав, що Strikers спростила Юске до рівня комічного персонажа, тоді як у Persona 5 було видно його глибину. Годжвеґ також вказав, що насмішки з боку товаришів Юске суперечили ідеї Примарних крадіїв як групи вигнанців.
Критики також розглядали Юске крізь квір-призму. Кеннет Шепард із Fanbyte зазначив, що Юске «випромінює квір-енергію», зокрема у сцені на човні між ним і Джокером. Шепард критикував гру за те, що вона не дозволила гравцеві побудувати романтичні стосунки Юске й Джокера або інших чоловічих персонажів, незважаючи на очевидну хімію між ними. Люк Планкетт із Kotaku також високо оцінив сюжетну лінію Юске як соратника, однак висловив жаль через відсутність можливості зустрічатися з ним у грі. Мейделін Карпоу із The Mary Sue погодилася з попередніми критиками, вважаючи зв’язок між Юске й головним героєм «очевидним і добре прописаним», і стверджувала, що їхні стосунки мали б більше сенсу, ніж половина гетеросексуальних романтичних ліній у грі.
Окремо Мартін Іванчич проаналізував мовлення Юске, назвавши його прикладом «мистецької елоцунції». Він відзначив його схильність до поетичних метафор і витончених порівнянь, що підкреслює інтелектуальну чутливість персонажа. Іванчич зауважив, що Юске часто проводить паралелі між буденними подіями й глибокими філософськими поняттями, що віддзеркалює його художнє мислення.

title: Юске Кітаґава

wikitext:
{{Картка:Персонаж
| ім'я = Юске Кітаґава
| оригінал імені = {{lang-ja|喜多川 祐介}}
| франшиза = ''[[Persona]]''
| поява = ''[[Persona 5]]'', ''Persona 5 Royale'', ''[[Persona 5 Strikers]]'', ''Persona 5: Dancing Star Night'', ''[[Persona 5 Tactica]]''
| перша головна поява = ''[[Persona 5]]''
| дата першої появи = 2016
| остання головна поява = ''[[Persona 5 Tactica]]''
| дата останньої появи = 2020
| дизайнер = [[Шіґенорі Соеджіма]]
| виконавець = Коджі Комінамі
| озвучування = [[Метью Мерсер]]<br>[[Томокадзу Суґіта]]
| псевдонім = Лис
| діяльність = [[художник]]
| приналежність = [[Примарні крадії сердець]]
| місце проживання = [[Токіо]]
| громадянство = {{JAP}}
}}
{{Othernames|Кітаґава}}
'''Юске Кітаґава''' ({{Lang-ja|喜多川 祐介|translit=Кітаґава Юске}}) — один із головних персонажів та учасників команди у відеогрі ''[[Persona 5]]'' (2016). В японській версії його озвучує [[Томокадзу Суґіта]], а в англійській — [[Метью Мерсер]].

Юске Кітаґава є учасником групи [[Примарні крадії сердець|Примарних крадіїв сердець]], яка прагне «змінювати серця» людей, що завдають шкоди іншим. Він приєднується до команди після пробудження власної Персони — Ґоемона, та бере собі кодове ім’я '''Лис''' ({{Lang-ja|フォックス|translit=Фоккусу}}). Юске — ексцентричний і пристрасний митець, який навчається під опікою Ічірюсая Мадараме — відомого художника, що стає ціллю Примарних крадіїв після того, як з’ясовується, що він зловживає довірою учнів і причетний до смерті матері Юске. Після своєї появи в грі Кітаґава здобув переважно позитивні відгуки, зокрема завдяки своїй ексцентричній, соціально незграбній натурі та глибокій пристрасті до мистецтва. Високу оцінку також отримало озвучення персонажа — Томокадзу Суґітою в японській версії та Меттью Мерсером в англійській.{{DEFAULTSORT|Кітаґава Юске}}

== Концепція та створення ==
Юске Кітаґава був створений для Persona 5 дизайнером персонажів [[Шіґенорі Соеджіма|Шіґенорі Соеджімою]]. Його кодове ім’я у складі Примарних крадіїв — Лис, обране з метою збереження анонімності персонажа<ref>{{cite web |url=https://www.thegamer.com/persona-5-royal-concept-vs-official-art/ |title=Persona 5: Royal - Every Phantom Thief's Concept Art Vs. Their Official Art |last=Bondakji |first=Jouanna |date=November 18, 2022 |work=The Gamer |archive-url=https://web.archive.org/web/20230619011604/https://www.thegamer.com/persona-5-royal-concept-vs-official-art/ |archive-date=June 19, 2023 |url-status=live |accessdate=January 4, 2024}}</ref>. Дизайнер Теппей Кабаяші назвав Юске одним зі своїх улюблених персонажів для малювання. Він пояснив це тим, що Юске — кумедний герой, що давало змогу зробити ілюстрації більш жартівливими, а також тим, що він був відносно простим для швидкого опрацювання<ref>{{cite book |title=Shigenori Soejima P-STUDIO Art Unit ART WORKS 2010-2017}}</ref>. Персона Юске в грі — Каму Сусаноо, обраний через міфологічну відповідність образу самого героя. Ім’я було обрано як «найбожественніше» з доступних. Хоча розробники спочатку вагалися щодо використання цього імені через персонажа Йоске Ханамури з ''[[Persona 4]]'', у якого також була Персона, на ім'я Сусаноо, вони врешті зупинили вибір на Каму Сусаноо через його природу божественного [[Трикстер|трикстера]]<ref name="Maniacus">{{cite book |title=Persona 5 Maniacus}}</ref>. Дизайнерка Адзуса Шімада зазначала, що Юске здається серйознішим, доки гравець не дізнається його краще, і що в Persona 5 Royal це підкреслюється вже з першого погляду на його портрет<ref>{{cite magazine |title=#2019 ROYAL |publisher=Kadokawa |magazine=Persona Official Magazine}}</ref>.

Юске з’являється у грі ''Persona 5: Dancing Star Night'', де його танець виконав професійний танцюрист you-Z. Через ексцентричність персонажа хореограф Теппей Кабаяші порадив танцюристу зробити рухи вільнішими й більш хаотичними, зосередженими не на видовищності, а на художньому вираженні краси — саме так, як би танцював сам Юске. Це виявилося складним завданням і потребувало кількох спроб, аби знайти правильний підхід<ref name="VB">{{cite book |title=Persona 3 Dancing Moon Night / Persona 5 Dancing Star Night Official Visual Book}}</ref>.

Образ Юске для ''Dancing Star Night'' був розроблений Кабаяші як щось стильне, але таке, що його друзі могли б легко висміяти. Він обрав шкіряну куртку з шипами, щоби досягти цього ефекту<ref name="VB" />. Для [[Гелловін|Гелловіна]] Юске отримав костюм японського привида. Шімада хотіла додати два вогняні кулі, що оберталися довкола нього, але відмовилася від ідеї та натомість зробила їх схожими на саморобні. Серед альтернативних концептів костюмів розглядалися образ переможеного воїна або [[цзянші]] (китайського [[зомбі]])<ref name="VB" />. Розробники також планували костюм оіран ([[Куртизанка|японської куртизанки]]), але відмовилися через складність руху в ньому під час танцю. Попри зусилля модельєра адаптувати його, ідею врешті відкинули. Іншим відхиленим варіантом був костюм, натхненний персонажем Хадзамою з ''Shin Megami Tensei If…'', однак він виявився занадто подібним до звичайного вбрання Юске. Зрештою зупинилися на костюмі [[куноічі]] — [[Нінджя|жінки-нінджя]]<ref>{{cite magazine |title=Interview |publisher=Kadokawa |magazine=Persona Official Magazine}}</ref>. Для Da''ncing Star Night'' також було створено спальню Юске, в якій Адзуса Шімада розмістила дивні предмети та референс-матеріали, щоби підкреслити його як художника<ref>{{cite magazine |title=#2018 dancing! |publisher=Kadokawa |magazine=Persona official magazine}}</ref>.

== Появи ==
Юске Кітаґава вперше з’являється у ''Persona 5'' (2016) як один із головних персонажів, який згодом приєднується до Примарних крадіїв сердець. Пізніше він також з’являється у розширеній версії гри — ''Persona 5 Royal'', яка містить новий сюжетний і персонажний контент, зокрема й для Юске. Гравець вперше зустрічає Юске після того, як [[Примарні крадії сердець|Примарні крадії]] — [[Джокер (Persona)|Джокер]], [[Рюджі Сакамото|Рюджі]], Морґана та [[Анн Такамакі|Анн]] — змінюють серце [[Суґуру Камошіда|Суґуру Камошіди]] та зосереджуються на новій цілі — Ічірюсай Мадараме, наставнику та названому батькові Юске, якого підозрюють у жорстокому поводженні з учнями та привласненні їхніх робіт. Юске спочатку намагається вмовити Анн позувати йому оголеною для картини, що викликає її обурення. Проте група погоджується на цю пропозицію, аби проникнути до будинку Мадараме й отримати більше інформації. Юске активно захищає наставника, вважаючи його людиною, яка дала йому дах над головою після смерті матері. Однак під час вторгнення до Палацу Мадараме — який постає як золота галерея-музей — Юске сам опиняється всередині Метавсесвіту та стикається з правдою: Мадараме не лише експлуатував своїх учнів, а й дозволив матері Юске померти від нападу, щоби викрасти її мистецтво та створити фальшиві копії для продажу. Саме в цей момент Юске пробуджує свою Персону та приєднується до Примарних крадіїв, аби разом із ними протистояти Тіні Мадараме. Після перемоги команда викликає в Мадараме «зміну серця», і той зізнається у всіх злочинах. Відтоді Юске долучається до місії Примарних крадіїв, водночас продовжуючи розвивати себе як художник.

== Сприйняття ==
Юске Кітаґава отримав загалом позитивні відгуки від критиків і фанатів, особливо завдяки своїй ексцентричній, соціально незграбній особистості та пристрасті до мистецтва. Річ Мейстер із [[Destructoid]] назвав Юске найкращим новим персонажем 2017 року, зазначивши, що його соціальна незграбність має «дивну чарівність»<ref>{{cite web |url=https://www.destructoid.com/holy-frijoles-2017-had-some-amazing-new-characters/ |title=Holy frijoles 2017 had some amazing new characters |last=Meister |first=Rich |date=December 28, 2017 |work=[[Destructoid]] |archive-url=https://web.archive.org/web/20240103183453/https://www.destructoid.com/holy-frijoles-2017-had-some-amazing-new-characters/ |archive-date=January 3, 2024 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>. Саєн Меєр із The Gamer також високо оцінив Юске, вважаючи його найкращим персонажем гри. Хоча він зауважив, що Юске порушує особисті межі та поводиться недоречно, Меєр не виправдовував ці риси, натомість розглядаючи його як ніби «нову особистість» після пробудження Персони. Він також виділив сцену пробудження Юске як найкращу в грі, пояснюючи, що художнє бачення Юске дозволяло йому навіть крадіжку Мадараме сприймати крізь естетичну призму<ref>{{cite web |url=https://www.thegamer.com/persona-5-yusuke-best-character/ |title=Actually, Yusuke Is The Best Persona 5 Character |last=Maher |first=Cian |date=September 25, 2021 |work=The Gamer |archive-url=https://web.archive.org/web/20220621113503/https://www.thegamer.com/persona-5-yusuke-best-character/ |archive-date=June 21, 2022 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>. Стен Годжвеґ із [[Game Rant]] був критичнішим до зображення Юске у ''[[Persona 5 Strikers]]'', де, на його думку, персонажа зобразили надто карикатурно. Він вважав, що Strikers спростила Юске до рівня комічного персонажа, тоді як у ''Persona 5'' було видно його глибину. Годжвеґ також вказав, що насмішки з боку товаришів Юске суперечили ідеї Примарних крадіїв як групи вигнанців<ref>{{cite web |url=https://gamerant.com/persona-5-strikers-yusuke-kitagawa-character-personality-consistency/ |title=Persona 5 Strikers Did Yusuke a Disservice |last=Hogeweg |first=Stan |date=March 9, 2022 |work=Game Rant |archive-url=https://web.archive.org/web/20230725105312/https://gamerant.com/persona-5-strikers-yusuke-kitagawa-character-personality-consistency/ |archive-date=July 25, 2023 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>.

Критики також розглядали Юске крізь квір-призму. Кеннет Шепард із Fanbyte зазначив, що Юске «випромінює квір-енергію», зокрема у сцені на човні між ним і Джокером. Шепард критикував гру за те, що вона не дозволила гравцеві побудувати романтичні стосунки Юске й Джокера або інших чоловічих персонажів, незважаючи на очевидну хімію між ними<ref>{{cite web |url=https://www.fanbyte.com/legacy/persona-5-royal-gay-confidants |title=Persona 5 Royal's Himbos Are Too Dumb to See I'm Hitting On Them |last=Shepard |first=Kenneth |date=April 29, 2021 |work=Fanbyte |archive-url=https://archive.today/20240415223327/https://www.fanbyte.com/legacy/persona-5-royal-gay-confidants |archive-date=April 15, 2024 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>. Люк Планкетт із [[Kotaku]] також високо оцінив сюжетну лінію Юске як соратника, однак висловив жаль через відсутність можливості зустрічатися з ним у грі<ref>{{cite web |url=https://kotaku.com/persona-5-confidants-ranked-1795211534 |title=Persona 5 Confidants, Ranked |last=Plunkett |first=Luke |date=May 15, 2017 |work=[[Kotaku]] |archive-url=https://web.archive.org/web/20240103164201/https://kotaku.com/persona-5-confidants-ranked-1795211534 |archive-date=January 3, 2024 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>. Мейделін Карпоу із [[The Mary Sue]] погодилася з попередніми критиками, вважаючи зв’язок між Юске й головним героєм «очевидним і добре прописаним», і стверджувала, що їхні стосунки мали б більше сенсу, ніж половина гетеросексуальних романтичних ліній у грі<ref>{{cite web |url=https://www.themarysue.com/persona-5-i-love-you-but-youre-bringing-me-down/ |title='Persona 5,' I Love You But You're Bringing Me Down |last=Carpou |first=Madeline |date=July 30, 2023 |work=The Mary Sue |archive-url=https://web.archive.org/web/20240103164423/https://www.themarysue.com/persona-5-i-love-you-but-youre-bringing-me-down/ |archive-date=January 3, 2024 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>.

Окремо Мартін Іванчич проаналізував мовлення Юске, назвавши його прикладом «мистецької елоцунції». Він відзначив його схильність до поетичних метафор і витончених порівнянь, що підкреслює інтелектуальну чутливість персонажа. Іванчич зауважив, що Юске часто проводить паралелі між буденними подіями й глибокими філософськими поняттями, що віддзеркалює його художнє мислення<ref>{{cite web |url=https://repozitorij.ffzg.unizg.hr/islandora/object/ffzg:9726/datastream/PDF/download |title=A Multimodal Analysis of Immersion in Persona 5 Royal |last=Ivančić |first=Martin |year=2023 |work=University of Zagreb |archive-url=https://web.archive.org/web/20240103183159/https://repozitorij.ffzg.unizg.hr/islandora/object/ffzg:9726/datastream/PDF/download |archive-date=January 3, 2024 |url-status=live |accessdate=February 23, 2024}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==

* {{Cite web |url=https://megamitensei.fandom.com/wiki/Yusuke_Kitagawa |title=Yusuke Kitagawa |website=Megami Tensei Wiki |publisher=[[Fandom]] |language=en}}

{{Бібліоінформація}}
{{Persona}}
[[Категорія:Персонажі Persona 5]]
[[Категорія:Примарні крадії сердець]]
[[Категорія:Персонажі відеоігор 2016]]
[[Категорія:Чоловічі персонажі у відеоіграх]]
[[Категорія:Персонажі-сироти у відеоіграх]]
[[Категорія:Вигадані підлітки]]
[[Категорія:Вигадані художники]]
[[Категорія:Вигадані злодії]]
[[Категорія:Вигадані школярі]]
[[Категорія:Персонажі Шіґенорі Соеджіми]]

title: яп. 喜多川 祐介

яп. 喜多川 祐介: Персонаж Persona

Поява: Persona 5, Persona 5 Royale, Persona 5 Strikers, Persona 5: Dancing Star Night, Persona 5 Tactica

Перша поява: - «Persona 5» - 2016

Остання поява: - «Persona 5 Tactica» - 2020

Дизайнер: Шіґенорі Соеджіма

Виконавець: Коджі Комінамі

Озвучування: Метью Мерсер · Томокадзу Суґіта

title: Інформація

Псевдонім: Лис

Стать: чоловіча

Діяльність: художник

Приналежність: Примарні крадії сердець

Місце проживання: Токіо

Громадянство: Японія


text:
# Сабіт
Сабі́т (каз. Сәбит) — село у складі Жамбильського району Північноказахстанської області Казахстану. Входить до складу Майбалицького сільського округу.
Населення — 96 осіб (2021; 155 у 2009, 204 у 1999, 244 у 1989).
Національний склад станом на 1989 рік:
- казахи — 100 %.

title: Сабіт

wikitext:
{{Населений пункт Казахстану
| тип                    = село
| назва                  = Сабіт
| місцева назва          = {{Lang-kk|Сәбит}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             =
| зображення_розмір      = <!--300px -->
| зображення_підпис      =
| область                = [[Північноказахстанська область|Північноказахстанська]]
| район                  = [[жамбильський район (Північно-Казахстанська область)|Жамбильський]]
| округ                  = [[майбалицький сільський округ|Майбалицький]]
| адміністрація          =
| засноване              =
| перша згадка           =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 96 осіб ([[2021]]{{KAZ-pop-stat-2021}})
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        =
| код                    =
|lat=
|long=
|lat_dir=N | lat_deg= 54 | lat_min= 29
           | lat_sec= 40
|lon_dir=E | lon_deg= 66 | lon_min= 38
           | lon_sec= 14
| карта розташування1    = Казахстан Північно-Казахстанська область
| висота                 =
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| голова                 =
| ремарки                =
}}

'''Сабі́т''' ({{Lang-kk|Сәбит}}) — [[село]] у складі [[жамбильський район (Північно-Казахстанська область)|Жамбильського району]] [[Північноказахстанська область|Північноказахстанської області]] [[Казахстан]]у. Входить до складу [[майбалицький сільський округ|Майбалицького сільського округу]].

Населення — 96 осіб ([[2021]]; 155 у [[2009]], 204 у [[1999]], 244 у [[1989]]<ref>[https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA292#v=onepage&q&f=false Итоги Всесоюзной переписи населения 1989 года по Казахской ССР. Том 3] {{ref-ru}}</ref>).

Національний склад станом на 1989 рік:
* [[казахи]] — 100 %.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|N-42-50}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=54.494222&lon=66.637487&z=14&m=b&show=/20235076/ru/ На Вікімапії]

{{жамбильський район (Північно-Казахстанська область)}}

{{Kazakhstan-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Жамбильського району (Північноказахстанська область)]]
[[Категорія:Села Північноказахстанської області]]

title: Основні дані

Країна: Казахстан

Область: Північноказахстанська

Район: Жамбильський

Округ: Майбалицький

Основні дані:
Карта
· Сабіт · Сабіт


text:
# Жан Ко
Жан Ко (фр. Jean Cau; 8 липня 1925, Бран (Од) — 18 липня 1993, Париж, Франція) — французький прозаїк, публіцист, журналіст, редактор. Лауреат Гонкурівської премії 1961 року

## Біографія
Народився в сім'ї фермера з південної Франції. Закінчив Ліцей Людовика Великого. Пізніше, вивчав літературу і філософію в Парижі.
Був близький до гуртка екзистенціалістів в Сен-Жермен-де-Пре. З 1946 по 1957 рік був секретарем Жана-Поля Сартра, який надав на його ідеологічні погляди великий вплив і визначив майбутнє творчість Жана Ко більш ніж на десять років вперед.
З 1949 по 1954 рік — редактор журналу Sartre Les Temps, співпрацював з виданням L'Express (з 1957 року — його редактор), Figaro littéraire (1963—1964), France Observateur (з 1978 року) і Paris Match (з 1984 року) .
Пізніше порвав з Сартром і його оточенням і став публікувати статті з антимарксистських позицій. Закликав Сартра відмовитися від Нобелівської премії з літератури.

## Творчість
Автор численних творів, в тому числі, політичних брошур і есе. Опублікував ряд політичних і літературно-біографічних портретів діячів політики і культури (зокрема Ернеста Хемінгуея, Че Гевари і ін.), Часто написаних в сатирично-полемічному тоні, що викликало ворожнечу до нього. Публікував полемічні статті, що висвітлюють ліві політичні течії, декаданс Європи, боротьбу з європейськими традиціями. Критикував політику Шарля Де Голля.
У 1961 році за свій роман «Le pitié de Dieu» (Милосердя Бога) був нагороджений Гонкурівської премією. У ньому розповідається історія чотирьох вбивць: лікаря, боксера, робочого і гравця, посаджених в одну тюремну камеру і розповідають про своє життя і вчинки, що призвели їх до в'язниці.
За сценаріями Жана Ко знято кілька фільмів:
- «Нескорений» (1964, режисер Ален Кавальє за участю Алена Делона)
- «Здобич» (1966, режисер Роже Вадим за участю Джейн Фонда і Мішеля Пікколі)
- «Борсаліно» (1969, режисер Жак Дере за участю Алена Делона і Жана-Поля Бельмондо)
- «Джефф» (1969, режисер Жана Ермана за участю Алена Делона)
- «Якби Дон Жуан був жінкою» (1973, режисер Роже Вадим за участю Бріжит Бардо і Робера Оссейна)

## Вибрані твори
- Le Fort intérieur, Gallimard, 1948
- Maria-nègre, Gallimard, 1948
- Le coup de barre, Gallimard, 1950
- Le tour d'un monde, Gallimard, 1952
- Les Paroissiens, Gallimard, 1958
- Mon village, Gallimard, 1958
- Vie et mort d'un toro brave, 1961
- La pitié de Dieu , 1961
- Les Parachutistes — Le maître du monde, 1963
- Le Meurtre d'un enfant, 1965
- Lettre ouverte aux têtes de chiens occidentaux, 1967
- «Un testament de Staline», 1967
- «Les yeux crevés», 1968 (театральна п'єса)
- Le pape est mort, 1968
- Le spectre de l'amour, 1968
- L'agonie de la vieille, 1969
- Tropicanas, de la dictature et de la revolution sous les tropiques, 1970
- Les Entrailles du taureau, 1971
- Le temps des esclaves, 1971
- Les entrailles du taureau, 1971
- Ma misogynie, 1972
- Les écuries de l'occident — traité de morale, 1973
- La grande prostituée — traité de morale II, 1974
- Les Enfants, 1975
- Pourquoi la France, 1975
- Lettre ouverte à tout le monde, 1976
- Otages, 1976
- Une nuit à Saint-Germain des Près, 1977
- Discours de la décadence, 1978
- Une Passion Pour Che Guevara, 1979
- Nouvelles du paradis, 1980
- La Conquête de Zanzibar, 1980
- Le grand soleil, 1981
- La barbe et la rose, 1982
- Une rose à la mer, 1983
- Proust, le chat et moi, 1984
- Croquis de mémoire, 1985
- Fernando Botero, la corrida, 2001
- Monsieur de Quichotte, 2005

title: Жан Ко

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я                =
| Оригінал імені      = {{lang-fr|Jean Cau}}
| Фото                =
| Ширина              = 200px
| Підпис              =
| Ім'я при народженні =
| Псевдонім          =
| Дата народження     =
| Місце народження =
| Дата смерті =
| Місце смерті =
| Національність =
| Громадянство = {{FRA}}
| Мова творів = [[французька мова|французька]]
| Рід діяльності =
| Премії = [[Гонкурівська премія]]
}}
'''Жан Ко''' ({{lang-fr|Jean Cau}}; [[8 липня]] [[1925]], Бран (Од) — [[18 липня]] [[1993]], Париж, Франція) — французький прозаїк, публіцист, журналіст, редактор. Лауреат Гонкурівської премії 1961 року

== Біографія ==
Народився в сім'ї фермера з південної Франції. Закінчив Ліцей Людовика Великого. Пізніше, вивчав літературу і філософію в Парижі.

Був близький до гуртка екзистенціалістів в Сен-Жермен-де-Пре. З 1946 по 1957 рік був секретарем [[Жан-Поль Сартр|Жана-Поля Сартра]], який надав на його ідеологічні погляди великий вплив і визначив майбутнє творчість Жана Ко більш ніж на десять років вперед.

З 1949 по 1954 рік — редактор журналу Sartre Les Temps, співпрацював з виданням L'Express (з 1957 року — його редактор), Figaro littéraire (1963—1964), France Observateur (з 1978 року) і Paris Match (з 1984 року) .

Пізніше порвав з Сартром і його оточенням і став публікувати статті з антимарксистських позицій. Закликав Сартра відмовитися від [[Нобелівська премія з літератури|Нобелівської премії з літератури]].

== Творчість ==
Автор численних творів, в тому числі, політичних брошур і есе. Опублікував ряд політичних і літературно-біографічних портретів діячів політики і культури (зокрема Ернеста Хемінгуея, Че Гевари і ін.), Часто написаних в сатирично-полемічному тоні, що викликало ворожнечу до нього. Публікував полемічні статті, що висвітлюють ліві політичні течії, декаданс Європи, боротьбу з європейськими традиціями. Критикував політику [[Шарль де Голль|Шарля Де Голля]].

У 1961 році за свій роман «Le pitié de Dieu» (Милосердя Бога) був нагороджений Гонкурівської премією. У ньому розповідається історія чотирьох вбивць: лікаря, боксера, робочого і гравця, посаджених в одну тюремну камеру і розповідають про своє життя і вчинки, що призвели їх до в'язниці.

За сценаріями Жана Ко знято кілька фільмів:
* «[[Нескорений (фільм, 1964)|Нескорений]]» (1964, режисер [[Ален Кавальє]] за участю [[Ален Делон|Алена Делона]])
* «Здобич» (1966, режисер [[Роже Вадим]] за участю [[Джейн Фонда]] і [[Мішель Пікколі|Мішеля Пікколі]])
* «[[Борсаліно (фільм)|Борсаліно]]» (1969, режисер [[Жак Дере]] за участю [[Ален Делон|Алена Делона]] і [[Жан-Поль Бельмондо|Жана-Поля Бельмондо]])
* «Джефф» (1969, режисер Жана Ермана за участю Алена Делона)
* «[[Якби Дон Жуан був жінкою]]» (1973, режисер [[Роже Вадим]] за участю [[Бріжит Бардо]] і [[Робер Оссейн|Робера Оссейна]])

== Вибрані твори ==
* Le Fort intérieur, Gallimard, 1948
* Maria-nègre, Gallimard, 1948
* Le coup de barre, Gallimard, 1950
* Le tour d'un monde, Gallimard, 1952
* Les Paroissiens, Gallimard, 1958
* Mon village, Gallimard, 1958
* Vie et mort d'un toro brave, 1961
* La pitié de Dieu , 1961
* Les Parachutistes — Le maître du monde, 1963
* Le Meurtre d'un enfant, 1965
* Lettre ouverte aux têtes de chiens occidentaux, 1967
* «Un testament de Staline», 1967
* «Les yeux crevés», 1968 (театральна п'єса)
* Le pape est mort, 1968
* Le spectre de l'amour, 1968
* L'agonie de la vieille, 1969
* Tropicanas, de la dictature et de la revolution sous les tropiques, 1970
* Les Entrailles du taureau, 1971
* Le temps des esclaves, 1971
* Les entrailles du taureau, 1971
* Ma misogynie, 1972
* Les écuries de l'occident — traité de morale, 1973
* La grande prostituée — traité de morale II, 1974
* Les Enfants, 1975
* Pourquoi la France, 1975
* Lettre ouverte à tout le monde, 1976
* Otages, 1976
* Une nuit à Saint-Germain des Près, 1977
* Discours de la décadence, 1978
* Une Passion Pour Che Guevara, 1979
* Nouvelles du paradis, 1980
* La Conquête de Zanzibar, 1980
* Le grand soleil, 1981
* La barbe et la rose, 1982
* Une rose à la mer, 1983
* Proust, le chat et moi, 1984
* Croquis de mémoire, 1985
* Fernando Botero, la corrida, 2001
* Monsieur de Quichotte, 2005

== Посилання ==

== Примітки ==
{{примітки}}
{{бібліоінформація}}
{{Лауреати Ґонкурівської премії}}
{{DEFAULTSORT:Ко Жан}}
[[Категорія:Французькі письменники]]

title: фр. Jean Cau

Ім'я при народженні: фр. Jean Georges Cau

Народився: 8 липня 1925[…] · Брам, Од, Франція

Помер: 18 червня 1993[…] (67 років) · VI округ Парижа, Париж, Франція

Поховання: Каркассонн

Громадянство: Франція

Діяльність: письменник, журналіст, сценарист, прозаїк-романіст, драматург

Alma mater: ліцей Людовика Великого

Заклад: Нувель Обс, Ле Фігаро, L'Express, Paris Match і Жан-Поль Сартр

Мова творів: французька

Magnum opus: The Mercy of Godd

Премії: Гонкурівська премія

фр. Jean Cau: Жан Ко у Вікісховищі


text:
# Розумний Петро Павлович
Розумний Петро Павлович (* 7 березня 1926, с. Чаплинка, Магдалинівський район (нині в складі Петриківського району), Катеринославська округа — † 20 березня 2013, м. Івано-Франківськ) – учитель, правозахисник, громадський діяч, член Української Гельсінкської групи з 1979 року .

## Життєпис
Народився Петро Павлович Розумний 7 березня 1926 року в с. Чаплинка Магдалинівського району Дніпропетровської області. Того ж року його батьки переїхали на вільні землі Правобережжя, у с. Пшеничне Солонянського району.
Батько, Павло Петрович, селянин, був засуджений у 1932-му на 10 років каторги за «невиконання хлібопоставок». Загинув на будівництві каналу «Москва–Волга» в 1933. Сім΄я пережилажила Голодомор завдяки схованому зерну.

### Примусова робота в Німеччині (1942 -1945). Служба в Червоній Армії (1945 -1948)
У червні 1942 року 16-річний Петро був примусово вивезений на роботу в Німеччину. Працював на мідноливарному заводі в м. Айслебені, Саксонія. Звільнений американськими військами у квітні 1945 і відразу мобілізований у Радянську Армію. Служив у Польщі, потім у Карелії. 1948 демобілізований.

### Навчання. Початок трудової діяльності
Вступив у Дніпропетровський інститут іноземних мов. Закінчив його 1952. Працював учителем англійської мови в м. Почаєві Тернопільської обл., у 1959-1960 — у краєзнавчому музеї в м. Кременець. Там познайомився і подружився з випускником Львівського університету Євгеном Сверстюком.

### Просвітницька та правозахисна діяльність
1961 р. в його помешканнях у м. Кременець та м. Вишневець були проведені обшуки. Розумний був заарештований КГБ, але через 6 днів звільнений.
Переїхав у селище Солоне Дніпропетровської області, працював учителем. Розповсюджував серед деяких учителів і старшокласників самвидав: заборонені вірші П. Тичини, В. Сосюри, Є. Маланюка, видані малими тиражами вірші В. Симоненка. Видрукував і розповсюдив 12 екземплярів праці Івана Дзюби «Інтернаціоналізм чи русифікація?». На уроках відкривав заборонені і замовчувані імена українських патріотів, громадських і державних діячів.
Через сімейні обставини облишив педагогічну роботу і більше до неї не повертався. Працював будівельником, кочегаром.

### 1-й арешт (жовтень 1969)
25 жовтня 1969  КГБ провів обшук на квартирі Розумного у справі Івана Сокульського. Його викликáли на допити, марно домагаючись показів проти заарештованого, також проти Є. Сверстюка та І. Дзюби. 4 дні тримали під вартою.
1974 року Розумний переїхав в м. Івано-Франківськ. У березні 1977 КГБ знову провів обшук на його квартирі. Чотири рази його викликáли на допити, погрожуючи негайно заарештувати, вимагали підписати відмову від антирадянської діяльності.

### Вступ в УГГ (1979). 2-й арешт і табори (1979 - 1982)
У 1979 П. Розумний вступив до правозахисної Української Гельсінкської Групи(УГГ). Щоб розширити геоґрафію її діяльності, повернувся в рідне село Пшеничне.
На Великдень 1979 поїхав провідати Є. Сверстюка, який відбував заслання в с. Богдарин Баунтовського р-ну Бурятії. При поверненні, був затриманий міліцією в аеропорту Улан-Уде, де на нього склали протокол про вилучення «холодної зброї». Такою завважали саморобний ніж.
Проте «Справу» проти П. Розумного порушили лишень після другої його поїздки у вересні 1979 до Є. Сверстюка, коли у жовтні Розумний був оголошений членом УГГ. Заарештований у с. Пшеничне 8 жовтня 1979 року за звинуваченням у незаконному носінні холодної зброї. Утримували його в слідчому ізоляторі УВС Дніпропетровської області. Старший слідчий сказав братові Розумного: «Ми його постараємося будь-якою ціною посадити. Не працює, роз’їжджає по всьому Союзу...»
21 грудня 1979 р. П. Розумний засуджений Солонянським райнарсудом до 3 років позбавлення волі за ст. 222-3 КК УРСР у таборах загального режиму. Винним себе у вчиненні злочину не визнав. Він відмовився від адвоката і заявив недовіру судді.
Покарання відбував у таборі № 308/26 у м. Жовті Води П’ятихатського р-ну Дніпропетровської області. Після половини терміну переведений на примусові роботи («умовно-дострокове звільнення») у м. Нікополь Дніпропетровської області, потім знову в табір. Останній рік відбував «на хімії» в м. Бікін Хабаровського краю.
Після звільнення, працював у колгоспі в с. Пшеничне. У листопаді 1984 Розумний ще раз їздив на Далекий Схід – привіз із заслання Оксану Мешко.

### Відновлення діяльності УГГ (11 березня 1988)
11 березня 1988 року Петро Розумний у числі 19 членів УГГ, які були на волі, підписав «Звернення УГГ до української та світової громадськости» про відновлення її діяльности.

### Партійна та громадська діяльність (1990 - 2002)
Розумний — один із засновників і голова Дніпропетровської філії Української Гельсінкської Спілки, член її Всеукраїнської Координаційної ради. На Установчому з’їзді УГС 29 квітня 1990 року, де була створена Українська Республіканська партія, Розумний обраний її секретарем у закордонних справах. З 1992 — реґіональний секретар УРП і голова Дніпропетровської обласної організації. З 1994 — голова Солонянської районної організації УРП (з 1997 — Республіканської Християнської партії), член Етичної комісії РХП. 2005 р. вступив до Народного Союзу «Наша Україна». Вів правозахисну роботу, брав активну участь у втіленні в життя земельної реформи на селі — приватизації земельних ділянок. 1998 і 2002 рр. був членом територіальної виборчої комісії №40, на виборах Президента України в третьому турі був головою дільничної виборчої комісії № 128 ТВО №40.
Помер Петро Розумний 20 березня 2013 року в Івано-Франківську, де має бути похований 22 березня неподалік Меморіалу «Дем΄янів лаз».

## Нагороди
Указом Президента України № 937/2006 «за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української громадської Групи сприяння виконанню Гельсінських угод» Петро Розумний нагороджений орденом «За мужність» І ступеня.

## Родина
Обидва сини, Тарас і Павло, живуть в Івано-Франківську.

## Вшанування пам'яті
У місті Дніпро 25.04.2024 вулицю Говорова (Шевченківський район) перейменували на вулицю Петра Розумного.https://dniprorada.gov.ua/uk/articles/item/64638/vulici-petra-rozumnogo-ta-rodini-ulmaniv-u-dnipri-derusifikuvali-sche-visim-toponimiv

title: Розумний Петро Павлович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Петро Розумний
| оригінал імені       =
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           = Розумний Петро.jpg
| розмір_зображення    = 240пкс
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  = Петро Павлович Розумний
| дата_народження      = 7.3.1926
| місце_народження     = с. [[Чаплинка (Дніпровський район)|Чаплинка]], [[Магдалинівський район]], [[Дніпропетровська округа|Катеринославська округа]], [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Українська Соціалістична Радянська Республіка]],
{{USSR}}
| дата_смерті          = 20.3.2013
| місце_смерті         = [[Івано-Франківськ]],
{{UKR}}
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         = {{USSR}}
{{UKR}}
| підданство           =
| національність       = [[українці|українець]]
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     = член [[Українська Гельсінська група|Української Гельсінкської групи]] з 1979 року
| рід_діяльності       = учитель, правозахисник, громадський діяч
| титул                =
| посада               =
| військове звання     =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     =
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 =
| підпис               =
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Орден За мужність III ступеня}}
{{!)}}
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}

'''Розумний Петро Павлович''' (* {{дн|7|3|1926}}, с. [[Чаплинка (Дніпровський район)|Чаплинка]], [[Магдалинівський район]] (нині в складі [[Петриківський район|Петриківського району]]), [[Дніпропетровська округа|Катеринославська округа]] — † {{дс|20|3|2013}}, м. [[Івано-Франківськ]]) – учитель, правозахисник, громадський діяч, член [[Українська Гельсінська група|Української Гельсінкської групи]] з 1979 року .

== Життєпис ==
Народився Петро Павлович Розумний 7 березня 1926 року в с. Чаплинка Магдалинівського району Дніпропетровської області. Того ж року його батьки переїхали на вільні землі Правобережжя, у с. [[Пшеничне (Дніпровський район)|Пшеничне]] [[Солонянський район|Солонянського району]].

Батько, Павло Петрович, селянин, був засуджений у 1932-му на 10 років каторги за «невиконання хлібопоставок». Загинув на будівництві каналу «Москва–Волга» в 1933. Сім΄я пережилажила [[Голодомор в Україні (1932—1933)|Голодомор]] завдяки схованому зерну.

=== Примусова робота в Німеччині (1942 -1945). Служба в Червоній Армії (1945 -1948) ===
У червні 1942 року 16-річний Петро був примусово вивезений на роботу в Німеччину. Працював на мідноливарному заводі в м. Айслебені, Саксонія. Звільнений американськими військами у квітні 1945 і відразу мобілізований у Радянську Армію. Служив у Польщі, потім у Карелії. 1948 демобілізований.

=== Навчання. Початок трудової діяльності ===
Вступив у Дніпропетровський інститут іноземних мов. Закінчив його 1952. Працював учителем англійської мови в м. [[Почаїв|Почаєві]] Тернопільської обл., у 1959-1960 — у краєзнавчому музеї в м. [[Кременець]]. Там познайомився і подружився з випускником Львівського університету [[Сверстюк Євген Олександрович|Євгеном Сверстюком]].

=== Просвітницька та правозахисна діяльність ===
1961 р. в його помешканнях у м. Кременець та м. [[Вишнівець|Вишневець]] були проведені обшуки. Розумний був заарештований КГБ, але через 6 днів звільнений.

Переїхав у селище [[Солоне (селище)|Солоне]] Дніпропетровської області, працював учителем<ref>{{Citation|title=Анатолій Сокоринський: розмова чому РУХ не вижив у незалежній Україні за яку він власне і боровся|url=https://www.youtube.com/watch?v=4eex8AlwxTU|accessdate=2023-04-22|language=uk-UA}}</ref>. Розповсюджував серед деяких учителів і старшокласників самвидав: заборонені вірші [[Тичина Павло Григорович|П. Тичини]], [[Сосюра Володимир Миколайович|В. Сосюри]], [[Маланюк Євген Филимонович|Є. Маланюка]], видані малими тиражами вірші [[Симоненко Василь Андрійович|В. Симоненка]]. Видрукував і розповсюдив 12 екземплярів праці [[Дзюба Іван Михайлович|Івана Дзюби]] «Інтернаціоналізм чи русифікація?». На уроках відкривав заборонені і замовчувані імена українських патріотів, громадських і державних діячів.

Через сімейні обставини облишив педагогічну роботу і більше до неї не повертався. Працював будівельником, кочегаром.

=== 1-й арешт (жовтень 1969) ===
25 жовтня 1969  КГБ провів обшук на квартирі Розумного у справі [[Сокульський Іван Григорович|Івана Сокульського]]. Його викликáли на допити, марно домагаючись показів проти заарештованого, також проти Є. Сверстюка та І. Дзюби. 4 дні тримали під вартою.

1974 року Розумний переїхав в м. Івано-Франківськ. У березні 1977 КГБ знову провів обшук на його квартирі. Чотири рази його викликáли на допити, погрожуючи негайно заарештувати, вимагали підписати відмову від антирадянської діяльності.

=== Вступ в УГГ (1979). 2-й арешт і табори (1979 - 1982) ===
У 1979 П. Розумний вступив до правозахисної Української Гельсінкської Групи(УГГ). Щоб розширити геоґрафію її діяльності, повернувся в рідне село Пшеничне.

На Великдень 1979 поїхав провідати Є. Сверстюка, який відбував заслання в с. Богдарин Баунтовського р-ну Бурятії. При поверненні, був затриманий міліцією в аеропорту [[Улан-Уде]], де на нього склали протокол про вилучення «холодної зброї». Такою завважали саморобний ніж.

Проте «Справу» проти П. Розумного порушили лишень після другої його поїздки у вересні 1979 до Є. Сверстюка, коли у жовтні Розумний був оголошений членом УГГ. Заарештований у с. Пшеничне 8 жовтня 1979 року за звинуваченням у незаконному носінні холодної зброї. Утримували його в слідчому ізоляторі УВС Дніпропетровської області. Старший слідчий сказав братові Розумного: ''«Ми його постараємося будь-якою ціною посадити. Не працює, роз’їжджає по всьому Союзу...»''

21 грудня 1979 р. П. Розумний засуджений Солонянським райнарсудом до 3 років позбавлення волі за ст. 222-3 КК УРСР у таборах загального режиму. Винним себе у вчиненні злочину не визнав. Він відмовився від адвоката і заявив недовіру судді.

Покарання відбував у таборі № 308/26 у м. [[Жовті Води]] [[П'ятихатський район|П’ятихатського р-ну]] Дніпропетровської області. Після половини терміну переведений на примусові роботи («умовно-дострокове звільнення») у м. [[Нікополь]] Дніпропетровської області, потім знову в табір. Останній рік відбував «на хімії» в м. [[Бікін]] [[Хабаровський край|Хабаровського краю]].

Після звільнення, працював у колгоспі в с. Пшеничне. У листопаді 1984 Розумний ще раз їздив на Далекий Схід – привіз із заслання [[Мешко Оксана Яківна|Оксану Мешко]].

=== Відновлення діяльності УГГ (11 березня 1988) ===
[[11 березня]] [[1988]] року Петро Розумний у числі 19 членів УГГ, які були на волі, підписав «Звернення УГГ до української та світової громадськости» про відновлення її діяльности.

=== Партійна та громадська діяльність (1990 - 2002) ===
Розумний — один із засновників і голова Дніпропетровської філії Української Гельсінкської Спілки, член її Всеукраїнської Координаційної ради. На Установчому з’їзді УГС [[29 квітня]] [[1990]] року, де була створена [[Українська республіканська партія|Українська Республіканська партія]], Розумний обраний її секретарем у закордонних справах. З 1992 — реґіональний секретар УРП і голова Дніпропетровської обласної організації. З 1994 — голова Солонянської районної організації УРП (з 1997 — Республіканської Християнської партії), член Етичної комісії РХП. 2005 р. вступив до Народного Союзу «Наша Україна». Вів правозахисну роботу, брав активну участь у втіленні в життя земельної реформи на селі — приватизації земельних ділянок. 1998 і 2002 рр. був членом територіальної виборчої комісії №40, на виборах Президента України в третьому турі був головою дільничної виборчої комісії № 128 ТВО №40.

Помер Петро Розумний 20 березня 2013 року в Івано-Франківську, де має бути похований 22 березня неподалік Меморіалу «[[Дем΄янів лаз]]».

== Нагороди ==
Указом Президента України № 937/2006 «за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української громадської Групи сприяння виконанню Гельсінських угод» Петро Розумний нагороджений орденом [[Орден «За мужність»|«За мужність» І ступеня]].

== Родина ==
Обидва сини, Тарас і Павло, живуть в Івано-Франківську.

== Вшанування пам'яті ==
У місті [[Дніпро (місто)|Дніпро]] 25.04.2024 вулицю Говорова (Шевченківський район) перейменували на вулицю Петра Розумного.https://dniprorada.gov.ua/uk/articles/item/64638/vulici-petra-rozumnogo-ta-rodini-ulmaniv-u-dnipri-derusifikuvali-sche-visim-toponimiv

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://sicheslav-dnipro.blogspot.com/2013/03/07031926-20032013.html Помер наш земляк Розумний Петро Павлович (нар. 07.03.1926, с. Чаплинка Магдалинівського району Дніпропетровської обл. – п .20.03.2013, м. Івано-Франківськ).Фото] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180218050422/http://sicheslav-dnipro.blogspot.com/2013/03/07031926-20032013.html |date=18 лютого 2018 }}
* [http://www.day.kiev.ua/uk/news/200313-pislya-trivaloyi-hvorobi-pomer-ukrayinskiy-disident-petro-rozumniy Після тривалої хвороби помер український дисидент Петро Розумний] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130322065511/http://day.kiev.ua/uk/news/200313-pislya-trivaloyi-hvorobi-pomer-ukrayinskiy-disident-petro-rozumniy |date=22 березня 2013 }}
* [http://www.istpravda.com.ua/short/2013/03/20/117955/ Помер дисидент, член УГГ Петро Розумний] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130323114011/http://www.istpravda.com.ua/short/2013/03/20/117955/ |date=23 березня 2013 }}
* [http://www.president.gov.ua/documents/9372006-5025 Указ Президента України № 937/2006 Про відзначення державними нагородами України засновників та активістів Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210306115215/https://www.president.gov.ua/documents/9372006-5025 |date=6 березня 2021 }}
* Перейменування вулиці у Дніпрі: https://dniprorada.gov.ua/uk/articles/item/64638/vulici-petra-rozumnogo-ta-rodini-ulmaniv-u-dnipri-derusifikuvali-sche-visim-toponimiv
*[https://www.youtube.com/watch?v=W3NZl36dJhg 40 років з моменту створення Української Гельсінської групи]

{{Українська Гельсінська група}}
{{ВП-портали|Біографії|Україна}}
[[Категорія:Діячі Української Гельсінської Групи]]
[[Категорія:Репресовані в СРСР]]
[[Категорія:Уродженці Петриківського району]]
[[Категорія:Померли в Івано-Франківську]]
[[Категорія:Чаплинка (Петриківський район)]]
[[Категорія:Українські дисиденти]]
[[Категорія:Українські громадські діячі]]

title: Петро Розумний

Ім'я при народженні: Петро Павлович Розумний

Народився: 7 березня 1926 · с. Чаплинка, Магдалинівський район, Катеринославська округа, Українська Соціалістична Радянська Республіка, · СРСР

Помер: 20 березня 2013 (87 років) · Івано-Франківськ, · Україна

Громадянство: СРСР · Україна

Національність: українець

Нагороди: | Орден «За мужність» ІІІ ступеня |


text:
# Станіславчик (Білоцерківський район)
Станісла́вчик — село в Україні, у Білоцерківському районі Київської області, у складі Ставищенської селищної громади. Розташоване на обох берегах річки Красилівка (притока Гнилого Тікичу) за 18 км на південний схід від селища Ставище. Населення становить 748 осіб.

## Галерея
- Вулиця Садова
- Сільська рада і ФАП
- Школа
- Будинок культури
- Ставок
- Пам'ятник воїнам–односельцям

## Історія
Станіславчик, давня назва — Братчикова Гребля, яку село отримало ймовірно тому, що тут був заснований на початку XVIII ст. хутір невідомим чоловіком на ім'я Братчик, що був почесним прихожанином Ставищенської церкви, і який  збудував на річці Красючці (Красилівці) греблю. Іншу назву "присвоєно" якимось шляхтичем Станіславом з невідомим прізвищем, який поселився з часом біля Братчика. При збільшенні населення, обидва хутори об'єднались в одне поселення.
Ґрунт чорнозем вищого ґатунку. Ліси знищені.
На полях довкола села розкидано декілька давніх могил. Деякі з них з цікавості розкопали мимохідні війська, і за словами місцевих жителів, а не військових, в них було знайдено різну зброю турецької роботи і людські кістки.
Жителі села брали активну участь у Київській козаччині. Час від часу на території села знаходили козацьку зброю та речі. Російські карателі вчинили жорстоку розправу над селянами.
На 1864 рік в східній частині села (Братчикова Гребля) в основному жили селяни, а в західній (Станіславчик) — шляхта. Православних — 946, латинян — 61, польської шляхти — 200. В селі знаходились обширный владельческий фольварокъ, в якому постійно знаходився хліб різних сортів в скиртах до 40,000 коп. Винокурня збудована в 1818, а в 1842 році перебудована, з будівництвом кам'яних побудов.
Церква дерев'яна, в ім'я Різдва пресвятої Богородиці; збудована в 1770 році, силами прихожан і завдяки додатковим коштам шляхтянки Катерини Жураковської, для внутрішнього оздоблення. Благодійниця була похована при вході в церкву, на місці, позначеному кам'яним хрестом. Згодом церква розпоширена і оправлена 1841—1851 року, при священику Павлу Левицькому, поступившому в монастир. За штатом вона знаходиться в 6-му класі; землі має вказану пропорцію.
З 1917 — у складі УНР. Після окупації села російськими комуністами, останні організували 1932 року Голодомор. Жертвами стали переважно старі та діти.
На 1971 рік населення становить 1517 чоловік. У Станіславчику містився колгосп ім. Калініна, земельні угіддя якого становили 2055 га, в тому числі орної землі — 1923 га. Основний напрям господарства — вирощування зернових культур і м'ясо-молочне тваринництво. Розвинуте рибне господарство (є два ставки площею 90 га). За трудові успіхи урядових нагород удостоєно 9 колгоспників. У селі були середня школа, бібліотека, клуб, пологовий будинок.

## Відомі люди
В селі народився знаменитий шахіст та шаховий теоретик Боголюбов Юхим Дмитрович.

title: Станіславчик (Білоцерківський район)

wikitext:
{{Otheruses|тип=НП|Станіславчик}}
{{Село
 | назва           = Станіславчик
 | область         = [[Київська область]]
 | район           = [[Білоцерківський район]]
 | громада         = [[Ставищенська селищна громада]]
 | код КОАТУУ      = 3224286401
 | розташування    =
 | mapx            =
 | mapy            =
| перша згадка = {{Дата з віком|1665}}<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=14671 ВРУ]</ref>
 | засновано       = [[1665 в Україні|1665]]
 | населення       = 748
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 3,715
 | ref-площа       =
 | щільність       = 201,35
 | поштовий індекс = 09442
 | телефонний код  = 4564
 | координати      =  {{coord|49|20|17|N|30|22|41|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 49 || lat_min = 20 || lat_sec = 17
   | lon_deg = 30 || lon_min = 22 || lon_sec = 41
 | висота          = 193
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | адреса          = 09442, Київська обл., Ставищенський р-н, с. Станіславчик, вул. Садова
 | облікова картка =
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
 |зображення=Станіславчик (Ставищенський р-н). В'їзд у село.jpg}}

'''Станісла́вчик''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Білоцерківський район|Білоцерківському районі]] [[Київська область|Київської області]], у складі [[Ставищенська селищна громада|Ставищенської селищної громади]]. Розташоване на обох берегах річки [[Красилівка (притока Гнилого Тікичу)|Красилівка]] (притока [[Гнилий Тікич|Гнилого Тікичу]]) за 18 км на південний схід від селища [[Ставище (смт)|Ставище]]. Населення становить 748 осіб.

== Галерея ==
<gallery widths="220">
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Вулиця Садова.jpg|Вулиця Садова
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Сільрада.jpg|Сільська рада і ФАП
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Школа.jpg|Школа
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Будинок культури.jpg|Будинок культури
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Ставок.jpg|Ставок
Файл:Станіславчик (Ставищенський р-н). Пам'ятник воїнам–односельцям.jpg|Пам'ятник воїнам–односельцям
</gallery>

== Історія ==
Станіславчик, давня назва — ''Братчикова Гребля'', яку село отримало ймовірно тому, що тут був заснований на початку XVIII ст. хутір невідомим чоловіком на ім'я Братчик, що був почесним прихожанином Ставищенської церкви, і який  збудував на річці Красючці (Красилівці) греблю. Іншу назву "присвоєно" якимось шляхтичем Станіславом з невідомим прізвищем, який поселився з часом біля Братчика. При збільшенні населення, обидва хутори об'єднались в одне поселення.

Ґрунт [[чорнозем]] вищого ґатунку. Ліси знищені.

На полях довкола села розкидано декілька давніх могил. Деякі з них з цікавості розкопали мимохідні війська, і за словами місцевих жителів, а не військових, в них було знайдено різну зброю турецької роботи і людські кістки.

Жителі села брали активну участь у [[Київська козаччина|Київській козаччині]]. Час від часу на території села знаходили козацьку зброю та речі. Російські карателі вчинили жорстоку розправу над селянами.

На 1864 рік в східній частині села (Братчикова Гребля) в основному жили селяни, а в західній (Станіславчик) — шляхта. Православних — 946, латинян — 61, польської шляхти — 200. В селі знаходились ''обширный владельческий [[фільварок|фольварокъ]]'', в якому постійно знаходився хліб різних сортів в скиртах до 40,000 коп. Винокурня збудована в 1818, а в 1842 році перебудована, з будівництвом кам'яних побудов.

Церква дерев'яна, в ім'я Різдва пресвятої Богородиці; збудована в 1770 році, силами прихожан і завдяки додатковим коштам шляхтянки Катерини Жураковської, для внутрішнього оздоблення. Благодійниця була похована при вході в церкву, на місці, позначеному кам'яним хрестом. Згодом церква розпоширена і оправлена 1841—1851 року, при священику Павлу Левицькому, поступившому в монастир. За штатом вона знаходиться в 6-му класі; землі має вказану пропорцію<ref>Л. Похилевич, Сказания о населенных местностях Киевской губернии, ст. 429—430</ref>.

З 1917 — у складі УНР. Після окупації села російськими комуністами, останні організували 1932 року Голодомор. Жертвами стали переважно старі та діти.

На 1971 рік населення становить 1517 чоловік. У Станіславчику містився колгосп ім. Калініна, земельні угіддя якого становили 2055 га, в тому числі орної землі — 1923 га. Основний напрям господарства — вирощування зернових культур і м'ясо-молочне тваринництво. Розвинуте рибне господарство (є два ставки площею 90 га). За трудові успіхи урядових нагород удостоєно 9 колгоспників. У селі були середня школа, бібліотека, клуб, пологовий будинок<ref>Л. Похилевич, Історія міст і сіл УРСР. Київська область. — Київ, 1971 р., ст. 618</ref>.

== Відомі люди ==
В селі народився знаменитий шахіст та шаховий теоретик [[Боголюбов Юхим Дмитрович]].

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Київська область)]]
* [https://youtu.be/hENn_i4NnvQ Історія села СТАНІСЛАВЧИК]: відеосюжет до 95-річчя Ставищенського району (2018)
* [https://youtu.be/P9VmBHKy0EI Станіславчицька школа 1915 року побудови] | проєкт Опанаса СЛАСТІОНА

== Джерела та література ==
* 1. {{ref-uk}} Л. Похилевич, Сказания о населенных местностях Киевской губернии, — К., 1864. — С. 429—430.
* 2. {{ref-uk}} В. М. Кулаковський, Історія міст і сіл УРСР. Київська область. — Х., 1971. — С. 618.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Ставищенська селищна громада}}
{{Білоцерківський район}}
{{Kyiv-geo-stub}}

[[Категорія:Села Київської області]]

title: село Станіславчик

Країна: Україна

Область: Київська область

Район: Білоцерківський район

Тер. громада: Ставищенська селищна громада

title: Основні дані

Густота населення: 201,35 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Станіславчик

title: Мапа

Мапа: Станіславчик у Вікісховищі