text:
# Вільям Стотт
Вільям Стотт (англ. William Stott, 20 листопада 1857, Олдем, Велика Британія — 25 лютого 1900, Белфаст, Велика Британія) — британський художник Вікторіанської епохи, учень Жана-Леона Жерома. Іменував себе у підписах на картинах як Вільям Стотт з Олдема.

## Біографія
Стотт народився в Олдемі у 1857 році. Був сином власника млина. Він навчався в Олдемській і Манчестерській школах мистецтв, а у 1878 році переїхав до Парижа, щоб навчатися у Жана-Леона Жерома, з осені 1879 року став студентом Національної вищої школи витончених мистецтв. Майже відразу після переїзду до Франції він почав вивчати передмістя Парижа, відвідав Фонтенбло, а також колонію художників, незадовго до цього створену у селі Грез-сюр-Луен. Він став впливовим членом цієї колонії, яка об'єднувала англійських, ірландських, шотландських й американських художників. Стотт між 1880 і 1882 роками встановив дружні стосунки з ірландським художником Френком О'Мірой, його подругами Бель Боус (англ. Belle Bowes) і Бертою Ньюкомб (англ. Bertha Newcombe), впливовими американськими художниками — братами Томасом Александром і Лоуеллом Бірджем Гаррісоном, французьким художником-символістом англо-австрійського походження Луїсом Велденом Гоукінсом, і їхнім знайомим, шотландським художником Артуром Мелвіллом. Картини перших років роботи Стотта у Франції були представлені на Паризькому салоні 1881 року. Це були два полотна, «В'язальниця» (фр. «La Tricoteuse») і «Полуденний сон» (фр. «Une Rêve de Midi»), які визначили основні особливості його подальшої творчості. У 1882 році Стотт був удостоєний нагороди Паризького салону за картину «Місце для купання» (англ. «The Bathing Place»), яка знаходиться у Новій пінакотеці в Мюнхені.
Після повернення в Англію Стотт став послідовником і близьким другом художника-тоналіста Джеймса Вістлера, однак його символічний портрет коханої Вістлера, яка була зображена на картині оголеною, «Венера, яка виходить з морської піни», викликав розрив між ними. У 1889 році відбулася перша персональна виставка Вільяма Стотта у приватній галереї Поля Дюран-Рюеля у Парижі. В останні роки свого життя він регулярно виставляв свої полотна у Королівській академії мистецтв, в основному, експонуючи твори, які мали надмірну декоративність, зображували сцени з античної міфології. Він раптово помер 25 лютого 1900 у віці сорока двох років під час морської подорожі на поромі з Лондона до Белфаста.

## Особливості творчості
Художник еволюціонував від класицизму у дусі полотен Жана-Леона Жерома до повітряного пленерного натуралізму Жюля Бастьєна-Лепажа й емоційності Жана-Франсуа Мілле. Протягом більшої частини своєї кар'єри Стотт створював пейзажі, але з 1886 року у його творчості стали з'являтися і картини на міфологічні та алегоричні теми, як-от «Німфа» (1886) та «Народження Венери» (1887), ними художник намагався здобути визнання офіційної критики й особливо привернути до себе увагу Королівської академії. Його картина «Діана та Ендіміон» (1888) отримала широке визнання та була виставлена у Паризькому салоні у 1890 році. Богиня Місяця Діана виступає з місячного світла, щоб поцілувати сплячого пастуха Ендіміона, якому боги дарували вічний сон, щоб зберегти його красу та молодість. Припускають, що Стотт перебував під впливом романтичної поеми Джона Кітса «Ендіміон» і визнав це у своєму виступі у «Manchester Arts Club», коли він сказав: «читання Кітса було однією з найбільших моїх радостей у житті…». Близьке до цієї картини полотно «Діана, Сутінки та Ранкова зоря» (англ. «Diana, Twilight and Dawn») було написано взимку 1889 року та виставлено у галереї Гросвенор у Лондоні навесні 1890 року. У своїй статті про Стотта, від жовтня 1894 року, мистецтвознавець Стівенсон наводить ілюстрацію, яка зафіксувала «Diana, Twilight and Dawn», він описує картину в захоплених тонах. Картина була представлена на кількох меморіальних виставках після смерті Стотта, а у листопаді 1913 році його син продав її на аукціоні Крістіс, яку придбав Чарльз Джексон, арт-дилер із Манчестера. Довгий час вважалося, що полотно було втрачено, але нещодавно його виявили у США.
Художник зображував на своїх пейзажах переважно сільські види: річку, ліс, ставок, пагорби, пляжі… він був здатний за реальністю розгледіти поезію, а за звичним предметом символ, мистецтвознавці співвідносять його творчість з картинами Джеймса Кемпбелла Ноубла, Джона Робертсона Ріда і Роберта Макбета, школой Глазго, знаходять в його творчості відгомони манери Антуана Ватто. Художник використовував різні техніки: масло, акварель і пастель. Одна з найбільш відомих його картин «польова квітка» була створена в 1881 році та перебуває в музеї Олдема (англ. «Wild Flower», розмір — 80 x 46 сантиметрів, холст, масло, accession number 8.20). Вона була даром галереї від Г. Гіндлі Сміта, зробленим у 1920 році. З 1882 року Стотт завжди підписував свої картини «Вільям Стотт з Олдема», щоб дистанціюватися від не менш відомого на той час художника Вільяма Едварда Стотта (англ. William Edward Stott, 1859—1918) і підкреслити своє походження з Олдема. Сучасник Стотта і сам відомий живописець Волтер Річард Сікерт описав його як «одного з двох найбільших художників світу». Вікторіанський мистецтвознавець Стівенсон високо цінував творчість Стотта, він відзначав у великій статті про художника в «The Studio arts magazine» у жовтні 1894 року:
«Вільям Стотт з Олдема проявив себе як художник, з швидкістю комети, яка мчить до сонця»— Stott painting to fetch record amount? Oldham Evening Chronicle
Тривалий час творчість художника не привертала до себе увагу фахівців, але у 2003 році в Олдемі було проведено його персональну виставку, а мистецтвознавець Роджер Браун (викладач Університету Редінга) видав книгу «William Stott of Oldham 1857—1900: „A Comet rushing“». Перед випуском книги він досліджував життя та творчість Вільяма Стотта протягом шести років. Довгий час рекордом продажу на аукціоні для роботи Стотта була грошова сума £18 000, сплачена на аукціоні Крістіз у 2005 році за картину під назвою «Idlers». Однак у 2011 році його картина «The Happy Valley» була виставлена на аукціон за 120 000 фунтів стерлінгів.

## Галерея: картини Вільяма Стотта
- Вільям Стотт. Idlers, близько 1886
- Вільям Стотт. Польова квітка, 1881
- Вільям Стотт. Дівчина, що читає при газовому освітленні, 1884
- Вільям Стотт. Autumn Woodland, близько 1886
- Вільям Стотт. White Torrent, 1888

title: Вільям Стотт

wikitext:
{{Художник}}

'''Вільям Стотт''' ({{Lang-en|William Stott}}, {{Дата народження|20|листопада|1857}}, [[Олдем]], [[Велика Британія]] — {{Дата смерті|25|лютого|1900}}, [[Белфаст]], Велика Британія) — британський художник [[Вікторіанська епоха|Вікторіанської епохи]], учень [[Жан-Леон Жером|Жана-Леона Жерома]]. Іменував себе у підписах на картинах як Вільям Стотт з Олдема<ref>{{Стаття|author=Corkran, Alice|title=William Stott of Oldham|url=https://www.bonhams.com/auctions/14216/lot/64/|language=en|видання=Scottish Arts Review|тип=Сборник|date=1889|місяць=April|число=|том=|номер=|pages=|doi=|issn=|ref=|archivedate=2017-04-21|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170421192333/https://www.bonhams.com/auctions/14216/lot/64/}}</ref>.

== Біографія ==
[[Файл:William_Stott_of_Oldham._The_Birth_of_Venus.jpg|ліворуч|міні|231x231пкс| Вільям Стотт. Венера, яка виходить з піни морської (Народження Венери), 1887]]
Стотт народився в Олдемі у 1857 році. Був сином власника млина{{Sfn|Bonhams|2006}}. Він навчався в Олдемській{{Sfn|Chronicle|2011}} і Манчестерській школах мистецтв, а у 1878 році переїхав до [[Париж]]а, щоб навчатися у Жана-Леона Жерома{{Sfn|Chronicle|2011}}, з осені 1879 року став студентом Національної вищої школи витончених мистецтв. Майже відразу після переїзду до Франції він почав вивчати передмістя Парижа, відвідав [[Фонтенбло]], а також колонію художників, незадовго до цього створену у селі [[Грез-сюр-Луен]]. Він став впливовим членом цієї колонії, яка об'єднувала англійських, [[Ірландія|ірландських]], [[Шотландія|шотландських]] й [[Сполучені Штати Америки|американських]] художників. Стотт між 1880 і 1882 роками встановив дружні стосунки з [[Ірландія|ірландським]] художником Френком О'Мірой, його подругами Бель Боус ({{Lang-en|Belle Bowes}}) і Бертою Ньюкомб ({{Lang-en|Bertha Newcombe}}), впливовими американськими художниками — братами Томасом Александром і Лоуеллом Бірджем Гаррісоном, французьким художником-символістом англо-[[Австрія|австрійського]] походження Луїсом Велденом Гоукінсом, і їхнім знайомим, шотландським художником Артуром Мелвіллом. Картини перших років роботи Стотта у Франції були представлені на [[Паризький салон|Паризькому салоні]] 1881 року. Це були два полотна, «В'язальниця» ({{Lang-fr|«La Tricoteuse»}}) і «Полуденний сон» ({{Lang-fr|«Une Rêve de Midi»}}), які визначили основні особливості його подальшої творчості. У 1882 році Стотт був удостоєний нагороди Паризького салону за картину «Місце для купання» ({{Lang-en|«The Bathing Place»}}), яка знаходиться у [[Нова пінакотека|Новій пінакотеці]] в [[Мюнхен]]і{{Sfn|Chronicle|2011}}.

Після повернення в Англію Стотт став послідовником і близьким другом художника-[[Тоналізм|тоналіста]] [[Джеймс Вістлер|Джеймса Вістлера]], однак його символічний портрет коханої Вістлера, яка була зображена на картині оголеною, «<nowiki/>[[Венера (міфологія)|Венера]], яка виходить з морської піни», викликав розрив між ними. У 1889 році відбулася перша персональна виставка Вільяма Стотта у приватній галереї Поля Дюран-Рюеля у Парижі. В останні роки свого життя він регулярно виставляв свої полотна у [[Королівська академія мистецтв|Королівській академії мистецтв]], в основному, експонуючи твори, які мали надмірну декоративність, зображували сцени з [[Античність|античної]] [[Міфологія|міфології]]. Він раптово помер 25 лютого 1900 у віці сорока двох років під час морської подорожі на [[пором]]і з Лондона до [[Белфаст]]а{{Sfn|Bonhams|2006}}.

== Особливості творчості ==
[[Файл:William_Stott_of_Oldham._The_Bathing_Place.jpg|міні|250x250пкс| Вільям Стотт. Місце для купання, 1881]]
Художник еволюціонував від [[класицизм]]у у дусі полотен Жана-Леона Жерома до повітряного [[пленер]]ного [[Натуралізм (живопис)|натуралізму]] [[Жуль Бастьєн-Лепаж|Жюля Бастьєна-Лепажа]] й емоційності [[Жан-Франсуа Мілле|Жана-Франсуа Мілле]]{{Sfn|The Fine Art Society}}. Протягом більшої частини своєї кар'єри Стотт створював [[пейзаж]]і, але з 1886 року у його творчості стали з'являтися і картини на міфологічні та [[Алегорія|алегоричні]] теми, як-от «<nowiki/>[[Німфи|Німфа]]<nowiki/>» (1886) та «Народження [[Венера (міфологія)|Венери]]<nowiki/>» (1887), ними художник намагався здобути визнання офіційної критики й особливо привернути до себе увагу Королівської академії. Його картина «[[Діана (богиня)|Діана]] та [[Ендіміон]]» (1888) отримала широке визнання та була виставлена у Паризькому салоні у 1890 році. Богиня Місяця Діана виступає з місячного світла, щоб поцілувати сплячого пастуха Ендіміона, якому боги дарували вічний сон, щоб зберегти його красу та молодість. Припускають, що Стотт перебував під впливом романтичної поеми [[Джон Кітс|Джона Кітса]] «Ендіміон» і визнав це у своєму виступі у «Manchester Arts Club», коли він сказав: «читання Кітса було однією з найбільших моїх радостей у житті…». Близьке до цієї картини полотно «Діана, Сутінки та Ранкова зоря» ({{Lang-en|«Diana, Twilight and Dawn»}}) було написано взимку 1889 року та виставлено у [[Галерея Гросвенор|галереї Гросвенор]] у Лондоні навесні 1890 року. У своїй статті про Стотта, від жовтня 1894 року, мистецтвознавець Стівенсон наводить ілюстрацію, яка зафіксувала «Diana, Twilight and Dawn», він описує картину в захоплених тонах<ref>{{Стаття|author=Stevenson, R.A.M.|title=William Stott of Oldham|url=http://www.oldham-chronicle.co.uk/news-features/8/news/57524/stott-painting-to-fetch-record-amount|language=en|видання=The Studio arts magazine|тип=Журнал|date=1894|місяць=October|число=|том=|номер=|pages=|doi=|issn=|ref=|archivedate=2017-04-21|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170421093210/http://www.oldham-chronicle.co.uk/news-features/8/news/57524/stott-painting-to-fetch-record-amount/}}</ref>. Картина була представлена на кількох меморіальних виставках після смерті Стотта, а у листопаді 1913 році його син продав її на аукціоні Крістіс, яку придбав Чарльз Джексон, арт-дилер із [[Манчестер]]а. Довгий час вважалося, що полотно було втрачено, але нещодавно його виявили у [[Сполучені Штати Америки|США]]{{Sfn|Bonhams|2006}}.

Художник зображував на своїх пейзажах переважно сільські види: річку, ліс, ставок, пагорби, пляжі… він був здатний за реальністю розгледіти поезію, а за звичним предметом символ, мистецтвознавці співвідносять його творчість з картинами Джеймса Кемпбелла Ноубла, Джона Робертсона Ріда і Роберта Макбета, школой Глазго, знаходять в його творчості відгомони манери [[Антуан Ватто|Антуана Ватто]]{{Sfn|The Fine Art Society|}}. Художник використовував різні техніки: масло, акварель і пастель. Одна з найбільш відомих його картин «польова квітка» була створена в 1881 році та перебуває в музеї Олдема ({{Lang-en|«Wild Flower»}}, розмір — 80 x 46 сантиметрів, холст, масло, accession number 8.20<ref>{{cite web|title=Wild Flower. William Stott (1857–1900). Gallery Oldham|work=|last=|first=|publisher=АrtUK|url=https://artuk.org/discover/artworks/wild-flower-90888|accessdate=2017-04-20|ref=|archive-date=2017-04-21|archive-url=https://web.archive.org/web/20170421092623/https://artuk.org/discover/artworks/wild-flower-90888|deadlink=no}}</ref>). Вона була даром галереї від Г. Гіндлі Сміта, зробленим у 1920 році. З 1882 року Стотт завжди підписував свої картини «Вільям Стотт з Олдема», щоб дистанціюватися від не менш відомого на той час художника Вільяма Едварда Стотта ({{Lang-en|William Edward Stott}}, 1859—1918) і підкреслити своє походження з Олдема. Сучасник Стотта і сам відомий живописець [[Волтер Сікерт|Волтер Річард Сікерт]] описав його як «одного з двох найбільших художників світу». Вікторіанський мистецтвознавець Стівенсон високо цінував творчість Стотта, він відзначав у великій статті про художника в «The Studio arts magazine» у жовтні 1894 року:
{{Початок цитати}}«Вільям Стотт з Олдема проявив себе як художник, з швидкістю комети, яка мчить до сонця»{{Кінець цитати|джерело=Stott painting to fetch record amount? Oldham Evening Chronicle{{sfn|Chronicle|2011}}}}

Тривалий час творчість художника не привертала до себе увагу фахівців, але у 2003 році в Олдемі було проведено його персональну виставку, а мистецтвознавець Роджер Браун (викладач Університету Редінга) видав книгу «William Stott of Oldham 1857—1900: „A Comet rushing“». Перед випуском книги він досліджував життя та творчість Вільяма Стотта протягом шести років{{Sfn|Brown|2003}}. Довгий час рекордом продажу на аукціоні для роботи Стотта була грошова сума £18 000, сплачена на аукціоні [[Крістіз]] у 2005 році за картину під назвою «Idlers». Однак у 2011 році його картина «The Happy Valley» була виставлена на аукціон за 120 000 фунтів стерлінгів{{Sfn|Chronicle|2011}}.

== Галерея: картини Вільяма Стотта ==
<gallery widths="200px" heights="200px" class="center">
Файл:William Stott of Oldham. Idlers.jpg|Вільям Стотт. Idlers, близько 1886
Файл:William Stott of Oldham. Wild Flower.jpg|Вільям Стотт. Польова квітка, 1881
Файл:William Stott of Oldham (1857-1900) Lesen bei Gaslicht, 1884.jpg|Вільям Стотт. Дівчина, що читає при газовому освітленні, 1884
Файл:William Stott of Oldham. Autumn Woodland.jpg|Вільям Стотт. Autumn Woodland, близько 1886
Файл:William Stott of Oldham. White Torrent.jpg||Вільям Стотт. White Torrent, 1888
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==

* {{Книга
|автор = Brown, Roger
|заголовок = William Stott of Oldham 1857–1900: "A Comet rushing to the Sun", exhibition catalogue for Gallery Oldham
|посилання = http://www.paul-holberton.net/william-stott-of-oldham-1857-1900-a-comet-rushing-to-the-sun-,product,view,229,2,,.html
|мова = en
|місце = Oldham
|видавництво = Paul Holberton in association with Gallery Oldham
|рік = 2003
|том =
|тираж =
|сторінки =
|сторінок = 128
|doi =
|ISBN = 978-1-903470-21-3
|ref = Brown
}}{{Недоступне посилання|date=Январь 2020|bot=InternetArchiveBot}}
* {{Стаття|author=|title=Stott painting to fetch record amount?|url=http://www.oldham-chronicle.co.uk/news-features/8/news/57524/stott-painting-to-fetch-record-amount/|language=en|видання=Oldham Evening Chronicle|тип=Онлайн-издание|date=2011|місяць=Jun|число=15|том=|номер=|pages=|doi=|issn=|ref=Chronicle}}
* {{Cite web|title=William Stott of Oldham|website=|last=|first=|publisher=The Fine Art Society, London|url=http://thefineartsociety.com/artists/59-william-stott-of-oldham/overview/|accessdate=2017-04-20|ref=The Fine Art Society|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170421194203/http://thefineartsociety.com/artists/59-william-stott-of-oldham/overview/|archivedate=2017-04-21|deadurl=yes}}
* {{Стаття|author=|title=William Stott of Oldham (British 1857—1900). Diana, Twilight and Dawn|url=https://www.bonhams.com/auctions/14216/lot/64/|language=en|видання=Bonhams|тип=Онлайн-издание|date=2006|місяць=Jun|число=14|том=|номер=|pages=|doi=|issn=|ref=Bonhams}}

== Посилання ==
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Стотт Вільям}}
[[Категорія:Графіки]]
[[Категорія:Художники Великої Британії XIX століття ]]
[[Категорія:Британські художники]]
[[Категорія:Уродженці Олдема]]
[[Категорія:Померли 1900]]
[[Категорія:Померли 25 лютого]]
[[Категорія:Народились 1857]]
[[Категорія:Народились 20 листопада]]

title: англ. William Stott

Народження: 20 листопада 1857 · Олдем, Великий Манчестер, Велика Британія

Смерть: 25 лютого 1900 (42 роки)

Країна: Сполучене Королівство

Жанр: пейзаж

Вчитель: Жан-Леон Жером

Діяльність: художник, пейзажист, genre painter

Роботи в колекції: Тейт, Національні галереї Шотландіїd, Національна галерея, Галерея мистецтв Вокера, Манчестерська художня галереяd, Художня галерея і музей Келвінгроув, Gallery Oldhamd, Тейт Британія, Touchstones Rochdaled, Kirkcaldy Galleriesd, Нова пінакотека, Glasgow Museums Resource Centred і Dundee Art Galleries and Museumsd

англ. William Stott: Вільям Стотт у Вікісховищі


text:
# Сакраментки
Сакраментки — бенедиктинки безперервного поклоніння Святим Дарам — жіночий чернечий орден, заснований в Парижі 1631 року Мехтільдою, яка була колись настоятелькою монастиря в Брюгге.
Статут ордену, написаний Мехтільдою, затверджений був римськими папами Інокентієм XI (1676) і Климентом XI (1705).
В Польщі орден сакраменток був запроваджений Марією Казимирою, дружиною польського короля Яна III Собеського, яка збудувала для них церкву і монастир у Варшаві.
У Львові сакраментки з'явилися близько 1710 року, для яких і було спершу закладено (1718), а згодом й збудований комплекс монастиря сакраменток

wikiname: ukwiki

title: Сакраментки

in_language: uk

wikitext:
{{Монаший орден
|Назва            = Сакраментки
|Латинська назва  = Moniales Ordinis Sancti Benedicti Adorationis Perpetuae Sanctissimi Sacramenti
|Повна назва      = Черниці Статуту святого Бенедикта Безперервної Адорації Святого Таїнства
|Герб ордену      =
|Абревіатура      = O.S.Bap
|Церква           = [[Римо-католицька церква]]
|Девіз            =
|Засновник        = Мехтільда від Найсвятіших Тайн
|Дата заснування  = [[1631]] ([[Париж]])
|Дата утвердження = [[1676]]—[[1705]]
|Сайт             = www.sakramentki.opoka.org.pl
}}

'''Сакраментки''' — [[Бенедиктинці|бенедиктинки]] безперервного поклоніння [[Причастя|Святим Дарам]] — жіночий чернечий [[орден]], заснований в [[Париж|Парижі]] [[1631]] року Мехтільдою, яка була колись настоятелькою [[монастир]]я в [[Брюгге]].

Статут ордену, написаний Мехтільдою, затверджений був [[Папа римський|римськими папами]] [[Інокентій XI|Інокентієм XI]] ([[1676]]) і [[Климент XI|Климентом XI]] ([[1705]]).

В [[Польща|Польщі]] орден сакраменток був запроваджений [[Марія Казимира|Марією Казимирою]], дружиною польського короля [[Ян III Собеський|Яна III Собеського]], яка збудувала для них [[Церква (будівля)|церкву]] і монастир у [[Варшава|Варшаві]].

У [[Львів|Львові]] сакраментки з'явилися близько [[1710]] року, для яких і було спершу закладено ([[1718]]), а згодом й збудований [[Костел і монастир сакраменток (Львів)|комплекс монастиря сакраменток]]

== Посилання ==
* [http://www.sakramentki.opoka.org.pl Офіційний сайт ордену]

{{reli-stub}}
{{Католицькі ордени}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Католицькі ордени]]
[[Категорія:Релігійні організації, засновані 1631]]
[[Категорія:1631 у християнстві]]

title: Сакраментки

Церква: Римо-католицька церква

Засновник: Мехтільда від Найсвятіших Тайн


text:
# Новацька Стефанія Антонівна
Стефанія Антонівна Новацька (нар. 14 січня 1928, с. Бібрка, Польща) — українська вишивальниця, публіцистка, громадська діячка.

## Життєпис
У 1946 році депортована; проживає в с. Слобідка Тернопільського району. У 1944 році ув'язнена за зв'язки з УПА.

## Творчість
Вишиває костюми різних регіонів України, блузки, рушники, головні убори, хоругви, килими, покривала, занавіски, салфетки. Учасниця виставок народної вишивки. Діяльна у громадському житті.
Автор книги «Недописана книга» (2003).

title: Новацька Стефанія Антонівна

wikitext:
{{Othernames|Новацька}}
{{особа
|ім'я              = Стефанія Новацька
|оригінал імені    = Стефанія Антонівна Новацька
|жінка             =
|зображення        =
|підпис зображення =
|розмір            =
|дата народження   =
|місце народження  =
|дата смерті       =
|місце смерті      =
|причина смерті    =
|поховання         =
|підданство        =
|громадянство      = {{POL}} → {{URSR}} → {{UKR}}
|alma mater        =
|відомий           =
|діяльність        =
|національність    = [[лемки|лемкиня]]
|військове звання  =
|партія            =
|нагороди          =
}}
'''Стефанія Антонівна Новацька''' ({{н|а}} [[14 січня]] [[1928]], с. [[Бібрка (Ліський повіт)|Бібрка]], [[Польща]]) — [[українці|українська]] [[вишивання|вишивальниця]], [[публіцист]]ка, [[активізм|громадська діячка]].

== Життєпис ==
У [[1946]] році депортована; проживає в с. [[Слобідка (Козлівська селищна громада)|Слобідка]] Тернопільського району. У [[1944]] році ув'язнена за зв'язки з [[Українська повстанська армія|УПА]].

== Творчість ==
Вишиває костюми різних регіонів України, блузки, рушники, головні убори, хоругви, килими, покривала, занавіски, салфетки. Учасниця виставок народної вишивки. Діяльна у громадському житті.

Автор книги «Недописана книга» (2003).

== Джерела ==
* {{ТЕС|4|436|[[Коропецька Уляна Володимирівна|Коропецька У.]], [[Петраш Богдан Осипович|Петраш, Б.]]|Новацька Стефанія Антонівна}}
{{2 стовпці}}
<small>
* ''Коропецька, У.'' ...І вишите життя її на ньому // [[Вільне життя плюс|Вільне життя]]. — 2007. — 25лип. — С. 8. — (Роки і долі).
* ''Вергун, К.'' Довга дорога додому // [[Свобода (газета на Тернопільщині)|Свобода]]. — 2010. — 28 квіт. — С. 12. — (На життєвих перехрестях).
* ''[[Шот Микола Миколайович|Шот, М.]]'' Сама собі кутюр'є // [[Урядовий кур'єр]]. — 2011. — № 195 (21 жовт.). — С. 9. — (Особистості).
* ''Шот, М.'' Народний модельєр Стефанія Новацька // Вільне життя. — 2011. — № 86 (2 листоп.). — С. 8. — (Підводимо підсумки).
* ''[[Вандзеляк Галина Володимирівна|Вандзеляк, Г.]]'' Любов до України — через життя та вишиття... // Свобода. — 2012. — № 68 (19 — 22 серп.). — С. 14.
* ''Вандзеляк, Г.'' Життя, як вишиття... // Свобода. — 2015. — № 22 (25 берез.). — С. 8. — (Жінка-патріотка).
* ''Миколин, Г.'' З великим серцем, роботящими руками та веселою вдачею // [[Голос України]]. — 2016. — № 68 (14 квіт.). — С. 13. — (Майстриня).
* ''Бурлаку, Н.'' [https://te.20minut.ua/lyudi/u-92-zhitelka-ternopilschini-vlashtovue-defile-vishivae-bez-okulyariv--10889674.html У 92 жителька Тернопільщини влаштовує дефіле, вишиває без окулярів та їздить на фестивалі] // 20 хвилин. — 2019. — 17 серпня.
* ''Денисова, О.'' [https://suspilne.media/14206-visivae-nacionalne-vbranna-91-ricna-stefania-novacka-suspilne-ludi/ Вишиває національне вбрання. 91-річна Стефанія Новацька] // Суспільне Новини. — 2020. — 13 лютого.
* ''Онищук, В.'' [https://nday.te.ua/pivsotni-unikalnyh-ukrajinskyh-kostyumiv-stvoryla-92-richna-zvyazkova-upa-z-ternopilschyny-foto/ Півсотні унікальних українських костюмів створила 92-річна зв'язкова УПА з Тернопільщини (фото)] // Наш день. — 2020. — 21 травня.
</small>
</div>

== Посилання ==
{{external media
||video1={{YouTube|7_mHlMhK8oc|92-річна Стефанія Новацька щороку до дня Незалежності України створює новий вишитий костюм}} // Суспільне Тернопіль. — 2020. — 25 серпня.
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
||video={{YouTube||}} // . — . — .
}}

{{Tern-bio-stub}}

title: Стефанія Антонівна Новацька

Народилася: 14 січня 1928 (97 років) · Бібрка, Гміна Солина, Ліський повіт, Підкарпатське воєводство, Республіка Польща

Громадянство: Польща → УРСР → Україна

Національність: лемкиня


text:
# Павло Кола
Павел Кола (іноді Ко́ло) г. Юноша (пол. Paweł Koła; ? — початок 1509) — польський шляхтич XV–XVI століть, військовик, урядник Королівства Ягеллонів.

## Біографія
Найстарший син Яна Коли, якого називали «Колюшко з Далейова» (Сяноцької землі; тепер Дальова[джерело?]). Участь у військових виправах проти молдаван, волохів, татар зблизила його з шляхтичами Бучацькими, Ходецькими. Шваґрами Павла Коли були Міхал з Язловця, Бучача, Отто з Ходча. Як подільський воєвода, заслужив увагу короля Олександра Яґеллончика. За часів королів Олександра Яґеллончика, Сиґізмунда І Старого (не брав участи в його урочистому виборі через охорону земель Русі від татар разом з Миколаєм Каменецьким) належав до найвпливовіших людей краю.
1503 року — навесні 1504-го — брав участь у Пйотркувському сеймі; 6 березня 1504 р. був свідком в акції короля, якою підтверджувалось рівноправ'я православного та католицького духовенств з 1443 р.

### Уряди (посади)
Галицький підкоморій (1490 р.), каштелян (1494—1500 рр.), подільський воєвода (приблизно з 1502 р.).

### Сім'я
У шлюбі з Бурнеттою (Бернатою) з Ходча гербу Оґоньчик (донькою воєводи руського Станіслава з Ходча, сестрою Отто Ходецького) мав трьох синів:
- Ян
- Станіслав — галицький підкоморій
- Миколай
- Барбара, дружина віленського каштеляна Юрія «Геркулеса» Радзивілла, матір королеви Варвари (Радзивіл)).[1]

## Маєтності
1473 року після смерті у 1468 році бездітного стрийка Яна (підстолія галицького) разом з братами Яном та Пйотром спільно стали власниками спадку: поселення Сопів, Підгайчики, Лисець пол. Liśce, заставу на селі Кропець, з якої мали сплатити 220 гривень. 1503 р. за заслуги отримав правом «доживоття» замок та місто Глиняни, які в 1506 році було відбудовано його коштом. Був власником Далєєва та Жовтанців (тепер — село біля Львова), тримав «в заставі» поселення Прерів (пол. Przerów) в Коломийському повіті. На Глинянах і селі Задвір'я король записав П. Колі суми 100 кіп грошів і 100 гривень. Докладно картину маєтків знати складно, були вони більші, ніж згадані в джерелах.

title: Павло Кола

wikitext:
{{otherpersons|Кола}}
{{Особа
| ім'я                 = Павел Кола
| оригінал імені       = Paweł Koła
| інші_імена           = Павло Коло
| місце_проживання     = [[Глиняни]]
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          = 1509
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           = [[Королівство Польське (1385-1569)|Корона Польська]] [[Файл:Herb Polska (Alex K).svg|30пкс]]
| національність       = [[поляки|поляк]]
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = військовик, [[урядник]]
| титул                =
| посада               = [[Подільські воєводи|воєвода подільський]]
| військове звання     =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     =
| батько               = [[Ян Кола (галицький підкоморій)|Ян Кола «Колюшко»]]
| матір                =
| рід                  = [[Коли]]
| родичі               = [[Ходецькі]]
| дружина              = Бурнетта Ходецька
| діти                 =
| герб                 = POL COA Junosza.svg
| підпис_герба         = герб [[Юноша]]
}}

'''Павел Кола''' (іноді ''Ко́ло'') г. [[Юноша (герб)|Юноша]] ({{lang-pl|Paweł Koła}}; ? — початок [[1509]]) — польський [[Шляхта|шляхтич]] [[XV століття|XV]]–[[XVI століття|XVI]] століть, військовик, [[урядник]] [[Королівство Польське (1385—1569)|Королівства]] [[Владислав II Ягайло|Ягеллонів]].

== Біографія ==
Найстарший син [[Ян Кола (галицький підкоморій)|Яна Коли]], якого називали «Колюшко з Далейова» ({{джерело|[[Сяноцька земля|Сяноцької землі]]; тепер [[Дальова]]}}). Участь у військових виправах проти молдаван, волохів, татар зблизила його з шляхтичами [[Бучацькі|Бучацькими]], [[Ходецькі|Ходецькими]]. Шваґрами Павла Коли були [[Міхал Язловецький|Міхал з Язловця, Бучача]], [[Отто з Ходча]]. Як [[подільські воєводи|подільський воєвода]], заслужив увагу короля [[Олександр Ягеллончик|Олександра Яґеллончика]]. За часів королів Олександра Яґеллончика, [[Сигізмунд I Старий|Сиґізмунда І Старого]] (не брав участи в його урочистому виборі через охорону земель Русі від татар разом з [[Миколай Каменецький|Миколаєм Каменецьким]]) належав до найвпливовіших людей краю.

1503 року — навесні 1504-го — брав участь у Пйотркувському сеймі; 6 березня 1504 р. був свідком в акції короля, якою підтверджувалось рівноправ'я православного та католицького духовенств з 1443 р.<ref name="FK">''Kiryk F.'' Kola (Koło) Paweł h. Junosza… — S. 287.</ref>

=== Уряди (посади) ===
Галицький [[підкоморій]] (1490 р.), [[галицькі каштеляни|каштелян]] (1494—[[1500]] рр.), [[Подільські воєводи|подільський воєвода]] (приблизно з [[1502]] р.).

=== Сім'я ===
У шлюбі з Бурнеттою (Бернатою<ref>[http://polona.pl/item/51353/27/ Kronika domowa Dzieduszyckich] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151122162948/http://polona.pl/item/51353/27/ |date=22 листопада 2015 }}. — Lwów : Drukarnia «Zakładu narodowego im. Ossolińskich», 1865. — S. 42. {{ref-pl}}</ref>) з Ходча гербу Оґоньчик (донькою [[руські воєводи|воєводи руського]] [[Станіслав з Ходча|Станіслава з Ходча]], сестрою [[Отто Ходецький|Отто Ходецького]]) мав трьох синів:
* [[Ян Кола (гетьман)|Ян]]
* Станіслав — галицький [[підкоморій]]
* [[Миколай Кола|Миколай]]
* Барбара, дружина [[Вільнюс|віленського]] каштеляна [[Юрій Радзивілл (Геркулес)|Юрія «Геркулеса» Радзивілла]], матір королеви [[Барбара Радзивілл|Варвари (Радзивіл)]]).<ref name="FK"/>

== Маєтності ==
1473 року після смерті у 1468 році бездітного стрийка Яна ([[підстолій|підстолія]] галицького) разом з братами Яном та Пйотром спільно стали власниками спадку: поселення [[Сопів]], [[Підгайчики]], [[Лисець]] {{lang-pl|Liśce}}, заставу на селі<ref>тут, ймовірно, помилка, бо в статті про сина Яна (ця сама сторінка) вказано [[королівщина|королівщину]] — містечко [[Коропець]]</ref> Кропець, з якої мали сплатити 220 [[гривня польська|гривень]]. [[1503]] р. за заслуги отримав правом «доживоття» замок та місто [[Глиняни]], які в [[1506]] році було відбудовано його коштом. Був власником [[Делієве|Далєєва]] та [[Жовтанці]]в (тепер — село біля Львова), тримав «в заставі» поселення Прерів ({{lang-pl|Przerów}}) в Коломийському повіті. На Глинянах і селі [[Задвір'я]] король записав П. Колі суми 100 [[копа грошей|кіп]] [[грош]]ів і 100 гривень. Докладно картину маєтків знати складно, були вони більші, ніж згадані в джерелах.<ref>''Kiryk F.'' Kola (Koło) Paweł h. Junosza… — S. 286—287.</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* ''Kiryk F.'' [http://www.ipsb.nina.gov.pl/a/biografia/pawel-kola Kola (Koło) Paweł h. Junosza] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171227001800/http://www.ipsb.nina.gov.pl/a/biografia/pawel-kola |date=27 грудня 2017 }} // [[Польський біографічний словник|Polski Słownik Biograficzny]]. — Wrocław — Warszawa — Kraków : Zakład Narodowy Imienia Ossolińskich, Wydawnictwo Polskiej Akademii Nauk, 1967. — T. XIII/2, zeszyt 57. — S. 286—287. {{ref-pl}}

== Посилання ==
* [http://www.sejm-wielki.pl/b/10.685.48 Paweł Koła z Dalejowa h. Junosza (ID: 10.685.48)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171226235800/http://www.sejm-wielki.pl/b/10.685.48 |date=26 грудня 2017 }}. {{ref-pl}}

{{ukr-bio-stub}}
{{poland-bio-stub}}

{| style="clear:both; background-color: white; border-style: solid; border-color:yellow; border-width:2px; vertical-align:top; text-align:center; border-collapse: collapse;width:100%;margin-top:3px;" cellpadding="4" cellspacing"0"
|-
| width="25%" | Попередник
[[Якуб Бучацький (воєвода)|Якуб Бучацький]]
| width="10%" | [[Файл:POL województwo podolskie IRP COA.svg|50px]]
| width="20%" | '''[[Подільські воєводи|Воєвода подільський]]'''
[[1485]]-[[1497]]
| width="10%" | [[Файл:POL województwo podolskie IRP COA.svg|50px]]
| width="25%" | Наступник
[[Отто Ходецький]]
|}
{{DEFAULTSORT:Кола Павел}}
[[Категорія:Коли|Павел]]
[[Категорія:Воєводи подільські]]
[[Категорія:Галицькі каштеляни]]
[[Категорія:Галицькі підкоморії]]
[[Категорія:Персоналії:Глиняни]]
[[Категорія:Персоналії:Жовтанці]]

title: Paweł Koła

Псевдо: Павло Коло

Підданство: Корона Польська

Національність: поляк

Місце проживання: Глиняни

Діяльність: військовик, урядник

Посада: воєвода подільський

Рід: Коли

Батько: Ян Кола «Колюшко»

Родичі: Ходецькі

У шлюбі з: Бурнетта Ходецька

Діти: Барбара Коланкаd, Ян Кола і Миколай Кола

Paweł Koła: · герб Юноша


text:
# Аніса Махлуф
Аніса Махлуф (араб. أنيسة مخلوف) — двоюрідна сестра та дружина Хафеза аль-Асада, президента Сирії та засновника правлячої династії Асадів. Була першою леді Сирії з 1971 по 2000 рік. Мати останнього президента з династії Асадів — Башара аль-Асада.

## Життєпис
Аніса Махлуф народилася 1930 року у впливовій родині з провінції Латакія. Вона була донькою Ахмеда Махлуфа та Саади Сулейман аль-Асад, тітки Хафеза аль-Асада.
1957 року вийшла заміж за офіцера Сирійських Арабських ВПС Хафеза аль-Асада. У них народилося п'ятеро дітей: Бушра (1960), Басіль аль-Асад (1962—1994), Башар аль-Асад (1965), Мадж аль-Асад (1966—2009), і Магер аль-Асад (1968). Її шлюб із Хафезом підвищив статус і багатство родини Махлуф. Як повідомляє CNN, родичі Аніси були винагороджені вигідними контрактами у банківському, нафтовому та телекомунікаційному секторах країни. Один з її племінників, Рамі Махлуф ймовірно став найбагатшою людиною у Сирії, маючи чистий прибуток у 5 млрд доларів США (станом на 2012 рік). Після смерті сина Басіля у 1994 році, Махлуф просувала Магера аль-Асада, молодшого сина і сирійського генерала, як можливого спадкоємця свого чоловіка. Однак натомість із Лондона повернувся Башар, який вступив до збройних сил та став наступником свого батька на посаді президента Сирії у 2000 році.
У 2012 році проти Аніси Махлуф та інших членів родини Асадів Європейський Союз ввів санкції на тлі громадянської війни в країні. Санкції ЄС включали заборону на поїздки та заморожування активів. До заборони на поїздки Махлуф, як повідомляється, часто їздила до Німеччини для лікування.
6 лютого 2016 року Аніса Махлуф померла в Дамаску.

title: Аніса Махлуф

wikitext:
{{особа}}
'''Аніса Махлуф''' ({{Lang-ar|أنيسة مخلوف}}) — [[двоюрідна сестра]] та дружина [[Хафез аль-Асад|Хафеза аль-Асада]], [[Президент Сирії|президента Сирії]] та засновника правлячої династії [[Асади|Асадів]]. Була першою леді Сирії з 1971 по 2000 рік. Мати останнього президента з династії Асадів — [[Башар аль-Асад|Башара аль-Асада]].

== Життєпис ==
Аніса Махлуф народилася [[1930|1930 року]] у впливовій родині з [[Латакія (провінція)|провінції Латакія]]. Вона була донькою Ахмеда Махлуфа та Саади Сулейман аль-Асад, тітки [[Хафез аль-Асад|Хафеза аль-Асада]].<ref>{{Cite web|date=2020-09-13|title=سر نفوذ والد رامي مخلوف.. "قرابة" كشفتها "نعوته"|url=https://www.alarabiya.net/arab-and-world/syria/2020/09/13/سر%D9%91-نفوذ-والد-رامي-مخلوف-قرابة-كشفتها-نعوته|access-date=2021-09-20|website=العربية|language=ar}}</ref>

[[1957|1957 року]] вийшла заміж за офіцера Сирійських Арабських ВПС Хафеза аль-Асада. У них народилося п'ятеро дітей: [[Бушра аль-Асад|Бушра]] (1960), [[Басіль аль-Асад]] (1962—1994), [[Башар аль-Асад]] (1965), Мадж аль-Асад (1966—2009), і [[Магер аль-Асад]] (1968). Її шлюб із Хафезом підвищив статус і багатство родини Махлуф<ref name="cnn" />. Як повідомляє [[CNN]], родичі Аніси були винагороджені вигідними контрактами у банківському, нафтовому та телекомунікаційному секторах країни<ref name="cnn" />. Один з її племінників, Рамі Махлуф ймовірно став найбагатшою людиною у Сирії, маючи чистий прибуток у 5 млрд [[Долар США|доларів США]] (станом на 2012 рік)<ref name="cnn">{{Cite web|url=http://edition.cnn.com/2012/03/26/world/meast/assad-family/|title=Getting to know Syria’s first family|archive-url=https://web.archive.org/web/20160420230131/http://edition.cnn.com/2012/03/26/world/meast/assad-family|archive-date=2016-04-20|dead-url=no|access-date=2016-04-29}}</ref>. Після смерті сина Басіля у 1994 році, Махлуф просувала Магера аль-Асада, молодшого сина і сирійського генерала, як можливого спадкоємця свого чоловіка. Однак натомість із Лондона повернувся Башар, який вступив до збройних сил та став наступником свого батька на посаді президента Сирії у 2000 році.

У [[2012|2012 році]] проти Аніси Махлуф та інших членів родини Асадів [[Європейський Союз]] ввів санкції на тлі [[Громадянська війна в Сирії|громадянської війни в країні]]. Санкції ЄС включали заборону на поїздки та заморожування активів. До заборони на поїздки Махлуф, як повідомляється, часто їздила до Німеччини для лікування<ref>{{Cite web|url=http://www.aljazeera.com/news/2016/02/syrian-president-mother-anissa-assad-dies-aged-86-160206210505879.html|title=Syrian president’s mother Anissa Assad dies aged 86|archive-url=https://web.archive.org/web/20200728190043/https://www.aljazeera.com/news/2016/02/syrian-president-mother-anissa-assad-dies-aged-86-160206210505879.html|archive-date=2020-07-28|dead-url=no|access-date=2016-04-29}}</ref>.

[[6 лютого]] [[2016|2016 року]] Аніса Махлуф померла в Дамаску<ref name=aje2>{{cite news|title=Syrian president's mother Anissa Assad dies aged 86 |url=http://www.aljazeera.com/news/2016/02/syrian-president-mother-anissa-assad-dies-aged-86-160206210505879.html |publisher=[[Al Jazeera English|Al Jazeera]] |date=6 лютого 2016 |access-date=2 березня 2016}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{Cite book |last1=Dagher|first1=Sam |title=Assad or we Burn the Country |date=2019 |publisher=Little, Brown & Company |location=New York |isbn=978-0316556705 |edition=First U.S.}}
{{нк}}
[[Категорія:Померли в Дамаску]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Померли 2016]]
[[Категорія:Померли 6 лютого]]
[[Категорія:Уродженці Латакії]]
[[Категорія:Народились 1930]]
[[Категорія:Народились 5 листопада]]
[[Категорія:Асади]]

title: араб. أنيسة مخلوف · араб. أنيسة أحمد مخلوف

Народилася: 5 листопада 1930 · Латакія, Сирія

Померла: 6 лютого 2016 (85 років) · Дамаск, Сирія · ·хвороба

Країна: Ba'athist Syriad

Діяльність: політична діячка

Знання мов: арабська

Посада: Перша леді Сирії

Рід: Асади

Родичі: Асма аль-Асад

Брати, сестри: Mohammed Makhloufd

У шлюбі з: Хафез аль-Ассад

Діти: Басіль аль-Асад, Башар аль-Ассад, Махер аль-Асад, Бушра аль-Асад і Majd al-Assadd


text:
# Дабла Гомі
Дабла Гомі (груз. დაბლა გომი) — село в Грузії.
За даними перепису населення 2014 року в селі проживає 895 осіб.

title: Дабла Гомі

wikitext:
{{НП Грузії
 | назва           =
 | край            =  [[Імеретія]]
 | розташування    =
|зображення        =
|зображення_підпис =
 | засновано       =
 | населення       = 895 (2014)
 | площа           =
 | ref-площа       =
 | поштовий індекс =
 | висота          =
 | водойма         =
 | адреса          =
 | прапор          =
 | герб            =
 | станція         =
 }}
'''Дабла Гомі''' ({{lang-ka|დაბლა გომი}}) — [[село]] в Грузії.

За даними перепису населення 2014 року в селі проживає 895 осіб.<ref name="აღწერა 2014">{{cite web |url=http://www.geostat.ge/index.php?action=page&p_id=2152&lang=geo |title=მოსახლეობის საყოველთაო აღწერა 2014 |date=ნოემბერი 2014 |publisher=საქართველოს სტატისტიკის ეროვნული სამსახური |accessdate=6 სექტემბერი 2016}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Самтредський муніципалітет}}

{{Georgia-stub}}

{{Портали|Грузія}}

[[Категорія:Села Грузії]]
[[Категорія:Населені пункти Імеретії]]

title: Основні дані

Країна: Грузія

Мхаре: Імеретія

Муніципалітет: Самтредський муніципалітет

Поштовий індекс: ? пошук (Пошта Грузії)

title: Ідентифікатори і посилання

OpenStreetMap: ↑2024537 ·R (Самтредський муніципалітет)

title: Відстань

Відстань:
До центру краю
До Тбілісі

title: Карта

Карта:
Дабла ГоміДабла Гомі (Грузія)
Дабла ГоміДабла Гомі (Імереті)


text:
# Ахмет Їлмаз Чалик
Ахмет Їлмаз Чалик (тур. Ahmet Yılmaz Çalık, 26 лютого 1994, Анкара — 11 січня 2022, Анкара) — турецький футболіст, центральний захисник. Виступав зокрема за «Галатасарай» та збірну Туреччини, у складі якої був учасником чемпіонату Європи 2016 року.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 2013 року виступами за команду клубу «Генчлербірлігі». 5 травня 2012 року в матчі Кубка Туреччини проти «Газіантепспора» він дебютував за основну команду. 21 квітня 2013 року в матчі проти «Фенербахче» Ахмет дебютував у турецькій Суперлізі. 19 жовтня в поєдинку проти «Касимпаші» він забив свій перший гол за клуб. Попри юний вік вже з сезону 2013/14 19-річний на той час гравець став одним з основних захисників столичної команди, провівши у рідній команді понад 100 ігор у чемпіонаті і з сезону 2015/16 років був капітаном.
На початку 2017 року Чалик перейшов до «Галатасарая». 14 січня в матчі проти «Коньяспора» він дебютував за новий клуб. 1 травня в поєдинку проти «Бурсаспора» Ахмет забив свій єдиний гол за «Галатасарай». З командою Ахмет виграв двічі чемпіонат Туреччини, а також по одному разу кубок та суперкубок країни, втім основним гравцем стати так і не зміг, тому розірвав контракт з «Галатасараєм» у жовтні 2020 року, заплативши клубу компенсацію 1,1 мільйона турецьких лір.
4 жовтня 2020 року підписав 2-річний контракт з «Коньяспором», за який грав до своєї загибелі, зіграв 51 гру в усіх турнірах, забив 1 гол і віддав 1 результативну передачу.

## Виступи за збірні
2010 року дебютував у складі юнацької збірної Туреччини в команді 16-річних і надалі виступав за усі інші вікові групи. З командою до 19 років був учасником юнацького чемпіонату Європи 2013 року у Литві, де зіграв у всіх трьох іграх, але турки не змогли вийти з групи. У тому ж році у складі збірної до 20 років брав участь у домашньому Молодіжному чемпіонаті світу, де також зіграв у трьох іграх, а його команда вилетіла на стадії 1/8 фіналу. Загалом за юнацькі збірні різних вікових категорій взяв участь у 56 іграх, відзначившись 5 забитими голами.
З 2013 по 2015 рік залучався до складу молодіжної збірної Туреччини. На молодіжному рівні зіграв у 12 офіційних матчах.
17 листопада 2015 року дебютував в офіційних іграх у складі національної збірної Туреччини в товариському матчі зі збірною Греції (0:0). У травні 2016 року був включений до заявки національної команди для участі у фінальній частині чемпіонату Європи у Франції. На турнірі він був запасним та на полі не виходив.
27 березня 2017 року у товариській грі Молдовою (3:1) він забив свій перший гол за національну збірну, але цей матч став останнім восьмим для Чалика у футболці збірної.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Туреччини (2):

«Галатасарай»: 2017/18, 2018/19
- Володар Кубка Туреччини (1):

«Галатасарай»: 2018/19
- Володар Суперкубка Туреччини (1):

«Галатасарай»: 2019

## Статистика виступів

### Статистика виступів за збірну
| Дата       | Місто     | Господарі | Результат | Гості      | Турнір            | Голи | Примітки |
| ---------- | --------- | --------- | --------- | ---------- | ----------------- | ---- | -------- |
| 17-11-2015 | Стамбул   | Туреччина | 0 – 0     | Греція     | товариський матч  | -    |          |
| 24-3-2016  | Анталія   | Туреччина | 2 – 1     | Швеція     | товариський матч  | -    | 38'      |
| 29-3-2016  | Відень    | Австрія   | 1 – 2     | Туреччина  | товариський матч  | -    |          |
| 29-5-2016  | Анталія   | Туреччина | 1 – 0     | Чорногорія | товариський матч  | -    |          |
| 31-8-2016  | Анталія   | Туреччина | 0 – 0     | Росія      | товариський матч  | -    | 67'      |
| 5-9-2016   | Загреб    | Хорватія  | 1 – 1     | Туреччина  | Відбір до ЧС 2018 | -    | 54'      |
| 12-11-2016 | Анталія   | Туреччина | 2 – 0     | Косово     | Відбір до ЧС 2018 | -    |          |
| 27-3-2017  | Ескішехір | Туреччина | 3 – 1     | Молдова    | товариський матч  | 1    |          |
| Усього     |           | Матчів    | 8         |            | Голів             | 1    |          |

## Загибель
Загинув унаслідок дорожньо-транспортної пригоди на трасі Анкара — Нігде 11 січня 2022 року близько 9 ранку. 27-річний футболіст не впорався з керуванням та його машина вилетіла з траси. Того ж дня його поховали на кладовищі Ельмадаг в Анкарі.

title: Ахмет Їлмаз Чалик

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Ахмет Їлмаз Чалик
| зображення = AUT_vs._TUR_2016-03-29_(224).jpg
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження = [[Анкара]]
| країна-народження = [[Туреччина]]
| дата-народження = 26.2.1994
| дата-смерті = 11.1.2022
| місце-смерті =
| зріст = 184 см
| вага =
| позиція = центральний [[Захисник (футбол)|захисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2013–2017 | {{Прапорець|TUR}} | «[[Генчлербірлігі]]» | 109 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2017–2020 | {{Прапорець|TUR}} | [[Галатасарай (футбольний клуб)|«Галатасарай»]] | 36 |1}}
{{Футболіст рядок 0|2020–2022| {{Прапорець|TUR}} | «[[Коньяспор]]» | 47 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2010 | {{Прапорець|TUR}} | [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-16)|Туреччина U-16]] | 3 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2010–2011 | {{Прапорець|TUR}} | [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-17)|Туреччина U-17]] | 14 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2011–2012 | {{Прапорець|TUR}} | [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-18)|Туреччина U-18]] | 6 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2012–2013 | {{Прапорець|TUR}} | [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-19)|Туреччина U-19]] | 22 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2012–2013 | {{Прапорець|TUR}} | [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-20)|Туреччина U-20]] | 11 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2013–2015 | {{Прапорець|TUR}} | [[Молодіжна збірна Туреччини з футболу|Туреччина U-21]] | 12 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2015–2017| {{Прапорець|TUR}} | [[збірна Туреччини з футболу|Туреччина]] | 8 |1}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Ахмет Їлмаз Чалик''' ({{lang-tr|Ahmet Yılmaz Çalık}}, [[26 лютого]] [[1994]], [[Анкара]] — [[11 січня]] [[2022]], [[Анкара]]) — турецький [[футболіст]], центральний [[Захисник (футбол)|захисник]]. Виступав зокрема за [[Галатасарай (футбольний клуб)|«Галатасарай»]] та [[Збірна Туреччини з футболу|збірну Туреччини]], у складі якої був учасником [[Чемпіонат Європи з футболу 2016|чемпіонату Європи 2016 року]].

== Клубна кар'єра ==

У дорослому футболі дебютував 2013 року виступами за команду клубу «[[Генчлербірлігі]]». 5 травня 2012 року в матчі [[Кубок Туреччини з футболу|Кубка Туреччини]] проти «[[Газіантепспор]]а» він дебютував за основну команду<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2012/05/05/turkey/spor-toto-cup/genclerbirligi/gaziantepspor/1279516/|title=Генчлербірлігі vs. Газіантепспор 0:2|publisher=soccerway.com|date=2012-05-05|lang=en|accessdate=11 січня 2022|archive-date=12 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220112011208/https://int.soccerway.com/matches/2012/05/05/turkey/spor-toto-cup/genclerbirligi/gaziantepspor/1279516/}}</ref>. 21 квітня 2013 року в матчі проти «[[Фенербахче (футбольний клуб)|Фенербахче]]» Ахмет дебютував у [[чемпіонат Туреччини з футболу|турецькій Суперлізі]]<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2013/04/21/turkey/super-lig/genclerbirligi/fenerbahce-spor-kulubu/1327810/|title=Генчлербірлігі vs. Фенербахче 2:0|publisher=soccerway.com|date=2013-04-21|lang=en|accessdate=11 січня 2022|archive-date=11 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220111190115/https://int.soccerway.com/matches/2013/04/21/turkey/super-lig/genclerbirligi/fenerbahce-spor-kulubu/1327810/}}</ref>. 19 жовтня в поєдинку проти «[[Касимпаша (футбольний клуб)|Касимпаші]]» він забив свій перший гол за клуб<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2013/10/19/turkey/super-lig/genclerbirligi/kasimpasa-sk/1532593/|title=Генчлербірлігі vs. Касипмаша 1:3|publisher=soccerway.com|date=2013-10-19|lang=en|accessdate=11 січня 2022|archive-date=11 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220111193623/https://int.soccerway.com/matches/2013/10/19/turkey/super-lig/genclerbirligi/kasimpasa-sk/1532593/}}</ref>. Попри юний вік вже з сезону 2013/14 19-річний на той час гравець став одним з основних захисників столичної команди, провівши у рідній команді понад 100 ігор у чемпіонаті і з сезону 2015/16 років був капітаном<ref>{{cite web |title=Yılmaz Vural'dan flaş açıklamalar - Futbol Haberleri |url=http://www.hurriyet.com.tr/yilmaz-vuraldan-flas-aciklamalar-40034184 |website=hurriyet.com.tr |accessdate=11 січня 2022 |date=19 вересня 2016 |archive-date=2016-09-19 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160919071930/http://www.hurriyet.com.tr/yilmaz-vuraldan-flas-aciklamalar-40034184 }}</ref>.
[[Файл:AUT vs. TUR 2016-03-29 (226).jpg|міні|ліворуч|200пкс|Ахмет Чалик під час виступів за [[Збірна Туреччини з футболу|збірну Туреччини]]. 2016 рік.]]
На початку 2017 року Чалик перейшов до «[[Галатасарай (футбольний клуб)|Галатасарая]]». 14 січня в матчі проти «[[Коньяспор]]а» він дебютував за новий клуб<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2017/01/14/turkey/super-lig/konyaspor/galatasaray-sk/2291294/|title=Коньяспор VS. Галатасарай 0:1|publisher=soccerway.com|date=2017-01-14|lang=en|accessdate=11 січня 2022|archive-date=19 жовтня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171019045043/http://int.soccerway.com/matches/2017/01/14/turkey/super-lig/konyaspor/galatasaray-sk/2291294/}}</ref>. 1 травня в поєдинку проти «[[Бурсаспор]]а» Ахмет забив свій єдиний гол за «Галатасарай»<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2017/05/01/turkey/super-lig/bursaspor/galatasaray-sk/2291401/|title=Бурсаспор VS. Галатасарай 0:5|publisher=soccerway.com|date=2017-05-01|lang=en|accessdate=11 січня 2022|archive-date=13 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220113133703/https://int.soccerway.com/matches/2017/05/01/turkey/super-lig/bursaspor/galatasaray-sk/2291401/}}</ref>. З командою Ахмет виграв двічі [[чемпіонат Туреччини з футболу|чемпіонат Туреччини]], а також по одному разу кубок та суперкубок країни, втім основним гравцем стати так і не зміг, тому розірвав контракт з «Галатасараєм» у жовтні 2020 року, заплативши клубу компенсацію 1,1 мільйона [[Турецька ліра|турецьких лір]]<ref>{{cite web |title=Sözleşme Feshi |url=https://www.kap.org.tr/tr/Bildirim/878301 |website=kap.org.tr |accessdate=11 січня 2022 |date=7 жовтня 2020 |archive-date=2020-10-07 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201007160427/https://www.kap.org.tr/tr/Bildirim/878301 }}</ref>.

4 жовтня 2020 року підписав 2-річний контракт з «[[Коньяспор]]ом», за який грав до своєї загибелі, зіграв 51 гру в усіх турнірах, забив 1 гол і віддав 1 результативну передачу.

== Виступи за збірні ==
2010 року дебютував у складі юнацької збірної Туреччини в [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-16)|команді 16-річних]] і надалі виступав за усі інші вікові групи. З [[Юнацька збірна Туреччини з футболу (U-19)|командою до 19 років]] був учасником [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-19) 2013|юнацького чемпіонату Європи 2013 року]] у [[Литва|Литві]], де зіграв у всіх трьох іграх, але турки не змогли вийти з групи. У тому ж році у складі збірної до 20 років брав участь у [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу 2013|домашньому Молодіжному чемпіонаті світу]], де також зіграв у трьох іграх, а його команда вилетіла на стадії 1/8 фіналу. Загалом за юнацькі збірні різних вікових категорій взяв участь у 56 іграх, відзначившись 5 забитими голами.

З 2013 по 2015 рік залучався до складу [[Молодіжна збірна Туреччини з футболу|молодіжної збірної Туреччини]]. На молодіжному рівні зіграв у 12 офіційних матчах.

17 листопада 2015 року дебютував в офіційних іграх у складі [[Збірна Туреччини з футболу|національної збірної Туреччини]] в товариському матчі зі збірною Греції (0:0)<ref>{{cite web |title=TURKEY 0-0 GREECE - TFF |url=http://www.tff.org/default.aspx?pageID=471&ftxtID=24133 |website=www.tff.org |accessdate=11 січня 2022 |archive-date=11 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220111184100/https://www.tff.org/default.aspx?pageID=471&ftxtID=24133 }}</ref>. У травні 2016 року був включений до заявки національної команди для участі у фінальній частині [[Чемпіонат Європи з футболу 2016|чемпіонату Європи у Франції]]. На турнірі він був запасним та на полі не виходив.

27 березня 2017 року у товариській грі Молдовою (3:1) він забив свій перший гол за національну збірну<ref>{{cite web |last1=Strack-Zimmermann |first1=Benjamin |title=Turkey vs. Moldova (3:1) |url=https://www.national-football-teams.com/matches/report/17128/Turkey_Moldova.html |website=www.national-football-teams.com |accessdate=11 січня 2022 |language=en |archive-date=11 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220111184044/https://www.national-football-teams.com/matches/report/17128/Turkey_Moldova.html }}</ref>, але цей матч став останнім восьмим для Чалика у футболці збірної.

== Титули і досягнення ==
* [[Суперліга (Туреччина)|Чемпіон Туреччини]] '''(2)''':
: [[Галатасарай (футбольний клуб)|«Галатасарай»]]: [[Чемпіонат Туреччини з футболу 2017—2018|2017/18]], [[Чемпіонат Туреччини з футболу 2018—2019|2018/19]]
* Володар [[Кубок Туреччини з футболу|Кубка Туреччини]] '''(1)''':
: [[Галатасарай (футбольний клуб)|«Галатасарай»]]: [[Кубок Туреччини з футболу 2018—2019|2018/19]]
* Володар [[Суперкубок Туреччини з футболу|Суперкубка Туреччини]] '''(1)''':
: [[Галатасарай (футбольний клуб)|«Галатасарай»]]: [[Суперкубок Туреччини з футболу 2019|2019]]

== Статистика виступів ==

=== Статистика виступів за збірну ===
{{Матчі за збірну початок|TUR}}
{{Матчі за збірну|17-11-2015|Стамбул|TUR|0|0|GRE|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|24-3-2016|Анталія|TUR|2|1|SWE|-|Тов|13={{Sostin|38}}}}
{{Матчі за збірну|29-3-2016|Відень|AUT|1|2|TUR|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|29-5-2016|Анталія|TUR|1|0|MNE|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|31-8-2016|Анталія|TUR|0|0|RUS|-|Тов|13={{Sostin|67}}}}
{{Матчі за збірну|5-9-2016|Загреб|CRO|1|1|TUR|-|ВідбірЧС|2018|13={{Sostin|54}}}}
{{Матчі за збірну|12-11-2016|Анталія|TUR|2|0|KOS|-|ВідбірЧС|2018}}
{{Матчі за збірну|27-3-2017|Ескішехір|TUR|3|1|MDA|1|Тов}}
{{Матчі за збірну кінець|8|1}}

== Загибель ==
Загинув унаслідок [[ДТП|дорожньо-транспортної пригоди]] на трасі [[Анкара]] — [[Нігде]] 11 січня 2022 року близько 9 ранку. 27-річний футболіст не впорався з керуванням та його машина вилетіла з траси<ref>{{cite web |last1=Мазур |first1=Всеволод |title=Захисник Коньяспора та колишній гравець збірної Туреччини Чалик загинув у ДТП |url=https://sportarena.com/uk/otherside/zahisnik-konyaspora-ta-kolishnij-gravets-zbirnoyi/ |website=SPORTARENA.com |accessdate=11 січня 2022 |language=uk |date=11 січня 2022 |archive-date=11 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220111175920/https://sportarena.com/uk/otherside/zahisnik-konyaspora-ta-kolishnij-gravets-zbirnoyi/ }}</ref>. Того ж дня його поховали на кладовищі Ельмадаг в Анкарі<ref>{{cite web |title=Son dakika: Ahmet Çalık, son yolculuğuna uğurlandı! Oğlunun tabutuna sarılan acılı baba "Beni yetim bıraktın" diye gözyaşı döktü |url=https://www.mynet.com/son-dakika-ahmet-calik-in-cenaze-toreninde-gozyaslari-sel-oldu-milli-futbolcu-son-yolculuguna-ugurlaniyor-335253-myspor |website=Mynet Spor |accessdate=11 січня 2022 |language=tr |archive-date=11 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220111130916/https://www.mynet.com/son-dakika-ahmet-calik-in-cenaze-toreninde-gozyaslari-sel-oldu-milli-futbolcu-son-yolculuguna-ugurlaniyor-335253-myspor }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}
* {{Soccerway|ahmet-yilmaz-calik/155403}}

{{Склад збірної Туреччини U20 на чемпіонаті світу 2013}}
{{Склад збірної Туреччини на чемпіонаті Європи 2016}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Футбол|Туреччина}}

{{DEFAULTSORT:Чалик, Ахмет Їлмаз}}
[[Категорія:Турецькі футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Туреччини з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Туреччини з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Генчлербірлігі»]]
[[Категорія:Футболісти «Галатасарая»]]
[[Категорія:Футболісти «Коньяспора»]]
[[Категорія:Уродженці Анкари]]
[[Категорія:Загинули в автомобільних аваріях]]

title: Особисті дані

Народження: 26 лютого 1994

Смерть: 11 січня 2022 (27 років)

Громадянство: Туреччина

Позиція: центральний захисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Генчлербірлігі» · 109 · (4)

«Галатасарай» · 36 · (1)

«Коньяспор» · 47 · (1)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Туреччина U-16 · 3 · (1)

Туреччина U-17 · 14 · (2)

Туреччина U-18 · 6 · (0)

Туреччина U-19 · 22 · (2)
Туреччина U-20 · 11 · (0)

Туреччина U-21 · 12 · (0)

Туреччина · 8 · (1)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Історичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка
Історичний факультет КНУ імені Тараса Шевченка — підрозділ Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Створений у 1834 році, разом із створенням університету, як історико-філологічне відділення філософського факультету. Розташовується у Червоному корпусі КНУ. Деканом факультету із 2014 року є Іван Патриляк.

## Історія
Київський національний університет було засновано як Імператорський університет Святого Володимира у 1834 році. Першим його факультетом став філософський, який складався із двох відділень — історико-філологічного та фізико-математичного. Одним із найвідоміших викладачів-істориків у перші роки існування університету був перший ректор, український науковець Михайло Максимович. У 1850 році історико-філологічне відділення отримало статус окремого факультету, його першим деканом став Іван Нейкірх.
Окремий історичний факультет було створено у 1933 році. Під час німецько-радянської війни де-факто існували два історичних факультети: у Києві, який перебував під нацистською окупацією із 1941 по 1943 роки, і в евакуації у Казахстані. Повноцінну роботу було відновлено у 1944 році, першим післявоєнним деканом став Юрій Білан.
У другій половині XX століття історичний факультет став одним із ключових центрів вивчення історії в Україні (з 1999 року — Київського національного університету). До відомих викладачів післявоєнного радянського періоду належали Андрій Буцик, Володимир Горшков, Кость Гуслистий, Карпо Джеджула, Володимир Замлинський, Віктор Жебокрицький, Юрій Кондуфор, Віктор Котов, Микола Петровський, Володимир Полурез, Лазар Славін, Василь Спицький та В'ячеслав Спецький.
Станом на 2024 рік на факультеті навчається близько 1000 студентів. Чинним деканом факультету є Іван Патриляк (із 2014 року).

## Структура
На історичному факультеті працює дев'ять кафедр:
- Кафедра археології та музеєзнавства
- Кафедра архівознавства та спеціальних галузей історичної науки
- Кафедра давньої та нової історії України
- Кафедра етнології та краєзнавства
- Кафедра історії мистецтв
- Кафедра історії Центральної та Східної Європи
- Кафедра історії стародавнього світу та середніх віків
- Кафедра нової та новітньої історії зарубіжних країн
- Кафедра історії світового українства

wikitext:
{{Факультет
|назва         = Історичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка
|скорочення    =
|заклад        =
|зображення    = Герб історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка.jpg
|розмір =
|підпис        = Місце розташування історичного факультету — Червоний корпус КНУ імені Тараса Шевченка
|засновано     = 1834
|девіз         =
|кафедр        =
|персонал      =
|викладачі     =
|академіки     =
|доктори       =
|кандидати     =
|професори     =
|студенти      =
|бакалаври     = <!--число бакалаврів-->
|магістри      = <!--число магістрантів-->
|аспіранти     = <!--число аспірантів-->
|докторанти    = <!--число докторантів-->
|сфера         =
|приналежність = [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка]]
|декан         = [[Патриляк Іван Казимирович|Іван Патриляк]]
|адреса        = [[Київ]], вулиця Володимирська 60
|сайт          = [www.history.univ.kiev.ua Офіційний сайт]
|співпраця     =
}}

'''Історичний факультет КНУ імені Тараса Шевченка''' — підрозділ [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського національного університету імені Тараса Шевченка]]. Створений у 1834 році, разом із створенням університету, як історико-філологічне відділення філософського факультету. Розташовується у [[Червоний корпус КНУ|Червоному корпусі КНУ]]. Деканом факультету із 2014 року є [[Патриляк Іван Казимирович|Іван Патриляк]].

== Історія ==
Київський національний університет було засновано як Імператорський університет Святого Володимира у 1834 році. Першим його факультетом став філософський, який складався із двох відділень — історико-філологічного та фізико-математичного<ref>{{cite web |url=http://www.golos.com.ua/article/314792 |title=Київський університет. Перші кроки |last1=Патриляк |first1=Іван |last2= |first2= |date= |website= |publisher= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210112184029/http://www.golos.com.ua/article/314792 |archivedate=12 січня 2021 |deadurl= |accessdate=3 січня 2021 }}</ref>. Одним із найвідоміших викладачів-істориків у перші роки існування університету був перший ректор, український науковець [[Максимович Михайло Олександрович|Михайло Максимович]]. У 1850 році історико-філологічне відділення отримало статус окремого факультету, його першим деканом став {{Не перекладено|Нейкріх Іван Якович|Іван Нейкірх|ru|Нейкирх, Иван Яковлевич}}<ref name="history">{{cite web |url=http://www.history.univ.kiev.ua/istoriya-fakultetu/ |title=Історія факультету |date= |website=Історичний факультет КНУ імені Тараса Шевченка |publisher= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210113010218/http://www.history.univ.kiev.ua/istoriya-fakultetu/ |archivedate=13 січня 2021 |deadurl= |accessdate=3 січня 2021 }}</ref>.

Окремий історичний факультет було створено у 1933 році. Під час [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] де-факто існували два історичних факультети: у Києві, який перебував під нацистською окупацією із 1941 по 1943 роки, і в евакуації у Казахстані<ref name="history"/>. Повноцінну роботу було відновлено у 1944 році, першим післявоєнним деканом став [[Білан Юрій Якович|Юрій Білан]].

У другій половині XX століття історичний факультет став одним із ключових центрів вивчення історії в Україні (з 1999 року — Київського національного університету). До відомих викладачів післявоєнного радянського періоду належали [[Буцик Андрій Калістратович|Андрій Буцик]], [[Горшков Володимир Павлович|Володимир Горшков]], [[Гуслистий Кость Григорович|Кость Гуслистий]], [[Джеджула Карпо Омелянович|Карпо Джеджула]], [[Замлинський Володимир Олександрович|Володимир Замлинський]], [[Жебокрицький Віктор Андрійович|Віктор Жебокрицький]], [[Кондуфор Юрій Юрійович|Юрій Кондуфор]], [[Котов Віктор Никифорович|Віктор Котов]], [[Петровський Микола Неонович|Микола Петровський]], [[Полурез Володимир Іванович|Володимир Полурез]], [[Славін Лазар Мойсейович|Лазар Славін]], [[Спицький Василь Єгорович|Василь Спицький]] та [[Стрельський В'ячеслав Ілліч|В'ячеслав Спецький]]<ref name="history"/>.

Станом на 2024 рік на факультеті навчається близько 1000 студентів. Чинним деканом факультету є [[Патриляк Іван Казимирович|Іван Патриляк]] (із 2014 року)<ref name="admin">{{cite web |url=http://www.history.univ.kiev.ua/administraciya/ |title=Адміністрація |date= |website=Історичний факультет КНУ імені Тараса Шевченка |publisher= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210113142050/http://www.history.univ.kiev.ua/administraciya/ |archivedate=13 січня 2021 |deadurl= |accessdate=3 січня 2021 }}</ref>.

== Структура ==
На історичному факультеті працює дев'ять кафедр<ref name="structure">{{cite web |url=http://www.univ.kiev.ua/ua/departments/history/ |title=Історичний факультет |date= |website=Київський національний університет імені Тараса Шевченка |publisher= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210113052124/http://www.univ.kiev.ua/ua/departments/history/ |archivedate=13 січня 2021 |deadurl= |accessdate=3 січня 2021 }}</ref>:
* Кафедра археології та музеєзнавства
* Кафедра архівознавства та спеціальних галузей історичної науки
* Кафедра давньої та нової історії України
* Кафедра етнології та краєзнавства
* Кафедра історії мистецтв
* Кафедра історії Центральної та Східної Європи
* Кафедра історії стародавнього світу та середніх віків
* Кафедра нової та новітньої історії зарубіжних країн
* Кафедра історії світового українства

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
{{Київський національний університет імені Тараса Шевченка}}
{{Дослідження історії України}}

[[Категорія:Факультети і кафедри Київського національного університету імені Тараса Шевченка]]
[[Категорія:Історичні факультети]]

Заклад: КНУ імені Тараса Шевченка

Декан: Іван Патриляк

Адреса: Київ , вулиця Володимирська 60

Вебсторінка: Офіційний сайт


text:
# Точка розлому
Точка розлому (англ. Breaking Point) — американський трилер 2009 року.

## Сюжет
Стівен Луїзі колись був відомим адвокатом, тепер намагається повернутися до роботи, вилікувавшись від наркоманії викликаної трагедією в сім'ї. Стівен натикається на складну справу про вбивство і береться її розкрити. Він звертається по допомогу до колишнього спортсмена, нині члена банди, Річарда Аллена. Вони швидко знаходять спільну мову і прагнуть докопатися до правди і домогтися правосуддя в суді і на вулицях. За допомогою Аллена, Стівен дізнається про те, що між його старим знайомим — торговцем наркотиками Боуеном і корумпованими органами правопорядку існує міцний зв'язок.

## У ролях
| Актор                   | Роль            |
| ----------------------- | --------------- |
| Том Беренджер           | Стівен Луїзі    |
| Баста Раймс             | Аль Боуен       |
| Арманд Ассанте          | Марті Берлін    |
| Мусетта Вандер          | Селія Ернандес  |
| Френкі Фейзон           | суддя Грін      |
| Стіккі Фінгаз           | Річард Аллен    |
| Кертісс Кук             | Байрон Янг      |
| Девін Ретрей            | Кевін           |
| Квіша Сандерс           | Таня            |
| Роберт ЛюПон            | Френк Доннеллі  |
| Дайрон Холмс            | Грегорі Фікс    |
| Роберт Капеллі молодший | детектив Говард |
| Крейг муМс Грант        | Бастер Біггс    |
| Джим Стаскел            | детектив Флінн  |
| Девід Конлі             | Батько          |
| Майлз Кет               | молодий Стівен  |
| Кенія Бром              | Ангела          |
| Джо Сьюба               | Адрієнн Гріффін |
| Скаут Беренджер         | Сем Луїзі       |
| Джилл Ніколіні          | Вероніка Тейлор |

title: Точка розлому

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Точка розлому
| оригінальна назва = Breaking Point
| жанр              = [[трилер]], [[бойовик]], [[драма (жанр)|драма]], [[Кримінальний фільм|кримінал]],
| режисер           = [[Джефф Челентано]]
| продюсер          = [[Вінсент Кампанелла]]
[[Роберт Капеллі молодший]]
[[Джей Вебб]]
| сценарист         = [[Вінсент Кампанелла]]
| на основі         =
| актори            =
| композитор        = [[Пінар Топрак]]
| оператор          = [[Еммануель Вуніозос]]
| художник          = [[Гвендолін Віткін]]
[[Мікаела Вол]]
[[Сандра Скуррія]]
| монтаж            = [[Дуглас Крайс]]
[[Райан Фолсі]]
| кінокомпанія      = Evolving Productions
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 93 хв.
| мова              = [[англійська мова|англійська]]
| країна            = {{USA}}
| рік               = 2009
| дата виходу       =
| кошторис          = $2 500 000
| касові збори      =
| ідентифікатор     = 0965375
| сайт              =
| зображення= Breakingpointmovie.jpg
}}
'''Точка розлому''' ({{lang-en|Breaking Point}}) — американський трилер 2009 року.

== Сюжет ==
Стівен Луїзі колись був відомим адвокатом, тепер намагається повернутися до роботи, вилікувавшись від наркоманії викликаної трагедією в сім'ї. Стівен натикається на складну справу про вбивство і береться її розкрити. Він звертається по допомогу до колишнього спортсмена, нині члена банди, Річарда Аллена. Вони швидко знаходять спільну мову і прагнуть докопатися до правди і домогтися правосуддя в суді і на вулицях. За допомогою Аллена, Стівен дізнається про те, що між його старим знайомим — торговцем наркотиками Боуеном і корумпованими органами правопорядку існує міцний зв'язок.

== У ролях ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях|[[Том Беренджер]]||Стівен Луїзі}}
{{ВРолях|[[Баста Раймс]]||Аль Боуен}}
{{ВРолях|[[Арманд Ассанте]]||Марті Берлін}}
{{ВРолях|[[Мусетта Вандер]]||Селія Ернандес}}
{{ВРолях|[[Френкі Фейзон]]||суддя Грін}}
{{ВРолях|[[Стіккі Фінгаз]]||Річард Аллен}}
{{ВРолях|[[Кертісс Кук]]||Байрон Янг}}
{{ВРолях|[[Девін Ретрей]]||Кевін}}
{{ВРолях|[[Квіша Сандерс]]||Таня}}
{{ВРолях|[[Роберт ЛюПон]]||Френк Доннеллі}}
{{ВРолях|[[Дайрон Холмс]]||Грегорі Фікс}}
{{ВРолях|[[Роберт Капеллі молодший]]||детектив Говард}}
{{ВРолях|[[Крейг муМс Грант]]||Бастер Біггс}}
{{ВРолях|[[Джим Стаскел]]||детектив Флінн}}
{{ВРолях|[[Девід Конлі]]||Батько}}
{{ВРолях|[[Майлз Кет]]||молодий Стівен}}
{{ВРолях|[[Кенія Бром]]||Ангела}}
{{ВРолях|[[Джо Сьюба]]||Адрієнн Гріффін}}
{{ВРолях|[[Скаут Беренджер]]||Сем Луїзі}}
{{ВРолях|[[Джилл Ніколіні]]||Вероніка Тейлор}}
{{ВРоляхНиз}}

== Посилання ==
* {{IMDb title|0965375}}
* {{Amg title|breaking-point-v503403}}

[[Категорія:Фільми США 2009]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми-бойовики США]]
[[Категорія:Фільми-трилери США]]
[[Категорія:Фільми-драми США]]
[[Категорія:Кримінальні фільми США]]
[[Категорія:Фільми про наркоманію]]
[[Категорія:Фільми про юристів]]

title: Breaking Point

Жанр: трилер, бойовик, драма, кримінал

Режисер: Джефф Челентано

Продюсер: Вінсент Кампанелла · Роберт Капеллі молодший · Джей Вебб

Сценарист: Вінсент Кампанелла

У головних · ролях: Том Беренджер, Арманд Ассанте, Musetta Vanderd, Busta Rhymes, Sticky Fingazd і Френкі Фейзон

Оператор: Еммануель Вуніозос

Композитор: Пінар Топрак

Монтаж: Дуглас Крайс · Райан Фолсі

Художник: Гвендолін Віткін · Мікаела Вол · Сандра Скуррія

Кінокомпанія: Evolving Productions

Дистриб'ютор: Cinema Epochd

Мова: англійська

Країна: США


text:
# Науменко Петро Васильович
Петро Васильович Науменко (8 грудня 1905, місто Валки Харківської губернії, тепер Богодухівського району Харківської області — 18 березня 1992, місто Москва, Російська Федерація) — радянський діяч, голова Державного комітету з харчової промисловості при Держплані СРСР — міністр СРСР. Доктор технічних наук (1964).

## Життєпис
Народився в селянській родині. У листопаді 1917 — лютому 1921 року — чорнороб заводу «Нафталін» у місті Харкові.
У лютому 1921 — січні 1922 року — агент по боротьбі з бандитизмом Валківської повітової надзвичайної комісії (ЧК) Харківської губернії.
У січні 1922 — листопаді 1925 року — вантажник, робітник-бурильник Харківської фабрики «Трудовий хімік».
Член РКП(б) з листопада 1925 року.
У листопаді 1925 — червні 1927 року — голова заводського комітету, в червні 1927 — листопаді 1930 року — заступник директора та директор заводу «Трудовий хімік» у Харкові.
У листопаді 1930 — липні 1935 року — студент Харківського хіміко-технологічного інституту, здобув спеціальність інженера-технолога жирової промисловості.
У листопаді 1934 — лютому 1936 року — завідувач виробництва, в лютому 1936 — грудні 1937 року — головний інженер Першого державного миловарного заводу імені Урицького в Харкові.
У грудні 1937 — листопаді 1941 року — заступник начальника Головного управління олійно-жирової промисловості Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.
У листопаді 1941 — березні 1942 року — начальник 3-го сектору та заступник начальника військового відділу Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.
З березня до жовтня 1942 року — начальник Головного управління навчальних закладів Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.
У жовтні 1942 — 1949 року — головний інженер — заступник начальника, в 1949—1951 роках — начальник Головного управління рослинних олій ти жирів Народного комісаріату (Міністерства) харчової промисловості СРСР.
У 1951 — березні 1953 року — заступник міністра харчової промисловості СРСР.
У березні 1953 — січні 1955 року — начальник Головного управління рослинних олій ти жирів Міністерства легкої та харчової промисловості СРСР.
З січня до травня 1955 року — завідувач відділу промисловості продовольчих товарів Ради міністрів СРСР.
У 1955—1956 роках — заступник міністра промисловості продовольчих товарів СРСР.
У 1956 — травні 1957 року — перший заступник міністра промисловості продовольчих товарів РРФСР.
У червні — вересні 1957 року — начальник управління парфумерної промисловості, у вересні 1957 — січні 1958 року — голова техніко-економічної ради Ради народного господарства міста Москви.
У 1958—1961 роках — заступник голови Державного науково-технічного комітету Ради міністрів РРФСР.
У 1961 — грудні 1962 року — заступник голови Державного комітету Ради міністрів РРФСР з координації науково-дослідних робіт.
26 грудня 1962 — 21 січня 1963 року — голова Державного комітету Ради міністрів СРСР з харчової промисловості — міністр СРСР.
21 січня 1963 — 2 жовтня 1965 року — голова Державного комітету з харчової промисловості при Держплані СРСР — міністр СРСР.
У жовтні 1965 — червні 1971 року — заступник міністра харчової промисловості СРСР.
З червня 1971 року — персональний пенсіонер союзного значення в Москві.
Помер 18 березня 1992 року в Москві. Похований на П'ятницькому цвинтарі Москви.

## Нагороди
- три ордени Трудового Червоного Прапора (31.12.1955)
- медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1945)
- Сталінська премія ІІІ ст. (1948) — за розробку конструкції безперервно діючої екстракційної установки з переробки сої
- Сталінська премія ІІІ ст. (1950) — за розробку та впровадження безреактивного способу розщеплення жирів

title: Науменко Петро Васильович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Науменко Петро Васильович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[українець]]
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Науменко}}
'''Петро Васильович Науменко''' ({{ДН|8|12|1905}}, місто [[Валки (місто)|Валки]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]], тепер [[Богодухівський район|Богодухівського району]] [[Харківська область|Харківської області]] — {{ДС|18|03|1992}}, місто [[Москва]], [[Російська Федерація]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] діяч, голова Державного комітету з харчової промисловості при Держплані СРСР — міністр СРСР. [[Доктор технічних наук]] (1964).

== Життєпис ==
Народився в селянській родині. У листопаді 1917 — лютому 1921 року — чорнороб заводу «Нафталін» у місті Харкові.

У лютому 1921 — січні 1922 року — агент по боротьбі з бандитизмом Валківської повітової надзвичайної комісії (ЧК) Харківської губернії.

У січні 1922 — листопаді 1925 року — вантажник, робітник-бурильник Харківської фабрики «Трудовий хімік».

Член [[РКП(б)]] з листопада 1925 року.

У листопаді 1925 — червні 1927 року — голова заводського комітету, в червні 1927 — листопаді 1930 року — заступник директора та директор заводу «Трудовий хімік» у Харкові.

У листопаді 1930 — липні 1935 року — студент Харківського хіміко-технологічного інституту, здобув спеціальність інженера-технолога жирової промисловості.

У листопаді 1934 — лютому 1936 року — завідувач виробництва, в лютому 1936 — грудні 1937 року — головний інженер Першого державного миловарного заводу імені Урицького в Харкові.

У грудні 1937 — листопаді 1941 року — заступник начальника Головного управління олійно-жирової промисловості Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.

У листопаді 1941 — березні 1942 року — начальник 3-го сектору та заступник начальника військового відділу Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.

З березня до жовтня 1942 року — начальник Головного управління навчальних закладів Народного комісаріату харчової промисловості СРСР.

У жовтні 1942 — 1949 року — головний інженер — заступник начальника, в 1949—1951 роках — начальник Головного управління рослинних олій ти жирів Народного комісаріату (Міністерства) харчової промисловості СРСР.

У 1951 — березні 1953 року — заступник міністра харчової промисловості СРСР.

У березні 1953 — січні 1955 року — начальник Головного управління рослинних олій ти жирів Міністерства легкої та харчової промисловості СРСР.

З січня до травня 1955 року — завідувач відділу промисловості продовольчих товарів Ради міністрів СРСР.

У 1955—1956 роках — заступник міністра промисловості продовольчих товарів СРСР.

У 1956 — травні 1957 року — перший заступник міністра промисловості продовольчих товарів РРФСР.

У червні — вересні 1957 року — начальник управління парфумерної промисловості, у вересні 1957 — січні 1958 року — голова техніко-економічної ради Ради народного господарства міста Москви.

У 1958—1961 роках — заступник голови Державного науково-технічного комітету Ради міністрів РРФСР.

У 1961 — грудні 1962 року — заступник голови Державного комітету Ради міністрів РРФСР з координації науково-дослідних робіт.

26 грудня 1962 — 21 січня 1963 року — голова Державного комітету Ради міністрів СРСР з харчової промисловості — міністр СРСР.

21 січня 1963 — 2 жовтня 1965 року — голова Державного комітету з харчової промисловості при Держплані СРСР — міністр СРСР.

У жовтні 1965 — червні 1971 року — заступник міністра харчової промисловості СРСР.

З червня 1971 року — персональний пенсіонер союзного значення в Москві.

Помер 18 березня 1992 року в Москві. Похований на П'ятницькому цвинтарі Москви.

== Нагороди ==
* три [[орден Трудового Червоного Прапора|ордени Трудового Червоного Прапора]] (31.12.1955)
* [[медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (1945)
* [[Сталінська премія]] ІІІ ст. (1948) — за розробку конструкції безперервно діючої екстракційної установки з переробки сої
* [[Сталінська премія]] ІІІ ст. (1950) — за розробку та впровадження безреактивного способу розщеплення жирів

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Гарнюк С.'' Совет Народных Комиссаров СССР. Совет Министров СССР. Кабинет Министров СССР. 1923—1991. — Москва, 1999 {{ref-ru}}
* Государственная власть СССР. Высшие органы власти и управления и их руководители. 1923—1991 гг. Историко-биографический справочник / Сост. В. И. Ивкин. Москва, 1999 {{ref-ru}}

{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Науменко Петро Васильович

Народився: 8 грудня 1905 · Валки, Харківська губернія, Російська імперія

Помер: 18 березня 1992 (86 років) · Москва, Росія

Поховання: П'ятницький цвинтар

Країна: СРСР

Національність: українець

Alma mater: НТУ «ХПІ»

Науковий ступінь: доктор технічних наук

Партія: КПРС

Нагороди: орден Трудового Червоного Прапора · орден Трудового Червоного Прапора · орден Трудового Червоного Прапора · медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · Сталінська премія 3-го ступеня · Сталінська премія 3-го ступеня


text:
# Липка (Люблінське воєводство)
Липка (пол. Lipka) — колишня частина села Переорськ у Польщі, в Люблінському воєводстві Томашівського повіту, ґміни Томашів.

## Історія
Первісним населенням Липки були русини, які компактно проживали на своїх історичних землях.

title: Липка (Люблінське воєводство)

wikitext:
{{значущість|дата=серпень 2021}}
{{Otheruses|Липка}}
{{НП
 |країна                  = [[Польща]]
 |статус                  = частина села
 |українська назва        = Липка
 |оригінальна назва       = {{lang-pl|Lipka}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
|опис зображення = |lat_dir =N |lat_deg =50|lat_min =27|lat_sec =20

  |lon_dir =E |lon_deg =23|lon_min =27|lon_sec =30
  |CoordAddon             =
 |розмір карти країни     =
 |розмір карти регіону    =
 |розмір карти району     =
 |position                = <!-- right, left, top або bottom (положення підпису маркера на мапі) -->
 |вид регіону             = воєводство
 |регіон                  = Люблінське воєводство
 |регіон у таблиці        =
 |вид району              = Повіт
 |район                   = [[Томашівський повіт (Люблінське воєводство)|Томашівського повіту]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              = ґміна
 |община                  = Гміна Томашів
 |община в таблиці        =
 |карта країни            =
 |карта регіону           =
 |карта району            = Lubelskie mapa administracyjna.png
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              =
  |рік перепису           = 2005
  |густота населення      =
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            = +1
 |DST                     =
 |телефонний код          = (+48) 84
 |поштовий індекс         = 22-600
 |поштові індекси         =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      =
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   =
 |add2                    =
 |add3n                   =
 |add3                    =
}}
'''Липка''' ({{lang-pl|Lipka}}) — колишня частина села [[Переорськ]] у [[Польща|Польщі]]<ref>{{Cite web |url=http://ksng.gugik.gov.pl/pliki/urzedowy_wykaz_nazw_miejscowosci_2015.xlsx |title=Wykaz urzędowych nazw miejscowości i ich części 2015 |accessdate=17 листопада 2017 |archive-date=22 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170522192645/http://ksng.gugik.gov.pl/pliki/urzedowy_wykaz_nazw_miejscowosci_2015.xlsx }}</ref>, в [[Люблінське воєводство|Люблінському воєводстві]] [[Томашівський повіт (Люблінське воєводство)|Томашівського повіту]], [[Томашів (гміна)|ґміни Томашів]]<ref>{{Cite web |url=http://www.polskawliczbach.pl/gmina_Tomaszow_Lubelski |title=Гміна Томашів з описом сіл а їх статистикою |accessdate=17 листопада 2017 |archive-date=14 листопада 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171114040637/http://www.polskawliczbach.pl/gmina_Tomaszow_Lubelski }}</ref>.

== Історія ==
Первісним населенням Липки були [[русини]], які компактно проживали на своїх історичних землях<ref>{{Cite web |url=https://bojky.files.wordpress.com/2010/03/xx-__.jpg |title=Мапа розселення українства в межах Холмщини та Засяння |accessdate=17 листопада 2017 |archive-date=6 січня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140106032052/http://bojky.files.wordpress.com/2010/03/xx-__.jpg }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Томашів}}

[[Категорія:Надсяння]]
[[Категорія:Закерзоння]]
[[Категорія:Села Томашівського повіту (Люблінське воєводство)]]
[[Категорія:Гміна Томашів]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Люблінське воєводство

Повіт: Томашівського повіту

Ґміна: Гміна Томашів

Автомобільний код: LTM (Ґміна Томашів)

OSM: ↑3108436 ·R (Ґміна Томашів)


text:
# Сім Колодязів
Сім Коло́дязів (крим. Yedi Quyu) — проміжна залізнична станція Кримської дирекції Придніпровської залізниці (Україна) на неелектрифікованій лінії Владиславівка — Крим між станціями Петрове (21 км) та Останіне (11 км). Розташована в селищі Єди-Кую Керченського району Автономної Республіки Крим.

## Історія
11 (23) вересня 1899 року була відкрита Керченська лінія Курсько-Харківсько-Севастопольської залізниці. У 1900 році саме на вже діючій Керченській лінії і відкрита станція.
У 1942 році, під час бойових дій на Кримському фронті, на станції Сім Колодязів було розташовано 6 військово-польових шпиталів. У цей період тут виникло декілька масових поховань. Як нагадування про дислокацію одного зі шпиталів на будівлі школи селища встановлена меморіальна дошка.
23 вересня 1999 року на будівлі вокзалу встановлена меморіальна дошка на честь 100-річчя заснування селища.
- Меморіальна дошка на честь 100-річчя заснування селища
- Меморіальні дошки в пам'ять про депортацію місцевого населення 18 травня 1944 року

З 26 березня 2014 року, внаслідок тимчасової окупації Криму Росією, станція обслуговується невизнаним російським підприємством на території українського Криму, на базі Кримської дирекції Придніпровської залізниці.

## Пасажирське сполучення
На станції зупиняються поїзди приміського та далекого сполучення.

## Галерея
- Вокзал
- Панорама станції

title: Сім Колодязів

wikitext:
{{Залізнична станція
|тип = станція
|Font-Color =
|Color =
|Name = Сім Колодязів
|Line = [[Владиславівка (станція)|Владиславівка]] — [[Крим (станція)|Крим]]
|Railway = [[Придніпровська залізниця]]
|Department = [[Кримська дирекція залізничних перевезень|Кримська дирекція]]
|населений_пункт = смт [[Єди-Кую]]
|Image = [[Файл:Sim Kolodуaziv Railway Station 2.jpg|270пкс]]<br/>Вокзал станції Сім Колодязів
|lat_dir =N |lat_deg =45 |lat_min =17 |lat_sec =57
|lon_dir =E |lon_deg =35 |lon_min =46 |lon_sec =22
|region = UA
|CoordScale = 3000
|карта розташування = Україна Автономна Республіка Крим
|Date =
|Year = 1900
|ProjectName =
|OldName =
|NameProjects =
|Type = [[Проміжна залізнична станція|проміжна]]
|Arhitector =
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms = 2
|NumberOfTracks = 6
|PlatformType = бічна та острівна
|PlatformForm = прямі
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуєм)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street = Енгельса
|TransTo = <!--переходи на станції-->
|TransTo1 = <!--пересадка на-->
|DistanceKiev = 910
|Distance =
|Center =
|Distance2 = 36
|Center2 = [[Владиславівка (станція)|Владиславівки]]
|Distance3 = 72
|Center3 = [[Крим (станція)|Криму]]
|Tariff =
|Code = 471508
|CodeExpress = 2210775
|services = {{+Станція}} {{+Каса}} {{+Багаж}}
|services1 =
|Commons =
}}
{{Владиславівка — Крим}}
'''Сім Коло́дязів''' ({{lang-crh|Yedi Quyu}}) — [[Проміжна залізнична станція|проміжна]] [[залізнична станція]] [[Кримська дирекція залізничних перевезень|Кримської дирекції]] [[Придніпровська залізниця|Придніпровської залізниці]] ([[Україна]]) на неелектрифікованій лінії [[Владиславівка (станція)|Владиславівка]] — [[Крим (станція)|Крим]] між станціями [[Петрове (станція)|Петрове]] (21 км) та [[Останіне (станція)|Останіне]] (11 км). Розташована в [[Селище|селищі]] [[Єди-Кую]] [[Керченський район|Керченського району]] [[Автономна Республіка Крим|Автономної Республіки Крим]].

== Історія ==
11 (23) вересня 1899 року була відкрита [[Керч]]енська лінія [[Південна залізниця|Курсько-Харківсько]]-[[Лозово-Севастопольська залізниця|Севастопольської залізниці]]. У [[1900]] році саме на вже діючій [[Керч]]енській лінії і відкрита станція.

У [[1942]] році, під час бойових дій на [[Кримський фронт|Кримському фронті]], на станції Сім Колодязів було розташовано 6 військово-польових шпиталів. У цей період тут виникло декілька масових поховань. Як нагадування про дислокацію одного зі шпиталів на будівлі школи селища встановлена [[меморіальна дошка]].

[[23 вересня]] [[1999]] року на будівлі вокзалу встановлена [[меморіальна дошка]] на честь 100-річчя заснування селища.
<gallery mode="packed" heights=110px>
Файл:Sim Kolodуaziv Railway Station 4.jpg|[[Меморіальна дошка]] на честь 100-річчя заснування селища
Файл:Sim Kolodуaziv Railway Station 5.jpg|Меморіальні дошки в пам'ять про депортацію місцевого населення 18 травня 1944 року
</gallery>
З 26 березня 2014 року, внаслідок тимчасової окупації Криму Росією, станція обслуговується невизнаним російським підприємством на території українського [[Крим]]у, на базі [[Кримська дирекція залізничних перевезень|Кримської дирекції]] [[Придніпровська залізниця|Придніпровської залізниці]].

== Пасажирське сполучення ==
На станції зупиняються поїзди приміського та далекого сполучення<ref>{{Cite web|url=https://poezdato.net/raspisanie-po-stancyi/sem-kolodezej/|title=Розклад руху поїздів по станції Сім Колодязів|website=poizdato.net|lang=ru}}</ref>.
<gallery mode="packed" heights=110px>
Файл:Вокзал Сім Колодязів 1768742.jpg
Файл:Sim Kolodуaziv Railway Station 1.jpg
</gallery>

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights=110px>
Файл:Вокзал Сім Колодязів 2032532.jpg|Вокзал
Файл:Залізнична станція Сім Колодязів 1847682.jpg
Файл:Залізнична станція Сім Колодязів 5170556.jpeg
Файл:Залізнична станція Сім Колодязів 5838941.jpeg|Панорама станції
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}
* {{АЗУ-2008}}

== Посилання ==
* {{railwayz|8501|станцію Сім Колодязів}}

{{Роздільні пункти Кримської дирекції ПДЗ}}
{{Портали|Залізниця}}
{{Railway-stub}}

[[Категорія:Станції Придніпровської залізниці]]
[[Категорія:Транспорт Єди-Кую]]
[[Категорія:Залізничні станції Криму]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1900]]

title: Станція Сім Колодязів Владиславівка — Крим · Придніпровська залізниця · Кримська дирекція · смт Єди-Кую

Тип: проміжна

Тип платформ(и): бічна та острівна

Форма платформи: прямі

Вулиця: Енгельса

Послуги: Залізнична станція · Квиткова каса · Оформлення багажу

title: Дільниця Владиславівка — Крим

Джанкой
| 100,8 | | 0 | · Владиславівка
Північнокримський канал
8,2 · 8 км
16,1 · Петрове
20 · Семисотка
25,4 · Бранне Поле
36,4 · Сім Колодязів
47,9 · Останіне
54,5 · 55 км
57,6 · 57 км
58,8 · Прісноводна
64,1 · 65 км
70,3 · Чистопілля
80,5 · Багерове
| 0 | | 91,1 | · Керч
93,5 · 94 км/94 км
95,4 · Керченський Завод
96,6 · 97 км
98,5 · 99 км
100,1 · 101 км
102,5 · 103 км
104,5 · 105 км
106,6 · 107 км
108,8 · Крим
Переправа Крим — Кавказ
? · Кавказ
Кавказька

95 · Керч-Порт

110 · | Придніпровська залізниця | | Півн.-Кавказька залізниця |


text:
# Горно-Кратово
Горно-Кратово (мак. Горно Кратово) — село у Північній Македонії, входить до складу общини Кратово Північно-Східного регіону.
Населення — 27 осіб (перепис 2002) в … господарствах.

## Географія
Горно-Кратово це невелике село, розміщене на північний схід від міста Кратово на захід від склону Осоговської Платини.

## Історія
В Османських податкових регістрів не-мусульманське населення села валієту Кратово 1618–1619 рр. село було зазначено Горно-Кратово з 21 Джизья.
У 19 столітті Горно-Кратово було невеликим болгарським селом Османської імперії. Згідно зі статистикою Васіла Кинчова (Македонська етнографія та статистика) 1900 року Горно-Кратово мало 280 жителів, всі болгари-християни.
Після Ілінденського повстання в 1904 році більшість села потрапили під владу Болгарської екзахії. За даними секретаря екзаху Димитара Мішева («La Macédoine et sa Population Chrétienne») в 1905 році Горно-Кратово мало 320 болгар-екзархістів і 64 патріаршистів(укр.) сирбоман(укр.) і в селі працюють болгарська і сербська школи..
Балканської війни в 1912 році 20 душ добровільно пішли в Македонсько-Адріанопольський Добровольчий корпус. Після Другої Балканської війни село було під владою Сербії.

## Відомі люди
Народились в Горно-Кратово
- Болгарія Арсо Арексов, македонсько-одрінський ополченець[7]
- Болгарія Стоян Леков (? — 1924), болгарський революціонер

title: Горно-Кратово

wikitext:
{{Населений пункт Північної Македонії
| тип                    = село
| назва                  = Горно-Кратово
| місцева назва          = {{lang-mk|Горно-Кратово}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             = Панорама на Горно Кратово.jpg
| зображення_розмір      = 300px
| зображення_підпис      =
| розташування           =
| опис розташування      =
| mapx                   =
| mapy                   =
| marksize               =
| регіон                 = [[північно-Східний регіон (Македонія)|Північно-Східний]]
| община                 = [[кратово (община)|Кратово]]
| засноване              =
| перша згадка           =
| агломерація            =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 27 осіб (перепис [[2002]]{{MKD-census2002}})
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        =
| код                    =
| координати             = {{coord|42|05|34|N|22|12|39|E|scale:100000|display=inline,title}}
|lat=
|long=
|lat_dir=N | lat_deg= 42 | lat_min= 05
           | lat_sec= 34
|lon_dir=E | lon_deg= 22 | lon_min= 12
           | lon_sec= 39
| висота                 = 959
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| відстань               =
| залізниця к            =
| ref-залізниця к        =
| автошлях к             =
| ref-автошлях к         =
| фізична к              =
| ref-фізична к          =
| залізниця с            =
| фізична с              =
| автошлях с             =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| ремарки                =
}}

'''Горно-Кратово''' ({{lang-mk|Горно Кратово}}) — [[село]] у [[республіка Македонія|Північній Македонії]], входить до складу общини [[кратово (община)|Кратово]] [[північно-Східний регіон (Македонія)|Північно-Східного регіону]].

Населення — 27 осіб (перепис [[2002]]) в … господарствах.

== Географія ==
Горно-Кратово це невелике село, розміщене на північний схід від міста [[кратово (Македонія)|Кратово]] на захід від склону [[Осоговська Планина|Осоговської Платини]].

== Історія ==
В Османських податкових регістрів не-мусульманське населення села валієту [[кратово (община)|Кратово]] 1618–1619 рр. село було зазначено Горно-Кратово з 21 [[Джизья]].<ref>Турски извори за българската история, т. VII, София 1986, с. 253. {{ref-bg}}</ref>
У [[19 століття|19 столітті]] Горно-Кратово було невеликим [[болгари|болгарським]] селом [[Османська імперія|Османської імперії]]. Згідно зі статистикою [[Васіл Кинчов|Васіла Кинчова]] ([[Македонія. Етнографія та статистика|Македонська етнографія та статистика]]) [[1900]] року Горно-Кратово мало 280 жителів, всі [[болгари]]-[[християни]].<ref>{{Cite web |url=http://www.promacedonia.org/vk/vk_2_30.htm |title=Васил Кънчов. «Македония. Етнография и статистика». София, 1900, стр.223. |accessdate=13 лютого 2013 |archive-date=31 грудня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20191231192044/http://www.promacedonia.org/vk/vk_2_30.htm }}</ref>

Після [[Ілінденське повстання|Ілінденського повстання]] в 1904 році більшість села потрапили під владу [[Болгарський екзархат|Болгарської екзахії]].<ref>{{Cite web |url=http://www.promacedonia.org/obm2/12.html |title=Силянов, Христо. «Освободителните борби на Македония», том I, София, 1993, стр.126. |accessdate=13 лютого 2013 |archive-date=3 грудня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20121203211144/http://www.promacedonia.org/obm2/12.html }}</ref> За даними секретаря екзаху [[Димитар Мішев|Димитара Мішева]] («[[La Macédoine et sa Population Chrétienne]]») в [[1905]] році Горно-Кратово мало 320 болгар-екзархістів і 64 [[:bg:Цариградска патриаршия|патріаршистів]][[Царградська патріаршія|(укр.)]] [[:bg:Сърбомани|сирбоман]][[Сирбомани|(укр.)]] і в селі працюють болгарська і сербська школи.<ref name="REF">«La Macédoine et sa Population Chrétienne». Paris, 1905, р.130-131.</ref>.

[[Балканська війна|Балканської війни]] в 1912 році 20 душ добровільно пішли в [[Македонсько-Адріанопольський Добровольчий корпус]].<ref>„Македоно-одринското опълчение 1912-1913 г. Личен състав“, Главно управление на архивите, 2006, стр. 839.</ref> Після [[Друга Балканська війна|Другої Балканської війни]] село було під владою Сербії.

== Відомі люди ==
Народились в Горно-Кратово
* {{BGR}} Арсо Арексов, македонсько-одрінський ополченець<ref>«Македоно-одринското опълчение 1912–1913 г. Личен състав», Главно управление на архивите, 2006, стр. 16, 17-18.</ref>
* {{BGR}} [[Стоян Леков]] (? — 1924), болгарський революціонер

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lat=42.0925146&lon=22.2091902&z=19&l=0&m=b&search=Горно%20Кратово wikimapia.org] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190808101826/http://wikimapia.org/#lat=42.0925146&lon=22.2091902&z=19&l=0&m=b&search=Горно%20Кратово |date=8 серпня 2019 }}

{{кратово}}

{{македонія-доробити}}

[[Категорія:Населені пункти общини Кратово]]
[[Категорія:Осогово]]

title: Основні дані

Країна: Північна Македонія

Регіон: Північно-Східний

Община: Кратово

Населення: 27 осіб (перепис 2002)

title: Карта

Карта: Горно-Кратово