text:
# Контульмо
Контульмо (ісп. Contulmo) — селище в Чилі. Адміністративний центр однойменної комуни. Населення — 2442 особи (2002). Селище і комуна входить до складу провінції Арауко і регіону Біобіо.
Територія комуни — 961,5 км². Чисельність населення — 5417 мешканців (2007). Щільність населення — 5,63 чол./км².

## Розташування
Селище розташоване за 134 км на південь від адміністративного центру області — міста Консепсьйон та за 59 км на південний схід від адміністративного центру провінції міста Лебу.
Комуна межує:
- на півночі — з комуною Каньєте
- на сході — з комуною Пурен
- на південному сході — з комуною Лумако
- на південному заході — з комуною Тіруа

На заході комуни розташований Тихий океан.

## Демографія
Згідно з даними, зібраними під час перепису Національним інститутом статистики, населення комуни становить 5417 осіб, з яких 2750 чоловіків та 2667 жінок.
Населення комуни становить 0,27 % від загальної чисельності населення регіону Біобіо. 54,64 % належить до сільського населення та 45,36 % — міське населення.

wikiname: ukwiki

title: Контульмо

in_language: uk

wikitext:
{{НП}}
'''Контульмо''' ({{lang-es|Contulmo}}) — селище в [[Чилі]]. Адміністративний центр однойменної комуни. Населення — 2442 особи ([[2002]]). Селище і комуна входить до складу провінції [[Арауко (провінція)|Арауко]] і регіону [[VIII Регіон Біобіо|Біобіо]].

Територія комуни — 961,5 км². Чисельність населення — 5417 мешканців (2007). Щільність населення — 5,63 чол./км².

== Розташування ==
Селище розташоване за 134 км на південь від адміністративного центру області — міста [[Консепсьйон (місто в Чилі)|Консепсьйон]] та за 59 км на південний схід від адміністративного центру провінції міста [[Лебу]].

Комуна межує:
* на півночі — з комуною [[Каньєте (Чилі)|Каньєте]]
* на сході — з комуною [[Пурен]]
* на південному сході — з комуною [[Лумако]]
* на південному заході — з комуною [[Тіруа]]
На заході комуни розташований [[Тихий океан]].

== Демографія ==
Згідно з даними, зібраними під час перепису Національним інститутом статистики, населення комуни становить 5417 осіб, з яких 2750 чоловіків та 2667 жінок.

Населення комуни становить 0,27 % від загальної чисельності населення регіону [[VIII Регіон Біобіо|Біобіо]]. 54,64 % належить до сільського населення та 45,36 % — міське населення.

== Примітки ==
{{примітки}}
{{chile-geo-stub}}
[[Категорія:Комуни Чилі]]
[[Категорія:Міста Чилі]]
[[Категорія:Засновані в Чилі 1884]]

title: Країна

Країна: Чилі

Адмінодиниця: Арауко

Населення: 5581 осіб


text:
# Храм Казанської Пресвятої Богородиці (Приморське)
Храм Казанської Пресвятої Богородиці (храм в ім'я Казанської ікони Пресвятої Богородиці) — храм Древлеправославної церкви України в селі Приморське (Жебріяни) Ізмаїльського району Одеської області. Пам'ятка архітектури місцевого значення.

## Історія
Церква існувала в Жебріянах ще до захоплення Бессарабії Росією в 1812 році. Першим відомим священником, що значиться в списках жителів села на 1808 рік, був Борис Семенович Семенов. За даними полковника С. Корниловича на 1927 рік в селі існувала "плетнева"  каплиця. Вона була освячена на честь Покрови Пресвятої Богородиці.  У 1860 році була побудована нова дерев'яна церква на честь Казанської ікони Божої Матері, а в 1876 році при ній споруджено кам'яну дзвіницю.
За спогадами старожилів, дубовий ліс для зведення церкви з дозволу румунської влади перевозили каюком (човном) з Периправи, а потім доставляли волами до місця призначення. Місцеві жителі спорудили фундамент заввишки 0,5 м, на який встановили 6-метрові опори. Арки, зводи робили одеські майстри.
У 1899 році старообрядці отримали дозвіл на спорудження нового храму за проектом, затвердженим Бессарабським губернським правлінням.
Зведення нового храму здійснювалося при безпосередній участі священника Стефана Сучкова на кошти як місцевих жителів, так і старовірів з інших регіонів Росії, в тому числі купців Морозових. Будівництво завершено у 1903 році. Освячення храму здійснено ізмаїльським єпископом Анастасієм (Лебедєвим) 20 вересня 1903 року за старим стилем
Будівля представляє собою типовий для старовірів храм корабель. Вона має одну баню та дзвіницю. Храм пофарбований в ніжно-блакитний колір, всі бані та дах вкритий бляхою срібного кольору.  Його виділяє вишуканий декор, нетипова відстань між церквою та дзвіницею, їх розміри, оригінальне внутрішнє оздоблення та іконостас.
За радянських часів церква не закривалася, продовжувала функціонувати, хоча молодь не могла відкрито відвідувати храм.
За часів незалежності до церкви більше приходить молодь. При ній діє недільна школа, де відбувається виховання молоді в дусі древлего православ'я.
В роки масового пограбування старовірських церков у 1994-2004 роках з храму викрали близько 50 старовинних ікон в коштовних окладах, кіоти та інше церковне начиння.
Настоятель храму - ієрей Михайло (Чугунніков).

## Настоятелі храму
- Марк (Учителев)
- Стефан (Сучков)
- Кондрат (Іванов)
- Симеон (Дєтков)[9]
- Кондрат (Бєлов)
- Терентій (Чеботарьов)
- Олексій (Комендантов)
- Михайло (Комендантов)
- Михайло (Чугунніков)

wikitext:
{{Пам'ятка архітектури/місц}}
{{Пам'ятка
|CoordScale =
|сайт =
|commons = Our Lady of Kazan church, Prymorske
}}

'''Храм Казанської Пресвятої Богородиці''' ''(храм в ім'я [[Казанська ікона Божої Матері|Казанської ікони Пресвятої Богородиці]])'' — храм [[Древлеправославна Церква України|Древлеправославної церкви України]] в селі [[Приморське (Ізмаїльський район)|Приморське]] (Жебріяни) [[Кілійський район|Ізмаїльського району]] [[Одеська область|Одеської області]]. Пам'ятка архітектури місцевого значення.

== Історія ==
Церква існувала в Жебріянах ще до захоплення Бессарабії Росією в 1812 році. Першим відомим священником, що значиться в списках жителів села на 1808 рік, був Борис Семенович Семенов<ref>{{Cite book |title=Проблема образования селения Жебрияны |last=Федорова |first=А.И. |year=2007 |series=Південь України: етноісторичний, мовний, культурний та релігійний виміри |publisher="ВМВ" |location=Одеса |pages=109 |language=ru}}</ref>. За даними полковника С. Корниловича на 1927 рік в селі існувала "плетнева"  каплиця<ref>{{Cite book |title=Статистичекое описаніе Бессарабіи собственно так называемой, или Буджака |last=[Корнилович, С.И.] |year=1899 |publisher=Типография И.М. Гринштейна |location=Аккерман |pages=130 |language=ru}}</ref>. Вона була освячена на честь [[Покрова Пресвятої Богородиці|Покрови Пресвятої Богородиці]].  У 1860 році була побудована нова дерев'яна церква на честь Казанської ікони Божої Матері, а в 1876 році при ній споруджено кам'яну дзвіницю<ref>{{Cite book |title=Отчет епархиального миссионера южного района Кишиневской епархии за 1900 г. |last=Воловей |first=Ф. |year=1901 |series=Кишиневские епархиальные ведомости. №18. отд. оф. |edition= |volume= |pages=437 |language=ru}}</ref><ref name="Пригарин">{{Cite web|last=Пригарин А.|url=http://www.izmail.es/article/9355/|title=Старообрядчество в Придунавье|language=|website=|publisher=Информационный портал города Измаил|date=2011-11-21|accessdate=2019-12-12|archive-date=9 лютого 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210209151731/http://www.izmail.es/article/9355/}}</ref>.

За спогадами старожилів, дубовий ліс для зведення церкви з дозволу румунської влади перевозили каюком (човном) з [[Периправа|Периправи]], а потім доставляли волами до місця призначення. Місцеві жителі спорудили фундамент заввишки 0,5 м, на який встановили 6-метрові опори. Арки, зводи робили одеські майстри<ref name=":0">{{Cite book |title=с.Приморськое (Жебрияны) |last=Федорова |first=Алла |year=2022 |series=Древлеправославный христианский календарь. 2022 |pages=249, 250}}</ref>.
[[Файл:Проєкт перебудови храму в с. Жубріени (Приморське). 1899..jpg|міні|Проєкт перебудови церкви. 1899|ліворуч]]
У 1899 році старообрядці отримали дозвіл на спорудження нового храму за проектом, затвердженим Бессарабським губернським правлінням.

Зведення нового храму здійснювалося при безпосередній участі священника Стефана Сучкова на кошти як місцевих жителів, так і старовірів з інших регіонів Росії, в тому числі купців [[Морозови (підприємці)|Морозових]]. Будівництво завершено у 1903 році<ref>{{Cite book |title=Раскол и противораскольническая миссионерская деятельность в южной части Бессарабии в 1903 г. |year=1904 |series=Кишиневские епархиальные ведомости. Приложение к № 6 |edition= |pages=3}}</ref>. Освячення храму здійснено ізмаїльським єпископом Анастасієм (Лебедєвим) 20 вересня 1903 року за старим стилем<ref name=":0" />
[[Файл:Перебудова церкви.1902..jpg|ліворуч|міні|Перебудова церкви.1902 р.]]
Будівля представляє собою типовий для старовірів храм корабель. Вона має одну баню та дзвіницю. Храм пофарбований в ніжно-блакитний колір, всі бані та дах вкритий бляхою срібного кольору.  Його виділяє вишуканий декор, нетипова відстань між церквою та дзвіницею, їх розміри, оригінальне внутрішнє оздоблення та іконостас<ref>{{Cite web |url=https://ukrainaincognita.com/odeska-oblast/kiliiskyi-raion/prymorske/prymorske-kiliiskyi-raion |title=Приморське (Жебріяни). Кілійський район |last=Маленков |first=Роман |website=Україна Інкогніта |access-date=17.07.2025}}</ref><ref name=":1">{{Cite web |url=https://otdyhaem.com.ua/odesskaja/primorskoe/cerkov-kazanskoj-bozhiej-materi/ |title=Церква Казанської Божої Матері в сел. Приморське |website=otdyhaem.com.ua |language=uk |access-date=2025-07-17}}</ref>.

За радянських часів церква не закривалася, продовжувала функціонувати, хоча молодь не могла відкрито відвідувати храм.

За часів незалежності до церкви більше приходить молодь. При ній діє недільна школа, де відбувається виховання молоді в дусі древлего православ'я<ref name=":0" />.

В роки масового пограбування старовірських церков у 1994-2004 роках з храму викрали близько 50 старовинних ікон в коштовних окладах, кіоти та інше церковне начиння<ref name=":1" />.

Настоятель храму - ієрей Михайло (Чугунніков).

== Настоятелі храму ==

* Марк (Учителев)
* Стефан (Сучков)
* Кондрат (Іванов)
* Симеон (Дєтков)<ref>{{Cite book |title=Доля старообрядницького священника Симеона Дєткова (за даними Мазаракіївського архіву) |last=Федорова |first=А.І. |year=2021 |series=Південь України: етноісторичний, мовний, культурний та релігійний виміри: зб.наук.праць. Вип.8 |pages=404-412 |isbn=978-966-289-503-2 |archive-url= |archive-date= |url-access= |url-status=}}</ref>
* Кондрат (Бєлов)
* Терентій (Чеботарьов)
* Олексій (Комендантов)
* Михайло (Комендантов)
* Михайло (Чугунніков)

== Примітки ==
{{reflist}}

{{церква-доробити}}
{{Odesa-obl-stub}}

{{Портали|Православ'я|Християнство|Храми східної традиції|Архітектура|Одещина|Україна}}

[[Категорія:Церкви Казанської Ікони Божої Матері]]
[[Категорія:Церкви Ізмаїльського району]]
[[Категорія:Старообрядницькі храми України]]
[[Категорія:Посилання на Вікісховище безпосередньо в статті]]
[[Категорія:Культові споруди, побудовані 1860]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1860]]
[[Категорія:Вилківська міська громада]]
[[Категорія:1860 у християнстві]]

title: Храм Казанської Пресвятої Богородиці

Храм Казанської Пресвятої Богородиці: Храм Казанської Пресвятої БогородиціХрам Казанської Пресвятої Богородиці (Україна)

Країна: Україна

Розташування: Вилківська міська громада · Приморське

Тип: церква


text:
# Бершадський Юлій Рафаїлович
Бершадський Юлій Рафаїлович (9 січня 1869, Тирасполь, Бесарабська губернія, Російська імперія — 20 вересня (в ін. джерелах зустрічається дата 26.09) 1956, Свердловськ, РРФСР, СРСР) — український художник єврейського походження, майстер портрету, пейзажу.

## Життєпис
Народився у в бідній єврейській родині. Батько майбутнього художника не мав змоги гідно забезпечити родину. Юлій Рафаїлович спочатку навчався в хедері, потім його перевели в народну школу, а пізніше — в повітове чотирикласне училище. Вже у хедері хлопець виявив великий потяг і здібності до малювання. Проте в ортодоксальній єврейській школі малювати заборонялося релігією. Тільки до малювання орнаментальних прикрас («мізрах») і розмальовки гральних карт хлопець міг застосувати свій талант.
У школі одразу виявив неабиякі здібності. Протягом першого місяця навчання він пройшов три відділення першого класу. Скульптор Іоріні, за старим звичаєм, давав копіювати хлопцеві естампи. Бершадський виконував їх блискуче, з копіткою закінченістю. Бершадський перейшов у гіпсово-головний клас, а в наступному році — у фігурно-гіпсовий.
У 1892 закінчив Одеську художню школу з двома срібними медалями. Він залишається ще два роки в Одесі через брак коштів. Через два роки у 1894 Бершадський вступає до Петербурзької академії мистецтв.
У 1899 закінчив Академію, виконавши картину «Базар на півдні» Це одне з ґрунтовніших творів майстра. На картині зображена базарна площа з групами людей і купою кавунів, залитих сонцем.
Через деякий час повертається до Одеси, але не пориває зв'язків з Петербургом. Усі свої нові картини він спочатку виставляє на Одеських виставках, а потім — на весняних академічних.
У 1906 разом із дружиною їде за кордон. Метою подорожі було подальше художнє вдосконалення, вивчення класичного живопису в музеях і знайомство з сучасним західним мистецтвом на виставках. Художник відвідує Париж, Мюнхен, Відень і Берлін.
Як зазначає Ігор Шаров, найбільше майстра вразив Париж. Місто підкорило величчю своїх перспектив та ансамблів. Потім — Лувр і Люксембург. А у Берлінському музеї художника вразили твори Веласкеса і Рембрандта.
Повернувшись до Одеси, Бершадський займається викладацькою діяльністю, працює над новими творами, щороку бере участь у виставках південноросійських художників.
У 1907 відкриває приватну художню студію. Поряд з учнями з багатих родин, він безкоштовно навчав талановитих дітей одеської бідноти. Педагогічний метод Юлія Бершадського полягає не стільки у поясненні, скільки у показі. Впевнений у собі, в своєму практичному знанні колориста і рисувальника, Бершадський, що знає можливості палітри, впевненою рукою показує студенту побудову форми, метод рисування будь-якої деталі: носа, ока, вуха; знайомить із змішуванням тону на палітрі, щоб домогтися кольору натури.
З 1933 професор Одеського художнього училища, з 1934 — професор на архітектурному факультеті Інституту інженерів цивільного будівництва.
У 1935 відбулася персональна виставка Бершадського. Саме тоді вперше громадськість ознайомилась з творчістю митця.
На початку війни Бершадський був евакуйований на Урал у місто Свердловськ. Не дивлячись на похилий вік, митець продовжував працювати. Був професором кафедри архітектури Уральського політехнічного інституту, створив цілу галерею портретів вчених і діячів культури. У 1949 року в Свердловську відбулася персональна виставка 80-річного художника.

## Творчість
Митець виробив власну манеру, що склалася поступово поряд із впливом окремих майстрів. У ранніх пейзажах Бершадський відчув вплив Левітана, в подальшому — вплив Архипова, з його дослідами щодо світла, а потім Рєпіна і Сєрова. Визначився жанровий вибір Юлія Рафаїловича — це, в першу чергу портрет і побутовий жанр. Найулюбленіші техніки — пастель і олія.
Головні риси для творів Бершадського — це світлі тони, детальне письмо, зрозуміла проста композиція. Із самого початку свого творчого шляху Бершадський був і залишився реалістом.

title: Бершадський Юлій Рафаїлович

wikitext:
{{Художник
| Ім'я                = Бершадський Юлій Рафаїлович
| Оригінал імені      =
| Фото                =
| Ширина              =
| Підпис              =
| Ім'я при народженні =

| Дата народження     = 09.01.1869
| Місце народження    = [[Тирасполь]], [[Бесарабська губернія]], [[Російська імперія]]
| Дата смерті         = 20.09.1956
| Місце смерті        = [[Єкатеринбург|Свердловськ]], [[РРФСР]], [[СРСР]]
| Національність      = [[євреї в Україні|український єврей]]
| Громадянство        = {{RUSold}}→{{UNR}}→{{URS}}

| Жанр                = [[живопис]]
| Навчання            = Одеська художня школа, [[Петербурзька академія мистецтв|Петербурзька академія художеств]]
| Напрямок            = [[портрет]], побутовий жанр
| Роки творчості      =
| Вплив               =
| Вплив на            =
| Нагороди            =
| Звання              =
| Автограф            =
| Премії              =
| Твори               =
| Сайт                =
}}
{{Однофамільці|Бершадський (прізвище)}}

'''Бершадський Юлій Рафаїлович''' ({{ДН|9|01|1869}}, [[Тирасполь]], [[Бесарабська губернія]], [[Російська імперія]] — [[20 вересня]] (в ін. джерелах зустрічається дата 26.09) [[1956]], [[Єкатеринбург|Свердловськ]], [[РРФСР]], [[СРСР]]) — український художник [[євреї в Україні|єврейського походження]], [[фахівець|майстер]] [[портрет]]у, [[пейзаж]]у.

== Життєпис ==
Народився у в бідній єврейській родині. Батько майбутнього художника не мав змоги гідно забезпечити родину. Юлій Рафаїлович спочатку навчався в [[хедер]]і, потім його перевели в [[Народна школа|народну школу]], а пізніше — в повітове чотирикласне училище. Вже у [[хедер]]і хлопець виявив великий потяг і здібності до малювання. Проте в [[Ортодоксія|ортодоксальній]] єврейській школі малювати заборонялося [[релігія|релігією]]. Тільки до малювання орнаментальних прикрас («мізрах») і розмальовки гральних карт хлопець міг застосувати свій талант.

У школі одразу виявив неабиякі здібності. Протягом першого місяця навчання він пройшов три відділення першого класу. Скульптор Іоріні, за старим звичаєм, давав копіювати хлопцеві [[естамп]]и. Бершадський виконував їх блискуче, з копіткою закінченістю. Бершадський перейшов у гіпсово-головний клас, а в наступному році — у фігурно-гіпсовий.

У [[1892]] закінчив Одеську художню школу з двома срібними медалями. Він залишається ще два роки в Одесі через брак коштів. Через два роки у 1894 Бершадський вступає до Петербурзької академії мистецтв.

У [[1899]] закінчив Академію, виконавши картину «Базар на півдні» Це одне з ґрунтовніших творів майстра. На картині зображена базарна площа з групами людей і купою кавунів, залитих сонцем.

Через деякий час повертається до Одеси, але не пориває зв'язків з Петербургом. Усі свої нові картини він спочатку виставляє на Одеських виставках, а потім — на весняних академічних.

У [[1906]] разом із дружиною їде за кордон. Метою подорожі було подальше художнє вдосконалення, вивчення класичного живопису в музеях і знайомство з сучасним західним мистецтвом на виставках. Художник відвідує Париж, Мюнхен, Відень і Берлін.

Як зазначає [[Шаров Ігор Федорович|Ігор Шаров]], найбільше майстра вразив Париж. Місто підкорило величчю своїх перспектив та ансамблів. Потім — Лувр і Люксембург. А у Берлінському музеї художника вразили твори [[Дієго Веласкес|Веласкеса]] і [[Рембрандт]]а.

Повернувшись до [[Одеса|Одеси]], Бершадський займається викладацькою діяльністю, працює над новими творами, щороку бере участь у виставках південноросійських художників.

У [[1907]] відкриває приватну художню студію. Поряд з учнями з багатих родин, він безкоштовно навчав талановитих дітей одеської бідноти. Педагогічний метод Юлія Бершадського полягає не стільки у поясненні, скільки у показі. Впевнений у собі, в своєму практичному знанні колориста і рисувальника, Бершадський, що знає можливості палітри, впевненою рукою показує студенту побудову форми, метод рисування будь-якої деталі: носа, ока, вуха; знайомить із змішуванням тону на палітрі, щоб домогтися кольору натури.

З [[1933]] професор Одеського художнього училища, з [[1934]] — професор на архітектурному факультеті Інституту інженерів цивільного будівництва.

У [[1935]] відбулася персональна виставка Бершадського. Саме тоді вперше громадськість ознайомилась з творчістю митця.

На початку [[Друга світова війна|війни]] Бершадський був евакуйований на [[Урал]] у місто Свердловськ. Не дивлячись на похилий вік, митець продовжував працювати. Був професором кафедри архітектури Уральського політехнічного інституту, створив цілу галерею портретів вчених і діячів культури. У 1949 року в Свердловську відбулася персональна виставка 80-річного художника.

== Творчість ==
Митець виробив власну манеру, що склалася поступово поряд із впливом окремих майстрів. У ранніх пейзажах Бершадський відчув вплив Левітана, в подальшому — вплив Архипова, з його дослідами щодо світла, а потім Рєпіна і Сєрова. Визначився жанровий вибір Юлія Рафаїловича — це, в першу чергу портрет і побутовий жанр. Найулюбленіші техніки — пастель і олія.

Головні риси для творів Бершадського — це світлі тони, детальне письмо, зрозуміла проста композиція. Із самого початку свого творчого шляху Бершадський був і залишився реалістом.
{{Бібліоінформація}}
{{Товариство південноросійських художників}}

title: Бершадський Юлій Рафаїлович

Народження: 9 січня 1869 ( 1869-01-09 ) Тирасполь , Бесарабська губернія , Російська імперія

Поховання: Іванівський цвинтар d

Національність: український єврей

Країна: Російська імперія → УНР → СРСР

Жанр: живопис

Навчання: Одеська художня школа, Петербурзька академія художеств

Діяльність: художник

Напрямок: портрет , побутовий жанр

Відомі учні: Гончаренко Іван Іванович , Клювгант Діна Еммануїлівна , Ольшанецький Яків Йосипович , Кордонський Мартин-Вігдор Лейбович , Зайченко Василь Андріанович , Векслер Абрам Йосипович , Липовецька Берта Давидівна , Зосимович Ольга Анатоліївна , Соколовська Оксана Дмитрівна і Шенкер Ілля Якович

Працівник: Одеське художнє училище , Одеська державна академія будівництва та архітектури і Уральський державний технічний університет d


text:
# Паньків Михайло Ілліч
Миха́йло Іллі́ч Па́ньків (9 вересня 1940, село Вербівці, Городенківський район, Івано-Франківська область — 31 жовтня 2021) —
український  історик, етнограф, краєзнавець, музейник, письменник, кандидат історичних наук, заслужений працівник культури України, відмінник освіти України. Лауреат всеукраїнської премії Павла Чубинського, обласних премій І. Вагилевича, І. Крип'якевича та В. Полєка, член правління Івано-Франківської обласної організації Товариства охорони пам'яток історії і культури, член Івано-Франківської обласної організації Національної спілки краєзнавців України, член Наукового товариства імені Шевченка.
Автор наукових публікацій з етнографії, народознавства, краєзнавства та історичної топоніміки, музейної справи, а також національно-визвольної боротьби на Прикарпатті. В науковій діяльності Михайло Паньків займається методикою польових досліджень, етнографічним районуванням, питаннями практичних рекомендацій, спрямованих на збереження та популяризацію традиційно-побутової культури українців. Музейній справі Михайло Ілліч присвятив багато років, працюючи на різних посадах у Івано-Франківському краєзнавчому музеї та яку не полишив перейшовши на викладацьку роботу в Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника.

## Біографія
Михайло Паньків народився 9 вересня 1940 року у селі Вербівці Городенківського району Івано-Франківської області.
Початкову освіту здобув в семирічці рідного села, яку закінчив 1953 року. У 1953—1956 роках навчався у середній школі в сусідньому селі Тишківці. Після закінчення школи навчався у Снятинському культурно-освітньому технікумі (1956—1958).
Закінчивши технікум, рік працював завідувачем Вербівського сільського клубу.
Впродовж листопада 1959 — серпня 1962 року проходив строкову службу в армії.
1962 року вступив на історичний відділ історико-філологічного факультету Івано-франківського педагогічного інституту. Викладачами Михайла Паньківа були Петро Арсенич та Валентин Мороз. 1966 року закінчив навчання в інституті з відзнакою.
У 1966—1967 роках працював вчителем історії Чернелицької школи.
1967—1969 роки — працював в Івано-Франківському обкомі комсомолу з молодою інтелігенцією області.
1969 року влаштувався в Івано-Франківський краєзнавчий музей науковим співробітником. 1970 року очолив відділ історії музею, а 1972 року став заступником директора. 1985 року очолив музей і на цій посаді пропрацював до 2002 року.
З вересня 2006 року Михайло Паньків працює доцентом кафедри етнології і археології Інституту історії, політології і міжнародних відносин Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника, а з 2015 року — професор цієї кафедри.

## Наукова та музейна діяльність
Займаючи посаду директора музею, Михайло Паньків займався науковою роботою. У 1987—1989 роках під його керівництвом археологи провели обстеження території Івано-Франківської області, внаслідок чого виявлено 1405 археологічних пам'яток та видано «Реєстр пам'яток археології Івано-Франківської області». Постійно брав участь у етнографічних дослідженнях Прикарпаття, на основі яких друкував статті в наукових журналах.
1989 року в Інституті фольклору та етнографії Білоруської АН (Мінськ) Михайло Паньків захистив кандидатську дисертацію «Сім'я і сімейний побут на Покутті (друга половина XIX — 80-ті роки XX ст.)». Науковим керівником роботи був професор Юрій Гошко.
1989 року був одним з ініціаторів створення «Краєзнавчого товариства ім. І. Франка», в якому мав об'єднатися краєзнавчий актив Прикарпаття. Але створення Всеукраїнської спілки краєзнавців, не дало цим планам реалізуватися. Натомість розробили новий Статут обласної організації, який затвердили 1991 року.
Від 1991 року за ініціативи Паньківа розпочався випуск журналу «Наукових записок Івано-Франківського краєзнавчого музею»
З 2008 року він очолює відділ етнології Науково-дослідного Інституту історії, етнології та археології Карпат Прикарпатського національного університету імені В. Стефаника.
Автор 17 монографій (рахуючи співавторство), понад 170 статей й з етнографії, музеєзнавства і краєзнавства.
На території Івано-Франківщини організував понад 10 музеїв та є автором понад 20 музеїв. Підготував експозиції для Літературно-меморіального музею Леся Мартовича, Музею-садиби Михайла Грушевського та інших.

## Приватне життя
Дружина Ольга Михайлівна - педагог початкової школи, донька Оксана пішла стопами матері. Син Паньків Ігор Михайлович український етнолог, кандидат історичних наук

## Публіцистична та літературна діяльність
Надрукована 1987 року стаття «Покуття» певною мірою активізувала в українській історіографії зацікавлення до історії цього краю.
Методичний посібник «Організація польових досліджень з етнографії» (2005) став певним узагальненням досвіду Михайла Паньківа у галузі польової етнографії.
Окремий розділ колективної монографії «Етнос. Соціум. Культура: регіональний аспект» (2006) присвятив етнографічній мозаїці Прикарпаття.
У 2012 році вийшла друком книга Михайла Паньківа «Схрони, бункери і криївки ОУН-УПА», в якій за допомогою спогадів, документальних матеріалів він розповідає про схованки УПА на Прикарпатті упродовж 1944—1956 років. А у 2017 році книгу, коштом міської ради, знову перевидали.
2013 року вийшла книга «Текла кровця по Вкраїні» в якій Паньків присвятив увагу місцевим назвам населених пунктів, назвам та пам'яткам на місці боїв, легендам та переказам, що стосувалися боротьбі з татарськими нападами на Прикарпатті з середини XV до початку XVIII століття.

## Відзнаки та нагороди
- Заслужений працівник культури України.
- Лауреат загальноукраїнської премії Павла Чубинського.
- Лауреат премії імені Івана Вагилевича Івано-Франківської обласної ради Українського товариства охорони пам'яток історії та культури[9].
- Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Полєка[10].
- Почесний голова Івано-Франківської обласної організації Національної спілки краєзнавців України[11].
- Лауреат премії Євгена Паранюка[12].

## Вшанування діяльності
До 70-річчя Паньківа у відділі краєзнавчої літератури влаштували книжкову ювілейну виставку «Михайло Паньків: дослідник, етнограф, краєзнавець».
З нагоди 75-річчя Івано-Франківський краєзнавчий музей влаштував виставку «Служитель храму муз». Івано-Франківська обласна організація Національної спілки краєзнавців України провела Всеукраїнську наукову конференцію «Етнокультурна спадщина Прикарпаття (на пошану Михайла Паньківа з нагоди його 75-річчя)».

## Вибрана бібліографія
- Паньків М. Покуття. Етнографічний нарис / М. Паньків // Жовтень. — 1987. — № 2. — С. 102—105.
- Паньків М. І. Організація польових досліджень з етнографії: Посібн. — Івано-Франківськ, 2005. — 123 с.; іл.
- Етнос. Соціум. Культура: регіональний аспект. Монографія / В. В. Грещук, В. І. Кононенко, М. П. Лесюк, М. І. Паньків, М. Д. Романюк, С. І. Хороб та інші.–Київ–Івано-Франківськ: ВДВ ЦІТ, 2006.–315с. ISBN 966-640-170-3
- Паньків М. Схрони, криївки і бункери ОУН-УПА: док., спогади, короткі біогр. : до 70-річчя УПА / М. Паньків. — Коломия: Вік, 2012. — 191 с. ISBN 966-550-061-9
- Паньків, Михайло Ілліч. Числа, міри й час: історико-етнографічний аспект: навч. посіб. зі спецкурсу для підготов. студ. зі спец. "Історія " і «Етнологія» / Михайло Паньків ; Прикарпат. нац. ун-т ім. Василя Стефаника, Ін-т історії і політол., Навч.-наук. Ін-т історії, етнології і археол. Карпат, Івано-Франків. краєзн. музей. — Івано-Франківськ: Вид-во Прикарпат. нац. ун-ту ім. В. Стефаника, 2012. — 103 с. — Бібліогр.: с. 102—103. — 300 прим. — ISBN 978-966-640-339-4
- Текла кровця по Вкраїні [Текст]: (топоніми, легенди, перекази та пісні про татарські напади на Прикарпаття з середини XV до початку XVIII ст.) / ДВНЗ «Прикарпат. нац. ун-т ім. Василя Стефаника», Ін-т історії, етнології і археології Карпат, Нац. спілка краєзнавців України, Івано-Франків. обл. держ. центр туризму і краєзнавства учнів. молоді ; [упоряд., підгот. текстів, вступ. ст.] Михайло Паньків ; [наук. ред.: Кугутяк М. В.]. — Івано-Франківськ: Вид-во Прикарпат. нац. ун-ту ім. В. Стефаника, 2013. — 222 с. — (Бібліотека журналу «Краєзнавець Прикарпаття»). — Бібліогр.: с. 209—221. — ISBN 978-966-640-351-6

## Див.також
Список професорів-істориків ПНУ імені В.Стефаника

title: Паньків Михайло Ілліч

wikitext:
{{Однофамільці|Паньків (прізвище)}}
'''Миха́йло Іллі́ч Па́ньків''' ({{ДН|9|9|1940}}, [[Вербівці (Городенківський район)|село Вербівці]], [[Городенківський район]], [[Івано-Франківська область]] — [[31 жовтня]] [[2021]])<ref>https://galychyna.if.ua/2021/11/01/pomer-etnograf-ta-muzeyeznavets-mihaylo-pankiv/</ref> —

{{Науковець
|ім'я = Михайло Ілліч Паньків
|дата народження = 09.09.1940
|місце народження = [[Вербівці (Коломийський район)|Вербівці]], [[УРСР]]
|дата смерті = 31.10.2021
|місце смерті = [[Івано-Франківськ]], [[Україна]]
|резиденція = [[Івано-Франківськ]]
|громадянство = {{URSR}} {{UKR}}
|національність = українець
|галузь = історія
|заклад = [[Кафедра етнології та археології ПНУ ім.Василя Стефаника|Кафедра етнології Прикарпатський університет]]
|alma mater = [[Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника|Прикарпатський університет]]
|посада = Директор Івано-Франківського краєзнавчого музею
|відомий завдяки = Дослідження історії Покуття
|звання = Професор
|ступінь = Кандидат історичних наук
|керівник = [[Гошко Юрій Григорович|Ю,Г.Гошко]]
|членство = НТШ
|дружина = Паньків Ольга Михайлівна
|діти = Оксана та Ігор
|нагороди = {{Заслужений працівник культури України}} {{Відмінник освіти України}}
}}

український  [[Історія|історик]], [[Етнографія|етнограф]], [[краєзнавець]], [[Музеєзнавство|музейник]], [[письменник]], [[кандидат історичних наук]], [[заслужений працівник культури України]], [[відмінник освіти України]]. Лауреат всеукраїнської премії [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]], обласних премій І. Вагилевича, І. Крип'якевича та В. Полєка, член правління Івано-Франківської обласної організації Товариства охорони пам'яток історії і культури, член Івано-Франківської обласної організації [[Національна спілка краєзнавців України|Національної спілки краєзнавців України]], член [[Наукове товариство імені Шевченка|Наукового товариства імені Шевченка]].

Автор наукових публікацій з етнографії, [[Народознавство|народознавства]], [[Краєзнавство|краєзнавства]] та історичної [[Топоніміка|топоніміки]], музейної справи, а також національно-визвольної боротьби на Прикарпатті. В науковій діяльності Михайло Паньків займається методикою [[Польові дослідження|польових досліджень]], етнографічним районуванням, питаннями практичних рекомендацій, спрямованих на збереження та популяризацію традиційно-побутової культури українців. Музейній справі Михайло Ілліч присвятив багато років, працюючи на різних посадах у [[Івано-Франківський краєзнавчий музей|Івано-Франківському краєзнавчому музеї]] та яку не полишив перейшовши на викладацьку роботу в [[Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника]].

== Біографія ==
Михайло Паньків народився 9 вересня 1940 року у [[Вербівці (Городенківський район)|селі Вербівці]] [[Городенківський район|Городенківського району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]].

Початкову освіту здобув в семирічці рідного села, яку закінчив 1953 року. У 1953—1956 роках навчався у середній школі в сусідньому селі [[Тишківці]]. Після закінчення школи навчався у [[Снятин]]ському культурно-освітньому технікумі (1956—1958).

Закінчивши технікум, рік працював завідувачем Вербівського сільського клубу.

Впродовж листопада 1959 — серпня 1962 року проходив строкову службу в [[Радянська армія|армії]].

1962 року вступив на історичний відділ історико-філологічного факультету [[Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника|Івано-франківського педагогічного інституту]]. Викладачами Михайла Паньківа були [[Арсенич Петро Іванович|Петро Арсенич]] та [[Мороз Валентин Якович|Валентин Мороз]]. 1966 року закінчив навчання в інституті з відзнакою.

У 1966—1967 роках працював вчителем історії [[Чернелиця|Чернелицької]] школи.

1967—1969 роки — працював в Івано-Франківському [[Обласний комітет|обкомі]] [[ЛКСМУ|комсомолу]] з молодою інтелігенцією області.

1969 року влаштувався в [[Івано-Франківський краєзнавчий музей]] науковим співробітником. 1970 року очолив відділ історії музею, а 1972 року став заступником директора. 1985 року очолив музей і на цій посаді пропрацював до 2002 року<ref name="ifkm">{{cite web |title=Виставка «Служитель храму муз» |url=http://ifkm.if.ua/page117.html |website=ifkm.if.ua |accessdate=23 вересня 2020}}</ref>.

З вересня 2006 року Михайло Паньків працює доцентом кафедри етнології і археології Інституту історії, політології і міжнародних відносин [[Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника|Прикарпатського національного університету імені Василя Стефаника]], а з 2015 року — професор цієї кафедри.

== Наукова та музейна діяльність ==
Займаючи посаду директора музею, Михайло Паньків займався науковою роботою. У 1987—1989 роках під його керівництвом археологи провели обстеження території Івано-Франківської області, внаслідок чого виявлено 1405 археологічних пам'яток та видано «Реєстр пам'яток археології Івано-Франківської області». Постійно брав участь у етнографічних дослідженнях [[Прикарпаття]], на основі яких друкував статті в наукових журналах.

1989 року в Інституті фольклору та етнографії Білоруської АН ([[Мінськ]]) Михайло Паньків захистив кандидатську дисертацію «Сім'я і сімейний побут на Покутті (друга половина XIX — 80-ті роки XX ст.)». Науковим керівником роботи був професор [[Гошко Юрій Григорович|Юрій Гошко]].

1989 року був одним з ініціаторів створення «Краєзнавчого товариства ім. І. Франка», в якому мав об'єднатися краєзнавчий актив Прикарпаття. Але створення Всеукраїнської спілки краєзнавців, не дало цим планам реалізуватися. Натомість розробили новий Статут обласної організації, який затвердили 1991 року<ref>{{cite web |title=Михайло Косило: Завдяки краєзнавцям маємо цілісну картину історії Прикарпаття - Галичина |url=https://galychyna.if.ua/analytic/mihaylo-kosilo-zavdyaki-krayeznavtsyam-mayemo-tsilisnu-kartinu-istoriyi-prikarpattya/ |website=galychyna.if.ua |accessdate=23 вересня 2020 |date=8 лютого 2019}}</ref><ref>{{cite web |title=НСКУ: Івано-Франківська обласна організація Національної спілки краєзнавців України |url=http://ifoonsku.ucoz.ua/index/0-2 |website=ifoonsku.ucoz.ua |accessdate=23 вересня 2020 }}</ref>.

Від 1991 року за ініціативи Паньківа розпочався випуск журналу «Наукових записок Івано-Франківського краєзнавчого музею»

З 2008 року він очолює відділ етнології Науково-дослідного Інституту історії, етнології та археології Карпат Прикарпатського національного університету імені В. Стефаника.

Автор 17 монографій (рахуючи співавторство), понад 170 статей й з етнографії, музеєзнавства і краєзнавства.

На території Івано-Франківщини організував понад 10 музеїв та є автором понад 20 музеїв. Підготував експозиції для [[Літературно-меморіальний музей Леся Мартовича|Літературно-меморіального музею Леся Мартовича]], [[Музей-садиба Михайла Грушевського|Музею-садиби Михайла Грушевського]] та інших<ref>{{cite web |title=До 75-річчя Михайла Ілліча Паньківа {{!}} Національна спілка краєзнавців України |url=http://nsku.org.ua/?p=6282 |website=nsku.org.ua |accessdate=23 вересня 2020 }}</ref>.

== Приватне життя ==
Дружина Ольга Михайлівна - педагог початкової школи, донька Оксана пішла стопами матері. Син [[Паньків Ігор Михайлович]] український етнолог, кандидат історичних наук<ref>{{Cite web|title=Відійшов у вічність директор Інституту історії, етнології і археології Карпат Михайло Паньків|url=https://nniieak.pnu.edu.ua/2021/10/31/відійшов-у-вічність-директор-інститу/|website=Навчально-науковий інститут історії, етнології і археології Карпат|date=2021-10-31|accessdate=2023-12-15|language=uk}}</ref>

== Публіцистична та літературна діяльність ==
Надрукована 1987 року стаття «<nowiki/>[[Покуття]]<nowiki/>» певною мірою активізувала в українській історіографії зацікавлення до історії цього краю<ref>{{cite journal |last1=Кирчів |first1=Р. |title=Історіографія етнографічного дослідження Покуття |journal=Народознавчі зошити |date=2015 |issue=1 |pages=70–90 |url=http://nbuv.gov.ua/UJRN/NaZo_2015_1_9 |issn=1028-5091}}</ref>.

Методичний посібник «Організація польових досліджень з етнографії» (2005) став певним узагальненням досвіду Михайла Паньківа у галузі польової етнографії.

Окремий розділ колективної монографії «Етнос. Соціум. Культура: регіональний аспект» (2006) присвятив етнографічній мозаїці Прикарпаття.

У 2012 році вийшла друком книга Михайла Паньківа «Схрони, бункери і криївки ОУН-УПА», в якій за допомогою спогадів, документальних матеріалів він розповідає про схованки УПА на Прикарпатті упродовж 1944—1956 років. А у 2017 році книгу, коштом міської ради, знову перевидали<ref>{{cite web |title=Книгу "Схрони, бункери і криївки ОУН-УПА" передадуть у бібліотеки Івано-Франківська |url=https://kurs.if.ua/news/knygu_shrony_bunkery_i_kryivky_ounupa_peredadut_u_biblioteky_ivanofrankivska_58927.html/ |website=Курс |accessdate=23 вересня 2020 |date=17 жовтня 2017}}</ref>.

2013 року вийшла книга «Текла кровця по Вкраїні» в якій Паньків присвятив увагу місцевим назвам населених пунктів, назвам та пам'яткам на місці боїв, легендам та переказам, що стосувалися боротьбі з татарськими нападами на Прикарпатті з середини XV до початку XVIII століття.

== Відзнаки та нагороди ==
* {{Прапор України}}[[Заслужений працівник культури України]].
* {{Прапор України}} Лауреат загальноукраїнської премії [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]].
* {{Прапор України}} Лауреат премії імені [[Вагилевич Іван Миколайович|Івана Вагилевича]] Івано-Франківської обласної ради [[Українське товариство охорони пам'яток історії та культури|Українського товариства охорони пам'яток історії та культури]]<ref>{{cite web |title=Лауреати премії імені Івана Вагилевича Івано-Франківської обласної ради Українського товариства охорони пам'яток історії та культури |url=https://lib.if.ua/exhib/1313670246.html |website=lib.if.ua |accessdate=26 вересня 2020}}</ref>.
* {{Прапор України}} Лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Полєка<ref>{{cite web |title=Звіт про роботу Івано-Франківської обласної організації Національної спілки краєзнавців України за 2012 рік |url=http://history.org.ua/uk/post/1069 |website=history.org.ua |accessdate=23 вересня 2020}}</ref>.
* {{Прапор України}} Почесний голова Івано-Франківської обласної організації [[Національна спілка краєзнавців України|Національної спілки краєзнавців України]]<ref>{{cite web |title=IV звітно-виборча конференція Івано-Франківської обласної організації Національної спілки краєзнавців України {{!}} Національна спілка краєзнавців України |url=http://nsku.org.ua/?p=12757 |accessdate=23 вересня 2020}}</ref>.
* {{Прапор України}} Лауреат премії Євгена Паранюка<ref>{{cite web |author1=Михайло Посічанський |title=У Хмелівці на Богородчанщині вдруге провели обласний літературно-мистецький і краєзнавчий фестиваль «Чуєш, брате мій»… - Галичина |url=https://galychyna.if.ua/analytic/u-hmelivtsi-na-bogorodchanshhini-vdruge-proveli-oblasniy-literaturno-mistetskiy-i-krayeznavchiy-festival-chuyesh-brate-miy/ |website=galychyna.if.ua |accessdate=23 вересня 2020 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190714230810/https://galychyna.if.ua/analytic/u-hmelivtsi-na-bogorodchanshhini-vdruge-proveli-oblasniy-literaturno-mistetskiy-i-krayeznavchiy-festival-chuyesh-brate-miy/ |archivedate=14 липня 2019 |date=4 липня 2019}}</ref>.

== Вшанування діяльності ==
До 70-річчя Паньківа у відділі краєзнавчої літератури влаштували книжкову ювілейну виставку «Михайло Паньків: дослідник, етнограф, краєзнавець»<ref>{{cite web |title=Михайло Паньків: дослідник, етнограф, краєзнавець |url=http://lib.if.ua/news/1283518536.html |website=lib.if.ua |accessdate=26 вересня 2020}}</ref>.

З нагоди 75-річчя Івано-Франківський краєзнавчий музей влаштував виставку «Служитель храму муз»<ref name="ifkm"/>. Івано-Франківська обласна організація Національної спілки краєзнавців України провела Всеукраїнську наукову конференцію «Етнокультурна спадщина Прикарпаття (на пошану Михайла Паньківа з нагоди його 75-річчя)»<ref>[http://lib.pnu.edu.ua/files/konferensions/pankiv-2016.pdf Етнокультурна спадщина Прикарпаття] [Текст]: матеріали Всеукр. наук. конф." Етнокультурна спадщина Прикарпаття (на пошану Михайла Паньківа з нагоди його 75-річчя)" (м. Івано-Франківськ, 4 груд. 2015 р.) / Івано-Франків. обл. орг. Нац. спілки краєзнавців України [та ін.] ; [наук. ред. А. Королько]. — Івано-Франківськ : [[Лілея-НВ]], 2016. — 419 с. : рис. — (Бібліотека журналу «Краєзнавець Прикарпаття»). — Бібліогр. в кінці ст. — ISBN 978-966-668-409-0</ref>.

== Вибрана бібліографія ==
* Паньків М. Покуття. Етнографічний нарис / М. Паньків // Жовтень. — 1987. — № 2. — С. 102—105.
* Паньків М. І. [https://kea.pnu.edu.ua/wp-content/uploads/sites/57/2018/11/Методичка-Паньківа-М.І.-по-етнографічній-практиці-1.pdf Організація польових досліджень з етнографії]: Посібн. — Івано-Франківськ, 2005. — 123 с.; іл.
* [http://194.44.152.155/elib/local/sk715358.pdf Етнос. Соціум. Культура: регіональний аспект]. Монографія / В. В. Грещук, В. І. Кононенко, М. П. Лесюк, М. І. Паньків, М. Д. Романюк, С. І. Хороб та інші.–Київ–Івано-Франківськ: ВДВ ЦІТ, 2006.–315с. ISBN 966-640-170-3
* Паньків М. [http://194.44.152.155/elib/local/647.pdf Схрони, криївки і бункери ОУН-УПА: док., спогади, короткі біогр. : до 70-річчя УПА] / М. Паньків. — Коломия: Вік, 2012. — 191 с. ISBN 966-550-061-9
* Паньків, Михайло Ілліч. [http://194.44.152.155/elib/local/471.pdf Числа, міри й час: історико-етнографічний аспект]: навч. посіб. зі спецкурсу для підготов. студ. зі спец. "Історія " і «Етнологія» / Михайло Паньків ; Прикарпат. нац. ун-т ім. Василя Стефаника, Ін-т історії і політол., Навч.-наук. Ін-т історії, етнології і археол. Карпат, Івано-Франків. краєзн. музей. — Івано-Франківськ: Вид-во Прикарпат. нац. ун-ту ім. В. Стефаника, 2012. — 103 с. — Бібліогр.: с. 102—103. — 300 прим. — ISBN 978-966-640-339-4
* Текла кровця по Вкраїні [Текст]: (топоніми, легенди, перекази та пісні про татарські напади на Прикарпаття з середини XV до початку XVIII ст.) / ДВНЗ «Прикарпат. нац. ун-т ім. Василя Стефаника», Ін-т історії, етнології і археології Карпат, Нац. спілка краєзнавців України, Івано-Франків. обл. держ. центр туризму і краєзнавства учнів. молоді ; [упоряд., підгот. текстів, вступ. ст.] Михайло Паньків ; [наук. ред.: Кугутяк М. В.]. — Івано-Франківськ: Вид-во Прикарпат. нац. ун-ту ім. В. Стефаника, 2013. — 222 с. — (Бібліотека журналу «Краєзнавець Прикарпаття»). — Бібліогр.: с. 209—221. — ISBN 978-966-640-351-6

== Див.також ==
[[Список професорів-істориків ПНУ імені В.Стефаника]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* {{Стаття | автор = Дрогобицька О. | назва = Етнографічні студії Михайла Паньківа | посилання = http://nbuv.gov.ua/UJRN/NaZo_2016_2_18 | видання = Народознавчі зошити | рік = 2016 | номер = 2 | сторінки = 451–458 | issn = 1028-5091 }}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Заслужені працівники культури України]]
[[Категорія:Дійсні члени НТШ]]
[[Категорія:Лауреати премії імені Павла Чубинського]]
[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Українські краєзнавці]]
[[Категорія:Українські етнографи]]
[[Категорія:Українські музейники]]
[[Категорія:Випускники історичного факультету Прикарпатського університету]]
[[Категорія:Члени Національної спілки краєзнавців України]]
[[Категорія:Працівники інституту історії Прикарпатського університету]]
[[Категорія:Члени Українського товариства охорони пам'яток історії та культури]]

title: Михайло Ілліч Паньків

Народився: 9 вересня 1940 · Вербівці, УРСР

Помер: 31 жовтня 2021 (81 рік) · Івано-Франківськ, Україна

Місце проживання: Івано-Франківськ

Країна: УРСР Україна

Національність: українець

Діяльність: письменник

Alma mater: Прикарпатський університет

Галузь: історія

Вчене звання: Професор

Науковий ступінь: Кандидат історичних наук

Членство: НТШ

Відомий завдяки: Дослідження історії Покуття

У шлюбі з: Паньків Ольга Михайлівна

Діти: Оксана та Ігор

Нагороди: Заслужений працівник культури України


text:
# Вишнівський Олександр Йосипович
Олекса́ндр Йо́сипович Вишні́вський (Вишнєвський) (нар. 12/24 серпня 1890 — пом. 12 жовтня 1975) — полковник армії УНР (генерал-поручник в еміграції).
Відповідно до українського законодавства є борцем за незалежність України у XX столітті.

## Життєпис
Народився 12 серпня (ст. ст.) 1890 року, за даними Тинченко Я. Ю., — у невеликому селі Заливна Олександрівського повіту Катеринославської губернії (нині — село Заливне Терсянської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області України).
За походженням — із дворян Київської губернії, православного віросповідання.
Закінчив повний курс Київської 3-х класної торгової школи Н. А. Терещенка (здобувши середню освіту), проте обрав військову кар’єру.
18-річним юнаком, 29 вересня 1908 року, добровільно, на пільгових умовах за освітою, поступив на військову службу до піхотного полку російської імператорської армії.
У 1910 році був відряджений на навчання до військового училища. В 1913 році, у Віленському військовому училищі (в місті Вільна), в званні юнкера, закінчив повний курс навчань на «відмінно», 6 серпня 1913 року отримав військовий чин підпоручника (зі старшинством — з 06.08.1912) та був скерований на службу до 169-го піхотного Ново-Трокського полку (в м. Вільна). Займав посаду молодшого офіцера 12-ї роти. Полк входив до складу 43-ї піхотної дивізії 2-го армійського корпусу 2-ї Армії.
В 1913 році, як військовик дійсної служби Російської імперії, отримав медаль «В пам'ять 300-річчя царювання Дому Романових».
Під час Першої світової війни, в ході Східно-Прусської операції, наприкінці серпня 1914 року, біля Мазурських озер, 169-й піхотний Ново-Трокський полк попав в оточення та зазнав великих втрат. Поранений підпоручник Вишнівський потрапив до німецького полону. Був у кількох таборах для полонених, поки не опинився у Ганноверіш Мюнден. На той час (1917 рік) у таборі на ниві українізації активно працював Союз Визволення України.
У лютому 1918 року, під час формування німцями з полонених українців «синьожупанних» дивізій, Олександр Вишнівський очолив пішу сотню у 1-му українському «синьожупанному» козацькому полку імені Петра Дорошенка. Згодом, через брак офіцерських кадрів, його було переведено до 4-го Синьожупанного полку, де він очолив курінь (батальйон).
Після розформування 4-го Синьожупанного полку, за часів Гетьманату, сотник Вишнівський служив у кадрах 11-ї пішої дивізії 6-го (Полтавського) армійського корпусу війська українського.

### На службі УНР
Після перемоги Директорії УНР над силами генерала Скоропадського Олександр Вишнівський вступив до лав республіканської української армії. З ініціативи Семена Петлюри наприкінці грудня 1918 року у Києві почалося відродження формацій «синьожупанників». Він увійшов до складу комісії, яка займалася формуванням нових підрозділів, а згодом став помічником командира 1-го Синьожупанного полку Марка Вовчка-Пащенка.
Вже 1 лютого 1919 року «синьожупанників» було відправлено на лівий берег Дніпра прикривати рештки армії УНР, які відступали під натиском більшовицьких військ. Після цього полк опинився у Василькові під Києвом, де отримав своє перше бойове хрещення в другій половині лютого. В березні у боях під містом Вчорайше (тепер Ружинський район Житомирської області) командир «синьожупанників» Вовчок-Пащенко не зміг контролювати ситуації й за таких умов Вишнівський перебирає командування полком. Водночас полк перейшов у підпорядкування начальника 7-ї пішої кадрової дивізії Миколи Шаповала.
Після захоплення наприкінці березня більшовиками Жмеринки війська армії УНР були розділені навпіл. За таких скрутних обставин командир полку «синьожупанників» не впав у відчай — Вишнівський організовано відвів свою частину за ріку Збруч, паралельно роззброївши збільшовичений Бессарабський полк, отримавши значну кількість зброї, якої так не вистачало українським військам протягом усього часу Української революції. Протягом кінця квітня — середини травня полк Олександра Вишнівського перебував за Збручем, де ніс охоронну службу. Від кінця травня «синьожупанники» знову беруть участь у бойових діях: Кам'янець-Подільський, Нова Ушиця теперішньої Хмельницької області, де полк отримав нову нумерацію (7-й Синьожупанний полк 3-ї пішої дивізії), Вапнярська та Піщанська операції на території Вінницької області. У ході Піщанської операції Вишнівського було поранено й до пізньої осені 1919 року він перебував у Вінницькому шпиталі на лікуванні.
Невдовзі після повернення до війська Олександр Вишнівський був відряджений на переговори з Галицькою армією (УГА), яка на той час ще підпорядковувалася штабу армії УНР. У листопаді 1919 року галицькі збройні сили перейшли на бік білогвардійців генерала Денікіна і Вишнівський повернувся до Наддніпрянської армії УНР, де очолив залишки розбитих білогвардійцями «синьожупанників», об'єднаних у 3-й окремий кінний полк. На чолі цього полку Вишнівський пройшов бойовими шляхами славного Зимового походу армії УНР.
Під час оборонних боїв, 10 липня 1920 року полковника Вишнівського знову було поранено і його права рука навіки залишилася непрацездатною, через що він вже не міг повернутися до лав діючої армії. Фронтова рана вплинула і на місце подальшої роботи Вишнівського: оскільки фізично працювати він не міг, то радо прийняв пропозицію генерала Зелінського очолити його канцелярію.

### Життя в еміграції
У міжвоєнний період Вишнівський проживав у Польщі, займався написанням досліджень та спогадів з історії українських визвольних змагань, збирав документи та матеріали армії УНР. В цей час, зокрема, у журналі «За державність» побачили світ два його спогади: «Вапнярка» (1934, № 4) та «До історії „Синіх“ і „Залізних“» (1937, № 7).
Під час Другої світової війни, з березня 1945 року, Олександр Вишнівський був приділений до штабу Української національної армії Вермахту, з частинами якої відійшов до Німеччини, а звідти, у 1948 році, емігрував до Сполучених Штатів, де оселився у Детройті. У США він не полишив історичних досліджень і видав в Нью-Йорку у видавництві «Червона калина» 1971 року книгу «Третя Залізна дивізія», а у 1973 в Детройті капітальну працю про повстансько-партизанський рух під час визвольних змагань під назвою «Повстанський рух і отаманія». Саме у Америці екзильним урядом УНР Вишнівського було підвищено до ранги генерал-хорунжого, а дещо пізніше — генерал-поручника армії УНР.
Помер після важкої хвороби у неділю 12 жовтня 1975 року в місті Детройт. На панахиді по померлому були присутні представники комбатантських організацій з прапорами — Січові Стрільці, Дивізійники, Армії УНР та УПА, представники громадських організацій і делегацій молодіжних організацій СУМ, Пласт та ОДУМ. На панахиді виступили о. О. Биковець, генерал Михайло Крат та єпископ Петро.
Поховали генерала на цвинтарі в Баунд Бруці 15 жовтня, покривши обличчя найвищою козацькою посмертною нагородою — «Червоною Китайкою», згідно з віками освяченою традицією.

## Вшанування пам'яті
- У жовтні 2015 року в його рідному селі Заливне Запорізької області встановлено меморіальну дошку полковнику армії УНР Олександру Вишнівському.

- В місті Запоріжжі є вулиця Олександра Вишнівського[8]

title: Вишнівський Олександр Йосипович

wikitext:
{{Однофамільці|Вишнівський}}
{{Військовик2
| ім'я                = Олександр Вишнівський
| оригінал імені      =
| портрет             = Олександр Вишнівський.jpg
| розмір              = 230px
| підпис              =
| дата народження     = 24.8.1890 (12)
| місце народження    = [[Заливне (Новомиколаївський район)|с. Заливна]],
 [[Олександрівський повіт (Катеринославська губернія)|Олександрівський повіт]],
[[Катеринославська губернія]],
 [[Російська імперія]]
| дата смерті         = 12.10.1975
| місце смерті        = [[Детройт]], [[США]]
| причина смерті      =
| національність      = [[українець]]
| університет         =
| ступінь             =
| прізвисько          =
| країна              = {{Країна з прапорцем|Російська імперія}} →
 {{UNR}}
| вид збройних сил    = [[Сухопутні війська]]
| рід військ          = [[піхота]]
| роки служби         = {{ПрапорЗначок|Російська імперія}} [[1908]]–[[1914]]
{{ПрапорЗначок|УНР}} [[1918]]–[[1921]]
| звання              = {{Ранг|країна=РІА|звання=Підпоручик}}
 {{Ранг|країна=УНР|звання=Генерал-поручник}} (в еміграції)
| формування          =
| командування        = командир 7-го [[Синьожупанники|Синьожупанного]] полку (1919)
| битви               =  '''[[Перша світова війна]]'''
[[Східно-Прусська операція (1914)]]
'''[[Радянсько-українська війна]]'''
[[Перший зимовий похід]]
[[бої за Вапнярку]]
| нагороди            =
{{(!}}
{{!}} {{Медаль «У пам'ять 300-річчя царювання дому Романових»}}{{!!}}{{Орден «Залізний хрест» (УНР)}}{{!!}}{{Хрест Симона Петлюри}}{{!!}}{{Воєнний хрест (УНР)}}
{{!)}}
}}
'''Олекса́ндр Йо́сипович Вишні́вський (''Вишнєвський'')''' ({{н}} 12/[[24 серпня]] [[1890]] — {{†}} [[12 жовтня]] [[1975]]) — [[полковник]] [[Армія УНР|армії УНР]] ([[генерал-поручник]] в еміграції).

Відповідно до українського законодавства є борцем за незалежність [[Україна|України]] у XX столітті.<ref>{{Cite news|url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/314-19#Text|title=Про правовий статус та вшанування пам'яті борців за незалежність України у XX столітті|language=uk|work=Офіційний вебпортал парламенту України|archive-url=https://web.archive.org/web/20250708083200/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/314-19#Text|archive-date=2025-07-08|access-date=2025-08-12}}</ref>

== Життєпис ==
Народився 12 серпня ([[Юліанський календар|ст. ст.]]) [[1890]] року<ref name="Spisok">{{ref-ru}} Список (по старшинству в чинах) генералам, штаб- и обер-офицерам и классным чиновникам 169-го пехотного Ново-Трокского полка (на 1 января 1914 года); [https://gwar.mil.ru/documents/view/?id=88004935&backurl=person%5C169-й%20пехотный%20Ново-Трокский%20полк::group%5Copisdoc:chasti:lk:mat:proch::types%5Cdocuments:rlt_documents:book_area:prikazi_raspor:donesenie:reports_materials:svedenia:awards:predstavlenie_nagrad:perepiska_awrd:instruction:docs_chats:personal_data:list_awards:lists_awards:warlist_documents:cards_voennoplenn:docslk_documents:name_poter:alboms:maps_schemes:diplomat_docs:permid_docs:docs_english:report_info_card:upper_command:newsjourn_documents:other_docs:burial_docs::page%5C3 страница 22, — подпоручик Вишневский Александр Иосифович.] // Памяти героев Великой войны 1914—1918 гг.</ref>, за даними [[Тинченко Ярослав Юрійович|Тинченко Я. Ю.]],<ref>У складеному істориком Я. Ю. Тинченком життєписі полковника армії УНР Вишнівського Олександра Йосиповича (див. книгу {{Тинченко.ОК армії УНР|В}}) інформація про те, що  Олександр Вишнівський у 1912 році закінчив Олексіївське військове училище в Москві та вийшов підпоручником до 11-го піхотного Псковського полку (м. Тула), а в полон потрапив у боях під [[Лодзь|Лодзем]], не відповідає дійсності. У 11-му піхотному Псковському полку в 1913—1916 роках у чині поручника служив '''Вішнєвський Василь Тимофійович''', 1888 року народження, випускник Олександрівського військового училища 1908 року, за походженням — із дворян Курської губернії, уродженець Ставропольської губернії, учасник бойових дій протягом всієї війни, але до полону він не потрапляв (див. {{ref-ru}} [https://gwar.mil.ru/documents/view/?id=50506837&backurl=person%5C11-й%20пехотный%20Псковский%20полк::group%5Copisdoc:chasti:lk:mat:proch::types%5Cdocuments:rlt_documents:book_area:prikazi_raspor:donesenie:reports_materials:svedenia:awards:predstavlenie_nagrad:perepiska_awrd:instruction:docs_chats:personal_data:list_awards:lists_awards:warlist_documents:cards_voennoplenn:docslk_documents:name_poter:alboms:maps_schemes:diplomat_docs:permid_docs:docs_english:report_info_card:upper_command:newsjourn_documents:other_docs:burial_docs::page%5C2 Послужной список поручика 11-го пехотного Псковского генерал-фельдмаршала Князя Кутузова Смоленского полка Вишневского.]). Помилковою також є інформація, начебто Вишнівський Олександр Йосипович був випускником Чугуївського військового училища (див. [https://uain.press/blogs/1315999-1315999 ''Марися Тишкевич''. Олександр Вишнівський — герой війни за свободу України.]); можливо, Олександр Вишнівський деякий час навчався там, але згодом був переведений до Віленського військового училища (місто Вільнюс), яке і закінчив у 1913 році та одержав чин підпоручника. За період 1910—1915 років (див. {{ref-ru}} [https://www.ria1914.info/index.php/Чугуевское_военное_училище Офицеры РИА // Чугуевское военное училище. – Выпускники; ''выпуск 01.06.1915''.]) тільки один випускник Чугуївського військового училища мав прізвище '''Вішнєвський''' і був випущений, після прискореного 4-х місячного курсу навчань, у червні 1915 року в чині [[прапорщик]]а (див. {{ref-ru}} Дополнение к Высочайшему Приказу от 01.06.1915). Можливо, саме він і був родом із невеликого села на Запоріжжі.</ref> — у невеликому селі Заливна Олександрівського повіту Катеринославської губернії (нині — село [[Заливне (Новомиколаївський район)|Заливне]] Терсянської сільської ради [[Новомиколаївський район|Новомиколаївського району]] [[Запорізька область|Запорізької області]] України).

За походженням — із [[Дворяни|дворян]] [[Київська губернія|Київської губернії]], православного віросповідання.<ref name="Spisok"/>

Закінчив повний курс Київської 3-х класної торгової школи [[Терещенко Нікола Артемійович|Н. А. Терещенка]]<ref name="Spisok"/> (здобувши середню освіту), проте обрав військову кар’єру.

18-річним юнаком, 29 вересня 1908 року<ref name="Spisok"/>, добровільно, [[Однорічний охотник|на пільгових умовах за освітою]], поступив на військову службу до піхотного полку [[Російська імператорська армія|російської імператорської армії]].

У 1910 році був відряджений на навчання до військового училища. В 1913 році, у Віленському військовому училищі (в місті [[Вільнюс|Вільна]]), в званні [[Юнкер (Росія)|юнкера]], закінчив повний курс навчань на «відмінно»<ref>{{ref-ru}} Офицеры РИА // [https://www.ria1914.info/index.php/Виленское_военное_училище Виленское военное училище. – Выпускники. 1913 год.]</ref>, 6 серпня 1913 року отримав військовий чин [[підпоручник]]а (зі {{iw|Старшинство в чині військових Російської імперії|старшинством|ru|Старшинство в чине военных Российской империи}} — з 06.08.1912)<ref>{{ref-ru}} Офицеры РИА // [https://www.ria1914.info/images/6/61/1190.pdf Высочайший Приказ от 6 августа 1913 года.]</ref> та був скерований на службу до 169-го піхотного Ново-Трокського полку (в м. Вільна). Займав посаду молодшого офіцера 12-ї роти<ref name="Spisok"/>. Полк входив до складу 43-ї піхотної дивізії [[2-й армійський корпус (Російська імперія)|2-го армійського корпусу]] 2-ї Армії.<ref name="Polk">{{ref-ru}} Офицеры РИА // [https://www.ria1914.info/index.php/169-й_пехотный_Ново-Трокский_полк 169-й пехотный Ново-Трокский полк.]</ref>

В 1913 році, як військовик дійсної служби Російської імперії, отримав медаль [[Медаль «У пам'ять 300-річчя царювання дому Романових»|«В пам'ять 300-річчя царювання Дому Романових»]].

Під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]], в ході [[Східно-Прусська операція (1914)|Східно-Прусської операції]], наприкінці серпня 1914 року, біля [[Мазурське поозер'я|Мазурських озер]], 169-й піхотний Ново-Трокський полк попав в оточення та зазнав великих втрат<ref name="Polk"/>. Поранений підпоручник Вишнівський потрапив до німецького полону. Був у кількох таборах для полонених, поки не опинився у Ганноверіш Мюнден. На той час (1917 рік) у таборі на ниві українізації активно працював [[Союз Визволення України]].

У лютому 1918 року, під час формування німцями з полонених українців [[Синьожупанники|«синьожупанних» дивізій]], Олександр Вишнівський очолив [[Піхота|пішу]] сотню у 1-му українському «синьожупанному» козацькому полку імені [[Петро Дорошенко|Петра Дорошенка]]. Згодом, через брак офіцерських кадрів, його було переведено до 4-го Синьожупанного полку, де він очолив курінь (батальйон).

Після розформування 4-го Синьожупанного полку, за часів [[Українська Держава|Гетьманату]], сотник Вишнівський служив у кадрах 11-ї пішої дивізії [[6-й Полтавський корпус|6-го (Полтавського) армійського корпусу]] війська українського.<ref>''[[Омелянович-Павленко Михайло Володимирович|Омелянович-Павленко Михайло]]''. Спогади командарма (1917—1920 рр.). — Темпора, 2007 р., 608 с. — ISBN 966-8201-24-8.</ref>

=== На службі УНР ===
Після перемоги [[Директорія Української Народної Республіки|Директорії УНР]] над силами генерала [[Скоропадський Павло Петрович|Скоропадського]] Олександр Вишнівський вступив до лав республіканської української армії. З ініціативи [[Петлюра Симон Васильович|Семена Петлюри]] наприкінці грудня 1918 року у Києві почалося відродження формацій «синьожупанників». Він увійшов до складу комісії, яка займалася формуванням нових підрозділів, а згодом став помічником командира 1-го Синьожупанного полку [[Вовчок-Пащенко Марко Юхимович|Марка Вовчка-Пащенка]].

Вже 1 лютого 1919 року «синьожупанників» було відправлено на лівий берег [[Дніпро|Дніпра]] прикривати рештки армії УНР, які відступали під натиском [[Українська радянська армія|більшовицьких військ]]. Після цього полк опинився у [[Васильків|Василькові]] під Києвом, де отримав своє перше бойове хрещення в другій половині лютого. В березні у боях під містом [[Вчорайше]] (тепер Ружинський район Житомирської області) командир «синьожупанників» [[Вовчок-Пащенко Марко Юхимович|Вовчок-Пащенко]] не зміг контролювати ситуації й за таких умов Вишнівський перебирає командування полком. Водночас полк перейшов у підпорядкування начальника 7-ї пішої кадрової дивізії [[Шаповал Микола Юхимович|Миколи Шаповала]].

Після захоплення наприкінці березня більшовиками [[Жмеринка|Жмеринки]] війська армії УНР були розділені навпіл. За таких скрутних обставин командир полку «синьожупанників» не впав у відчай — Вишнівський організовано відвів свою частину за ріку [[Збруч]], паралельно роззброївши збільшовичений Бессарабський полк, отримавши значну кількість зброї, якої так не вистачало українським військам протягом усього часу Української революції. Протягом кінця квітня — середини травня полк Олександра Вишнівського перебував за Збручем, де ніс охоронну службу. Від кінця травня «синьожупанники» знову беруть участь у бойових діях: [[Кам'янець-Подільський]], [[Нова Ушиця]] теперішньої Хмельницької області, де полк отримав нову нумерацію (7-й Синьожупанний полк [[Третя Залізна Стрілецька дивізія Армії УНР|3-ї пішої дивізії]]), Вапнярська та Піщанська операції на території Вінницької області. У ході Піщанської операції Вишнівського було поранено й до пізньої осені 1919 року він перебував у Вінницькому шпиталі на лікуванні.

Невдовзі після повернення до війська Олександр Вишнівський був відряджений на переговори з [[УГА|Галицькою армією (УГА)]], яка на той час ще підпорядковувалася штабу [[Армія Української Народної Республіки|армії УНР]]. У листопаді 1919 року галицькі збройні сили [[Зятківський договір|перейшли на бік білогвардійців]] генерала [[Денікін Антон Іванович|Денікіна]] і Вишнівський повернувся до Наддніпрянської армії УНР, де очолив залишки розбитих білогвардійцями «синьожупанників», об'єднаних у 3-й окремий кінний полк. На чолі цього полку Вишнівський пройшов бойовими шляхами славного [[Перший зимовий похід|Зимового походу]] армії УНР.

Під час оборонних боїв, 10 липня 1920 року полковника Вишнівського знову було поранено і його права рука навіки залишилася непрацездатною, через що він вже не міг повернутися до лав діючої армії. Фронтова рана вплинула і на місце подальшої роботи Вишнівського: оскільки фізично працювати він не міг, то радо прийняв пропозицію генерала [[Зелінський Віктор Петрович|Зелінського]] очолити його канцелярію.

=== Життя в еміграції ===
У міжвоєнний період Вишнівський проживав у Польщі, займався написанням досліджень та спогадів з історії українських визвольних змагань, збирав документи та матеріали армії УНР. В цей час, зокрема, у [[За Державність (збірник)|журналі «За державність»]] побачили світ два його спогади: «Вапнярка» (1934, № 4) та «До історії „Синіх“ і „Залізних“» (1937, № 7).

Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]], з березня 1945 року, Олександр Вишнівський був приділений до штабу [[Українська національна армія|Української національної армії]] [[Вермахт]]у, з частинами якої відійшов до Німеччини, а звідти, у 1948 році, емігрував до Сполучених Штатів, де оселився у Детройті. У США він не полишив історичних досліджень і видав в [[Нью Йорк|Нью-Йорку]] у [[Червона Калина (видавництво)|видавництві «Червона калина»]] 1971 року книгу «Третя Залізна дивізія», а у 1973 в Детройті капітальну працю про повстансько-партизанський рух під час визвольних змагань під назвою «Повстанський рух і отаманія». Саме у Америці [[Уряд Української Народної Республіки в екзилі|екзильним урядом УНР]] Вишнівського було підвищено до ранги генерал-хорунжого, а дещо пізніше — генерал-поручника армії УНР.

Помер після важкої хвороби у неділю 12 жовтня 1975 року в місті [[Детройт]]. На панахиді по померлому були присутні представники комбатантських організацій з прапорами — Січові Стрільці, Дивізійники, Армії УНР та [[Українська повстанська армія|УПА]], представники громадських організацій і делегацій молодіжних організацій [[Спілка української молоді|СУМ]], [[Пласт (організація)|Пласт]] та ОДУМ. На панахиді виступили о. О. Биковець, генерал [[Крат Михайло Миколайович|Михайло Крат]] та єпископ Петро.

Поховали генерала на цвинтарі в [[Баунд-Брук|Баунд Бруці]] 15 жовтня, покривши обличчя найвищою козацькою посмертною нагородою — «Червоною Китайкою», згідно з віками освяченою традицією.

== Вшанування пам'яті ==
* У жовтні 2015 року в його рідному селі [[Заливне (Новомиколаївський район)|Заливне]] Запорізької області встановлено меморіальну дошку полковнику армії УНР Олександру Вишнівському.

* В місті [[Запоріжжя|Запоріжжі]] є вулиця Олександра Вишнівського<ref>{{Cite news|url=http://sich.zp.ua/yak-ta-chomu-pereymenovuyut-vulici-u-zap/|title=Як та чому перейменовують вулиці у Запоріжжі|work=Запорозька Січ|accessdate=2017-01-12|archive-date=13 січня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170113155705/http://sich.zp.ua/yak-ta-chomu-pereymenovuyut-vulici-u-zap/}}</ref>

== Див. також ==

* [[Українська революція (1917—1921)|Українська революція]]
* [[Українська Народна Республіка|УНР]]
* [[Уряд Української Народної Республіки в екзилі|УНР в екзилі]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Тинченко.ОК армії УНР|В}}
* {{ДІУ|В}}
* [[Коваленко Сергій Станіславович|Коваленко Сергій]]. Вишнівський Олександр Йосипович/Чорні запорожці: історія полку. 2-ге видання. — Київ: [[Стікс (видавництво)|Видавництво «Стікс»]], 2015. — 368 с.
* Старовойт І. Вишнівський Олександр // Енциклопедія української діяспори / Гол. ред. В.Маркусь, спів-ред. Д. Маркусь. — Нью-Йорк — Чикаго, 2009. — Кн. 1. — С. 114.
* Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. — 516 с.
* ''Удовиченко О.'' Третя залізна дивізія… — С. 50.
* {{ЦДАВОУ.Список старшин 1920-1923}}
* [http://www.ukrcenter.com/Література/50422/Олександр-Вишнівський/Біографія Український Центр. Біографії. Олександр Вишнівський] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305133519/http://www.ukrcenter.com/Література/50422/Олександр-Вишнівський/Біографія |date=5 березня 2016 }}
{{Бібліоінформація}}
{{Лицарі Залізного Хреста УНР}}
{{Кавалери Хреста Симона Петлюри}}

[[Категорія:Випускники Віленського військового училища]]
[[Категорія:Уродженці Новомиколаївського району]]
[[Категорія:Російські військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Синьожупанники]]
[[Категорія:Учасники Першого Зимового походу]]
[[Категорія:Полковники (УНР)]]
[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Українці США]]
[[Категорія:Поховані на цвинтарі святого Андрія (Саут-Баунд-Брук)]]

title: Загальна інформація

Народження: 12 (24) серпня 1890 · с. Заливна, · Олександрівський повіт, · Катеринославська губернія, · Російська імперія

Смерть: 12 жовтня 1975 (85 років) · Детройт, США

title: Військова служба

Приналежність: Російська імперія → · УНР

Вид ЗС: Сухопутні війська

Рід військ: піхота

Війни / битви: Перша світова війна · Східно-Прусська операція (1914) · Радянсько-українська війна · Перший зимовий похід · бої за Вапнярку

title: Командування

Командування: командир 7-го Синьожупанного полку (1919)

title: Нагороди та відзнаки

Медаль «У пам'ять 300-річчя царювання дому Романових»: Орден «Залізний хрест» (УНР) · Хрест Симона Петлюри · «Воєнний хрест» (УНР)


text:
# Анджей Стано
Анджей Стано гербу Ґоздава — адвокат, підчаший львівський (1642—1651), підкоморій сяноцький (з 1651), маршалок коронаційний Судової Вишні у 1649 році. Син Єжи Стано, посла Речі Посполитої до Османської імперії і Московського царства. У 1658 році побудував костел у Рудках.
10 червня 1653 року під Сянком відбувся з'їзд сяноцької шляхти, який курував Анджей Стано. На цьому з'їзді було підтверджено намір про проведення найму та мобілізації ланового жовніра. Щоб шляхта прибула у визначений термін з поборовими квитами та привела на військовий огляд жовнірів, підкоморій сяноцький звернувся до них з універсалом, вирядивши при цьому п'ять вершників своїми силами.
У 1655 році, під час вторгнення в Річ Посполиту шведських військ, на зборі посполитого рушення Анджей Стано був призначений ротмістром хорогви.
Під час вторгнення військ Юрія II Ракоці у Річ Посполиту, як підкоморій сяноцький видав універсал, згідно з яким призначив збір посполитого рушення шляхти на 6 лютого 1657 року. За станом здоров'я відмовився брати участь в мобілізації, доручивши цю роботу сяноцькому хорунжому.

title: Анджей Стано

wikitext:
{{Особа}}
'''Анджей Стано''' гербу '''[[Гоздава (герб)|Ґоздава]]''' — адвокат, [[підчаший]] львівський (1642—1651), [[підкоморій]] сяноцький (з 1651)<ref name="Підготовка та організація">{{Стаття |автор=[[Лисейко Ярослав Богданович|Ярослав Лисейко]] |посилання_на_автора= |назва=Підготовка та організація військового походу сяноцьких ланових жовнірів у 1653 р. |посилання=http://ena.lp.edu.ua:8080/bitstream/ntb/21404/1/5-19-23.pdf |відповідальний= |видання=[[Національний університет «Львівська політехніка»]] |видання посилання= |тип= |рік=2013 |місяць= |том= |випуск= |номер= |сторінки=19–23 |issn= |bibcode= |doi= |pmid= |мова= |accessdate=6 грудня 2016 |archivedate=28 травня 2018 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20180528052218/http://ena.lp.edu.ua:8080/bitstream/ntb/21404/1/5-19-23.pdf }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180528052218/http://ena.lp.edu.ua:8080/bitstream/ntb/21404/1/5-19-23.pdf |date=2018-05-28 }}</ref>, маршалок коронаційний [[Судова Вишня|Судової Вишні]] у 1649 році. Син {{не перекладено|Єжи Стано||pl|Jerzy Stano (poseł)}}, посла [[Річ Посполита|Речі Посполитої]] до [[Османська імперія|Османської імперії]] і [[Московське царство|Московського царства]]. У 1658 році побудував костел у [[Рудки|Рудках]]<ref>Z dziejów i tradycji srebrnego wieku: studia i materiały. 1992. str. 29 {{ref-pl}}</ref>.

10 червня 1653 року під [[Сянік|Сянком]] відбувся з'їзд сяноцької шляхти, який курував Анджей Стано. На цьому з'їзді було підтверджено намір про проведення найму та мобілізації ланового [[Солдат|жовніра]]. Щоб шляхта прибула у визначений термін з поборовими квитами та привела на військовий огляд жовнірів, підкоморій сяноцький звернувся до них з універсалом, вирядивши при цьому п'ять вершників своїми силами<ref name="Підготовка та організація"/>.

У 1655 році, під час [[Шведський потоп|вторгнення]] в Річ Посполиту шведських військ, на зборі [[Посполите рушення|посполитого рушення]] Анджей Стано був призначений ротмістром хорогви<ref>{{Стаття|автор=Ярослав Лисейко |посилання_на_автора= |назва=Участь шляхти у мобілізації війська в Сяноцькій землі на початку Польсько-шведської війни (квітень–грудень 1655 р.) |посилання=http://ena.lp.edu.ua:8080/xmlui/bitstream/handle/ntb/26196/7-40-46.pdf |відповідальний= |видання=Національний університет «Львівська політехніка» |видання посилання= |тип= |рік=2014 |місяць= |том= |випуск= |номер= |сторінки=40–46 |issn= |bibcode= |doi= |pmid= |мова= }}</ref>.

Під час вторгнення військ [[Ракоці Дєрдь II|Юрія II Ракоці]] у Річ Посполиту, як підкоморій сяноцький видав універсал, згідно з яким призначив збір посполитого рушення шляхти на 6 лютого 1657 року. За станом здоров'я відмовився брати участь в мобілізації, доручивши цю роботу сяноцькому [[Хорунжий|хорунжому]]<ref>{{Стаття|автор=Ярослав Лисейко |посилання_на_автора= |назва=Участь шляхти в обороні Сяноцької землі під час воєнної кампанії Дьєрдя ІІ Ракоці та його союзників у січні–липні 1657 р. |посилання=http://library.lp.edu.ua:8080/bitstream/ntb/27263/1/005-017-022.pdf |відповідальний= |видання=Національний університет «Львівська політехніка» |видання посилання= |тип= |рік=2014 |місяць= |том= |випуск= |номер= |сторінки=17–22 |issn= |bibcode= |doi= |pmid= |мова= }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Стано, Анджей}}

{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Львівські підчаші]]
[[Категорія:Сяноцькі підкоморії]]

title: Анджей Стано

Країна: Річ Посполита

Посада: львівський підчашийd і підкоморій сяноцькийd


text:
# Oligosoma salmo
Oligosoma salmo — вид сцинкоподібних ящірок родини сцинкових (Scincidae). Ендемік Нової Зеландії. Описаний у 2019 році.

## Поширення і екологія
Ophiomorus salmo відомі з типової місцевості, розташованої за 15 км на північ від Хокітіки в регіоні Вест-Кост на Південному острові Нової Зеландії. Вони живуть у перехідній зоні між піщаними дюнами і луками.

## Збереження
МСОП класифікує цей вид як такий, що перебуває на межі зникнення. За оцінками дослідників. популяція Oligosoma salmo становить менше 50 особин. Їм загрожує знищення природного середовища і хижацтво з боку інтродукованих тварин.

title: Oligosoma salmo

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Oligosoma salmo''
| status = CR
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=156730274|title=Oligosoma salmo|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2024.2|accessdate=16 листопада 2024}}</ref>
| image =Oligosoma salmo DOC 03 (cropped).jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Сцинкоподібні]] (Scincomorpha)
| familia = [[Сцинкові]] (Scincidae)
| genus = ''[[Oligosoma]]''
| species = '''''O. salmo'''''
| binomial = ''Oligosoma salmo''
| binomial_authority =[[species:Sabine Melzer|Melzer]], [[species:Rodney Arthur Hitchmough|Hitchmough]], [[species:Trent Bell|Bell]], [[species:David G. Chapple|D. Chapple]] & [[species:Geoff B. Patterson|Patterson]], 2019<ref name=":0">{{Cite journal|last1=Melzer|first1=Sabine|last2=Hitchmough|first2=Rod A.|last3=Bell|first3=Trent|last4=Chapple|first4=David G.|last5=Patterson|first5=Geoff B.|date=2019|title=Lost and Found: Taxonomic revision of the speckled skink (''Oligosoma infrapunctatum''; Reptilia; Scincidae) species complex from New Zealand reveals a potential cryptic extinction, resurrection of two species, and description of three new species|url=https://www.mapress.com/j/zt/article/view/zootaxa.4623.3.2|journal=Zootaxa|language=en|volume=4623|issue=3|pages=441–484|doi=10.11646/zootaxa.4623.3.2|pmid=31716246|s2cid=198241041 }}</ref>
| synonyms =
| range_map =Oligosoma salmo - map.svg
| range_map_caption =Ареал виду
| wikispecies = Oligosoma salmo
| commonscat = Oligosoma salmo
| commons = Oligosoma salmo
}}
'''''Oligosoma salmo''''' — вид [[Сцинкоподібні|сцинкоподібних]] [[Ящірки|ящірок]] родини [[Сцинкові|сцинкових]] (Scincidae)<ref>{{NRDB species|genus=Oligosoma|species=salmo}}</ref>. [[Ендемік]] [[Нова Зеландія|Нової Зеландії]]. Описаний у 2019 році.

== Поширення і екологія ==
''Ophiomorus salmo'' відомі з типової місцевості, розташованої за 15 км на північ від [[Хокітіка|Хокітіки]] в регіоні [[Вест-Кост (Нова Зеландія)|Вест-Кост]] на [[Південний острів (Нова Зеландія)|Південному острові]] Нової Зеландії. Вони живуть у перехідній зоні між піщаними дюнами і луками.

== Збереження ==
[[МСОП]] класифікує цей вид як такий, що перебуває [[на межі зникнення]]. За оцінками дослідників. популяція ''Oligosoma salmo'' становить менше 50 особин. Їм загрожує знищення природного середовища і хижацтво з боку інтродукованих тварин.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q88635390}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Сцинкові]]
[[Категорія:Тварини, описані 2019]]
[[Категорія:Плазуни Нової Зеландії]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Нової Зеландії]]

title: ?Oligosoma salmo

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Сцинкоподібні (Scincomorpha)

Родина: Сцинкові (Scincidae)

Рід: Oligosoma

Вид: O. salmo

Вікісховище: Oligosoma salmo

Віківиди: Oligosoma salmo


text:
# Після дощику в четвер
«Після дощика в четвер» (рос. «После дождичка в четверг», букв. — «На Миколи та й ніколи») — радянська кіноказка 1985 року за мотивами лібрето О. М. Островського для ненаписаної опери.

## Сюжет
Одного разу, після дощику в четвер, у царя Авдія народився первісток. У той же день народився хлопчик у ключниці Варвари, а в капусті був знайдений новонароджений підкидьок. Усіх трьох нарекли Іванами — і Авдій наказав ростити хлопців разом. Однак ключниця зробила по-своєму: поклала в царську колиску свого Івана, а двох інших віддала на каторгу. Минуло двадцять років, і ось перед Іванами постало завдання вийти на свободу, перемогти Кощія Безсмертного і звільнити прекрасну царівну Милолику…

## У ролях
| Актор                 | Роль                                 |
| --------------------- | ------------------------------------ |
| Владислав Толдиков    | Іван-Царевич                         |
| Олексій Войтюк        | Іван-підкидьок                       |
| Геннадій Фролов       | Іван — Варварин син                  |
| Олег Табаков          | Кощій Безсмертний                    |
| Валентина Тализіна    | Варвара                              |
| Марина Зудіна         | Милолика                             |
| Олег Анофрієв         | цар Авдій                            |
| Марина Яковлєва       | Жар-птиця                            |
| Тетяна Пельтцер       | бабка-сторожиха на болоті (Баба-Яга) |
| Юрій Медведєв         | Єгорій                               |
| Семен Фарада          | шах Бабадур                          |
| Володимир Федоров     | Волосатенький                        |
| Василь Кортуков       | царський блазень                     |
| Марія Барабанова      | перша нянька                         |
| Наталія Крачковська   | друга нянька                         |
| Володимир Епископосян | слуга Бабадура                       |
| Георгій Мілляр        | придворний Бабадура                  |
| Сергій Ніколаєв       | стрілець                             |
| Юрій Чернов           | глашатай                             |
| Віктор Мамаєв         | лиходій зі шрамом                    |
| Юлій Кім              | опахальщик                           |
| Мічіслав Юзовський    | стражник на каторзі                  |

## Знімальна група
- Автор сценарію: Юлій Кім
- Режисер: Михайло Юзовський
- Оператори: Костянтин Арутюнов, Володимир Сапожников
- Художник: Борис Ком'яков
- Композитор: Геннадій Гладков

title: Після дощику в четвер

wikitext:
{{Фільм
|українська назва = Після дощика в четвер
|оригінальна назва = {{lang-ru|«После дождичка в четверг»}}
|зображення = Після дощику в четвер.jpg
|жанр       = казка
|режисер    = [[Юзовський Михайло Йосипович|Михайло Юзовський]]
|сценарист  = [[Кім Юлій Черсанович|Юлій Кім]]
|Продюсер   =
|Актори     = [[Табаков Олег Павлович|Олег Табаков]]
[[Тализіна Валентина Ілларіонівна|Валентина Тализіна]]
[[Анофрієв Олег Андрійович|Олег Анофрієв]]
[[Пельтцер Тетяна Іванівна|Тетяна Пельтцер]]
|оператор   = [[Арутюнов Костянтин Григорович|Костянтин Арутюнов]]
[[Сапожников Володимир Олександрович|Володимир Сапожников]]
|композитор = [[Гладков Геннадій Ігорович|Геннадій Гладков]]
|художник   = [[Комяков Борис Михайлович|Борис Комяков]]
|кінокомпанія = [[Кіностудія імені Максима Горького|Кіностудія ім. М. Горького]]
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 78 [[хвилина|хв]]
|рік        = 1985
| ідентифікатор =0089831
}}
'''«Після дощика в четвер»''' ({{lang-ru|«После дождичка в четверг»}}, букв. — «На Миколи та й ніколи») — радянська кіноказка 1985 року за мотивами лібрето [[Островський Олександр Миколайович|О. М. Островського]] для ненаписаної опери.

== Сюжет ==
Одного разу, після дощику в четвер, у царя Авдія народився первісток. У той же день народився хлопчик у ключниці Варвари, а в капусті був знайдений новонароджений підкидьок. Усіх трьох нарекли Іванами — і Авдій наказав ростити хлопців разом. Однак ключниця зробила по-своєму: поклала в царську колиску свого Івана, а двох інших віддала на каторгу. Минуло двадцять років, і ось перед Іванами постало завдання вийти на свободу, перемогти Кощія Безсмертного і звільнити прекрасну царівну Милолику…

== У ролях ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях | [[Толдиков Владислав Володимирович | Владислав Толдиков]] || Іван-Царевич}}
{{ВРолях | [[Войтюк Олексій Володимирович | Олексій Войтюк]] || Іван-підкидьок}}
{{ВРолях | [[Фролов Геннадій Михайлович | Геннадій Фролов]] || Іван — Варварин син}}
{{ВРолях | [[Табаков Олег Павлович | Олег Табаков]] || Кощій Безсмертний}}
{{ВРолях | [[Тализіна Валентина Ілларіонівна | Валентина Тализіна]] || Варвара}}
{{ВРолях | [[Зудіна Марина В'ячеславівна | Марина Зудіна]] || Милолика}}
{{ВРолях | [[Анофрієв Олег Андрійович | Олег Анофрієв]] | цар | Авдій}}
{{ВРолях | [[Яковлєва Марина Олександрівна | Марина Яковлєва]] || Жар-птиця |}}
{{ВРолях | [[Пельтцер Тетяна Іванівна | Тетяна Пельтцер]] || бабка-сторожиха на болоті (Баба-Яга)}}
{{ВРолях | [[Медведєв Юрій Миколайович | Юрій Медведєв]] || Єгорій}}
{{ВРолях | [[Фарада Семен Львович | Семен Фарада]] | шах | Бабадур}}
{{ВРолях | [[Федоров Володимир Анатолійович| Володимир Федоров]] || Волосатенький |}}
{{ВРолях | [[Кортуков Василь Петрович | Василь Кортуков]] | царський блазень |}}
{{ВРолях | [[Барабанова Марія Павлівна | Марія Барабанова]] | перша нянька |}}
{{ВРолях | [[Крачковська Наталія Леонідівна | Наталія Крачковська]] | друга нянька |}}
{{ВРолях | [[Епископосян Володимир Арустамович | Володимир Епископосян]] | слуга Бабадура}}
{{ВРолях | [[Мілляр Георгій Францевич | Георгій Мілляр]] | придворний Бабадура}}
{{ВРолях | [[Ніколаєв Сергій Сергійович | Сергій Ніколаєв]] | стрілець |}}
{{ВРолях | [[Чернов Юрій Миколайович | Юрій Чернов]] | глашатай |}}
{{ВРолях | [[Мамаєв Віктор Вікторович | Віктор Мамаєв]] | лиходій зі шрамом |}}
{{ВРолях | [[Кім Юлій Черсанович | Юлій Кім]] | опахальщик |}}
{{ВРолях | [[Юзовський Мічіслав Михайлович | Мічіслав Юзовський]] | стражник на каторзі |}}
{{ВРоляхНиз}}

== Знімальна група ==
* Автор сценарію: [[Кім Юлій Черсанович|Юлій Кім]]
* Режисер: [[Юзовський Михайло Йосипович|Михайло Юзовський]]
* Оператори: [[Арутюнов Костянтин Григорович|Костянтин Арутюнов]], [[Сапожников Володимир Олександрович|Володимир Сапожников]]
* Художник: [[Ком'яков Борис Михайлович|Борис Ком'яков]]
* Композитор: [[Гладков Геннадій Ігорович|Геннадій Гладков]]

== Посилання ==
* {{imdb|id=0089831|name=''Після дощику в четвер''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1985]]
[[Категорія:Фільми-казки СРСР]]
[[Категорія:Фільми — лауреати Всесоюзного кінофестивалю]]
[[Категорія:Екранізації творів Олександра Островського]]
[[Категорія:Фільми кіностудії імені Максима Горького]]
[[Категорія:Фільми Михайла Юзовського]]

title: рос. «После дождичка в четверг»

Жанр: казка

Режисер: Михайло Юзовський

Сценарист: Юлій Кім

У головних · ролях: Олег Табаков · Валентина Тализіна · Олег Анофрієв · Тетяна Пельтцер

Оператор: Костянтин Арутюнов · Володимир Сапожников

Композитор: Геннадій Гладков

Художник: Борис Комяков

Кінокомпанія: Кіностудія ім. М. Горького

Тривалість: 78 хв

Мова: російська

Країна: СРСР


text:
# Сель (паводок)
Сель — раптовий короткочасний бурхливий паводок на гірських річках, потічках, ущелинах з величезною кількістю наносів, що надає йому характер бруднокамінного потоку.

## Загальна характеристика
Селі характеризуються високим вмістом твердого матеріалу, що виникають в гірських районах, де є великі запаси пухкого уламкового матеріалу, під час дощів, при інтенсивному таненні снігу і льоду, а також при прориві озер. Причинами виникнення селевих потоків майже завжди є сильні зливи, інтенсивне танення снігу та льоду, промив гребель водойм, а також землетруси та виверження вулканів. Виникненню їх сприяють і антропогенні фактори: вирубка лісів і деградація ґрунтів на гірських схилах, вибухи гірських порід при прокладанні доріг, роботи у кар'єрах, неправильна організація обвалів та підвищена загазованість повітря, що згубно діє на ґрунтово-рослинний покрив.

## Класифікація
За ґранулометричним складом уламкового матеріалу розрізняють такі селі:
- грязьові (частинки 2 мм менше 10 %),
- жорствові (галька і валуни менше 10 %),
- галькові (галька і валуни понад 10 %, але валунів менше 10 %),
- валунні (валуни і брили понад 10 %).

Селі рухаються, як правило, валами висотою 3-10 м.
Залежно від висоти селевих потоків, селеві басейни поділяються на:
- високогірні (2,5 км і більше),
- середньогірні (1,0-2,5 км),
- низькогірні (до 1 км).

За селеактивністю басейни поділяються на три групи:
- Сильноселеносні, що вирізняються інтенсивним створенням та наявністю рихлих уламків. Їхня селева здатність дорівнює 15-35 тис. м³ виносів з 1км² активної площі за один сель.
- Середньоселеносні, що вирізняються інтенсивними процесами вивітрювання і ерозії. Їхня селева здатність значно нижча і має величину в межах 5-15 тис. м³.
- Слабоселеносні, що мають менш інтенсивне вивітрювання і недорозвинену гідрографічну сітку з деякою деформацією русла та схилів. Їхня селева здатність становить до 5 тис. м².

Селі можуть текти в турбулентному і ламінарному режимі, швидкість руху від 2 до 10-15 м/с. Тривалість проходження селя 1-3 години, іноді понад 12 годин. Густина потоків 1,1-2,0 т/м³. Максимальні витрати селевих потоків складають у середньому тисячі м³, об'єм сумарних виносів твердого матеріалу — десятки млн м³, крупність уламків до 3-4 м, маса 100—200 т.
За потужністю (об'ємом) селі поділяються на:
- катастрофічні — характеризуються виносом матеріалу понад 1 млн м³ і спостерігаються, як правило, на земній кулі один раз в 30-50 років;
- потужні — виносять матеріал об'ємом 100 тис. м³ і виникають рідко;
- середні;
- малопотужні — виноситься матеріалу близько 10 тис. м³, і виникають такі селі щорічно, іноді декілька разів на рік.

## Селеві потоки
Селеві потоки (селі) — це короткочасні гірські потоки, які складаються із суміші води і великої кількості твердого матеріалу. Вони виникають унаслідок дощів, інтенсивного розтавання снігу та льоду, завалів і гребель у долинах, де наявні великі запаси розсипчасто уламкового матеріалу.
Селі стають украй небезпечним стихійним гідрологічним явищем, коли селевий потік загрожує населеним пунктам, залізницям, автомобільним дорогам, зрошувальним системам та іншим важливим об'єктам.
Розрізняють три головних типи механізму зародження селів: ерозійний, проривний та обвально-зсувний.

## Методи дослідження
Методи дослідження селевих процесів та їхніх наслідків можна поділити на декілька груп:
- дослідження передумов розвитку селів:

1. Аналіз даних на гідрометео- і сельових станціях;
2. Метод натурних експериментів;
3. Польові експедиційні дослідження;
4. Дослідження району розвитку селів за космознімками.

- Характеристики зафіксованих сельових потоків — досліджують безпосередньо в полі, з'ясовують характеристики сельових потоків прямими та непрямими методами. Прямі методи застосовують під час спостережень проходження селю, а непрямі — за слідами його дії протягом шляху сходження. Визначають такі параметри:

1. Швидкість руху сельового потоку(обчислюють методом поплавків);
2. Рівень селю (закладання рейок);
3. Витрати селю (метод розрахунків);
4. Об'єм наносів і об'єм селю (дослідження профілів та закладання шурфів);
5. Щільність селю (метод відбору проб спеціальним пробовідбірником);
6. Тривалість селю (опитування очевидців або аналіз даних відеокамер);
7. Ударна сила селю (використання радарів та ультразвукових пристроїв).

- Вивчення наслідків діяльності сельових потоків:

1. Польові дослідження рівнів селів;
2. Польові дослідження сельового рельєфу;
3. Польові дослідження сельових відкладів;
4. Дендрохронологічні методи;
5. Дистанційні методи вивчення селів;
6. Картографування сельових явищ;
7. Складання кадастрів селів;
8. Комплексні дослідження.

- Прогнозування сельової активності й ефективності протисельових споруд:

1. Метод картографування;
2. Метод фізичного моделювання;
3. Метод математичного моделювання.

## Методи боротьби
Боротьба з С. ведеться шляхом закріплення ґрунтів (наприклад, холодоаґентом), створенням рослинного покриву, будівництвом спеціальних гідротехнічних споруд (дамб). Оригінальним способом селезахисту є технічне рішення по різкому збільшенню в'язкості і, отже, зменшенню текучості рідкої фази селевого потоку шляхом флокуляції його тонкодисперсної фракції

## Селі в Україні
В Україні селеві процеси спостерігаються у гірських районах Карпат та Криму, на правому березі Дніпра. Наприклад, з періодичністю 11-12 років проходять селі в долинах ярів, що розташовані на Південному березі Криму. До катастрофічних тут належать селі з об'ємом виносу 10-100 тис. м³ та періодичністю 1-5 років. Площа ураження селевими потоками становить від 3 до 25 % території України. В Криму вони поширюються на 9 % території, в Закарпатській області — на 40 %, в Чернівецькій — 15 %, в Івано-Франківській — 33 %.

title: Сель (паводок)

wikitext:
{{unibox}}[[Файл:MSH80 mailboxes along cowlitz river 1980.jpg|thumb|300px|Наслідки проходження селевого потоку]]
[[Файл:Almaty1921 Sel Malaya Almatinka.jpg|thumb|300px|Валуни, які залишив сель]]

'''Сель''' — раптовий короткочасний бурхливий [[паводок]] на гірських [[річка]]х, потічках, ущелинах з величезною кількістю [[річкові наноси|наносів]], що надає йому характер бруднокамінного потоку.

== Загальна характеристика ==
Селі характеризуються високим вмістом твердого матеріалу, що виникають в гірських районах, де є великі запаси пухкого уламкового матеріалу, під час [[дощ]]ів, при інтенсивному таненні снігу і льоду, а також при прориві озер. Причинами виникнення селевих потоків майже завжди є сильні зливи, інтенсивне танення [[сніг]]у та [[лід|льоду]], промив гребель водойм, а також землетруси та виверження вулканів. Виникненню їх сприяють і антропогенні фактори: вирубка [[ліс]]ів і деградація [[ґрунт]]ів на гірських [[схил]]ах, вибухи [[Гірська порода|гірських порід]] при прокладанні доріг, роботи у кар'єрах, неправильна організація обвалів та підвищена загазованість повітря, що згубно діє на ґрунтово-рослинний покрив.

== Класифікація ==
За ґранулометричним складом уламкового матеріалу розрізняють такі селі:
* грязьові (частинки 2 мм менше 10 %),
* жорствові ([[галька]] і [[валун]]и менше 10 %),
* галькові (галька і валуни понад 10 %, але валунів менше 10 %),
* валунні (валуни і брили понад 10 %).

Селі рухаються, як правило, валами висотою 3-10 м.

Залежно від висоти селевих потоків, селеві басейни поділяються на:
* високогірні (2,5 км і більше),
* середньогірні (1,0-2,5 км),
* низькогірні (до 1 км).

За селеактивністю басейни поділяються на три групи:
* Сильноселеносні, що вирізняються інтенсивним створенням та наявністю рихлих уламків. Їхня селева здатність дорівнює 15-35 тис. м³ виносів з 1км² активної площі за один сель.
* Середньоселеносні, що вирізняються інтенсивними процесами вивітрювання і ерозії. Їхня селева здатність значно нижча і має величину в межах 5-15 тис. м³.
* Слабоселеносні, що мають менш інтенсивне вивітрювання і недорозвинену гідрографічну сітку з деякою деформацією русла та схилів. Їхня селева здатність становить до 5 тис. м².

Селі можуть текти в турбулентному і ламінарному режимі, швидкість руху від 2 до 10-15 м/с. Тривалість проходження селя 1-3 години, іноді понад 12 годин. [[Густина]] потоків 1,1-2,0 т/м³. Максимальні витрати селевих потоків складають у середньому тисячі м³, об'єм сумарних виносів твердого матеріалу — десятки млн м³, крупність уламків до 3-4 м, маса 100—200 т.

За потужністю (об'ємом) селі поділяються на:
* катастрофічні — характеризуються виносом матеріалу понад 1 млн м³ і спостерігаються, як правило, на земній кулі один раз в 30-50 років;
* потужні — виносять матеріал об'ємом 100 тис. м³ і виникають рідко;
* середні;
* малопотужні — виноситься матеріалу близько 10 тис. м³, і виникають такі селі щорічно, іноді декілька разів на рік.

== Селеві потоки ==
Селеві потоки (селі) — це короткочасні гірські потоки, які складаються із суміші води і великої кількості твердого матеріалу. Вони виникають унаслідок дощів, інтенсивного розтавання снігу та льоду, завалів і гребель у долинах, де наявні великі запаси розсипчасто уламкового матеріалу.

Селі стають украй небезпечним стихійним гідрологічним явищем, коли селевий потік загрожує населеним пунктам, залізницям, автомобільним дорогам, зрошувальним системам та іншим важливим об'єктам.

Розрізняють три головних типи механізму зародження селів: ерозійний, проривний та обвально-зсувний.

== Методи дослідження ==
Методи дослідження селевих процесів та їхніх наслідків можна поділити на декілька груп:
* дослідження передумов розвитку селів:
# Аналіз даних на гідрометео- і сельових станціях;
# Метод натурних експериментів;
# Польові експедиційні дослідження;
# Дослідження району розвитку селів за космознімками.
* Характеристики зафіксованих сельових потоків — досліджують безпосередньо в полі, з'ясовують характеристики сельових потоків прямими та непрямими методами. Прямі методи застосовують під час спостережень проходження селю, а непрямі — за слідами його дії протягом шляху сходження. Визначають такі параметри:
# Швидкість руху сельового потоку(обчислюють методом поплавків);
# Рівень селю (закладання рейок);
# Витрати селю (метод розрахунків);
# Об'єм наносів і об'єм селю (дослідження профілів та закладання шурфів);
# Щільність селю (метод відбору проб спеціальним пробовідбірником);
# Тривалість селю (опитування очевидців або аналіз даних відеокамер);
# Ударна сила селю (використання радарів та ультразвукових пристроїв).
* Вивчення наслідків діяльності сельових потоків:
# Польові дослідження рівнів селів;
# Польові дослідження сельового рельєфу;
# Польові дослідження сельових відкладів;
# Дендрохронологічні методи;
# Дистанційні методи вивчення селів;
# Картографування сельових явищ;
# Складання кадастрів селів;
# Комплексні дослідження.
* Прогнозування сельової активності й ефективності протисельових споруд:
# Метод картографування;
# Метод фізичного моделювання;
# Метод математичного моделювання.

== Методи боротьби ==
Боротьба з С. ведеться шляхом [[закріплення ґрунтів]] (наприклад, холодоаґентом<ref>А. с. 1093747 СССР, МКИ³ Е02В3/02. Способ закрепления грунта [Текст] / В. С. Белецкий. — № 34592582/29–15; заявл. 20.09.82; опубл. 23.05.84, Бюл. № 19. — 2 с.</ref>), створенням рослинного покриву, будівництвом спеціальних гідротехнічних споруд ([[Дамба|дамб]]). Оригінальним способом селезахисту є технічне рішення по різкому збільшенню в'язкості і, отже, зменшенню текучості рідкої фази селевого потоку шляхом флокуляції його тонкодисперсної фракції<ref>А. с. 1592426 СССР, МКИ5Е02В3/02. Способ селезащиты [Текст] / В. С. Белецкий, П. С. Белецкий, Н. Н. Казимирова (СССР). — № 4488963/31–15; заявл. 03.10.88; опубл. 15.09.90, Бюл. № 34. — 2 с.</ref>

== Селі в Україні ==
В [[Україна|Україні]] селеві процеси спостерігаються у гірських районах [[Карпати|Карпат]] та [[Кримський півострів|Криму]], на правому березі [[Дніпро (річка)|Дніпра]]. Наприклад, з періодичністю 11-12 років проходять селі в долинах ярів, що розташовані на Південному березі Криму. До катастрофічних тут належать селі з об'ємом виносу 10-100 тис. м³ та періодичністю 1-5 років. Площа ураження селевими потоками становить від 3 до 25 % території України. В Криму вони поширюються на 9 % території, в Закарпатській області — на 40 %, в Чернівецькій — 15 %, в Івано-Франківській — 33 %.

== Див. також ==
* [[Лавина]]
* [[Каменепад]]
* [[Лахари]]
* [[Іссикський сель (1963)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{ГЕС}}
* {{книга |автор=Байрак Г. |заголовок=Методи геоморфологічних досліджень: навч. посібник |посилання= |відповідальний= |місце={{Льв.}} |видавництво=ЛНУ імені Івана Франка |рік=2018 |сторінок= |isbn= |ref=Байрак Г. }}
* {{книга |автор=[[Суярко Василь Григорович|Суярко В. Г.]] та ін. |заголовок=Інженерна геологія (з основами геотехніки): підручник для студентів вищих навчальних закладів |посилання= |відповідальний=за заг. ред. проф. В. Г. Суярка |місце={{Х.}} |видавництво=Вид-во ХНУ імені В. Н. Каразіна |рік=2019 |сторінок=278 |isbn= |ref=Суярко В. Г. та ін. }}

* {{ref-ru}} {{книга |автор= |заголовок=Карта селеопасных районов СССР. Масштаб 1:8 000 000 |відповідальний=Под ред. В. Ф. Перова и С. М. Флейшмана |посилання= |відповідальний= |місце={{М.}} |видавництво=Изд-во МГУ |рік=1975 |сторінок= |ref=Перов В. Ф. }}
* {{Стаття |автор=[[Перов Веніамін Федорович|Перов В. Ф.]] |назва=Селевые явления на территории СССР |посилання= |archiveid= |відповідальний= |видання=Итоги науки и техники. Гидрология суши |тип= |місце={{М.}} |видавництво=ВИНИТИ |рік=1989 |том=7 |сторінки=149 |issn=0202-9316 |мова=ru |ref=Перов В. Ф. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор=[[Перов Веніамін Федорович|Перов В. Ф.]]  |заголовок=Селевые явления: Терминологический словарь |посилання= |відповідальний= |місце={{М.}} |видавництво=Изд-во МГУ |рік=1996 |сторінок=45 |isbn= |ref=Перов В. Ф. }}

== Посилання ==
* {{ТС_Буд|частина=Сель,  силь|сторінки =177}}
* [https://web.archive.org/web/20081118105247/http://videos.howstuffworks.com/mudslide-video.htm How Mudslides Work]
* [http://www.horizontaldrill.com Directed Technologies Drilling for mudslide prevention]
* [http://www.fema.gov/hazard/landslide/index.shtm Facts about Mudflows/Landslides]
* [http://ice.tsu.ru/index.php?option=com_content&view=category&layout=blog&id=44&Itemid=87 Черноморец С. С., Сейнова И. Б. Селевые потоки на вулканах / Климат, лёд, вода, ландшафты]{{ref-ru}}

{{Стихійні лиха}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Стихійні лиха]]
[[Категорія:Гідрологія]]
[[Категорія:Геодинаміка]]