text:
# Україна
Украї́на (МФА: [ʊkrɐˈjinɐ]ⓘ) — держава у Східній та частково Центральній Європі. Охоплює південний захід Східноєвропейської рівнини, частину Східних Карпат і Кримські гори. Межує з Румунією й Молдовою на південному заході, з Угорщиною, Словаччиною та Польщею на заході, з Білоруссю на півночі та з Росією на сході й північному сході. На півдні омивається Чорним та Азовським морями. Площа становить 603 700 км². Найбільша за площею країна серед повністю розташованих у Європі.
Станом на перепис 2001 року, населення України становило 48,4 мільйона осіб. Основне й корінне населення України — українці (77,8 % населення на 2001 рік). Також офіційно корінними народами України є кримські татари, караїми та кримчаки. Крім того, значною меншиною є росіяни (17,3 % населення на 2001 рік). Історично однією з найбільших меншин в Україні були також українські євреї.
Сучасна Україна, обравши за свій герб знак княжої держави Володимира Великого, проводить свою державність від Русі київських князів династії Рюриковичів IX—XIII століть. За часів свого розквіту, у X—XI століттях, Русь була однією з найбільших і найвпливовіших країн Європи. Після монгольської навали спадкоємцем Русі стало Королівство Руське XIII—XIV століть, що згодом було поглинуте Великим князівством Литовським і Королівством Польським. Велике князівство Литовське стало фактичним продовжувачем традицій Русі, у його складі руські землі користувалися широкою автономією. Після об'єднання литовської та польської держав у 1569 році, більшість українських земель перебувало у складі федеративної Речі Посполитої.
Відновлення української державності відбулося під час великого козацького повстання, відомого як Хмельниччина, з 1648 року, наслідком якого стало утворення автономної козацької держави, Гетьманщини, або Війська Запорозького. Обмежену автономність Гетьманщина зберігала до 1764 року, при тому частина земель відійшла до Речі Посполитої, а інша частина знаходилася під протекторатом Московського царства, які поступово поглинули козацьку державу. Згодом українські землі були розділені між Російською імперією та Австро-Угорською монархією.
Державою кримських татар, одного з корінних народів України, був Кримський ханат, що існував на південних українських землях у 1441—1783 роках за правління династії Ґіреїв. У 1783 році був анексований Російською імперією.
Під час української революції початку XX століття на українських землях постало декілька національних держав, перш за все Українська Народна Республіка (УНР, 1917—1921), а також Кримська Народна Республіка (1917—1918), Українська Держава (1918), Західноукраїнська Народна Республіка (1918—1919) та Кубанська Народна Республіка (1918—1920). УНР наближалася до об'єднання у своєму складі усіх зазначених держав, але внаслідок низки воєн була загарбана сусідами: Радянською Росією, Польською Республікою, Румунським королівством і Чехословацькою Республікою.
З 1919 року, спочатку на східних українських землях зі столицею у Харкові, почала створюватися більшовицька Українська Соціалістична Радянська Республіка (УСРР, згодом УРСР), яка в 1922 році ввійшла до складу Радянського Союзу. Київ став столицею УСРР у 1934 році. Під час Другої світової війни до УРСР були приєднані частина Західної України й Буджак, згодом Закарпаття, а з 1954 року — Крим.
Сучасна держава Україна відновила незалежність внаслідок розпаду Радянського Союзу й проголошення незалежності 24 серпня 1991 року, яке закріпив референдум 1 грудня 1991 року.
Україна є унітарною державою, складається з 24 областей, Автономної Республіки Крим і двох міст зі спеціальним статусом: Києва — столиці й найбільшого міста, і Севастополя.
Україна є парламентсько-президентською республікою. Органом законодавчої влади є Верховна Рада України, яка призначає вищий орган виконавчої влади — Кабінет Міністрів України, що очолюється Прем'єр-міністром. Головою держави та Верховним Головнокомандувачем є Президент України.
Більшість громадян України є християнами, переважно православного віросповідання, також на заході України поширений греко-католицизм. Релігіями корінних народів України є також іслам, юдаїзм і караїмізм. До прийняття християнства Руссю в 988 році панівною була язичницька слов'янська релігія.
Україна — промислово-аграрна країна з переважанням продукування сировини. Вона є одним із провідних експортерів деяких різновидів сільськогосподарської продукції. Господарський комплекс країни включає видобування корисних копалин, деякі галузі машинобудування, чорну й кольорову металургію тощо. Україна є потужним виробником електроенергії. Значні позиції займає виробництво військової техніки та зброї.
Україна є одним із членів-засновників Організації Об'єднаних Націй, а також членом понад сорока міжнародних організацій, зокрема ОБСЄ (1992), МВФ (1992), МБРР (1992), СОТ (2008), Ради Європи (1995), кандидат на членство в ЄС (з 2022).
З 20 лютого 2014 року Україна захищається від збройного вторгнення Російської Федерації, складовими якого є анексія Криму та окупація частини Донецької та Луганської областей. Новий етап російсько-української війни розпочався 24 лютого 2022 року із широкомасштабним російським вторгненням в Україну.

## Назва
Україна має декілька історичних назв, що є частково або повністю тотожними. Сучасна Україна розташована на землях, що у перших століттях нашої ери були відомі здебільшого як «Скіфія» та «Сарматія», однак етнічна і культурна тяглість від тогочасного населення цих земель до сьогодення переважно вважається опосередкованою. Найвідомішими історичними назвами, що стосувалися сукупності земель, на яких відбувався етногенез українського народу та мала місце відносна тяглість його державності, були: «Русь», «Росія» («Ρωσία», «Rosia», «Russia»), «Рутенія» («Ruthenia»), «Роксоланія» («Roxolania»), «Україна», «Малоросія», «Військо Запорозьке», «Гетьманщина».

### Русь
Найдавніша відома згадка слова «Русь» як географічної назви є у візантійсько-руському договорі 911 року, де вона використана на позначення держави і території підвладної київському князю Олегу (що на той час обмежувалося переважно околицями Києва). Надалі назва «Русь» використовувалася на позначення земель, на які поширювалася влада київських князів, у вузькому значенні лише щодо Середнього Придніпров'я (Київське, Чернігівське, Переяславське князівства), у ширшому — на значну частину Східної Європи, при цьому землі за межами Наддніпрянщини в низці джерел означалися як «Зовнішня Русь». Одночасно у Візантії на означення Русі використовувалося, серед інших назв, еллінізоване слово «Росія» («Ρωσία»). Після занепаду Русі внаслідок монгольської навали, у XIII—XIV століттях назву «Королівство Русь» певний час носила Галицько-Волинська держава, протягом 1398—1569 років слово «Русь» використовувалося в повній назві Литовської держави і протягом 1434—1772 років назву «Руське воєводство» носила Галичина у складі Королівства Польського та Речі Посполитої. Московія не претендувала прямо на загальний спадок Русі та не використовувала це слово у назві своєї держави доки Іван IV у 1547 році не почав називати себе, серед інших титулів, «царь и великий князь всеа Русии», після чого до Московії в деяких документах, окрім як «Московське царство», почали застосовуватися також назви «Російське царство» або «Росія». Закріпив цю назву за Московією Петро I, отримавши контроль над лівобережною Гетьманщиною та Києвом і перейменувавши Московське царство на Російську імперію у 1721 році. До цих подій київські та московські землі не перебували у складі однієї держави протягом близько 500 років у XIII—XVIII століттях. Низка істориків згодом характеризували таке запозичення як безпідставне привласнення Московією назви та історії України-Русі. Серед тих, хто відстоював правомірність використання назви «Русь» лише стосовно України, але не Росії-Московії, був анонімний автор впливової праці початку XIX століття «Історія Русів». Згодом аналогічну позицію детально обґрунтував Михайло Грушевський, зокрема зазначаючи, що «ми є народ у якого вкрали назву», на підкреслення чого назвав свою найбільшу працю «Історія України-Руси». Поділяє таку думку й багато сучасних дослідників.

### Україна
Слов'янське слово «Україна» вперше згадується в Київському літописному зводі за Іпатіївським списком під 1187 роком. Ним окреслювали терени Переяславського князівства, що входило до історичного ядра Русі поруч із Київським і Чернігівським князівствами. Це слово також зустрічається в руських літописах під 1189, 1213, 1280 і 1282 роками, позначаючи Галичину, Західну Волинь, Холмщину й Підляшшя. У литовських і польських хроніках та офіційних документах XIV—XVII століття «Україною» в широкому значенні називали руські землі Галичини, Волині, Київщини, Поділля й Брацлавщини, а у вузькому — територію Середнього Подніпров'я. Таке ж двояке значення цього слова зберігалося й із середини XVII століття, після постання руської держави Війська Запорозького.
Протягом початку 1670-х — першої половини 1680-х років назва «Україна» закріпилася в офіційному дискурсі Війська Запорозького, Московського царства, Речі Посполитої та Молдавського князівства як новий політонім. Ним почали позначати державу, яка була під владою гетьманів Війська Запорозького. При цьому дана назва була синонімічною і вживалася для кращого розуміння та виокремлення державного політичного утворення, яке постало на теренах Східної Європи від часів Української революції на чолі з гетьманом Богданом Хмельницьким.
У зв'язку з входженням частини земель Русі до складу Московського царства, а згодом і Російської імперії, слово «Україна» закріпилося за регіоном Подніпров'я; ним також позначали Слобожанщину. Після перейменування Московського царства на Російську імперію 1721 року, українські землі почали називати «Малоросією». У другій половині XIX століття — початку XX століття, під впливом національного руху руської інтелігенції, назва «Україна» набирала значення руської етнічної території, а сам етнонім «русини» був витіснений етнонімом «українці». 1917 року була проголошена держава, яка використала слово «Україна» у своїй офіційній назві, — Українська Народна Республіка.
Етимологія слова «Україна» достеменно не відома. Згідно з теорією, якої дотримуються більшість українських дослідників, «Україна» походить від слів «країна» чи «край», тобто «у» означає «рідний», «свій». Таким чином «україна» — антонім слова «чужина». Згідно з іншою теорією, що утворилася під впливом польської та російської історіографії, воно означає «околицю» (рос. окраину) чи «прикордоння».

## Географія та природа

### Розташування
Україна розташована в південно-східній частині Європи. Вона має спільні сухопутні державні кордони з Білоруссю на півночі, з Польщею на заході, зі Словаччиною, Угорщиною, Румунією і Молдовою на південному заході й із Росією на сході. Південь України омивається Чорним та Азовським морями. Морські кордони вона має з Румунією і Росією.
Загальна площа України становить 603 700 км², вона становить 5,7 % території Європи й 0,44 % території світу. За цим показником вона є другою за величиною серед країн Європи після Росії (або найбільшою країною, яка повністю лежить у Європі). Площа виключної морської економічної зони України становить 72 658 км². Код країни за системою ISO 3166-1-alpha-2 — UA. Територія України витягнута із заходу на схід на 1316 км і з півночі на південь на 893 км, лежить приблизно між 52° 20′ та 44° 23′ північної широти й 22° 5′ і 41° 15′ східної довготи.
- Крайній північний пункт — село Грем'яч (урочище Петрівське) Чернігівської області.
- Крайній південний пункт — смт Форос Автономної Республіки Крим.
- Крайній західний пункт — село Соломоново Закарпатської області.
- Крайній східний пункт — село Рання Зоря Луганської області.
- Географічний центр України розташований на північній околиці села Мар'янівка Звенигородського району Черкаської області[44].
- Згідно з однією з методик вимірювання[45], географічний центр Європи розташований на території України, неподалік міста Рахів Закарпатської області.

Найбільшими чорноморськими портами є Одеса, Чорноморськ, Херсон, Севастополь, азовськими — Маріуполь, Бердянськ, Керч.
Загальна протяжність кордонів 6993 км, із них сухопутних 5638 км. Довжина морської ділянки кордону: 1355 км (Чорним морем — 1056,5 км; Азовським морем — 249,5 км; Керченською протокою — 49 км).

### Рельєф
У рельєфі України переважають рівнини (95 % усієї площі), що належать до південно-західної окраїни Східноєвропейської рівнини. Вони поєднують Поліську, Придніпровську й Причорноморську низовини, що займають 70 % поверхні України, а також Волинську, Подільську, Придніпровську, Донецьку й інші височини. Пересічна абсолютна висота рівнин становить 175 м. В Україні знаходиться найвища точка Східноєвропейської рівнини — гора Берда, висотою 515 м над рівнем моря.
Гірські масиви в Україні представлені частиною Карпатських гір — Українськими Карпатами, де розташована найвища вершина України — гора Говерла (2061 м над рівнем моря), й Кримськими горами, найвищою вершиною яких є гора Роман-Кош (1545 м).
Сейсмічність України проявляється в західних, південно-західних і в південних районах, які розташовані поблизу потужного Середземноморсько-Альпійсько-Трансазійського сейсмогенного поясу планети, і де виділяються два основні сейсмічні регіони: Карпатський і Кримсько-Чорноморський. Значна частина території піддається впливам власних (місцевих) землетрусів і сильних підкорових землетрусів зони Вранча (Румунія).

### Клімат
Територія України лежить переважно в помірно-континентальній області помірного кліматичного поясу зі зростанням континентальности з північного заходу на південний схід. Південний берег Криму виділяється в окремий регіон субтропічного середземноморського клімату. В Українських Карпатах і Кримських горах висота місцевості й експозиція схилів зумовлюють вертикальну зональність клімату.
Середньорічна температура повітря в Україні коливається від +11…+13 °C на півдні до +5…+7 °C на півночі. Пересічна середня температура найхолоднішого місяця (січня) змінюється від −7…−8 °C на північному сході до 0 °C у степовому Криму й +2…+4 °C на Південному узбережжі Криму. У найтеплішому місяці (липні) середньомісячна температура змінюється від +17…+19 °C на півночі й північному заході країни до +22…+23 °C у південних районах і +25 °C — на Південному узбережжі Криму.
Найнижча температура повітря на території України зафіксована 8 січня 1935 р. у Луганську. Унаслідок вторгнення повітряних течій з Арктики температура знизилася тут до −42 °C.
Основною закономірністю в розподілі опадів на території України є їхнє зменшення з півночі й північного заходу в напрямку на південь і південний схід. Найбільші річні суми опадів помічено в Українських Карпатах — 1500 мм (полонина Плай — 1663 мм) і Кримських горах (1000—1200 мм), найменші — на причорноморському узбережжі й на Присивашші (від 450—400 до 300 мм). На переважній частині території кількість опадів у середньому змінюється від 650—600 мм на заході до 450—400 мм на півдні й південному сході. Основна їхня маса припадає на теплий період року, за винятком Південного берега Криму. Узимку опади бувають у вигляді снігу, майже на всій території країни; висота снігового покриву — 10—30 см, а в горах досягає 40 см.
Передбачається, що за 50—100 років клімат України стане більш посушливим, схожим на австралійський.

### Водотоки та водойми
На території України протікає 63 119 річок і струмків загальною довжиною понад 206 тис. км, із них довжиною 10 км і більше — 3302. Більшість річок належить до басейну Чорного й Азовського морів і лише з 2 % території води мають стік до Балтійського басейну (Сян і Західний Буг із їхніми притоками). Головні річки — Дніпро, Сіверський Донець, Південний Буг, Дністер, Дунай.
Озер у країні близько 20 тис., з них лише 43 мають площу 10 км² і більше. Найбільше озеро Українського Полісся — Світязь має площу 27,5 км². Більшу площу мають солонуваті озера лиманного походження — придунайські (Ялпуг — 149 км²), причорноморські (штучно опріснений Кундук (Сасик) — 204,8 км²), кримські (солоне озеро Сасик-Сиваш — 71 км²). В Україні споруджено 1157 водосховищ і 28,8 тис. ставків. Найбільші водосховища — на Дніпрі (Кременчуцьке, Каховське, Київське, Канівське). Найбільший лиман — Дністровський — 360 км². Найсолонішим є Куяльницький лиман — 157—227 ‰.

### Ландшафти й фізико-географічне районування
У межах України за спільністю морфоструктурних рис виділяють два класи ландшафтних комплексів — рівнинний, що займає понад 93 % території, і гірський. Основні риси ландшафтної структури країни визначаються її розташуванням переважно в помірному поясі. Лише на Південному узбережжі Криму зустрічаються елементи субтропічних ландшафтів середземноморського типу.
Територія України займає південно-західну частину Східноєвропейської фізико-географічної країни з чітко вираженою біокліматичною і ландшафтною широтною зональністю, частини Карпатської та Кримської гірських фізико-географічних країн. Рівнинна Україна охоплена чотирма природними зонами: зоною мішаних лісів (Полісся), зоною широколистяних лісів, лісостеповою зоною та степовою зоною.

### Заповідні території
В Україні всі природоохоронні території об'єднані у Природно-заповідний фонд України, який включає понад 8600 об'єктів, що становлять близько 6,8 % площі країни.
Природно-заповідний фонд України включає території або акваторії, що мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. Об'єкти природно-заповідного фонду охороняються законодавством України як національне надбання з встановленням особливих режимів охорони.
Природні об'єкти Природно-заповідного фонду України розділяються на біосферні заповідники, природні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники різних типів, пам'ятки природи та заповідні урочища. Найвищий статус і здебільшого найбільшу площу мають заповідники та національні природні парки. В Україні існує 5 біосферних заповідників (Асканія-Нова, Карпатський, Чорноморський, Дунайський, Чорнобильський), 19 природних заповідників (найдавніші Канівський, Кримський, Український степовий, Поліський, Луганський, Мис Мартьян, Ялтинський гірсько-лісовий, Карадазький) та 55 національних природних парків (найдавніші Карпатський, Шацький, Синевир).

### Корисні копалини
Україна входить до числа провідних мінерально-сировинних держав світу. Поєднання різновікових (від архею до кайнозою) структурних елементів, що сформувалися внаслідок вияву всіх властивих становленню земної кори процесів, обумовило широкий діапазон корисних копалин, що становлять мінерально-сировинну базу країни. Україна, яка займає всього 0,4 % земної суші й де проживає 0,8 % населення планети, має у своїх надрах 5 % мінерально-сировинного потенціалу світу.
В Україні розвідано 20 тис. родовищ і проявів 111 видів корисних копалин (за даними УНІАН — 200 видів корисних копалин, 120 із яких використовує людство нині). З них 7807 родовищ 94 видів корисних копалин мають промислове значення й ураховуються Державним балансом запасів. Найбільше економічне значення мають кам'яне вугілля, нафта й газ, залізні й марганцеві руди, самородна сірка, кам'яна й калійна солі, нерудні будівельні матеріали, мінеральні води. Їхні родовища є в різних геологічних регіонах України. За розвіданими запасами деяких корисних копалин Україна випереджає РФ, США, Велику Британію, Францію, Німеччину, Канаду й інші країни. Зокрема, за запасами й видобутком залізних, марганцевих, титано-цирконієвих руд, багатьох видів неметалічної сировини Україна наприкінці XX ст. займала провідне місце серед країн Європи й світу.

### Біорізноманіття
Різноманіття природних умов України, її розташування в кількох природних зонах із двома морями, зумовлює досить багате і нерівномірно розподілене біорізноманіття зі значною кількістю ендеміків, перш за все в Кримських горах та в Карпатах.
В Україні поширені понад 60 тисяч видів живих істот, зокрема: понад 6500 видів грибів і лишайників, понад 4900 видів водоростей, понад 760 видів мохоподібних, понад 6000 видів судинних рослин, понад 1200 видів найпростіших, 33 види губок, 40 видів кнідарій, 3 види реброплавів, 33 види немертин, близько 30 видів мохуваток, 1 вид форонід, 2 види внутрішньопорошицевих, близько 1300 видів плоских червів, близько 50 видів черевовійчастих, близько 600 видів коловерток, близько 60 видів скреблянок, 2 види щетинкощелепних, понад 400 видів кільчастих червів, понад 400 видів молюсків, понад 800 видів нематод, 111 видів тихоходів, близько 1000 видів ракоподібних, близько 3300 видів павукоподібних, близько 140 видів багатоніжок, понад 500 видів прихованощелепних, понад 35 тисяч видів комах, 14 видів голкошкірих, 1 вид ланцетників, 9 видів тунікат, понад 250 видів риб, близько 20 видів земноводних, близько 25 видів плазунів, понад 400 видів птахів і близько 120 видів ссавців.
Природна рослинність вкриває близько 30 % України, при цьому переважна більшість її вторинно трансформована діяльністю людини. Зокрема, ліси займають близько 14 % країни (15,6 % разом із лісосмугами), тоді як у цілому для Європи цей показник становить 41 %. Луки, які переважно виникли в Україні на місці лісів внаслідок випасу худоби та косіння і використовуються як пасовища та сіножаті, займають близько 9 % країни. Степи, що природно займали близько 40 % українських земель, збереглися лише на 0,6 % території країни, здебільшого на заповідних територіях. Площа боліт займає близько 1 %, плавнів — близько 1,6 %, солончаків — близько 1 %.
В Україні є багато ендеміків, переважно це безхребетні тварини та рослини. Серед хребетних тварин України є лише 12 ендемічних видів, зокрема це сліпак піщаний і сліпак подільський, поширені у причорноморських і подільських степах, а також ящірка Ліндгольма, поширена в Кримських горах.
Багато видів заселили природні території України внаслідок діяльності людини і є інвазійними. Деякі з них були навмисно акліматизовані людиною, наприклад, такі мисливські види як єнотоподібний собака, норка американська, ондатра, олень плямистий, муфлон, фазан звичайний тощо. У той самий час значно більше видів були інтродуковані в Україну ненавмисно, або ж поширилися самостійно внаслідок кліматичних змін. Багато з таких видів, зокрема і занесених навмисно, є шкідниками господарства та здатні завдавати шкоди природним екосистемам і подекуди витісняти місцеві рідкісні види. Серед найшкідливіших інвазійних видів України пацюк сірий, колорадський жук, каштанова мінуюча міль, кліщ варроа, слимак іспанський, рапана, реброплав мнеміопсіс, амброзія полинолиста, робінія звичайна, маслинка вузьколиста тощо.
Значна кількість видів зникла в Україні протягом останніх століть внаслідок знищення їхнього середовища існування людиною. Один із найпоказовіших прикладів — це степова антилопа сайгак, що був одним із наймасовіших видів копитних в Україні, але повністю зник тут у кінці XIX століття внаслідок розорювання степів та полювання. Також серед найпомітніших видів, що повністю зникли в Україні протягом останніх століть — тарпан, росомаха, тюлень-монах, летяга звичайна, бабак альпійський, ховрах жовтий, пискуха степова тощо. Зубр був знищений в Україні у XVII столітті, але з 1965 року реінтродукований у Карпатах і Поліссі.
В Україні основним документом з охорони біорізноманіття є Червона книга України, що містить перелік рідкісних, вразливих і зникаючих видів тваринного і рослинного світу у межах країни, а також узагальнені відомості про сучасний стан цих видів і заходи щодо їх збереження. Занесені до Червоної книги України види підлягають охороні на всій території України, у межах її континентального шельфу та виключної морської економічної зони. Регулюється Законом України «Про Червону книгу України». З 2021 року до Червоної книги України занесено 1544 види, з них 687 тварини і 857 — рослинний світ. Державне управління, регулювання та контроль збереження видів, занесених до Червоної книги України здійснює Кабінет Міністрів України і підпорядковані структури. Наукове забезпечення ведення Червоної книги України здійснює Національна комісія з питань Червоної книги України, що створюється на базі Інституту зоології та Інституту ботаніки НАН України, які є провідними центрами з вивчення біорізноманіття України.

## Історія

### Доісторичний період (від палеоліту до бронзової доби)
В Україні знаходиться найдавніша відома стоянка доісторичних людей у Європі (людина прямоходяча, Homo erectus), поблизу села Королево на Закарпатті, що була датована у 1,4 мільйони років (ранній палеоліт), і вважається осередком міграції давніх людей з Кавказу.
Щонайменше з кінця раннього палеоліту (близько 300 тисяч років тому), та протягом усього середнього палеоліту, більшу частину земель нинішньої України населяли неандертальці (Homo neanderthalensis). Особливо добре відомі стоянки неандертальців у Криму, який імовірно був одним з останніх рефугіумів цього виду людини, до близько 28 тисяч років тому.
Близько 40 тисяч років тому Європу, зокрема терени нинішньої України, у кілька міграційних хвиль заселили з середземноморського узбережжя Близького Сходу анатомічно сучасні люди, Homo sapiens, що були мисливцями-збирачами (кроманьйонці). Вони витіснили неандертальців, частково їх асимілювавши (відсоток ДНК неандертальців у геномі сучасної людини в Європі поступово скоротився з 3—6 % до сучасних 2 %), хоча кілька тисяч років два види людей співіснували, особливо довго в Криму. Перші сучасні люди в Європі, зокрема на значній частині України, представлені Оріньяцькою археологічною культурою, яку згодом замінили Граветська та Епіграветська культури (до близько 8 тисяч років тому), носії яких продовжували бути мисливцями-збирачами. Завдяки сучасним генетичним дослідженням людських решток зазначених культур встановлено, що їхні представники (віком починаючи принаймні від 38 тисяч років) є одними з пращурів сучасних європейців, зокрема українців.
Після закінчення останнього льодовикового періоду 11 тисяч років тому поступове потепління клімату в Європі сприяло збільшенню популяції людей та дозволило розпочати землеробство. Близько 9 тисяч років тому в Європу почали мігрувати так звані ранні європейські землероби з Анатолії, що ознаменувало початок неоліту. На теренах нинішньої України внаслідок цієї міграції близько 8 тисяч років тому виникла Трипільська культура (існувала в VI—III тисячоліттях до нашої ери). Сучасні генетичні дослідження людських решток Трипільської культури та інших ранніх європейських землеробів довели їхнє походження та встановили суттєвий вплив землеробів з Анатолії на сучасний генофонд європейців і зокрема українців.
Одночасно з Трипільською культурою на українських теренах окремо існувала Дніпро-Донецька культура (VI—III тисячоліття до нашої ери), що походила від місцевих мисливців-збирачів і також поступово переходила до землеробства та скотарства.
Близько 5 тисяч років тому Східною Європою й далі на захід пройшла велика експансія степових кочовиків-скотарів зі східного понтійсько-каспійського степу, що в археології відомі як Ямна культура (існувала протягом близько 3300—2600 років до нашої ери). Степові кочовики захопили та асимілювали Трипільську культуру й інші місцеві народи, відповідно ця експансія мала значний вплив на подальший генофонд європейців та українців зокрема.
За сучасними (2024) біологічними уявленнями, що виникли у XXI столітті внаслідок секвенування геномів людських решток із багатьох археологічних культур і їх порівняння з сучаснішими людьми, подальші міграції ззовні не мали такого великого впливу на генофонд українців й інших європейських народів, як згадані вище три групи міграцій, а саме мисливців-збирачів Оріньяцької культури (понад 38 тисяч років тому), ранніх європейських землеробів з Анатолії (близько 9 тисяч років тому) та степових кочовиків-скотарів Ямної культури (близько 5 тисяч років тому). Наступні степові культури Східної Європи, включно з кімерійцями, скіфами та сарматами, були генетично пов'язані з Ямною культурою. Подальший етногенез європейських народів відбувався здебільшого за рахунок вже присутнього генетичного матеріалу, хоча мали місце великі внутрішні міграції.
Наступні культури Східної Європи були сформовані під значним культурним і генетичним впливом Ямної культури: Культура шнурової кераміки (бл. 3000—2300 рр. до н. е.), Катакомбна культура (бл. 2500—2000 рр. до н. е.), Тшинецька культура (бл. 2400—1300 рр. до н. е.), Зрубна культура (бл. 1900—1200 рр. до н. е.), Сабатинівська культура (бл. XV—XIII ст. до н. е.) та Білозерська культура (бл. XII—X ст. до н. е.).

### Залізна доба, Античність і раннє Середньовіччя
Першим народом на теренах нинішньої України, що відомий за історичною назвою, а не лише за археологічними знахідками, були кімерійці (бл. Х—VII ст. до н. е.), які напряму походили від зазначених вище степових культур. Спорідненим із кімерійцями народом були таври, що населяли південь Криму протягом I тисячоліття до н. е.. Кімерійців згодом витіснили скіфи (VII—III ст. до н. е.), які створили одну з наймогутніших держав того часу. У III ст. до н. е. скіфів замінили сармати, союз споріднених племен яких проіснував до IV ст. н. е., коли їх витіснили гуни, які згодом дали поштовх до великого переселення народів.
Одночасно з цим, починаючи з VII ст. до н. е, давні греки заснували низку міст-колоній на північному узбережжі Чорного моря, що відомі як Давньогрецькі колонії Північного Причорномор'я: Борисфен, Тіра, Ольвія, Пантікапей, Херсонес, Феодосія, Керкінітида тощо. На основі цих колоній у V ст. до н. е. виникла Боспорська держава, яка у I  ст. до н. е. увійшла до складу Римської імперії.
Близько початку нашої ери, імовірно між Віслою та Дніпром, з'явилися перші слов'яни, деталі походження яких не з'ясовані, оскільки майже всі народи цього регіону практикували кремацію протягом I тисячоліття до н. е. та I тисячоліття н. е., що, за окремими виключеннями, не дозволяє отримати детальні генетичні дані з людських решток цього періоду, як у випадках із давнішими культурами. Походження слов'ян часто пов'язують з Зарубинецькою культурою (бл. III ст. до н. е. — II ст. н. е.). Близькою до неї є також сусідня з заходу Переворська культура (бл. III ст. до н. е. — V ст. н. е.). Перші історичні згадки слов'ян відносяться до римських джерел I століття нашої ери, де вони відомі як венеди, які однак не цілком ототожнені з археологічними культурами. Ідентифікація археологічних культур цього періоду як слов'янських ускладнена присутністю в тому ж регіоні дніпровських балтів, до яких імовірно належить зокрема Милоградська культура (бл. VII ст. до н. е. — I ст. н. е.), а також готів, до яких належить щонайменше Вельбарська культура (бл. I—V ст. н. е.). Слов'янськими часто називають Черняхівську (I—V ст. н. е.) та Київську (II—V ст. н. е.) культури, але це остаточно не з'ясовано, Черняхівська культура щонайменше мала значний вплив готів. Майже не викликає сумнів слов'янська приналежність Пеньківської (бл. IV—VII ст.) та Празько-Корчацької (Корчацької, Празької, бл. V—VII ст.) культур, які ототожнюють відповідно з антами та склавинами, відомими за кількома візантійськими джерелами. У цих джерелах зокрема згадується перший відомий за іменем слов'янський правитель, князь антів Бож (IV століття), а також й інші вожді, як-от Ідарізій, Мезамир, Мусокій, Ардагаст тощо. Анти та склавини подекуди воювали з готами, аварами та Візантією. Імовірно саме від цих двох племен почалося широке розселення слов'ян Європою (зокрема до Балкан).
З VI століття сформувалося декілька слов'янських племен, імовірно похідних від антів та склавинів, які на початок IX століття населяли більшу частину нинішньої України: поляни, деревляни, сіверяни, уличі, волиняни, білі хорвати, тиверці тощо. Водночас степи лівобережжя та Криму займали степові кочові тюркські племена: булгари, хозари, печеніги та згодом половці. На півдні Криму жили також греки, готи та алани. Колишні грецькі колонії на південному узбережжі Криму перебували під контролем Візантії, що іноді переривався набігами степових кочовиків.

### Середньовіччя

#### Русь
|                                                         |  |  |
| Монети з емблемами княжих держав Володимира та Ярослава |  |  |

Починаючи з IX століття українські землі стали центром Руської землі на чолі з полянським Києвом. 882 року Київ захопив варязький князь Олег (882—912), який проголосив його «матір'ю городів руських» й встановив владу варязької династії Рюриковичів. За князювання княгині Ольги (945—965), її сина Святослава Хороброго (965—972), онука Володимира Великого (980—1015) та правнука Ярослава Мудрого (1019—1054) територія Руської держави розширилась шляхом підкорення Києвом сусідніх східнослов'янських, балтських і угро-фінських племен.
Це була найбільша держава Європи, площа якої сягала 1,5 млн км2. Кордони Київської Русі на півночі пролягали в районах Чудського озера, Фінської затоки Балтійського моря, Ладозького й Онезького озер; на заході — у районі верхів'їв Дністра, Карпат, Західного Бугу, Німану і Західної Двіни; на півдні — Сули, Дону, Росі й Південного Бугу; на сході — Волги та її притоки Оки. Також певний час мала дві зовнішні ізольовані колонії: фортецю Білу Вежу серед степів на нижньому Доні (X—XII ст.) та місто Тмуторокань на Кімерійському Боспорі (Керченська протока, X—XI ст.).
Русь мала довгу та насичену історію взаємовідносин із Візантією, що було зумовлено розташуванням важливого торгового шляху між Києвом і Константинополем («із варягів у греки»). У 907 році князь Олег ходив у похід на Константинополь (Царгород) і в 911 році уклав із Візантією договір про торгівлю та інші взаємовідносини. У 957 році правляча княгиня Ольга відвідала Константинополь і прийняла християнство. Однак її син князь Святослав не відмовився від автентичної релігії слов'ян. Син Святослава князь Володимир ставив за мету укласти шлюбну угоду з правлячою імператорською династією Візантійської імперії й уклав у 987 році договір про шлюб з сестрою імператора царівною Анною, в обмін на що надав військову допомогу візантійцям. Коли імператор згодом порушив договір і відмовив у шлюбі, Володимир пішов у похід на Херсонес (Корсунь) в Криму, південне узбережжя якого тоді входило до складу Візантійської імперії. Захопивши місто Володимир змусив візантійців виконати шлюбну угоду. Умовою візантійців було прийняття християнства Володимиром, наслідком чого стало хрещення Русі у 988 році. 989 року Володимир заклав Десятинну церкву у Києві, першу церкву Русі. У 1011 (або 1017) році у Києві було закладенко також Софійський собор, що наразі є найстарішою будівлею Східної Європи зі вцілілим оригінальним інтер'єром (зокрема мозаїки, фрески, графіті тощо).
Русь складалася з декількох князівств (близько 10 основних), які мали значну автономію та подекуди вели міжусобні війни (особливо за наслідування київського престолу) й мали тенденції до сепаратизму. Правили князівствами, особливо найвпливовішими, здебільшого члени родини київських князів, перш за все сини та брати поточного київського князя. Ядро Русі складали наддніпрянські Київське, Чернігівське та Переяславське князівства. Великий вплив мало також Новгородське князівство, що контролювало північну частину торгового шляху «із варягів у греки». Значними князівствами були також Волинське та Галицьке.
Процес феодальної роздрібненості в XI—XIII століттях призвів до ослаблення та поступового розпаду Русі. У XII столітті володимиро-суздальські князі (попередники московських князів) намагалися встановити свою владу над Києвом, зокрема у 1169 році вони сплюндрували Київ, що значно послабило його подальші позиції.
На початку XIII століття постала Монгольська імперія, перший великий набіг якої на Русь супроводжувався провальною поразкою київського, чернігівського та галицького князів у Битві на Калці 1223 року. Це створило передумови для масштабної монгольської навали на Русь з 1239 року. У 1240 році монголи захопили та зруйнували Київ, що закінчило існування держави київських князів. Більшість руських князівств потрапила в ординську залежність.
- Київські князі на мозаїках «Золотих воріт»
- Ольга
(бл. 910—969)
- Святослав Хоробрий
(бл. 938—972)
- Володимир Великий
(бл. 960—1015)
- Ярослав Мудрий
(бл. 983—1054)
- Данило Галицький
(1201—1264)

#### Галицько-Волинська держава
Після занепаду Русі політичний, економічний і культурний центр українських земель перемістився до Галицько-Волинської держави. До її складу входили Волинь, Галичина, Берестейщина, Холмщина, Підляшшя, Белжщина, Турово-Пінщина, Чорна Русь, західна Київщина та Закарпаття. Окремі князівства в Галичині, де правили Ростиславичі, виникли починаючи з 1084 з центрами в Перемишлі, Теребовлі та Звенигороді. 1141 р. Володимирко Володарович об'єднав їх у єдине Галицьке князівство, яке досягло найбільшого розквіту за правління Ярослава Осмомисла.
1199 року Роман Великий об'єднав Галичину і Волинь у єдине Галицько-Волинське князівство. 1245 року його син і спадкоємець Данило Галицький, на часи правління якого припала татаро-монгольська навала, визнав свою залежність від Золотої Орди, проте сподіваючись на допомогу католицької Європи у боротьбі за незалежність, уклав таємні союзи із Польщею, Угорщиною, Мазовією і Тевтонським Орденом, і 1253 року прийняв знак самодержця — корону короля Русі від папи Іннокентія IV.
Близько 1256 року, після перемог над монголами Куремси, Данило заснував місто Львів. 1259 року, через відсутність військової допомоги з Заходу, король повторно визнав верховенство Орди. Його наступник Лев І постійно брав участь у походах ординців на Польщу і Литву. 1303 року Данилів онук король Юрій І домігся створення Галицької митрополії. 1308 року держава перейшла до його синів Андрія і Лева II, які розпочали боротьбу проти Золотої Орди в союзі з тевтонськими лицарями і мазовецькими князями. Проте після їхньої смерті останній монарх Юрій II знову визнав себе васалом Золотої Орди. 1340 року його вбивство дало привід Польщі та Литві — сусідам, які мали династичні права на руський престол, — розпочати війну за галицько-волинську спадщину. 1392 року Галичина з Белзькою землею і Холмщиною остаточно увійшла до Польського королівства, а Волинь — до Великого князівства Литовського, яке ще раніше опанувало землі Київського та Чернігівського князівств. У той самий час південні українські землі перебували у складі Золотої Орди, а Закарпаття — у складі Угорського королівства.

#### Крим XIII—XV століть
У 1223 році до Криму вторглися татаро-монголи, на 1242 рік вони підкорили половців і візантійські (трапезундські) міста встановивши над півостровом владу Золотої Орди, було створено Кримський улус зі столицею у місті Солхат (зараз Старий Крим).
У 1266 році італійська Генуезька республіка домоглася від Золотої Орди дозволу на створення власної колонії в Кафі (Феодосія). Надалі генуезці розширили контроль на все південне узбережжя Криму та на східну частину Керченського півострова, утворилася так звана Генуезька Газарія зі столицею у Кафі, що існувала понад 200 років.
Місцеві візантійські еліти, греки та готи, що сповідували візантійське православ'я, не були задоволені пануванням монголів-мусульман і навіть ще більше — пануванням генуезців-католиків. На початку XIV століття їм вдалося створити в Кримських горах незалежне князівство Феодоро зі столицею у місті-фортеці Дорос (Мангуп). Князівство мало доступ до моря лише на невеликому відрізку південної частини західного узбережжя півострова з фортецею Каламіта та портом Авліта (зараз Інкерман). Феодоро налагодило дипломатичні відносини з Золотою Ордою, але вело війни з Генуезькою республікою за контроль над південним узбережжям Криму.
У 1441 році відбувся політичний розпад Золотої Орди, внаслідок якого на півострові та в степах північного Причорномор'я утворилася незалежна держава Кримський ханат.
У 1475 році до Криму вторглася Османська імперія, яка захопила та знищила князівство Феодоро та Генуезьку Газарію, а кримські хани, хоча чинили військовий супротив, у 1478 році визнали себе васалами османів. Відтоді південне узбережжя Криму безпосередньо контролювалося Османською імперією до XVIII століття, а Кримський ханат перебував у васальній залежності від неї.

#### У складі литовсько-руської та польської держав
У XIV столітті литовські князі з династії Гедиміновичів вдало скористались початком занепаду Золотої Орди та розпочали збирання і переділ руських земель, спустошених у середині XIII століття навалою Батия. Співвідношення слов'янських та власне литовських земель у складі Великого князівства Литовського 1341 року було 2,5 до 1, а 1430 року — вже 12 до 1. Розпочав приєднання руських земель до Литви князь Гедимін, зокрема захопивши Київ 1322 року після перемоги в битві на річці Ірпінь. У 1340 році князь Любарт приєднав до Литви Волинь. Основний масив українських земель забрано до Литви за князювання Ольгерда, який приєднав Чернігівсько-Сіверські (1357—1358), Подільські (1363) та Київські землі (1362—1363). Нові землі приєднували як шляхом завоювання, так і через мирні ініціативи (угоди, шлюбні і родинні союзи) з переважанням останніх.
З 1398 року литовська держава мала назву Велике князівство Литовське, Руське і Жемайтійське.
Хоча правили державою литовські князівські династії, потужні позиції у Великому князівстві Литовському займали численні руські (українські) княжі роди, яких було більше ніж литовських, а також і велику частину війська на всіх ланках займали руські воїни та командувачі. Помітні позиції руські воїни займали і в армії Польського королівства, що з 1392 року включало Галичину та деякі інші західні українські землі. Наприклад, у Грюнвальдській битві (1410), де польське та литовське війська разом розбили Тевтонський орден, за свої подвиги здобув слави та земель від короля Ягайла руський лицар Іванко Сушик з міста Романів під Львовом. Серед руських (українських) княжих родів Литовської держави особливо відомими, впливовими та заможними були волинські роди Острозьких та Вишневецьких. Князь Костянтин Острозький (1460—1530) був одним із найуспішніших полководців Литовської держави, першим здобув титул великого гетьмана литовського за перемогу над татарським військом біля Очакова 1497 року. У 1514 році в битві під Оршею литовсько-руське військо на чолі з Костянтином Острозьким розгромило московське військо Василія III призупинивши захоплення руських земель Московією.
Саме у складі Великого князівства Литовського, під певним впливом литовських військових традицій, вперше виникло українське козацтво. Хоча на перших етапах виникнення козацтво загалом підтримувалося литовською елітою, це були самовільні процеси заради оборони від кочівників, а не цілеспрямована організація державою. Зростання чисельності козацьких ватаг та їхні набіги на землі Кримського ханату створювали постійну напругу у відносинах між литовськими князями і ханом. У 1556 році волинський князь Дмитро Вишневецький заснував фортецю на острові Мала Хортиця задля боротьби з кочовиками. Це стало предтечею подальшого створення першої козацької січі.
У 1569 році литовська та польська держави були об'єднані у єдину Річ Посполиту, причому руські княжі роди литовської держави здебільшого зберігали свій вплив на той час. У 1576 році князь Костянтин Василь Острозький, переважно на меценатський внесок своєї небоги княжни Гальшки Острозької, заснував Острозьку академію, перший вищий навчальний заклад України.
- Велике князівство Литовське у 1386—1434 роках
- Битва під Оршею 1514 року, у якій руський волинський князь Костянтин Острозький, перший великий гетьман литовський, розгромив московське військо
- Представники волинського княжого роду Острозьких на поштових марках: Костянтин (1460—1530), Гальшка (1539—1582) та Костянтин Василь (1526—1608)
- Волинський князь
 Дмитро Вишневецький
 (бл. 1515—1564)

### Новий час

#### Козаччина
У XV столітті на південному сході Великого князівства Литовського у Наддніпрянщині виникли громади, які почали називати себе козаками. Їхнє виокремлення було пов'язано з формуванням угруповань вояків, що захищали ці землі в «диких степах» Запорожжя від нападів степових кочовиків. З XVI століття військовим осередком козаків стала Запорозька Січ. Козаки Війська Запорозького формували окремий суспільний стан, що брав участь у війнах на боці Речі Посполитої: Лівонській війні 1558—1583 років, Польсько-московській війні 1605—1618 років, Хотинській війні 1620—1621 років, Смоленській війні 1632—1634 років. Крім цього козаки самовільно ходили з грабіжницькими походами у Молдову, Московію, Кримський ханат, Чорноморське узбережжя Болгарії і Малої Азії, а також активно займалися найманством, особливо під час Тридцятирічної війни 1618—1648 років. Найуспішнішим козацьким полководцем зазначених воєн і походів був гетьман реєстрового козацтва Петро Конашевич-Сагайдачний. Через правовий і соціальний гніт з боку шляхти козаки неодноразово піднімали повстання, найбільшими з яких були повстання Косинського 1591—1593 років, повстання Наливайка 1594—1596 років, повстання Жмайла 1625 року, повстання Федоровича 1630 року, повстання Сулими 1635 року, повстання Павлюка 1637 року й повстання Острянина 1638 року. Козаки неодноразово відстоювали права українського населення, яке зазнавало в Речі Посполитій релігійних та національних утисків.
З 1615 року в Києві існувала братська школа, що 1632 року була реорганізована митрополитом Петром Могилою на Києво-Братську колегію і яка у 1658 році отримала статус академії. Києво-Могилянська академія, і раніше колегія, була провідним освітнім закладом України в XVII—XVIII століттях, мала підтримку Війська Запорозького, з першої половини XVII століття в ній навчалася значна частина козацької старшини, зокрема низка гетьманів і їх найближче оточення.
У 1648—1657 роках козаки під керівництвом гетьмана Богдана Хмельницького підняли велике повстання у Речі Посполитій, результатом якого стало створення в Наддніпрянщині самоврядної української держави — Війська Запорозького, або Гетьманщини. 1654 року задля продовження війни з поляками козацька Україна прийняла протекторат московського царя, а 1656 року, через підписання московитами сепаратного миру, уклала союз зі Швецією і Трансільванією. 1657 року, після обрання новим гетьманом Івана Виговського, всередині України спалахнуло антигетьманське повстання, що розвинулося у козацько-московську війну. Попри перемогу гетьмана під Конотопом в 1659 році, він втратив підтримку козацької старшини через союз із поляками.
Стартував період козацьких міжусобиць — руїни, внаслідок якої козацька держава розкололася по Дніпру на Лівобережжя, Правобережжя і Запорожжя. Правобережна Україна опинилася під владою Речі Посполитої, а Лівобережжя і Запорожжя — під впливом Московії. 1667 року цей поділ затверджено Андрусівським миром.
У 1672 році у Бучацькому договорі зазначено польською мовою та турецькою мовою існування України, української державності.
Козацькі намагання об'єднати Україну під проводом гетьмана Петра Дорошенка за допомоги Османської імперії у 1672—1676 роках закінчилися поразкою і закріпленням попереднього поділу. 1689 року Московія і Річ Посполита остаточно розділили Гетьманщину. Наприкінці XVII століття поляки ліквідували залишки козацького суверенітету на Правобережжі, а московити поступово скасовували його на Лівобережжі.
1709 року, під час Великої північної війни, козаки під проводом із гетьманом Івана Мазепи уклали союз зі Швецією, намагаючись визволитися з-під московського панування, але зазнали поразки під Полтавою. 1710 року переможені козаки на чолі з гетьманом Пилипом Орликом прийняли у вигнанні першу козацьку Конституцію. Після повстання Мазепи Московська держава, перетворена на Російську імперію, взяла курс на повну ліквідацію козацької автономії в Україні. 1754 року росіяни ліквідували українсько-російський митний кордон і 1764 року скасували гетьманство, надавши останньому гетьману Кирилу Розумовському декоративний титул фельдмаршала. 1775 року зруйновано Запорозьку Січ, 1781 року ліквідовано козацький устрій в Україні, а 1783 року закріпачено українських вільних селян.
- Гетьмани Війська Запорозького
- Петро Сагайдачний
(1582—1622)
- Богдан Хмельницький
(1595—1657)
- Іван Виговський
(бл. 1608—1664)
- Петро Дорошенко
(1627—1698)
- Іван Мазепа
(1639—1709)
- Пилип Орлик
(1672—1742)

#### Кримськотатарська держава
Державою кримських татар, одного з корінних народів України, був Кримський ханат (Кримський престол, Кримське ханство), що існував на південних українських землях у 1441—1783 роках за правління династії Ґераїв, засновником якої був Хаджі I Ґерай. Держава мала станово-представницький устрій, основною релігією був іслам. Займала територію Криму (крім південного узбережжя), степів Північного Причорномор'я в межиріччі Дністра і Дону, а також земель північної Кубані. Перебувала у васальній залежності від Османської імперії, яка контролювала південне узбережжя Криму. Тримала у васальній залежності кочовиків Ногайської, Буджацької, Єдисанської, Перекопської орд, малих ногаїв Кубані та черкесів Північного Кавказу.
Протягом 1474—1700 років кримські хани, як спадкоємці ханів Золотої Орди, отримували данину від Московії. У 1521 році, після того як московити кілька років уникали сплати данини, хан Девлет I Ґерай організував масштабний похід на Московщину зі стотисячним військом, відомий як «Кримський Смерч». У результаті походу кримські татари розорили Москву та декілька міст дорогою й змусили московитів підписати принизливий договір і продовжувати виплачувати данину.
У 1659 році хан Мехмед IV Ґерай підтримав гетьмана Івана Виговського в битві під Конотопом, 40 тисяч кримськотатарських вершників разом із 20 тисячами козаків та 4 тисячами польських найманців здобули рішучу перемогу над 100 тисячами московитів.
Зазнала сильних руйнувань під час російсько-османської війни 1735—1739 років. У 1774 році здобула повну незалежність як від Османської, так і від Російської імперії внаслідок чергової поразки османів у російсько-турецькій війні, що було письмово закріплено мирним договором.
У 1783 році Російська імперія порушила договір та анексувала Кримський ханат.
- Хан Хаджі I Ґерай
(1397—1466)
- Мавзолей хана
Хаджі І Ґерая
- Мечеть Джума-Джамі хана Девлета I Ґерая
(1512—1577)
- Хан Гази II Ґерай
(1551—1607)
- Хан Іслям III Ґерай
(1604—1654)
- Хан Аділь Ґерай
(1617—1672)

#### Імперська доба
Після останнього поділу Речі Посполитої 1795 року українські землі були розчленовані між Австро-Угорщиною і Росією. Перша отримала Галичину, Буковину і Закарпаття, а друга — решту України.
З кінця XVIII століття, під впливом європейського романтизму і націоналізму на українських землях набув нового розвитку український національний рух. 1798 року Іван Котляревський видав бурлескну поему «Енеїда», головною темою якої було відновлення козацької держави. Цей твір був першим твором української літератури, написаний розмовною українською мовою, й послужив стимулом для відродження українських національних традицій. 1806 року засновано Харківський університет, що став центром українознавчих студій. 1825 року була написана «Історія русів», що справила виплив на формування української гуманітарної інтелігенції. 1834 року засновано Київський університет, який так само як і Харківський став одним із українознавчих центрів. У 1840-х роках будителем української національної свідомості став Тарас Шевченко, поезія якого набула популярності серед широких верств українського суспільства — від Волині до Кубані. Серед найвідоміших діячів української культури імперського періоду були також Григорій Квітка-Основ'яненко, Микола Костомаров, Пантелеймон Куліш, Марко Вовчок, Іван Франко, Ольга Кобилянська, Михайло Коцюбинський, Леся Українка, Василь Стефаник тощо.
Українське національне відродження сприймалося вороже імперським керівництвом Росії. Російський уряд взяв курс на повну мовно-культурну асиміляцію неросійських народів європейської частини імперії, інструментом якої була політика русифікації українського народу. З цією метою російська влада видавала офіційні заборони на використання української мови, зокрема Валуєвський циркуляр 1863 року й Емський указ 1873 року.
- Діячі української та кримськотатарської культури імперської доби
- Іван Котляревський
(1769—1838)
- Тарас Шевченко
(1814—1861)
- Ісмаїл Гаспринський
(1851—1914)
- Іван Франко
(1856—1916)
- Ольга Кобилянська
(1863—1942)
- Леся Українка
(1871—1913)

### Новітній час

#### Визвольні змагання
1917 року лютнева революція в Росії повалила монархію і дала початок республіканському Тимчасовому уряду. Відлунням цих подій стало формування 17 березня у Києві Центральної Ради на чолі з професором Михайлом Грушевським. 20 листопада, після більшовицького перевороту в Росії, Центральна Рада як представницький орган України проголосила створення автономної Української Народної Республіки (УНР), а 22 січня 1918 року, через спалах українсько-більшовицької війни, проголосила її незалежність. За місяць український уряд уклав у Брест-Литовську договір із Німецькою та Австро-Угорською імперіями, за допомоги яких звільнив Україну від більшовиків.
Одночасно в Криму, 13 грудня 1917 року було оголошено національну державу кримських татар Кримську Народну Республіку на чолі з Номаном Челебіджіханом. Однак вже на початку 1918 року Крим захопили більшовики.
29 квітня 1918 у Києві, внаслідок державного перевороту українських монархічних сил, уряд Центральної Ради УНР замінив гетьман Павло Скоропадський. Республіка була перейменована на Українську Державу. Режим Скоропадського протримався до листопада, коли його головні союзники німці капітулювали у Першій світовій війні. 14 грудня повстання Директорії на чолі з Симоном Петлюрою та Володимиром Винниченком повалило гетьманат і відновило Республіку.
Однак відступ німців дозволив російським більшовикам поновити воєнні дії. 6 січня 1919 вони створили у Харкові маріонеткову державу — Українську Соціалістичну Радянську Республіку, від імені якої розпочали війну. Протягом 1919 — 1920 років за контроль над Україною боролися українські республіканці, більшовики, російські націоналісти за підтримки Великої Британії, Франції та Польщі, українські анархісти на чолі з Нестором Махном та українські партизани. Боротьба закінчилася перемогою більшовицьких сил і встановленням радянського контролю в Центральній, Східній та Південній Україні.
Паралельно з цим, у зв'язку з розпадом Австро-Угорщини, 19 жовтня 1918 року українці Галичини, Буковини і Закарпаття проголосили створення Західно-Української Народної Республіки (ЗУНР) зі столицею у Львові. Проте 1 листопада того ж року її атакувала Польща, розпочавши українсько-польську війну. Нападника підтримували країни Антанти — Велика Британія, Франція, Румунське королівство й Угорщина, а західні українці перебували в міжнародній ізоляції. У пошуках союзника уряд ЗУНР звернувся по допомогу до УНР і 22 січня 1919 року об'єднався з нею у єдину державу. Проте Директорія була зайнята війною з більшовиками і не могла надіслати військ. Внаслідок цього, на середину липня 1919 року поляки окупували Галичину, румуни — Буковину, а чехи — Закарпаття. У квітні 1920 року за володіння Західною Україною спалахнула радянсько-польська війна. Вона закінчилася 18 березня 1921 року Ризьким миром, що закріпив за Польщею право на українські Галичину та Волинь.
- Українські діячі періоду Визвольних змагань
- Михайло Грушевський
(1866—1934)
- Павло Скоропадський
(1873—1945)
- Симон Петлюра
(1879—1926)
- Володимир Винниченко
(1880—1951)
- Номан Челебіджіхан
(1885—1918)
- Нестор Махно
(1888—1934)

#### Міжвоєнний період
30 грудня 1922 року Українська Соціалістична Радянська Республіка уклала разом із більшовицькими республіками Росії, Білорусі та Закавказзя договір про утворення Союзу Радянських Соціалістичних Республік (СРСР). За цим договором усі національні республіки нового Союзу були рівноправними, проте після прийняття Конституції СРСР 1936 року була обрана централізована система управління, у якій національні держави перетворювалися на автономії у складі Росії.
Протягом 1923—1933 років уряд СРСР та комуністична партія проводили в Українській СРР курс українізації, спрямований на укріплення позицій більшовиків. Шляхом розширення сфери застосування української мови в освіті, науці, засобах масової інформації, війську та партії більшовики намагалися знизити ступінь ворожости українців до радянської влади. Але вже в 1930 році, за ініціативи більшовицького намісника в Україні Лазаря Кагановича, стартувала кампанія гострої критики українізації та її прихильників. В 1933 році більшовики затаврували курс як «націоналістичний перегин», розпочали масові репресії щодо української інтелігенції та поновили русифікаційний курс. У результаті сталінських репресій, особливо протягом «Великого терору», за політичними мотивами були страчені або відправлені у трудові табори мільйони українців, зокрема тисячі діячів української культури та науки. Знищення радянською владою у 1930-х роках понад 200 українських письменників і митців, здебільшого людей чий пік активності припав на 1920-ті роки та початок 1930-х років, зробило це покоління української культури відомим як Розстріляне відродження. Серед найвідоміших жертв були Лесь Курбас, Микола Куліш, Микола Зеров, Гнат Хоткевич, Михайль Семенко, Майк Йогансен, Валер'ян Підмогильний, Мирослава Сопілка, Вероніка Черняхівська, Михайло Бойчук, Софія Налепинська-Бойчук.
В економічній сфері України комуністи проводили так звану «колективізацію» сільського господарства та посилену «індустріалізацію», яка супроводжувалась вимушеним переміщенням великих мас населення з сіл у міста.
У 1932—1933 роках, з метою «колективізації» господарства та придушення українського визвольного руху, центром якого було українське село, радянська влада організувала штучний голод на території УСРР. Від нього також постраждали регіони інших радянських республік, де компактно проживали українці, зокрема Кубань. За різними підрахунками, внаслідок Голодомору українське населення втратило від 4 млн до 12 млн осіб. Він зруйнував українське село і, як наслідок, традиційну систему цінностей у Наддніпрянщині, Слобожанщині, Запорожжі й Кубані. Голодомор визнаний геноцидом і злочином проти людяности на міжнародному рівні.
В той час як більша частина України перебувала під радянською владою, західноукраїнські землі переважно знаходилося у складі Польщі, Румунії та Чехословаччини протягом 1920—30-тих років, де продовжував існувати український визвольний рух, частина якого оформилася в організаційну структуру Організації українських націоналістів (ОУН) на чолі з Євгеном Коновальцем.
- Представники Розстріляного відродження
- Лесь Курбас
(1887—1937)
- Микола Зеров
(1890—1937)
- Микола Куліш
(1892—1937)
- Михайль Семенко
(1892—1937)
- Мирослава Сопілка
(1897—1937)
- Валер'ян Підмогильний
(1901—1937)

#### Друга світова війна
23 серпня 1939 року СРСР та Німеччина уклали пакт про ненапад та розподіл сфер впливу у Східній Європі. 1 вересня року німці напали на Польщу з заходу, а 17 вересня Радянський Союз — зі сходу. Унаслідок цієї операції до УРСР були приєднані Західна Волинь і Галичина, заселені переважно українцями. Після окупації Німеччиною Франції, 28 червня 1940 року СРСР здійснив операцію супроти Румунії. Завдяки цьому до складу УРСР були повернуті Північна Буковина і Буджак, але відторгнута частина Придністров'я, що стала частиною Молдовської РСР. 14 липня 1940 року червоноармійські війська окупували країни Балтії, а 1 червня 1941 року німці захопили Балкани. Німеччина і СРСР отримали спільні кордони.
18 грудня 1940 року Німеччина затвердила план Барбаросса й 22 червня 1941 року напала на СРСР. Війна між цими державами тривала чотири роки й велася значною мірою на території України. У конфлікті на боці Німеччини виступили Італія, Угорщина, Румунія, Хорватія, Болгарія, Словаччина і Фінляндія.
30 червня 1941 року, з ініціативи ОУН(б) під проводом Степана Бандери, Ярослав Стецько проголосив Акт відновлення Української Держави в окупованому німецько-гітлерівськими військами Львові. У результаті цього Бандера та Стецько невдовзі потрапили у концтабір «Заксенгаузен».
19 вересня 1941 року нападники захопили Київ і Правобережжя, 24 жовтня — Харків і Лівобережжя, а червні — липні 1942 року — Крим і Кубань. У лютому 1943 року СРСР зміг спинити натиск противника під Сталінградом, а в серпні того ж року перехопив наступальну ініціативу після перемоги на Курській дузі. 6 листопада 1943 року радянські війська захопили Київ, а в квітні-травні 1944 року встановили радянський контроль над Правобережжям і Кримом. Наприкінці серпня 1944 року СРСР зайняв Західну Україну й почав наступ на окуповані Німеччиною країни Центральної Європи. 2 травня радянські війська здобули німецьку столицю Берлін. 8 травня війна скінчилася капітуляцією Німеччини. Внаслідок перемоги СРСР зросла його роль на міжнародній арені. У країнах Центральної Європи була створена низка прорадянських режимів.
У цій війні українці воювали переважно на боці СРСР у Червоній армії, хоча певні підрозділи, як то дивізія «Галичина» — на боці Німеччини. Натомість частина українців воювала проти обох сторін у складі формувань, що намагалися відновити незалежність України. Першим із них була Українська повстанська армія «Поліська Січ» (згодом Українська народно-революційна армія) на чолі з Тарасом Бульбую-Боровцем, що діяла від імені Уряду УНР в екзилі і зокрема на нетривалий час створила так звану Олевську республіку. У 1943 році на основі ОУН(б) було створено також Українську повстанську армію (УПА), що діяла до 1960 року.
Німецько-радянське протистояння супроводжувалася жорстокістю, масштабними руйнуваннями населених пунктів, знищенням великих груп населення (зокрема Голокост), вивезенням населення та депортаціями (зокрема Депортація кримських татар). Жертвами цієї війни стало від 8 до 10 млн жителів України.
- Діячі ОУН і подій Другої світової війни
- Євген Коновалець
(1891—1938)
- Олена Теліга
(1906—1942)
- Тарас Бульба-Боровець
(1908—1981)
- Степан Бандера
(1909—1959)
- Ярослав Стецько
(1912—1986)
- Амет-Хан Султан
(1920—1971)

#### Повоєнний радянський період
У 1945 році Українська РСР стала одним із членів-засновників ООН. Перший комп'ютер радянської МЕСМ був побудований у Київському інституті електротехніки і почав функціонувати в 1950-му.
Післявоєнні етнічні чистки відбувалися з новим розширенням Радянського Союзу. Згідно зі статистикою, станом на 1 січня 1953 року, українці були другими у списку серед дорослих «спецпереселенців», що включає 20 % загальної суми. Крім українців, понад 450 тисяч етнічних німців з УРСР та понад 200 тисяч кримських татар стали жертвами примусової депортації.
УРСР була сильно зруйнована під час війни, знищено понад 700 міст та 28 000 сіл, тому відновлення потребувало значних зусиль. Ситуація ускладнювалася післявоєнним голодом 1946—1947 років, який був викликаний посухою і військовими руйнуваннями інфраструктури. Він забрав десятки тисяч життів.
Після смерті Сталіна в 1953 році Микита Хрущов став першим секретарем ЦК КПРС. Бувши першим секретарем Компартії Української РСР у 1938—1949 роках, Хрущов був глибоко обізнаний із республікою і після приходу до всесоюзної влади, він почав підкреслювати дружбу між українським і російським народами. У 1954 році широко відзначалося 300-річчя Переяславської Ради і, зокрема, Крим був переданий із РРФСР до Української РСР.
Вже до 1950 року республіка повністю перевершила довоєнний рівень промисловості й виробництва. У 1946—1950 роках п'ятирічного плану майже 20 % радянського бюджету було вкладено в радянську Україну. У результаті українська робоча сила зросла на 33,2 % з 1940 по 1955 рік, а той час як обсяг промислового виробництва зріс у 2,2 раза за той же період. Радянська Україна незабаром стала європейським лідером в області промислового виробництва, важливим центром радянської військової промисловости та високотехнологічних досліджень. Така важлива роль була зумовлена і доповнена значним впливом місцевої еліти.
Внаслідок тимчасового послаблення радянських репресій протягом хрущовської відлиги з кінця 1950-х років до 1970-х років в Україні сформувалася літературно-мистецька та суспільно-політична течія серед інтелігенції, що дістала назву Шістдесятництво. Шістдесятники являли собою внутрішню моральну опозицію до радянського тоталітарного державного режиму. В основі світоглядних засад шістдесятників були визнання свободи, ідеї гуманізму та антропоцентризму. Серед найвідоміших представників шістдесятників були письменники Ліна Костенко, Григір Тютюнник, Василь Симоненко, Іван Драч, Василь Стус, літературні критики Іван Світличний, Іван Дзюба, художники Алла Горська, Галина Севрук, кіномитці Юрій Іллєнко, Іван Миколайчук, публіцисти В'ячеслав Чорновіл, Валерій Марченко та інші. Після відновлення тиску та репресій радянського режиму частина шістдесятників пішла на частковий компроміс із владою, інші обрали шлях відкритого протистояння тоталітарному режиму і стали частиною дисидентського руху, представники якого відкрито критикували радянську владу і були фактичною опозицією до неї. Значною подією дисидентського руху в УРСР було створення у 1976 році правозахисної Української Гельсінської групи, серед найвідоміших засновників якої були Микола Руденко та Левко Лук'яненко. Також у цей період існував кримськотатарський правозахисний рух, одним із найвідоміших діячів якого був дисидент Мустафа Джемілєв. Дисиденти зазнавали політичних репресій радянською владою, багато зазнало тривалих ув'язнень. Згодом у 1991 році авторами Акту проголошення незалежності України стали дисиденти Левко Лук'яненко, В'ячеслав Чорновіл і Михайло Горинь.
- Шістдесятники та дисиденти
- Левко Лук'яненко
(1928—2018)
- Ліна Костенко
(нар. 1930)
- Василь Симоненко
(1935—1963)
- В'ячеслав Чорновіл
(1937—1999)
- Василь Стус
(1938—1985)
- Мустафа Джемілєв
(нар. 1943)

### Незалежність

#### Проголошення незалежності, президентства Кравчука та Кучми
16 липня 1990 року Верховна Рада УРСР прийняла Декларацію про державний суверенітет, що поклало початок конфронтації між урядами СРСР і УРСР. 19 серпня 1991 року в Москві комуністи-консерватори здійснили невдалу спробу державного перевороту, аби відновити владу партії. Після провалу путчистів, 24 серпня 1991 року, Верховна Рада УРСР прийняла Акт проголошення незалежності України. Цей акт підтримало 90,32 % українців на Всеукраїнському референдумі 1 грудня 1991 року. Це ознаменувало появу незалежної держави Україна. Того ж дня відбулися перші президентські вибори, на яких переміг голова Верховної Ради України, у 1988—1990 роках — завідувач ідеологічного відділу, секретар ЦК КПУ, Леонід Кравчук. 8 грудня у Біловезькій пущі і 21 грудня в Алма-Аті лідери України, Білорусі та Росії підтвердили розпад СРСР і утворили Співдружність Незалежних Держав (СНД). Хоча Верховна Рада України ніколи не ратифікувала вступ, тобто Україна ніколи не була членкинею СНД.
Україна спочатку розглядалася як республіка зі сприятливими економічними умовами, проте країна пережила глибший економічний спад, ніж деякі з інших колишніх радянських республік. Під час рецесії Україна втратила 60 % свого ВВП з 1991 року по 1999 рік і постраждала від п'ятизначних темпів інфляції. Невдоволені економічними умовами, а також кількістю злочинів і рівнем корупції, українці протестували і влаштовували страйки.
У 1996 році була ухвалена Конституція України, що сприяло стабілізації політичної системи і в той же час зосереджувало більшість владних повноважень у руках тодішнього президента Леоніда Кучми. У вересні того ж року проведено грошову реформу і введено нову валюту — гривню. Українська економіка стабілізувалася до кінця 1990-х років, а з 2000 року почало відбуватись її зростання, у середньому на 7 % щорічно.

#### Помаранчева революція, президентства Ющенка та Януковича
2004 року, другий тур президентських виборів відбувся з масовими системними фальсифікаціями на користь провладного кандидата Віктора Януковича. Це призвело до початку всеукраїнської акції протесту, що дістала назву «Помаранчева революція». Верховний суд України скасував рішення ЦВК про перемогу на виборах Віктора Януковича і призначив переголосування, за результатами якого президентом обрано Віктора Ющенка. Янукович повернувся до влади у 2006 році, коли він став прем'єр-міністром під час «Антикризової коаліції», що призвело до дострокових парламентських виборів у вересні 2007 року. У 2010 році Янукович був обраний президентом та сформував новий уряд на чолі з Миколою Азаровим. 21 квітня Віктор Янукович підписав угоду з президентом Російської Федерації Дмитром Медведєвим про продовження терміну перебування Чорноморського флоту Російської Федерації у Севастополі до 2042 року. 11 жовтня 2011 року Печерський суд міста Києва засудив колишнього прем'єр-міністра України і основного суперника Януковича на президентських виборах, Юлію Тимошенко до семи років ув'язнення.

#### Революція гідності, початок російсько-української війни, президентство Порошенка
Невдоволення правлінням Януковича вилилося протягом 2010—2013 років у численні акції протесту, зокрема «Податковий майдан», «Україна проти Януковича», протести у Врадіївці тощо, а 21 листопада 2013 року відмова Кабінету міністрів від підписання угоди про асоціацію України з ЄС, запланованої попередньо на час саміту Східного партнерства спричинила до багатотисячних акцій протесту, проведених прихильниками ЄС напередодні майбутніх президентських виборів. Ці акції дістали назви Євромайдан і «Революція гідності» — після приєднання до протестувальників, які принципово виступили проти силового порушення громадянських прав українців. Силовий розгін протестувальників (переважно студентів) у Києві в ніч на 30 листопада, спричинив вихід на вулиці 1 грудня сотень тисяч (за деякими підрахунками близько мільйона) громадян із вимогами відставки уряду Азарова і самого президента. Розвиток конфлікту досяг апогею 18—20 лютого 2014 року, коли внаслідок протистояння силовиків і протестувальників у центрі Києва загинуло більш як сотня людей, півтори тисячі поранено, сотні вважаються зниклими безвісти. Наслідком тих подій стало відсторонення 22 лютого Верховною Радою від виконання обов'язків Президента України Віктора Януковича та призначення дострокових президентських виборів на 25 травня 2014 року. Виконувати обов'язки президента України Верховна Рада з 23.02.2014 тимчасово, до обрання Президента, доручила Олександру Турчинову (напередодні він також був обраний Головою Верховної Ради України замість В. Рибака).
Скориставшись політичною кризою, російські спецслужби інспірували численні антидержавні виступи у містах Криму (з 23.02.2014), а незабаром — і на сході України. У Криму миттєво були створені так звані «загони самооборони» (як виявилось згодом, вони складалися з завезених напередодні з Росії найманців), які підбурювали на захоплення державних установ, а також разом із російськими військовослужбовцями (які на той час були без відзнак на одязі та техніці) почали блокування військових частин ЗСУ на півострові. Під час сутичок загинула низка військовослужбовців ЗСУ і громадських проукраїнських активістів. Також росіяни блокували кораблі ВМС України у Криму і суходільні в'їзди на півострів. 16 березня був проведений нелегітимний референдум, який на думку російської влади, узаконив захоплення української території.
Після анексії Криму російські керівники на чолі з Володимиром Путіним намагались проголосити Південно-східну Україну [[Новоросія (конфедерація)|російською територією]] і з квітня 2014-го намагались втілювати на цих землях подібний кримському сценарій. На початку квітня були захоплені державні установи у Донецьку і Луганську, схожі спроби відбулися і в деяких інших містах, зокрема, у Харкові (07.04.2014) і Одесі (22.04.2014). А вже 12 квітня військовий загін російських бойовиків захопив м. Слов'янськ і Краматорськ. В. о. Президента Олександр Турчинов проголосив початок антитерористичної операції (АТО). На захоплених територіях проросійські терористи проголосили Донецьку (06.04.2014) та Луганську (27.04.2014) народні республіки, контрольовані Москвою, яка їх фінансувала й організовувала їм постачання зброї, ПММ та надсилала бойовиків. Протягом травня-серпня 2014 р. Збройним силам України разом із добровольчими батальйонами вдалося звільнити значну територію від загарбників і майже оточити Донецьк. Проте, раптове пряме вторгнення збройних сил Російської Федерації під Іловайськом, дозволило Кремлю врятувати так звані «ДНР» та «ЛНР» та заморозити конфлікт.
1 січня 2016 року Україна приєдналася до Зони вільної торгівлі з ЄС. 11 червня 2017 року українські громадяни отримали безвізовий режим поїздки до Шенгенської зони терміном до 90 днів протягом будь-якого 180-денного періоду, а Угода про асоціацію офіційно набула чинності 1 вересня 2017 року.
Арбітражний інститут Торгової палати Стокгольма задовольнив вимоги «Нафтогазу» про відшкодування постачань газу за транзит, які не були поставлені «Газпромом». Відповідно до рішення Стокгольмського арбітражу, «Нафтогаз» домігся компенсації у розмірі 4,63 мільярда доларів за те, що «Газпром» не поставив узгоджені обсяги газу для транзиту. За підсумками двох арбітражних проваджень у Стокгольмі, «Газпром» мав сплатити (і згодом сплатив) 2,56 млрд доларів на користь «Нафтогазу».
25 листопада 2018 року стався Інцидент у Керченській протоці, коли берегова охорона Федеральної служби безпеки Росії (ФСБ) обстріляла і захопила три судна ВМС України, які намагалися пройти з Чорного моря в Азовське море через Керченську протоку на шляху до порту Маріуполь.
У 2018 році розпочато процес надання автокефалії Київській митрополії від Вселенського патріарха Варфоломія (Томос), який був отриманий 6 січня 2019 року на Фенері, чому передував Об'єднавчий собор, який утворив Православну церкви України.
21 лютого 2019 р. внесено зміни до Конституції України, норми про стратегічний курс України на членство в Європейському Союзі та НАТО закріплені у преамбулі Основного Закону, трьох статтях та перехідних положеннях.

#### Президентство Зеленського: COVID-19, масштабне російське вторгнення
2 березня 2020 року було підтверджено перший випадок інфікування COVID-19 у Чернівцях. 12 березня в Україні було запроваджено загальнодержавний карантин й оголошено надзвичайну ситуацію, були закриті кордони, заклади освіти, частина підприємств і громадського транспорту, заборонені масові заходи, перебування у громадських місцях без медичної маски тощо. Епідемія охопила всі області України. Через карантинні обмеження в країні посилилась економічна криза, кількість офіційних безробітних зросла на 67 %. 20 березня вилікувався перший хворий, на той час хворі були вже в кількох областях. 23 лютого 2021 року в Україні було зареєстровано 2 вакцини проти коронавірусу: AstraZeneca та Pfizer/BioNTech. 24 лютого було вакциновано першу людину. Карантин було офіційно скасовано 1 липня 2023 року, хоча де-факто його перестали дотримуватися з початком російського вторгнення 24 лютого 2022 року.
На червневому саміті в Брюсселі 2021 року лідери НАТО повторили рішення, ухвалене на Бухарестському саміті 2008 року про те, що Україна стане членом Альянсу з Планом дій щодо членства (ПДЧ) як невід'ємною частиною процесу та правом України визначати своє майбутнє і зовнішню політику, звичайно, без втручання ззовні.
У четвер 24 лютого 2022 року, після звернення президента РФ В. Путіна, розпочалася повномасштабна агресія російської армії проти України. Зранку, о 4:00 за Київським часом територія України була атакована крилатими ракетами «Калібр» та «Іскандер». Російські військові розпочали наступ з території Білорусі, вздовж російсько-українського кордону і з тимчасово окупованого Криму.
28 лютого 2022 року президент України Володимир Зеленський підписав заявку про негайний вступ України до Європейського Союзу. 28 лютого 2022 року президент Європейської комісії Урсула фон дер Ляєн заявила, що Україна належить до Європейського Союзу, і блок хоче, щоб Україна приєдналася, але для цього знадобиться час. 1 березня 2022 року Європейський парламент рекомендував зробити Україну офіційним кандидатом на членство, а 10 березня 2022 року Рада Європейського Союзу звернулася до Європейської Комісії з проханням дати висновок щодо заявки. 8 квітня 2022 року фон дер Ляєн особисто передала Зеленському законодавчу анкету.
14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені Російською Федерацією під час останньої фази збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом українського народу. Вказується, що акти геноциду в діях Росії проявляються, зокрема, у вчиненні масових звірств у містах Буча, Бородянка, Гостомель, Ірпінь та інших.
Геноцид українців, влаштований російськими військами в Україні під час російсько-української війни, може стати найбільшим у Європі з часів Другої світової війни.
На територіях, що опинилися під російською окупацією, масово знищується українськомовна література. За даними звіту «Навчання в окупації: примусова русифікація системи освіти на окупованих територіях України» від правозахисної організації Human Rights Watch, російська окупаційна влада та інші російські високопосадовці вживали та продовжують вживати заходів задля викорінення української мови на загарбаних територіях. Русифікації також зазнають примусово депортовані до Росії українські діти.
Європейський парламент 23 червня 2022 ухвалив резолюцію із закликом невідкладно надати статус кандидата на членство в Європейському Союзі для України. 23 червня 2022 року Європейська Рада надала Україні статус кандидата на вступ до Європейського Союзу.

## Державний устрій
Україна — унітарна демократична парламентсько-президентська республіка і має багатопартійну політичну систему. В Україні діють такі основні інститути державної влади: Президент, законодавча, виконавча та судова влади. Виконавча влада представлена Кабінетом Міністрів, центральними органами виконавчої влади та органами виконавчої влади на місцях. Законодавчий орган — парламент — називається «Верховна Рада України». Судова влада представлена Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції — системою загальних і спеціалізованих судів різних інстанцій.

### Конституція України
Конститу́ція Украї́ни — Основний Закон України. Ухвалена 28 червня 1996 року на 5-й сесії Верховної Ради України 2-го скликання. Конституція України набрала чинності з дня її прийняття. На згадку про прийняття Конституції в Україні щорічно святкують державне свято — День Конституції України.
До 2004 року Україна була президентсько-парламентською республікою. Проте 8 грудня 2004 року, на прохання «політичної сили прем'єр-міністра Віктора Януковича», депутати ввели радикальні зміни до Конституції: за них проголосували 402 депутати, у тому числі Партія регіонів, Комуністична партія і Соціалістична партія. Україна стала парламентсько-президентською республікою.
Коли Янукович став президентом, він призначив нових суддів Конституційного суду, і 30 вересня 2010 року Конституційний суд ухвалив рішення про скасування Конституції 2004 року і повернення до Конституції 1996 року (внаслідок чого політична система України обрала більш президентський вигляд).
21 лютого 2014 року відновлено дію Конституції 2004 року.

### Законодавча влада
Парламент — Верховна Рада України — згідно зі статтею 75 Конституції України є єдиним органом законодавчої влади в Україні. Конституційний склад Верховної Ради України становить 450 народних депутатів, котрі обираються шляхом таємного голосування на 5 років на основі загального, рівного і прямого виборчого права. Повноваження народних депутатів визначаються Конституцією і Законами України.

### Президент України
Президент України згідно зі статтею 102 Конституції України є главою держави, гарантом державного суверенітету, територіальної цілісности України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. На основі та на виконання Конституції України і законів України Президент видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України. Зеленський Володимир — чинний президент України з 20 травня 2019 року.

### Виконавча влада
Уряд України — Кабінет Міністрів України — згідно зі статтею 113 Конституції України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Правовою базою його діяльності є Конституція, закони України та акти, видані Президентом України. Уряд відповідальний перед Президентом і підконтрольний Верховній Раді Україні. На практиці ця залежність полягає в тому, що Президент призначає за погодженням із Верховною Радою Прем'єр-міністра, припиняє його повноваження та приймає рішення про його відставку. Президент за поданням Прем'єр-міністра призначає членів Кабінету Міністрів та керівників інших центральних органів виконавчої влади. Підконтрольність та підзвітність Уряду Верховній Раді полягає в тому, що парламент затверджує поданий Урядом бюджет, приймає рішення щодо виконання бюджету, затверджує або відхиляє Програму діяльності Уряду, контролює його роботу. До складу Уряду входять: Прем'єр-міністр України, Перший віцепрем'єр-міністр, три віцепрем'єр-міністри, і, на сьогодні, дев'ятнадцять міністерств. Також у систему виконавчої влади входять: 12 державних комітетів, 27 центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом, 18 інших центральних органів та установ України.

### Судова влада
Правосуддя в Україні здійснюється винятково судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Суди загальної юрисдикції складаються з місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду України. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є Верховний Суд України.
Спеціалізовані суди:
- Господарські (обласні, апеляційні, касаційний)
- Адміністративні (окружні, апеляційні, касаційний).

Єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України. Конституційний Суд України є окремим і незалежним від судів загальної юрисдикції.

### Внутрішня політика України
У червні 1991 року Верховна Рада України прийняла концепцію майбутньої Конституції і створила Конституційну комісію. Перший проєкт був винесений на обговорення в червні 1992 року. Розгляд проєкту Основного закону тривав 3 місяці, він пройшов 3 читання. 28 червня 1996 року Верховна Рада прийняла нову Конституцію — цей день є офіційним святом — Днем Конституції України. Конституція складається з преамбули та чотирнадцяти розділів (161 стаття).
Ринкові реформи почалися в Україні на початку 1992 року. Українська економіка була тісно пов'язана з російською. Україна в цей період лише пристосовувала її до ринкового господарства сусідніх країн. Для контролю економічних процесів уряд мав мати власну грошову одиницю. У 1992 році Україна вийшла з рублевої зони і ввела купонокарбованці як перехідні розрахункові знаки до введення повноцінної валюти — гривні. Однак ввести нову грошову одиницю вдалося лише у 1996 році після деякої стабілізації економічної ситуації.
У жовтні 1994 року президент держави, Леонід Кучма, запропонував програму економічних перетворень: відпуск цін, обмеження дефіциту бюджету, запровадження вільної внутрішньої та зовнішньої торгівлі, проведення строгої монетарної політики, масова приватизація великих підприємств, проведення земельної реформи. Цю програму схвалила Верховна Рада. Програма була позитивно оцінена на Заході: США і Європейський Союз надали значну фінансову допомогу в її реалізації, прямі іноземні інвестиції зросли з $484 мільйонів у 1994 році до $3122 мільйонів у 1999-му. Коштом іноземних кредитів та інвестицій Україні вдалося зупинити спад виробництва, почати його реконструкцію та переоснащення, скоротити безробіття.
Держава знизила максимальну ставку податків з фізичних осіб, знизився податок на прибуток і на додану вартість, що призвело до пожвавлення діяльності малого й середнього бізнесу. Прискорилася приватизація. У 2000 році близько 70 % обсягу промислової продукції вироблялося на недержавних підприємствах. Вжиті заходи дали позитивний результат. У 1998 році спад виробництва був припинений і почалося його поступове зростання. У 2003 році він становив 15,8 %. Україна відмовилася від іноземних позик і успішно почала виплачувати зовнішній борг.

### Політичні партії
Україна має багатопартійну систему, і станом на 18 січня 2017 року в країні зареєстровано 252 політичні партії. Через високу чисельність політичні партії не часто мають шанс здобути владу поодинці, тому вони часто утворюють блоки. 17 листопада 2011 року український парламент схвалив закон про вибори, що заборонив участь блоків політичних партій на парламентських виборах. Багато партій в Україні мають дуже маленькі членства і невідомі широкому загалу. Довіра українського суспільства до політичних партій, у цілому, дуже низька.
Станом на грудень 2011 року в Україні була відсутня політична партія «всеохопного типу». Сучасні українські партії не мають виразника всеохопної національної ідеї, а цивілізаційні та геостратегічні орієнтації відіграють важливішу роль, ніж економічні і соціально-політичні програми, що зумовило появу партій проросійської та прозахідної (проєвропейської) спрямованости.
Наразі в українському парламенті є такі фракції політичних партій:
- Фракція політичної партії «Слуга народу»
- Фракція політичної партії «Опозиційна платформа — За життя»
- Фракція політичної партії «Європейська Солідарність»
- Фракція політичної партії "Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»
- Фракція політичної партії «Голос»

В Україні політична ідеологія представлена націоналістичною (Конгрес українських націоналістів, ВО «Свобода», Українська Національна Асамблея; Українська Національна Консервативна партія тощо), соціалістичною (Соціалістична партія України, Прогресивна соціалістична партія України), екологічною (Партія Зелених України) та іншими течіями. За структурою програм часто виділяють ліві, праві та центристські партії, які також присутні в Україні.

### Зовнішня політика
У 1918—1922 роках Україна мала дипломатичні відносини з Польщею, Німеччиною, Болгарією, Османською імперією, Ватиканом, Данією, Норвегією, Швецією, Швейцарією, Персією, Румунією, Литвою, Латвією, Фінляндією, Естонією, Грузією, Австрією та Чехословаччиною. У 1944 році в уряді УРСР з'явився пост міністра закордонних справ, в 1945 році вона стала одним із членів-засновників ООН, а згодом і таких організацій як ЮНЕСКО, Міжнародна організація праці тощо. Місії радянської України при ООН були засновані у Відні, Парижі, Женеві, Нью-Йорку. До 1991 року Польща, НДР, Чехословаччина, Угорщина, Румунія, Болгарія, Югославія, Канада, ФРН, США мали консульства в Києві; Болгарія, Куба, Індія та Єгипет — консульства в Одесі.
Після 1991 року Україна встановила дипломатичні відносини з більшістю країн світу. Оскільки Російська Федерація в обмін на борги СРСР забрала собі всі колишні закордонні посольства, Україна залишилася практично без будівель посольств або консульств за кордоном, за винятком посольства в США. Разом із Російською Федерацією і Білоруссю, Україна стала засновницею Співдружности незалежних держав (СНД). 31 травня 1997 року президенти Російської Федерації та України підписали Договір про дружбу, співпрацю і партнерство, який був ратифікований Верховною Радою і Державною думою. 14—15 травня 1999 року на зустрічі президентів держав Центральної Європи у Львові Кучма заявив, що Україна піде «по європейському шляху» і буде налагоджувати тісні зв'язки з ЄС. Засудивши бомбардування Югославії навесні 1999 року українська дипломатія пропонувала свою посередницьку роль у вирішенні конфлікту на Балканах.
У 1999—2001 роках Україна була непостійним членом Ради Безпеки ООН. Україна послідовно підтримує врегулювання різних конфліктів шляхом мирних переговорів. Вона брала участь у чотиристоронніх переговорах щодо конфлікту в Молдові та сприяла мирному врегулюванню конфлікту в пострадянській Грузії. Україна внесла істотний внесок у миротворчих операціях ООН з 1992 року.
Сьогодні Україна розглядає європейську інтеграцію як свою головну мету у зовнішній політиці, а також створено політико-правові та організаційні передумови для реалізації програми інтеграції України до Європейського Союзу.
Партнерство і співробітництво між Європейським Союзом (УПС) з Україною набуло чинности 1 березня 1998 року. 31 січня 1992 року Україна приєдналася до Наради з безпеки і співробітництва в Європі, 10 березня 1992 року стала членом Ради північноатлантичного співробітництва. Україна має тісні відносини з НАТО, хоча й з обранням Віктора Януковича президентом у 2010 році цей курс зближення з перспективою членства НАТО був зупинений. Україна — найактивніший член Партнерства заради миру (ПЗМ).
Україна є членом таких організацій, як: ООН (з 1945), ВООЗ (з 1948), ЮНЕСКО (з 1954), ОБСЄ (з 1992), ОЧЕС (з 1992), Рада Європи (з 1995), ЦЄІ (з 1996), ГУАМ (з 1997), СДВ (з 2005), СОТ (з 2008). Україна має статус спостерігача в таких організаціях, як РКБМ (з 1999) та Франкофонія (з 2006), ENTSO-E (з 2022).
У 2012 році Україна очолила Центральноєвропейську ініціативу (ЦЄІ), а у 2013 році очолювала ОБСЄ.
У 2016—2017 роках Україна знову набула статусу непостійного члена Ради Безпеки ООН.
10 березня 2018 року НАТО визнало за Україною статус країни-аспіранта на шляху до приєднання до альянсу.
12 квітня 2018 п'ятий президент України Петро Порошенко повідомив, що запропонує Верховній Раді вийти з усіх статутних органів СНД, а 19 травня 2018 Порошенко підписав Указ, яким увів у дію рішення РНБО про остаточне припинення участі України у статутних органах СНД. Станом на лютий 2019 року Україна мінімізувала свою участь у Співдружності Незалежних Держав до критичного мінімуму та фактично завершила свій вихід. Верховна Рада України ніколи не ратифікувала вступ, тобто Україна ніколи не була членкинею СНД.
28 липня 2020 року Литва, Польща й Україна підписали декларацію про створення Люблінського трикутника, тристоронньої платформи для політичного, економічного, культурного й соціального співробітництва між трьома сусідніми державами задля європейської і євроатлантичної інтеграції України.
17 травня 2021 року було утворене «Асоційоване тріо» шляхом підписання спільного меморандуму між міністрами закордонних справ Грузії, Молдови та України. Асоційоване тріо — це тристоронній формат для розширення співпраці, координації та діалогу між трьома країнами (які підписали Угоду про асоціацію з ЄС) з Європейським Союзом з питань, що становлять спільний інтерес, пов'язаних із євроінтеграцією, розширення співпраці в рамках Східного партнерства та зобов'язання щодо приєднання до Європейського Союзу.
28 лютого 2022 року, невдовзі після російського вторгнення, Україна подала заявку на членство в Європейському Союзі. 28 лютого 2022 року президент Європейської Комісії Урсула фон дер Ляєн заявила, що Україна належить до Європейського Союзу, і блок хоче, щоб Україна приєдналася, але для цього знадобиться час. Європейський парламент 23 червня 2022 ухвалив резолюцію із закликом невідкладно надати статус кандидата на членство в Європейському Союзі для України. 23 червня 2022 року Європейська Рада надала Україні статус кандидата на вступ до Європейського Союзу.
Станом на 2022 рік, Україна не має дипломатичних відносин із кількома державами: Бутаном, Кірибаті, Косовом, Науру, Палау, Папуа Новою Гвінеєю, Північною Кореєю, Росією, Сирією, Сомалі, Тайванем і Тонгою.

## Збройні сили
Україна має багату військову історію, що налічує понад 1000 років. Княжа дружина, що існувала в часи Київської Русі була однією з найгрізніших армій у тогочасній Європі, що дозволяло київським князям здійснювати неодноразові успішні військові походи у Візантію — одну з наймогутніших світових імперій того часу. Княже військо протистояло орді під час Монгольської навали у XIII столітті, що посприяло зупинці подальшого просування загарбників у Європу. Українське козацтво в XVI—XVIII століттях являло собою потужну військову структуру, за прикладом якої була організована козацька держава Гетьманщина. У XX столітті під час Визвольної боротьби 1917—1922 років на території України діяло одразу декілька українських збройних формувань та армій: Армія УНР, війська під командуванням гетьмана Павла Скоропадського, Українська повстанська армія Нестора Махна, різноманітні отаманські загони тощо. Також українці брали участь у боротьбі на боці червоного козацтва, згодом багато українців проходило службу у складі Червоної армії. Під час Другої світової українцями з метою відновлення державності та боротьби за неї було організовано Українську повстанську армію, що вела партизанську боротьбу до кінця 1950-х років. Також значна частина українців воювала на боці СРСР у складі підрозділів Червоної армії. Після війни українці служили в Радянській армії на території колишнього СРСР та за його межами.
Після розпаду Радянського Союзу Україна успадкувала військовий персонал чисельністю 780 тисяч осіб на власній території і третій у світі за величиною арсенал ядерної зброї. У травні 1992 року Україна підписала договір про скорочення стратегічних наступальних озброєнь СНО-1, у якому країни домовилися відмовитися від всієї ядерної зброї для утилізації в Росію, та приєдналася до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї як неядерна держава. Україна ратифікувала цей договір у 1994 році, а до 1996 року стала вільною від ядерної зброї.
Україна здійснювала послідовні кроки в напрямку скорочення звичайних озброєнь. Вона підписала Договір про звичайні збройні сили в Європі про скорочення танків, артилерії та бронетехніки (військовий персонал був скорочений до 300 000).
Україна відіграє дедалі більшу роль у миротворчих операціях. Українські війська були розгорнуті в Косово у складі українсько-польського батальйону. Починаючи з 1992 року близько 37 тисяч військовослужбовців Збройних Сил України взяли участь у міжнародних миротворчих операціях, у тому числі в таких країнах як Східна Славонія, Ангола, Косово, Північна Македонія, Гватемала, Таджикистан, Афганістан, Хорватія, Кувейт, Сьєрра-Леоне, Грузія, Ірак, Ліван, Ефіопія тощо.
Військові з'єднання інших держав регулярно беруть участь у багатонаціональних військових навчаннях із українськими силами в Україні, у тому числі зі збройними силами США.
Після відновлення незалежності Україна оголосила себе нейтральною державою. Країна мала обмежене військове партнерство з Росією, іншими пострадянськими країнами і НАТО з 1994 року. У 2000-х роках уряд починає схилятися до Організації Північноатлантичного договору, а також поглиблювати співпрацю з альянсом, для чого був встановлений між Україною і НАТО План дій, підписаний у 2002 році. Пізніше було вирішено, що на запитання вступу до НАТО повинен дати відповідь всенародний референдум у певний момент у майбутньому. Під час Бухарестського саміту 2008 року НАТО заявило, що Україна стане членом альянсу, коли вона захоче і коли буде відповідати всім критеріям для вступу. 2 квітня 2010 Віктор Янукович своїм рішенням, ліквідував міжвідомчу комісію з питань підготовки України до вступу в НАТО і ліквідував національний центр із питань євроатлантичної інтеграції. 12 червня 2020 року Північноатлантична рада НАТО визнала Україну партнером із розширеними можливостями (Enhanced Opportunities Partner, EOP).
Згідно з рейтингом Стокгольмського міжнародного інституту досліджень миру Україна займає 12 місце в рейтингу найбільших експортерів зброї. За даними інституту, найбільше зброї вона продає в Азербайджан, Грузію та Китай. Крім цього, Україна є експортером зброї в країни Африки — Південний Судан, Республіку Конго тощо. Керівник Центру аналізу світової торгівлі зброєю (ЦАСТЗ) Ігор Коротченко повідомив, що Україна займає третє місце у світовому рейтингу експортерів бронемашин на період 2007—2014 рр.
ЗСУ комплектуються шляхом призову на строкову службу чоловіків 18—27 років. Чисельність на 2024 рік становить 800 000 осіб (плюс 400 000 осіб перебуває у резерві, згідно звітам IISS). Військове управління Збройними силами здійснює Генеральний штаб.

## Адміністративний поділ
В Україні, яка є унітарною державою, існує єдиний вид територіального устрою: адміністративно-територіальний устрій (поділ). Згідно зі ст. 133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України становлять: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Сучасна система областей та районів України сформована з липня 2020 року, коли були утворені 136 районів (де-факто районів 140, бо 14 районів у АР Крим будуть ліквідовані лише після деокупації) замість старих 460.
Станом на 1 січня 2021 року в Україні були такі адміністративно-територіальні одиниці: 1 автономна республіка — Автономна Республіка Крим, 24 області, 140 районів, 461 місто (з них 187 — міста спеціального статусу, республіканського, обласного значення; 2 міста загальнодержавного значення — Київ, столиця України, та Севастополь), 108 районів у містах, 882 селища міського типу, 870 сільських рад, 27 205 сіл. З 15 квітня 2014 року внаслідок російської окупації Автономна Республіка Крим і м. Севастополь мають статус тимчасово окупованої території України.
Для порівняння, станом на грудень 1965 року, в Україні було 394 райони, 370 міст, 828 селищ міського типу та 32 742 сільських населених пунктів.
| Адміністративний поділ України                                                                                | Області                                                                            | Області                                                                              | Області                                                                      | Області                                                                          | Області |
| --------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------ | ---------------------------------------------------------------------------- | -------------------------------------------------------------------------------- | ------- |
| Вол.обл. Рівн.обл. Жит.обл. Київ.обл. Хмел.обл. Терн.обл. Івано-Фр.обл. Зак.обл. Черн.обл Він.обл. Черк.обл. Кіров.обл Мик.обл. Полт.обл. Черн.обл. Сум.обл. Харк.обл. Дніпр.обл. Одес.обл. Зап.обл. Дон.обл. Луг.обл. Льв.обл. Херс.обл. АР Крим Азовське море Чорне море Росія Білорусь Польща Румунія Молдова Київ Севастополь | - Вінницька - Волинська - Дніпропетровська - Донецька - Житомирська - Закарпатська | - Запорізька - Івано-Франківська - Київська - Кіровоградська - Луганська - Львівська | - Миколаївська - Одеська - Полтавська - Рівненська - Сумська - Тернопільська | - Харківська - Херсонська - Хмельницька - Черкаська - Чернівецька - Чернігівська |         |
| Вол.обл. Рівн.обл. Жит.обл. Київ.обл. Хмел.обл. Терн.обл. Івано-Фр.обл. Зак.обл. Черн.обл Він.обл. Черк.обл. Кіров.обл Мик.обл. Полт.обл. Черн.обл. Сум.обл. Харк.обл. Дніпр.обл. Одес.обл. Зап.обл. Дон.обл. Луг.обл. Льв.обл. Херс.обл. АР Крим Азовське море Чорне море Росія Білорусь Польща Румунія Молдова Київ Севастополь | Автономія                                                                          | Автономія                                                                            | Міста державного значення                                                    | Міста державного значення                                                        |         |
| Вол.обл. Рівн.обл. Жит.обл. Київ.обл. Хмел.обл. Терн.обл. Івано-Фр.обл. Зак.обл. Черн.обл Він.обл. Черк.обл. Кіров.обл Мик.обл. Полт.обл. Черн.обл. Сум.обл. Харк.обл. Дніпр.обл. Одес.обл. Зап.обл. Дон.обл. Луг.обл. Льв.обл. Херс.обл. АР Крим Азовське море Чорне море Росія Білорусь Польща Румунія Молдова Київ Севастополь | - Автономна Республіка Крим                                                        | - Автономна Республіка Крим                                                          | - Київ - Севастополь                                                         | - Київ - Севастополь                                                             |         |

## Демографія

### Населення
Найбільша кількість населення зафіксована 1993 року — 52 244 000 осіб, після чого спостерігається стійка тенденція скорочення населення внаслідок перевищення смертности над народжуваністю та еміграції, у тому числі трудової.
Україна перебуває у демографічній кризі з 1980-х років через високу смертність, особливо чоловіків працездатного віку та сільського населення, й низьку народжуваність. Стрімке скорочення чисельности населення почалося у 1993 році, як наслідок економічного колапсу. За даними всеукраїнського перепису 2001 року населення України становило близько 48,5 мільйонів осіб. За 1993—2013 рр. чисельність населення України скоротилася на 6,7 млн осіб. Позитивні тенденції в демографії з'явились у 2002 році, коли почалося повільне зростання народжуваності. В останні роки, завдяки демографічній політиці держави, народжуваність в Україні перевищила середньоєвропейські показники (11,4 на 1000 населення у 2012 році), але з причини порівняно високої смертности цього недостатньо для стабілізації чисельности населення.
За даними Держкомстату, у 2012 році загальний приріст населення становив −0,17 % (зокрема, природний — −0,31 %, міграційний — +0,14 %), смертність — 14,5 на 1000 населення (14 місце), фертильність — 1,46 дітини на жінку (174 місце)
У 2007 році Україна за швидкістю темпів скорочення населення обіймала 4-ту позицію у світі. За прогнозами ООН, чисельність населення України до 2050 року може становити 30 мільйонів осіб. У 2008—2010 роках в Україні народилося понад 1,5 мільйона дітей, проти 1,2 мільйона у 1999—2001 роках. Дитяча смертність знизилася з 10,4 до 8,9 смертей на 1000 дітей у віці до одного року. Це низькі показники у порівнянні з іншими націями.
- Очікувана тривалість життя при народженні: 71,57 року, місце у світі: 157, чоловіки: 66,81 р., жінки: 76,63 р. (за даними ЦРУ, 2015 р.)  [Архівовано 30 вересня 2015 у Wayback Machine.]
- приріст населення −0,64 % (2014), місце в світі: 226
- народжуваність 9,41/1000 осіб населення (2014), 10,72 (2015), місце: 203
- фертильність 1,53 дитини/жінку (2015), місце: 215
- смертність: 15,72/1000 осіб (2014), 14,46/1000 осіб (2015), місце: 2
- рейтинг міграції: −2,25 мігранта/1000 осіб (2015), місце: 113
- населення 44 429 471 ос. (разом із Кримом) (липень 2015), 31 місце в світі, 6-те місце в Європі.

За даними перепису населення 2001 року, етнічні українці становлять 77,8 % населення. Етнічними меншинами є росіяни (17,3 %), білоруси (0,6 %), молдовани (0,5 %), кримські татари (0,5 %), болгари (0,4 %), угорці (0,3 %), румуни (0,3 %), поляки (0,3 %), євреї (0,2 %), вірмени (0,2 %), греки (0,2 %) і татари (0,2 %).

### Урбанізація
Кількість міського населення, за даними Всеукраїнського перепису населення станом на 5 грудня 2001 року становила 32 млн 574 тис. осіб, або 67,2 %, сільського — 15 млн 883 тис. осіб, або 32,8 %. Міста з найбільшою кількістю населення (понад 1 000 000 ): Київ, Харків, Дніпро, Одеса. Понад половини сільського населення мешкає в порівняно великих селах (від 1000  до 5000  мешканців). Найгустонаселенішими є східні та західні області (Донецька 166 ос./км², Львівська 116 ос./км², Чернівецька 112 ос./км², Дніпропетровська 104 ос./км²) а також Київська обл. разом із Києвом (158 ос./км²). Найнижча густота населення у південних та північних областях: Чернігівській 34 ос./км², Херсонській 38 ос./км², Кіровоградській 41 ос./км², Житомирській 43 ос./км².
Станом на 2001 рік, кількість чоловіків становила 22 млн 441 тис. осіб, або 46,3 %, жінок — 26 млн 16 тис. осіб, або 53,7 %. У віковому складі населення частка молодшого за працездатний становить 18,1 %, працездатного 58,0 %, старшого за працездатний 23,9 %.
На 1 вересня 2011 року кількість офіційно безробітних в Україні продовжує скорочуватись і становить 432,4 тис. осіб.
Віковий склад населення, зафіксований Всеукраїнським переписом населення, характеризувався такими даними:
| 0—9 років       | 9,4 %  |
| 10—19 років     | 15,2 % |
| 20—29 років     | 14,3 % |
| 30—39 років     | 13,7 % |
| 40—49 років     | 15,1 % |
| 50—59 років     | 10,9 % |
| 60—69 років     | 11,4 % |
| 70—79 років     | 7,8 %  |
| старші 80 років | 2,2 %  |

Ґрунтуючись на останніх даних статистичних організацій різних країн Європи експерти Центру економічного аналізу «РІА-аналітика» РІА «Новости» 24 червня 2011 року провели дослідження і підготували рейтинг європейських держав за часткою витрат на харчові продукти в структурі споживчих витрат. У рейтингу брали участь усі країни Європи, щодо яких була відповідна інформація за останні роки (переважно 2010 і 2009 року). На останньому місці рейтингу (38 позиція) перебуває Україна, жителі якої витрачають половину своїх споживчих витрат на їжу.

### Мова
- Частка населення регіонів, що вказала рідною мовою українську за переписом 2001 р.
- Частка населення районів і міст обласного підпорядкування, що вказала рідною мовою українську за переписом 2001 р.
- Найпоширеніша рідна мова у міських, селищних і сільських радах за переписом 2001 р.

Згідно зі ст. 10, р. 1 Конституції України «державною мовою в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови в усіх сферах суспільного життя на всій території України, сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист російської, інших мов національних меншин України».
25 квітня 2019 року був ухвалений Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», що закріпив обов'язковість і переважання української мови в низці сфер суспільного життя України, зокрема — у сфері обслуговування.
Історично українська мова походить із давньоруської (давньоукраїнської) — розмовної мови Київської Русі. З XV століття українська мова зазнавала тиску з боку польської внаслідок полонізації, а з XVIII століття — з боку російської через зросійщення України.
Станом на 2006 рік, українська мова переважала як мова спілкування в родині на заході України, у центрі та на північному сході, російська — на території Донбасу, у Криму та на півдні. В Україні, особливо в етнічно змішаних районах Закарпаття, Донбасу, Буджаку та Криму поширені явища двомовности та багатомовности. З XIX ст. через зросійщення українських етнічних територій утворюється суржик — змішані елементи української та російської мов.
Кримськотатарська мова є мовою кримських татар — корінного народу України — та поширена в Автономній Республіці Крим. Кримськотатарською також послуговуються у південно-східних населених пунктах Херсонської області біля адміністративної межі з АР Крим — існують класи з викладанням нею.
З 2014 року, у ході російсько-української війни, Росія проводить політику насильницької русифікації тимчасово окупованих нею територій України — у школах викладають тільки російською мовою навіть у цілком українськомовних населених пунктах. Українські підручники опинилися під забороною, а охочі вчитися українською змушені робити це потай від окупаційної влади. Також масово знищується українськомовна література. За даними звіту «Навчання в окупації: примусова русифікація системи освіти на окупованих територіях України» від правозахисної організації Human Rights Watch, російська окупаційна влада та інші російські високопосадовці вживали та продовжують вживати заходів задля викорінення української мови на загарбаних територіях. Русифікації також зазнають примусово депортовані до Росії українські діти.
Водночас російська збройна агресія спровокувала значні зміни у сприйнятті українським суспільством мовного питання: значна частина в минулому російськомовного населення перейшла на українську мову, а популярність ідеї про надання російській мові офіційного статусу в усій Україні або в окремих її областях сягнула найнижчих показників з моменту набуття Україною незалежності. У низці областей України були українізовані практично всі російські класи та школи: станом на 2023/24 навчальний рік тільки у Харківській і Дніпропетровській областях досі існували класи з російською мовою викладання, сумарно в них налічувалося 447 учнів. Ще 768 учнів вивчали російську мову як окремий предмет. Станом на 2024/25 навчальний рік понад 99 % учнів на вільній від російської окупації території України здобувають загальну середню освіту українською мовою. Російськомовні класи лишалися лише в Харківській області, у них навчалися 345 учнів.
За даними опитування, проведеного Фондом «Демократичні ініціативи» імені Ілька Кучеріва спільно з соціологічною службою Центру Разумкова у 2022 році, 78 % українців вважають своєю рідною мовою українську, а 18 % — російську.
За даними дослідження Центру контент-аналізу, проведеного в період із 15 серпня до 15 вересня 2024 року, темою якого стало співвідношення української та російської мов в українському сегменті Інтернету, після початку повномасштабного російського вторгнення в Україну в 2022 році використання української мови значно зросло, і вона помітно домінує над російською майже в усіх найпопулярніших в Україні соціальних мережах. Однак якщо взяти до уваги заблоковані в Україні російські соціальні мережі, а також тимчасово окуповані Росією території України (зокрема й ті, що окуповані з 2014 року), то українською мовою писалося 56 % повідомлень, тоді як російською — 44 % повідомлень. В українському сегменті Інстаграму українською мовою писалося 87 % повідомлень; Твіттер (X) і Фейсбук за цим показником сягнули 83 % і 79 %, відповідно. Українська практично зрівнялася з російською за використанням в українському сегменті Ютубу (50 %), при цьому трохи поступаючись російській у ТікТоці (46 %). Найменша частка написаних українською повідомлень була в російських соцмережах: у ВКонтакті (4 %) і в Однокласниках (1 %). Українська мова абсолютно переважає серед користувачів соцмереж у більшості регіонів України: в Івано-Франківській (де нею писали 96,2 % від усіх повідомлень), Тернопільській (94,6 %), Львівській (93,9 %), Рівненській (93,0 %), Волинській (89,5 %), Хмельницькій (88,8 %), Київській (87,2 %), Закарпатській (86,8 %), Чернівецькій (86,1 %), Черкаській (84,3 %), Житомирській (84,0 %), Вінницькій (82,6 %), Кіровоградській (80,4 %), Чернігівській (76,2 %), Полтавській (76,0 %), Сумській (75,0 %), Дніпропетровській (65,0 %), Миколаївській (63,8 %), Харківській (60,3 %), Херсонській (55,7 %) та Запорізькій (53,0 %) областях і місті Києві (68,0 %). Також українською була написана меншість повідомлень в Одеській (43,4 %), Донецькій (8,5 %) і Луганській (3,7 %) областях, місті Севастополь (2,8 %) та Автономній Республіці Крим (1,2 %).
Згідно із законом «Про застосування англійської мови в Україні» англійська мова має статус мови міжнародного спілкування в Україні.

### Релігія
| Конфесійна приналежність українців | Конфесійна приналежність українців | Конфесійна приналежність українців | Конфесійна приналежність українців | Конфесійна приналежність українців |
| ---------------------------------- | ---------------------------------- | ---------------------------------- | ---------------------------------- | ---------------------------------- |
|                                    |                                    |                                    |                                    |                                    |
| ПЦУ                                | ПЦУ                                |                                    | 15.9%                              | 15.9%                              |
| УПЦ (МП)                           | УПЦ (МП)                           |                                    | 10.9%                              | 10.9%                              |
| УГКЦ                               | УГКЦ                               |                                    | 5.3%                               | 5.3%                               |
| Протестанти                        | Протестанти                        |                                    | 0.9%                               | 0.9%                               |
| Католики                           | Католики                           |                                    | 0.6%                               | 0.6%                               |
| Мусульмани                         | Мусульмани                         |                                    | 0.2%                               | 0.2%                               |
| Юдеї                               | Юдеї                               |                                    | 0.1%                               | 0.1%                               |
| інші                               | інші                               |                                    | 0.7%                               | 0.7%                               |

Україна— світська держава, у якій церква відділена від держави й школи. Стаття 35 Конституції України гарантує свободу совісті та свободу віросповідання за умови дотримання світських законів.
Відповідно до соціологічного дослідження результати якого були оприлюднені 28 січня 2025 року, із початком повномасштабної російської агресії проти України відсоток тих, що вважають себе віруючими, зріс до 74 % (у 2021 р. він був 68 %). Але вже у 2023 р. він спав до 70,5 %, а у 2024 році — до 68 %. Регіонально 85 % мешканців західної частини України вважають себе віруючими, а на сході — 55 %.
Панівною релігією в Україні є християнство. Православ'я представлено канонічною помісною Православною церквою України та Українською православною церквою (Московський патріархат), автономним церковним органом при Патріархові Московському.
Українська греко-католицька церква на практиці подібна літургійним і духовним традиціям православ'я, але перебуває у спілкуванні зі Святим Престолом Римо-католицької церкви і визнає Папу Римського як главу Церкви.
Крім того, є 863 громади Римо-католицької церкви та 474 представників духівництва, які представляють інтереси близько одного мільйона католиків латинського обряду в Україні. Це приблизно 2,19 % населення, яке складається здебільшого з етнічних поляків, угорців, що проживають переважно в західних регіонах країни.
В Україні проживають приблизно 1—2 млн мусульман і близько 250 тисяч із них — кримські татари Інші народи, що сповідують Іслам — азербайджанці, турки, узбеки, таджики, араби, пуштуни. Є 487 зареєстровані мусульманські громади, 368 з них — на Кримському півострові. Також серед мусульман є частина етнічних українців, що прийняли Іслам.
Кількість буддистів дуже маленька. В'єтнамці здебільшого сповідують буддизм в Україні.

## Економіка
Україна — держава з розвиненою науковою та промисловою базою, член Світової організації торгівлі (з 16 травня 2008 р.). Одна з першої п'ятірки країн кумівського капіталізму за виданням The Economist у 2014 році.
Україна посіла 64-те місце в світовому рейтингу легкості ведення бізнесу Doing Business 2020, який складає Світовий банк. Україна посідає 107-ме місце в рейтингу податкових систем світу. За даними світового банку в Україні 28 податків, з яких один — податок на прибуток, 24 — податки на зарплатню. Сумарна ставка податків становить 54,9 %.
Україна піднялася в рейтингу конкурентоспроможності у сфері подорожей і туризму на 10 пунктів (до 78-го місця).
За радянських часів економіка України була другою за величиною в Радянському Союзі та важливим промисловим і сільськогосподарським компонентом планової економіки країни. З розпадом радянської системи країна перейшла від планової економіки до ринкової. Перехідний процес був важким для більшості населення, а м'яка грошово-кредитна політика початку 1990-х спровокувала зростання інфляції до гіперінфляційного рівня. У 1993 році Україна досягла світового рекорду з інфляції протягом одного календарного року. Ціни стабілізувалися після введення нової валюти, гривні, в 1996 році.
Країна повільно просувалася в реалізації структурних реформ. Після відновлення незалежності уряд сформував правову базу для приватизації, однак широко поширена стійкість до реформ в уряді та від значної частини населення гальмували реформи: велика кількість державних підприємств були звільнені від процесу приватизації.
До 1999 року ВВП впав до 40 % від рівня 1991 року, але на початку 2000-х економіка показала сильне зростання — від 5 до 10 % — промислове виробництво зростало більш ніж на 10 % у рік. Україна сильно постраждала від економічної кризи 2008 року і в листопаді МВФ схвалив резервний кредит в 16,5 млрд дол. для країни. Через кризу ВВП знизився на 15,1 %, але вже в першому кварталі 2010 року стабілізувався завдяки зростанню цін на метали. Після втрати Росії як основного торговельного партнера та анексії Криму в 2014 році ВВП впав на 10,1 %, знову скоротившись на 9,8 % у 2015 році. З 2016 року почалося поступове відновлення, хоча зростання було незначним. У 2020 році через пандемію ВВП скоротився на 3,8 %. 2022 рік став катастрофічним для економіки: ВВП знизився на 28,8 %. Прогноз на 2024 рік від Світового банку: зростання ВВП на 3,2 %, з збільшенням до 6,5 % у 2025 році.

### Рівень життя населення
Прожитковий мінімум становить 2379 грн з 1 липня 2021 року.
Наразі місячна мінімальна зарплата в Україні становить 6000 грн., що еквівалентно 220 дол. (за курсом НБУ на 14.07.2021).
Середньомісячна зарплата в Україні у травні 2021 року становила 13 499 гривень (495 дол. за курсом НБУ на 14.07.2021).
За 2019 рік Україна піднялась у рейтингу процвітання — плюс 15 позицій, країна посіла 96-те місце. Творці рейтингу (аналітичний центр The Legatum Prosperity) відзначили, що найсильніші сторони України — це освіта й умови життя, а слабкі — соціальний капітал.

### Сільське господарство
Україна є найбільшим у світі виробником соняшникової олії, великим світовим виробником зерна, цукру, меду, яєць та м'яса птиці і майбутнім глобальним гравцем на м'ясному та молочному ринках.
Футурологи вважають, що зміна клімату і структури експорту вплинуть на пріоритети аграріїв: скоротяться посівні площі під озимою пшеницею, збільшаться — під кукурудзою, соєю та люцерною, зростуть посіви гороху, сорго, ріпаку, льону олійного та рису. До 2050—2060 рр. Україна може стати найбільшим виробником продуктів харчування у світі, у той час як в АПК працюватимуть лише 10 % населення. На частку експорту сільськогосподарських продуктів припадатиме близько третини всього українського експорту. Розвинена логістика, дешеві корми, інтегровані підприємства з виробництва готової продукції дозволять Україні стати великим гравцем на світовому ринку м'ясних та молочних продуктів. Продукція буде постачатися в понад 100 країн світу. За словами Олексія Симиренка, керівника агропромислового кооперативу «Симиренко», у майбутньому кліматичний фактор буде заохочувати масове впровадження найменших обробок ґрунту: повна автоматизація сільгоспвиробництва в майбутньому неминуча.
З іншого боку, цифри падіння сільськогосподарського виробництва в Україні в порівнянні з часами СРСР важко оцінити об'єктивно. Різкий спад сільського господарства припав на 1990-ті роки.

### Космонавтика
З часу відновлення незалежності 1991 року, Україна зберегла власне космічне агентство. Україна стала активним учасником наукового дослідження космічного простору та місій віддаленого зондування. З 1991 по 2007 рік Україна запустила шість саморобних супутників, 101 ракету-носій і продовжує проєктування космічних апаратів.
Нині ДКАУ координує роботу понад 40 підприємств — «Південмаш», КБ «Південне» ім. М. Янгеля, підприємства «Комунар», «Хартрон», «Укркосмос», «Обрій», «Київський радіозавод», мережа науково-дослідних центрів й інститутів, що зосереджені в Києві, Дніпрі, Харкові, Львові, Чернігові і Криму. Для керування супутниками в Україні створений єдиний наземний автоматизований комплекс керування (НАКК), який охоплює центри керування польотами космічних апаратів, приймання наукової інформації, її опрацювання, контролю навігаційного поля і космічного простору.[джерело?]
Основна продукція українських виробників — ракети-носії (від «космічного пікапа» типу «Циклон-3», що бере на борт 600 кг вантажу, до «ваговика» «Зеніт-3SL»), які доставляють супутники на орбіту, використання переустаткованих міжконтинентальних балістичних ракет РС-20 (SS-18 «Сатана»), устаткування для потреб космосу (наприклад, завдання із розробки й виробництва систем керування космічними апаратами «Компарус» для МКС «Альфа» виконано на сто відсотків, апаратура радіоуправління тепер відмінно діє в службових модулях МКС «Зоря» і «Звезда» безпосередньо на орбіті).[джерело?]

### Енергетика
Україна була першою із республік СРСР, яка видобувала газ. У Дашаві газ почали видобувати ще у 1920-х роках. Тоді ж проклали газопровід Дашава — Дрогобич. Потім від Дашави через Польщу на Берлін, після війни той газопровід демонтували й проклали газопровід Дашава — Київ, згодом — Дашава — Москва. Ще пізніше через Мінськ проклали газопровід до Ленінграда. Дашава була одним із найбільших газових родовищ у СРСР. Після Дашавського відкрили інші родовища газу. Всі вони мали запаси не менш як 30 км³ газу, тобто, були досить потужні. Але потім відкрили надто потужне родовище Шебелинське. І в 1973 року український видобуток газу сягнув максимуму у 68 км³. Після цього почалося падіння видобування, і сьогодні Україна видобуває 20—21 км³.
Україна є одним із найбільших європейських споживачів енергоресурсів: вона споживає майже вдвічі більше енергії на одиницю ВВП, ніж Німеччина. Велика частка енергоресурсів — від ядерної енергетики, а отримує країна переважну частину свого ядерного палива з РФ. Україна значною мірою залежить від своєї ядерної енергетики. Україна має найбільшу АЕС у Європі (Запорізька АЕС).
У 2006 року уряд вирішив побудувати 11 нових реакторів до 2030 року, по суті, майже вдвічі збільшити поточну ядерно-енергетичну потужність. Енергетичний сектор України є дванадцятим за величиною у світі за встановленою потужністю у 54 ГВт. Відновлювальні джерела енергії, як і раніше, грають дуже скромну роль в електричній потужности. У 2007 році 47,4 % потужности прийшло з вугілля та газу (від газу близько 20 %), 47,5 % — від ядерної енергетики (92,5 млрд кВт·год) та 5 % у порівнянні — з ГЕС.
На цей час країна має чотири активні атомні електростанції, розташованих у Вараші, Енергодарі, Південноукраїнську і Нетішині. На додаток до цих активних, п'ята АЕС була запланована у Криму, але будівництво зупинили на невизначений термін у результаті Чорнобильської катастрофи.
3 нові реактори були побудовані з 1991 року в незалежній Україні (перший у 1995 р.), у той час як інші 16 були успадковані від СРСР.

Відповідно до думки виконавчого віцепрезидента Sharp Energy Solution Europe Петера Тіле під час круглого столу в Києві,
…масове впровадження фотогальваніки в Україні дозволить зменшити залежність від таких конвенціональних джерел енергії, як газ і вугілля, а так само зменшити споживання ядерної енергії. … ринок сонячної енергетики України скоро почне свій стрімкий розвиток і вже через 3—5 років буде не меншим, ніж у деяких країнах Західної Європи.

На пресконференції в УНІАН експерт з енергетичних питань, голова Української асоціації виробників альтернативного твердого палива, Іван Надєїн, заявив:
Україна має найбільший потенціал з розвитку власних поновлюваних джерел енергії. На сьогодні він становить близько 80 млн тонн умовного палива … Це один з найбільших потенціалів у Європі.
За його прогнозами, потенціал біоенергетики, який є сьогодні в України, зможе скоротити споживання газу на 15 %. У такому випадку близько 2 млрд ₴ додатково надійдуть в економіку.
За оцінками експертів, Україна має великий вітропотенціал (за оптимістичним прогнозом — до 1 млрд кВт). Комплексна програма розвитку вітроенергетики України передбачає потужність вітроелектростанцій (ВЕС) — 16 млн кВт, зокрема, у західному регіоні — 3 млн кВт. Сьогодні потужність ВЕС в Україні становить менше, ніж 50 МВт, тимчасом як загальна потужність усіх електростанцій — 54 млн кВт — у тисячу разів більша.

### Туризм
За даними рейтингу Всесвітньої туристської організації Україна займає восьме місце в Європі за кількістю туристів.
Україна є країною, що стоїть на перехресті між центральною та східною Європою, між північчю і півднем. Вона межує з Росією і лежить недалеко від Туреччини. Гірські хребти Карпат підходять для катання на лижах, походів, риболовлі та полювання. Берегова лінія Чорного моря є популярним місцем для відпочинку влітку. Україна має власні виноградники, які виробляють природні вина, руїни древніх замків, історичні парки, православні та католицькі церкви, кілька мечетей і синагог. Київ, столиця країни, має багато унікальних структур, як-от Софійський собор і широкі бульвари. Є й інші міста, добре відомі туристам — порт-місто Одеса і старе місто Львів на заході.
Крим, маленький «материк» власної розробки, є популярним місцем відпочинку для туристів, для купання і сонячних ванн на березі Чорного моря з його теплим кліматом, скелястими горами, плато і стародавніми руїнами. Міста там включають: Севастополь і Ялта — місця мирної конференції наприкінці Другої світової війни. Відвідувачі можуть також брати круїзні тури на кораблі по Дніпру від Києва до узбережжя Чорного моря. Українська кухня має давню історію і пропонує широкий вибір оригінальних страв.
Сім чудес України є її історико-культурними пам'ятками, які були обрані широкою громадськістю за допомогою інтернет-голосування.

### Транспорт
Протяжність автомобільних державних доріг в Україні становить 170 тис. км. З них близько 50 тисяч кілометрів — дороги загальнонаціонального значення, інші 120 тисяч — місцевого. Мережа основних маршрутів поширена по всій країні і з'єднує всі великі міста України, а також надає транскордонні маршрути з сусідніми країнами. За стан цих доріг відповідає Укравтодор.
Крім того, є 250 тис. км вулиць міст, за стан яких відповідають місцеві органи влади.
Переважна частина українських доріг не оновлювалася з радянських часів, і тепер є застарілою. Український уряд зобов'язався побудувати близько 4500 км автомобільних доріг у 2012 році.
Залізничний транспорт в Україні відіграє роль підключення всіх великих містах, портових споруд і промислових центрів із сусідніми країнами. Велика концентрація залізниць на Донбасі. Хоча обсяг вантажів, перевезених залізницею, скоротився на 7,4 % в 1995 р. у порівнянні з 1994 р., Україна, як і раніше, залишається однією із найвищих країн за обсягом пасажиропотоку у світі на залізничному транспорті. Загальна протяжність залізничних шляхів в Україні становить понад 22 473 км, з яких 9250 км — електрифіковані. Зараз держава володіє монополією на надання пасажирського залізничного транспорту, і всі поїзди, крім тих, що співпрацюють з іншими іноземними компаніями на міжнародних маршрутах, перебувають у віданні компанії «Укрзалізниця».
Electron T19101
Авіаційний сектор в Україні розвивається дуже швидко, чому сприяє недавно встановлений безвізовий режим для громадян низки країн. Крім того, футбольний турнір Євро-2012 спонукало уряд вкладати величезні гроші у транспортну інфраструктуру, зокрема, в аеропорти. На цей час існує три основні нові аеропортові термінали аеропорту на стадії будівництва в Донецьку, Львові та Києві, новий аеропорт вже відкрився в Харкові, у Києві розпочав роботу Термінал F Міжнародного аеропорту Бориспіль — перший із двох нових міжнародних терміналів. Україна має ряд авіакомпаній, найбільшою з яких є «Міжнародні Авіалінії України».
Морський транспорт, в основному, річковий, надає пасажирські послуги на Дніпрі, Дунаї, Прип'яті та їхніх притоках. У більшості великих міст є річкові порти, усі зручності для посадки і висадки пасажирів, навантаження і розвантаження вантажів і сировини. Міжнародні морські подорожі здійснюється головним чином через Одеський морський торговельний порт, звідки пороми регулярно плавають до Стамбула, Варни і Хайфи.
Частка сектору транспорту та зв'язку у валовому внутрішньому продукті України (за даними Держкомстату) станом на 2009 становила 11,3 %. Чисельність працівників галузі становить майже 7 % загальної чисельности зайнятого населення.
Україна володіє розвиненою інфраструктурою залізничного та водного транспорту. Вигідне географічне положення України обумовлює проходження міжнародних транспортних коридорів.
Значний транзитний потенціал України дає змогу розвивати експорт послуг, який у 2009 році сягнув 9,5 млрд дол. США, у тому числі транспортних — 6,3 млрд дол. США. У загальній структурі експорту послуг транспортні послуги становлять 66 %, у структурі імпорту — 19 %, завдяки чому транспорт України демонструє стійке позитивне сальдо зовнішньої торгівлі послугами.
У 2009 році транспортна система забезпечила перевезення 1,5 млрд тонн вантажів і 7,3 млрд пасажирів. Внаслідок світової фінансової кризи та скорочення попиту на основні експортні товари у 2009 році відбулося падіння обсягів вантажних перевезень на 17,6 % у порівнянні з 2008 роком, пасажирських перевезень — на 12,7 %.
На території України в Києві з'явився перший у Російській імперії трамвай (1892), перший у світовій практиці тролейбусний поїзд винахідника Володимира Веклича (1966) та перша в СРСР лінія швидкісного трамвая побудована за ініціативою Володимира Веклича і Василя Дяконова (1978).

## Освіта
Згідно з українською Конституцією, доступ до безкоштовної освіти надається всім громадянам. Повна загальна середня освіта є обов'язковою у державних школах, які становлять переважну більшість. Безкоштовна вища освіта в державних і комунальних навчальних закладах здійснюється на конкурсній основі. Існує також невелика кількість акредитованих недержавних середніх та вищих навчальних закладів.
Через акцент Радянського Союзу на загальному доступі освіти для всіх громадян, який триває і сьогодні, рівень грамотності становить приблизно 99,4 %. З 2005 року одинадцятирічна шкільна програма була замінена на дванадцятирічну: початкова освіта триває чотири роки (починаючи з шести років), середня освіта — п'ять років, повна базова — ще три роки. Потім майбутні студенти проходять державні випробування. Ці тести надалі використовуються для зарахування до університетів. Улітку 2010 року Міністерство освіти побіжно скасувало перехід на 12-річну систему середньої освіти.
Українська система вищої освіти включає в себе вищі навчальні заклади. Організація вищої освіти в Україні будується за світовою структурою високорозвинених країн за визначенням ЮНЕСКО та ООН.

## Наука

### Історія української науки та деякі відомі представники
Наукові дослідження в Україні вперше почали набувати систематичного характеру в XVI—XVIII століттях, переважно у зв'язку зі створенням і розвитком Острозької академії, Києво-Могилянської академії та Львівського університету, у яких приділяли увагу здебільшого гуманітарним наукам під панівним впливом релігії. До цього періоду належать відомі українські мовознавці Лаврентій Зизаній, Памво Беринда, Мелетій Смотрицький, філософи Феофан Прокопович, Григорій Сковорода тощо.
Значного розвитку наука в Україні набула в XIX столітті, коли заснували Харківський (1804), Київський (1834) та Одеський (1865) університети, які стали головними науковими центрами України до першої половини XX століття. Серед ранніх представників цього періоду видатний математик і фізик Михайло Остроградський та вчений-енциклопедист Михайло Максимович, перший ректор Київського університету. У цей період київський анатом Володимир Бец вперше відкрив клітини Беца та первинну моторну кору. Зоологи Олександр Ковалевський та Ілля Мечников започаткували еволюційну ембріологію, розвинули теорію зародкових шарів. Мечников також відкрив явище фагоцитозу та розробив фагоцитарну теорію імунітету, за що згодом отримав Нобелівську премію. Мікробіологи Микола Гамалія, Володимир Хавкін і Данило Заболотний зробили величезний внесок у боротьбу з чумою, холерою та сказом. Фізик Іван Пулюй фактично відкрив рентгенівське випромінювання до В. Рентгена. Фізіолог Володимир Правдич-Немінський отримав першу в світі поверхневу електроенцефалограму. Серед провідних українських істориків й етнографів XIX століття та початку XX століття були Михайло Максимович, Микола Костомаров, Володимир Антонович, Михайло Драгоманов, Дмитро Яворницький, Дмитро Багалій, Михайло Грушевський, Агатангел Кримський тощо.
Визначальним у розвитку української науки стало створення у 1918 році Української академії наук (згодом ВУАН, АН УРСР, НАН України) і подальше заснування низки наукових установ у її складі. Першим президентом Академії був визначний український геохімік, мінералог і філософ Володимир Вернадський.
Серед представників цього періоду вчений-механік Степан Тимошенко, що був автором теорії балки і вважається батьком теоретичної механіки. Існування в СРСР, як згодом і в сучасній Україні, досить потужної ядерної галузі мало своє коріння в науковій школі ядерних фізиків Харківського фізико-технічного інституту, першим значним досягненням якої було розщеплення ядра атома літія у 1932 році Олександром Лейпунським, Кирилом Синельниковим, Антоном Вальтером і Георгієм Латишевим. Згодом науковці цієї установи зробили суттєвий внесок і в розробку першої радянської атомної бомби. У цьому ж харківському інституті майбутній лауреат Нобелівської премії Лев Ландау створив у 1930-х роках потужну наукову школу теоретичної фізики та розробив теорію фазових переходів. Київські зоологи Феодосій Добжанський, Іван Шмальгаузен та Олексій Сєверцов зробили провідний внесок у створення синтетичної теорії еволюції. Генетик Сергій Гершензон відкрив мутагенну дію ДНК та експериментально довів можливість зворотної передачі генетичної інформації від РНК до ДНК, за кожне з цих двох відкриттів був близький до отримання Нобелівської премії. Євген та Борис Патони зробили значний внесок у вивчення зварювальних процесів. Відомими українськими вченими у галузі медицини були Олександр Богомолець та Микола Амосов. Олег Антонов та Архип Люлька були провідними конструкторами радянської авіаційної техніки. Заснований Антоновим авіазавод у Києві залишається провідним підприємством у XXI столітті.
Особливо великий внесок українські вчені зробили у перші етапи розвитку світової космонавтики та освоєння космосу людиною. Юрій Кондратюк був одним із піонерів теорії космічних польотів. Сергій Корольов був фактичним лідером і головним розробником радянської космічної програми, конструктором перших штучних супутників і космічних кораблів, безпосередньо відповідальним за успішне відправлення на навколоземну орбіту перших живих істот, зокрема як-от Лайка, Білка та Стрілка, Юрій Гагарін, а також першого українця у космосі Павла Поповича. Валентин Глушко був основоположником радянського рідинного ракетного двигунобудування. Провідним розробником радянської ракетно-космічної техніки був також Володимир Челомей, конструктор ракети-носія «Протон» та багатьох інших апаратів.
Серед піонерів і провідних вчених комп'ютерної галузі були українські науковці Віктор Глушков, Катерина Ющенко та Олексій Івахненко. В Україні працювали такі всесвітньо відомі математики як Михайло Кравчук, Микола Боголюбов, Анатолій Скороход, Олександр Шарковський, Володимир Марченко, Леонід Пастур, Анатолій Самойленко, Володимир Дрінфельд, Марина Вязовська тощо. Низку значних відкриттів у галузі нейрофізіології зробили науковці Інституту фізіології НАН України, серед яких Платон Костюк, Олег Кришталь і Нана Войтенко. Серед співавторів відкриття бозону Хігса, а також багатьох інших відкриттів CERN зроблених за допомогою Великого адронного колайдера, є декілька українських фізиків, зокрема Леонід Левчук.
- Ілля Мечников
(1845—1916)
- Володимир Вернадський
(1863—1945)
- Агатангел Кримський
(1871—1942)
- Сергій Корольов
(1907—1966)
- Микола Амосов
(1913—2002)
- Марина Вязовська
(нар. 1984)

### Сучасний стан
У сучасній Україні найбільшим науковим центром є Національна академія наук України з її 160 науковими установами, також великими науковими центрами є Київський, Харківський, Львівський, Одеський, Чернівецький національні університети і «Київський політехнічний інститут».
Згідно з результатами ЮНЕСКО, станом на 2010 р., на мільйон жителів в Україні припадає 1001 —2000 осіб наукових співробітників, що є досить високим показником. За останні 10 років харківські фізики першими у світі сфотографували атом, дніпровський «Південмаш» побудував триступеневу ракету-носій «Зеніт», київські лікарі створили унікальні препарати, які сповільнюють розвиток ниркових хвороб, в Інституті надтвердих матеріалів НАН України в 2000 році створили новий матеріал, за твердістю наступний після алмазу, — карбонітрид бору. За прогнозами голови Держагентства з питань науки, інновацій та інформатизації на відкритті Першої національної конференції ефективного управління 28 квітня 2011 р. Володимира Семиноженка, до 2020 р. експорт ПЗ з України перевищить експорт металу.
За даними ЮНЕСКО в Україні на науку щороку виділяється 0,5—1 % ВВП. При цьому, середньосвітовий показник становить — 1,7 %, а в Ізраїлі на дослідження виділяється 4,8 % ВВП. Серед причин, що гальмують науковий розвиток України, часто називаються: нереалізація великого потенціалу, низький рівень фінансування наукової галузі, недосконалість законодавства про захист інтелектуальної власности тощо.
Станом на червень 2016 Україна зберігає потужний інтелектуальний потенціал, який здатний до генерації наукових ідей світового рівня, має сильні наукові школи з математики, інформатики, фізики, хімії, медицини, ядерної фізики, радіоелектроніки, біотехнології, розробки нових матеріалів, інформаційних технологій, засобів зв'язку та телекомунікацій.
Україна входить до вісімки країн світу, які спроможні забезпечити повний цикл проєктування та виробництва авіакосмічної техніки, до п'ятірки країн світу з повним циклом виробництва танків та до десятки найбільших суднобудівних країн світу.
В Україні розвинуті також інші високотехнологічні галузі промисловости, зокрема виробництво важкого машинобудування, енергетичного устаткування, приладобудування.

## Охорона здоров'я
Загальні видатки на охорону здоров'я у структурі ВВП України сягнули 6,5 % (3,5 % — коштом держбюджету, решта — з місцевих бюджетів.)
Система охорони здоров'я в Україні субсидується державою і є вільно доступною для всіх українських громадян і зареєстрованих жителів. А проте лікування в державних установах не є обов'язковим, тому приватні медичні комплекси існують по всій країні.
Україна сьогодні стикається з низкою проблем, головна з яких — демографічна криза, через високу смертність і низьку народжуваність.

## Засоби масової інформації та телекомунікації
Значну частку українського медіаринку займає телебачення. Телевізійні підприємства поділяються на національні, приватні та змішані. До першої категорії належить Національна телекомпанія України, до другої — СТБ, Новий канал, ICTV, 5 канал, а до третьої — Інтер ТБ та 1+1. Останні дві компанії мали найбільшу аудиторію в 2010 році.
Популярними друкованими виданням в Україні станом на 2010 рік були загальнонаціональні газети «Факты и комментарии», «Сільські вісті», «Сегодня» (друкована версія припинила свою роботу 27 вересня 2019 року), «День», «Україна молода», «Дзеркало тижня» (перестала видаватися 25 листопада 2019 року), «Голос України».
Найбільшими радіостанціями станом на 2010 рік були UA:Українське радіо, Радіо «Свобода», Deutsche Welle, Українська служба BBC, та розважальні «Європа плюс», «Хіт FM».
На ринку новин в Україні станом на 2010 рік працювали державне інформаційне агентство Укрінформ, громадське інформаційне агентство УНІАН та філія російського Інтерфаксу — Інтерфакс-Україна.
Серед перших інтернет-ЗМІ України була газета Українська Правда, заснована Георгієм Гонгадзе у 2000. Censor.net та Еспресо TV отримали своїх читачів під час Євромайдану. Тоді ж засновано Громадське телебачення, ініціатива відомих українських журналістів, підтримана НТКУ.[джерело?]
Ринок телекомунікацій в Україні в 2009 зріс на 0,5 % до $6 млрд або близько 6 % ВВП. 87,1 % в структурі доходів телекому становив мобільний і фіксований зв'язок.
Станом на кінець 2014 року 50 % населення держави користувалося інтернетом (дані Інтернет асоціації України ІнАУ). Найпопулярнішими причинами користування інтернетом серед українців залишаються соціальні мережі. Найактивніші користувачі мережі — молодь. Найпопулярнішими соціальними мережами були Фейсбук, Інстаграм, Твіттер та Телеграм. Українці віддавали перевагу Google. Також популярними були портали (Ukr.net, I.ua), торрент-трекери, інтернет-магазини та онлайн-банкінг.

## Культура
Відомий дослідник української культури І. Огієнко зазначав, що українській культурі з самого початку були властиві відвертість світу, відсутність ксенофобії (боязні чужого) і гуманізм. «Споріднена праця» (за Сковородою) і самопізнання, свобода, заради якої не шкода розлучитися з благополуччям, обмеження життєвих потреб, надання переваги духовному над матеріальним — ось ті шляхи і рецепти щастя, яких дотримувались і які пропагували провідні українські мислителі.
Ключовим історичним етапом розвитку культури стало прийняття християнства у X столітті. У подальшому становленні національної культури виключну роль відіграла народна культура, тоді як роль еліт була значно меншою. Це пояснюється складним історичним шляхом України, відсутністю національної державності протягом тривалого часу. Зокрема в XVI ст., коли феодально-боярська знать сприйняла католицтво і польську культуру, і до кінця XVIII ст., коли верхівку козацької старшини зрусифікували, українське суспільство розвивалося без повноцінної національної еліти.
Джерела української культури лежать у стародавніх народних традиціях та звичаях, які формувалися протягом століть переважно в сільському середовищі. Внаслідок індустріалізації XIX—XX століть, зміни образу життя, значна частина населення України виявилась відірвана від свого «коріння» і традиційної культури.
Як і українська культура, українське мистецтво має джерела в мистецтві Русі, а протягом історії розвивалося у руслі як європейських, так і згодом російських тенденцій. Розвиток сучасного мистецтва пов'язаний із функціонуванням ряду державних установ, концертних організацій, творчих спілок та навчальних закладів, що перебувають у веденні Міністерства культури і туризму України.

### Художня література
Перші літературні пам'ятники на території України сходять доби Київської Русі і написані були старослов'янською мовою, що була єдиною офіційною на Русі. Зокрема одними з перших вважаються літопис «Повість минулих літ» та героїчну повість «Слово о полку Ігоревім».
Перші книги, написані давньоукраїнською мовою, науковці датують XVI століттям. Так у XVI ст. був написаний «Лексисъ с толкованіємъ словенскихъ словъ просто», у якій дається тлумачення слів давньоукраїнською мовою. Видатною пам'яткою староукраїнської мови є «Пересопницьке Євангеліє», написане в 1556—1561 pp. Протягом XV—XVIII ст. створюється література латинською мовою.
Переломним періодом стало видання поеми Івана Котляревського «Енеїда», написаної живою українською мовою. Звідси починається розвиток сучасної української мови, що згодом розвивалася завдяки таким митцям слова як Тарас Шевченко, Леся Українка, Іван Франко та інші. Проте значним гальмом розвитку української літератури стає російська влада, зокрема Валуєвський циркуляр 1863 року забороняв видавати книги українською мовою.
Трагічною була і доля багатьох українських літераторів XX століття, зокрема до масових репресивних заходів радянська влада вдавалася у 1930-х роках (Микола Куліш, Валер'ян Підмогильний, Євген Плужник, Григорій Косинка, Микола Зеров та ін.) та 1970-х роках (Василь Стус). Разом із тим ряд українських поетів знайшли своє покликання в соцреалістичному напрямку (П. Тичина, М. Рильський).
У сучасній Україні поети і письменники об'єднані у Спілці письменників України, найвідоміші[джерело?] з них: Ліна Костенко, Василь Федько, Грицько Чубай, Іван Низовий, Олег Лишега, Віктор Неборак, Василь Герасим'юк та інші. Серед письменників нової генерації — Юрій Андрухович, Сергій Жадан, Олександр Ірванець, Юрій Іздрик, Оксана Забужко та інші.

### Архітектура
У творчості київської генерації українських архітекторів все частіше зустрічаються прояви постмодерну та хай-теку як віддзеркалення глобалізації процесу розвитку світової архітектури. У нових будовах стильового спрямування вдало використовуються нові конструктивні та художньо-пластичні можливості як традиційних будівельних матеріалів, так і нових — легкі металопластикові конструкції, вишукані оздоблювальні матеріали (готель «Хрещатик», арх. Л. Філенко; діловий комплекс «Зовнішекспосервіс», архітектор О. Донець та ін.; банк «Україна», архітектор С. Бабушкін та ін.; офісний центр «Київ-Донбас», архітектор В. Жежерін та ін.; готельно-офісний центр «Східний горизонт», арх. О. Комаровський, комплекс «Ексімбанк», архітектор І. Шпара та ін.) і багато інших новітніх будов. Реконструкція та оновлення майдану Незалежності в м. Києві також стала знаковою подією, бо утвердила архітектурно-художніми символами новий імідж суверенної України.
З кінця 1980-х років відновилось будівництво релігійних споруд. Нові православні церкви та собори будують переважно у візантійському стилі, рідко у класичному, готичному або псевдоруському стилях. Унікальним є будівництво у стилі українського бароко (собор Архієпископа Харківського Олександра, збудований у 2004 р.).
Мечеті у Криму будують переважно у кримськотатарському стилі. Також серед будівництва мечетей України поширений Османський архітектурний стиль. Тому, що до Османської імперії входила південна частина України.
- Собор Бориса й Гліба (Чернігів), XII століття
- Кам'янець-Подільська фортеця, XIV століття
- Велика мечеть Ханського палацу (Бахчисарай), 1532
- Церква святого Михайла (Ужок, Закарпаття), 1745
- Історичний центр Львова

### Образотворче мистецтво
Розвиток образотворчого мистецтва в Україні веде відлік із прадавніх часів. Знахідки археологів, зокрема, періоду трипільської та скитської культур, вирізняються майстерною технікою виконання і засвідчують високий мистецький рівень витворів предків сучасних українців. Повніше дійшли до нас зразки мистецтва Русі, що пов'язано з християнською церквою. Провідні жанри образотворчого мистецтва Руської держави — мозаїка, фреска, іконопис і книжкова мініатюра. Іконопис залишався провідним жанром живопису до XVII—XVIII століття, провідні мистецькі школи працювали при Києво-Печерській лаврі, з XVII століття також при Києво-Могилянській академії. Поряд із канонічним та академічним малярством ще з княжих часів в Україні розвивається унікальний жанр «народної картини». Образи «Козака Мамая» та «Козака з бандурою» стали знаковими для українського мистецтва.
Значного розвитку в Україні набули різноманітні напрямки народного образотворчого мистецтва, зокрема серед найвідоміших як-от писанкарство, петриківський розпис, самчиківський розпис, косівська мальована кераміка, опішнянська кераміка, орнек тощо.
З XVIII столітті в Україні починають розвиватися і світські жанри, зокрема портретний, а пізніше і пейзажний, живопис розвивається у руслі класицизму. Мистецьким центром у цей час стає Петербурзька академія мистецтв, де здобули освіту й вихідці з України — Дмитро Левицький, Володимир Боровиковський. У середині XIX століття на зміну класицизму у живописі приходить реалізм. Серед вихідців з України цього періоду — Іван Сошенко, Дмитро Безперчий, Олександр Литовченко, Микола Ярошенко, Ілля Рєпін, Микола Пимоненко, Олександр Мурашко, Архип Куїнджі. Більшість із них здобула освіту в Петербурзькій академії мистецтв і далі працювала вже в Росії. Надбанням українського образотворчого мистецтва цього періоду є і роботи Тараса Шевченка.
Початок XX століття позначився великою кількістю різноманітних художніх течій, імпресіонізмом (Микола Бурачек) та футуризму (Василь Єрмилов), супрематизму (Казимир Малевич), символізму (Ю. Михайлів), модернізму (Ф. Кричевського) й авангарду (О. Богомазов, М. Бойчук, Олександр Архипенко), проте продовжували розвиток і традиції реалізму (К. Костанді). У галузі станкової графіки працювали М. Жук, І. Падалка, перші українські радянські книги та журнали оформив Георгій Нарбут.
Серед відомих представників українського народного живопису XX століття були такі художниці, як Катерина Білокур, Марія Примаченко, Ганна Собачко-Шостак, Тетяна Пата, Марфа Тимченко та інші.
З початком 1930-х років радянське мистецтво розвивається у руслі соцреалізму, що був проголошений єдиним дозволеним художнім методом. З гаслом про те, що мистецтво повинне бути зрозумілим «широким масам», на творчий експеримент, пошук нових форм була фактично накладена заборона. Серед художників радянської доби — О. Шовкуненко, Т. Яблонська, М. Дерегус, В. Касіян.
У 60-ті — 70-ті: роки мистецтво України починає розгалужуватись на офіційне мистецтво й андеґраунд, вільний від партійної заангажованости. Проявились такі імена: Борис Плаксій, Алла Горська, Панас Заливаха, Віктор Зарецький, Віктор Задорожний, Яків Петрович Калашник, Лев Іванович Вітковський, Василь Непийпиво, Микола Стороженко, Віра Кулеба, Тетяна Голембієвська, Феодосій Гуменюк, Віктор Загубибатько, Бородай Олександр Андрійович, Ігор Янович, Володимир Бовкун та ін.
Чимало визнаних художників не виставляли ті твори, які не пропускала цензура (Іван Марчук, Валерій Ламах). Деякі не могли виставляти свої твори, перебуваючи в андеґраунді: Микола Трегуб, Вудон Баклицький. Згодом усі твори стали відомими. Новий етап художньої творчости в Києві розпочинається із виходом на поверхню андеґраунду. У 1987 Спілка художників улаштувала виставку молодих митців, зокрема це абстракціоністи Т. Сільваші, А. Криволап, Олександр Дубовик. У 90-ті гучно пролунали імена нової хвилі: Савадов Арсен, Тістол Олег, Голосій Олег, Гнилицький Олександр, Юрій Соломко та інші. На початку 2000, після Помаранчевої революції, створилася група нової генерації — Р. Е. П.
- Оранта, мозаїки Софійського собору, ХІ століття
- Мозаїка «Димитрій Солунський», XII століття
- «Різдвяні ворожіння»,
 Микола Пимоненко, 1888
- «Благовіщення»,
 Олександр Мурашко, 1909
- «Українка»,
 Михайло Бойчук, 1910-ті
- «Скажи мені правду»,
 Іван Марчук, 1994

### Музика та співи
Надбанням української культури є як народне, так і професійне музичне мистецтво.
Народна українська музика багатоманітна за жанрами й охоплює календарно- та родинно-обрядові пісні, пісні кріпацького і солдатського побуту, історичні пісні, виконувані під акомпанемент кобзи або бандури, а також потужний пласт інструментальної музики, що включає як ансамблеве музикування («троїсті музики») і використовує різноманітні духові (сопілка), струнні (скрипка) та ударні (бубон) інструменти, так і вівчарські награвання (особливо самобутні інструменти Заходу України — дримба, трембіта).
|                                                           |  |  |
| Руслана та Джамала, переможниці «Євробачення» від України |  |  |

У сучасності народна музика зберігає первісні умови свого побутування лише в західних регіонах, проте народні пісні стали надбанням професійних та аматорських колективів по всій Україні і звучать в автентичному вигляді (ансамблі «Древо», «Володар», «Божичі», «Буття»), у вигляді обробок (Народний хор ім. Верьовки, Капела бандуристів ім. Майбороди), входять до академічної (Є. Станкович) і різних напрямків популярної та рок-музики (ВВ, Скрябін, Океан Ельзи, Руслана, Джамала тощо).
Становлення професійного музичного мистецтва пов'язано насамперед із християнізацією на Русі, яке привнесло культуру церковного співу. Від XII століття в православних церквах поширювався одноголосний знаменний спів, а в XVII столітті на його зміну приходить багатоголосний партесний спів, яскраво представлений у творчості Миколи Дилецького. У XVIII столітті новий етап розвитку музичного мистецтва пов'язаний із засвоєнням традицій європейських музичних шкіл (Дмитро Бортнянський, М. Березовський та А. Ведель). Основоположною для становлення національної композиторської школи вважається багатогранна композиторська і організаторська діяльність М. Лисенка.
Одним із найвпливовіших діячів української естради був Володимир Івасюк, автор низки широко відомих українських пісень.
Сучасна музична культура України представлена як академічною музикою, так і розважальною. В Україні діє 5 консерваторій (музичних академій), 6 оперних театрів, 5 будинків органної та камерної музики, філармонії в усіх обласних центрах тощо. Регулярно проходять фестивалі популярної («Червона рута», «Таврійські ігри»), рокової («Рок-екзистенція», «Тарас Бульба») джазової (Jazz Bez, Jazz Koktebel), етнічної («Країна мрій») та академічної музики («КиївМузикФест», «2Д2Н», «Контрасти»).

### Театр
Українське театральне мистецтво бере свій початок із давніх часів. В епоху Русі відомі театральні вистави скоморохів, про елементи театру були в церковних обрядах свідчать фрески Софійського собору. Перші зразки драми виголошували прилюдно учні київських Братської (Києво-Могилянська Академія) та Лаврської шкіл (XVI—XVII ст.). Перший стаціонарний театр в Україні відкрили 1795 року в колишньому костелі єзуїтів у Львові.
Становлення класичної української драматургії припадає на початок XIX століття і пов'язане з іменами І. Котляревського та Г. Квітки-Основ'яненка. У цей час відкриваються стаціонарні театри в Києві (1806), Одесі (1809), Полтаві (1810) та інших містах. У другій половині XIX століття значний внесок у розвиток театру зробили М. Старицький, М. Кропивницький та Іван Карпенко-Карий.
Новий період в історії національного театру розпочався в 1918 р., коли в Києві утворилися Державний драматичний театр і «Молодий театр» (з 1922 р. — модерний український театр «Березіль») Леся Курбаса та Гната Юри. Проте з початком доби соцреалізму новаторські пошуки українських митців придушено, а низку діячів (серед них Л. Курбаса) страчено.
Сьогодні в Україні працюють театри в усіх обласних центрах України, проводяться фестивалі театрального мистецтва «Київ травневий» у Києві, «Золотий Лев» у Львові, «Тернопільські театральні вечори. Дебют» у Тернополі, «Херсонеські ігри» у Севастополі, «Мельпомена Таврії» у Херсоні, «Різдвяна містерія» в Луцьку, «Інтерлялька» в Ужгороді. Серед провідних режисерів — Р. Віктюк, А. Жолдак, акторів — А. Хостікоєв, Н. Сумська.

### Кінематограф
| Фільми українською мовою часів СРСР з найвищим рейтингом IMDb (від 200 оцінок, станом на 2024)               | Фільми українською мовою часів СРСР з найвищим рейтингом IMDb (від 200 оцінок, станом на 2024) | Фільми українською мовою часів СРСР з найвищим рейтингом IMDb (від 200 оцінок, станом на 2024) | Фільми українською мовою часів СРСР з найвищим рейтингом IMDb (від 200 оцінок, станом на 2024) |
| Назва                                                                                | Рік                                                                                | Рейтинг                                                                                | Посилання                                                                                |
| ------------------------------------------------------------------------------------------------------------ | ---------------------------------------------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------------------------------------------- |
| Пропала грамота                                                                                | 1972                                                                                | 8,3                                                                                |                                                                                |
| Енеїда                                                                                | 1991                                                                                | 8,2                                                                                |                                                                                |
| За двома зайцями                                                                                | 1961                                                                                | 8,0                                                                                |                                                                                |
| Тіні забутих предків                                                                                | 1965                                                                                | 7,8                                                                                |                                                                                |
| Вавилон XX                                                                                | 1979                                                                                | 7,6                                                                                |                                                                                |
| Камінний хрест                                                                                | 1968                                                                                | 7,6                                                                                |                                                                                |
| Білий птах з чорною ознакою                                                                                | 1971                                                                                | 7,5                                                                                |                                                                                |
| Голод 33                                                                                | 1991                                                                                | 7,4                                                                                |                                                                                |
| Вечір на Івана Купала                                                                                | 1968                                                                                | 7,3                                                                                |                                                                                |
| Криниця для спраглих                                                                                | 1965                                                                                | 7,2                                                                                |                                                                                |
| Українські фільми часів незалежності з найвищим рейтингом IMDb (українською, від 800 оцінок, станом на 2024) |                                                                                |                                                                                |                                                                                |
| Щедрик                                                                                | 2022                                                                                | 8,0                                                                                |                                                                                |
| Люксембург, Люксембург                                                                                | 2022                                                                                | 7,9                                                                                |                                                                                |
| Мої думки тихі                                                                                | 2019                                                                                | 7,8                                                                                |                                                                                |
| Поводир                                                                                | 2014                                                                                | 7,7                                                                                |                                                                                |
| Наші Котики                                                                                | 2020                                                                                | 7,7                                                                                |                                                                                |
| Довбуш                                                                                | 2023                                                                                | 7,6                                                                                |                                                                                |
| Кіборги                                                                                | 2017                                                                                | 7,5                                                                                |                                                                                |
| Памфір                                                                                | 2022                                                                                | 7,5                                                                                |                                                                                |
| Я працюю на цвинтарі                                                                                | 2021                                                                                | 7,4                                                                                |                                                                                |
| Заборонений                                                                                | 2019                                                                                | 7,4                                                                                |                                                                                |

Першою українською кінострічкою називається знята у Харкові «Джигітовка козаків» (1896) Альфреда Федецького.
У перших десятиліттях XX століття в Україні створено 3 великі кіностудії: Ялтинська (1917), Одеська (1919) та Київська (згодом ім. О. Довженка) (1925). Фільми зняті на цих студіях, перш за все Київській та Одеській, мали особливо великий вплив на світовий німий кінематограф, деякі з них широко визнані в числі найкращих шедеврів німого кіно. Насамперед це стосується фільмів Олександра Довженка, як-от «Звенигора» (1927), «Арсенал» (1929) і особливо «Земля» (1930). Останній фільм фігурує у багатьох переліках найкращих і найвпливовіших фільмів в історії світового кінематографа. Це ж стосується відзнятої в Одесі, Києві та Харкові експериментальної документальної стрічки «Людина з кіноапаратом» (1929) Дзиґи Вертова, що зокрема поставлена на 9 місце (і на 1 місце серед німих фільмів) у списку «The Greatest Films of All Time» (2022) від Британського інституту кінематографії.
У СРСР не віталося створення фільмів українською мовою, а ті що створювалися виходили в широкий прокат із російським дубляжем, тому за радянських часів більшість українських кіномитців знімали кіно російською мовою. Зокрема це стосується, наприклад, відомого фільму «В бій ідуть тільки „старики“» (1973) Леоніда Бикова, а також військової драми «Сходження» (1976) української режисерки Лариси Шепітько, учениці Олександра Довженка, що визнана одним із найкращих фільмів в історії світового кінематографа.
У 1960-х роках на базі київської Кіностудії імені Олександра Довженка, значною мірою як складова Шістдесятництва, виник мистецький напрямок україномовного кінематографа відомий як Українське поетичне кіно. Найвпливовішим і одним із перших фільмів цього напрямку була стрічка «Тіні забутих предків» (1964) Сергія Параджанова, що часто називається найкращим українським фільмом. Іншими значними фільмами цього напрямку були «Криниця для спраглих» (1965), «Вечір на Івана Купала» (1968) і «Білий птах з чорною ознакою» (1970) Юрія Іллєнка, «Камінний хрест» (1968) і «Захар Беркут» (1971) Леоніда Осики, «Пропала грамота» (1972) Бориса Івченка та «Вавилон XX» (1979) Івана Миколайчука, який також зіграв у більшості зазначених фільмів.
Одним із найуспішніших і найтитулованіших українських кінорежисерів була Кіра Муратова з Одеси, що знімала російськомовне кіно. У список 100 найкращих українських фільмів від Довженко-Центру (2021) увійшло 8 її творів, більше ніж будь-якого іншого режисера, зокрема такі стрічки як «Короткі зустрічі» (1967), «Довгі проводи» (1971), «Астенічний синдром» (1989), «Три історії» (1997) та «Настроювач» (2004).
У 2005 році документальна стрічка «Подорожні» Ігоря Стрембіцького отримала Золоту пальмову гілку за короткометражний фільм.
2013 року вийшов перший повнометражний кримськотатарський фільм «Хайтарма» Ахтема Сеітаблаєва, отримав високі оцінки.
2010-ті стали відомі як доба відродження українського кіно, завдяки державному фінансуванню з фонду Держкіно.
З 2017 року Українською кіноакадемією присуджується українська національна кінопремія «Золота дзиґа», а також з 2018 року Спілкою кінокритиків України — премія «Кіноколо».
У 2024 році фільм «20 днів у Маріуполі» Мстислава Чернова отримав «Оскар» в номінації
«найкращий документальний повнометражний фільм», ставши першою українською стрічкою, що отримала найпрестижнішу кінематографічну нагороду в будь-якій номінації.
Серед знакових сучасних художніх українських фільмів часто відзначають такі, як: «Плем'я» (2014) Мирослава Слабошпицького, «Поводир» (2014) Олеся Саніна, «Гніздо горлиці» (2016) Тараса Ткаченка, «Кіборги» (2017) Ахтема Сеітаблаєва, «Вулкан» (2018) Романа Бондарчука, «Донбас» (2018) Сергія Лозниці, «Атлантида» (2019) Валентина Васяновича, «Додому» (2019) Нарімана Алієва, «Мої думки тихі» (2019) Антоніо Лукіча, «Стоп-Земля» (2021) Катерини Горностай, «Памфір» (2022) Дмитра Сухолиткого-Собчука тощо.

### Традиційне вбрання, вишивка та ткацтво
Українська вишивка, ткацтво використовуються в традиційному одязі народних і традиційних свят. Українська вишивка варіюється залежно від регіону її походження та конструкції, яка має довгу історію, композицію, вибору кольорів і типу швів. Використання кольору дуже важливе і має певні історичні коріння в українському фольклорі.

Національні українські сукні багато прикрашені. Ткацтво ручної роботи, незважаючи на технологізацію виробництва, досі практикується, наприклад, у селі Крупове, що розташоване в Рівненській області.
- Національний одяг українців та кримських татар
- Українка у національному вбранні
- Українка у вишиванці
- Кримська татарка в національному одязі
- Кримська татарка танцює хайтарму

### Танці
Українські танці — запальні й ліричні, нестримні й повільні, полонили весь світ. У них яскраво виявляється характер, висока й самобутня культура українського народу. Народні танці стали невід'ємною частиною художнього життя України і світової хореографії. Вони продовжують свій розвиток на сучасній сцені.
Одним із найдавніших танців в Україні, що здобув популярність у всьому світі, є гопак.
Другим із популярністю в Україні є козачок — танець названий на честь козаків. Виконується попарно без зайвих трюків. Він характеризуються легкістю, ніжністю та ліричністю. Часто використовується імпровізація та гумористичні моменти.
Коломийка — різновид карпатського танцю. Назва походить від коротких народних пісень. Танець виконується попарно або з парною кількістю учасників, які танцюють у колі.

### Кухня
Українська кухня — національна кулінарія, яка має свою давню історію та славиться різноманітністю, нараховує сотні рецептів: борщі й пампушки, паляниці й галушки, вареники й ковбаси, печені та напої з фруктів і меду, відомі далеко за межами України. Деякі страви мають багатовікову історію, як-от, наприклад, український борщ.
Багато особливостей української кухні були зумовлені способом життя народу, переважна більшість якого займалась важкою хліборобською працею. Важка праця потребувала ситної, калорійної їжі. Тому для української кухні характерні страви багаті і на білки, і на жири, й на вуглеводи. Примхи ж національного характеру вимагали, аби ця їжа мала бути смачною. Тим-то для більшости страв характерний складний набір компонентів (так, у борщі їх нараховується до 20), а також комбінування декількох способів теплової обробки продуктів (смаження, варіння, тушкування, запікання). Така технологія обумовлює неповторні смакові якості, аромат і соковитість страв української кухні.
У XVIII столітті в Україні дуже широко поширюється картопля, що використовується для готування перших та других страв і гарнірів до рибних і м'ясних страв. Хоча цей овоч і не став в Україні, на відміну від Білорусі, «другим хлібом», однак знайшов широке застосування, і з цього часу практично всі перші страви починають готуватися з картоплею.
Кожному з етнографічних районів України властиві свої особливості кухні, зумовлені географічними умовами та традиціями.

## Спорт
Після розпаду СРСР Україні залишилось сотні стадіонів, плавальних басейнів, гімнастичних залів і багато інших спортивних споруд. У спортивному плані Україна — типова європейська країна. Найпопулярнішими видами спорту є легка атлетика, футбол (найуспішніші команди — Динамо (Київ) і Шахтар (Донецьк)), бокс, волейбол, боротьба (спорт), гандбол, баскетбол та інші. Серед зимових видів спорту популярний біатлон. Українці практикують майже всі олімпійські види спорту й чимало інших видів, які не входять до олімпійської програми. Україна приймала Євро-2012 разом із Польщею.
Нападник Андрій Шевченко став справжнім символом України на футбольному полі, граючи за італійський «Мілан». Він — п'ятиразовий чемпіон України, чемпіон Італії. Володар «Золотого м'яча» 2004 року, найкращий гравець Ліги чемпіонів сезону 1998—1999 (визначений спеціальною комісією УЄФА у серпні 1999). Найкращий бомбардир національної збірної за всю історію, тричі перемагав у змаганнях голеадорів Ліги чемпіонів, двічі — чемпіонату Італії (Серія А). Разом із ним і тренером Олегом Блохіним українська футбольна національна збірна дійшла до чвертьфіналу під час чемпіонату світу 2006.
«Золотою рибкою» називають Яну Клочкову, яка є чотириразовою олімпійською чемпіонкою, триразовою чемпіонкою світу, одинадцятиразовою чемпіонкою Європи тощо.
Український шахіст Руслан Пономарьов у свої 14 років став наймолодшим у світі гросмейстером, чемпіоном світу серед юнаків до 18 років, 16-м чемпіоном світу із шахів (2002, за версією ФІДЕ).
Всесвітньо відомі українські боксери Володимир і Віталій Клички, Василь Ломаченко і Олександр Усик, художні гімнастки Катерина Серебрянська і Ганна Безсонова, фехтувальники Сергій Голубицький і Ольга Харлан, легкоатлети Іван Гешко, Інесса Кравець, Наталія Добринська, Богдан Бондаренко. З олімпійськими медалями повертаються зі змагань стрільці Микола Мільчев і Олена Костевич.
Одним із найкращих альпіністів світу є Владислав Терзиул, який зійшов без кисню майже на всі 14 восьмитисячників планети, повторюючи рекорд Райнгольда Месснера. Постійно привозять медалі з міжнародних змагань представники рукопашного бою, карате, тхеквондо, скелелази та самбісти.
Перешкодою для аматорського спорту є порівняно слабо розвинута в порівнянні з іншими європейськими країнами спортивна інфраструктура, яка в багатьох випадках не поновлялася ще з часів Радянського Союзу.
Участю України в олімпійському русі опікується Національний олімпійський комітет України. Україна бере участь в Олімпійських іграх, починаючи з Олімпіади в Ліллехаммері, здобуваючи чимало олімпійських медалей.

## Державні свята
- 1 січня — Новий рік
- 8 березня — Міжнародний жіночий день
- 1 травня — День праці
- 8 травня — День пам'яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939—945 років
- 21 травня — День міжнаціональної злагоди і культурного розмаїття
- 28 червня — День Конституції України
- 15 липня — День Української Державності[338]
- 24 серпня — День Незалежності України
- 1 жовтня — День захисників і захисниць України
- 25 грудня — Різдво Христове
- Змінна дата — Пасха (Великдень)
- Змінна дата — День Святої Трійці.

### Історія та культура
- До Дня державності України топ-50 документів з історії українського державотворення. ЦДІАК. 27 липня 2022. Процитовано 29 липня 2022.
- Історичні мапи України [Архівовано 19 травня 2011 у Wayback Machine.]
- The Mapa: Digital Atlas of Ukraine project [Архівовано 13 травня 2020 у Wayback Machine.] (англ.)
- https://www.cia.gov/the-world-factbook/countries/ukraine/
- Назви нашої території і народу [Архівовано 11 лютого 2021 у Wayback Machine.]
- Історія української культури [Архівовано 27 березня 2005 у Wayback Machine.]
- Україна: найбільша проблема Європи. Виступ у Лондоні 1939 року [Архівовано 9 квітня 2011 у Wayback Machine.]

### Уряд
- Президент України [Архівовано 13 січня 2021 у Wayback Machine.]
- Кабінет міністрів України [Архівовано 7 вересня 2008 у Wayback Machine.]
- Верховна Рада України
- Chief of State and Cabinet Members [Архівовано 4 березня 2016 у Wayback Machine.]

### Інше
- Відділ розвитку туризму
- Україна в міжнародних рейтингах: недемократична, корумпована, але миролюбна [Архівовано 2 липня 2013 у Wayback Machine.]
- Дані Всесвітнього банку щодо економічно-соціального розвитку України

title: Україна

wikitext:
{{Otheruses|Україна (значення){{!}}Україна}}
{{Картка країни
|name = Україна
|common_name_g = України
|image_flag = Flag of Ukraine.svg
|image_coat = Coat of Arms of Ukraine (Pantone).svg
|image_map = Europe-Ukraine (1991-2014).svg
|national_motto =
|national_anthem =
[[Гімн України|«Ще не вмерла України і слава, і воля»]]<ref>{{cite web | url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/602-15 | title=Закон України «Про Державний Гімн України» | date=6 березня 2003 | accessdate=13 грудня 2013 | archive-date=9 грудня 2013 | archive-url=https://web.archive.org/web/20131209225440/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/602-15 }}</ref>

«Інструментальна версія»
[[Файл:National anthem of Ukraine, instrumental.oga]]
|official_languages = {{українська}}
|capital = [[Київ]]
|latd = 50
|latm = 27
|latNS = N
|longd = 30
|longm = 30
|longEW = E
|largest_city = [[Київ]]
|форма_правління = [[унітарна держава|унітарна]] [[парламентсько-президентська республіка]]
|leader_title1 = [[Президент України|Президент]]
|leader_name1 = [[Зеленський Володимир Олександрович|Володимир Зеленський]]
|leader_title2 = [[Прем'єр-міністр України|Прем'єр-міністр]]
|leader_name2 = [[Свириденко Юлія Анатоліївна|Юлія Свириденко]]
|leader_title3 = [[Голова Верховної Ради України|Голова Верховної Ради]]
|leader_name3 = [[Стефанчук Руслан Олексійович|Руслан Стефанчук]]
|area_rank = 46
|area = {{Formatnum: 603700}}
|percent_water = 7
|population_estimate = {{зменшення}} 41 167 335 (без окупованих територій)<ref>{{Cite web|title=Населення України|url=http://db.ukrcensus.gov.ua/PXWEB2007/|website=db.ukrcensus.gov.ua|accessdate=2022-11-06}}</ref>
|population_estimate_year = {{nowrap|1 січня (2022)}}
|population_estimate_rank = 35
|population_census = {{зменшення}} 48 млн 457 тис. осіб<ref>{{Cite web |url=http://2001.ukrcensus.gov.ua/ |title=Перепис населення України 2001 року: офіційний сайт |accessdate=9 листопада 2011 |archive-date=1 лютого 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110201165401/http://2001.ukrcensus.gov.ua/ }}</ref>
|population_census_year = 2001
|population_density = {{зменшення}} {{#expr: 48457000/603628 round 2}} осіб
|population_density_rank = 109
|population_density_year = 2020
|religion = [[православ'я]] (26,8 %)
[[католицизм]] (5,9 %)
[[протестантизм]] (0,9 %)
[[іслам]] (0,2 %)
[[юдаїзм]] (0,1 %)
інші (0,7 %)<ref name="razumkov.org.ua" />
|GDP_nominal = {{Збільшення}} $190 млрд
|GDP_nominal_rank =57
|GDP_nominal_year = 2024<ref name="IMFWEO.UA" />
|GDP_nominal_per_capita = {{Збільшення}} $5 710
|GDP_nominal_per_capita_rank =112
|GDP_PPP_year = 2024<ref name="IMFWEO.UA">{{cite web |url=https://www.imf.org/en/Publications/WEO/weo-database/2024/October/weo-report?c=926,&s=NGDPD,PPPGDP,NGDPDPC,PPPPC,LP,&sy=2022&ey=2029&ssm=0&scsm=1&scc=0&ssd=1&ssc=0&sic=0&sort=country&ds=.&br=1 |title=World Economic Outlook Database, October 2024 Edition. (Ukraine) |publisher=[[International Monetary Fund]] |website=imf.org |date=22 жовтня 2024 |access-date=26 жовтня 2024}}</ref>
|GDP_PPP = {{Збільшення}} $659 млрд
|GDP_PPP_rank = 45
|GDP_PPP_per_capita = {{Збільшення}} $19 770
|GDP_PPP_per_capita_rank = 89
|sovereignty_type = [[Історія України|Формування]]
|established_event1          = [[Київська Русь|Русь]]
|established_date1           = [[882]]
|established_event2          = [[Галицько-Волинське князівство|Королівство Русь]]
|established_date2           = [[1253]]
|established_event3          = {{nowrap|[[Велике князівство Литовське|Велике князівство
Литовське]]}}
|established_date3           = [[Київ у литовсько-польську добу|1362]]
|established_event4          = [[Гетьманщина|Військо Запорозьке]]
|established_date4           = [[1648]]
|established_event5          = [[Третій Універсал Української Центральної Ради|Утворення]] [[УНР]]
|established_date5           = [[20 листопада]] [[1917]]
|established_event6          = [[Українська Держава]]
|established_date6           = [[29 квітня]] [[1918]]
|established_event7          = [[Листопадовий чин|Утворення]] [[ЗУНР]]
|established_date7           = [[1 листопада]] [[1918]]
|established_event8          = [[Акт злуки]]
|established_date8           = [[22 січня]] [[1919]]
|established_event9 = [[Проголошення незалежності України 1991|Відновлення незалежності]]
|established_date9 = [[24 серпня]] [[1991]]
|established_event10 = [[Всеукраїнський референдум 1991|референдум]]
|established_date10 = [[1 грудня]] [[1991]]
|established_event11 = Визнано
|established_date11 = [[2 грудня]] 1991
| HDI_year = 2022
| HDI = {{decrease}} 0.734<ref name="UNHDR">{{cite web |url=https://hdr.undp.org/system/files/documents/global-report-document/hdr2023-24reporten.pdf |title=Human Development Report 2023/24 |language=en |publisher=[[Програма розвитку ООН]] |date=13 березня 2024 |access-date=13 березня 2024}}</ref>
| HDI_rank = {{decrease}}100
| HDI_category = '''високий'''
|currency = [[Гривня]], [[Символ української гривні|₴]]
[[Файл:Hryvnia symbol.svg|15px|class=skin-invert|Символ гривні]]
|currency_code = UAH, код 980
|time_zone = [[Східноєвропейський час|EET]]
|utc_offset = +2
|time_zone_DST = [[Східноєвропейський літній час|EEST]]
|utc_offset_DST = +3
|код країни = UA / UKR
|cctld = [[.ua]], [[.укр]]
|calling_code = 380
|area_sq_mi=603 700|population_density_km2=75
|mapframe_масштаб=4
|дати_отримання_незалежності=[[24 серпня]] [[1991]]|незалежність=Від [[Російська імперія|Рос. Імперії]] як [[Українська Народна Республіка|УНР]]|незалежність2=Від [[СРСР]]|дати_отримання_незалежності2=[[24 серпня]] [[1991]]|sovereignity_type1=[[Незалежність]]}}

'''Украї́на''' ({{Аудіо-МФА|LL-Q8798 (ukr)-Vshmorgun-Україна.wav|[ʊkrɐˈjinɐ]}}) — [[держава]] у [[Східна Європа|Східній]] та частково [[Центральна Європа|Центральній]] [[Європа|Європі]]. Охоплює південний захід [[Східноєвропейська рівнина|Східноєвропейської рівнини]], частину [[Східні Карпати|Східних Карпат]] і [[Кримські гори]]. Межує з [[Румунія|Румунією]] й [[Молдова|Молдовою]] на південному заході, з [[Угорщина|Угорщиною]], [[Словаччина|Словаччиною]] та [[Польща|Польщею]] на заході, з [[Білорусь|Білоруссю]] на півночі та з [[Росія|Росією]] на сході й північному сході. На півдні омивається [[Чорне море|Чорним]] та [[Азовське море|Азовським]] морями. Площа становить {{nts|603700}} [[км²]]<ref name="атлас"/>. [[Список країн Європи за площею|Найбільша за площею країна]] серед повністю розташованих у [[Європа|Європі]]<ref>«Basic facts about Ukraine»: [http://www.ukrconsul.org/BASIC_FACTS.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101130222543/http://ukrconsul.org/BASIC_FACTS.htm|date=30 листопада 2010}} Ukrainian consul in NY.</ref>.

Станом на [[Перепис населення України (2001)|перепис 2001]] року, [[населення України]] становило 48,4 мільйона осіб<ref name="перепис"/>. Основне й [[Корінні народи|корінне]] населення України — [[українці]]<ref>''Стрілко А.'' [[iarchive:maliySlovnik/page/n415/mode/1up|Українці]] // [[Малий словник історії України]] / Ред. кол.: [[Смолій Валерій Андрійович|В. Смолій]], [[Кульчицький Станіслав Владиславович|С. Кульчицький]], [[Майборода Олександр Микитович|О. Майборода]] та ін.; гол. ред. [[Головко Світлана Григорівна|С. Головко]]; [[Міністерство освіти і науки України|М-во освіти і науки України]]. — Київ: [[Либідь (видавництво)|Либідь]], 1997. — С. 417. — 463 с. — ISBN 5-325-00781-5.</ref><ref>''В. Кубійович, Б. Струмінський, А. Жуковський, В. Наулко''. [http://izbornyk.org.ua/encycl/euii331.htm#uc «Українці, одна з галузів сх. слов'янства, основне і корінне населення України»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160408093110/http://izbornyk.org.ua/encycl/euii331.htm#uc |date=8 квітня 2016 }} // [[Енциклопедія українознавства]]. Т. 11.: «Доповнення і виправлення» / Голов. ред: Аркадій Жуковський. — Париж, Нью-Йорк: «Молоде життя», Наукове товариство імені Шевченка у Європі, 1995. — С. 231. — 398 с.</ref> (77,8 % населення на 2001 рік<ref name="перепис" />). Також офіційно [[Корінні народи України|корінними народами України]] є [[кримські татари]], [[караїми]] та [[кримчаки]]<ref name="ї">[https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/1616-IX#Text Про корінні народи України: Закон України від 01.07.2021 № 1616-IX]</ref>. Крім того, значною меншиною є [[росіяни]] (17,3 % населення на 2001 рік<ref name="перепис">[http://2001.ukrcensus.gov.ua/ Всеукраїнський перепис населення]</ref>). Історично однією з найбільших меншин в Україні були також [[українські євреї]]<ref name="chorny">{{Cite web |url=http://library.univer.kharkov.ua/OpacUnicode/index.php?url=%2Fnotices%2Findex%2FIdNotice%3A155758%2FSource%3Adefault |title=Чорний С. «Національний склад населення України», Киів, «Картографія», 2001 |accessdate=4 квітня 2022 |archive-date=4 липня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170704072131/http://library.univer.kharkov.ua/OpacUnicode/index.php?url=%2Fnotices%2Findex%2FIdNotice%3A155758%2FSource%3Adefault }}</ref>.

Сучасна Україна, обравши за [[Герб України|свій герб]] знак княжої держави [[Володимир Святославич|Володимира Великого]]<ref name="герб">[https://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=254%EA%2F96-%E2%F0#n4226 Конституція України. Стаття 20]</ref>, проводить свою державність від [[Київська Русь|Русі]] [[Великий князь київський|київських князів]] династії [[Рюриковичі]]в [[IX століття|IX]]—[[XIII століття|XIII]] століть<ref name="Яковенко">[[Наталія Яковенко|Яковенко Н.]] Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. — Київ: Ґенеза, 1997.</ref>. За часів свого розквіту, у [[X століття|X]]—[[XI століття]]х, [[Київська Русь|Русь]] була однією з найбільших і найвпливовіших країн [[Європа|Європи]]<ref name="Яковенко"/>. Після [[монгольська навала на Русь|монгольської навали]] спадкоємцем [[Київська Русь|Русі]] стало [[Галицько-Волинське князівство|Королівство Руське]] [[XIII століття|XIII]]—[[XIV століття|XIV]] століть<ref name="Яковенко"/>, що згодом було поглинуте [[Велике князівство Литовське|Великим князівством Литовським]] і [[Королівство Польське (1385—1569)|Королівством Польським]]. [[Велике князівство Литовське]] стало фактичним продовжувачем традицій Русі, у його складі руські землі користувалися широкою автономією<ref>{{Cite web|title=Ва Ўкраіне пад ракетамі адзначаюць Дзень украінскай дзяржаўнасьці, якую адлічваюць ад хрышчэньня Русі|url=https://www.svaboda.org/a/31963444.html|website=Радыё Свабода|accessdate=2022-07-28|language=be}}</ref><ref>{{Cite web|title=Інформаційні матеріали Українського інституту національної пам’яті до Дня Української Державності|url=https://uinp.gov.ua/informaciyni-materialy/muzeynykam/informaciyni-materialy/informaciyni-materialy-ukrayinskogo-instytutu-nacionalnoyi-pamyati-do-dnya-ukrayinskoyi-derzhavnosti|website=УІНП|accessdate=2022-07-28|language=uk|last=УІНП}}</ref>. Після [[Люблінська унія|об'єднання]] [[Велике князівство Литовське|литовської]] та [[Королівство Польське (1385—1569)|польської]] держав у 1569 році, більшість українських земель перебувало у складі федеративної [[Річ Посполита|Речі Посполитої]].

Відновлення української державності відбулося під час великого [[Українська національна революція (1648—1676)|козацького повстання]], відомого як [[Хмельниччина]], з 1648 року<ref name="Яковенко"/><ref>''[[Франк Сисин|Сисин Ф.]]'' [https://archive.org/details/uizhur/1995_4/page/67/mode/1up?view=theater&ui=embed&wrapper=false Хмельниччина та її роль в утворенні модерної української нації] // [[Український історичний журнал]]. — 1995. — № 4. — С. 67—76.</ref>, наслідком якого стало утворення автономної [[Українське козацтво|козацької]] держави, [[Гетьманщина|Гетьманщини]], або [[Військо Запорозьке|Війська Запорозького]]. Обмежену автономність Гетьманщина зберігала до 1764 року, при тому частина земель відійшла до [[Річ Посполита|Речі Посполитої]], а інша частина знаходилася під протекторатом [[Московське царство|Московського царства]], які поступово поглинули козацьку державу. Згодом українські землі були розділені між [[Російська імперія|Російською імперією]] та [[Австро-Угорщина|Австро-Угорською монархією]].

Державою [[кримські татари|кримських татар]], одного з [[Корінні народи України|корінних народів України]]<ref name="ї"/>, був [[Кримський ханат]], що існував на південних українських землях у 1441—1783 роках за правління династії [[Ґіреї]]в. У 1783 році був анексований [[Російська імперія|Російською імперією]]<ref name="ЕІУ">Галенко О. І. [http://www.history.org.ua/?termin=Krimskii_Hanat Кримський ханат] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160818035153/http://www.history.org.ua/?termin=Krimskii_Hanat |date=18 серпня 2016 }} // {{ЕІУ|5|366}}</ref><ref name="Дом">''[[Домановський Андрій Миколайович|Домановський А. М.]]'' [https://folio.com.ua/system/books/samples/000/000/237/original/Домановский_Крымское_хансто.pdf?1536370638 «Осколок Золотой Орды, или Загадки рождения Крымского ханства»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200630164622/https://folio.com.ua/system/books/samples/000/000/237/original/Домановский_Крымское_хансто.pdf?1536370638 |date=30 червня 2020 }} — 2017. Харків, сторінка 11</ref>.

Під час [[Українська революція (1917—1921)|української революції початку XX століття]] на українських землях постало декілька національних держав, перш за все [[Українська Народна Республіка]] (УНР, 1917—1921), а також [[Кримська Народна Республіка]] (1917—1918), [[Українська Держава]] (1918), [[Західноукраїнська Народна Республіка]] (1918—1919) та [[Кубанська Народна Республіка]] (1918—1920)<ref>[http://diasporiana.org.ua/istoriya/19-ivanis-v-borotba-kubani-za-nezalezhnist/ Іванис В. Боротьба Кубані за незалежність. — Мюнхен, 1968.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014172323/http://diasporiana.org.ua/istoriya/19-ivanis-v-borotba-kubani-za-nezalezhnist/ |date=14 жовтня 2013 }}; ''[[Скуратівський Вадим Леонтійович|Скуратівський В.]]'' [http://www.perehid.org.ua/n9/14.html ''Українська Кубань''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080530021711/http://www.perehid.org.ua/n9/14.html |date=30 травня 2008 }} Перехід IV, Випуск 9 (№ 1 — 2002)</ref>. УНР наближалася до об'єднання у своєму складі усіх зазначених держав, але внаслідок низки воєн була загарбана сусідами: [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|Радянською Росією]], [[Польська Республіка (1918—1939)|Польською Республікою]], [[Румунське королівство|Румунським королівством]] і [[Перша Чехословацька Республіка|Чехословацькою Республікою]].

З 1919 року, спочатку на східних українських землях зі столицею у [[Харків|Харкові]], почала створюватися [[маріонеткова держава|більшовицька]] [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Українська Соціалістична Радянська Республіка]] (УСРР, згодом УРСР), яка в 1922 році ввійшла до складу [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|Радянського Союзу]]. [[Перенесення столиці УСРР з Харкова до Києва|Київ став столицею УСРР у 1934 році]]. Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] до УРСР були [[Радянська анексія західноукраїнських земель|приєднані]] частина [[Західна Україна|Західної України]] й [[Буджак]], згодом [[Закарпаття]], а з 1954 року — [[Крим]].

Сучасна держава Україна відновила незалежність внаслідок [[розпад СРСР|розпаду Радянського Союзу]] й [[Відновлення державної незалежності України (1990—1991)|проголошення незалежності]] 24 серпня 1991 року, яке закріпив [[Всеукраїнський референдум (1991)|референдум]] 1 грудня 1991 року.

Україна є [[унітарна держава|унітарною державою]], складається з 24 [[області України|областей]], [[Автономна Республіка Крим|Автономної Республіки Крим]] і двох міст зі спеціальним статусом: [[Київ|Києва]] — столиці й найбільшого міста, і [[Севастополь|Севастополя]].

Україна є [[Парламентсько-президентська республіка|парламентсько-президентською республікою]]. Органом законодавчої влади є [[Верховна Рада України]], яка призначає вищий орган виконавчої влади — [[Кабінет Міністрів України]], що очолюється [[Прем'єр-міністр України|Прем'єр-міністром]]. [[Голова держави|Головою держави]] та [[Верховний головнокомандувач|Верховним Головнокомандувачем]] є [[Президент України]].

Більшість громадян України є [[Християнство|християнами]], переважно [[Православна церква|православного віросповідання]], також на заході України поширений [[Греко-католицька церква|греко-католицизм]]<ref name="Разумков">{{Cite web |url=https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/konfesiina-ta-tserkovna-nalezhnist-gromadian-ukrainy-sichen-2020r |title=Конфесійна та церковна належність громадян України, січень 2020р, соціологія // Разумков Центр |accessdate=16 липня 2021 |archive-date=31 липня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210731061208/https://razumkov.org.ua/napriamky/sotsiologichni-doslidzhennia/konfesiina-ta-tserkovna-nalezhnist-gromadian-ukrainy-sichen-2020r }}</ref><ref name="kiis">{{Cite web |url=http://kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=1052&page=1 |title=РЕЛІГІЙНА САМОІДЕНТИФІКАЦІЯ НАСЕЛЕННЯ І СТАВЛЕННЯ ДО ОСНОВНИХ ЦЕРКОВ УКРАЇНИ: ЧЕРВЕНЬ 2021 РОКУ // КИЇВСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ ІНСТИТУТ СОЦІОЛОГІЇ |accessdate=16 липня 2021 |archive-date=7 липня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210707045311/http://kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=1052&page=1 }}</ref>. Релігіями [[Корінні народи України|корінних народів України]] є також [[іслам]], [[юдаїзм]] і [[караїмізм]]. До [[Хрещення Русі|прийняття християнства Руссю]] в 988 році панівною була [[язичництво|язичницька]] [[слов'янська релігія]].

Україна — промислово-аграрна країна з переважанням продукування [[сировина|сировини]]. Вона є одним із провідних експортерів деяких різновидів [[Сільське господарство України|сільськогосподарської продукції]]. Господарський комплекс країни включає видобування [[корисні копалини|корисних копалин]], деякі галузі [[машинобудування]], [[чорна металургія|чорну]] й [[кольорова металургія|кольорову]] [[металургія|металургію]] тощо. Україна є потужним виробником [[електроенергія|електроенергії]]. Значні позиції займає виробництво [[Військова техніка|військової техніки]] та [[зброя|зброї]].

Україна є одним із членів-засновників [[Організація Об'єднаних Націй|Організації Об'єднаних Націй]]<ref>«Activities of the Member States — Ukraine»: [http://www.un.org/depts/dhl/unms/ukraine.shtml] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110503185830/http://www.un.org/depts/dhl/unms/ukraine.shtml|date=3 травня 2011}} ''United Nations''</ref>, а також членом понад сорока [[Міжнародна організація|міжнародних організацій]], зокрема [[Організація з безпеки і співробітництва в Європі|ОБСЄ]] (1992), [[Міжнародний валютний фонд|МВФ]] (1992), [[Міжнародний банк реконструкції та розвитку|МБРР]] (1992), [[Світова організація торгівлі|СОТ]] (2008), [[Рада Європи|Ради Європи]] (1995), [[Вступ України до Європейського Союзу|кандидат на членство в ЄС]] (з 2022).

З 20 лютого 2014 року Україна захищається від [[Російсько-українська війна (з 2014)|збройного вторгнення Російської Федерації]], складовими якого є [[Анексія Криму (2014)|анексія Криму]] та [[Окупаційні війська РФ на Донбасі|окупація частини Донецької та Луганської областей]]. Новий етап російсько-української війни розпочався 24 лютого 2022 року із [[Російське вторгнення в Україну (2022)|широкомасштабним російським вторгненням в Україну]].

== Назва ==
Україна має декілька історичних назв, що є частково або повністю тотожними. Сучасна Україна розташована на землях, що у перших століттях нашої ери були відомі здебільшого як «[[Скіфія]]» та «[[Сарматія]]», однак етнічна і культурна тяглість від тогочасного населення цих земель до сьогодення переважно вважається опосередкованою<ref name="Залізняк2008">[[Залізняк Леонід Львович|Залізняк Л.]] Походження українців: між наукою та ідеологією. [[Київ]]: [[Темпора (видавництво)|Темпора]], 2008. 104 с.</ref>. Найвідомішими історичними назвами, що стосувалися сукупності земель, на яких відбувався [[Етногенез українців|етногенез українського народу]] та мала місце відносна тяглість його державності<ref name="Залізняк2008"/>, були: «[[Русь]]», «[[Росія (назва)|Росія»]] («Ρωσία», «Rosia», «Russia»), «[[Рутенія]]» («Ruthenia»), «[[Роксоланія]]» («Roxolania»)<ref name="Яковенко2009">[[Яковенко Наталя Миколаївна|Яковенко Н.]][http://litopys.org.ua/rizne/yak_nazva.htm Вибір імені ''versus'' вибір шляху (назви української території між кінцем XVI — кінцем XVII ст.)] Міжкультурний діалог. Т. 1: Ідентичність. Київ: Дух і літера, 2009. С. 57-95.</ref>, «[[Україна (назва)|Україна]]», «[[Малоросія]]», «[[Військо Запорозьке]]», «[[Гетьманщина]]».

=== Русь ===
{{main|Русь|Росія (назва)|Україна-Русь}}
[[Файл:Litvania map 1570.png|міні|праворуч|250пкс|Фрагмент німецької карти Європи 1570 року, де як «Rvssia» позначені [[Руське воєводство|Галицько-Волинські землі]] й окремо відмічена [[Московія]] («Moskovia»)]]
Найдавніша відома згадка слова «[[Русь]]» як географічної назви є у [[Візантія|візантійсько]]-[[Київська Русь|руському]] договорі 911 року, де вона використана на позначення держави і території підвладної [[Київські князі|київському князю]] [[Олег Віщий|Олегу]] (що на той час обмежувалося переважно околицями [[Київ|Києва]])<ref name="Русь">{{ЕІУ|стаття=Русь|автор=[[Котляр Микола Федорович|Котляр М. Ф.]]|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Rus}}</ref><ref name="Руська Земля">{{ЕІУ|стаття=Руська Земля|автор=[[Толочко Петро Петрович|Толочко П. П.]]|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Ruska_zemlia}}</ref>. Надалі назва «Русь» використовувалася на позначення земель, на які поширювалася влада київських князів, у вузькому значенні лише щодо [[Наддніпрянська Україна|Середнього Придніпров'я]] ([[Київське князівство|Київське]], [[Чернігівське князівство|Чернігівське]], [[Переяславське князівство|Переяславське]] князівства), у ширшому — на значну частину [[Східна Європа|Східної Європи]], при цьому землі за межами Наддніпрянщини в низці джерел означалися як «Зовнішня Русь»<ref name="Русь"/><ref name="Руська Земля"/>. Одночасно у [[Візантія|Візантії]] на означення Русі використовувалося, серед інших назв, [[Середньогрецька мова|еллінізоване]] слово «[[Росія (назва)|Росія]]» («Ρωσία»)<ref name="Русь"/><ref name="Росія">{{ЕІУ|стаття=Росія|автор=[[Галушко Кирило Юрійович|Галушко К. Ю.]]|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Rosiia}}</ref>. Після занепаду Русі внаслідок [[Монгольська навала на Русь|монгольської навали]], у XIII—XIV століттях назву «[[Королівство Русь (назва)|Королівство Русь]]» певний час носила [[Галицько-Волинська держава]]<ref name="Королівство Русь">{{ЕІУ|стаття=Королівство Русь|автор=[[Ісаєвич Ярослав Дмитрович|Ісаєвич Я. Д.]]|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Korolivstvo_Rus}}</ref>, протягом 1398—1569 років слово «Русь» використовувалося в повній назві [[Велике князівство Литовське|Литовської держави]]<ref name="ВКЛ"/> і протягом 1434—1772 років назву «[[Руське воєводство]]» носила [[Галичина]] у складі [[Королівство Польське|Королівства Польського]] та [[Річ Посполита|Речі Посполитої]]<ref name="Руське воєводство">{{ЕІУ|9|396|стаття=Руське воєводство|автор=[[Михайловський Віталій Миколайович|Михайловський В. М.]]|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Ruske_voievodstvo}}</ref>. [[Московія]] не претендувала прямо на загальний спадок Русі та не використовувала це слово у назві своєї держави доки [[Іван IV Грозний|Іван IV]] у 1547 році не почав називати себе, серед інших титулів, «царь и великий князь всеа Русии», після чого до [[Московія|Московії]] в деяких документах, окрім як «[[Московське царство]]», почали застосовуватися також назви «Російське царство» або «Росія»<ref name="Росія"/>. Закріпив цю назву за [[Московія|Московією]] [[Петро I]], отримавши контроль над лівобережною [[Гетьманщина|Гетьманщиною]] та Києвом і перейменувавши [[Московське царство]] на [[Російська імперія|Російську імперію]] у 1721 році<ref name="Росія"/>. До цих подій київські та московські землі не перебували у складі однієї держави протягом близько 500 років у XIII—XVIII століттях. Низка істориків згодом характеризували таке запозичення як безпідставне привласнення Московією назви та історії України-Русі. Серед тих, хто відстоював правомірність використання назви «Русь» лише стосовно України, але не Росії-Московії, був анонімний автор впливової праці початку [[XIX століття]] «[[Історія Русів]]»<ref name="Жиленко">[[Жиленко Ірина Володимирівна|І. В. Жиленко]]. [http://litopys.org.ua/synopsis/syn05.htm До історії використання топоніму «Русь», «Рóссія» в українській історіографії до XVIII ст. та, зокрема, автором «Синопсиса»] // Синопсис Київський. Лаврський альманах / Ред. рада: В. М. Колпакова (відп. ред.) та ін. Київ: ВІПОЛ. Спецвип. 2. 2002. 194 с.</ref>. Згодом аналогічну позицію детально обґрунтував [[Грушевський Михайло Сергійович|Михайло Грушевський]], зокрема зазначаючи, що «ми є народ у якого вкрали назву», на підкреслення чого назвав свою найбільшу працю «[[Історія України-Руси]]». Поділяє таку думку й багато сучасних дослідників<ref name="Жиленко"/><ref name="Наконечний">[[Наконечний Євген Петрович|Наконечний Є. П.]] [[Украдене ім'я. Чому русини стали українцями]] / Передмова [[Дашкевич Ярослав Романович|Я. Дашкевича]]. 4-е, доп. і випр. вид. Київ, 2013. 392 с.</ref><ref>{{cite web|title=Як Московія стала Росією? До 300-ліття «викрадення» назви українського народу|url=https://www.radiosvoboda.org/a/ukrayina-rus-i-moskoviya/31521000.html|date= 21 жовтня 2021|website=Радіо Свобода}}</ref><ref>{{cite web|title=«Україна-Русь» чи «Київська Русь»? Ці поняття мають різний зміст – історик|url=https://www.radiosvoboda.org/a/ukrayina-rus-terminolohiya/31530763.html|author=[[Гирич Ігор Борисович|Гирич І.]]|date=28 липня 2022|website=Радіо Свобода}}</ref>.

=== Україна ===
{{main|Україна (назва)}}
[[Файл:Carte d'Ukranie by Beauplan, Guillaume Le Vasseur (16..-1673), cartographer.jpg|міні|праворуч|300пкс|Французька карта України (''«Carte d'Ukranie»'') [[Гійом Левассер де Боплан|Боплана]] [[1648]] року (південь зверху)]]
[[Файл:Vkraina-Cosaques-Okraina small.png|міні|праворуч|250пкс|Італійська карта [[Вінченцо Марія Коронеллі]] [[1690]] року, де обидва береги [[Наддніпрянщина|Наддніпрянщини]] з Києвом позначені як «VKRAINE ou PAYS DES COSAQVES» («Україна або Країна козаків»); слово «OKRAINA» («Окраїна») вжито стосовно [[Задоння]] й [[Рязань|Рязані]]]]
[[Слов'яни|Слов'янське]] слово «Україна» вперше згадується в [[Київський літопис|Київському літописному зводі]] за [[Іпатіївський літопис|Іпатіївським списком]] під 1187 роком<ref name="Україна">[https://uk.wikisource.org/wiki/Назва_«Україна»_в_джерелах Назва «Україна» в джерелах — Вікіджерела]</ref>. Ним окреслювали терени [[Переяславське князівство|Переяславського князівства]], що входило до історичного ядра [[Русь|Русі]] поруч із [[Київське князівство|Київським]] і [[Чернігівське князівство|Чернігівським князівствами]]. Це слово також зустрічається в руських літописах під 1189, 1213, 1280 і 1282 роками<ref name="Україна"/>, позначаючи [[Галичина|Галичину]], Західну [[Волинь]], [[Холмщина|Холмщину]] й [[Підляшшя]]. У литовських і польських хроніках та офіційних документах XIV—XVII століття «Україною» в широкому значенні називали руські землі [[Руське воєводство|Галичини]], [[Волинське воєводство (І Річ Посполита)|Волині]], [[Київське воєводство|Київщини]], [[Подільське воєводство|Поділля]] й [[Брацлавське воєводство|Брацлавщини]], а у вузькому — територію [[Наддніпрянська Україна|Середнього Подніпров'я]]<ref name="franco">{{Cite web |url=http://history.franko.lviv.ua/yak_intro.htm |title=Яковенко, Н. ''Нарис Історії України з найдавніших часів до кінця XVII''. — К., 1997 |accessdate=26 лютого 2009 |archive-date=24 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090224140517/http://history.franko.lviv.ua/yak_intro.htm }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090224140517/http://history.franko.lviv.ua/yak_intro.htm |date=2009-02-24 }}</ref>. Таке ж двояке значення цього слова зберігалося й із середини XVII століття, після постання руської держави [[Військо Запорозьке|Війська Запорозького]]<ref>Зокрема, на переговорах зі шведами у [[1657]] році гетьман Війська Запорозького [[Іван Виговський]] домагався ''«уступки цілої старовинної України, або Русі, цілої старовинної України, або Русі, де бувала грецька віра і де є ще мова, аж до Вісли»''. ([http://history.franko.lviv.ua/yak_intro.htm Яковенко, Н. ''Нарис Історії України з найдавніших часів до кінця XVII''. — К., 1997] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090224140517/http://history.franko.lviv.ua/yak_intro.htm |date=24 лютого 2009 }})</ref>.

Протягом початку 1670-х — першої половини 1680-х років назва «Україна» закріпилася в офіційному дискурсі Війська Запорозького, [[Московське царство|Московського царства]], Речі Посполитої та [[Молдавське князівство|Молдавського князівства]] як новий політонім. Ним почали позначати [[Гетьманщина|державу]], яка була під владою [[Гетьман Війська Запорозького|гетьманів Війська Запорозького]]. При цьому дана назва була синонімічною і вживалася для кращого розуміння та виокремлення державного політичного утворення, яке постало на теренах Східної Європи від часів [[Українська національна революція (1648—1676)|Української революції]] на чолі з гетьманом [[Богдан Хмельницький|Богданом Хмельницьким]]<ref>''[[Чухліб Тарас Васильович|Чухліб Тарас]]''. [https://archive.org/details/2021Ukraina/page/187/mode/1up?view=theater&ui=embed&wrapper=false Україна — назва держави гетьманів Війська Запорозького: політико-лінгвістична трансформація номену (1673—1677 рр.)] // Україна в Центрально-Східній Європі. — Вип. 19-20. — {{К.}}: [[Інститут історії України НАН України]], 2021. — C. 187—210. — 353 с. — ISSN 2524-0277</ref>.

У зв'язку з входженням частини земель Русі до складу Московського царства, а згодом і [[Російська імперія|Російської імперії]], слово «Україна» закріпилося за регіоном [[Подніпров'я]]; ним також позначали [[Слобожанщина|Слобожанщину]]. Після перейменування Московського царства на Російську імперію 1721 року, українські землі почали називати «[[Малоросія|Малоросією]]». У другій половині XIX століття — початку XX століття, під впливом національного руху руської інтелігенції, назва «Україна» набирала значення руської етнічної території, а сам етнонім «русини» був витіснений етнонімом «українці»<ref name="franco" />. 1917 року була проголошена держава, яка використала слово «Україна» у своїй офіційній назві, — [[Українська Народна Республіка]].

Етимологія слова «Україна» достеменно не відома. Згідно з теорією, якої дотримуються більшість українських дослідників, «Україна» походить від слів «країна» чи «край», тобто «у» означає «рідний», «свій». Таким чином «україна» — антонім слова «чужина»<ref>[http://litopys.org.ua/ukrmova/um123.htm Русанівський, В. М. Українська мова // Енциклопедія «Українська мова». — К., 2000.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090227175540/http://litopys.org.ua/ukrmova/um123.htm |date=27 лютого 2009 }}, [http://litopys.org.ua/pivtorak/pivt12.htm Григорій Півторак, Г. «Україна» — це не «окраїна» // Походження українців, росіян, білорусів та їхніх мов] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201116034417/http://litopys.org.ua/pivtorak/pivt12.htm |date=16 листопада 2020 }}.</ref><ref>{{Cite web|title=Слово і назва Україна: від Київського літопису до Богдана Хмельницького|url=https://www.istpravda.com.ua/articles/2021/04/6/159278/|website=Історична правда|accessdate=2021-04-06|archive-date=2021-04-06|archive-url=https://web.archive.org/web/20210406130729/https://www.istpravda.com.ua/articles/2021/04/6/159278/}}</ref>. Згідно з іншою теорією, що утворилася під впливом польської та російської історіографії, воно означає «околицю» ({{lang-ru|окраину}}) чи «прикордоння».

== Географія та природа ==
{{main|Географія України|Географічне положення України}}

=== Розташування ===
{{main|Територія України|Крайні точки України}}
[[Файл:Ukraine topo uk.jpg|міні|Фізична мапа України]]
[[Файл:Півострів.jpg|міні|Вид з мису [[Капчик]], [[Крим]]]]
Україна розташована в південно-східній частині [[Європа|Європи]]<ref name="атлас">{{Cite web |url=http://wdc.org.ua/atlas/1060000.html |title=Національний атлас України. Географічний нарис. |accessdate=3 липня 2013 |archive-date=4 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304214810/http://wdc.org.ua/atlas/1060000.html }}</ref>. Вона має спільні сухопутні [[державний кордон|державні кордони]] з [[Білорусь|Білоруссю]] на півночі, з [[Польща|Польщею]] на [[захід|заході]], зі [[Словаччина|Словаччиною]], [[Угорщина|Угорщиною]], [[Румунія|Румунією]] і [[Молдова|Молдовою]] на південному заході й із [[Росія|Росією]] на сході. Південь України омивається [[Чорне море|Чорним]] та [[Азовське море|Азовським морями]]. Морські кордони вона має з Румунією і Росією.

Загальна площа України становить {{nts|603700}} км², вона становить 5,7 % території [[Європа|Європи]] й 0,44 % території світу. За цим показником вона є другою за величиною серед країн Європи після Росії (або найбільшою країною, яка повністю лежить у Європі). Площа [[виключна морська економічна зона України|виключної морської економічної зони України]] становить 72 658 км². Код країни за системою ISO 3166-1-alpha-2 — UA<ref>[http://www.iso.org/iso/english_country_names_and_code_elements#u.. Код України за системою ISO 3166-1-alpha-2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110726053214/http://www.iso.org/iso/english_country_names_and_code_elements#u.. |date=2011-07-26 }} {{ref-en}}</ref>. Територія України витягнута із заходу на схід на 1316 км і з півночі на південь на 893 км, лежить приблизно між 52° 20′ та 44° 23′ північної широти й 22° 5′ і 41° 15′ східної довготи.
* Крайній північний пункт — село [[Грем'яч]] (урочище Петрівське) [[Чернігівська область|Чернігівської області]].
* Крайній південний пункт — смт [[Форос]] [[Автономна Республіка Крим|Автономної Республіки Крим]].
* Крайній західний пункт — село [[Соломоново]] [[Закарпатська область|Закарпатської області]].
* Крайній східний пункт — село [[Рання Зоря]] [[Луганська область|Луганської області]].
* [[Географічний центр України]] розташований на північній околиці села [[Мар'янівка (Шполянський район)|Мар'янівка]] [[Звенигородський район|Звенигородського району]] [[Черкаська область|Черкаської області]]<ref>{{Cite web |url=https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v0095617-05 |title=Наказ Державного комітету природних ресурсів України «Щодо уточненого місцезнаходження географічного центру України» |accessdate=30 жовтня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20191030120303/https://zakon.rada.gov.ua/rada/show/v0095617-05 |archivedate=30 жовтня 2019 |deadurl= }}</ref>.
* Згідно з однією з методик вимірювання<ref>Цей результат, отриманий 1887 року військовим відомством Австро-Угорської імперії, вказував на територію, яка належала їй. Також «своїм» центр Європи вважають Білорусь, Словаччина, Литва</ref>, географічний центр Європи розташований на території України, неподалік міста [[Рахів]] Закарпатської області.

Найбільшими чорноморськими [[Морський порт|портами]] є [[Одеса]], [[Чорноморськ]], [[Херсон]], [[Севастополь]], азовськими — [[Маріуполь]], [[Бердянськ]], [[Керч]].

Загальна протяжність [[Державний кордон України|кордонів]] 6993 км, із них сухопутних 5638 км. Довжина морської ділянки кордону: 1355 км (Чорним морем — 1056,5 км; Азовським морем — 249,5 км; Керченською протокою — 49 км).

=== Рельєф ===
{{main|Рельєф України|Геологія України|Сейсмічність України|Ліси України}}
[[Файл:ПОЗИТИВ...jpg|міні| Вид з [[Говерла|Говерли]], [[Карпатський національний природний парк]]]]
У рельєфі України переважають рівнини (95 % усієї площі), що належать до південно-західної окраїни [[Східноєвропейська рівнина|Східноєвропейської рівнини]]. Вони поєднують [[Поліська низовина|Поліську]], [[Придніпровська низовина|Придніпровську]] й [[Причорноморська низовина|Причорноморську]] низовини, що займають 70 % поверхні України, а також [[Волинська височина|Волинську]], [[Подільська височина|Подільську]], [[Придніпровська височина|Придніпровську]], [[Донецька височина|Донецьку]] й інші [[Височини України|височини]]. Пересічна [[Висота над рівнем моря|абсолютна висота]] рівнин становить 175 м. В Україні знаходиться найвища точка [[Східноєвропейська рівнина|Східноєвропейської рівнини]] — гора [[Берда (гора)|Берда]], висотою 515 м над рівнем моря.

Гірські масиви в Україні представлені частиною [[Карпати|Карпатських гір]] — [[Українські Карпати|Українськими Карпатами]], де розташована найвища вершина України — гора [[Говерла]] (2061 м над рівнем моря), й [[Кримські гори|Кримськими горами]], найвищою вершиною яких є гора [[Роман-Кош]] (1545 м).

Сейсмічність України проявляється в західних, південно-західних і в південних районах, які розташовані поблизу потужного Середземноморсько-Альпійсько-Трансазійського сейсмогенного поясу планети, і де виділяються два основні сейсмічні регіони: Карпатський і Кримсько-Чорноморський. Значна частина території піддається впливам власних (місцевих) землетрусів і сильних підкорових землетрусів зони Вранча (Румунія)<ref>{{Cite web |url=http://zakon.nau.ua/doc/?uid=1041.32005.0 |title=Президія Національної академії наук України: Сейсмічність і сейсмічна небезпека території України |accessdate=30 листопада 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20120111095544/http://zakon.nau.ua/doc/?uid=1041.32005.0 |archivedate=11 січня 2012 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120111095544/http://zakon.nau.ua/doc/?uid=1041.32005.0 |date=2012-01-11 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://wdc.org.ua/uk/node/192 |title=Дані Інституту геофізики НАН України ім. С. І. Субботіна: Сейсмічність України |accessdate=30 листопада 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20100314041558/http://wdc.org.ua/uk/node/192 |archivedate=14 March 2010 |deadurl=yes }}</ref>.

=== Клімат ===
{{main|Клімат України}}
[[Файл:Осень в Долине привидений.jpg|міні|[[Долина привидів]], [[Крим]]]]
[[Файл:Світанок на Сулі. Околиці села Малоселицького.jpg|thumb|Річка [[Сула]], [[Нижньосульський національний природний парк]]]]
Територія України лежить переважно в [[Континентальний клімат|помірно-континентальній]] області помірного кліматичного поясу зі зростанням континентальности з північного заходу на південний схід. Південний берег Криму виділяється в окремий регіон субтропічного [[Середземноморський клімат|середземноморського клімату]]. В [[Українські Карпати|Українських Карпатах]] і [[Кримські гори|Кримських горах]] висота місцевості й експозиція схилів зумовлюють вертикальну зональність клімату.<ref name="kl">{{Cite web |url=http://wdc.org.ua/atlas/4080100.html |title=Національний атлас України. |accessdate=8 червня 2013 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402151543/http://wdc.org.ua/atlas/4080100.html }}</ref>

Середньорічна температура повітря в Україні коливається від +11…+13 {{градус Цельсія}} на півдні до +5…+7 {{градус Цельсія}} на півночі. Пересічна середня температура найхолоднішого місяця (січня) змінюється від −7…−8 {{градус Цельсія}} на північному сході до 0 {{градус Цельсія}} у степовому Криму й +2…+4 {{градус Цельсія}} на Південному узбережжі Криму. У найтеплішому місяці (липні) середньомісячна температура змінюється від +17…+19 {{градус Цельсія}} на півночі й північному заході країни до +22…+23 {{градус Цельсія}} у південних районах і +25 {{градус Цельсія}} — на Південному узбережжі Криму<ref name="kl"/>.

Найнижча температура повітря на території України зафіксована 8 січня 1935 р. у Луганську. Унаслідок вторгнення повітряних течій з [[Арктика|Арктики]] температура знизилася тут до −42 {{градус Цельсія}}<ref>{{cite web|url=http://ukrmap.su/uk-g8/873.html|title=Фізична географія України, 8 клас|archiveurl=https://www.webcitation.org/6GYqLHp5D?url=http://ukrmap.su/uk-g8/873.html|archivedate=2013-05-12|accessdate=2012-02-01|deadurl=no}}</ref>.

Основною закономірністю в розподілі опадів на території України є їхнє зменшення з півночі й північного заходу в напрямку на південь і південний схід. Найбільші річні суми опадів помічено в [[Українські Карпати|Українських Карпатах]] — 1500 мм (полонина Плай — 1663 мм) і [[Кримські гори|Кримських горах]] (1000—1200 мм), найменші — на причорноморському узбережжі й на Присивашші (від 450—400 до 300 мм). На переважній частині території кількість опадів у середньому змінюється від 650—600 мм на заході до 450—400 мм на півдні й південному сході. Основна їхня маса припадає на теплий період року, за винятком Південного берега Криму. Узимку опади бувають у вигляді снігу, майже на всій території країни; висота снігового покриву — 10—30 см, а в горах досягає 40 см.

Передбачається, що за 50—100 років клімат України стане більш посушливим, схожим на [[Клімат Австралії|австралійський]]<ref>{{Cite web |url=https://ua.news/ua/ukraynskyj-klymat-so-vremenem-prevratytsya-v-avstralyjskyj/ |title=Український клімат із часом перетвориться на австралійський |accessdate=2 серпня 2021 |archive-date=2 серпня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210802050416/https://ua.news/ua/ukraynskyj-klymat-so-vremenem-prevratytsya-v-avstralyjskyj/ }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://kontrakty.ua/article/180834 |title=Пустелі, торнадо і арктична зима: якою буде погода в Україні через 80 років |accessdate=4 серпня 2021 |archive-date=4 серпня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210804190208/https://kontrakty.ua/article/180834 }}</ref>.

=== Водотоки та водойми ===
{{Main|Поверхневі води України|Річки України|Озера України}}
[[Файл:Річка Дніпро у Каневі.jpg|міні|праворуч|Річка [[Дніпро (річка)|Дніпро]] біля [[Канів|Канева]]]]
На території України протікає 63 119 річок і струмків загальною довжиною понад 206 тис. км, із них довжиною 10 км і більше — 3302<ref>{{Cite web |url=http://wdc.org.ua/atlas/4090100.html |title=Національний атлас України. Поверхневі води та водні ресурси |accessdate=3 липня 2013 |archive-date=29 листопада 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141129085333/http://wdc.org.ua/atlas/4090100.html }}</ref>. Більшість річок належить до [[Басейн моря|басейну]] Чорного й Азовського морів і лише з 2 % території води мають стік до Балтійського басейну ([[Сян]] і [[Західний Буг]] із їхніми притоками). Головні річки — [[Дніпро (річка)|Дніпро]], [[Сіверський Донець]], [[Південний Буг]], [[Дністер]], [[Дунай]].

Озер у країні близько 20 тис., з них лише 43 мають площу 10 км² і більше<ref name="MOM">[[Маринич Олександр Мефодійович|Маринич О. М.]], Шищенко П. Г. Фізична географія України: Підручник. — К.: Знання, 2005. — 511 с.</ref>. Найбільше озеро Українського [[Полісся]] — [[Світязь]] має площу 27,5 км². Більшу площу мають солонуваті озера лиманного походження — придунайські ([[Ялпуг]] — 149 км²), причорноморські (штучно опріснений [[Сасик (Кундук)|Кундук (Сасик)]] — 204,8 км²), кримські (солоне озеро [[Сасик-Сиваш]] — 71 км²). В Україні споруджено 1157 водосховищ і 28,8 тис. ставків<ref name="MOM" />. Найбільші водосховища — на Дніпрі ([[Кременчуцьке водосховище|Кременчуцьке]], [[Каховське водосховище|Каховське]], [[Київське водосховище|Київське]], [[Канівське водосховище|Канівське]]). Найбільший [[лиман]] — [[Дністровський лиман|Дністровський]] — 360 км². [[солоність|Найсолонішим]] є [[Куяльницький лиман]] — 157—227 ‰.

=== Ландшафти й фізико-географічне районування ===
{{Main|Фізико-географічне районування України|Фізична географія України}}
[[Файл:Кам'яні Могили 07.jpg|міні|Заповідник [[Кам'яні Могили]]]]
У межах України за спільністю морфоструктурних рис виділяють два класи ландшафтних комплексів — рівнинний, що займає понад 93 % території, і гірський. Основні риси [[Ландшафт географічний|ландшафтної]] структури країни визначаються її розташуванням переважно в [[Помірний кліматичний пояс|помірному поясі]]. Лише на [[Південне узбережжя Криму|Південному узбережжі Криму]] зустрічаються елементи [[Субтропічний кліматичний пояс|субтропічних]] ландшафтів середземноморського типу.

Територія України займає південно-західну частину Східноєвропейської фізико-географічної країни з чітко вираженою біокліматичною і ландшафтною [[Широтна зональність|широтною зональністю]], частини [[Українські Карпати|Карпатської]] та [[Кримські гори|Кримської]] гірських фізико-географічних країн. Рівнинна Україна охоплена чотирма природними зонами: [[Мішані ліси України|зоною мішаних лісів]] ([[Полісся]]), [[Зона широколистяних лісів|зоною широколистяних лісів]], [[Український лісостеп|лісостеповою зоною]] та [[Український степ|степовою зоною]]<ref name="MOM" /><ref>{{Cite web |url=http://wdc.org.ua/atlas/4130100.html |title=Національний атлас України. Ландшафти та фізико-географічне районування. |accessdate=12 червня 2013 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402191844/http://wdc.org.ua/atlas/4130100.html }}</ref>.

=== Заповідні території ===
{{Main|Природно-заповідний фонд України}}
[[Файл:Карпатський морозний ранок.jpg|міні|[[Карпатський біосферний заповідник]]]]
В Україні всі [[Природоохоронна територія|природоохоронні території]] об'єднані у [[Природно-заповідний фонд України]], який включає понад 8600 об'єктів, що становлять близько 6,8 % площі країни<ref name="ПЗФ">[https://wownature.in.ua/oberihaymo/pryrodno-zapovidnyy-fond/ Природно-заповідний фонд України — офіційна сторінка]</ref>.

Природно-заповідний фонд України включає території або акваторії, що мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. Об'єкти природно-заповідного фонду охороняються законодавством України як національне надбання з встановленням особливих режимів охорони<ref name="ЗаконПЗФ">[https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/2456-12#Text Закон України про природно-заповідний фонд України]</ref>.

Природні об'єкти Природно-заповідного фонду України розділяються на [[біосферний заповідник|біосферні заповідники]], [[природний заповідник|природні заповідники]], [[національний природний парк|національні природні парки]], [[регіональний ландшафтний парк|регіональні ландшафтні парки]], [[заказник]]и різних типів, [[пам'ятка природи|пам'ятки природи]] та [[заповідне урочище|заповідні урочища]]<ref name="ЗаконПЗФ"/>. Найвищий статус і здебільшого найбільшу площу мають заповідники та національні природні парки. В Україні існує [[Біосферні заповідники України|5 біосферних заповідників]] ([[Асканія-Нова (заповідник)|Асканія-Нова]], [[Карпатський біосферний заповідник|Карпатський]], [[Чорноморський біосферний заповідник|Чорноморський]], [[Дунайський біосферний заповідник|Дунайський]], [[Чорнобильський радіаційно-екологічний біосферний заповідник|Чорнобильський]]), [[Природні заповідники України|19 природних заповідників]] (найдавніші [[Канівський природний заповідник|Канівський]], [[Кримський природний заповідник|Кримський]], [[Український степовий природний заповідник|Український степовий]], [[Поліський природний заповідник|Поліський]], [[Луганський природний заповідник|Луганський]], [[Природний заповідник «Мис Мартьян»|Мис Мартьян]], [[Ялтинський гірсько-лісовий природний заповідник|Ялтинський гірсько-лісовий]], [[Карадазький природний заповідник|Карадазький]]) та [[Національні природні парки України|55 національних природних парків]] (найдавніші [[Карпатський національний природний парк|Карпатський]], [[Шацький національний природний парк|Шацький]], [[Синевир (національний природний парк)|Синевир]])<ref name="ПЗФ"/>.

=== Корисні копалини ===
{{main|Корисні копалини України|Історія освоєння мінеральних ресурсів України|Нафтогазоносні регіони України|Геологія України|Гідрогеологія України}}
[[Файл:Удивительно светлый террикон - panoramio.jpg|міні|[[Терикон]], [[Донецька область]]]]
Україна входить до числа провідних мінерально-сировинних держав світу. Поєднання різновікових (від [[архей|архею]] до [[кайнозой|кайнозою]]) структурних елементів, що сформувалися внаслідок вияву всіх властивих становленню [[земна кора|земної кори]] процесів, обумовило широкий діапазон [[корисні копалини|корисних копалин]], що становлять мінерально-сировинну базу країни. Україна, яка займає всього 0,4 % земної суші й де проживає 0,8 % населення планети, має у своїх [[надра]]х 5 % мінерально-сировинного потенціалу світу.

В Україні розвідано 20 тис. [[родовище|родовищ]] і проявів 111 видів корисних копалин<ref>За даними [[Геоінформ]]у</ref> (за даними УНІАН — 200 видів корисних копалин, 120 із яких використовує людство нині). З них 7807 родовищ 94 видів корисних копалин мають промислове значення й ураховуються [[Державний баланс запасів|Державним балансом запасів]]. Найбільше економічне значення мають [[кам'яне вугілля]], [[нафта]] й [[природний газ|газ]], залізні й марганцеві [[руда (копалина)|руди]], [[самородна сірка]], [[кам'яна сіль|кам'яна]] й [[калійна сіль|калійна солі]], нерудні будівельні матеріали, [[мінеральні води]]. Їхні родовища є в різних геологічних регіонах України. За розвіданими запасами деяких корисних копалин Україна випереджає [[Росія|РФ]], [[США]], [[Велика Британія|Велику Британію]], [[Франція|Францію]], [[Німеччина|Німеччину]], [[Канада|Канаду]] й інші країни. Зокрема, за запасами й видобутком залізних, марганцевих, титано-цирконієвих руд, багатьох видів неметалічної сировини Україна наприкінці XX ст. займала провідне місце серед країн Європи й світу<ref>http://resource.ukrlife.org/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120127175601/http://resource.ukrlife.org/ |date=27 січня 2012 }} Мінеральні ресурси та добувна промисловість країн світу</ref>.

=== Біорізноманіття ===
{{main|Фауна України|Флора України|Червона книга України}}
[[Файл:Darevskia lindholmi - Ящерица Линдхольма.jpg|міні|[[Ящірка Ліндгольма]], [[ендемік]] [[Кримські гори|Кримських гір]]]]
Різноманіття природних умов України, її розташування в кількох природних зонах із двома морями, зумовлює досить багате і нерівномірно розподілене [[біорізноманіття]] зі значною кількістю [[ендемік]]ів, перш за все в [[Кримські гори|Кримських горах]] та в [[Українські Карпати|Карпатах]].

В Україні поширені понад 60 тисяч [[вид]]ів живих істот, зокрема:<ref name="Дідух">[[Дідух Яків Петрович|Дідух Я. П.]] та ін. [http://wdc.org.ua/atlas/4110100.html Рослинний світ і рослинні ресурси] // [[Національний атлас України]]. Київ: [[ДНВП «Картографія»|Картографія]], 2007. С. 196.</ref><ref name="Акімов">[[Акімов Ігор Андрійович|Акімов І. А.]] [http://wdc.org.ua/atlas/4120100.html Тваринний світ і ресурси тваринного світу] // [[Національний атлас України]]. Київ: [[ДНВП «Картографія»|Картографія]], 2007. С. 210.</ref> понад 6500 видів [[гриби|грибів]] і [[лишайники|лишайників]], понад 4900 видів [[водорості|водоростей]], понад 760 видів [[мохоподібні|мохоподібних]], понад 6000 видів [[судинні рослини|судинних рослин]], понад 1200 видів [[найпростіші|найпростіших]], 33 види [[губки|губок]], 40 видів [[кнідарії|кнідарій]], 3 види [[реброплави|реброплавів]], 33 види [[немертини|немертин]], близько 30 видів [[мохуватки|мохуваток]], 1 вид [[фороніди|форонід]], 2 види [[Внутрішньопорошицеві|внутрішньопорошицевих]], близько 1300 видів [[плоскі черви|плоских червів]], близько 50 видів [[Черевовійчасті|черевовійчастих]], близько 600 видів [[коловертки|коловерток]], близько 60 видів [[Акантоцефали|скреблянок]], 2 види [[Щетинкощелепні|щетинкощелепних]], понад 400 видів [[кільчасті черви|кільчастих червів]], понад 400 видів [[молюски|молюсків]], понад 800 видів [[нематоди|нематод]], 111<ref>Pilato, G., Kiosya, Y., Lisi, O., Inshina, V. and Biserov, V., 2011. Annotated list of Tardigrada records from Ukraine with the description of three new species. [[Zootaxa]], 3123(1), 1-31.</ref> видів [[Тихоходи|тихоходів]], близько 1000 видів [[ракоподібні|ракоподібних]], близько 3300 видів [[павукоподібні|павукоподібних]], близько 140 видів [[багатоніжки|багатоніжок]], понад 500<ref>[[Капрусь Ігор Ярославович|Капрусь І. Я.]], Шрубович Ю. Ю., Таращук М. В. Каталог колембол (Collembola) і протур (Protura) України. Львів: Видавництво [[Державний природознавчий музей НАН України|Державного природознавчого музею НАН України]], 2006. 164 с.</ref> видів [[Прихованощелепні|прихованощелепних]], понад 35 тисяч видів [[комахи|комах]], 14 видів [[Голкошкірі|голкошкірих]], 1 вид [[Головохордові|ланцетників]], 9 видів [[Покривники|тунікат]], [[Список риб України|понад 250]]<ref>[[Мовчан Юрій Васильович|Мовчан Ю. В.]] Риби України. — Київ: Золоті ворота, 2011. — 444 с. ISBN 978-966-2246-26-1.</ref> видів [[риби|риб]], [[Список земноводних України|близько 20]] видів [[земноводні|земноводних]], [[Список плазунів України|близько 25]] видів [[плазуни|плазунів]], [[Список птахів України|понад 400]] видів [[птахи|птахів]] і [[Список ссавців України|близько 120]] видів [[ссавці]]в.

[[Файл:Втрачене золото.jpg|міні|[[Ковила|Ковиловий]] [[степ (тип рослинності)|степ]], [[Одеська область|Одещина]] (заказник [[Тарутинський степ (ландшафтний заказник)|Тарутинський степ]])]]

Природна [[рослинність]] вкриває близько 30 % України, при цьому переважна більшість її вторинно трансформована діяльністю людини. Зокрема, [[ліс]]и займають близько 14 % країни (15,6 % разом із [[лісосмуга]]ми), тоді як у цілому для Європи цей показник становить 41 %. [[Лука (рослинність)|Луки]], які переважно виникли в Україні на місці лісів внаслідок випасу худоби та косіння і використовуються як пасовища та сіножаті, займають близько 9 % країни. [[степ (тип рослинності)|Степи]], що природно займали близько 40 % українських земель, збереглися лише на 0,6 % території країни, здебільшого на заповідних територіях. Площа [[болота|боліт]] займає близько 1 %, [[плавні]]в — близько 1,6 %, [[солончак]]ів — близько 1 %<ref name="Дідух"/>.

В Україні є багато [[ендемік]]ів, переважно це [[безхребетні]] тварини та рослини. Серед [[хребетні|хребетних]] тварин України є лише 12 ендемічних видів<ref name="Акімов"/>, зокрема це [[сліпак піщаний]] і [[сліпак подільський]], поширені у причорноморських і подільських степах, а також [[ящірка Ліндгольма]], поширена в [[Кримські гори|Кримських горах]].

Багато видів заселили природні території України внаслідок діяльності людини і є [[Інвазійні види|інвазійними]]. Деякі з них були навмисно [[Акліматизація|акліматизовані]] людиною, наприклад, такі [[мисливство|мисливські]] види як [[єнотоподібний собака]], [[Neogale vison|норка американська]], [[ондатра]], [[олень плямистий]], [[муфлон]], [[фазан звичайний]] тощо<ref name="Акімов" />. У той самий час значно більше видів були інтродуковані в Україну ненавмисно, або ж поширилися самостійно внаслідок [[Глобальне потепління|кліматичних змін]]. Багато з таких видів, зокрема і занесених навмисно, є [[шкідники|шкідниками]] господарства та здатні завдавати шкоди природним екосистемам і подекуди витісняти місцеві рідкісні види. Серед найшкідливіших інвазійних видів України [[пацюк сірий]], [[колорадський жук]], [[каштанова мінуюча міль]], [[Varroa destructor|кліщ варроа]], [[слимак іспанський]], [[Rapana venosa|рапана]], [[мнеміопсіс|реброплав мнеміопсіс]], [[амброзія полинолиста]], [[робінія звичайна]], [[маслинка вузьколиста]] тощо<ref>[https://link.springer.com/book/10.1007/978-1-4020-8280-1 Handbook of alien species in Europe]. Dordrecht, Netherlands: [[Springer Science+Business Media|Springer]], 2009. 400 pp.</ref><ref>Nentwig W., Bacher S., Kumschick S., Pyšek P., Vilà, M. 2018. [https://link.springer.com/article/10.1007/s10530-017-1651-6 More than «100 worst» alien species in Europe]. [[Biological Invasions]]. 20(6). P.1611-1621.</ref><ref>[[Акімов Ігор Андрійович|Акимов И. А.]] и др. Пчелиный клещ ''Varroa jacobsoni''. Киев: [[Наукова думка]], 1993. 253 с.</ref><ref>[[Зерова Марина Дмитрівна|Зерова М. Д.]], Микитенко Г. Н., Нарольский Н. Б., [[Гершензон Злата Сергіївна|Гершензон З. С.]], Свиридов С. В., Лукаш О. В., Бабидорич М. М. Каштановая минирующая моль в Украине. Киев, 2007. 87 с.</ref><ref>
Sudnik-Wójcikowska B., [[Мойсієнко Іван Іванович|Moysiyenko I.]], Slim P., Moraczewski I. 2009. [https://www.researchgate.net/publication/280100347_Impact_of_the_invasive_species_Elaeagnus_Angustifolia_L_on_vegetation_in_pontic_desert_steppe_ZONE_Southern_Ukraine Impact of the invasive species ''Elaeagnus angustifolia'' L. on vegetation in pontic desert steppe zone (Southern Ukraine)]. [[Polish Journal of Ecology]]. 57(2). P. 269—281.</ref><ref>[[Балашов Ігор Олександрович|Balashov I.]], Khomenko A., Kovalov V., Harbar O. 2018. Fast recent expansion of the Spanish slug (Gastropoda, Stylommatophora, Arionidae) across Ukraine. [[Vestnik Zoologii]]. 52(6). P. 451—456.</ref><ref>[[Протопопова Віра Вікторівна|Протопопова В. В.]], Шевера М. В. 2019. Інвазійні види у флорі України. І. Група високо активних видів. [[GEO&BIO]]. 17. С. 116—135.</ref>.

[[Файл:Зубри у Карпатах (1).jpg|міні|[[Зубр]]и в [[Сколівські Бескиди|Сколівських Бескидах]]]]

Значна кількість видів зникла в Україні протягом останніх століть внаслідок знищення їхнього середовища існування людиною. Один із найпоказовіших прикладів — це степова антилопа [[сайгак]], що був одним із наймасовіших видів копитних в Україні, але повністю зник тут у кінці [[XIX століття]] внаслідок розорювання степів та полювання. Також серед найпомітніших видів, що повністю зникли в Україні протягом останніх століть — [[тарпан]], [[росомаха]], [[Тюлень-монах звичайний|тюлень-монах]], [[Pteromys volans|летяга звичайна]], [[бабак альпійський]], [[ховрах жовтий]], [[пискуха степова]] тощо<ref name="Акімов"/>. [[Зубр]] був знищений в Україні у XVII столітті, але з 1965 року [[Реінтродукція|реінтродукований]] у [[Українські Карпати|Карпатах]] і [[Полісся|Поліссі]]<ref name="Акімов" />.

В Україні основним документом з охорони біорізноманіття є [[Червона книга України]], що містить перелік рідкісних, вразливих і зникаючих [[вид (біологія)|видів]] [[тварини|тваринного]] і [[ботаніка|рослинного]] світу у межах країни, а також узагальнені відомості про сучасний стан цих видів і заходи щодо їх збереження. Занесені до Червоної книги України види підлягають охороні на всій території України, у межах її [[Континентальний шельф|континентального шельфу]] та [[Виключна морська економічна зона України|виключної морської економічної зони]]. Регулюється Законом України «Про Червону книгу України»<ref>[https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3055-14 Закон України «Про Червону Книгу України»]</ref>. З 2021 року до Червоної книги України занесено 1544 види, з них 687 тварини і 857 — рослинний світ<ref name="ПерелікиТварин2021">{{Cite web |url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0260-21 |title=Наказ Міндовкілля від 19.01.2021 (набрав чинності 12.03.2021) Про затвердження переліків видів тварин, що заносяться до Червоної книги України (тваринний світ), та видів тварин, що виключені з Червоної книги України (тваринний світ) |accessdate=3 травня 2022 |archive-date=5 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210505092213/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0260-21 }}</ref><ref name="ПерелікиРослин2021">{{Cite web |url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0370-21 |title=Наказ Міндовкілля від 15.02.2021 (набрав чинності 09.04.2021) Про затвердження переліків видів рослин та грибів, що заносяться до Червоної книги України (рослинний світ), та видів рослин та грибів, що виключені з Червоної книги України (рослинний світ) |accessdate=3 травня 2022 |archive-date=28 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210428171708/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/z0370-21 }}</ref>. Державне управління, регулювання та контроль збереження видів, занесених до Червоної книги України здійснює [[Кабінет Міністрів України]] і підпорядковані структури. Наукове забезпечення ведення Червоної книги України здійснює [[Національна комісія з питань Червоної книги України]], що створюється на базі [[Інститут зоології імені І. І. Шмальгаузена НАН України|Інституту зоології]] та [[Інститут ботаніки імені М. Г. Холодного НАН України|Інституту ботаніки]] [[НАН України]], які є провідними центрами з вивчення біорізноманіття України<ref name="КомісіяЧКУ">{{Cite web |url=http://www.nas.gov.ua/legaltexts/DocPublic/P-170315-73-0.pdf |title=Положення про Національну комісію з питань Червоної книги України |accessdate=3 травня 2022 |archive-date=20 квітня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190420213845/http://www.nas.gov.ua/legaltexts/DocPublic/P-170315-73-0.pdf}}</ref>.

== Історія ==
{{main|Історія України|Хронологія історії України}}

=== Доісторичний період (від палеоліту до бронзової доби) ===
{{main|Доісторична Україна|Трипільська культура|Дніпро-Донецька культура|Ямна культура}}
[[Файл:Aurignacian culture map-fr.svg|міні|праворуч|Поширення [[Оріньяцька культура|Оріньяцької культури]], тобто перших [[Людина розумна|анатомічно сучасних людей]] ([[Мисливці і збирачі|мисливців-збирачів]]) Європи, бл. 35—26 тисяч років тому]]

В Україні знаходиться [[Королевська стоянка|найдавніша відома стоянка]] доісторичних людей у Європі ([[людина прямоходяча]], ''Homo erectus''), поблизу села [[Королево]] на [[Закарпатська область|Закарпатті]], що була датована у 1,4 мільйони років ([[Нижній палеоліт|ранній палеоліт]]), і вважається осередком міграції давніх людей з [[Кавказ]]у<ref>Garba R. et al. 2024. [https://www.nature.com/articles/s41586-024-07151-3 East-to-west human dispersal into Europe 1.4 million years ago]. [[Nature]]. 627: 805—810.</ref><ref>[https://www.arup.cas.cz/en/press-release-the-first-humans-came-to-europe-1-4-million-years-ago/ Institute of Archaeology CAS — The First Humans Came to Europe 1.4 Million Years Ago]</ref><ref>Етнічна історія давньої України. — Київ: Інститут археології НАН України, 2000. — C. 8—9.</ref>.

Щонайменше з кінця [[Нижній палеоліт|раннього палеоліту]] (близько 300 тисяч років тому), та протягом усього [[Середній палеоліт|середнього палеоліту]], більшу частину земель нинішньої України населяли [[неандертальці]] (''Homo neanderthalensis''). Особливо добре відомі стоянки неандертальців у Криму, який імовірно був одним з останніх [[рефугіум]]ів цього виду людини, до близько 28 тисяч років тому<ref name="Lillie&Potekhina2020">Lillie M., Potekhina I. (Eds.) 2020. [https://iananu.org.ua/images/Edition/2021/Prehistoric_Ukraine.pdf Prehistoric Ukraine. From the First Hunters to the first Farmers]. Oxford: Oxbow Books. 336 р.</ref>.

Близько 40 тисяч років тому Європу, зокрема терени нинішньої України, у кілька міграційних хвиль заселили з [[Середземномор'я|середземноморського]] узбережжя [[Близький Схід|Близького Сходу]] анатомічно сучасні люди, ''[[Людина розумна|Homo sapiens]]'', що були [[Мисливці і збирачі|мисливцями-збирачами]] ([[кроманьйонці]]). Вони витіснили [[неандертальці]]в, частково їх асимілювавши (відсоток [[ДНК]] неандертальців у [[геном]]і сучасної людини в Європі поступово скоротився з 3—6 % до сучасних 2 %), хоча кілька тисяч років два види людей співіснували, особливо довго в Криму<ref name="Lillie&Potekhina2020"/>. Перші сучасні люди в Європі, зокрема на значній частині України, представлені [[Оріньяцька культура|Оріньяцькою археологічною культурою]], яку згодом замінили [[Граветська культура|Граветська]] та [[Епіграветська культура|Епіграветська]] культури (до близько 8 тисяч років тому), носії яких продовжували бути [[Мисливці і збирачі|мисливцями-збирачами]]. Завдяки сучасним генетичним дослідженням людських решток зазначених культур встановлено, що їхні представники (віком починаючи принаймні від 38 тисяч років) є одними з пращурів сучасних європейців, зокрема українців<ref name="Fu2016">Fu Q. et al. 2016 [https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC4943878/ The genetic history of Ice Age Europe]. [[Nature]]. 534 (7606): 200—205.</ref>.

[[Файл:Expansion of farming in western Eurasia, 9600–4000 BCE.png|міні|праворуч|Поширення землеробства від {{не перекладено|ранні європейські землероби|ранніх європейських землеробів|en|Early European Farmers}} у 9600—4000 роках до н. е.; у Східній Європі — [[Трипільська культура]]]]

Після закінчення [[Останній льодовиковий період|останнього льодовикового періоду]] 11 тисяч років тому поступове потепління клімату в Європі сприяло збільшенню популяції людей та дозволило розпочати [[землеробство]]. Близько 9 тисяч років тому в Європу почали мігрувати так звані {{не перекладено|ранні європейські землероби|ранні європейські землероби|en|Early European Farmers}} з [[Анатолія|Анатолії]], що ознаменувало початок [[неоліт]]у. На теренах нинішньої України внаслідок цієї міграції близько 8 тисяч років тому виникла [[Трипільська культура]] (існувала в VI—III тисячоліттях до [[Anno Domini (Від Різдва Христового)|нашої ери]]). Сучасні генетичні дослідження людських решток Трипільської культури та інших ранніх європейських землеробів довели їхнє походження та встановили суттєвий вплив землеробів з Анатолії на сучасний генофонд європейців і зокрема українців.<ref name="Fu2016"/><ref name="Kılınç2016">Kılınç G. et al. 2016. [https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC5069350/ The Demographic Development of the First Farmers in Anatolia]. [[Current Biology]]. 26 (19): 2659—2666.</ref><ref name="Mathieson2018">Mathieson I. et al. 2018. [https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC6091220/ The Genomic History of Southeastern Europe]. [[Nature]]. 555 (7695): 197—203.</ref>

Одночасно з Трипільською культурою на українських теренах окремо існувала [[Дніпро-Донецька культура]] (VI—III тисячоліття до [[Anno Domini (Від Різдва Христового)|нашої ери]]), що походила від місцевих [[Мисливці і збирачі|мисливців-збирачів]] і також поступово переходила до землеробства та скотарства.<ref name="Mathieson2018"/><ref name="Залізняк2005">[[Залізняк Леонід Львович|Залізняк Л. Л.]] Археологія України. Навч. посібник. — К.: Либідь, 2005. — с. 90-101.</ref>

[[Файл:Ямная культура.jpg|міні|праворуч|Максимальне поширення степових кочовиків-скотарів [[Ямна культура|Ямної культури]], бл. 3000 років до н. е.]]

Близько 5 тисяч років тому Східною Європою й далі на захід пройшла велика експансія степових [[кочовики|кочовиків]]-[[скотарство|скотарів]] зі східного [[Понтійсько-каспійський степ|понтійсько-каспійського степу]], що в археології відомі як [[Ямна культура]] (існувала протягом близько 3300—2600 років до нашої ери). Степові кочовики захопили та асимілювали Трипільську культуру й інші місцеві народи, відповідно ця експансія мала значний вплив на подальший генофонд європейців та українців зокрема.<ref name="Mathieson2018"/><ref name="Haak2015">Haak W. et al. 2015. [https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC5048219/ Massive migration from the steppe was a source for Indo-European languages in Europe]. [[Nature]]. 522 (7555): 207—211.</ref><ref name="Krzewińska2018">Krzewińska M. et al. 2018. Ancient genomes suggest the eastern Pontic-Caspian steppe as the source of western Iron Age nomads. [[Science Advances]]. 4 (10): 1—12.</ref>

За сучасними (2024) [[біологія|біологічними]] уявленнями, що виникли у XXI столітті внаслідок [[секвенування]] [[геном]]ів людських решток із багатьох археологічних культур і їх порівняння з сучаснішими людьми, подальші міграції ззовні не мали такого великого впливу на генофонд українців й інших європейських народів, як згадані вище три групи міграцій, а саме [[Мисливці і збирачі|мисливців-збирачів]] [[Оріньяцька культура|Оріньяцької культури]] (понад 38 тисяч років тому), {{не перекладено|ранні європейські землероби|ранніх європейських землеробів|en|Early European Farmers}} з [[Анатолія|Анатолії]] (близько 9 тисяч років тому) та степових кочовиків-скотарів [[Ямна культура|Ямної культури]] (близько 5 тисяч років тому). Наступні степові культури Східної Європи, включно з кімерійцями, скіфами та сарматами, були генетично пов'язані з Ямною культурою. Подальший етногенез європейських народів відбувався здебільшого за рахунок вже присутнього генетичного матеріалу, хоча мали місце великі внутрішні міграції<ref name="Fu2016"/><ref name="Kılınç2016"/><ref name="Mathieson2018"/><ref name="Haak2015"/><ref name="Krzewińska2018"/>.

Наступні культури Східної Європи були сформовані під значним культурним і генетичним впливом Ямної культури: [[Культура шнурової кераміки]] (бл. 3000—2300 рр. до н. е.), [[Катакомбна культура]] (бл. 2500—2000 рр. до н. е.), [[Тшинецька культура]] (бл. 2400—1300 рр. до н. е.), [[Зрубна культура]] (бл. 1900—1200 рр. до н. е.), [[Сабатинівська культура]] (бл. XV—XIII ст. до н. е.) та [[Білозерська культура]] (бл. XII—X ст. до н. е.)<ref name="Haak2015"/><ref name="Krzewińska2018"/><ref name="Залізняк2005"/>.

=== Залізна доба, Античність і раннє Середньовіччя ===
{{main|Кімерійці|Давньогрецькі колонії Північного Причорномор'я|Скіфія|Сарматія|Анти|Склавини}}
[[Файл:Pektoral111.JPG|міні|праворуч|Золота [[Пектораль із Товстої Могили|Пектораль]], [[4 століття до н.е.|IV століття до н. е.]], [[Товста Могила]] (поховання [[скіфи|скіфів]]), виготовлена можливо греками з [[Давньогрецькі колонії Північного Причорномор'я|причорноморських колоній]] ]]
Першим народом на теренах нинішньої України, що відомий за історичною назвою, а не лише за археологічними знахідками, були [[кімерійці]] (бл. Х—VII ст. до н. е.), які напряму походили від зазначених вище степових культур. Спорідненим із кімерійцями народом були [[таври]], що населяли південь [[Крим]]у протягом [[I тисячоліття до н. е.]]. Кімерійців згодом витіснили [[скіфи]] (VII—III ст. до н. е.), які створили одну з наймогутніших держав того часу. У III ст. до н. е. скіфів замінили [[сармати]], союз споріднених племен яких проіснував до IV ст. н. е., коли їх витіснили [[гуни]], які згодом дали поштовх до [[Велике переселення народів|великого переселення народів]].<ref name="Haak2015"/><ref name="Krzewińska2018"/><ref name="Залізняк2005"/><ref name="Яковенко"/>

Одночасно з цим, починаючи з VII ст. до н. е, [[давні греки]] заснували низку [[поліс|міст-колоній]] на північному узбережжі Чорного моря, що відомі як [[Давньогрецькі колонії Північного Причорномор'я]]: [[Борисфен (колонія)|Борисфен]], [[Тіра]], [[Ольвія]], [[Пантікапей]], [[Херсонес Таврійський|Херсонес]], [[Феодосія]], [[Керкінітида]] тощо. На основі цих колоній у V ст. до н. е. виникла [[Боспорська держава]], яка у I  ст. до н. е. увійшла до складу [[Римська імперія|Римської імперії]]<ref name="Залізняк2005" /><ref name="Яковенко" />.

[[Файл:0550 Ukraine.png|міні|праворуч|Поширення [[Пеньківська культура|Пеньківської]] ([[анти]]?) та [[Празько-Корчацька культура|Празько-Корчацької]] ([[склавини]]?) культур у V—VI століттях]]

Близько початку нашої ери, імовірно між [[Вісла|Віслою]] та [[Дніпро]]м, з'явилися перші [[слов'яни]], деталі походження яких не з'ясовані, оскільки майже всі народи цього регіону практикували [[кремація|кремацію]] протягом [[I тисячоліття до н. е.]] та [[I тисячоліття|I тисячоліття н. е.]], що, за окремими виключеннями, не дозволяє отримати детальні генетичні дані з людських решток цього періоду, як у випадках із давнішими культурами. Походження [[слов'яни|слов'ян]] часто пов'язують з [[Зарубинецька культура|Зарубинецькою культурою]] (бл. III ст. до н. е. — II ст. н. е.). Близькою до неї є також сусідня з заходу [[Переворська культура]] (бл. III ст. до н. е. — V ст. н. е.). Перші історичні згадки слов'ян відносяться до [[Римська імперія|римських]] джерел [[I століття]] нашої ери, де вони відомі як [[венеди]], які однак не цілком ототожнені з археологічними культурами. Ідентифікація археологічних культур цього періоду як слов'янських ускладнена присутністю в тому ж регіоні [[Дніпровські балти|дніпровських балтів]], до яких імовірно належить зокрема [[Милоградська культура]] (бл. VII ст. до н. е. — I ст. н. е.), а також [[готи|готів]], до яких належить щонайменше [[Вельбарська культура]] (бл. I—V ст. н. е.). Слов'янськими часто називають [[черняхівська культура|Черняхівську]] (I—V ст. н. е.) та [[київська культура|Київську]] (II—V ст. н. е.) культури, але це остаточно не з'ясовано, Черняхівська культура щонайменше мала значний вплив готів. Майже не викликає сумнів слов'янська приналежність [[Пеньківська культура|Пеньківської]] (бл. IV—VII ст.) та [[Празько-Корчацька культура|Празько-Корчацької]] ([[Корчацька культура|Корчацької]], [[Празька культура|Празької]], бл. V—VII ст.) культур, які ототожнюють відповідно з [[анти|антами]] та [[Склавини|склавинами]], відомими за кількома [[Візантія|візантійськими]] джерелами. У цих джерелах зокрема згадується перший відомий за іменем слов'янський правитель, [[князь]] антів [[Бож]] (IV століття), а також й інші вожді, як-от [[Ідарізій]], [[Мезамир]], [[Мусокій]], [[Ардагаст]] тощо. Анти та склавини подекуди воювали з [[готи|готами]], [[авари|аварами]] та [[Візантія|Візантією]]. Імовірно саме від цих двох племен почалося широке розселення слов'ян Європою (зокрема [[Переселення слов'ян на Балкани|до Балкан]])<ref name="Krzewińska2018"/><ref name="Залізняк2005"/><ref name="Rębała2007">Rębała K. et al. 2007. [https://www.nature.com/articles/jhg200754 Y-STR variation among Slavs: evidence for the Slavic homeland in the middle Dnieper basin]. [[Journal of Human Genetics]]. 52 (5): 406—414.</ref><ref name="Яковенко"/><ref name="Stolarek2023">Stolarek I. et al. 2023. [https://genomebiology.biomedcentral.com/articles/10.1186/s13059-023-03013-9 Genetic history of East-Central Europe in the first millennium CE]. [[Genome Biology]]. 24: 173.</ref>.

З VI століття сформувалося декілька слов'янських племен, імовірно похідних від антів та склавинів, які на початок IX століття населяли більшу частину нинішньої України: [[поляни (східні)|поляни]], [[деревляни]], [[сіверяни]], [[уличі]], [[волиняни]], [[білі хорвати]], [[тиверці]] тощо. Водночас степи лівобережжя та Криму займали степові кочові [[Тюрки|тюркські]] племена: [[булгари]], [[хозари]], [[печеніги]] та згодом [[половці]]. На півдні Криму жили також [[Греки Криму|греки]], [[готи]] та [[алани]]. [[Давньогрецькі колонії Північного Причорномор'я|Колишні грецькі колонії]] на південному узбережжі Криму перебували під контролем [[Візантія|Візантії]], що іноді переривався набігами степових кочовиків<ref name="Залізняк2005"/><ref name="Залізняк2008"/><ref name="Яковенко"/>.

=== Середньовіччя ===

==== Русь ====
{{main|Київська Русь}}
{{double image|right|Coin of Vladimir the Great (reverse).jpg|107|Coin of Yaroslav the Wise (reverse).png|107|Монети з емблемами княжих держав [[Володимир Святославич|Володимира]] та [[Ярослав Мудрий|Ярослава]]}}
[[Файл:Kyiv Rus T.png|міні|[[Київська Русь|Русь]], максимальні кордони]]
[[Файл:Софійський собор Київ.jpg|міні|праворуч|[[Софійський собор (Київ)|Софійський собор]] у Києві, заснований 1011 року]]
Починаючи з [[IX століття]] українські землі стали центром [[Русь|Руської землі]] на чолі з [[поляни (східні)|полянським]] [[Київ|Києвом]]. 882 року Київ захопив [[варяги|варязький]]<ref>{{Cite web|url=https://shron1.chtyvo.org.ua/Mytsko_Ihor/Datskoe_proyskhozhdenye_kniazia_Oleha_ros.pdf|title=Данське похождення князя Олега|language=рос.|last=Мицько|first=І.|year=2010}}</ref> [[князь]] [[Олег Віщий|Олег]] (882—912), який проголосив його «[[Мати городів руських|матір'ю городів руських»]] й встановив владу варязької династії [[Рюриковичі]]в. За князювання княгині [[Ольга (княгиня)|Ольги]] (945—965), її сина [[Святослав Ігорович|Святослава Хороброго]] (965—972), онука [[Володимир Святославич|Володимира Великого]] (980—1015) та правнука [[Ярослав Мудрий|Ярослава Мудрого]] (1019—1054) територія Руської держави розширилась шляхом підкорення Києвом сусідніх [[східні слов'яни|східнослов'янських]], [[балти|балтських]] і [[Фіно-угорські народи|угро-фінських]] племен<ref name="Яковенко"/>.

Це була найбільша держава Європи, площа якої сягала 1,5 млн км2<ref>{{Cite web|url=http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Kyivska_Rus|title=КИЇВСЬКА РУСЬ, СТАНОВЛЕННЯ ТА РОЗВИТОК ЯДРА ДЕРЖАВИ|accessdate=2022-08-07|archive-date=2020-08-27|archive-url=https://web.archive.org/web/20200827163910/http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Kyivska_Rus}}</ref>. Кордони Київської Русі на півночі пролягали в районах [[Чудсько-Псковське озеро|Чудського озера]], [[Фінська затока|Фінської затоки]] [[Балтійське море|Балтійського моря]], [[Ладозьке озеро|Ладозького]] й [[Онезьке озеро|Онезького озер]]; на заході — у районі верхів'їв [[Дністер|Дністра]], [[Карпати|Карпат]], [[Західний Буг|Західного Бугу]], [[Німан]]у і [[Західна Двіна|Західної Двіни]]; на півдні — [[Сула (притока Дніпра)|Сули]], [[Дон]]у, [[Рось|Росі]] й [[Південний Буг|Південного Бугу]]; на сході — [[Волга|Волги]] та її притоки [[Ока (притока Волги)|Оки]]. Також певний час мала дві зовнішні ізольовані колонії: фортецю [[Біла Вежа|Білу Вежу]] серед степів на нижньому [[Дон]]і (X—XII ст.) та місто [[Тмуторокань]] на Кімерійському Боспорі ([[Керченська протока]], X—XI ст.)<ref name="Яковенко"/>.

Русь мала довгу та насичену історію взаємовідносин із [[Візантійська імперія|Візантією]], що було зумовлено розташуванням важливого торгового шляху між Києвом і [[Константинополь|Константинополем]] («[[Шлях із варягів у греки|із варягів у греки]]»). У 907 році князь [[Олег Віщий|Олег]] ходив у [[Похід на Царгород (907)|похід на Константинополь (Царгород)]] і в 911 році уклав із Візантією [[Русько-візантійський договір (911)|договір про торгівлю та інші взаємовідносини]]. У 957 році правляча княгиня [[Ольга (княгиня)|Ольга]] відвідала Константинополь і прийняла [[християнство]]. Однак її син князь [[Святослав Ігорович|Святослав]] не відмовився від [[Слов'янська релігія|автентичної релігії слов'ян]]. Син Святослава князь [[Володимир Святославич|Володимир]] ставив за мету укласти шлюбну угоду з правлячою [[Македонська династія|імператорською династією]] Візантійської імперії й уклав у 987 році договір про шлюб з сестрою імператора царівною [[Анна Порфірогенета|Анною]], в обмін на що надав військову допомогу візантійцям. Коли імператор згодом порушив договір і відмовив у шлюбі, Володимир пішов у [[Корсунський похід Володимира Святославича|похід на Херсонес (Корсунь)]] в Криму, південне узбережжя якого тоді входило до складу Візантійської імперії. Захопивши місто Володимир змусив візантійців виконати шлюбну угоду. Умовою візантійців було прийняття християнства Володимиром, наслідком чого стало [[хрещення Русі]] у 988 році. 989 року Володимир заклав [[Десятинна церква|Десятинну церкву]] у Києві, першу церкву Русі. У 1011<ref>[https://st-sophia.org.ua/uk/muzeyi/sofijskij-muzej/chas-pobudovi-soboru/ Софія Київська — Час побудови собору]</ref> (або 1017) році у Києві було закладенко також [[Софійський собор (Київ)|Софійський собор]], що наразі є найстарішою будівлею Східної Європи зі вцілілим оригінальним інтер'єром (зокрема [[Мозаїки Софійського собору|мозаїки]], [[Софійський собор (Київ)#Фрески|фрески]], [[Графіті Софії Київської|графіті]] тощо)<ref name="Яковенко"/>.

Русь складалася з декількох [[князівство|князівств]] ([[Список руських князівств|близько 10 основних]]), які мали значну автономію та подекуди вели міжусобні війни (особливо за наслідування [[Київські князі|київського престолу]]) й мали тенденції до [[сепаратизм]]у. Правили князівствами, особливо найвпливовішими, здебільшого члени [[Рюриковичі|родини київських князів]], перш за все сини та брати поточного київського князя. Ядро Русі складали [[Наддніпрянська Україна|наддніпрянські]] [[Київське князівство|Київське]], [[Чернігівське князівство|Чернігівське]] та [[Переяславське князівство|Переяславське]] князівства. Великий вплив мало також [[Новгородщина#У складі Київської Русі (882—1136)|Новгородське князівство]], що контролювало північну частину торгового шляху «[[Шлях із варягів у греки|із варягів у греки]]». Значними князівствами були також [[Волинське князівство|Волинське]] та [[Галицьке князівство|Галицьке]]<ref name="Яковенко" />.

Процес [[Феодальна роздрібненість|феодальної роздрібненості]] в XI—XIII століттях призвів до ослаблення та поступового розпаду Русі. У XII столітті [[Володимиро-Суздальське князівство|володимиро-суздальські]] князі (попередники [[Московське князівство|московських]] князів) намагалися встановити свою владу над Києвом, зокрема у 1169 році вони [[Розорення Києва (1169)|сплюндрували Київ]], що значно послабило його подальші позиції<ref name="Яковенко"/>.

На початку XIII століття постала [[Монгольська імперія]], перший великий набіг якої на Русь супроводжувався провальною поразкою київського, чернігівського та галицького князів у [[Битва на Калці|Битві на Калці]] 1223 року. Це створило передумови для масштабної [[Монгольська навала на Русь|монгольської навали на Русь]] з 1239 року. У 1240 році монголи [[Облога Києва (1240)|захопили та зруйнували Київ]], що закінчило існування держави київських князів. Більшість руських князівств потрапила в [[Ординське ярмо|ординську залежність]]<ref name="Яковенко" />.

<gallery caption="[[Великий князь київський|Київські князі]] на [[Золоті ворота (мозаїка)|мозаїках «Золотих воріт»]]" widths="" heights="200" mode="packed" perrow="" class="style=">
OlgaIKiev.jpg|'''[[Ольга (княгиня)|Ольга]]'''
(бл. 910—969)
Sviatoslav I the Brave.jpg|'''[[Святослав Хоробрий]]'''
(бл. 938—972)
Vladimir I the Great.jpg|'''[[Володимир Великий]]'''
(бл. 960—1015)
Yaroslav1.jpg|'''[[Ярослав Мудрий]]'''
(бл. 983—1054)
Daniel of Galicia-Volhynia.jpg|'''[[Данило Галицький]]'''
(1201—1264)
</gallery>

==== Галицько-Волинська держава ====
{{main|Галицько-Волинське князівство}}
[[Файл:Alex K Halych-Volhynia.svg|міні|150px|ліворуч|Герб Галицько-Волинського князівства]]
[[Файл:Alex K Halych-Volhynia general.png|міні|праворуч|Кордони Галицько-Волинського князівства XIII—XIV століть]]
Після занепаду Русі політичний, економічний і культурний центр українських земель перемістився до [[Галицько-Волинське князівство|Галицько-Волинської держави]]. До її складу входили [[Волинь]], [[Галичина]], [[Берестейська земля|Берестейщина]], [[Холмщина]], [[Підляшшя]], [[Белзьке князівство|Белжщина]], Турово-Пінщина, [[Чорна Русь]], західна [[Київське князівство|Київщина]] та [[Закарпаття]]<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv04.htm#zem11 |title=Крип'якевич І. ''Галицько-волинське князівство''. Київ, 1984. — С.21-37. |accessdate=23 березня 2012 |archive-date=27 вересня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070927201028/http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv04.htm#zem11 }}</ref>. Окремі князівства в Галичині, де правили [[Ростиславичі Галицькі|Ростиславичі]], виникли починаючи з 1084 з центрами в [[Перемишльська земля|Перемишлі]], [[Теребовлянське князівство|Теребовлі]] та [[Звенигородське князівство|Звенигороді]]. 1141 р. [[Володимирко Володарович]] об'єднав їх у єдине [[Галицьке князівство]], яке досягло найбільшого розквіту за правління [[Ярослав Осмомисл|Ярослава Осмомисла]].

[[Файл:История Украины. Марка Конник Даниила Галицкого 2004.jpg|міні|праворуч|Кіннотник [[Данило Галицький|Данила Галицького]] [[XIII століття]] на поштовій марці України]]

1199 року [[Роман Мстиславич|Роман Великий]] об'єднав Галичину і [[Волинь]] у єдине [[Галицько-Волинське князівство]]<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv10.htm |title=Крип'якевич І. ''Галицько-волинське князівство''. Київ, 1984. — С.84-87. |accessdate=3 жовтня 2009 |archive-date=30 вересня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070930182608/http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv10.htm }}</ref>. 1245 року його син і спадкоємець [[Данило Галицький]], на часи правління якого припала [[Монгольська навала на Русь|татаро-монгольська навала]], визнав свою залежність від [[Золота Орда|Золотої Орди]], проте сподіваючись на допомогу католицької Європи у боротьбі за незалежність, уклав таємні союзи із [[Королівство Польське (1025—1385)|Польщею]], [[Угорське королівство|Угорщиною]], [[Мазовія|Мазовією]] і [[Тевтонський орден|Тевтонським Орденом]], і 1253 року прийняв знак самодержця — корону [[король Русі|короля Русі]] від папи [[Іннокентій IV|Іннокентія IV]]<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv12.htm |title=Крип'якевич І. ''Галицько-волинське князівство''. Київ, 1984. — С.93-105. |accessdate=23 березня 2012 |archive-date=30 вересня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070930185809/http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv12.htm }}</ref>.

Близько 1256 року, після перемог над монголами [[Куремса|Куремси]], Данило заснував місто [[Львів]]. 1259 року, через відсутність військової допомоги з [[Європа|Заходу]], король повторно визнав верховенство Орди. Його наступник [[Лев Данилович|Лев І]] постійно брав участь у походах ординців на Польщу і [[Велике князівство Литовське|Литву]]. 1303 року Данилів онук король [[Юрій Львович|Юрій І]] домігся створення '''[[Галицька митрополія (1302—1401)|Галицької митрополії]]'''. 1308 року держава перейшла до його синів [[Андрій Юрійович|Андрія]] і [[Лев Юрійович|Лева II]], які розпочали боротьбу проти Золотої Орди в союзі з тевтонськими лицарями і мазовецькими князями. Проте після їхньої смерті останній монарх [[Юрій-Болеслав Тройденович|Юрій II]] знову визнав себе [[васал]]ом Золотої Орди. 1340 року його вбивство дало привід Польщі та Литві — сусідам, які мали династичні права на руський престол, — розпочати [[Війна за галицько-волинську спадщину|війну за галицько-волинську спадщину]]. 1392 року [[Галичина]] з [[Белзьке князівство|Белзькою землею]] і [[Холмщина|Холмщиною]] остаточно увійшла до Польського королівства, а [[Волинь]] — до [[Велике князівство Литовське|Великого князівства Литовського]], яке ще раніше опанувало землі Київського та Чернігівського князівств<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv16.htm |title=Крип'якевич І. ''Галицько-волинське князівство''. — Київ, 1984. — С. 106—115. |accessdate=23 березня 2012 |archive-date=30 вересня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070930191626/http://litopys.org.ua/krypgvol/krypgv16.htm }}</ref>. У той самий час південні українські землі перебували у складі [[Золота Орда|Золотої Орди]], а [[Закарпаття]] — у складі [[Угорське королівство|Угорського королівства]].

==== Крим XIII—XV століть ====
{{main|Кримський улус|Генуезька Газарія|Феодоро}}
[[Файл:Caffa and Theodoro.png|міні|праворуч|[[Крим]] у середині XV століття, під контролем трьох держав: [[Кримський ханат|Кримського ханату]] (незадовго перед цим [[Золота Орда|Золотої Орди]]), [[Генуезька республіка|Генуезької республіки]] та князівства [[Феодоро]] ]]

У 1223 році до [[Крим]]у вторглися [[Монгольська імперія|татаро-монголи]], на 1242 рік вони підкорили [[половці]]в і [[Візантія|візантійські]] ([[Трапезундська імперія|трапезундські]]) міста встановивши над півостровом владу [[Золота Орда|Золотої Орди]], було створено [[Кримський улус]] зі столицею у місті [[Солхат]] (зараз Старий Крим).<ref name="ЕІУ-Крим">Бикова Т. Б. [http://www.history.org.ua/?termin=Krim Крим, перебіг основних доісторичних та історичних подій на півострові Крим]. [[Енциклопедія історії України]]: Т. 5: Кон — Кю / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. Київ: В-во «[[Наукова думка]]», 2008. 568 с.</ref><ref name="Смолій2014">[http://history.org.ua/LiberUA/978-966-02-7228-6/978-966-02-7228-6.pdf Крим: шлях крізь віки. Історія у запитаннях і відповідях]. Ред. В. А. Смолій. Київ: Інститут історії України НАН України, 2014. 456 с.</ref>

У 1266 році італійська [[Генуезька республіка]] домоглася від Золотої Орди дозволу на створення власної колонії в [[Кафа|Кафі]] (Феодосія). Надалі генуезці розширили контроль на все південне узбережжя Криму та на східну частину [[Керченський півострів|Керченського півострова]], утворилася так звана [[Генуезька Газарія]] зі столицею у Кафі, що існувала понад 200 років.<ref name="ЕІУ-Крим"/><ref name="Смолій2014"/>

Місцеві візантійські еліти, [[Греки Криму|греки]] та [[готи]], що сповідували візантійське [[православ'я]], не були задоволені пануванням монголів-[[іслам|мусульман]] і навіть ще більше — пануванням генуезців-[[католицизм|католиків]]. На початку XIV століття їм вдалося створити в [[Кримські гори|Кримських горах]] незалежне князівство [[Феодоро]] зі столицею у місті-фортеці [[Дорос]] (Мангуп). Князівство мало доступ до моря лише на невеликому відрізку південної частини західного узбережжя півострова з фортецею [[Каламіта]] та портом [[Авліта (середньовічний порт)|Авліта]] (зараз [[Інкерман]]). Феодоро налагодило дипломатичні відносини з Золотою Ордою, але вело війни з Генуезькою республікою за контроль над південним узбережжям Криму.<ref name="ЕІУ-Крим"/><ref name="Смолій2014"/>

У 1441 році відбувся політичний розпад Золотої Орди, внаслідок якого на півострові та в степах північного Причорномор'я утворилася незалежна держава [[Кримський ханат]].<ref name="ЕІУ-Крим"/><ref name="Смолій2014"/>

У 1475 році до Криму вторглася [[Османська імперія]], яка захопила та знищила князівство [[Феодоро]] та [[Генуезька Газарія|Генуезьку Газарію]], а кримські хани, хоча чинили військовий супротив, у 1478 році визнали себе [[васал]]ами османів. Відтоді південне узбережжя Криму безпосередньо контролювалося Османською імперією до XVIII століття, а [[Кримський ханат]] перебував у васальній залежності від неї.<ref name="ЕІУ-Крим"/><ref name="Смолій2014"/>

{{wide image|Genoese fortress in Sudak.jpg|800px|[[генуезька фортеця (Судак)|Генуезька фортеця у Судаку]], XIV—XV століття|center}}

==== У складі литовсько-руської та польської держав ====
{{main|Велике князівство Литовське|Королівство Польське|Річ Посполита|Київське воєводство}}
[[Файл:PostSushik.jpg|міні|праворуч|Руський [[лицар]] [[Іванко Сушик]], герой [[Грюнвальдська битва|Грюнвальдської битви]] (1410), на поштовій марці України]]
У XIV столітті [[Велике князівство Литовське|литовські]] князі з династії [[Гедиміновичі]]в вдало скористались початком занепаду [[Золота Орда|Золотої Орди]] та розпочали збирання і переділ руських земель, спустошених у середині XIII століття [[Навала Батия|навалою Батия]]. Співвідношення слов'янських та власне литовських земель у складі [[Велике князівство Литовське|Великого князівства Литовського]] 1341 року було 2,5 до 1, а 1430 року — вже 12 до 1. Розпочав приєднання руських земель до Литви князь [[Гедимін]], зокрема захопивши Київ 1322 року після перемоги в [[Битва на річці Ірпінь|битві на річці Ірпінь]]. У 1340 році князь [[Любарт]] приєднав до Литви [[Волинь]]. Основний масив українських земель забрано до Литви за князювання [[Ольгерд]]а, який приєднав Чернігівсько-Сіверські (1357—1358), Подільські (1363) та Київські землі (1362—1363). Нові землі приєднували як шляхом завоювання, так і через мирні ініціативи (угоди, шлюбні і родинні союзи) з переважанням останніх.<ref name="ВКЛ">{{ЕІУ|1||стаття=Велике князівство Литовське|автор=Русина О. В.|посилання=http://www.history.org.ua/?termin=Velyke_Kniazivstvo_Lytovske}}</ref><ref name="ЮЕ">{{ЮЕ|1|автор= {{nobr|Т. І. Бондарук}}, [[Усенко Ігор Борисович|{{nobr|I. Б. Усенко}}]]. |гасло= Велике князівство Литовське |посилання= https://cyclop.com.ua/content/view/988/58/1/9/#17733}}</ref>

З 1398 року литовська держава мала назву Велике князівство Литовське, '''Руське''' і Жемайтійське.<ref name="ВКЛ"/>

Хоча правили державою литовські князівські династії, потужні позиції у Великому князівстві Литовському займали численні руські (українські) княжі роди, яких було більше ніж литовських, а також і велику частину війська на всіх ланках займали руські воїни та командувачі<ref name="ВКЛ"/>. Помітні позиції руські воїни займали і в армії [[Королівство Польське|Польського королівства]], що з 1392 року включало Галичину та деякі інші західні українські землі. Наприклад, у [[Грюнвальдська битва|Грюнвальдській битві]] (1410), де польське та литовське війська разом розбили [[Тевтонський орден]], за свої подвиги здобув слави та земель від короля [[Владислав II Ягайло|Ягайла]] руський [[лицар]] [[Іванко Сушик]] з міста [[Романів (Львівський район)|Романів]] під [[Львів|Львовом]]<ref>Масан О. 2010. Грюнвальдська битва та її відлуння у Теребовлі й Кам'янці-Подільському (ще раз до питання про участь рицарів з Галичини і Поділля у Великій війні 1409—1411 рр.) // Питання стародавньої та середньовічної історії, археології й етнології. — 2010. — 1. — С. 116—126.</ref>. Серед руських (українських) княжих родів Литовської держави особливо відомими, впливовими та заможними були волинські роди [[Острозькі|Острозьких]] та [[Вишневецькі|Вишневецьких]]. Князь [[Острозький Костянтин Іванович|Костянтин Острозький]] (1460—1530) був одним із найуспішніших полководців Литовської держави, першим здобув титул [[великий гетьман литовський|великого гетьмана литовського]] за перемогу над [[Кримський ханат|татарським]] військом біля [[Очаків|Очакова]] 1497 року. У 1514 році в [[Битва під Оршею|битві під Оршею]] литовсько-руське військо на чолі з Костянтином Острозьким розгромило [[Велике князівство московське|московське]] військо [[Василій III|Василія III]] призупинивши захоплення руських земель [[Московія|Московією]].<ref name="ВКЛ"/>

Саме у складі Великого князівства Литовського, під певним впливом литовських військових традицій, вперше виникло [[українське козацтво]]. Хоча на перших етапах виникнення козацтво загалом підтримувалося литовською елітою, це були самовільні процеси заради оборони від кочівників, а не цілеспрямована організація державою. Зростання чисельності козацьких ватаг та їхні набіги на землі [[Кримський ханат|Кримського ханату]] створювали постійну напругу у відносинах між литовськими князями і ханом. У 1556 році волинський князь [[Дмитро Вишневецький]] заснував фортецю на острові [[Мала Хортиця]] задля боротьби з кочовиками. Це стало предтечею подальшого створення першої [[Запорозька Січ|козацької січі]].<ref name="ВКЛ"/>

У 1569 році литовська та польська держави були [[Люблінська унія|об'єднані]] у єдину [[Річ Посполита|Річ Посполиту]], причому руські княжі роди литовської держави здебільшого зберігали свій вплив на той час. У 1576 році князь [[Костянтин Василь Острозький]], переважно на меценатський внесок своєї небоги княжни [[Єлизавета (Гальшка) Острозька|Гальшки Острозької]], заснував [[Історія Острозької академії|Острозьку академію]], перший вищий навчальний заклад України.<ref>''Дзюба О. М.'' [http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?Z21ID=&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Ostrozka_akademiia Острозька академія] // {{ЕІУ|7/684—685}}</ref>

<gallery widths="" heights="180" mode="packed" perrow="" class="style=">
Grand Duchy of Lithuania Rus and Samogitia 1434.jpg|border|[[Велике князівство Литовське]] у 1386—1434 роках
Autor_nieznany_(malarz_z_kręgu_Lukasa_Cranacha_Starszego),_Bitwa_pod_Orszą.jpg|[[Битва під Оршею]] 1514 року, у якій руський волинський князь [[Острозький Костянтин Іванович|Костянтин Острозький]], перший [[великий гетьман литовський]], розгромив [[Велике князівство московське|московське]] військо
File: Stamp of Ukraine s1471-73.jpg|border|Представники волинського княжого роду [[Острозькі|Острозьких]] на поштових марках: [[Острозький Костянтин Іванович|Костянтин]] (1460—1530), [[Єлизавета (Гальшка) Острозька|Гальшка]] (1539—1582) та [[Костянтин Василь Острозький|Костянтин Василь]] (1526—1608)
Dmytro Vyshnevetsky (Baida).png|border|Волинський князь
 [[Дмитро Вишневецький]]
 (бл. 1515—1564)
</gallery>

=== Новий час ===

==== Козаччина ====
{{main|Українське козацтво|Військо Запорозьке|Гетьманщина|Реєстрове козацтво}}
[[Файл:Herb Viyska Zaporozkogo (Alex K).svg|міні|ліворуч|150px|[[Лицар із самопалом|Герб Війська Запорозького]]]]
[[Файл:Typus Generalis Ukrainae sive Palatinatuum Podoliae, Kioviensis et Braczlaviensis terras nova delineatione exhibens 1690.jpg|міні|Україна на мапі 1690 року]]
[[Файл:Location of Cossack Hetmanate.png|міні|праворуч|Розташування [[Гетьманщина|Гетьманщини]] у 1649—1654 роках]]

У XV столітті на південному сході [[Велике князівство Литовське|Великого князівства Литовського]] у [[Наддніпрянська Україна|Наддніпрянщині]] виникли громади, які почали називати себе [[Козаки|козаками]]. Їхнє виокремлення було пов'язано з формуванням угруповань вояків, що захищали ці землі в [[Дике Поле|«диких степах»]] [[Запорожжя]] від нападів степових кочовиків. З XVI століття військовим осередком козаків стала [[Запорозька Січ]]<ref>Розділ III. Несхожі пагони руського стовбура (кн. XIV — сер. XVI ст.). § 3. Перші сто літ козаччини // Яковенко Н. ''Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст.'' — Київ, 1997.</ref>. Козаки [[Військо Запорозьке|Війська Запорозького]] формували окремий [[суспільний стан]], що брав участь у війнах на боці [[Річ Посполита|Речі Посполитої]]: [[Лівонська війна|Лівонській війні]] 1558—1583 років, [[Польсько-московська війна (1609—1618)|Польсько-московській війні]] 1605—1618 років, [[Хотинська війна|Хотинській війні]] 1620—1621 років, [[Смоленська війна|Смоленській війні]] 1632—1634 років. Крім цього козаки самовільно ходили з грабіжницькими походами у [[Молдавське князівство|Молдову]], [[Московське царство|Московію]], [[Кримський ханат]], [[Чорне море|Чорноморське]] узбережжя [[Болгарія|Болгарії]] і [[Мала Азія|Малої Азії]], а також активно [[Козаки у Тридцятирічній війні|займалися найманством]], особливо під час [[Тридцятилітня війна|Тридцятирічної війни]] 1618—1648 років. Найуспішнішим козацьким полководцем зазначених воєн і походів був [[гетьман]] [[Реєстрове козацтво|реєстрового козацтва]] [[Петро Конашевич-Сагайдачний]]. Через правовий і соціальний гніт з боку [[шляхта|шляхти]] козаки неодноразово піднімали [[козацькі повстання|повстання]], найбільшими з яких були [[повстання Косинського]] 1591—1593 років, [[повстання Наливайка]] 1594—1596 років, [[повстання Жмайла]] 1625 року, [[повстання Федоровича]] 1630 року, [[повстання Сулими]] 1635 року, [[повстання Павлюка]] 1637 року й [[повстання Острянина]] 1638 року. Козаки неодноразово відстоювали права [[українці|українського населення]], яке зазнавало в Речі Посполитій релігійних та національних утисків<ref name="Козацька ера">Субтельний О. [http://ukrainica.org.ua/ukr/istoriya_ukraini/istoriya_ukraini_all/1655 Козацька ера]{{Недоступне посилання}} // Україна: Історія. — Київ: Либідь, 1993.</ref><ref>Розділ III. Україна-Русь — третій зайвий у Речі Посполитій «Двох Народів» (1569—1648). § 3. Шляхта, простолюд, козаки — вузол взаємопов'язань і протиріч // Яковенко Н. ''Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст.'' — Київ, 1997.</ref>.

З 1615 року в Києві існувала [[Київська братська школа|братська школа]], що 1632 року була реорганізована [[Київська митрополія|митрополитом]] [[Петро Могила|Петром Могилою]] на [[Києво-Могилянська колеґія|Києво-Братську колегію]] і яка у 1658 році отримала статус академії. [[Києво-Могилянська академія (1659—1817)|Києво-Могилянська академія]], і раніше колегія, була провідним освітнім закладом України в XVII—XVIII століттях, мала підтримку Війська Запорозького, з першої половини XVII століття в ній навчалася значна частина козацької старшини, зокрема низка гетьманів і їх найближче оточення<ref>''[[Яременко Максим Васильович|М. В. Яременко]]''. [http://history.org.ua/?termin=Kyevo_Mogylyanska_akademiya Києво-Могилянська академія, Київська братська школа, Київський колегіум, Київська академія, Київська духовна академія, Національний університет «Києво-Могилянська академія»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161006050334/http://history.org.ua/?termin=Kyevo_Mogylyanska_akademiya |date=6 Жовтня 2016 }} // {{ЕІУ|4|183}}</ref><ref>''Хижняк З. І., Маньківський В. К.'' [http://ekmair.ukma.edu.ua/bitstream/handle/123456789/2782/Khyzhniak_Istoriia_Kyievo-Mohylianskoi_akademii.pdf Історія Києво-Могилянської академії]. Київ: Видавничий дім «КМ Академія», 2003. 184 с.</ref>.

[[Файл:23. Kozaky rozvazhajutsa.jpg|міні|праворуч|Запорозькі козаки на розмальованій [[Гравюра|гравюрі]] [[Калинський Тимофій Васильович|Тимофія Калинського]] 1770-х років]]

У 1648—1657 роках козаки під керівництвом [[гетьман]]а [[Богдан Хмельницький|Богдана Хмельницького]] підняли [[Хмельниччина|велике повстання у Речі Посполитій]], результатом якого стало створення в [[Наддніпрянська Україна|Наддніпрянщині]] самоврядної української держави — [[Гетьманщина|Війська Запорозького]], або Гетьманщини<ref name="Козацька ера"/><ref>В. Греченко О. Ярмиш. Історія України. — Харків: Торсінг, 2005. — С. 39-47.</ref>. 1654 року задля продовження війни з поляками козацька Україна прийняла [[Переяславська рада|протекторат московського царя]], а 1656 року, через підписання московитами [[Віленське перемир'я|сепаратного миру]], уклала союз зі [[Шведська імперія|Швецією]] і [[Трансильванія|Трансільванією]]<ref name="Яковенко-Хмель">Розділ V. Козацька ера. § 1. Козацька революція 1648—1657 рр. // Яковенко Н. ''Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст.'' — Київ, 1997.</ref>. 1657 року, після обрання новим гетьманом [[Іван Виговський|Івана Виговського]], всередині України спалахнуло [[Повстання Пушкаря і Барабаша|антигетьманське повстання]], що розвинулося у [[Московсько-українська війна (1658—1659)|козацько-московську війну]]. Попри [[Конотопська битва|перемогу гетьмана під Конотопом]] в 1659 році, він втратив підтримку козацької старшини через [[Гадяцький договір|союз із поляками]]<ref name="Козацька ера"/>.

Стартував період козацьких міжусобиць — [[Руїна|руїни]], внаслідок якої козацька держава розкололася по [[Дніпро|Дніпру]] на [[Лівобережна Україна|Лівобережжя]], [[Правобережна Україна|Правобережжя]] і [[Військо Запорозьке Низове|Запорожжя]]. Правобережна Україна [[Слободищенський трактат|опинилася під владою Речі Посполитої]], а Лівобережжя і Запорожжя — [[Московські статті (1665)|під впливом Московії]]. 1667 року цей поділ затверджено [[Андрусівське перемир'я|Андрусівським миром]].

У 1672 році у [[Бучацький мирний договір|Бучацькому договорі]] зазначено [[Польська мова|польською мовою]] та [[Турецька мова|турецькою мовою]] існування України, української [[Держава|державності]]<ref>{{cite web |url=http://lviv1256.com/history/vidnaydeno-dokumenty-iaki-pidtverdzhuiut-shcho-u-xvii-stolitti-v-nas-bula-suverenna-ukrains-ka-derzhava/ |title=Віднайдено документи, які підтверджують, що у XVII столітті в нас була суверенна Українська держава |author= |date=21.09.2019 |website=Львів місто натхнення |publisher= |archiveurl=https://archive.today/20200928091150/http://lviv1256.com/history/vidnaydeno-dokumenty-iaki-pidtverdzhuiut-shcho-u-xvii-stolitti-v-nas-bula-suverenna-ukrains-ka-derzhava/ |archivedate=28.09.2020 |accessdate=28.09.2020 }}</ref>.

Козацькі [[Польсько-турецька війна (1672—1676)|намагання об'єднати Україну]] під проводом гетьмана [[Петро Дорошенко|Петра Дорошенка]] за допомоги [[Османська імперія|Османської імперії]] у 1672—1676 роках [[Московсько-турецька війна (1676—1681)|закінчилися поразкою]] і [[Бахчисарайський мирний договір|закріпленням попереднього поділу]]<ref name="Яковенко-Руїна">Розділ V. Козацька ера. § 2. Руїна (1658—1686) // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. — Київ, 1997.</ref>. 1689 року Московія і Річ Посполита [[Вічний мир (1686)|остаточно розділили Гетьманщину]]. Наприкінці [[XVII століття]] поляки ліквідували залишки козацького суверенітету на [[Правобережна Україна|Правобережжі]], а московити поступово скасовували його на Лівобережжі.

1709 року, під час [[Велика Північна війна|Великої північної війни]], козаки під проводом із гетьманом [[Іван Мазепа|Івана Мазепи]] уклали союз зі [[Шведська імперія|Швецією]], намагаючись визволитися з-під московського панування, але зазнали [[Полтавська битва|поразки під Полтавою]]<ref name="Яковенко-Мазепа">Розділ V. Козацька ера. § 3. Мазепа і мазепинці // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. — Київ, 1997.</ref>. 1710 року переможені козаки на чолі з гетьманом [[Пилип Орлик|Пилипом Орликом]] прийняли у вигнанні [[Конституція Пилипа Орлика|першу козацьку Конституцію]]<ref name="Яковенко-Мазепа" />. Після повстання Мазепи Московська держава, перетворена на [[Російська імперія|Російську імперію]], взяла курс на повну [[Малоросійська колегія|ліквідацію козацької автономії]] в Україні. 1754 року росіяни ліквідували українсько-російський [[митниця|митний кордон]] і 1764 року скасували гетьманство, надавши останньому гетьману [[Кирило Розумовський|Кирилу Розумовському]] декоративний титул [[фельдмаршал]]а. 1775 року [[Ліквідація Запорозької Січі (1775)|зруйновано Запорозьку Січ]], 1781 року ліквідовано [[Полковий устрій Гетьманщини|козацький устрій в Україні]], а 1783 року [[кріпацтво|закріпачено]] українських вільних селян<ref name="Козацька ера" /><ref>Розділ VI. Україна XVIII ст. між Річчю Посполитою і Російською імперією. § 2. Згасання козацьких автономій у підросійській Україні // Яковенко Н. Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст. — Київ, 1997.</ref>.

<gallery caption="[[Українські гетьмани і кошові отамани|Гетьмани]] [[Військо Запорозьке|Війська Запорозького]]" widths="" heights="170" mode="packed" perrow="" class="style=">
Petro Konashevych-Sahaidachny (Portrait, mid 19th century, Havrylo Vasko).jpg|'''[[Петро Сагайдачний]]'''
(1582—1622)
Bohdan Khmelnytsky.jpg|'''[[Богдан Хмельницький]]'''
(1595—1657)
Iwan Wyhowski.PNG|'''[[Іван Виговський]]'''
(бл. 1608—1664)
Petro Doroshenko 19.jpg|'''[[Петро Дорошенко]]'''
(1627—1698)
Portret Mazepa.jpg|'''[[Іван Мазепа]]'''
(1639—1709)
Natalia Pavlusenko. Portrait by Pylyp Orlyk. 2022.jpg|'''[[Пилип Орлик]]'''
(1672—1742)
</gallery>

==== Кримськотатарська держава ====
{{main|Кримський ханат}}
[[Файл:Flag of the Crimean Khanate (15th century).svg|ліворуч|міні|Прапор Кримського ханату [[XV століття]] з [[Герб кримських татар|гербом Ґераїв]]]]
[[Файл:De Landschappen der Percoptize en Nogaize Tartares, Circassen, P Van der Aa (Leiden, 1707).jpg|thumb|right|Кримськотатарська держава на карті 1707 року, позначені також Україна та [[Московія]]]]
Державою [[кримські татари|кримських татар]], одного з [[Корінні народи України|корінних народів України]]<ref name="ї"/>, був [[Кримський ханат]] (Кримський престол, Кримське ханство), що існував на південних українських землях у [[1441]]—[[1783]] роках за правління династії [[Ґіреї|Ґераїв]], засновником якої був [[Хаджі I Ґерай]]. Держава мала [[Станово-представницька монархія|станово-представницький]] устрій, основною релігією був [[іслам]]. Займала територію [[Крим]]у (крім південного узбережжя), степів [[Північне Причорномор'я|Північного Причорномор'я]] в межиріччі [[Дністер|Дністра]] і [[Дон]]у, а також земель північної [[Кубань|Кубані]]. Перебувала у [[васал]]ьній залежності від [[Османська імперія|Османської імперії]], яка контролювала південне узбережжя Криму. Тримала у [[васал]]ьній залежності [[Кочовики|кочовиків]] [[Ногайська орда|Ногайської]], [[Білгородська орда|Буджацької]], [[Єдисанська орда|Єдисанської]], [[Джамбуйлуцька орда|Перекопської орд]], [[Мала Ногайська Орда|малих ногаїв]] Кубані та [[черкеси|черкесів]] Північного Кавказу.<ref name="ЕІУ"/><ref name="Дом"/>

Протягом [[1474]]—[[1700]] років кримські хани, як спадкоємці ханів Золотої Орди, [[Данина Москви в Крим|отримували данину]] від [[Московія|Московії]]. У [[1521]] році, після того як [[Московія|московити]] кілька років уникали сплати данини, хан [[Девлет I Ґерай]] організував [[Кримський похід на Московщину (1521)|масштабний похід]] на [[Московія|Московщину]] зі стотисячним військом, відомий як «Кримський Смерч». У результаті походу кримські татари розорили Москву та декілька міст дорогою й змусили [[Московія|московитів]] підписати принизливий договір і продовжувати виплачувати данину.<ref name="ЕІУ"/><ref name="Дом"/>

У [[1659]] році хан [[Мехмед IV Ґерай]] підтримав гетьмана [[Іван Виговський|Івана Виговського]] в [[Конотопська битва|битві під Конотопом]], 40 тисяч кримськотатарських вершників разом із 20 тисячами козаків та 4 тисячами польських найманців здобули рішучу перемогу над 100 тисячами [[Московське царство|московитів]].<ref name="ЕІУ"/><ref>О. Сокирко. Тріумф в час Руїни. Конотопська битва 1659 р. — К. : Темпора, 2008</ref>

Зазнала сильних руйнувань під час [[Російсько-турецька війна (1735—1739)|російсько-османської війни 1735—1739 років]]. У [[1774]] році [[Кючук-Кайнарджійський мирний договір|здобула повну незалежність]] як від [[Османська імперія|Османської]], так і від [[Російська імперія|Російської]] імперії внаслідок чергової [[Російсько-турецька війна (1768—1774)|поразки османів у російсько-турецькій війні]], що було [[Кючук-Кайнарджійський мирний договір|письмово закріплено мирним договором]].<ref name="ЕІУ"/><ref name="Дом"/>

У [[1783]] році [[Російська імперія]] порушила [[Кючук-Кайнарджійський мирний договір|договір]] та [[Анексія Кримського ханства|анексувала Кримський ханат]]<ref>{{cite book | author = Г. Л. Кессельбреннер | chapter =  | chapter-url =  | format =  | url = https://mgimo.ru/about/news/main/249710/ | title = Крым: страницы истории | orig-year =  | agency =  | edition =  | location = М. | date = 1994 | publisher = SvR-Аргус | at =  | volume =  | pages =  | page =  | series =  | isbn = 5-86949-003-0 | ref =  | accessdate = 5 червня 2020 | archive-date = 6 березня 2019 | archive-url = https://web.archive.org/web/20190306042906/https://mgimo.ru/about/news/main/249710/ }}</ref>.

<gallery heights="170" mode="packed" class="style=">
Файл:Хан Хаджи Ґерай.jpg|'''Хан''' [[Хаджі I Ґерай|'''Хаджі I Ґерай''']]
(1397—1466)
Файл:Stamp of Ukraine s1428 01.jpg|'''[[Дюрбе Хаджі Ґерая|Мавзолей]] хана
[[Хаджі I Ґерай|Хаджі І Ґерая]]'''
Файл:Han Camii (Tatar Khan Mosque, Yevpatoriya, Crimea).jpg|'''[[Джума-Джамі (Кезлевська мечеть)|Мечеть Джума-Джамі]] хана [[Девлет I Ґерай|Девлета I Ґерая]]'''
(1512—1577)
Файл:Gazi II Girej.jpg|'''Хан [[Гази II Ґерай]]'''
(1551—1607)
Файл:Ислям Герай.jpg|'''Хан [[Іслям III Ґерай]]'''
(1604—1654)
Файл:Adil Geray (cropped).jpg|'''Хан [[Аділь Ґерай]]'''
(1617—1672)
</gallery>

==== Імперська доба ====
{{main|Українське національне відродження}}
[[Файл:Шевченко Т. Г. Катерина. 1842.jpg|міні|200px|Картина «[[Катерина (картина Шевченка)|Катерина]]», [[1842]], [[Тарас Шевченко]]]]

Після останнього [[поділи Речі Посполитої|поділу Речі Посполитої]] [[1795]] року українські землі були розчленовані між [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщиною]] і [[Російська імперія|Росією]]. Перша отримала [[Галичина|Галичину]], [[Буковина|Буковину]] і [[Закарпаття]], а друга — решту України<ref>В. Греченко О. Ярмиш. Історія України. — Харків: Торсінг, 2005. — С. 58-126</ref>.

З кінця [[XVIII століття]], під впливом європейського [[романтизм]]у і [[націоналізм]]у на українських землях набув нового розвитку український національний рух. [[1798]] року [[Котляревський Іван Петрович|Іван Котляревський]] видав бурлескну поему «[[Енеїда (Котляревський)|Енеїда»]], головною темою якої було відновлення козацької держави. Цей твір був першим твором української літератури, написаний розмовною українською мовою, й послужив стимулом для відродження українських національних традицій. [[1806]] року засновано [[Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна|Харківський університет]], що став центром [[українознавство|українознавчих студій]]. [[1825]] року була написана «[[Історія русів]]», що справила виплив на формування української гуманітарної інтелігенції. [[1834]] року засновано [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київський університет]], який так само як і Харківський став одним із українознавчих центрів. У 1840-х роках будителем української національної свідомості став [[Шевченко Тарас Григорович|Тарас Шевченко]], поезія якого набула популярності серед широких верств українського суспільства — від Волині до Кубані. Серед найвідоміших діячів української культури імперського періоду були також [[Григорій Квітка-Основ'яненко]], [[Микола Костомаров]], [[Пантелеймон Куліш]], [[Марко Вовчок]], [[Іван Франко]], [[Ольга Кобилянська]], [[Михайло Коцюбинський]], [[Леся Українка]], [[Василь Стефаник]] тощо.

Українське національне відродження сприймалося вороже імперським керівництвом Росії. Російський уряд взяв курс на повну мовно-культурну асиміляцію неросійських народів європейської частини імперії, інструментом якої була політика [[русифікація|русифікації]] українського народу. З цією метою російська влада видавала офіційні заборони на використання української мови, зокрема [[Валуєвський циркуляр]] [[1863]] року й [[Емський указ]] [[1873]] року<ref name="Півторак">''[[Півторак Григорій Петрович|Півторак Г]].'' [http://litopys.org.ua/pivtorak/pivt.htm Походження українців, росіян, білорусів та їхніх мов. Міфи і правда про трьох братів слов'янських зі «спільної колиски»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120201064220/http://litopys.org.ua/pivtorak/pivt.htm |date=1 лютого 2012 }}. ― Київ: НАН України, Академія, 2001.</ref>.

<gallery caption="Діячі української та кримськотатарської культури імперської доби" widths="" heights="164px" mode="packed" perrow="" class="style=">
Іван Котляревськиy.jpg|'''[[Іван Котляревський]]'''
(1769—1838)
Taras Shevchenko bw.jpg|'''[[Тарас Шевченко]]'''
(1814—1861)
Ismail Gasprinskiy.jpg|'''[[Ісмаїл Гаспринський]]'''
(1851—1914)
Іван Якович Франко.jpg|'''[[Іван Франко]]'''
(1856—1916)
Кобилянська Ольга2.jpg|'''[[Ольга Кобилянська]]'''
(1863—1942)
Леся Українка.2.jpg|'''[[Леся Українка]]'''
(1871—1913)
</gallery>

=== Новітній час ===

==== Визвольні змагання ====
{{main|Українська революція|УНР|Українська Держава|ЗУНР|Кримська Народна Республіка|Українські держави (1917-1922)}}
[[Файл:Coat of Arms of UNR.svg|міні|ліворуч|150px|Герб [[УНР]]]]
[[Файл:Map of Ukraine for Paris Peace Conference.jpg|міні|Карта [[УНР]] 1919 року заявлена на [[Паризька мирна конференція (1919—1920)|Паризькій мирній конференції]]]]
[[Файл:Pedagogical Museum in Kyiv.jpg|міні|праворуч|[[Українська Центральна Рада]]]]
[[1917]] року [[лютнева революція]] в Росії [[Російська імперія|повалила монархію]] і дала початок республіканському [[Тимчасовий уряд Росії|Тимчасовому уряду]]<ref name="Субтельний ">[[Орест Субтельний|Субтельний О.]] [http://ukrainica.org.ua/ukr/istoriya_ukraini/istoriya_ukraini_all/1657 Україна у XX столітті // Україна: Історія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304142308/http://ukrainica.org.ua/ukr/istoriya_ukraini/istoriya_ukraini_all/1657 |date=4 березня 2016 }}. — Київ: Либідь, 1993.</ref>. Відлунням цих подій стало формування [[17 березня]] у Києві '''[[Українська Центральна Рада|Центральної Ради]]''' на чолі з професором [[Грушевський Михайло Сергійович|Михайлом Грушевським]]<ref name="Субтельний "/>. [[20 листопада]], після [[більшовики|більшовицького]] [[жовтневий переворот|перевороту]] в Росії, Центральна Рада як представницький орган України [[Третій Універсал Української Центральної Ради|проголосила]] створення автономної '''[[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]]''' (УНР)<ref>{{Cite web |url=http://uk.wikisource.org/wiki/Третій_Універсал_Української_Центральної_Ради |title=III Універсал Української Центральної Ради |accessdate=29 листопада 2021 |archive-date=10 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210510072113/https://uk.wikisource.org/wiki/Третій_Універсал_Української_Центральної_Ради }}</ref>, а [[22 січня]] [[1918]] року, через спалах [[українсько-радянська війна|українсько-більшовицької війни]], [[Четвертий Універсал Української Центральної Ради|проголосила її незалежність]]<ref>{{Cite web |url=http://uk.wikisource.org/wiki/Четвертий_Універсал_Української_Центральної_Ради |title=IV Універсал Української Центральної Ради |accessdate=29 листопада 2021 |archive-date=16 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210416175224/https://uk.wikisource.org/wiki/Четвертий_Універсал_Української_Центральної_Ради }}</ref>. За місяць український уряд уклав у [[Берестя|Брест-Литовську]] [[Берестейський мир|договір]] із [[Німецька імперія|Німецькою]] та [[Австро-Угорщина|Австро-Угорською імперіями]], за допомоги яких звільнив Україну від більшовиків.

[[Файл:Ukrainian 100 hryvnia's note of the People's repub.jlic of Ukraine (1918) front side.jpg|міні|праворуч|Банкнота 100 [[гривня#УНР|гривень]] [[УНР]], 1918, художник [[Георгій Нарбут]]]]

Одночасно в Криму, [[13 грудня]] [[1917]] року було оголошено національну державу [[кримські татари|кримських татар]] [[Кримська Народна Республіка|Кримську Народну Республіку]] на чолі з [[Номан Челебіджіхан|Номаном Челебіджіханом]]. Однак вже на початку [[1918]] року Крим захопили більшовики.

[[29 квітня]] [[1918]] у Києві, внаслідок [[Гетьманський переворот (1918)|державного перевороту]] українських монархічних сил, уряд Центральної Ради УНР замінив [[гетьман]] [[Скоропадський Павло Петрович|Павло Скоропадський]]<ref name="Субтельний"/><ref name="Дорошенко">[[Дорошенко Дмитро Іванович|Дорошенко Д.]] ''Історія України. 1917—1923 рр.: Українська гетьманська держава 1918 року''. — Ужгород, 1930.</ref>. Республіка була перейменована на [[Українська Держава|'''Українську Державу''']]<ref name="Дорошенко"/>. Режим Скоропадського протримався до листопада, коли його головні союзники німці капітулювали у [[Перша світова війна|Першій світовій війні]]<ref name="Дорошенко" />. [[14 грудня]] [[Антигетьманське повстання 1918|повстання]] [[Директорія УНР|Директорії]] на чолі з [[Симон Петлюра|Симоном Петлюрою]] та [[Володимир Винниченко|Володимиром Винниченком]] повалило гетьманат і відновило Республіку.

Однак відступ німців дозволив російським більшовикам поновити воєнні дії. [[6 січня]] [[1919]] вони створили у [[Харків|Харкові]] маріонеткову державу — [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Українську Соціалістичну Радянську Республіку]], від імені якої розпочали війну<ref name="Субтельний" />. Протягом [[1919]] — [[1920]] років за контроль над Україною боролися українські республіканці, більшовики, [[Добровольча армія|російські націоналісти]] за підтримки [[Сполучене Королівство Великої Британії та Ірландії|Великої Британії]], [[Третя французька республіка|Франції]] та [[Польська Республіка (1918—1939)|Польщі]], [[Махновський рух|українські анархісти]] на чолі з [[Нестор Махно|Нестором Махном]] та [[Отаманщина|українські партизани]]<ref name="Субтельний" />. Боротьба закінчилася перемогою більшовицьких сил і встановленням радянського контролю в Центральній, Східній та Південній Україні<ref name="Субтельний" />.

Паралельно з цим, у зв'язку з розпадом Австро-Угорщини, [[19 жовтня]] [[1918]] року українці [[Королівство Галичини та Володимирії|Галичини]], [[Герцогство Буковина|Буковини]] і [[Закарпаття]] проголосили створення [[Західноукраїнська Народна Республіка|Західно-Української Народної Республіки]] (ЗУНР) зі столицею у [[Львів|Львові]]<ref name="Субтельний"/>. Проте [[1 листопада]] того ж року її атакувала Польща, розпочавши [[Польсько-українська війна (1918—1919)|українсько-польську війну]]. Нападника підтримували країни [[Антанта|Антанти]] — Велика Британія, Франція, [[Румунське королівство]] й [[Угорщина]], а західні українці перебували в міжнародній ізоляції<ref name="Субтельний"/>. У пошуках союзника уряд ЗУНР звернувся по допомогу до УНР і [[22 січня]] [[1919]] року [[Акт Злуки|об'єднався з нею у єдину державу]]<ref>{{Cite web |url=http://zakon2.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=n0011300-18 |title=Передвступний договір, складений дня 1 грудня 1918 року в м. Фастові між Українською Народньою Республікою й Західно-Українською Народньою Республікою про подальшу злуку обох українських держав в одну державну одиницю |accessdate=22 січня 2012 |archive-date=29 листопада 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211129202910/https://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=n0011300-18 }}</ref>. Проте Директорія була зайнята війною з більшовиками і не могла надіслати військ. Внаслідок цього, на середину липня 1919 року поляки окупували Галичину, [[румуни]] — Буковину, а [[чехи]] — Закарпаття<ref name="Субтельний"/>. У квітні [[1920]] року за володіння Західною Україною спалахнула [[радянсько-польська війна]]. Вона закінчилася [[18 березня]] [[1921]] року [[Ризький мир|Ризьким миром]], що закріпив за Польщею право на українські Галичину та Волинь<ref name="Субтельний"/><ref>{{cite book| author=Мельтюхов М.| title=Советско-польские войны. Военно-политическое противостояние 1918—1939 гг.| location=М.| publisher=Вече| year=2001| isbn=978-5-699-07637-6| url=http://militera.lib.ru/research/meltyukhov2/index.html| accessdate=| archive-date=30 листопада 2020| archive-url=https://web.archive.org/web/20201130001607/http://militera.lib.ru/research/meltyukhov2/index.html}}</ref>.

<gallery heights="170" mode="packed" class="style=" caption="Українські діячі періоду [[Українська революція (1917—1921)|Визвольних змагань]]">
Файл:Hrushevskyi Mykhailo XX.jpg|'''[[Грушевський Михайло Сергійович|Михайло Грушевський]]'''
(1866—1934)
Файл:Pavlo Skoropadsky portrait, colorized by Ruslan Habanets.jpg|'''[[Скоропадський Павло Петрович|Павло Скоропадський]]'''
(1873—1945)
Файл:Symon Petlura. Photo 1919.jpg|'''[[Петлюра Симон Васильович|Симон Петлюра]]'''
(1879—1926)
Файл:Vynnychenko.jpg|'''[[Винниченко Володимир Кирилович|Володимир Винниченко]]'''
(1880—1951)
Файл:Noman Chelebicihan.jpg|'''[[Номан Челебіджіхан]]'''
(1885—1918)
Файл:1921. Нестор Махно в лагере для перемещенных лиц в Румынии.jpg|'''[[Махно Нестор Іванович|Нестор Махно]]'''
(1888—1934)
</gallery>

==== Міжвоєнний період ====
{{main|УРСР|Радянська окупація України|Карпатська Україна|Голодомори в Україні|Розстріляне відродження|Сталінські репресії}}

[[Файл:Жертвам голодомору.Три колоски... (пв).jpg|міні|200px|Пам'ятник жертвам Голодомору в Києві.]]
30 грудня 1922 року Українська Соціалістична Радянська Республіка уклала разом із більшовицькими республіками [[РРФСР|Росії]], [[БРСР|Білорусі]] та [[Закавказька Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|Закавказзя]] договір про утворення Союзу Радянських Соціалістичних Республік (СРСР). За цим договором усі національні республіки нового Союзу були рівноправними, проте після прийняття [[Конституція СРСР 1936 року|Конституції СРСР]] 1936 року була обрана централізована система управління, у якій національні держави перетворювалися на автономії у складі Росії.

Протягом 1923—1933 років уряд СРСР та [[комуністична партія]] проводили в Українській СРР курс [[українізація|українізації]], спрямований на укріплення позицій більшовиків. Шляхом розширення сфери застосування української мови в освіті, науці, засобах масової інформації, війську та партії більшовики намагалися знизити ступінь ворожости українців до радянської влади. Але вже в 1930 році, за ініціативи більшовицького намісника в Україні [[Лазар Каганович|Лазаря Кагановича]], стартувала кампанія гострої критики українізації та її прихильників. В 1933 році більшовики затаврували курс як «націоналістичний перегин», розпочали масові репресії щодо української інтелігенції та поновили русифікаційний курс. У результаті [[Сталінські репресії|сталінських репресій]], особливо протягом «[[Великий терор|Великого терору]]», за політичними мотивами були страчені або відправлені у [[ГУЛАГ|трудові табори]] мільйони українців, зокрема тисячі діячів української культури та науки. Знищення радянською владою у 1930-х роках понад 200 українських письменників і митців, здебільшого людей чий пік активності припав на 1920-ті роки та початок 1930-х років, зробило це покоління української культури відомим як [[Розстріляне відродження]].<ref>[[Лавріненко Юрій Андріанович|Юрій Лавріненко]]. [http://fmm51.org.ua/html_books/lavrinenko_rozstriliane_vidrodzhennia.htm Розстріляне відродження: Антологія 1917—1933.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101213085603/http://fmm51.org.ua/html_books/lavrinenko_rozstriliane_vidrodzhennia.htm |date=13 грудня 2010 }} — Київ: [[Смолоскип (видавництво)|Смолоскип]], 2004.</ref> Серед найвідоміших жертв були [[Лесь Курбас]], [[Микола Куліш]], [[Микола Зеров]], [[Хоткевич Гнат Мартинович|Гнат Хоткевич]], [[Михайль Семенко]], [[Майк Йогансен]], [[Підмогильний Валер'ян Петрович|Валер'ян Підмогильний]], [[Мирослава Сопілка]], [[Черняхівська Вероніка Олександрівна|Вероніка Черняхівська]], [[Бойчук Михайло Львович|Михайло Бойчук]], [[Налепинська-Бойчук Софія Олександрівна|Софія Налепинська-Бойчук]].

В економічній сфері України комуністи проводили так звану «колективізацію» сільського господарства та посилену «індустріалізацію», яка супроводжувалась вимушеним переміщенням великих мас населення з сіл у міста.

У 1932—1933 роках, з метою «колективізації» господарства та придушення українського визвольного руху, центром якого було українське село, [[Список організаторів Голодомору|радянська влада]] організувала штучний [[голод]] на території УСРР. Від нього також постраждали регіони інших радянських республік, де компактно проживали [[українці]], зокрема [[Голодомор на Кубані|Кубань]]. За різними підрахунками, внаслідок [[Голодомор в Україні (1932—1933)|Голодомору]] українське населення втратило від 4 млн<ref name="кількість жертв">{{Cite web |url=http://photo.ukrinform.ua/ukr/current/photo.php?id=308364 |title=Голова СБУ назвав точну кількість жертв Голодомору |accessdate=26 січня 2012 |archive-date=1 березня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170301063757/http://photo.ukrinform.ua/ukr/current/photo.php?id=308364 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170301063757/http://photo.ukrinform.ua/ukr/current/photo.php?id=308364 |date=2017-03-01 }}</ref><ref name="стенограма">{{Cite web |url=http://www.cdvr.org.ua/content/стенограма-прес-конференції-«рішення-апеляційного-суду-києва-про-визнання-винними-в-голодомо |title=Стенограма прес-конференції «Рішення Апеляційного суду Києва про визнання винними в Голодоморі, присвоєння звання „Герой України“ Степанові Бандері та інші питання історичної спадщини України.» |accessdate=26 січня 2012 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20160314074026/http://www.cdvr.org.ua/content/стенограма-прес-конференції-«рішення-апеляційного-суду-києва-про-визнання-винними-в-голодомо |archivedate=14 березня 2016 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160314074026/http://www.cdvr.org.ua/content/стенограма-прес-конференції-«рішення-апеляційного-суду-києва-про-визнання-винними-в-голодомо |date=2016-03-14 }}</ref> до 12 млн осіб<ref>Rosefielde, Steven. Excess Mortality in the Soviet Union: A Reconsideration of the Demographic Consequences of Forced Industrialization, 1929—1949 // ''Soviet Studies'' 35 (July 1983): 385—409</ref>. Він зруйнував українське село і, як наслідок, традиційну систему цінностей у [[Наддніпрянщина|Наддніпрянщині]], [[Слобожанщина|Слобожанщині]], [[Запорожжя|Запорожжі]] й [[Кубань|Кубані]]. Голодомор [[Визнання Голодомору геноцидом|визнаний геноцидом і злочином проти людяности на міжнародному рівні]].

В той час як більша частина України перебувала під радянською владою, західноукраїнські землі переважно знаходилося у складі Польщі, Румунії та Чехословаччини протягом 1920—30-тих років, де продовжував існувати український визвольний рух, частина якого оформилася в організаційну структуру [[Організація українських націоналістів|Організації українських націоналістів (ОУН)]] на чолі з [[Євген Коновалець|Євгеном Коновальцем]].

<gallery caption="Представники [[Розстріляне відродження|Розстріляного відродження]]" widths="" heights="180" mode="packed" perrow="" class="style=">
Олександр-Зенон Курбас.jpg|'''[[Лесь Курбас]]'''
(1887—'''1937''')
Mykola Zerov.jpg|'''[[Микола Зеров]]'''
(1890—'''1937''')
Mykola Kulish.jpg|'''[[Микола Куліш]]'''
(1892—'''1937''')
Семенко М3.jpg|'''[[Михайль Семенко]]'''
(1892—'''1937''')
Myroslava Sopilka.png|'''[[Мирослава Сопілка]]'''
(1897—'''1937''')
Pidmohylny.jpg|'''[[Підмогильний Валер'ян Петрович|Валер'ян Підмогильний]]'''
(1901—'''1937''')
</gallery>

==== Друга світова війна ====
{{main|Друга світова війна|Втрати України в Другій Світовій війні|Голокост в Україні|Депортація кримських татар}}
{{Недостатньо джерел у розділі}}
[[Файл:Bundesarchiv Bild 183-A0706-0018-029, Sowjetunion, Storow, Juden vor Exekution.jpg|міні|200пкс|праворуч|[[Голокост в Україні|Українські євреї]] примушені копати власні могили, [[Зборів]], липень [[1941]] року.]]
23 серпня<ref>{{Cite news|url=http://www.istpravda.com.ua/articles/2014/08/22/144140/|title=6 російських міфів про Пакт Гітлера-Сталіна|work=Історична правда|accessdate=2018-01-30|archive-date=2018-02-13|archive-url=https://web.archive.org/web/20180213232525/http://www.istpravda.com.ua/articles/2014/08/22/144140/}}</ref> 1939 року СРСР та Німеччина уклали [[Пакт Молотова-Рібентропа|пакт про ненапад та розподіл сфер впливу]] у Східній Європі. 1 вересня року німці [[Польська кампанія (1939)|напали на Польщу з заходу]], а 17 вересня Радянський Союз — [[Польський похід РСЧА|зі сходу]]. Унаслідок цієї операції до [[УРСР]] були приєднані Західна Волинь і Галичина, заселені переважно українцями<ref>{{Cite web |url=http://uris.org.ua/istoriya-gosudarstva-i-prava-ukrainy/priednannya-zahidnoyi-volini-ta-shidnoyi-galichini-do-skladu-ursr |title=Приєднання Західної Волині та Східної Галичини до складу УРСР |accessdate=6 листопада 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20130419042259/http://uris.org.ua/istoriya-gosudarstva-i-prava-ukrainy/priednannya-zahidnoyi-volini-ta-shidnoyi-galichini-do-skladu-ursr |archivedate=19 квітня 2013 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130419042259/http://uris.org.ua/istoriya-gosudarstva-i-prava-ukrainy/priednannya-zahidnoyi-volini-ta-shidnoyi-galichini-do-skladu-ursr |date=2013-04-19 }}</ref>. Після [[Французька кампанія (1940)|окупації Німеччиною Франції]], 28 червня 1940 року СРСР здійснив [[Бессарабсько-Буковинський похід 1940|операцію супроти Румунії]]. Завдяки цьому до складу УРСР були повернуті Північна [[Буковина]] і [[Буджак]], але [[Молдовська Автономна Радянська Соціалістична Республіка|відторгнута частина]] [[Придністров'я]], що стала частиною [[Молдовська Радянська Соціалістична Республіка|Молдовської РСР]]. [[14 липня]] 1940 року червоноармійські війська окупували країни [[Балтійські країни|Балтії]], а 1 червня 1941 року німці захопили [[Балкани]]. Німеччина і СРСР отримали спільні кордони.

18 грудня 1940 року Німеччина затвердила [[план Барбаросса]] й 22 червня 1941 року напала на СРСР. [[Німецько-радянська війна|Війна між цими державами]] тривала чотири роки й велася значною мірою на території України. У конфлікті на боці Німеччини виступили [[Королівство Італія (1861-1946)|Італія]], [[Угорське королівство (1920—1946)|Угорщина]], [[Румунське королівство|Румунія]], [[Незалежна Держава Хорватія|Хорватія]], [[Третє Болгарське царство|Болгарія]], [[Перша Словацька республіка|Словаччина]] і [[Фінляндія]].

[[Файл:Tamga Deportation 1.png|міні|195x195пкс|Символ [[Депортація кримських татар|депортації кримських татар]]]]

30 червня 1941 року, з ініціативи [[Організація українських націоналістів революційна|ОУН(б)]] під проводом [[Бандера Степан Андрійович|Степана Бандери]], [[Стецько Ярослав Семенович|Ярослав Стецько]] проголосив [[Акт відновлення Української Держави]] в [[окупація|окупованому]] [[Вермахт|німецько-гітлерівськими військами]] [[Львів|Львові]]. У результаті цього Бандера та Стецько невдовзі потрапили у концтабір «[[Заксенгаузен]]».

19 вересня 1941 року нападники захопили [[Битва за Київ (1941)|Київ]] і [[Правобережна Україна|Правобережжя]], 24 жовтня — [[Харків]] і [[Лівобережна Україна|Лівобережжя]], а червні — липні 1942 року — [[Крим]] і [[Кубань]]. У лютому 1943 року СРСР зміг спинити натиск противника [[Сталінградська битва|під Сталінградом]], а в серпні того ж року перехопив наступальну ініціативу після [[Битва на Курській дузі|перемоги на Курській дузі]]. 6 листопада 1943 року радянські війська [[Битва за Дніпро|захопили Київ]], а в квітні-травні 1944 року встановили радянський контроль над [[Дніпровсько-Карпатська операція|Правобережжям]] і [[Кримська операція (1944)|Кримом]]. Наприкінці серпня 1944 року СРСР зайняв [[Львівсько-Сандомирська операція|Західну Україну]] й почав наступ на окуповані Німеччиною країни [[Центральна Європа|Центральної Європи]]. 2 травня радянські війська [[Битва за Берлін|здобули німецьку столицю]] [[Берлін]]. [[8 травня]] війна скінчилася [[капітуляція Німеччини|капітуляцією Німеччини]]. Внаслідок [[день Перемоги|перемоги СРСР]] зросла його роль на міжнародній арені. У країнах Центральної Європи була створена [[Варшавський Пакт|низка прорадянських режимів]].

У цій війні українці воювали переважно на боці СРСР у [[Червона армія|Червоній армії]]<ref>«Losses of the Ukrainian Nation», p. 2: [https://web.archive.org/web/20050515091804/http://www.peremoga.gov.ua/index.php?2150005000000000020] ''Peremoga.gov.ua''</ref>, хоча певні підрозділи, як то дивізія «[[Дивізія Галичина|Галичина»]] — на боці Німеччини. Натомість частина українців воювала проти обох сторін у складі формувань, що намагалися відновити незалежність України. Першим із них була [[Українська народно-революційна армія|Українська повстанська армія «Поліська Січ»]] (згодом Українська народно-революційна армія) на чолі з [[Тарас Бульба-Боровець|Тарасом Бульбую-Боровцем]], що діяла від імені [[Уряд Української Народної Республіки в екзилі|Уряду УНР в екзилі]] і зокрема на нетривалий час створила так звану [[Олевська республіка|Олевську республіку]]<ref>Дзьобак В. В. [http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?C21COM=2&I21DBN=ELIB&P21DBN=ELIB&Image_file_name=book/0001634.pdf Тарас Бульба-Боровець і його військові підрозділи в українському русі Опору (1941—1944 рр.)]. Київ: Ін-т історії України НАН України, 2002. 261 с.</ref>. У 1943 році на основі ОУН(б) було створено також [[Українська повстанська армія|Українську повстанську армію]] (УПА), що діяла до 1960 року<ref>[http://www.history.org.ua/?termin=Ukrainska_povstanska  УКРАЇНСЬКА ПОВСТАНСЬКА АРМІЯ (УПА)] Енциклопедія історії України: Україна—Українці. Кн. 2 / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. Київ: Наукова думка, 2019. 842 с.</ref><ref>«Ukrainian Insurgent Army»: [http://www.encyclopediaofukraine.com/display.asp?linkPath=pages\U\K\UkrainianInsurgentArmy.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110224035739/http://www.encyclopediaofukraine.com/display.asp?linkpath=pages%5CU%5CK%5CUkrainianInsurgentArmy.htm|date=24 лютого 2011}} ''Encyclopedia of Ukraine''.</ref>.

Німецько-радянське протистояння супроводжувалася жорстокістю, масштабними руйнуваннями населених пунктів, [[геноцид|знищенням великих груп населення]] (зокрема [[Голокост]]), [[остарбайтери|вивезенням населення]] та [[депортація]]ми (зокрема [[Депортація кримських татар]]). Жертвами цієї війни стало від 8 до 10 млн жителів України<ref>{{Cite web |url=http://www.istpravda.com.ua/articles/2011/05/9/38272 |title=Професор Олександр Лисенко: «Найбільше трофейного обладнання отримав Донбас» // Історична правда, 9.05.2011 |accessdate=22.01.2012 |archive-date=10.09.2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110910082450/http://www.istpravda.com.ua/articles/2011/05/9/38272/ }}</ref>.

<gallery widths="" heights="180" mode="packed" perrow="" class="style=" caption="Діячі [[Організація українських націоналістів|ОУН]] і подій [[Друга світова війна|Другої світової війни]]">
Файл:Yevgen Konovalec.jpg|[[Коновалець Євген Михайлович|Євген Коновалець]]
(1891—1938)
Теліга О.jpg|[[Теліга Олена Іванівна|Олена Теліга]]
(1906—1942)
Отаман Тарас Бульба-Боровець.jpg|[[Тарас Бульба-Боровець]]
(1908—1981)
SBandera.jpg|[[Бандера Степан Андрійович|Степан Бандера]]
(1909—1959)
Stecko.jpg|[[Стецько Ярослав Семенович|Ярослав Стецько]]
(1912—1986)
Amet-khan Sultan.jpg|[[Амет-Хан Султан]]
(1920—1971)
</gallery>

==== Повоєнний радянський період ====
{{main|Боротьба УПА проти радянської армії|Шістдесятники|Український дисидентський рух в СРСР|Правозахисний рух в УРСР|Задушене відродження}}
[[Файл:Shistdesyatnyky - First day cover 2019.jpg|міні|200px|праворуч|[[Алла Горська]] та [[Іван Світличний]] на конверті та марці, присвяченим [[Шістдесятники|шістдесятникам]]]]

У [[1945]] році Українська РСР стала одним із членів-засновників [[Україна в ООН|ООН]]. Перший [[комп'ютер]] радянської [[МЕСМ]] був побудований у [[Інститут електродинаміки НАН України|Київському інституті електротехніки]] і почав функціонувати в [[1950]]-му.

Післявоєнні [[етнічні чистки]] відбувалися з новим розширенням Радянського Союзу. Згідно зі статистикою, станом на 1 січня 1953 року, [[українці]] були другими у списку серед дорослих «[[спецпереселенці]]в», що включає 20 % загальної суми. Крім українців, понад 450 тисяч етнічних німців з УРСР та понад 200 тисяч кримських татар стали жертвами примусової депортації<ref>Migration and migration policy in Ukraine: [http://www.niisp.gov.ua/articles/78/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110510095807/http://www.niisp.gov.ua/articles/78/|date=10 травня 2011}} ''Національний інститут проблем міжнародної безпеки''</ref>.

УРСР була сильно зруйнована під час війни, знищено понад 700 міст та {{nts|28000}} сіл, тому відновлення потребувало значних зусиль<ref>«Ukraine: World War II and its aftermath»: [https://web.archive.org/web/20070929133150/http://www.britannica.com/eb/article-30082/Ukraine] ''Encyclopædia Britannica''</ref>. Ситуація ускладнювалася післявоєнним голодом [[1946]]—[[1947]] років, який був викликаний посухою і військовими руйнуваннями інфраструктури. Він забрав десятки тисяч життів<ref>Особливості та проблеми відбудови господарства України в післявоєнні роки: [http://histua.com/knigi/aktualni-problemi-istorii-ukraini/osoblivosti-ta-problemi-vidbudovi-gospodarstva-ukraini-v-pislyavoyenni-roki] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130204013036/http://histua.com/knigi/aktualni-problemi-istorii-ukraini/osoblivosti-ta-problemi-vidbudovi-gospodarstva-ukraini-v-pislyavoyenni-roki|date=4 лютого 2013}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://pidruchniki.ws/11301107/istoriya/trudnoschi_pislyavoyennoyi_vidbudovi_ukrayini_golod_1946-1947 |title=Труднощі післявоєнної відбудови в Україні. Голод 1946—1947 рр. |accessdate=6 листопада 2011 |archive-date=17 травня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120517140110/http://pidruchniki.ws/11301107/istoriya/trudnoschi_pislyavoyennoyi_vidbudovi_ukrayini_golod_1946-1947 }}</ref>.

Після смерті [[Сталін Йосип Віссаріонович|Сталіна]] в [[1953]] році [[Хрущов Микита Сергійович|Микита Хрущов]] став [[Генеральний секретар ЦК КПРС|першим секретарем ЦК КПРС]]. Бувши першим секретарем Компартії Української РСР у [[1938]]—[[1949]] роках, Хрущов був глибоко обізнаний із республікою і після приходу до всесоюзної влади, він почав підкреслювати дружбу між українським і російським народами. У [[1954]] році широко відзначалося 300-річчя [[Переяславська рада|Переяславської Ради]] і, зокрема, Крим був переданий із РРФСР до Української РСР<ref>{{Cite web |url=http://www.iccrimea.org/historical/crimeatransfer.html |title=The Transfer of Crimea to Ukraine" |accessdate=6 листопада 2011 |archive-date=9 квітня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190409040418/http://www.iccrimea.org/historical/crimeatransfer.html }}</ref>.

Вже до [[1950]] року республіка повністю перевершила довоєнний рівень промисловості й виробництва<ref>«Ukraine — The last years of Stalin's rule»: [https://web.archive.org/web/20080115052626/http://www.britannica.com/eb/article-30084/Ukraine]''Encyclopædia Britannica''</ref>. У [[1946]]—[[1950]] роках [[П'ятирічки в СРСР|п'ятирічного плану]] майже 20 % радянського бюджету було вкладено в радянську Україну. У результаті українська робоча сила зросла на 33,2 % з 1940 по 1955 рік, а той час як обсяг промислового виробництва зріс у 2,2 раза за той же період. Радянська Україна незабаром стала європейським лідером в області промислового виробництва, важливим центром радянської військової промисловости та високотехнологічних досліджень. Така важлива роль була зумовлена і доповнена значним впливом місцевої еліти.

Внаслідок тимчасового послаблення радянських репресій протягом [[Хрущовська відлига|хрущовської відлиги]] з кінця 1950-х років до 1970-х років в Україні сформувалася літературно-мистецька та суспільно-політична течія серед інтелігенції, що дістала назву [[Шістдесятники|Шістдесятництво]].<ref name="Шістдесятництво">[[Бажан Олег Григорович|Бажан О. Г.]] [http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=shistdesjatnytstvo Шістдесятництво] // [[Енциклопедія історії України]]: Т. 10: Т-Я / Редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. НАН України. Інститут історії України. Київ: [[Наукова думка]], 2013. 688 с.</ref> Шістдесятники являли собою внутрішню моральну [[опозиція|опозицію]] до радянського [[Тоталітаризм|тоталітарного]] державного режиму. В основі світоглядних засад шістдесятників були визнання свободи, ідеї [[гуманізм]]у та [[антропоцентризм]]у.<ref name="Шістдесятництво"/> Серед найвідоміших представників шістдесятників були письменники [[Костенко Ліна Василівна|Ліна Костенко]], [[Тютюнник Григір Михайлович|Григір Тютюнник]], [[Василь Симоненко]], [[Драч Іван Федорович|Іван Драч]], [[Стус Василь Семенович|Василь Стус]], літературні критики [[Іван Світличний]], [[Іван Дзюба]], художники [[Горська Алла Олександрівна|Алла Горська]], [[Севрук Галина Сильвестрівна|Галина Севрук]], кіномитці [[Іллєнко Юрій Герасимович|Юрій Іллєнко]], [[Іван Миколайчук]], публіцисти [[Чорновіл В'ячеслав Максимович|В'ячеслав Чорновіл]], [[Марченко Валерій Веніамінович|Валерій Марченко]] та інші<ref name="Шістдесятництво"/>. Після відновлення тиску та репресій радянського режиму частина шістдесятників пішла на частковий компроміс із владою, інші обрали шлях відкритого протистояння тоталітарному режиму і стали частиною [[Дисидентський рух у СРСР|дисидентського руху]], представники якого відкрито критикували радянську владу і були фактичною опозицією до неї. Значною подією дисидентського руху в УРСР було створення у 1976 році правозахисної [[Українська Гельсінська група|Української Гельсінської групи]], серед найвідоміших засновників якої були [[Микола Руденко]] та [[Левко Лук'яненко]]. Також у цей період існував [[кримськотатарський правозахисний рух]], одним із найвідоміших діячів якого був дисидент [[Мустафа Джемілєв]]. Дисиденти зазнавали політичних репресій радянською владою, багато зазнало тривалих ув'язнень.<ref>[[Бажан Олег Григорович|Бажан О. Г.]] [http://history.org.ua/?termin=Dysydentski_rukhy_1960_1980_v_Ukr  Дисидентські (опозиційні) рухи 1960–1980-х років в Україні] // {{ЕІУ|2| }}</ref><ref>[[Бажан Олег Григорович|Бажан О. Г.]] [http://history.org.ua/?encyclop&termin=pravozakhysnyjj_rukh_v_ursr_v Правозахисний рух в УРСР в 1960—1980-ті роки] // {{ЕІУ|8|480}}</ref> Згодом у 1991 році авторами [[Акт проголошення незалежності України|Акту проголошення незалежності України]] стали дисиденти [[Лук'яненко Левко Григорович|Левко Лук'яненко]], [[Чорновіл В'ячеслав Максимович|В'ячеслав Чорновіл]] і [[Горинь Михайло Миколайович|Михайло Горинь]].

<gallery widths="" heights="170" mode="packed" perrow="" class="style=" caption="[[Шістдесятники]] та [[дисидент]]и">
НДУ 1 Лук'яненко Левко Григорович.jpg|'''[[Левко Лук'яненко]]'''
(1928—2018)
Костенко Л.jpg|'''[[Ліна Костенко]]'''
(нар. 1930)
Симоненко.jpg|'''[[Василь Симоненко]]'''
(1935—1963)
НДУ 1 Чорновіл Вячеслав Максимович.jpg|'''[[В'ячеслав Чорновіл]]'''
(1937—1999)
EthnoCarpathians 22082017DolynaUA-26 Crop and fix.jpg|'''[[Стус Василь Семенович|Василь Стус]]'''
(1938—1985)
НДУ 5 Джемілєв Мустафа.jpg|'''[[Мустафа Джемілєв]]'''
(нар. 1943)
</gallery>

=== Незалежність ===
{{main|Хронологія історії України (з 1990 року)}}

==== Проголошення незалежності, президентства Кравчука та Кучми ====
{{main|Проголошення незалежності України 1991}}
[[Файл:Akt proh Nezalezhnosty.jpg|міні|праворуч|200пкс|Мітинг на площі біля Верховної Ради України. Київ, 24 серпня 1991 року.]]
[[Файл:Проголошення незалежності України.pdf|міні|праворуч|200пкс|Газета «Голос України» № 165 від 27 серпня 1991 року з текстом Постанови та Акту проголошення незалежності України.]]
16 липня 1990 року [[Верховна рада Української РСР|Верховна Рада УРСР]] прийняла [[Декларація про державний суверенітет України|Декларацію про державний суверенітет]]<ref name="декларація_про_суверенітет">{{стаття|назва=Декларація про державний суверенітет України|журнал=Відомості Верховної Ради УРСР|посилання=http://zakon2.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=55-12|рік=1990|випуск=31|сторінки=429}}</ref>, що поклало початок конфронтації між урядами СРСР і УРСР. 19 серпня 1991 року в [[Москва|Москві]] комуністи-консерватори здійснили невдалу спробу [[Серпневий путч|державного перевороту]], аби відновити владу партії. Після провалу путчистів, 24 серпня 1991 року, Верховна Рада УРСР прийняла [[Акт проголошення незалежності України]]<ref>{{cite web|url=http://gska2.rada.gov.ua/site/postanova/akt_nz.htm|назва=Акт проголошення незалежності України|вебсайт=Офіційний портал [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]|accessdate=5 листопада 2011|archive-date=20 листопада 2012|archive-url=https://www.webcitation.org/6CK4Nsl4a?url=http://gska2.rada.gov.ua/site/postanova/akt_nz.htm}}</ref>. Цей акт підтримало 90,32 % українців на [[Всеукраїнський референдум (1991)|Всеукраїнському референдумі 1 грудня 1991 року]]. Це ознаменувало появу незалежної держави Україна. Того ж дня відбулися [[Вибори Президента України 1991|перші президентські вибори]], на яких переміг голова Верховної Ради України, у 1988—1990 роках — завідувач ідеологічного відділу, секретар [[Центральний комітет Комуністичної партії України|ЦК КПУ]], [[Кравчук Леонід Макарович|Леонід Кравчук]]. 8 грудня [[Біловезька угода|у Біловезькій пущі]] і 21 грудня [[Алма-Атинська декларація|в Алма-Аті]] лідери України, [[Білорусь|Білорусі]] та [[Росія|Росії]] підтвердили [[розпад СРСР]] і утворили [[Співдружність Незалежних Держав]] (СНД)<ref>{{cite web|url=http://www.history.org.ua/?termin=Bilovezka_uhoda_1991|назва=Біловезька угода про створення СНД 1991|вебсайт=Офіційний сайт [[Інститут історії України НАН України|Інституту історії України НАН України]]|автор=Кубальський О. Н.|accessdate=4 січня 2014|archive-date=5 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140105041116/http://www.history.org.ua/?termin=Bilovezka_uhoda_1991}}</ref>. Хоча Верховна Рада України ніколи не ратифікувала вступ, тобто [[Відносини Україна — СНД|Україна ніколи не була членкинею СНД]]<ref name=":2">[https://www.radiosvoboda.org/a/ukrayina-dosi-v-snd-chy-ni/30969197.html ''«''Україні не потрібно виходити із СНД — вона ніколи не була і не є зараз членом цієї структури»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210817153101/https://www.radiosvoboda.org/a/ukrayina-dosi-v-snd-chy-ni/30969197.html |date=17 серпня 2021 }} ''– [[Клімкін Павло Анатолійович|Павло Клімкін]]''</ref>.

Україна спочатку розглядалася як республіка зі сприятливими економічними умовами, проте країна пережила глибший економічний спад, ніж деякі з інших колишніх радянських республік. Під час [[Рецесія|рецесії]] Україна втратила 60 % свого [[ВВП]] з 1991 року по 1999 рік<ref>Український ВВП: [http://www.imf.org/external/pubs/ft/weo/2007/02/weodata/weoreptc.aspx?sy=1992&ey=2008&scsm=1&ssd=1&sort=country&ds=.&br=1&c=926&s=PPPGDP&grp=0&a=&pr1.x=41&pr1.y=2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014173757/http://www.imf.org/external/pubs/ft/weo/2007/02/weodata/weoreptc.aspx?sy=1992&ey=2008&scsm=1&ssd=1&sort=country&ds=.&br=1&c=926&s=PPPGDP&grp=0&a=&pr1.x=41&pr1.y=2|date=14 жовтня 2013}}''World Economic Outlook Database, October 2007''</ref><ref>{{cite web|url=http://web.worldbank.org/WBSITE/EXTERNAL/NEWSLETTERS/EXTTRANSITION/EXTDECBEYTRANEWLET/0,,contentMDK:20692620~menuPK:1544646~pagePK:64168445~piPK:64168309~theSitePK:1542353,00.html|назва=Can Ukraine Avert a Financial Meltdown?|дата=06-1998|мовою=en|вебсайт=web.worldbank.org|accessdate=4 січня 2014|archive-date=10 квітня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140410203632/http://web.worldbank.org/WBSITE/EXTERNAL/NEWSLETTERS/EXTTRANSITION/EXTDECBEYTRANEWLET/0,,contentMDK:20692620~menuPK:1544646~pagePK:64168445~piPK:64168309~theSitePK:1542353,00.html}}</ref> і постраждала від п'ятизначних темпів [[Інфляція|інфляції]]<ref>{{cite web|url=http://www.imf.org/external/np/vc/2002/083102.htm|назва=The IMF and Ukraine: What Really Happened|дата=31-08-2002|мовою=en|вебсайт=imf.org|accessdate=05-11-2011|archive-date=17-04-2007|archive-url=https://web.archive.org/web/20070417143301/http://www.imf.org/external/np/vc/2002/083102.htm}}</ref>. Невдоволені економічними умовами, а також кількістю злочинів і [[Корупція в Україні|рівнем корупції]], українці протестували і влаштовували страйки.

У 1996 році була ухвалена [[Конституція України]], що сприяло стабілізації політичної системи і в той же час зосереджувало більшість владних повноважень у руках тодішнього президента [[Кучма Леонід Данилович|Леоніда Кучми]]. У вересні того ж року проведено грошову реформу і введено нову валюту — [[гривня|гривню]]. [[Економіка України|Українська економіка]] стабілізувалася до кінця 1990-х років, а з 2000 року почало відбуватись її зростання, у середньому на 7 % щорічно.

==== Помаранчева революція, президентства Ющенка та Януковича ====
{{main|Помаранчева революція|Справа «Ющенко проти ЦВК» (2004)}}
[[Файл:Joesjtsjenko Marion Kiev 2004.jpg|міні|200px|ліворуч|Перший день [[Помаранчева революція|Помаранчевої революції]]]]
2004 року, другий тур президентських виборів відбувся з масовими системними фальсифікаціями<ref>{{cite web|url=http://www.skubi.net/ukraine/judgment-december-3.html|назва=The Supreme Court findings|дата-доступу=07-07-2008|видавництво=Supreme Court of Ukraine|дата=03-12-2004|мовою=uk|url-архіву=https://www.webcitation.org/6HZ9wqN35?url=http://www.skubi.net/ukraine/judgment-december-3.html|дата-архіву=22-06-2013|deadurl=no}}</ref> на користь провладного кандидата [[Янукович Віктор Федорович|Віктора Януковича]]. Це призвело до початку всеукраїнської акції протесту, що дістала назву «[[Помаранчева революція]]». [[Верховний суд України]] скасував рішення [[Центральна виборча комісія України|ЦВК]] про перемогу на виборах Віктора Януковича і призначив переголосування, за результатами якого президентом обрано [[Ющенко Віктор Андрійович|Віктора Ющенка]]. Янукович повернувся до влади у 2006 році, коли він став [[Прем'єр-міністр України|прем'єр-міністром]] під час [[Антикризова коаліція|«Антикризової коаліції»]]<ref>[http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/5242860.stm Ukraine comeback kid in new deal] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180819011159/http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/5242860.stm |date=19 серпня 2018 }}, [[BBC News]] (4 серпня 2006)</ref>, що призвело до дострокових парламентських виборів у вересні 2007 року<ref>[http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7149549.stm Tymoshenko picked for Ukraine PM] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180819011142/http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/7149549.stm |date=19 серпня 2018 }}, [[BBC News]] (18 грудня 2007)</ref>. У 2010 році Янукович був обраний президентом<ref>[http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/8508276.stm Ukraine election: Yanukovych urges Tymoshenko to quit] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180812023024/http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/8508276.stm |date=12 серпня 2018 }}, [[BBC News]] (10 лютого 2010)</ref> та сформував новий уряд на чолі з [[Азаров Микола Янович|Миколою Азаровим]]. 21 квітня Віктор Янукович підписав [[Харківські угоди|угоду]] з президентом Російської Федерації [[Медведєв Дмитро Анатолійович|Дмитром Медведєвим]] про продовження терміну перебування [[Чорноморський флот Російської Федерації|Чорноморського флоту Російської Федерації]] у [[Севастополь|Севастополі]] до 2042 року. 11 жовтня 2011 року [[Печерський районний суд міста Києва|Печерський суд]] міста Києва засудив колишнього прем'єр-міністра України і основного суперника Януковича на президентських виборах, [[Тимошенко Юлія Володимирівна|Юлію Тимошенко]] до семи років ув'язнення.

==== Революція гідності, початок російсько-української війни, президентство Порошенка ====
{{main|Революція гідності|Російсько-українська війна (з 2014)|Анексія Криму (2014)}}
[[Файл:SState flag of Ukraine carried by a protester to the heart of developing clashes in Kyiv, Ukraine. Events of February 18, 2014.jpg|міні|right|[[Барикади]] [[Євромайдан]]у 18 лютого 2014 року]]
Невдоволення правлінням Януковича вилилося протягом 2010—2013 років у численні акції протесту, зокрема «[[Податковий майдан]]», «[[Україна проти Януковича]]», [[протести у Врадіївці]] тощо, а 21 листопада 2013 року відмова Кабінету міністрів від [[Угода про асоціацію між Україною та Європейським Союзом|підписання угоди про асоціацію України з ЄС]], запланованої попередньо на час саміту [[Східне партнерство|Східного партнерства]] спричинила до багатотисячних акцій протесту, проведених прихильниками ЄС напередодні майбутніх [[Вибори Президента України|президентських виборів]]. Ці акції дістали назви [[Євромайдан]] і «Революція гідності» — після приєднання до протестувальників, які принципово виступили проти силового порушення громадянських прав українців. [[Силовий розгін Євромайдану в Києві|Силовий розгін протестувальників]] (переважно студентів) у Києві в ніч на 30 листопада, спричинив вихід на вулиці [[1 грудня]] сотень тисяч (за деякими підрахунками близько мільйона) громадян із вимогами відставки уряду Азарова і самого президента. Розвиток конфлікту досяг апогею [[Протистояння в Україні 18—21 лютого 2014 року|18—20 лютого 2014 року]], коли внаслідок протистояння силовиків і протестувальників у центрі [[Київ|Києва]] загинуло [[небесна сотня|більш як сотня людей]], півтори тисячі поранено, сотні вважаються зниклими безвісти<ref>{{Cite web |url=http://nbnews.com.ua/ua/news/113543/comments/ |title=За добу в зіткненнях у Києві поранено 1,5 тисяч осіб, 100 зникли безвісти |accessdate=25 лютого 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140225051846/http://nbnews.com.ua/ua/news/113543/comments/ |archivedate=25 лютого 2014 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140225051846/http://nbnews.com.ua/ua/news/113543/comments/ |date=2014-02-25 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.moz.gov.ua/ua/portal/pre_20140222_a.html |title=Архівована копія |accessdate=25 лютого 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140724070743/http://www.moz.gov.ua/ua/portal/pre_20140222_a.html |archivedate=24 липня 2014 |deadurl=yes }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://mvs.gov.ua/mvs/control/main/uk/publish/article/985411 |title=Архівована копія |accessdate=25 лютого 2014 |archive-date=24 лютого 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140224024629/http://mvs.gov.ua/mvs/control/main/uk/publish/article/985411 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://tsn.ua/ukrayina/onovleniy-spisok-zagiblih-pid-chas-krivavih-podiy-v-kiyevi-335724.html |title=«список загиблих під час кривавих подій в Києві» — tsn.ua |accessdate=25 лютого 2014 |archive-date=26 лютого 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210226034115/https://tsn.ua/ukrayina/onovleniy-spisok-zagiblih-pid-chas-krivavih-podiy-v-kiyevi-335724.html }}</ref>. Наслідком тих подій стало відсторонення 22 лютого [[Верховна Рада України|Верховною Радою]] від виконання обов'язків [[Президент України|Президента України]] [[Янукович Віктор Федорович|Віктора Януковича]] та призначення [[Вибори Президента України 2014|дострокових президентських виборів]] на 25 травня 2014 року<ref>{{cite web |url=http://www.rbc.ua/ukr/news/politics/yanukovich-ne-priznaet-svoe-otstranenie-ot-vlasti---german-22022014183700 |title=Янукович не визнає своє відсторонення від влади, - Герман |date=20 лютого 2014 |publisher=РБК Україна |accessdate=24 лютого 2014 |archive-date=28 лютого 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140228095015/http://www.rbc.ua/ukr/news/politics/yanukovich-ne-priznaet-svoe-otstranenie-ot-vlasti---german-22022014183700 }}</ref>. Виконувати обов'язки президента України Верховна Рада з 23.02.2014 тимчасово, до обрання Президента, доручила [[Турчинов Олександр Валентинович|Олександру Турчинову]] (напередодні він також був обраний Головою Верховної Ради України замість В. Рибака)<ref>{{Cite web |url=http://rada.gov.ua/news/Novyny/Povidomlennya/88371.html |title=Офіційне повідомлення на порталі Верховної Ради України |accessdate=25 лютого 2014 |archive-date=6 серпня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140806221052/http://rada.gov.ua/news/Novyny/Povidomlennya/88371.html }}</ref>.

Скориставшись політичною кризою, російські спецслужби інспірували численні [[Проросійські виступи в Україні 2014|антидержавні виступи]] у містах [[Крим]]у (з 23.02.2014), а незабаром — і на сході України. У Криму миттєво були створені так звані «загони самооборони» (як виявилось згодом, вони складалися з завезених напередодні з Росії найманців<ref>{{Cite web |url=https://www.yuga.ru/news/362981/ |title=Архівована копія |accessdate=19 жовтня 2017 |archive-date=19 жовтня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171019163852/https://www.yuga.ru/news/362981/ }}</ref>), які підбурювали на захоплення державних установ, а також разом із російськими військовослужбовцями (які на той час були [[зелені чоловічки|без відзнак на одязі та техніці]]) почали блокування військових частин [[Збройні сили України|ЗСУ]] на півострові. Під час сутичок загинула низка військовослужбовців ЗСУ і громадських проукраїнських активістів<ref>{{Cite web|url=https://censor.net/ru/blogs/1099567/ob_etom_vsem_nam_nado_pomnit|назва=Крым: Об этом всем нам надо помнить (Юрий Бутусов)|видавець=[[Цензор.нет]]|дата=21 березня 2015|url-архіву=https://web.archive.org/web/20171019220002/https://censor.net.ua/blogs/316/ob_etom_vsem_nam_nado_pomnit|дата-архіву=19 жовтня 2017|мертвий-url=no|дата-доступу=8 червня 2021}} {{ref-ru}}</ref>. Також росіяни блокували кораблі ВМС України у Криму і суходільні в'їзди на півострів. 16 березня був проведений нелегітимний референдум, який на думку російської влади, узаконив [[Анексія Криму (2014)|захоплення]] української території.

Після анексії Криму російські керівники на чолі з [[Путін Володимир Володимирович|Володимиром Путіним]] намагались проголосити Південно-східну Україну [[Новор<nowiki/>осія (конфедерація)|російською територією]]<ref>{{Cite web |url=http://news.bigmir.net/world/809994-Vystuplenie-Putina---Novorossija--i-drugie-jarkie-citaty |title=Архівована копія |accessdate=19 жовтня 2017 |archive-date=19 жовтня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171019163427/http://news.bigmir.net/world/809994-Vystuplenie-Putina---Novorossija--i-drugie-jarkie-citaty }}</ref> і з квітня 2014-го намагались втілювати на цих землях подібний кримському сценарій<ref>{{Cite web|url=https://censor.net/ru/news/279856/rossiya_hochet_povtoreniya_krymskogo_stsenariya_no_v_luganskoyi_oblasti_eto_ne_proyidet_zamgubernatora|назва=Россия хочет повторения крымского сценария, но в Луганской области это не пройдет, - замгубернатора|видавець=[[Цензор.нет]]|дата=7 квітня 2014|url-архіву=https://web.archive.org/web/20190421140520/https://censor.net.ua/news/279856/rossiya_hochet_povtoreniya_krymskogo_stsenariya_no_v_luganskoyi_oblasti_eto_ne_proyidet_zamgubernatora|дата-архіву=21 квітня 2019|мертвий-url=no|дата-доступу=8 червня 2021}} {{ref-ru}}</ref>. На початку квітня були [[Захоплення Донецька сепаратистами|захоплені]] державні установи у [[Донецьк]]у і [[Луганськ]]у, схожі спроби відбулися і в деяких інших містах, зокрема, у Харкові (07.04.2014) і Одесі (22.04.2014). А вже 12 квітня військовий загін російських бойовиків захопив м. [[Слов'янськ]] і [[Краматорськ]]. В. о. Президента [[Турчинов Олександр Валентинович|Олександр Турчинов]] проголосив початок антитерористичної операції ('''[[Антитерористична операція на сході України|АТО]]'''). На захоплених територіях проросійські терористи проголосили [[Донецька народна республіка|Донецьку]] (06.04.2014) та [[Луганська народна республіка|Луганську]] (27.04.2014) народні республіки, контрольовані Москвою, яка їх фінансувала й організовувала їм постачання зброї, [[Пально-мастильні матеріали|ПММ]] та надсилала бойовиків. Протягом травня-серпня 2014 р. Збройним силам України разом із добровольчими батальйонами вдалося звільнити значну територію від загарбників і майже оточити [[Донецьк]]. Проте, раптове [[Бої за Іловайськ|пряме вторгнення збройних сил Російської Федерації]] під [[Іловайськ]]ом<ref>{{Cite web|url=http://gordonua.com/news/war/rossiyskaya-armiya-pod-debalcevo-pokazyvaem-dokazatelstva.html|назва=Российская армия под Дебальцево. Представляем доказательства|видавець=[[Гордон (інтернет-видання)|Гордон]]|дата=21 лютого 2015|url-архіву=https://web.archive.org/web/20220709201546/https://gordonua.com/news/war/rossiyskaya-armiya-pod-debalcevo-pokazyvaem-dokazatelstva.html|дата-архіву=2022-07-09|мертвий-url=no|дата-доступу=12 лютого 2023}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220709201546/https://gordonua.com/news/war/rossiyskaya-armiya-pod-debalcevo-pokazyvaem-dokazatelstva.html |date=2022-07-09 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://argumentua.com/stati/kak-armiya-rossii-zakhodila-v-donbass-23-avgusta |title=Архівована копія |accessdate=19 жовтня 2017 |archive-date=19 жовтня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171019220034/http://argumentua.com/stati/kak-armiya-rossii-zakhodila-v-donbass-23-avgusta }}</ref>, дозволило Кремлю врятувати так звані «[[ДНР]]» та «[[ЛНР]]» та заморозити конфлікт.

1 січня 2016 року Україна приєдналася до Зони вільної торгівлі з ЄС. 11 червня 2017 року українські громадяни отримали [[Безвізовий режим між Україною та Європейським Союзом|безвізовий режим]] поїздки до [[Шенгенська зона|Шенгенської зони]] терміном до 90 днів протягом будь-якого 180-денного періоду, а Угода про асоціацію офіційно набула чинності 1 вересня 2017 року.

[[Стокгольмський арбітраж|Арбітражний інститут Торгової палати Стокгольма]] задовольнив вимоги «<nowiki/>[[Нафтогаз України|Нафтогазу]]<nowiki/>» про відшкодування постачань газу за транзит, які не були поставлені «<nowiki/>[[Газпром]]ом<nowiki/>». Відповідно до рішення Стокгольмського арбітражу, «Нафтогаз» домігся компенсації у розмірі 4,63 мільярда доларів за те, що «Газпром» не поставив узгоджені обсяги газу для транзиту. За підсумками двох арбітражних проваджень у Стокгольмі, «Газпром» мав сплатити (і згодом сплатив) 2,56 млрд доларів на користь «Нафтогазу»<ref>{{Cite web|title=Нафтогаз виграв історичну суперечку з Газпромом|url=http://www.pravda.com.ua/news/2018/02/28/7173207/|access-date=2021-06-14|website=Українська правда|language=uk|archive-date=2021-06-16|archive-url=https://web.archive.org/web/20210616031744/https://www.pravda.com.ua/news/2018/02/28/7173207/}}</ref>.

25 листопада 2018 року стався [[Інцидент у Керченській протоці]], коли берегова охорона [[Федеральна служба безпеки Російської Федерації|Федеральної служби безпеки Росії]] (ФСБ) обстріляла і захопила три судна [[Військово-Морські сили Збройних сил України|ВМС України]], які намагалися пройти з [[Чорне море|Чорного моря]] в [[Азовське море]] через [[Керченська протока|Керченську протоку]] на шляху до порту [[Маріуполь]]<ref>{{Cite news|date=2018-11-26|title=Tension escalates after Russia seizes Ukraine naval ships|work=BBC News|url=https://www.bbc.com/news/world-europe-46338671|access-date=2021-06-14|archive-date=2018-11-26|archive-url=https://web.archive.org/web/20181126095932/https://www.bbc.com/news/world-europe-46338671}}</ref><ref>{{Cite news|last=Polityuk|first=Andrew Osborn, Pavel|date=2018-11-26|title=Russia fires on and seizes Ukrainian ships near annexed Crimea|work=Reuters|url=https://www.reuters.com/article/us-ukraine-crisis-russia-idUSKCN1NU0DL|access-date=2021-06-14|archive-date=2021-06-14|archive-url=https://web.archive.org/web/20210614103926/https://www.reuters.com/article/us-ukraine-crisis-russia-idUSKCN1NU0DL}}</ref>.

У 2018 році розпочато процес [[Надання автокефалії православній церкві України|надання автокефалії]] [[Київська митрополія|Київській митрополії]] від [[Патріарх Константинопольський|Вселенського патріарха]] [[Варфоломій I|Варфоломія]] ([[Томос про автокефалію Православної церкви України|Томос]]), який був отриманий 6 січня 2019 року на [[Фенер]]і, чому передував [[Об'єднавчий собор українських православних церков|Об'єднавчий собор]], який утворив [[Православна церква України|Православну церкви України]].

21 лютого 2019 р. внесено зміни до [[Конституція України|'''Конституції України''']], норми про стратегічний курс України на членство в [[Європейський Союз|Європейському Союзі]] та [[НАТО]] закріплені у преамбулі Основного Закону, трьох статтях та перехідних положеннях<ref name=":3">{{Cite web|title=The law amending the Constitution on the course of accession to the EU and NATO has entered into force - European integration portal|url=https://eu-ua.org/novyny/zakon-pro-zminy-do-konstytuciyi-shchodo-kursu-na-vstup-v-yes-i-nato-nabuv-chynnosti|website=eu-ua.org|language=uk|accessdate=2021-03-23|archive-date=2020-09-28|archive-url=https://web.archive.org/web/20200928024828/https://eu-ua.org/novyny/zakon-pro-zminy-do-konstytuciyi-shchodo-kursu-na-vstup-v-yes-i-nato-nabuv-chynnosti}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200928024828/https://eu-ua.org/novyny/zakon-pro-zminy-do-konstytuciyi-shchodo-kursu-na-vstup-v-yes-i-nato-nabuv-chynnosti |date=2020-09-28 }}</ref>.

==== Президентство Зеленського: COVID-19, масштабне російське вторгнення ====
{{main|Коронавірусна хвороба 2019 в Україні|Російське вторгнення в Україну (з 2022)}}
[[Файл:Stamp of Ukraine s1809.jpg|150px|міні|right|Поштова марка, 2020]]
2 березня 2020 року було підтверджено перший випадок інфікування [[Коронавірусна хвороба 2019|COVID-19]] у [[Чернівці|Чернівцях]]<ref name="TCH2">{{cite web|url=https://tsn.ua/ukrayina/koronavirus-v-ukrayini-analizi-chernivchanina-vidpravili-za-kordon-dlya-ostatochnogo-pidtverdzhennya-1501602.html?&|title=Коронавірус в Україні. Аналізи чернівчанина відправили за кордон на остаточне підтвердження COVID-2019|work=TCH.ua|date=2020-03-03|accessdate=2020-03-03|archive-date=2021-08-15|archive-url=https://web.archive.org/web/20210815185825/https://tsn.ua/ukrayina/koronavirus-v-ukrayini-analizi-chernivchanina-vidpravili-za-kordon-dlya-ostatochnogo-pidtverdzhennya-1501602.html?&}}</ref>. 12 березня в Україні було запроваджено загальнодержавний карантин й оголошено [[Надзвичайна ситуація|надзвичайну ситуацію]], були закриті кордони, заклади освіти, частина підприємств і громадського транспорту, заборонені масові заходи, перебування у громадських місцях без [[Медична маска|медичної маски]] тощо. Епідемія охопила всі області України. Через карантинні обмеження в країні посилилась економічна криза, кількість офіційних безробітних зросла на 67 %. 20 березня вилікувався перший хворий, на той час хворі були вже в кількох областях<ref name=":3" /><ref name=":4">[https://www.bbc.com/ukrainian/news-51974818 Коронавірус в Україні: видужав перший хворий] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815185825/https://www.bbc.com/ukrainian/news-51974818 |date=15 серпня 2021 }}, БіБіСі Україна, 20 березня 2020</ref>. 23 лютого 2021 року в Україні було зареєстровано 2 вакцини проти коронавірусу: [[AstraZeneca]] та [[Комірнаті|Pfizer/BioNTech]]<ref>{{Cite web|title=МОЗ: в Україні зареєстрували вакцину Oxford/AstraZeneca (Covishield)|url=https://www.radiosvoboda.org/a/news-ukraina-zareestruvala-vaktsynu-covishield/31116982.html|website=Радіо Свобода|accessdate=2021-02-24|language=uk|archive-date=2021-08-17|archive-url=https://web.archive.org/web/20210817153059/https://www.radiosvoboda.org/a/news-ukraina-zareestruvala-vaktsynu-covishield/31116982.html}}</ref><ref>{{Cite web|title=В Україні зареєстрували вакцину Pfizer від COVID-19 – МОЗ|url=https://www.radiosvoboda.org/a/news-zareestrovana-vaktsyna-pfizer/31117706.html|website=Радіо Свобода|accessdate=2021-02-24|language=uk|archive-date=2021-05-04|archive-url=https://web.archive.org/web/20210504181613/https://www.radiosvoboda.org/a/news-zareestrovana-vaktsyna-pfizer/31117706.html}}</ref>. 24 лютого було вакциновано першу людину<ref>{{Cite web|title=В Україні вже вакцинували від коронавірусу першу людину: хто отримав щеплення|url=https://tsn.ua/ukrayina/v-ukrayini-vzhe-vakcinuvali-vid-koronavirusu-pershu-lyudinu-hto-neyu-stav-1732645.html|website=ТСН.ua|date=2021-02-24|accessdate=2021-02-24|language=uk|archive-date=2021-08-10|archive-url=https://web.archive.org/web/20210810154748/https://tsn.ua/ukrayina/v-ukrayini-vzhe-vakcinuvali-vid-koronavirusu-pershu-lyudinu-hto-neyu-stav-1732645.html}}</ref>. Карантин було офіційно скасовано 1 липня 2023 року, хоча де-факто його перестали дотримуватися з початком [[Російське вторгнення в Україну (2022)|російського вторгнення]] 24 лютого 2022 року.

На [[Брюссельський саміт НАТО 2021|червневому саміті в Брюсселі 2021 року]] лідери НАТО повторили рішення, ухвалене на Бухарестському саміті 2008 року про те, що Україна стане членом Альянсу з [[План дій щодо членства в НАТО|Планом дій щодо членства]] ([[План дій щодо членства в НАТО|ПДЧ]]) як невід'ємною частиною процесу та правом України визначати своє майбутнє і зовнішню політику, звичайно, без втручання ззовні<ref name=":02">{{Cite web|url=https://www.nato.int/cps/en/natohq/news_185000.htm?selectedLocale=en|title=NATO - News: Brussels Summit Communiqué issued by the Heads of State and Government participating in the meeting of the North Atlantic Council in Brussels 14 June 2021, 14-Jun.-2021|accessdate=15 серпня 2021|archive-date=15 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210815103825/https://www.nato.int/cps/en/natohq/news_185000.htm?selectedLocale=en}}</ref>.

У четвер 24 лютого 2022 року, після звернення президента РФ В. Путіна, розпочалася [[Російське вторгнення в Україну (2022)|повномасштабна агресія російської армії проти України]]. Зранку, о 4:00 за Київським часом територія України була атакована крилатими ракетами «Калібр» та «Іскандер». Російські військові розпочали наступ з території Білорусі, вздовж російсько-українського кордону і з тимчасово окупованого Криму.

28 лютого 2022 року президент України Володимир Зеленський підписав заявку про негайний вступ України до Європейського Союзу. 28 лютого 2022 року [[президент Європейської комісії]] [[Урсула фон дер Ляєн]] заявила, що [[Вступ України до Європейського Союзу|Україна належить до Європейського Союзу]], і блок хоче, щоб [[Вступ України до Європейського Союзу|Україна приєдналася]], але для цього знадобиться час.<ref name=":5">{{Cite web|title=Ukraine belongs in EU, Commission chief von der Leyen says|url=https://www.politico.eu/article/ukraine-eu-commission-chief-von-der-leyen-invite/|website=POLITICO|date=2022-02-28|accessdate=2022-07-09|language=en-US}}</ref> 1 березня 2022 року [[Європейський парламент]] рекомендував зробити Україну офіційним кандидатом на членство,<ref>{{Cite web|date=2022-03-01|title=Європарламент рекомендував надати Україні статус кандидата на вступ до ЄС|trans-title=The European Parliament has recommended that Ukraine be granted EU candidate status|url=https://www.eurointegration.com.ua/news/2022/03/1/7135011/|access-date=2022-03-28|website=www.eurointegration.com.ua|language=uk}}</ref> а 10 березня 2022 року [[Рада Європейського Союзу]] звернулася до [[Європейська комісія|Європейської Комісії]] з проханням дати висновок щодо заявки.<ref name=":03">{{Cite web|last=[[European Council]]|date=2022-03-11|title=Statement of the heads of state or government, meeting in Versailles, on the Russian military aggression against Ukraine, 10 March 2022|url=https://www.consilium.europa.eu/press/press-releases/2022/03/11/statement-of-the-heads-of-state-or-government-on-the-russian-aggression-against-ukraine-10-03-2022|access-date=2022-03-28|website=Consilium|language=bg, es, cs, da, de, et, el, en, fr, ga-IE, hr, it, lv, lt, hu, mt, nl, pl, pt, ro, sk, sl, fi, sv, ru|archive-date=2022-04-20|archive-url=https://web.archive.org/web/20220420210950/https://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2022/03/11/statement-of-the-heads-of-state-or-government-on-the-russian-aggression-against-ukraine-10-03-2022/|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220420210950/https://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2022/03/11/statement-of-the-heads-of-state-or-government-on-the-russian-aggression-against-ukraine-10-03-2022/ |date=2022-04-20 }}</ref> 8 квітня 2022 року фон дер Ляєн особисто передала Зеленському законодавчу анкету.<ref name="DW">{{cite news|author=|date=8 квітня 2022|title=Ukraine: EU chief offers Kyiv fast track to membership|url=https://dw.com/en/ukraine-eu-chief-offers-kyiv-fast-track-to-membership/a-61409635|work=[[Deutsche Welle|DW]]|location=|access-date=8 квітня 2022}}</ref>

[[14 квітня]] [[2022]] року [[Верховна Рада України]] визнала дії, вчинені [[Росія|Російською Федерацією]] під час [[Російське вторгнення в Україну (2022)|останньої фази]] [[Російсько-українська війна (з 2014)|збройної агресії Російської Федерації проти України]], яка розпочалася [[24 лютого]] [[2022]] року, [[Геноцид українців|геноцидом українського народу]]. Вказується, що акти геноциду в діях Росії проявляються, зокрема, у вчиненні масових звірств у містах [[Буча]], [[Бородянка]], [[Гостомель]], [[Ірпінь]] та інших.<ref>{{Cite web|title=Рада визнала дії військ Росії в Україні геноцидом українського народу|url=https://www.radiosvoboda.org/a/news-rada-vyznala-diyi-viysk-henotsydom/31803585.html|website=Радіо Свобода|accessdate=2022-04-14|language=uk}}</ref>

[[Геноцид українців]], влаштований російськими військами в Україні під час [[Російсько-українська війна (з 2014)|російсько-української війни]], може стати найбільшим у Європі з часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]].<ref>[https://www.facebook.com/StratcomCentreUA/posts/301383202145668 Facebook | Центр стратегічних комунікацій та інформаційної безпеки.]</ref>

На територіях, що опинилися під російською окупацією, масово знищується [[українськомовна література]]<ref name="укрліт221">{{Cite web|url=https://www.france24.com/en/europe/20221205-in-occupied-kherson-the-russians-were-destroying-all-books-in-ukrainian |title=In occupied Kherson, ‘the Russians were destroying all books in Ukrainian’ |publisher=[[France 24]] |date=2022-12-05 |lang=en}}</ref><ref name="укрліт222">{{Cite web|url=https://www.bbc.com/culture/article/20230821-the-fight-to-save-ukraines-cultural-spaces-and-heritage |title=The battle for Ukraine's cultural gems |publisher=[[BBC]] |date=2023-08-22 |lang=en}}</ref>. За даними звіту «Навчання в окупації: примусова русифікація системи освіти на окупованих територіях України» від правозахисної організації [[Human Rights Watch]], російська окупаційна влада та інші російські високопосадовці вживали та продовжують вживати заходів задля викорінення української мови на загарбаних територіях<ref name="зросійщення1">{{Cite web|url=https://www.hrw.org/uk/news/2024/06/20/ukraine-forced-russified-education-under-occupation |title=Україна: Примусова русифікація освіти на окупованих територіях |publisher=[[Human Rights Watch]] |date=2024-06-20 |lang=uk}}</ref>. Русифікації також зазнають [[Викрадення дітей під час російського вторгнення в Україну 2022|примусово депортовані до Росії українські діти]]<ref name="зросійщення2">{{cite news |last1=Bubola |first1=Emma |date=2022-10-22 |title=Using Adoptions, Russia Turns Ukrainian Children Into Spoils of War |url=https://www.nytimes.com/2022/10/22/world/europe/ukraine-children-russia-adoptions.html |url-status=live |work=[[The New York Times]] |language=en |issn=1553-8095 |oclc=1645522 |archive-url=https://web.archive.org/web/20230318140623/https://www.nytimes.com/2022/10/22/world/europe/ukraine-children-russia-adoptions.html |archive-date=2023-03-18 |access-date=2023-03-20 |quote=Thousands of Ukrainian children have been transferred to Russia. 'I didn't want to go,' one girl told The New York Times from a foster home near Moscow.}}</ref><ref name="зросійщення3">{{Cite web |url = https://www.golosameriki.com/a/wanted-russian-official-whitewashes-deportation-of-ukrainian-children/7083112.html |title = Кремль проводит «путинизацию» детей из Украины, оправдывая их вывоз |publisher = [[Голос Америки]] |date = 2023-05-08 |archive-date = 2023-05-20 |archive-url = https://web.archive.org/web/20230520213222/https://www.golosameriki.com/a/wanted-russian-official-whitewashes-deportation-of-ukrainian-children/7083112.html |language = ru |access-date = 2023-05-23}}</ref>.

[[Європейський парламент]] 23 червня 2022 ухвалив резолюцію із закликом невідкладно надати статус кандидата на членство в Європейському Союзі для України.<ref name=":7">{{Cite web|title=Європарламент підтримав кандидатський статус для України і Молдови|url=https://www.eurointegration.com.ua/news/2022/06/23/7141870/|website=www.eurointegration.com.ua|accessdate=2022-06-23|language=uk}}</ref><ref name=":9">{{Cite web|title=Grant EU candidate status to Ukraine and Moldova without delay, MEPs demand - News - European Parliament|url=https://www.europarl.europa.eu/news/en/press-room/20220616IPR33216/grant-eu-candidate-status-to-ukraine-and-moldova-without-delay-meps-demand|website=www.europarl.europa.eu|date=2022-06-23|accessdate=2022-06-23|language=en}}</ref> [[23 червня]] [[2022]] року [[Європейська рада|Європейська Рада]] надала Україні [[Кандидат на членство в ЄС|статус кандидата]] на [[Вступ України до Європейського Союзу|вступ до Європейського Союзу]].<ref name=":1">{{Cite web|title=Україна офіційно отримала статус кандидата на вступ в ЄС|url=https://www.eurointegration.com.ua/news/2022/06/23/7141922/|website=www.eurointegration.com.ua|accessdate=2022-06-23|language=uk}}</ref>

== Державний устрій ==
{{main|Політична система України}}
Україна — [[Унітарна держава|унітарна]] [[Демократія|демократична]] [[парламентсько-президентська республіка]] і має багатопартійну політичну систему. В Україні діють такі основні інститути державної влади: [[Президент України|Президент]], [[законодавча влада|законодавча]], [[виконавча влада|виконавча]] та [[судова влада|судова]] влади. Виконавча влада представлена [[Кабінет Міністрів України|Кабінетом Міністрів]], центральними органами виконавчої влади та органами виконавчої влади на місцях. Законодавчий орган — парламент — називається «[[Верховна Рада України]]». Судова влада представлена [[Конституційний Суд України|Конституційним Судом України]] та судами загальної юрисдикції — системою загальних і спеціалізованих судів різних інстанцій.

=== Конституція України ===
{{main|Конституція України}}
Конститу́ція Украї́ни — Основний Закон України. Ухвалена 28 червня 1996 року на 5-й сесії Верховної Ради України 2-го скликання. [[Конституція України]] набрала чинності з дня її прийняття. На згадку про прийняття Конституції в Україні щорічно святкують державне свято — [[День Конституції України|День Конституції України.]]
До [[2004]] року Україна була [[Президентсько-парламентська республіка|президентсько-парламентською республікою]]. Проте 8 грудня [[2004]] року, на прохання «політичної сили прем'єр-міністра [[Янукович Віктор Федорович|Віктора Януковича»]], депутати ввели радикальні [[Закон України «Про внесення змін до Конституції України» (2004)|зміни до Конституції]]: за них проголосували 402 депутати, у тому числі [[Партія регіонів]], [[Комуністична партія України (1993—2022)|Комуністична партія]] і [[Соціалістична партія України|Соціалістична партія]]. Україна стала [[парламентсько-президентська республіка|парламентсько-президентською республікою]].

Коли Янукович став президентом, він призначив нових суддів [[Конституційний Суд України|Конституційного суду]], і 30 вересня [[2010]] року Конституційний суд ухвалив рішення про скасування Конституції 2004 року і повернення до Конституції 1996 року (внаслідок чого політична система України обрала більш президентський вигляд).

[[21 лютого]] [[2014]] року відновлено дію Конституції 2004 року.

=== Законодавча влада ===
{{main|Верховна Рада України}}
[[Парламент]] — [[Верховна Рада України]] — згідно зі статтею 75 [[Конституція України|Конституції України]] є єдиним органом законодавчої влади в Україні<ref>{{cite web|url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page2|назва=Конституція України, стаття 75|вебсайт=Офіційний сайт [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041220/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page2}}: ''«Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент — Верховна Рада України.»''</ref>. Конституційний склад Верховної Ради України становить 450 народних депутатів, котрі обираються шляхом таємного голосування на 5 років на основі загального, рівного і прямого виборчого права. Повноваження народних депутатів визначаються Конституцією і Законами України.
{{multiple image
 | align = right
 | total_width = 320

 | image1 = Візит Зеленського до інституцій ЄС і НАТО у Брюсселі, 2019, 16 (cropped).jpg
 | alt1 = Володимир Зеленський
 | caption1 =[[Зеленський Володимир Олександрович|Володимир Зеленський]], чинний [[президент України]] (з [[Вибори Президента України 2019|20 травня 2019]])

 | image2 = Денис Шмигаль 2020 3 (cropped).jpg
 | alt2 = Денис Шмигаль
 | caption2 = [[Шмигаль Денис Анатолійович|Денис Шмигаль]], чинний [[прем'єр-міністр України]] (з 4 березня 2020)
}}

=== Президент України ===
{{main|Президент України|Кабінет Міністрів України}}
{{main|Перелік центральних органів виконавчої влади України}}
[[Президент України]] згідно зі статтею 102 Конституції України є главою держави, гарантом державного суверенітету, територіальної цілісности України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. На основі та на виконання Конституції України і законів України Президент видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України. [[Зеленський Володимир Олександрович|Зеленський Володимир]] — чинний президент України з [[20 травня]] [[2019|2019 року]]<ref>{{cite web|url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page2|назва=Конституція України, стаття 102|вебсайт=Офіційний сайт [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041220/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page2}}: ''«Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.»''</ref>.

=== Виконавча влада ===
Уряд України — [[Кабінет Міністрів України]] — згідно зі статтею 113 [[Конституція України|Конституції України]] є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Правовою базою його діяльності є Конституція, закони України та акти, видані Президентом України. Уряд відповідальний перед Президентом і підконтрольний Верховній Раді Україні. На практиці ця залежність полягає в тому, що Президент призначає за погодженням із Верховною Радою Прем'єр-міністра, припиняє його повноваження та приймає рішення про його відставку. Президент за поданням Прем'єр-міністра призначає членів Кабінету Міністрів та керівників інших центральних органів виконавчої влади. Підконтрольність та підзвітність Уряду Верховній Раді полягає в тому, що парламент затверджує поданий Урядом бюджет, приймає рішення щодо виконання бюджету, затверджує або відхиляє Програму діяльності Уряду, контролює його роботу. До складу Уряду входять: Прем'єр-міністр України, Перший віцепрем'єр-міністр, три віцепрем'єр-міністри, і, на сьогодні, дев'ятнадцять міністерств. Також у систему виконавчої влади входять: 12 державних комітетів, 27 центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом, 18 інших центральних органів та установ України<ref>{{cite web|url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page3|назва=Конституція України, стаття 113|вебсайт=Офіційний сайт [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041214/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/254к/96-вр/page3}}: ''«Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України та підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених у статтях 85, 87 Конституції України. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.»''</ref>.

=== Судова влада ===
{{main|Судова влада України}}
{{main|Судова система України}}
[[Файл:Klov Palace. Listed ID 80-382-0462. - 8 Pylypa Orlyka Street, Pechersk Raion, Kiev. - Pechersk 28 09 13 396.jpg|міні|[[Кловський палац]] — одна з будівель [[Верховний Суд (Україна)|Верховного Суду]]]]
[[Правосуддя]] в Україні здійснюється винятково [[суд]]ами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Система судів загальної юрисдикції відповідно до Конституції України будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності. Суди загальної юрисдикції складаються з місцевих, апеляційних, вищих спеціалізованих судів та Верховного Суду України. Найвищим судовим органом у системі судів загальної юрисдикції є [[Верховний Суд (Україна)|Верховний Суд України]].

Спеціалізовані суди:
* [[Господарський суд|Господарські]] (обласні, апеляційні, [[Касаційний господарський суд|касаційний]])
* [[Адміністративний суд (Україна)|Адміністративні]] (окружні, апеляційні, [[Касаційний адміністративний суд|касаційний]]).

Єдиним органом [[Конституційне судочинство|конституційної юрисдикції]] в Україні є [[Конституційний Суд України]]. Конституційний Суд України є окремим і незалежним від судів загальної юрисдикції.

=== Внутрішня політика України ===
{{main|Внутрішня політика України}}
{{Розділ без джерел}}
У червні [[1991]] року [[Верховна Рада України]] прийняла концепцію майбутньої [[Конституція України|Конституції]] і створила Конституційну комісію. Перший проєкт був винесений на обговорення в червні [[1992]] року. Розгляд проєкту Основного закону тривав 3 місяці, він пройшов 3 читання. [[28 червня]] [[1996]] року Верховна Рада прийняла нову Конституцію — цей день є офіційним святом — [[День Конституції України|Днем Конституції України]]. Конституція складається з преамбули та чотирнадцяти розділів (161 стаття).

Ринкові реформи почалися в Україні на початку [[1992]] року. [[Економіка України|Українська економіка]] була тісно пов'язана з [[Економіка Російської Федерації|російською]]. Україна в цей період лише пристосовувала її до ринкового господарства сусідніх країн. Для контролю економічних процесів уряд мав мати власну грошову одиницю. У [[1992]] році Україна вийшла з рублевої зони і ввела [[Карбованець|купонокарбованці]] як перехідні розрахункові знаки до введення повноцінної валюти — [[Гривня|гривні]]. Однак ввести нову грошову одиницю вдалося лише у [[1996]] році після деякої стабілізації економічної ситуації.

У жовтні [[1994]] року президент держави, Леонід Кучма, запропонував програму економічних перетворень: відпуск цін, обмеження [[Бюджетний дефіцит|дефіциту бюджету]], запровадження вільної [[Внутрішня торгівля|внутрішньої]] та [[Міжнародна торгівля|зовнішньої торгівлі]], проведення строгої [[Монетарна політика|монетарної політики]], масова [[приватизація]] великих підприємств, проведення [[Земельна реформа в Україні|земельної реформи]]. Цю програму схвалила Верховна Рада. Програма була позитивно оцінена на Заході: [[Сполучені Штати Америки|США]] і [[Європейський Союз]] надали значну фінансову допомогу в її реалізації, прямі іноземні інвестиції зросли з $484 мільйонів у 1994 році до $3122 мільйонів у 1999-му. Коштом іноземних кредитів та інвестицій Україні вдалося зупинити спад виробництва, почати його реконструкцію та переоснащення, скоротити безробіття.

Держава знизила максимальну ставку податків з фізичних осіб, знизився [[Податок на прибуток підприємств|податок на прибуток]] і [[Податок на додану вартість|на додану вартість]], що призвело до пожвавлення діяльності [[Малий бізнес|малого]] й [[Середній бізнес|середнього бізнесу]]. Прискорилася приватизація. У 2000 році близько 70 % обсягу промислової продукції вироблялося на недержавних підприємствах. Вжиті заходи дали позитивний результат. У 1998 році спад виробництва був припинений і почалося його поступове зростання. У 2003 році він становив 15,8 %. Україна відмовилася від іноземних позик і успішно почала виплачувати зовнішній борг.

=== Політичні партії ===
{{main|Українські політичні партії|Політичні партії України|Верховна Рада України VIII скликання|Верховна Рада України VII скликання}}

Україна має багатопартійну систему, і станом на 18 січня 2017 року в країні зареєстровано 252 політичні партії<ref>{{Cite web |url=http://ddr.minjust.gov.ua/uk/ca9c78cf6b6ee6db5c05f0604acdbdec/politychni_partiyi/ |title=Політичні партії |accessdate=26 серпня 2017 |archive-date=1 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170901053744/http://ddr.minjust.gov.ua/uk/ca9c78cf6b6ee6db5c05f0604acdbdec/politychni_partiyi }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170901053744/http://ddr.minjust.gov.ua/uk/ca9c78cf6b6ee6db5c05f0604acdbdec/politychni_partiyi |date=2017-09-01 }}</ref>. Через високу чисельність політичні партії не часто мають шанс здобути владу поодинці, тому вони часто утворюють блоки. 17 листопада 2011 року український парламент схвалив закон про вибори, що заборонив участь блоків політичних партій на парламентських виборах. Багато партій в Україні мають дуже маленькі членства і невідомі широкому загалу. Довіра українського суспільства до політичних партій, у цілому, дуже низька<ref name="uceps.org">{{cite web|url=http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=82&&address=poll|назва=Соціологічне опитування. Чи довіряєте Ви політичним партіям? (динаміка, 2001-2013)|вебсайт=Сайт [[Центр Разумкова|«Центру Разумкова»]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041051/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=82&&address=poll}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140106041051/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=82&&address=poll |date=2014-01-06 }}</ref>.

Станом на грудень 2011 року в Україні була відсутня [[Універсальна партія|політична партія «всеохопного типу»]]<ref>{{cite web|url=http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=556&&address=poll|назва=Чого насамперед не вистачає існуючим в Україні політичним партіям?|вебсайт=Сайт [[Центр Разумкова|«Центру Разумкова»]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041215/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=556&&address=poll}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140106041215/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=556&&address=poll |date=2014-01-06 }}</ref><ref>{{cite web|url=http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=115&&address=poll|назва=Якби найближчим часом знову відбувалися вибори до Верховної Ради України, за яку партію чи виборчий блок Ви проголосували б? (динаміка, 2010-2013)|вебсайт=Сайт [[Центр Разумкова|«Центру Разумкова»]]|accessdate=5 січня 2014|archive-date=6 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106041218/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=115&&address=poll}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140106041218/http://www.uceps.org/ukr/print.php?lng=UKR&&poll_id=115&&address=poll |date=2014-01-06 }}</ref>. Сучасні українські партії не мають виразника всеохопної національної ідеї<ref name="uceps.org" />, а цивілізаційні та геостратегічні орієнтації відіграють важливішу роль, ніж економічні і соціально-політичні програми, що зумовило появу партій проросійської та прозахідної (проєвропейської) спрямованости<ref>{{cite web|url=http://www.opendemocracy.net/od-russia/andreas-umland/ukraine-right-wing-politics-is-genie-out-of-bottle|назва=Ukraine right-wing politics: is the genie out of the bottle?|дата=03-01-2011|вебсайт=opendemocracy.net|accessdate=01-12-2011|archive-date=14-10-2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171014083516/http://www.opendemocracy.net/od-russia/andreas-umland/ukraine-right-wing-politics-is-genie-out-of-bottle}}</ref>.

Наразі в українському парламенті є такі фракції політичних партій:
* [[Слуга народу|Фракція політичної партії «Слуга народу»]]
* [[Опозиційна платформа — За життя|Фракція політичної партії «Опозиційна платформа — За життя»]]
* [[Європейська Солідарність|Фракція політичної партії «Європейська Солідарність»]]
* [[Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»|Фракція політичної партії "Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»]]
* [[Голос (партія)|Фракція політичної партії «Голос»]]

В Україні [[політична ідеологія]] представлена націоналістичною ([[Конгрес українських націоналістів]], [[ВО «Свобода»]], [[Українська Національна Асамблея]]; [[Українська Національна Консервативна партія]] тощо), соціалістичною ([[Соціалістична партія України]], [[Прогресивна соціалістична партія України]]), екологічною ([[Партія Зелених України]]) та іншими течіями. За структурою програм часто виділяють ліві, праві та центристські партії, які також присутні в Україні.

=== Зовнішня політика ===
{{main|Зовнішня політика України|Міжнародні відносини України|Кордон України}}
[[Файл:Ministry of Foreign Affairs of Ukraine.JPG|міні|праворуч|[[МЗС України]].]]
[[Файл:Diplomatic relations of Ukraine.PNG|міні|[[Список дипломатичних місій України|Дипломатичні місії України]]]]
У 1918—1922 роках [[Дипломатичний корпус УНР|Україна мала дипломатичні відносини]] з [[Польська Республіка (1918—1939)|Польщею]], [[Веймарська республіка|Німеччиною]], [[Третє Болгарське царство|Болгарією]], [[Османська імперія|Османською імперією]], [[Ватикан]]ом, [[Данія|Данією]], [[Норвегія|Норвегією]], [[Швеція|Швецією]], [[Швейцарія|Швейцарією]], [[Каджари|Персією]], [[Румунське королівство|Румунією]], [[Литва|Литвою]], [[Латвія|Латвією]], [[Фінляндія|Фінляндією]], [[Естонія|Естонією]], [[Грузинська Демократична Республіка|Грузією]], [[Перша Австрійська Республіка|Австрією]] та [[Перша Чехословацька Республіка|Чехословаччиною]]<ref>Українська держава 1917—1920 років як суб'єкт міжнародного права: [http://www.uceps.org/ukr/article.php?news_id=4] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402154902/http://www.uceps.org/ukr/article.php?news_id=4|date=2 квітня 2015}} ''Центр Разумкова''</ref>. У 1944 році в [[Рада народних комісарів Української РСР|уряді УРСР]] з'явився пост міністра закордонних справ, в 1945 році вона стала одним із членів-засновників [[ООН]], а згодом і таких організацій як [[ЮНЕСКО]], [[Міжнародна організація праці]] тощо. Місії радянської України при ООН були засновані у Відні, Парижі, Женеві, Нью-Йорку. До 1991 року Польща, [[НДР]], [[Чехословаччина]], [[Угорщина]], [[Румунія]], [[Болгарія]], [[Соціалістична Федеративна Республіка Югославія|Югославія]], [[Канада]], [[Федеративна Республіка Німеччина (1949—1990)|ФРН]], [[США]] мали консульства в [[Київ|Києві]]; [[Болгарія]], [[Куба]], [[Індія]] та [[Єгипет]] — консульства в [[Одеса|Одесі]].

Після 1991 року Україна встановила дипломатичні відносини з більшістю країн світу. Оскільки Російська Федерація в обмін на борги СРСР забрала собі всі колишні закордонні посольства, Україна залишилася практично без будівель посольств або консульств за кордоном, за винятком посольства в США. Разом із Російською Федерацією і Білоруссю, [[Відносини Україна — СНД|Україна стала засновницею Співдружности незалежних держав]] ([[СНД]]). 31 травня 1997 року президенти Російської Федерації та України підписали [[Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією|Договір про дружбу, співпрацю і партнерство]], який був ратифікований Верховною Радою і Державною думою. 14—15 травня 1999 року на зустрічі президентів держав [[Центральна Європа|Центральної Європи]] у Львові Кучма заявив, що Україна піде «по європейському шляху» і буде налагоджувати тісні зв'язки з ЄС. Засудивши [[Бомбардування Югославії силами НАТО|бомбардування Югославії]] навесні 1999 року українська дипломатія пропонувала свою посередницьку роль у вирішенні [[Косовська війна|конфлікту]] на Балканах.

У 1999—2001 роках Україна була непостійним членом [[Рада Безпеки ООН|Ради Безпеки ООН]]. Україна послідовно підтримує врегулювання різних конфліктів шляхом мирних переговорів. Вона брала участь у чотиристоронніх переговорах щодо [[Придністровський конфлікт|конфлікту в Молдові]] та сприяла мирному врегулюванню конфлікту в пострадянській [[Грузія|Грузії]]. Україна внесла істотний внесок у [[Миротворчі сили ООН|миротворчих операціях ООН]] з 1992 року.

[[Файл:Batumi International Conference, on 19 July 2021 05 (cropped).jpg|міні|Президент [[Грузія|Грузії]] [[Саломе Зурабішвілі]], Президент [[Молдова|Молдови]] [[Мая Санду]], Президент України [[Володимир Зеленський]] та [[Голова Європейської Ради]] [[Шарль Мішель]] під час Міжнародної конференції в [[Батумі]] 2021 року.]]

Сьогодні Україна розглядає [[Європейська інтеграція|європейську інтеграцію]] як свою головну мету у зовнішній політиці, а також створено політико-правові та організаційні передумови для реалізації програми інтеграції України до Європейського Союзу<ref>{{cite web |author= |url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0001100-00#Text |title=Програма інтеграції України до Європейського Союзу |lang=uk |website=zakon.rada.gov.ua |publisher=Верховна Рада України |date=10.07.2015 |access-date=2021-05-20 |archive-date=20.05.2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210520140853/https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/n0001100-00#Text }}</ref>.

[[Угода про партнерство та співробітництво|Партнерство і співробітництво між Європейським Союзом]] (УПС) з Україною набуло чинности 1 березня 1998 року. 31 січня 1992 року Україна приєдналася до [[Організація з безпеки і співробітництва в Європі|Наради з безпеки і співробітництва в Європі]], 10 березня 1992 року стала членом [[Рада північноатлантичного співробітництва|Ради північноатлантичного співробітництва]]. Україна має тісні відносини з [[НАТО]]<ref>[http://www.mil.gov.ua/index.php?part=ua-nato Україна-НАТО] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121102074135/http://www.mil.gov.ua/index.php?part=ua-nato |date=2 листопада 2012 }} ''Офіційний сайт [[Міністерство оборони України|Міністерства оборони України]]''</ref>, хоча й з обранням Віктора Януковича президентом у 2010 році цей курс зближення з перспективою членства НАТО був зупинений. Україна — найактивніший член [[Партнерство заради миру|Партнерства заради миру]] (ПЗМ).

Україна є членом таких організацій, як: [[Організація Об'єднаних Націй|ООН]] (з 1945), [[Всесвітня організація охорони здоров'я|ВООЗ]] (з 1948), [[ЮНЕСКО]] (з 1954), [[Організація з безпеки і співробітництва в Європі|ОБСЄ]] (з 1992), [[Організація Чорноморського економічного співробітництва|ОЧЕС]] (з 1992), [[Рада Європи]] (з 1995), [[Центральноєвропейська ініціатива|ЦЄІ]] (з 1996), [[ГУАМ]] (з 1997), [[Співдружність демократичного вибору|СДВ]] (з 2005), [[Світова організація торгівлі|СОТ]] (з 2008). Україна має статус спостерігача в таких організаціях, як [[Рада країн Балтійського моря|РКБМ]] (з 1999) та [[Франкофонія]] (з 2006), [[ENTSO-E]] (з 2022).

У [[2012]] році Україна очолила [[Центральноєвропейська ініціатива|Центральноєвропейську ініціативу]] (ЦЄІ), а у [[2013]] році очолювала ОБСЄ<ref>{{cite web|url=http://gazeta.ua/articles/politics/_ukrajina-zavershila-golovuvannya-v-obse/534867|назва=Україна завершила головування в ОБСЄ|дата=02-01-2014|вебсайт=[[Gazeta.ua]]|accessdate=05-01-2014|archive-date=29-11-2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211129202921/https://gazeta.ua/articles/politics/_ukrayina-zavershila-golovuvannya-v-obse/534867}}</ref><ref>{{cite web|url=http://ua.korrespondent.net/ukraine/3282005-ukraina-postupylasia-shveitsarii-holovuvanniam-v-obsie|назва=Україна поступилася Швейцарії головуванням в ОБСЄ|дата=02-01-2014|вебсайт=[[Кореспондент (журнал)|Кореспондент]]|accessdate=05-01-2014|archive-date=05-01-2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140105091049/http://ua.korrespondent.net/ukraine/3282005-ukraina-postupylasia-shveitsarii-holovuvanniam-v-obsie}}</ref><ref>{{cite web|url=http://www.unian.ua/news/615421-ukrajina-bilshe-ne-golovue-v-obse.html|назва=Україна більше не головує в ОБСЄ|дата=01-01-2014|вебсайт=[[УНІАН]]|accessdate=05-01-2014|archive-date=06-01-2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140106033122/http://www.unian.ua/news/615421-ukrajina-bilshe-ne-golovue-v-obse.html}}</ref>.

У 2016—2017 роках Україна знову набула статусу непостійного члена [[Рада Безпеки ООН|Ради Безпеки ООН]]<ref>{{Cite web|url=http://www.un.org/en/sc/members/|title=Members of the United Nations Security Council|website=www.un.org|language=EN|accessdate=2016-03-12|archive-date=2012-10-08|archive-url=https://web.archive.org/web/20121008061712/http://www.un.org/en/sc/members/}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.unian.info/politics/1153572-ukraine-elected-non-permanent-member-of-un-security-council.html|title=Ukraine elected non-permanent member of UN Security Council|website=www.unian.info|accessdate=2016-03-12|archive-date=2016-03-13|archive-url=https://web.archive.org/web/20160313030114/http://www.unian.info/politics/1153572-ukraine-elected-non-permanent-member-of-un-security-council.html}}</ref>.

10 березня 2018 року [[НАТО]] визнало за Україною статус країни-аспіранта на шляху до приєднання до альянсу<ref>{{cite web |url=http://www.unn.com.ua/uk/news/1719318-ukrayina-otrimala-vid-nato-status-krayini-aspiranta |title=Україна отримала від НАТО статус країни-аспіранта |author= |date=2018-03-10 |website=www.unn.com.ua|publisher=[[Українські національні новини]] |accessdate=10 березня 2018 |archive-date=2018-03-10 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180310202017/http://www.unn.com.ua/uk/news/1719318-ukrayina-otrimala-vid-nato-status-krayini-aspiranta }}</ref><ref>{{cite web |url=https://mil.in.ua/ukrayina-aspirant-nato/ |title=Україна аспірант НАТО |author= |date=2018-03-10 |website=mil.in.ua|publisher=[[Український мілітарний портал]] |accessdate=10 березня 2018 |archive-date=2018-03-11 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180311024120/https://mil.in.ua/ukrayina-aspirant-nato/ }}</ref>.

12 квітня 2018 п'ятий президент України Петро Порошенко повідомив, що запропонує Верховній Раді вийти з усіх статутних органів СНД, а 19 травня 2018 Порошенко підписав Указ, яким увів у дію рішення [[Рада національної безпеки і оборони України|РНБО]] про остаточне [[Відносини Україна — СНД#Вихід України з СНД|припинення участі України у статутних органах СНД]]<ref>{{Cite web|url=https://espreso.tv/news/2018/05/19/ukrayina_ostatochno_vyyshla_z_snd|назва=Україна остаточно вийшла з СНД|видавець=[[Еспресо TV]]|дата=19 травня 2018|url-архіву=https://web.archive.org/web/20190719101051/https://espreso.tv/news/2018/05/19/ukrayina_ostatochno_vyyshla_z_snd|дата-архіву=19 липня 2019|мертвий-url=no|дата-доступу=8 червня 2021}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.president.gov.ua/news/prezident-pidpisav-ukaz-pro-ostatochne-pripinennya-uchasti-u-47554|назва=Президент підписав Указ про остаточне припинення участі України у статутних органах СНД|видавець=[[Президент України]]|дата=19 травня 2018|url-архіву=https://web.archive.org/web/20180519182348/http://www.president.gov.ua/news/prezident-pidpisav-ukaz-pro-ostatochne-pripinennya-uchasti-u-47554|дата-архіву=19 травня 2018|мертвий-url=yes|accessdate=27 вересня 2020}}</ref>. Станом на лютий 2019 року Україна мінімізувала свою участь у Співдружності Незалежних Держав до критичного мінімуму та фактично завершила свій вихід. Верховна Рада України ніколи не ратифікувала вступ, тобто [[Відносини Україна — СНД#Статус України в СНД|Україна ніколи не була членкинею СНД]]<ref name=":2" />.

[[Файл:In Kyiv, Volodymyr Zelenskyy met with the Presidents of Poland, Latvia, Lithuania and Estonia (52001410927).jpg|міні|[[Президент України]] [[Володимир Зеленський]] разом із [[Президент Литви|Президентом Литви]] [[Ґітанас Науседа|Ґітанасом Науседою]], [[Президент Польщі|Президентом Польщі]] [[Анджей Дуда|Анджеєм Дудою]], [[Президенти Латвії|Президентом Латвії]] [[Егілс Левітс|Егілсом Левітсом]] та [[Президент Естонії|Президентом Естонії]] [[Алар Каріс|Аларом Карісом]].]]

28 липня 2020 року Литва, Польща й Україна підписали декларацію про створення [[Люблінський трикутник|Люблінського трикутника]], тристоронньої платформи для політичного, економічного, культурного й соціального співробітництва між трьома сусідніми державами задля європейської і євроатлантичної інтеграції України<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/news/spilna-deklaraciya-ministriv-zakordonnih-sprav-ukrayini-respubliki-polshcha-ta-litovskoyi-respubliki-shchodo-zasnuvannya-lyublinskogo-trikutnika|назва=Спільна декларація міністрів закордонних справ України, Республіки Польща та Литовської Республіки щодо заснування «Люблінського трикутника»|видавець=[[Кабінет Міністрів України]]|дата=28 липня 2020|url-архіву=https://web.archive.org/web/20230607163212/https://www.kmu.gov.ua/news/spilna-deklaraciya-ministriv-zakordonnih-sprav-ukrayini-respubliki-polshcha-ta-litovskoyi-respubliki-shchodo-zasnuvannya-lyublinskogo-trikutnika|дата-архіву=2023-06-07|мертвий-url=no|дата-доступу=26 жовтня 2023}}</ref>.

17 травня 2021 року було утворене «<nowiki/>[[Асоційоване тріо]]<nowiki/>» шляхом підписання спільного меморандуму між міністрами закордонних справ Грузії, Молдови та України. Асоційоване тріо — це тристоронній формат для розширення співпраці, координації та діалогу між трьома країнами (які підписали Угоду про асоціацію з ЄС) з Європейським Союзом з питань, що становлять спільний інтерес, пов'язаних із євроінтеграцією, розширення співпраці в рамках [[Східне партнерство|Східного партнерства]] та зобов'язання щодо приєднання до Європейського Союзу<ref name=":4" />.

28 лютого 2022 року, невдовзі після [[Російське вторгнення в Україну (2022)|російського вторгнення]], Україна [[Вступ України до Європейського Союзу#Подання заявки|подала заявку на членство]] в [[Європейський Союз|Європейському Союзі]]. 28 лютого 2022 року [[президент Європейської Комісії]] [[Урсула фон дер Ляєн]] заявила, що [[Вступ України до Європейського Союзу|Україна належить до Європейського Союзу]], і блок хоче, щоб [[Вступ України до Європейського Союзу|Україна приєдналася]], але для цього знадобиться час.<ref name=":5" /> [[Європейський парламент]] 23 червня 2022 ухвалив резолюцію із закликом невідкладно надати статус кандидата на членство в Європейському Союзі для України.<ref name=":7" /><ref name=":9" /> [[23 червня]] [[2022]] року [[Європейська рада|Європейська Рада]] надала Україні [[Кандидат на членство в ЄС|статус кандидата]] на [[Вступ України до Європейського Союзу|вступ до Європейського Союзу]].<ref name=":1" />

Станом на 2022 рік, Україна не має [[Дипломатичні відносини|дипломатичних відносин]] із кількома державами: [[Бутан]]ом, [[Кірибаті]], [[Косово]]м, [[Науру]], [[Палау]], [[Папуа Нова Гвінея|Папуа Новою Гвінеєю]], [[Північна Корея|Північною Кореєю]], [[Українсько-російські відносини|Росією]], [[Посольство України в Сирії|Сирією]], [[Сомалі]], [[Українсько-тайванські відносини|Тайванем]] і [[Тонга|Тонгою]].

== Збройні сили ==
{{main|Збройні сили України}}
{{Оновити|розділ|дата=липень 2024}}
[[Файл:T-64BM2, Kyiv 2021, 14.jpg|міні|Український танк [[Т-64БМ2]] під час військового [[Парад на честь дня Незалежності України|параду]]]]
Україна має багату військову історію, що налічує понад 1000 років. [[Дружина (військо)|Княжа дружина]], що існувала в часи [[Київська Русь|Київської Русі]] була однією з найгрізніших армій у тогочасній [[Європа|Європі]], що дозволяло київським князям здійснювати неодноразові успішні військові походи у [[Візантійська імперія|Візантію]] — одну з наймогутніших світових імперій того часу. Княже військо протистояло орді під час [[Монгольська навала на Русь|Монгольської навали]] у [[XIII століття|XIII столітті]], що посприяло зупинці подальшого просування загарбників у Європу. [[Українське козацтво]] в XVI—XVIII століттях являло собою потужну військову структуру, за прикладом якої була організована козацька держава [[Гетьманщина]]. У [[XX століття|XX столітті]] під час [[Українська революція (1917—1921)|Визвольної боротьби 1917—1922]] років на території України діяло одразу декілька українських збройних формувань та армій: [[Армія Української Народної Республіки|Армія УНР]], війська під командуванням гетьмана [[Скоропадський Павло Петрович|Павла Скоропадського]], [[Махновський рух|Українська повстанська армія Нестора Махна]], різноманітні отаманські загони тощо. Також українці брали участь у боротьбі на боці [[Червоне козацтво|червоного козацтва]], згодом багато українців проходило службу у складі [[Червона армія|Червоної армії]]. Під час [[Друга світова війна|Другої світової]] українцями з метою відновлення державності та боротьби за неї було організовано [[Українська повстанська армія|Українську повстанську армію]], що вела партизанську боротьбу до кінця 1950-х років. Також значна частина українців воювала на боці [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] у складі підрозділів Червоної армії. Після війни українці служили в [[Радянська армія|Радянській армії]] на території колишнього [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] та за його межами.

Після розпаду Радянського Союзу Україна успадкувала військовий персонал чисельністю 780 тисяч осіб на власній території і третій у світі за величиною арсенал ядерної зброї<ref name="mil.gov.ua">Історія створення Збройних Сил України: [http://www.mil.gov.ua/index.php?part=history&lang=ua&sub=historyZSY] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111028191157/http://www.mil.gov.ua/index.php?part=history&lang=ua&sub=historyZSY|date=28 жовтня 2011}} ''Міністерство Оборони України''</ref><ref>Ukraine Special Weapons: [http://www.globalsecurity.org/wmd/world/ukraine/index.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210118091617/https://www.globalsecurity.org/wmd/world/ukraine/index.html|date=18 січня 2021}} ''globalsecurity.org''</ref>. У травні 1992 року Україна підписала [[СНО-1|договір про скорочення стратегічних наступальних озброєнь СНО-1]], у якому країни домовилися відмовитися від всієї ядерної зброї для утилізації в Росію, та приєдналася до [[Договір про нерозповсюдження ядерної зброї|Договору про нерозповсюдження ядерної зброї]] як неядерна держава. Україна ратифікувала цей договір у 1994 році, а до 1996 року стала вільною від ядерної зброї<ref name="mil.gov.ua"/>.
[[Файл:BM-30 Smerch, Kyiv 2021, 10.jpg|ліворуч|міні|Українська [[БМ-30 «Смерч»]] під час військового параду]]
Україна здійснювала послідовні кроки в напрямку скорочення звичайних озброєнь. Вона підписала [[Договір про звичайні збройні сили в Європі]] про скорочення танків, артилерії та бронетехніки (військовий персонал був скорочений до {{nts|300000}}).
[[Файл:Kissing the flag.jpg|міні|праворуч|[[Миротворчі місії України|Українські миротворці]] в [[Українська миротворча місія в Іраку|Іраку]]]]
Україна відіграє дедалі більшу роль у миротворчих операціях. Українські війська були розгорнуті в [[Косово]] у складі українсько-польського батальйону<ref>Місія ООН у Косово (МООНК): [http://www.mil.gov.ua/index.php?part=peacekeeping&lang=ua&sub=sry_un ''Міністерство Оборони''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111101111532/http://www.mil.gov.ua/index.php?part=peacekeeping&lang=ua&sub=sry_un |date=1 листопада 2011 }}</ref>. Починаючи з 1992 року близько 37 тисяч військовослужбовців Збройних Сил України взяли участь у міжнародних миротворчих операціях, у тому числі в таких країнах як [[Республіка Східна Славонія, Бараня і Західний Срем|Східна Славонія]], [[Ангола]], [[Косово]], [[Північна Македонія]], [[Гватемала]], [[Таджикистан]], [[Афганістан]], [[Хорватія]], [[Кувейт]], [[Сьєрра-Леоне]], [[Грузія]], [[Ірак]], [[Ліван]], [[Ефіопія]] тощо<ref>Історія участі збройних сил України у миротворчих операціях: [http://www.mil.gov.ua/index.php?part=peacekeeping&lang=ua&sub=history] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111028193333/http://www.mil.gov.ua/index.php?part=peacekeeping&lang=ua&sub=history|date=28 жовтня 2011}} ''[[Міністерство оборони України|Міністерство Оборони]]''</ref>.

Військові з'єднання інших держав регулярно беруть участь у багатонаціональних військових навчаннях із українськими силами в Україні, у тому числі зі [[Збройні сили США|збройними силами США]].<ref>Parliament approves admission of military units of foreign states to Ukraine for exercises: [http://www.kyivpost.com/news/politics/detail/67094] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100522053812/http://www.kyivpost.com/news/politics/detail/67094|date=22 травня 2010}} ''kyivpost''</ref>

Після відновлення незалежності Україна оголосила себе нейтральною державою. Країна мала обмежене військове партнерство з Росією, іншими пострадянськими країнами і НАТО з [[1994]] року. У 2000-х роках уряд починає схилятися до Організації Північноатлантичного договору, а також поглиблювати співпрацю з альянсом, для чого був встановлений між Україною і НАТО План дій, підписаний у 2002 році. Пізніше було вирішено, що на запитання вступу до НАТО повинен дати відповідь всенародний [[референдум]] у певний момент у майбутньому<ref>{{Cite web |url=http://www.mil.gov.ua/files/white_book_eng2006.pdf |title=Архівована копія |accessdate=8 листопада 2007 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20071108143812/http://www.mil.gov.ua/files/white_book_eng2006.pdf |archivedate=8 листопада 2007 |deadurl=yes }}</ref>. Під час [[Бухарестський саміт НАТО 2008|Бухарестського саміту]] 2008 року НАТО заявило, що Україна стане членом альянсу, коли вона захоче і коли буде відповідати всім критеріям для вступу<ref>{{Cite web|url=http://www.kyivpost.com/news/nation/detail/63797/|назва=NATO confirms readiness for Ukraine’s joining organization|видавець=[[Kyiv Post]]|дата=13 квітня 2010|url-архіву=http://web.archive.org/web/20120314132141/http://www.kyivpost.com/news/nation/detail/63797/|дата-архіву=14 березня 2012|мертвий-url=no|дата-доступу=9 березня 2025}} {{ref-en}}</ref>. 2 квітня 2010 [[Янукович Віктор Федорович|Віктор Янукович]] своїм рішенням, ліквідував міжвідомчу комісію з питань підготовки України до вступу в [[НАТО]] і ліквідував національний центр із питань євроатлантичної інтеграції. 12 червня 2020 року [[Північноатлантична рада]] [[НАТО]] визнала Україну партнером із розширеними можливостями (Enhanced Opportunities Partner, EOP)<ref>{{Cite web|url=https://www.nato.int/cps/ru/natohq/news_176327.htm?selectedLocale=uk|title=НАТО визнає Україну партнером з розширеними можливостями|date=12 липня 2020|website=nato.int|publisher=North Atlantic Treaty Organization|accessdate=10 грудня 2020|archive-date=13 червня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200613125657/https://www.nato.int/cps/ru/natohq/news_176327.htm?selectedLocale=uk}}</ref>.

Згідно з рейтингом Стокгольмського міжнародного інституту досліджень миру Україна займає 12 місце в рейтингу найбільших експортерів зброї. За даними інституту, найбільше зброї вона продає в [[Азербайджан]], [[Грузія|Грузію]] та [[Китай]]. Крім цього, Україна є експортером зброї в країни Африки — [[Південний Судан]], [[Республіка Конго|Республіку Конго]] тощо<ref>Новини ТСН: [http://tsn.ua/svit/indiya-stala-naybilshim-importerom-zbroyi.html Україна вилетіла з десятки найбільших експортерів зброї] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110816024627/http://tsn.ua/svit/indiya-stala-naybilshim-importerom-zbroyi.html |date=16 серпня 2011 }}</ref>. Керівник Центру аналізу світової торгівлі зброєю ([[ЦАСТЗ]]) Ігор Коротченко повідомив, що Україна займає третє місце у світовому рейтингу експортерів бронемашин на період [[2007]]—[[2014]] рр<ref>Новини ТСН: [http://tsn.ua/groshi/ukrayina-uviyshla-do-triyki-svitovih-lideriv-z-prodazhu-bronemashin.html Україна увійшла до трійки світових лідерів з продажу бронемашин] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110814104707/http://tsn.ua/groshi/ukrayina-uviyshla-do-triyki-svitovih-lideriv-z-prodazhu-bronemashin.html |date=14 серпня 2011 }}</ref>.

ЗСУ комплектуються шляхом призову на строкову службу чоловіків 18—27 років<ref>{{Cite web |url=http://dt.ua/UKRAINE/rada-progolosuvala-za-pidvischennya-prizovnogo-viku-do-27-rokiv-i-prodovzhennya-terminu-sluzhbi-161471_.html |title=Підвищення призовного віку |accessdate=28 лютого 2015 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402154934/http://dt.ua/UKRAINE/rada-progolosuvala-za-pidvischennya-prizovnogo-viku-do-27-rokiv-i-prodovzhennya-terminu-sluzhbi-161471_.html }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://tvi.ua/new/2015/02/06/prezydent_pidpysav_zakon_pro_zbilshennya_pryzovnoho_viku_do_27_rokiv |title=ПРЕЗИДЕНТ ПІДПИСАВ ЗАКОН ПРО ЗБІЛЬШЕННЯ ПРИЗОВНОГО ВІКУ |accessdate=28 лютого 2015 |archive-date=6 лютого 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150206134059/http://tvi.ua/new/2015/02/06/prezydent_pidpysav_zakon_pro_zbilshennya_pryzovnoho_viku_do_27_rokiv }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150206134059/http://tvi.ua/new/2015/02/06/prezydent_pidpysav_zakon_pro_zbilshennya_pryzovnoho_viku_do_27_rokiv |date=2015-02-06 }}</ref>. Чисельність на 2024 рік становить {{nts|800000}} осіб (плюс {{nts|400000}} осіб перебуває у резерві, згідно звітам [[Міжнародний інститут стратегічних досліджень|IISS]]){{sfn|IISS|2024|page=210}}. Військове управління Збройними силами здійснює [[Генеральний штаб Збройних сил України|Генеральний штаб]].

== Адміністративний поділ ==
{{main|Адміністративний поділ України|Адміністративно-територіальна реформа в Україні (2015–2020)}}
[[Файл:Black Sea relief location map with exclusive economic zones.svg|міні|праворуч|250пкс|Виключні економічні зони Чорного та Азовського морів]]
В Україні, яка є унітарною державою, існує єдиний вид територіального устрою: адміністративно-територіальний устрій (поділ). Згідно зі ст. 133 Конституції України систему адміністративно-територіального устрою України становлять: Автономна Республіка Крим, області, райони, міста, райони в містах, селища і села. Сучасна система областей та районів України сформована з липня [[2020]] року, коли були утворені 136 районів (де-факто районів 140, бо 14 районів у АР Крим будуть ліквідовані лише після деокупації) замість старих 460.

Станом на 1 січня 2021 року в Україні були такі адміністративно-територіальні одиниці: 1 автономна республіка — Автономна Республіка Крим, 24 області, 140 районів, 461 місто (з них 187 — міста спеціального статусу, республіканського, обласного значення; 2 міста загальнодержавного значення — [[Київ]], столиця України, та [[Севастополь]]), 108 районів у містах, 882 селища міського типу, 870 сільських рад, 27 205 сіл. З 15 квітня 2014 року внаслідок [[Анексія АР Крим та Севастополя Росією|російської окупації]] Автономна Республіка Крим і м. Севастополь мають [[Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»|статус тимчасово окупованої території України]]<ref name=occup>{{Cite web |url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1207-vii |title=Закон України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» |accessdate=20.05.2014 |archive-date=25.12.2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181225104842/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/1207-vii }}</ref>.

Для порівняння, станом на грудень [[1965]] року, в Україні було 394 райони, 370 міст, 828 селищ міського типу та 32 742 сільських населених пунктів.

{| class="wikitable" style="width:100%; background:none; color: inherit; text-align=center"
! style="width:225px"|[[Адміністративний поділ України]]
! colspan="5"|[[Область|Області]]
|-
| width="225" align="center" rowspan="3" |{{Ukraine Labelled Map}}
|
* [[Файл:Prapor Vinnytskoyi oblasti.svg|22px|border]] [[Вінницька область|Вінницька]]
* [[Файл:Flag of Volyn Oblast.svg|22px|border]] [[Волинська область|Волинська]]
* [[Файл:Flag of Dnipropetrovsk Oblast.svg|22px|border]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровська]]
* [[Файл:Flag of Donetsk Oblast.svg|22px|border]] [[Донецька область|Донецька]]
* [[Файл:Flag of Zhytomyr Oblast.svg|22px|border]] [[Житомирська область|Житомирська]]
* [[Файл:Flag of Transcarpathian Oblast.svg|22px|border]] [[Закарпатська область|Закарпатська]]
|
* [[Файл:Flag of Zaporizhia Oblast.svg|22px|border]] [[Запорізька область|Запорізька]]
* [[Файл:Flag of Ivano-Frankivsk Oblast.svg|22px|border]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківська]]
* [[Файл:Flag of Kyiv Oblast.svg|22px|border]] [[Київська область|Київська]]
* [[Файл:Flag of Kirovohrad Oblast.svg|22px|border]] [[Кіровоградська область|Кіровоградська]]
* [[Файл:Flag of Luhansk Oblast.svg|22px|border]] [[Луганська область|Луганська]]
* [[Файл:Flag of Lviv Oblast.svg|22px|border]] [[Львівська область|Львівська]]
|
* [[Файл:Flag of Mykolaiv Oblast.svg|22px|border]] [[Миколаївська область|Миколаївська]]
* [[Файл:Flag of Odesa Oblast.svg|22px|border]] [[Одеська область|Одеська]]
* [[Файл:Flag of Poltava Oblast.svg|22px|border]] [[Полтавська область|Полтавська]]
* [[Файл:Flag of Rivne Oblast.svg|22px|border]] [[Рівненська область|Рівненська]]
* [[Файл:Flag of Sumy Oblast.svg|22px|border]] [[Сумська область|Сумська]]
* [[Файл:Flag of Ternopil Oblast.svg|22px|border]] [[Тернопільська область|Тернопільська]]
|
* [[Файл:Flag of Kharkiv Oblast.svg|22px|border]] [[Харківська область|Харківська]]
* [[Файл:Flag of Kherson Oblast.svg|22px|border]] [[Херсонська область|Херсонська]]
* [[Файл:Flag of Khmelnytskyi Oblast.svg|22px|border]] [[Хмельницька область|Хмельницька]]
* [[Файл:Flag of Cherkasy Oblast.svg|22px|border]] [[Черкаська область|Черкаська]]
* [[Файл:Flag of Chernivtsi Oblast.svg|22px|border]] [[Чернівецька область|Чернівецька]]
* [[Файл:Flag of Chernihiv Oblast.svg|22px|border]] [[Чернігівська область|Чернігівська]]
|-
! colspan="2"|[[Адміністративний поділ України|Автономія]]
! colspan="2"|[[Адміністративний поділ України|Міста державного значення]]
|-
| colspan="2"|
* [[Файл:Flag of Crimea.svg|22px|border]] [[Автономна Республіка Крим]]
| colspan="2"|
* [[Файл:Flag of Kyiv Kurovskyi.svg|22px|border]] [[Київ]]
* [[Файл:Flag of Sevastopol.svg|22px|border]] [[Севастополь]]
|}

== Демографія ==

=== Населення ===
{{main|Населення України|Національний склад населення України|Історична динаміка населення України|Етномовний склад населення України}}
[[Файл:Natural Population Growth of Ukraine.PNG|міні|праворуч|200px|Природний ріст населення України (з [[1950]]).<ref>[http://demoscope.ru/weekly/ias/ias05.php?tim=0&cou=32&terr=1&ind=1&Submit=OK Ukrainian death rates 1950—2008] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160321222124/http://demoscope.ru/weekly/ias/ias05.php?tim=0&cou=32&terr=1&ind=1&Submit=OK|date=21 березня 2016}} [[Demoscope]] Retrieved on 12-14-09</ref><ref>[http://demoscope.ru/weekly/ias/ias05.php?tim=0&cou=32&terr=1&ind=26&Submit=OK Ukrainian birth rates 1950—2008] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160321203611/http://demoscope.ru/weekly/ias/ias05.php?tim=0&cou=32&terr=1&ind=26&Submit=OK|date=21 березня 2016}} [[Demoscope]] Retrieved on 12-14-09, 2009</ref><ref>[http://www.ukrstat.gov.ua/ State Statistics Committee of Ukraine] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130123112523/http://www.ukrstat.gov.ua/ |date=23 січня 2013 }} Retrieved on 12-14-09</ref>
{{Legend||Народжуваність|line=2px solid #4863A0}}
{{Legend||Смертність|line=2px solid #C24641}}
{{Legend||Природний приріст|line=2px solid #1fb714}}]]

[[Файл:Ukraine census 2001 Ukrainians.svg|міні|200пкс|Етнічні українці (2001)]]

Найбільша кількість населення зафіксована 1993 року — 52 244 000 осіб, після чого спостерігається стійка тенденція скорочення населення внаслідок перевищення [[смертність|смертности]] над [[народжуваність|народжуваністю]] та [[еміграція|еміграції]], у тому числі трудової.<ref>{{Cite web |url=http://onpress.info/v-derzhstati-oprylyudnyly-chyselnist-naselennya-ukrayiny-114918 |title=Станом на 1 грудня 2017 року наявне населення України оцінювалося в 42 403 027 осіб, а постійне населення — у 42 233 390 людей. Кількість населення по областях України |accessdate=24 січня 2018 |archive-date=24 січня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180124135850/http://onpress.info/v-derzhstati-oprylyudnyly-chyselnist-naselennya-ukrayiny-114918 }}</ref>

Україна перебуває у демографічній кризі з 1980-х років через високу смертність, особливо [[чоловік]]ів працездатного віку та [[селяни|сільського населення]], й низьку народжуваність. Стрімке скорочення чисельности населення почалося у [[1993]] році, як наслідок економічного колапсу. За даними [[Всеукраїнський перепис населення 2001|всеукраїнського перепису 2001 року]] [[населення України]] становило близько 48,5 мільйонів осіб. За 1993—2013 рр. чисельність населення України скоротилася на 6,7 млн осіб. Позитивні тенденції в демографії з'явились у [[2002]] році, коли почалося повільне зростання народжуваності. В останні роки, завдяки демографічній політиці держави, народжуваність в Україні перевищила середньоєвропейські показники (11,4 на {{nts|1000}} населення у 2012 році), але з причини порівняно високої смертности цього недостатньо для стабілізації чисельности населення.

За даними Держкомстату, у 2012 році загальний [[Рух людності|приріст населення]] становив −0,17 % (зокрема, природний — −0,31 %, міграційний — +0,14 %), [[смертність]] — 14,5 на {{nts|1000}} населення ([[Список країн за рівнем смертності|14 місце]]), [[фертильність]] — 1,46 дітини на жінку ([[Список країн за коефіцієнтом народжуваності|174 місце]])

У [[2007]] році Україна за швидкістю темпів скорочення населення обіймала 4-ту позицію у світі<ref>«Field Listing — Population growth rate»: [https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/fields/2002.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171010183043/https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/fields/2002.html|date=10 жовтня 2017}} ''CIA World Factbook''</ref>. За прогнозами [[ООН]], чисельність населення України до [[2050]] року може становити 30 мільйонів осіб<ref>Новини ТСН: [http://tsn.ua/ukrayina/do-2050-roku-ukrayinciv-zalishitsya-30-milyoniv.html До 2050 року українців залишиться 30 мільйонів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110812145846/http://tsn.ua/ukrayina/do-2050-roku-ukrayinciv-zalishitsya-30-milyoniv.html |date=12 серпня 2011 }}</ref>. У [[2008]]—[[2010]] роках в Україні народилося понад 1,5 мільйона дітей, проти 1,2 мільйона у [[1999]]—[[2001]] роках. Дитяча смертність знизилася з 10,4 до 8,9 смертей на {{nts|1000}} дітей у віці до одного року. Це низькі показники у порівнянні з іншими націями<ref>[Ukraine's children still have it rough, Kyiv Post: http://www.kyivpost.com/news/nation/detail/53726/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111223152414/http://www.kyivpost.com/news/nation/detail/53726/ |date=23 грудня 2011 }}]</ref>.

* Очікувана тривалість життя при народженні: 71,57 року, місце у світі: 157, чоловіки: 66,81 р., жінки: 76,63 р. (за даними [[Центральне розвідувальне управління|ЦРУ]], 2015 р.) [https://www.cia.gov/library/publications/resources/the-world-factbook/geos/up.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150930224950/https://www.cia.gov/library/publications/resources/the-world-factbook/geos/up.html |date=30 вересня 2015 }}
* приріст населення −0,64 % (2014), місце в світі: 226
* народжуваність 9,41/{{nts|1000}} осіб населення (2014), 10,72 (2015), місце: 203
* фертильність 1,53 дитини/жінку (2015), місце: 215
* смертність: 15,72/{{nts|1000}} осіб (2014), 14,46/{{nts|1000}} осіб (2015), місце: 2
* рейтинг міграції: −2,25 мігранта/{{nts|1000}} осіб (2015), місце: 113
* населення 44 429 471 ос. (разом із Кримом) (липень 2015), 31 місце в світі, 6-те місце в Європі.

За даними [[Перепис населення України (2001)|перепису населення 2001 року]], етнічні [[українці]] становлять 77,8 % населення. Етнічними меншинами є [[росіяни]] (17,3 %), [[білоруси]] (0,6 %), [[молдовани]] (0,5 %), [[кримські татари]] (0,5 %), [[болгари]] (0,4 %), [[угорці]] (0,3 %), [[румуни]] (0,3 %), [[поляки]] (0,3 %), [[євреї]] (0,2 %), [[вірмени]] (0,2 %), [[греки]] (0,2 %) і [[татари]] (0,2 %).<ref>[http://2001.ukrcensus.gov.ua/results/general/nationality/ Національний склад населення] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191123050001/http://2001.ukrcensus.gov.ua/results/general/nationality/ |date=23 листопада 2019 }} // Державний комітет статистики</ref>

=== Урбанізація ===
{{main|Урбанізаційні процеси в Україні|Міські агломерації України}}
Кількість міського населення, за даними [[Перепис населення України (2001)|Всеукраїнського перепису населення]] станом на [[5 грудня]] [[2001]] року становила 32 млн 574 тис. осіб, або 67,2 %, сільського — 15 млн 883 тис. осіб, або 32,8 %.<ref>{{Cite web |url=http://www.ukrcensus.gov.ua/results/general/urban-rural/ |title=Міське і сільське населення, Всеукраїнський перепис населення 2001 |accessdate=5 січня 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20071224233450/http://www.ukrcensus.gov.ua/results/general/urban-rural/ |archivedate=24 грудня 2007 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20071224233450/http://www.ukrcensus.gov.ua/results/general/urban-rural/ |date=2007-12-24 }}</ref> Міста з найбільшою кількістю населення (понад {{nts|1000000}} ): [[Київ]], [[Харків]], [[Дніпро (місто)|Дніпро]], [[Одеса]]. Понад половини сільського населення мешкає в порівняно великих селах (від {{nts|1000}}  до {{nts|5000}}  мешканців). Найгустонаселенішими є східні та західні області (Донецька 166 ос./км², Львівська 116 ос./км², Чернівецька 112 ос./км², Дніпропетровська 104 ос./км²) а також Київська обл. разом із Києвом (158 ос./км²). Найнижча густота населення у південних та північних областях: Чернігівській 34 ос./км², Херсонській 38 ос./км², Кіровоградській 41 ос./км², Житомирській 43 ос./км².

Станом на 2001 рік, кількість чоловіків становила 22 млн 441 тис. осіб, або 46,3 %, жінок — 26 млн 16 тис. осіб, або 53,7 %. У віковому складі населення частка молодшого за працездатний становить 18,1 %, працездатного 58,0 %, старшого за працездатний 23,9 %.

На 1 вересня 2011 року кількість офіційно безробітних в Україні продовжує скорочуватись і становить 432,4 тис. осіб<ref>{{Cite web |url=http://www.unian.net/ukr/news/news-456453.html |title=В Україні 430 тисяч офіційно безробітних |accessdate=14 вересня 2011 |archive-date=11 грудня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20111211143748/http://www.unian.net/ukr/news/news-456453.html }}</ref>.

Віковий склад населення, зафіксований Всеукраїнським переписом населення, характеризувався такими даними<ref>Віковий склад населення: [http://2001.ukrcensus.gov.ua/results/general/age/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111026023224/http://2001.ukrcensus.gov.ua/results/general/age/|date=26 жовтня 2011}} ''Державний комітет статистики''</ref>:
{| class="standart" style=text-align:center
|-
| 0—9 років
| 9,4 %
|-
| 10—19 років
| 15,2 %
|-
| 20—29 років
| 14,3 %
|-
| 30—39 років
| 13,7 %
|-
| 40—49 років
| 15,1 %
|-
| 50—59 років
| 10,9 %
|-
| 60—69 років
| 11,4 %
|-
| 70—79 років
| 7,8 %
|-
| старші 80 років
| 2,2 %
|}
Ґрунтуючись на останніх даних статистичних організацій різних країн Європи експерти Центру економічного аналізу «РІА-аналітика» РІА «Новости» [[24 червня]] [[2011]] року провели дослідження і підготували рейтинг європейських держав за часткою витрат на харчові продукти в структурі споживчих витрат. У рейтингу брали участь усі країни Європи, щодо яких була відповідна інформація за останні роки (переважно 2010 і 2009 року). На останньому місці рейтингу (38 позиція) перебуває Україна, жителі якої витрачають половину своїх споживчих витрат на їжу<ref>{{Cite web |url=http://ria.ru/research_rating/20110624/392565263.html |title=РІА «Новости»: Россия заняла 34 место в рейтинге стран по расходам на питание |accessdate=16 жовтня 2011 |archive-date=30 листопада 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20111130071423/http://ria.ru/research_rating/20110624/392565263.html }}</ref>.

{{center|{{найбільші міста України}}}}

=== Мова ===
{{main|Українська мова|Українська мова в Україні|Мови в Україні}}
{{seealso|Русифікація України|Історія української мови|Хронологія утисків української мови}}
<gallery class="center" widths="200" heights="150">
Файл:Ukraine_cencus_2001_Ukrainian.svg|Частка населення регіонів, що вказала рідною мовою українську за переписом 2001 р.
Файл:Ukrainianlang2001ua.PNG|Частка населення районів і міст обласного підпорядкування, що вказала рідною мовою українську за переписом 2001 р.
Файл:UkraineNativeLanguagesCensus2001detailed.PNG|Найпоширеніша рідна мова у міських, селищних і сільських радах за переписом 2001 р.
</gallery>

Згідно зі ст. 10, р. 1 Конституції України «[[Державна мова|державною мовою]] в Україні є українська мова. Держава забезпечує всебічний розвиток і функціонування [[Українська мова|української мови]] в усіх сферах суспільного життя на всій території України, сприяє вивченню мов міжнародного спілкування. В Україні гарантується вільний розвиток, використання і захист [[Російська мова в Україні|російської]], інших мов національних меншин України»<ref>http://www.rada.gov.ua/konst/CONST1.HTM#r1 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090603175116/http://www.rada.gov.ua/konst/CONST1.HTM#r1 |date=3 червня 2009 }} Конституція України, Розділ I, Стаття 10</ref>.

25 квітня 2019 року був ухвалений [[Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»]], що закріпив обов'язковість і переважання [[Українська мова|української мови]] в низці сфер суспільного життя України, зокрема — у сфері обслуговування<ref name="закон2019">{{Cite web|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-society/3171713-vsi-poslugi-ukrainskou-sfera-obslugovuvanna-perejsla-na-novi-pravila.html|title=Всі послуги — українською: сфера обслуговування перейшла на нові правила|publisher=[[Укрінформ]]|date=2021-01-16|lang=uk}}</ref>.

Історично українська мова походить із [[давньоруська мова|давньоруської]] (давньоукраїнської) — розмовної мови [[Київська Русь|Київської Русі]]<ref>[http://www.britannica.com/eb/article-9074133 Ukrainian language] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20071219084908/http://www.britannica.com/eb/article-9074133 |date=19 грудня 2007 }}, ''Encyclopædia Britannica''{{ref-en}}</ref>. З XV століття українська мова зазнавала тиску з боку [[польська мова|польської]] внаслідок [[полонізація|полонізації]], а з XVIII століття — з боку російської через [[Русифікація України|зросійщення України]].

Станом на 2006 рік, українська мова переважала як мова спілкування в родині на заході України, у центрі та на північному сході, російська — на території Донбасу, у Криму та на півдні<ref>{{Cite web |url=http://uabooks.info/ua/book_market/analytics/?pid=2386 |title=Мовний баланс України (Пункт «Мова, якою громадяни спілкуються у родині в залежності від регіону») |accessdate=6 березня 2012 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20130620131040/http://uabooks.info/ua/book_market/analytics/?pid=2386 |archivedate=20 червня 2013 |deadurl=yes }}</ref>. В Україні, особливо в етнічно змішаних районах [[Закарпаття]], [[Донбас]]у, [[Буджак]]у та [[Крим]]у поширені явища [[Двомовність|двомовности]] та [[Багатомовність|багатомовности]]. З XIX ст. через зросійщення [[Українські етнічні території|українських етнічних територій]] утворюється ''[[суржик]]'' — змішані елементи української та російської мов.

[[Кримськотатарська мова]] є мовою кримських татар — корінного народу України — та поширена в [[Автономна Республіка Крим|Автономній Республіці Крим]]. Кримськотатарською також послуговуються у південно-східних населених пунктах [[Херсонська область|Херсонської області]] біля адміністративної межі з АР Крим — існують класи з викладанням нею<ref>{{Cite web|url=https://espreso.tv/news/2017/09/01/na_khersonschyni_vidkryly_pershyy_krymskotatarskyy_klas |title=На Херсонщині відкрили перший кримськотатарський клас |publisher=[[Еспресо TV]] |lang=uk}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://ipc.org.ua/uk/2019/09/na-hersonshhyni-tretij-rik-pospil-vidkryvayut-klasy-z-krymskotatarskoyu-movoyu-navchannya-foto-video/ |title=На Херсонщині третій рік поспіль відкривають кримськотатарські класи |lang=uk}}</ref>.

З 2014 року, у ході [[Російсько-українська війна (з 2014)|російсько-української війни]], Росія проводить політику [[Русифікація України|насильницької русифікації]] [[Тимчасово окуповані території України|тимчасово окупованих нею територій України]] — у школах викладають тільки російською мовою навіть у цілком [[Українська мова|українськомовних]] населених пунктах. Українські підручники опинилися під забороною, а охочі вчитися українською змушені робити це потай від окупаційної влади<ref>{{Cite web|url=https://without-lie.info/factcheck/manipuliatsiia-propahandy-pro-pidtrymku-ukrainskoi-movy-na-tot-zaporizkoi-oblasti/ |title=Маніпуляція пропаганди про підтримку української мови на ТОТ Запорізької області |date=2024-05-17 |lang=uk}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://ua.krymr.com/a/rosia-ukrainska-mova-krym-znyschennia-icerd-mizhnarodnyi-sud-oon/32802526.html |title=«Ми втратили покоління». Як Росія знищувала українську мову в Криму |publisher=[[Українська редакція Радіо Свобода|Радіо Свобода]] |date=2024-02-02 |lang=uk}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.dw.com/ru/kak-v-rossijskoj-okkupacii-deti-ucatsa-v-ukrainskih-skolah/a-67713633 |title=Как в российской оккупации дети учатся в украинских школах |publisher=[[Deutsche Welle]] |date=2023-12-14 |lang=ru}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://ru.euronews.com/2023/11/20/russification-of-occupied-regions-in-ukraine |title=Русификация оккупированных регионов Украины |publisher=[[Euronews]] |lang=ru}}</ref>. Також масово знищується [[українськомовна література]]<ref name="укрліт221" /><ref name="укрліт222" />. За даними звіту «Навчання в окупації: примусова русифікація системи освіти на окупованих територіях України» від правозахисної організації [[Human Rights Watch]], російська окупаційна влада та інші російські високопосадовці вживали та продовжують вживати заходів задля [[викорінення української мови]] на загарбаних територіях<ref name="зросійщення1" />. Русифікації також зазнають [[Викрадення дітей під час російського вторгнення в Україну 2022|примусово депортовані до Росії українські діти]]<ref name="зросійщення2" /><ref name="зросійщення3" />.

Водночас російська збройна агресія спровокувала значні зміни у сприйнятті українським суспільством мовного питання: значна частина в минулому російськомовного населення перейшла на [[Українська мова|українську мову]]<ref>{{cite web|title='It Will Perish When I'm Gone': Russian Language Usage Plunges In Wartime Ukraine|url=https://www.rferl.org/a/russian-language-use-plunges-wartime-ukraine/32419351.html|publisher=[[Радіо Свобода]]|date=2023-04-20|lang=en|access-date=2024-10-03|archive-date=2024-09-27|archive-url=https://web.archive.org/web/20240927210322/https://www.rferl.org/a/russian-language-use-plunges-wartime-ukraine/32419351.html|url-status=live}}</ref><ref>{{cite web|title=Конец мифа о братстве. Подавляющее большинство жителей Украины теперь говорит в быту на украинском и не считает русских братским народом|url=https://www.bbc.com/russian/articles/c3ge2vex349o|website=[[BBC]]|date=2024-07-24|lang=ru|access-date=2024-10-03|archive-date=2024-07-25|archive-url=https://web.archive.org/web/20240725131831/https://www.bbc.com/russian/articles/c3ge2vex349o|url-status=live}}</ref><ref>{{Cite news|url=https://www.washingtonpost.com/world/2023/07/28/ukrainians-are-breaking-their-ties-with-russian-language/|title= Ukrainians are breaking their ties with the Russian language|newspaper=[[The Washington Post]]|lang=en|access-date= 2024-01-24|archive-date=2023-08-10|archive-url=https://web.archive.org/web/20230810234417/https://www.washingtonpost.com/world/2023/07/28/ukrainians-are-breaking-their-ties-with-russian-language/|url-status=live}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.theguardian.com/world/2022/jun/04/enemy-tongue-eastern-ukrainians-reject-their-russian-birth-language|title=Enemy tongue: eastern Ukrainians reject their Russian birth language|work=[[The Guardian]]|lang=en|access-date=2024-01-24|archive-date=2023-07-19|archive-url=https://web.archive.org/web/20230719151650/https://www.theguardian.com/world/2022/jun/04/enemy-tongue-eastern-ukrainians-reject-their-russian-birth-language|url-status=live}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.aljazeera.com/features/2023/4/28/ukrainians-who-grew-up-speaking-russian-learn-a-new-mother-tongue|title=Ukrainians who grew up speaking Russian learn a new mother tongue|publisher=[[Aljazeera]]|lang=en|access-date=2024-01-24|archive-date=2024-02-05|archive-url=https://web.archive.org/web/20240205121510/https://www.aljazeera.com/features/2023/4/28/ukrainians-who-grew-up-speaking-russian-learn-a-new-mother-tongue|url-status=live}}</ref>, а популярність ідеї про надання російській мові офіційного статусу в усій Україні або в окремих її областях сягнула найнижчих показників з моменту набуття Україною незалежності<ref>{{Cite web|url=https://kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=1385&page=1|title=ДИНАМІКА СТАВЛЕННЯ ДО СТАТУСУ РОСІЙСЬКОЇ МОВИ В УКРАЇНІ|lang=uk|publisher=КМИС|access-date=2024-06-29|archive-date=2024-05-28|archive-url=https://web.archive.org/web/20240528134836/https://kiis.com.ua/?lang=ukr&cat=reports&id=1385&page=1|url-status=live}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://ratinggroup.ua/research/ukraine/language_issue_in_ukraine_march_19th_2022.html|title=Шосте загальнонаціональне опитування: мовне питання в Україні (19 березня 2022) — Україна — Дослідження — Соціологічна група Рейтинг|access-date=2023-08-28|archive-date=2023-08-24|archive-url=https://web.archive.org/web/20230824150442/https://ratinggroup.ua/research/ukraine/language_issue_in_ukraine_march_19th_2022.html|url-status=live}}</ref>. У низці областей України були [[Українізація|українізовані]] практично всі російські класи та школи: станом на 2023/24 навчальний рік тільки у Харківській і Дніпропетровській областях досі існували класи з російською мовою викладання, сумарно в них налічувалося 447 учнів. Ще 768 учнів вивчали російську мову як окремий предмет<ref>{{Cite web|url=https://24tv.ua/education/rosiyska-mova-shkolah-ukrayini-de-uchni-navchayutsya-movoyu-agresora_n2593790|title=В Україні знайшли повністю російськомовну школу: де вона розташована|publisher=[[24 канал]]|date=2024-07-31|lang=uk}}</ref>. Станом на 2024/25 навчальний рік понад 99 % учнів на вільній від російської окупації території України здобувають загальну середню освіту українською мовою. Російськомовні класи лишалися лише в Харківській області, у них навчалися 345 учнів<ref>{{Cite web|url=https://tsn.ua/ukrayina/povna-zaborona-rosiyskoyi-v-shkolakh-movnyy-ombudsmen-pidtrymav-initsiatyvu-2821280.html|title=Мовний омбудсмен підтримав повну заборону російської мови в школах|publisher=[[ТСН]]|date=2025-05-03|lang=uk}}</ref><ref>{{ref-uk}} [https://www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2023/osv/osv_rik/zso24_ue.xlsx Загальна середня освіта в Україні у 2024 році] — [https://www.ukrstat.gov.ua/operativ/operativ2022/osv/osv_rik/arch_pto_u.htm Сайт Державної служби статистики України]</ref>.

За даними опитування, проведеного Фондом «Демократичні ініціативи» імені Ілька Кучеріва спільно з соціологічною службою Центру Разумкова у 2022 році, 78 % українців вважають своєю рідною мовою українську, а 18 % — російську<ref>{{Cite web|title=78% українців вважають рідною мовою українську – опитування|url=https://www.radiosvoboda.org/a/news-ukrainska-mova-opytuvannia/31551498.html|website=Радіо Свобода|accessdate=2022-08-07|language=uk}}</ref>.

За даними дослідження Центру контент-аналізу, проведеного в період із 15 серпня до 15 вересня 2024 року, темою якого стало співвідношення української та російської мов в українському сегменті Інтернету, після початку [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|повномасштабного російського вторгнення в Україну в 2022 році]] використання української мови значно зросло, і вона помітно домінує над російською майже в усіх найпопулярніших в Україні соціальних мережах. Однак якщо взяти до уваги заблоковані в Україні російські соціальні мережі, а також тимчасово окуповані Росією території України (зокрема й ті, що окуповані з 2014 року), то українською мовою писалося 56 % повідомлень, тоді як російською — 44 % повідомлень. В українському сегменті [[Інстаграм]]у українською мовою писалося 87 % повідомлень; [[Твіттер]] (X) і [[Фейсбук]] за цим показником сягнули 83 % і 79 %, відповідно. Українська практично зрівнялася з російською за використанням в українському сегменті [[Ютуб]]у (50 %), при цьому трохи поступаючись російській у [[ТікТок|ТікТоці]] (46 %). Найменша частка написаних українською повідомлень була в російських соцмережах: у [[VK (соцмережа)|ВКонтакті]] (4 %) і в [[Однокласники|Однокласниках]] (1 %). Українська мова абсолютно переважає серед користувачів соцмереж у більшості регіонів України: в Івано-Франківській (де нею писали 96,2 % від усіх повідомлень), Тернопільській (94,6 %), Львівській (93,9 %), Рівненській (93,0 %), Волинській (89,5 %), Хмельницькій (88,8 %), Київській (87,2 %), Закарпатській (86,8 %), Чернівецькій (86,1 %), Черкаській (84,3 %), Житомирській (84,0 %), Вінницькій (82,6 %), Кіровоградській (80,4 %), Чернігівській (76,2 %), Полтавській (76,0 %), Сумській (75,0 %), Дніпропетровській (65,0 %), Миколаївській (63,8 %), Харківській (60,3 %), Херсонській (55,7 %) та Запорізькій (53,0 %) областях і місті Києві (68,0 %). Також українською була написана меншість повідомлень в Одеській (43,4 %), Донецькій (8,5 %) і Луганській (3,7 %) областях, місті Севастополь (2,8 %) та Автономній Республіці Крим (1,2 %)<ref>{{Cite web|url=https://ms.detector.media/internet/post/36568/2024-10-28-chastka-dopysiv-ukrainskoyu-movoyu-v-sotsmerezhakh-zrosla-do-56-tsentr-kontent-analizu/|title=Частка дописів українською мовою в соцмережах зросла до 56 %, — Центр контент-аналізу|date=2024-10-28|lang=uk}}</ref>.

Згідно із законом «Про застосування англійської мови в Україні» [[англійська мова]] має статус мови міжнародного спілкування в Україні.<ref>{{Cite web|url=https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/3760-20#Text|title=Про застосування англійської мови в Україні|website=Офіційний вебпортал парламенту України|language=uk|access-date=2024-09-22}}</ref>

=== Релігія ===
{{main|Релігія в Україні|Хронологія християнства в Україні|Православна церква України|Католицька церква в Україні|Протестантизм в Україні|Іслам в Україні}}
{{Bar box
|title=Конфесійна приналежність українців<ref name="razumkov.org.ua">{{Cite web |url=http://razumkov.org.ua/ukr/poll.php?poll_id=300 |title="What religious group do you belong to?". Sociology poll by Razumkov Centre about the religious situation in Ukraine (2006) |accessdate=12 січня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140408220038/http://razumkov.org.ua/ukr/poll.php?poll_id=300 |archivedate=8 квітня 2014 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161123181741/http://razumkov.org.ua/ukr/poll.php?poll_id=300 |date=2016-11-23 }}</ref><ref>{{cite news |last=Eke |first=Steven |url=http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/8169849.stm |title=Russian patriarch visits Ukraine |publisher=BBC News |date=27 липня 2009 |accessdate=31 жовтня 2011 |archive-date=червень 20, 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190620221207/http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/8169849.stm }}</ref><ref>{{cite web |url=https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/up.html |title=CIA the World Fact Book |publisher=Cia.gov |accessdate=30 грудня 2010 |archive-date=липень 9, 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160709035611/https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/up.html }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160709035611/https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/up.html |date=2016-07-09 }}</ref><ref>{{cite web |url=http://www.stratfor.com/analysis/20081118_part_3_outside_intervention |title=Countries in Crisis: Ukraine Part 3 |publisher=Stratfor.com |date=20 листопада 2008 |accessdate=30 грудня 2010 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20120118215455/http://www.stratfor.com/analysis/20081118_part_3_outside_intervention |archivedate=січень 18, 2012 |deadurl=yes }}</ref>
|float=right
|bars=
{{Bar percent|[[ПЦУ]]|#1e90ff|15.9}}
{{Bar percent|[[УПЦ (МП)]]|#1e90ff|10.9}}
{{Bar percent|[[УГКЦ]]|#4169e1|5.3}}
{{Bar percent|[[Протестанти]]|#add8e6|0.9}}
{{Bar percent|[[Католики]]|#4169e1|0.6}}
{{Bar percent|[[Мусульмани]]|#006C35|0.2}}
{{Bar percent|[[Юдеї]]|#c0c0c0|0.1}}
{{Bar percent|інші|#ED2939|0.7}}
}}

Україна— світська держава, у якій церква відділена від держави й школи. Стаття 35 [[Конституція України|Конституції України]] гарантує [[Свобода совісті|свободу совісті]] та [[Свобода віросповідання|свободу віросповідання]] за умови дотримання світських законів<ref>{{Cite web|url=https://www.president.gov.ua/documents/constitution/konstituciya-ukrayini-rozdil-ii|назва=Конституція України|видавець=[[Президент України]]|дата=|url-архіву=http://web.archive.org/web/20240911211438/https://www.president.gov.ua/documents/constitution/konstituciya-ukrayini-rozdil-ii|дата-архіву=11 вересня 2024|мертвий-url=no|дата-доступу=20 січня 2025}}</ref>.

Відповідно до соціологічного дослідження результати якого були оприлюднені 28 січня 2025 року, із початком повномасштабної російської агресії проти України відсоток тих, що вважають себе віруючими, зріс до 74 % (у 2021 р. він був 68 %). Але вже у 2023 р. він спав до 70,5 %, а у 2024 році — до 68 %. Регіонально 85 % мешканців західної частини України вважають себе віруючими, а на сході — 55 %<ref>{{Cite web |url=https://infonavigator.com.ua/novosti/nove-doslidzhennia-iak-zminylasia-relihijnist-ukraintsiv-za-dva-roky-vijny/ |title=Нове дослідження: як змінилася релігійність українців за два роки війни}}</ref>.

Панівною релігією в Україні є [[християнство]]. [[Православна церква|Православ'я]] представлено канонічною помісною [[Православна церква України|Православною церквою України]] та [[Українська православна церква (Московський патріархат)|Українською православною церквою (Московський патріархат)]], автономним церковним органом при [[Патріарх Московський і всієї Русі|Патріархові Московському]].

[[Українська греко-католицька церква]] на практиці подібна літургійним і духовним традиціям православ'я, але перебуває у спілкуванні зі Святим Престолом [[Католицька церква|Римо-католицької церкви]] і визнає [[Папа Римський|Папу Римського]] як главу Церкви<ref>{{Cite web |url=http://www.ugcc.org.ua/eng/ugcc_history/definition/ |title=Ukrainian Greek Catholic Church (UGCC) |accessdate=26 лютого 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080226124455/http://www.ugcc.org.ua/eng/ugcc_history/definition/ |archivedate=26 лютого 2008 |deadurl=yes }}</ref>.

Крім того, є 863 громади [[Римсько-католицька церква в Україні|Римо-католицької церкви]] та 474 представників духівництва, які представляють інтереси близько одного мільйона католиків латинського обряду в Україні<ref>{{Cite web |url=http://www.derzhkomrelig.gov.ua/info_zvit_2003.html |title=State Department of Ukraine on Religious |accessdate=4 грудня 2004 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20041204115821/http://www.derzhkomrelig.gov.ua/info_zvit_2003.html |archivedate=4 грудня 2004 |deadurl=no }}</ref>. Це приблизно 2,19 % населення, яке складається здебільшого з етнічних поляків, угорців, що проживають переважно в західних регіонах країни.

В Україні проживають приблизно 1—2 млн мусульман і близько 250 тисяч із них — [[кримські татари]]<ref>{{Cite web |url=http://www.migrationinformation.org/USFocus/display.cfm?ID=365 |title=Caught Between East and West, Ukraine Struggles with Its Migration Policy |accessdate=22 листопада 2011 |archive-date=19 грудня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20111219015759/http://www.migrationinformation.org/USFocus/display.cfm?ID=365 }}</ref> Інші народи, що сповідують Іслам — [[азербайджанці]], [[турки]], [[узбеки]], [[таджики]], [[араби]], [[пуштуни]]. Є 487 зареєстровані мусульманські громади, 368 з них — на Кримському півострові. Також серед мусульман є частина етнічних українців, що прийняли [[Іслам]].<ref>{{Cite web|url=https://islam.in.ua/ua/suspilstvo/chomu-ukrayinci-priymayut-islam|title=Чому українці приймають іслам|website=Іслам в Україні|language=uk|access-date=2024-05-22}}</ref>

Кількість буддистів дуже маленька. [[В'єтнамці]] здебільшого сповідують буддизм в Україні.

== Економіка ==
{{main|Економіка України|Міжнародні рейтинги України}}
[[Файл:Київ - Інститутська вул., 9-а DSCF6510.JPG|міні|праворуч|[[Національний Банк України]]]]
Україна — [[держава]] з розвиненою [[наука|науковою]] та промисловою базою, член [[Світова організація торгівлі|Світової організації торгівлі]] (з [[16 травня]] [[2008]] р.). Одна з першої п'ятірки країн [[кумівський капіталізм|кумівського капіталізму]] за виданням [[Економіст (журнал)|The Economist]] у 2014 році<ref name=index>{{cite web|title=Our crony-capitalism index: Planet Plutocrat|url=http://www.economist.com/news/international/21599041-countries-where-politically-connected-businessmen-are-most-likely-prosper-planet|publisher=The Economist|accessdate=20 березня 2014|author=The Economist|authorlink=The Economist|year=2014|archive-date=15 серпня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180815043858/https://www.economist.com/news/international/21599041-countries-where-politically-connected-businessmen-are-most-likely-prosper-planet}}</ref>.

Україна посіла 64-те місце в світовому рейтингу легкості ведення бізнесу Doing Business 2020, який складає Світовий банк<ref>{{Cite web |url=https://www.doingbusiness.org/content/dam/doingBusiness/pdf/db2020/Doing-Business-2020_rankings.pdf |title=Архівована копія |accessdate=20 січня 2020 |archive-date=7 березня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200307164854/https://www.doingbusiness.org/content/dam/doingBusiness/pdf/db2020/Doing-Business-2020_rankings.pdf }}</ref>. Україна посідає 107-ме місце в рейтингу податкових систем світу. За даними світового банку в Україні 28 податків, з яких один — податок на прибуток, 24 — податки на зарплатню. Сумарна ставка податків становить 54,9 %<ref>{{Cite web |url=http://www.pwc.com/gx/en/paying-taxes/data-tables.jhtml |title=PricewaterhouseCoopers |accessdate=5 грудня 2014 |archive-date=6 жовтня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141006092815/http://www.pwc.com/gx/en/paying-taxes/data-tables.jhtml }}</ref><ref name=":0">{{Cite web|title=В яких міжнародних рейтингах Україна покращила свої позиції в 2019 році|url=https://www.slovoidilo.ua/2020/01/08/infografika/polityka/yakyx-mizhnarodnyx-rejtynhax-ukrayina-pokrashhyla-svoyi-pozycziyi-2019-roczi|website=Слово і Діло|accessdate=2020-01-20|language=uk|archive-date=2020-01-11|archive-url=https://web.archive.org/web/20200111044136/https://www.slovoidilo.ua/2020/01/08/infografika/polityka/yakyx-mizhnarodnyx-rejtynhax-ukrayina-pokrashhyla-svoyi-pozycziyi-2019-roczi}}</ref>.

Україна піднялася в рейтингу конкурентоспроможності у сфері подорожей і туризму на 10 пунктів (до 78-го місця).

За радянських часів економіка України була другою за величиною в Радянському Союзі та важливим промисловим і сільськогосподарським компонентом планової економіки країни. З розпадом радянської системи країна перейшла від планової економіки до ринкової. Перехідний процес був важким для більшості населення, а м'яка грошово-кредитна політика початку 1990-х спровокувала зростання інфляції до гіперінфляційного рівня. У 1993 році Україна досягла світового рекорду з інфляції протягом одного календарного року<ref>«Interwar Soviet Ukraine»: [http://www.britannica.com/eb/article-30078/Ukraine Encyclopædia Britannica] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080418030322/http://www.britannica.com/eb/article-30078/Ukraine |date=18 квітня 2008 }}</ref>. Ціни стабілізувалися після введення нової валюти, гривні, в 1996 році.

Країна повільно просувалася в реалізації структурних реформ. Після відновлення незалежності уряд сформував правову базу для приватизації, однак широко поширена стійкість до реформ в уряді та від значної частини населення гальмували реформи: велика кількість державних підприємств були звільнені від процесу приватизації.

До 1999 року ВВП впав до 40 % від рівня 1991 року<ref>«CIA World Factbook — Ukraine. 2002 edition»: [http://www.faqs.org/docs/factbook/print/up.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120118035357/http://www.faqs.org/docs/factbook/print/up.html|date=18 січня 2012}} ''CIA''</ref>, але на початку 2000-х економіка показала сильне зростання — від 5 до 10 % — промислове виробництво зростало більш ніж на 10 % у рік<ref>«CIA World Factbook — Ukraine. 2004 edition»: [http://www.umsl.edu/services/govdocs/wofact2004/geos/up.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210227003216/http://www.umsl.edu/services/govdocs/wofact2004/geos/up.html|date=27 лютого 2021}} ''CIA''</ref>. Україна сильно постраждала від економічної кризи 2008 року і в листопаді МВФ схвалив резервний кредит в 16,5 млрд дол. для країни<ref>«Head of IMF's Resident Representative Office in Ukraine to change his job»: [http://www.interfax.com.ua/eng/main/3243/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101126230008/http://www.interfax.com.ua/eng/main/3243/|date=26 листопада 2010}} Interfax-Ukraine</ref>. Через кризу ВВП знизився на 15,1 %, але вже в першому кварталі 2010 року стабілізувався завдяки зростанню цін на метали. Після втрати Росії як основного торговельного партнера та анексії Криму в 2014 році ВВП впав на 10,1 %, знову скоротившись на 9,8 % у 2015 році. З 2016 року почалося поступове відновлення, хоча зростання було незначним. У 2020 році через [[Пандемія коронавірусної хвороби 2019|пандемію]] ВВП скоротився на 3,8 %. 2022 рік став катастрофічним для економіки: ВВП знизився на 28,8 %. Прогноз на 2024 рік від [[Світовий банк|Світового банку]]: зростання ВВП на 3,2 %, з збільшенням до 6,5 % у 2025 році<ref>{{Cite web |url=https://ekonomika.novyny.pro/news/ekonomika/giperinflyaciya-kriza-ta-vikliki-viyni-yak-zminyuvalas-ekonomika-ukrajini-za-roki-nezalezhnosti-8932.html |title=Гіперінфляція, криза та виклики війни: як змінювалась економіка України за роки незалежності |date=2024-08-24 |website=ekonomika.novyny.pro |language=uk |access-date=2025-03-09}}</ref>.

=== Рівень життя населення ===
[[Прожитковий мінімум]] становить 2379 грн з 1 липня 2021 року<ref>{{Cite web|title=Прожитковий мінімум 2021 з 1 липня ᐈ Головбух|url=https://www.golovbukh.ua/news/26773-projitkoviy-mnmum-2021-z-1-lipnya|website=index.minfin.com.ua|accessdate=2020-01-19|archive-date=2021-07-14|archive-url=https://web.archive.org/web/20210714190247/https://www.golovbukh.ua/news/26773-projitkoviy-mnmum-2021-z-1-lipnya}}</ref>.

Наразі ''місячна мінімальна зарплата в Україні'' становить 6000 грн.<ref>{{Cite web|title=Мінімальна зарплата в Україні ᐈ Мінфін|url=https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/min|website=index.minfin.com.ua|accessdate=2020-01-19|archive-date=2020-01-07|archive-url=https://web.archive.org/web/20200107225853/https://index.minfin.com.ua/ua/labour/salary/min/}}</ref>, що еквівалентно 220 дол. (за курсом НБУ на 14.07.2021).

Середньомісячна зарплата в Україні у травні 2021 року становила 13 499 гривень (495 дол. за курсом НБУ на 14.07.2021).

За 2019 рік Україна піднялась у рейтингу процвітання — плюс 15 позицій, країна посіла 96-те місце. Творці рейтингу (аналітичний центр The Legatum Prosperity) відзначили, що найсильніші сторони України — це освіта й умови життя, а слабкі — соціальний капітал<ref name=":0"/>.

=== Сільське господарство ===
[[Файл:Flag colors.jpg|міні|Засіяні [[Пшениця|пшеницею]] поля. Типовий пейзаж у [[Херсонська область|Херсонській області]].]]
{{main|Сільське господарство України|Ринок землі в Україні}}
Україна є найбільшим у світі [[Жироолійна промисловість України|виробником соняшникової олії]]<ref>German expert: Sunflower oil grows in price in Ukraine due to its low world reserves: [http://www.blackseagrain.net/about-ukragroconsult/news-bsg/german-expert-sunflower-oil-grows-in-price-in-ukraine-due-to-its-low-world-reserves] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110723025406/http://www.blackseagrain.net/about-ukragroconsult/news-bsg/german-expert-sunflower-oil-grows-in-price-in-ukraine-due-to-its-low-world-reserves|date=23 липня 2011}} ''UkrAgroConsult — BlackSeaGrain''</ref>, великим світовим виробником зерна, цукру, меду, яєць та м'яса птиці і майбутнім глобальним гравцем на м'ясному та молочному ринках.

Футурологи вважають, що зміна клімату і структури експорту вплинуть на пріоритети аграріїв: скоротяться посівні площі під озимою пшеницею, збільшаться — під кукурудзою, соєю та люцерною, зростуть посіви гороху, сорго, ріпаку, льону олійного та рису. До 2050—2060 рр. Україна може стати найбільшим виробником продуктів харчування у світі, у той час як в АПК працюватимуть лише 10 % населення. На частку експорту сільськогосподарських продуктів припадатиме близько третини всього українського експорту. Розвинена логістика, дешеві корми, інтегровані підприємства з виробництва готової продукції дозволять Україні стати великим гравцем на світовому ринку м'ясних та молочних продуктів. Продукція буде постачатися в понад 100 країн світу. За словами Олексія Симиренка, керівника агропромислового кооперативу «Симиренко», у майбутньому кліматичний фактор буде заохочувати масове впровадження найменших обробок ґрунту: повна [[автоматизація]] сільгоспвиробництва в майбутньому неминуча<ref>У майбутньому Україна буде аграрною країною: [http://news.finance.ua/ua/~/2/0/all/2010/09/28/211045] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101212065032/http://news.finance.ua/ua/~/2/0/all/2010/09/28/211045|date=12 грудня 2010}} ''Новини Finance.ua''</ref>.

З іншого боку, цифри падіння сільськогосподарського виробництва в Україні в порівнянні з часами СРСР важко оцінити об'єктивно. Різкий спад сільського господарства припав на 1990-ті роки.

=== Космонавтика ===
{{main|Космонавтика України}}
[[Файл:Sea Launch 01.jpg|праворуч|міні|Запуск супутника «SICRAL 1B» [[20 квітня]] [[2009]] р.]]
З часу [[Проголошення незалежності 22 січня 1918 року|відновлення незалежності]] 1991 року, Україна зберегла власне [[Національне космічне агентство України|космічне агентство]]. Україна стала активним учасником наукового дослідження космічного простору та місій віддаленого зондування. З 1991 по 2007 рік Україна запустила шість саморобних супутників, 101 [[Ракета-носій|ракету-носій]] і продовжує проєктування космічних апаратів.<ref>«Statistics of Launches of Ukrainian LV»: [http://www.nkau.gov.ua/nsau/catalogNEW.nsf/mainE/731F5A089D942FA8C2256FBF002DFA78?OpenDocument&Lang=E] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181210200631/http://www.nkau.gov.ua/nsau/catalogNEW.nsf/mainE/731F5A089D942FA8C2256FBF002DFA78?OpenDocument&Lang=E|date=10 грудня 2018}} ''National Space Agency of Ukraine''</ref><ref>«Ukraine Special Weapons»: [http://www.fas.org/nuke/guide/ukraine/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210118091625/https://fas.org/nuke/guide/ukraine/|date=18 січня 2021}} ''The Nuclear Information Project''.</ref>

Нині [[Державне космічне агентство України|ДКАУ]] координує роботу понад 40 підприємств — «[[Південний машинобудівний завод|Південмаш»]], [[Державне конструкторське бюро «Південне» ім. М. К. Янгеля|КБ «Південне» ім. М. Янгеля]], підприємства «Комунар», «Хартрон», «Укркосмос», «Обрій», «Київський радіозавод», мережа науково-дослідних центрів й інститутів, що зосереджені в Києві, [[Дніпро (місто)|Дніпрі]], Харкові, Львові, [[Чернігів|Чернігові]] і [[Крим]]у. Для керування супутниками в Україні створений єдиний наземний автоматизований комплекс керування (НАКК), який охоплює центри керування польотами космічних апаратів, приймання наукової інформації, її опрацювання, контролю навігаційного поля і [[Космічний простір|космічного простору]].{{Fact}}

Основна продукція українських виробників — ракети-носії (від «космічного пікапа» типу «[[Циклон-3]]», що бере на борт 600 кг вантажу, до «ваговика» «[[Зеніт-3SL]]»), які доставляють супутники на орбіту, використання переустаткованих міжконтинентальних балістичних ракет [[РС-20]] (SS-18 «Сатана»), устаткування для потреб космосу (наприклад, завдання із розробки й виробництва систем керування космічними апаратами «Компарус» для [[Міжнародна космічна станція|МКС]] «Альфа» виконано на сто відсотків, апаратура радіоуправління тепер відмінно діє в службових модулях МКС «Зоря» і [[Звєзда (космічний модуль)|«Звезда»]] безпосередньо на орбіті).{{Fact}}

=== Енергетика ===
{{main|Енергетика України}}

Україна була першою із республік [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]], яка видобувала [[Природний газ|газ]]. У [[Дашава|Дашаві]] газ почали видобувати ще у 1920-х роках. Тоді ж проклали [[газопровід]] Дашава — [[Дрогобич]]. Потім від Дашави через [[Польща|Польщу]] на [[Берлін]], після війни той газопровід демонтували й проклали газопровід Дашава — [[Київ]], згодом — Дашава — [[Москва]]. Ще пізніше через [[Мінськ]] проклали газопровід до [[Санкт-Петербург|Ленінграда]]. Дашава була одним із найбільших [[Газове родовище|газових родовищ]] у СРСР. Після Дашавського відкрили інші родовища газу. Всі вони мали запаси не менш як 30 [[Кубічний кілометр|км³]] газу, тобто, були досить потужні. Але потім відкрили надто потужне родовище [[Шебелинське газоконденсатне родовище|Шебелинське]]. І в 1973 року український видобуток газу сягнув максимуму у 68 км³. Після цього почалося падіння видобування, і сьогодні Україна видобуває 20—21 км³<ref>{{Cite web|url=https://www.bbc.com/ukrainian/business/2012/04/120410_yaremiychuk_gas_int_az|title=Як Україна до Росії газ постачала...|last=|first=|date=2012|website=|publisher=|language=українська|accessdate=|archive-date=19 липня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210719150955/https://www.bbc.com/ukrainian/business/2012/04/120410_yaremiychuk_gas_int_az}}</ref>.

Україна є одним із найбільших європейських споживачів енергоресурсів: вона споживає майже вдвічі більше енергії на одиницю [[Валовий внутрішній продукт|ВВП]], ніж [[Німеччина]]. Велика частка енергоресурсів — від [[Ядерна енергетика України|ядерної енергетики]], а отримує країна переважну частину свого [[Ядерне паливо|ядерного палива]] з [[Росія|РФ]]. Україна значною мірою залежить від своєї ядерної енергетики. Україна має найбільшу [[Атомна електростанція|АЕС]] у [[Європа|Європі]] ([[Запорізька атомна електростанція|Запорізька АЕС]]).

У 2006 року уряд вирішив побудувати 11 нових реакторів до 2030 року, по суті, майже вдвічі збільшити поточну ядерно-енергетичну потужність. Енергетичний сектор України є дванадцятим за величиною у світі за встановленою потужністю у 54 [[Ват|ГВт]]. [[Відновлювальні джерела енергії]], як і раніше, грають дуже скромну роль в електричній потужности. У 2007 році 47,4 % потужности прийшло з [[вугілля]] та газу (від газу близько 20 %), 47,5 % — від ядерної енергетики (92,5 млрд [[Кіловат-година|кВт·год]]) та 5 % у порівнянні — з [[ГЕС]].

На цей час країна має чотири активні атомні електростанції, розташованих у [[Вараш]]і, [[Енергодар]]і, [[Південноукраїнськ]]у і [[Нетішин]]і. На додаток до цих активних, п'ята АЕС була запланована у [[Крим]]у, але будівництво зупинили на невизначений термін у результаті [[Чорнобильська катастрофа|Чорнобильської катастрофи]].

3 нові реактори були побудовані з 1991 року в незалежній Україні (перший у 1995 р.), у той час як інші 16 були успадковані від СРСР.
[[Файл:Perovosolarstation.jpg|міні|[[СЕС Перове|Перове]], [[Автономна Республіка Крим]]]]
Відповідно до думки виконавчого віцепрезидента [[Sharp|Sharp Energy Solution Europe]] Петера Тіле під час круглого столу в Києві,
…масове впровадження фотогальваніки в Україні дозволить зменшити залежність від таких конвенціональних джерел енергії, як [[газ]] і [[вугілля]], а так само зменшити споживання ядерної енергії<ref>Агенція новин «УНІАН»: [http://economics.unian.net/ukr/detail/86537 Україна може звести до мінімуму імпорт російського газу — експерт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211129203009/https://gum.criteo.com/syncframe?origin=publishertag&topUrl=www.unian.ua |date=29 листопада 2021 }}</ref>. … ринок сонячної енергетики України скоро почне свій стрімкий розвиток і вже через 3—5 років буде не меншим, ніж у деяких країнах Західної Європи<ref>Асоціація "Всеукраїнське об'єднання «Фонд енергоефективних інвестицій»: [http://energoeffect.org.ua/uk/401 Сонце врятує світову енергетику]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.

На пресконференції в [[УНІАН]] експерт з енергетичних питань, голова Української асоціації виробників альтернативного твердого палива, Іван Надєїн, заявив:
Україна має найбільший потенціал з розвитку власних поновлюваних джерел енергії. На сьогодні він становить близько 80 млн тонн умовного палива … Це один з найбільших потенціалів у Європі.
За його прогнозами, потенціал біоенергетики, який є сьогодні в України, зможе скоротити споживання газу на 15 %. У такому випадку близько 2 млрд ₴ додатково надійдуть в економіку.

За оцінками експертів, Україна має великий вітропотенціал (за оптимістичним прогнозом — до 1 млрд кВт). Комплексна програма розвитку вітроенергетики України передбачає потужність вітроелектростанцій ([[ВЕС]]) — 16 млн кВт, зокрема, у західному регіоні — 3 млн кВт. Сьогодні потужність ВЕС в Україні становить менше, ніж 50 [[Ват|МВт]], тимчасом як загальна потужність усіх електростанцій — 54 млн кВт — у тисячу разів більша.

=== Туризм ===
{{main|Туризм в Україні}}
{{Розділ без джерел}}
За даними рейтингу [[Всесвітня туристична організація|Всесвітньої туристської організації]] Україна займає восьме місце в Європі за кількістю туристів<ref>[UNWTO World Tourism Barometer, volume 6, UNWTO http://www.tourismroi.com/Content_Attachments/27670/File_633513750035785076.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080819191518/http://www.tourismroi.com/Content_Attachments/27670/File_633513750035785076.pdf |date=19 серпня 2008 }}]</ref>.
[[Файл:Ласточкино гнездо.jpg|праворуч|міні|[[Ластівчине гніздо]]. У [[Крим]]у діє безліч морських курортів та історичних місць.]]

Україна є країною, що стоїть на перехресті між [[Центральна Європа|центральною]] та [[Східна Європа|східною]] Європою, між північчю і півднем. Вона межує з Росією і лежить недалеко від Туреччини. Гірські хребти Карпат підходять для катання на лижах, походів, риболовлі та [[полювання]]. Берегова лінія Чорного моря є популярним місцем для відпочинку влітку. Україна має власні [[виноградники]], які виробляють природні вина, руїни древніх замків, історичні [[парк]]и, православні та католицькі церкви, кілька мечетей і синагог. [[Київ]], столиця країни, має багато унікальних структур, як-от [[Софійський собор (Київ)|Софійський собор]] і широкі бульвари. Є й інші міста, добре відомі туристам — порт-місто [[Одеса]] і старе місто [[Львів]] на заході.

[[Крим]], маленький «материк» власної розробки, є популярним місцем відпочинку для [[турист]]ів, для купання і сонячних ванн на березі Чорного моря з його теплим [[клімат]]ом, скелястими горами, [[плато]] і стародавніми руїнами. Міста там включають: [[Севастополь]] і [[Ялта]] — місця мирної конференції наприкінці Другої світової війни. Відвідувачі можуть також брати круїзні тури на кораблі по Дніпру від Києва до узбережжя Чорного моря. [[Українська кухня]] має давню історію і пропонує широкий вибір оригінальних страв.

[[Сім чудес України]] є її історико-культурними пам'ятками, які були обрані широкою громадськістю за допомогою [[інтернет]]-голосування.

=== Транспорт ===
[[Файл:Pivdennyi (Southern) Bridge in Kiev.jpg|міні|праворуч|Транспорт у Києві. [[Південний міст (Київ)|Південний міст]].]]
{{Детальніше|Транспорт в Україні|Державна адміністрація залізничного транспорту України}}
Протяжність автомобільних державних доріг в Україні становить 170 тис. км. З них близько 50 тисяч кілометрів — дороги загальнонаціонального значення, інші 120 тисяч — місцевого<ref>{{cite web|url=http://p.dw.com/p/2qE7z|website=dw.com|title=Державний дорожній фонд: децентралізоване фінансування доріг|date=02.01.2018|author=Дмитро Прокопчук|accessdate=04.01.2018|archive-date=29.11.2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211129202926/https://www.dw.com/uk/державний-дорожній-фонд-децентралізоване-фінансування-доріг/a-42000039}}</ref>. Мережа основних маршрутів поширена по всій країні і з'єднує всі великі міста України, а також надає транскордонні маршрути з сусідніми країнами. За стан цих доріг відповідає [[Державне агентство автомобільних доріг України|Укравтодор]]<ref name="y17">{{cite web | url = http://ukravtodor.gov.ua/press/news/plany_remontiv_dorih_na_2017_rik.html | title = ПЛАНИ РЕМОНТІВ ДОРІГ НА 2017 РІК | publisher = Державне агентство автомобільних доріг України | author =  | date = 2.03.2017 | accessdate = 2017-03-03 | archive-date = 03.03.2017 | archive-url = https://web.archive.org/web/20170303203624/http://ukravtodor.gov.ua/press/news/plany_remontiv_dorih_na_2017_rik.html }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170303203624/http://ukravtodor.gov.ua/press/news/plany_remontiv_dorih_na_2017_rik.html |date=2017-03-03 }}</ref>.

Крім того, є 250 тис. км вулиць міст, за стан яких відповідають місцеві органи влади<ref name="y17" />.

Переважна частина українських доріг не оновлювалася з радянських часів, і тепер є застарілою. Український уряд зобов'язався побудувати близько {{nts|4500}} км автомобільних доріг у 2012 році<ref>{{Cite web |url=http://www.bbc.co.uk/blogs/thereporters/mihirbose/2008/07/uefa_is_happy_with_the.html |title=The long road to Kiev |accessdate=31 грудня 2011 |archive-date=6 грудня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20111206130504/http://www.bbc.co.uk/blogs/thereporters/mihirbose/2008/07/uefa_is_happy_with_the.html }}</ref>.
[[Файл:Швидкісний потяг Інтерсіті+.JPG|міні|Швидкісний електропоїзд «[[Інтерсіті+]]» на станції [[Дарниця (залізнична станція)|Дарниця]]]]
Залізничний транспорт в Україні відіграє роль підключення всіх великих містах, портових споруд і промислових центрів із сусідніми країнами. Велика концентрація залізниць на [[Донецька залізниця|Донбасі]]. Хоча обсяг вантажів, перевезених залізницею, скоротився на 7,4 % в 1995 р. у порівнянні з 1994 р., Україна, як і раніше, залишається однією із найвищих країн за обсягом пасажиропотоку у світі на залізничному транспорті<ref>{{Cite web |url=http://permanent.access.gpo.gov/lps3997/9510uktn.htm |title=Transportation in Ukraine |accessdate=31 грудня 2011 |archive-date=28 лютого 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210228161204/https://permanent.access.gpo.gov/lps3997/9510uktn.htm }}</ref>. Загальна протяжність залізничних шляхів в Україні становить понад 22 473 км, з яких 9250 км — електрифіковані. Зараз держава володіє монополією на надання пасажирського залізничного транспорту, і всі поїзди, крім тих, що співпрацюють з іншими іноземними компаніями на міжнародних маршрутах, перебувають у віданні компанії «[[Укрзалізниця]]».
[[Файл:UR-PSF (11716790615).jpg|ліворуч|міні|[[Boeing 737]] компанії [[Ukraine International Airlines]]. Київ, аеропорт «[[Бориспільський міжнародний аеропорт|Бориспіль»]]]]Electron T19101
[[Файл:Electron T19101 no.114 in Lviv, Ukraine on 9OCT19.jpg|міні|Електрон Т19101 у [[Львів|Львові]]]]
Авіаційний сектор в Україні розвивається дуже швидко, чому сприяє недавно встановлений [[Візова політика України|безвізовий режим]] для громадян низки країн. Крім того, футбольний турнір [[Євро-2012]] спонукало уряд вкладати величезні гроші у транспортну інфраструктуру, зокрема, в аеропорти<ref>{{Cite web |url=http://www.uefa.com/uefaeuro2012/news/newsid=1520657.html |title=Kharkiv airport gets new terminal on |accessdate=31 грудня 2011 |archive-date=11 травня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110511085254/http://www.uefa.com/uefaeuro2012/news/newsid=1520657.html }}</ref>. На цей час існує три основні нові аеропортові термінали аеропорту на стадії будівництва в [[Донецький аеропорт|Донецьку]], [[Міжнародний аеропорт «Львів» імені Данила Галицького|Львові]] та Києві, новий аеропорт вже відкрився в [[Харківський аеропорт|Харкові]], у Києві розпочав роботу Термінал F Міжнародного аеропорту [[Бориспільський міжнародний аеропорт|Бориспіль]]<ref>{{Cite web |url=http://www.kbp.com.ua/english/for-passengers/z-terminalu-f-pochali-zdiysnyuvatisya-mizhnarodni-reysi-2.html |title=Terminal F serviced {{nts - 30000}} passengers during the first week of its operation — State Enterprise Boryspil International Airport |accessdate=31 грудня 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20101120012938/http://kbp.com.ua/english/for-passengers/z-terminalu-f-pochali-zdiysnyuvatisya-mizhnarodni-reysi-2.html |archivedate=20 листопада 2010 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101120012938/http://kbp.com.ua/english/for-passengers/z-terminalu-f-pochali-zdiysnyuvatisya-mizhnarodni-reysi-2.html |date=2010-11-20 }}</ref> — перший із двох нових міжнародних терміналів. Україна має ряд авіакомпаній, найбільшою з яких є «[[Міжнародні Авіалінії України]]».

Морський транспорт, в основному, річковий, надає пасажирські послуги на [[Дніпро (річка)|Дніпрі]], [[Дунай|Дунаї]], [[Прип'ять|Прип'яті]] та їхніх притоках. У більшості великих міст є річкові порти, усі зручності для посадки і висадки пасажирів, навантаження і розвантаження вантажів і сировини. Міжнародні морські подорожі здійснюється головним чином через [[Одеський морський торговельний порт]], звідки [[пором]]и регулярно плавають до [[Стамбул]]а, [[Поромна переправа Варна — Чорноморськ|Варни]] і [[Хайфа|Хайфи]].

Частка сектору транспорту та зв'язку у валовому внутрішньому продукті України (за даними [[Державна служба статистики України|Держкомстату]]) станом на 2009 становила 11,3 %. Чисельність працівників галузі становить майже 7 % загальної чисельности зайнятого населення.

Україна володіє розвиненою інфраструктурою [[Залізничний транспорт в Україні|залізничного]] та водного транспорту. Вигідне географічне положення України обумовлює проходження [[Міжнародний транспортний коридор|міжнародних транспортних коридорів]].

Значний транзитний потенціал України дає змогу розвивати експорт послуг, який у 2009 році сягнув 9,5 млрд дол. США, у тому числі транспортних — 6,3 млрд дол. США. У загальній структурі експорту послуг транспортні послуги становлять 66 %, у структурі імпорту — 19 %, завдяки чому транспорт України демонструє стійке позитивне сальдо зовнішньої торгівлі послугами.

У 2009 році транспортна система забезпечила перевезення 1,5 млрд тонн [[вантаж]]ів і 7,3 млрд [[пасажир]]ів. Внаслідок світової фінансової кризи та скорочення попиту на основні експортні товари у 2009 році відбулося падіння обсягів вантажних перевезень на 17,6 % у порівнянні з 2008 роком, пасажирських перевезень — на 12,7 %.

На території України в Києві з'явився перший у Російській імперії [[трамвай]]<ref>''[[Веклич Володимир Пилипович|В. П. Веклич]], Л. В. Збарський'' Проблеми і перспективи розвитку трамвайного транспорту в Українській РСР {{ref-ru}} — К.: Общество «Знание» УССР, 1980</ref><ref>''В. К. Дьяконов, М. А. Ольшанський, И. М. Скаковський, [[Веклич Володимир Пилипович|В. П. Веклич]] та ін.'' Перший в Росії. Київському трамваю 75 років {{ref-ru}} — К.: Будівельник, 1967—144 с, іл.</ref> (1892), перший у світовій практиці<ref name="KievInv">
{{cite web | url = http://www.autoconsulting.com.ua/article.php?sid=34275 | title =  Стаття «Який київський винахід зумовив розвиток міського транспорту на декілька десятиліть» . На сайті «www.autoconsulting.com.ua»  | accessdate = 2015-09-11 | archiveurl = https://www.webcitation.org/6bWvVXkzD?url=http://www.autoconsulting.com.ua/article.php?sid=34275 | archivedate = 2015-09-14 | deadurl = no | мовою = ru }}
</ref><ref>''[[Брамський Казимир Антонович|Брамський К. А.]]'' Перший у світі [[Система багатьох одиниць#СБО на тролейбусах|тролейбусний поїзд]] // Міське господарство України. — 2013. — № 4. — С. 30-31. — {{ISSN|0130-1284}}</ref> [[Система багатьох одиниць#СБО на тролейбусах|тролейбусний поїзд]]<ref>''Фонова М.'' «Ракета» [[Веклич Володимир Пилипович|Веклича]] // газета «[[Вечірній Київ]]», 2 листопада 1970. — С. 2.</ref> винахідника [[Веклич Володимир Пилипович|Володимира Веклича]]<ref>[[Енциклопедія сучасної України]]: в 25 т. / Під ред. [[Дзюба Іван Михайлович (Герой України)|І. М. Дзюба]] та ін. — Київ : 2005. — Т. 4. — С. 187 — ISBN 966-02-3354</ref> (1966) та перша в СРСР [[Київський швидкісний трамвай|лінія швидкісного трамвая]] побудована за ініціативою [[Веклич Володимир Пилипович|Володимира Веклича]]<ref>{{cite web | url = http://www.autoconsulting.ua/article.php?sid=35059 | title = Стаття «Як в Києві з'явилася перша в СРСР лінія швидкісного трамвая. Історичні фото». На сайті «www.autoconsulting.ua» | accessdate = 2015-12-25 | archiveurl = https://www.webcitation.org/6e30WrJlq?url=http://www.autoconsulting.ua/article.php?sid=35059 | archivedate = 2015-12-25 | deadurl = no }}</ref> і Василя Дяконова (1978)<ref>{{cite web | url = http://kpt.kiev.ua/information/about-kyivpastrans/Miskiy_tramvay/ | title = Стаття «Історія розвитку міського трамваю». На сайті «КИЇВПАСТРАНС» | accessdate = 2016-02-04 | archiveurl = https://www.webcitation.org/6f2mqavz7?url=http://kpt.kiev.ua/information/about-kyivpastrans/Miskiy_tramvay/ | archivedate = 2016-02-04 | deadurl = yes }}</ref>.
{{See also|Список портів України}}

== Освіта ==
[[Файл:Universidad Roja de Kiev.jpg|міні|праворуч|[[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київський університет Шевченка]] — один із найвідоміших і найважливіших університетів України]]
{{Детальніше|Освіта в Україні}}
{{Розділ без джерел}}
Згідно з українською Конституцією, доступ до безкоштовної освіти надається всім громадянам. Повна загальна середня освіта є обов'язковою у державних школах, які становлять переважну більшість. Безкоштовна вища освіта в державних і комунальних навчальних закладах здійснюється на конкурсній основі. Існує також невелика кількість акредитованих недержавних середніх та вищих навчальних закладів.

Через акцент Радянського Союзу на загальному доступі освіти для всіх громадян, який триває і сьогодні, рівень грамотності становить приблизно 99,4 %. З 2005 року одинадцятирічна шкільна програма була замінена на дванадцятирічну: початкова освіта триває чотири роки (починаючи з шести років), середня освіта — п'ять років, повна базова — ще три роки. Потім майбутні студенти проходять [[Зовнішнє незалежне оцінювання|державні випробування]]. Ці тести надалі використовуються для зарахування до університетів. Улітку 2010 року Міністерство освіти побіжно скасувало перехід на 12-річну систему середньої освіти.

Українська система вищої освіти включає в себе вищі навчальні заклади. Організація вищої освіти в Україні будується за світовою структурою високорозвинених країн за визначенням [[ЮНЕСКО]] та [[Організація Об'єднаних Націй|ООН]].

== Наука ==
{{Детальніше|Наука в Україні}}

=== Історія української науки та деякі відомі представники ===
[[Файл:Coin of Ukraine Ostrograd R.jpg|міні|175пкс|[[Остроградський Михайло Васильович|Михайло Остроградський]] на [[Михайло Остроградський (монета)|монеті]] [[НБУ]]]]

[[Наукове дослідження|Наукові дослідження]] в Україні вперше почали набувати систематичного характеру в [[XVI століття|XVI]]—[[XVIII століття]]х, переважно у зв'язку зі створенням і розвитком [[Острозька академія|Острозької академії]], [[Києво-Могилянська академія|Києво-Могилянської академії]] та [[Львівський університет|Львівського університету]], у яких приділяли увагу здебільшого [[гуманітарні науки|гуманітарним наукам]] під панівним впливом [[релігія|релігії]]. До цього періоду належать відомі українські [[мовознавство|мовознавці]] [[Лаврентій Зизаній]], [[Памво Беринда]], [[Мелетій Смотрицький]], [[філософ]]и [[Феофан Прокопович]], [[Григорій Сковорода]] тощо.<ref name="Онопрієнко2010">Онопрієнко В. І., Ткаченко В. В. Історія української науки: курс лекцій. Київ: Варта, 2010. 651 с.</ref>

Значного розвитку наука в Україні набула в [[XIX століття|XIX столітті]], коли заснували [[Харківський університет|Харківський]] (1804), [[Київський університет|Київський]] (1834) та [[Одеський університет|Одеський]] (1865) університети, які стали головними науковими центрами України до першої половини [[XX століття]]. Серед ранніх представників цього періоду видатний [[математик]] і [[фізик]] [[Остроградський Михайло Васильович|Михайло Остроградський]] та вчений-[[енциклопедист]] [[Максимович Михайло Олександрович|Михайло Максимович]], перший [[ректор]] Київського університету. У цей період київський [[анатомія|анатом]] [[Бец Володимир Олексійович|Володимир Бец]] вперше відкрив [[клітини Беца]] та [[Первинна моторна кора|первинну моторну кору]]. [[Зоолог]]и [[Ковалевський Олександр Онуфрійович|Олександр Ковалевський]] та [[Ілля Мечников]] започаткували еволюційну [[ембріологія|ембріологію]], розвинули теорію [[зародкові шари|зародкових шарів]]. Мечников також відкрив явище [[фагоцитоз]]у та розробив фагоцитарну теорію [[імунітет]]у, за що згодом отримав [[Нобелівська премія з фізіології або медицини|Нобелівську премію]]. [[Мікробіолог]]и [[Гамалія Микола Федорович|Микола Гамалія]], [[Хавкін Володимир Аронович|Володимир Хавкін]] і [[Заболотний Данило Кирилович|Данило Заболотний]] зробили величезний внесок у боротьбу з [[чума|чумою]], [[холера|холерою]] та [[сказ]]ом. Фізик [[Пулюй Іван Павлович|Іван Пулюй]] фактично відкрив [[рентгенівське випромінювання]] до [[Вільгельм Конрад Рентген|В. Рентгена]]. [[фізіологія|Фізіолог]] [[Правдич-Немінський Володимир Володимирович|Володимир Правдич-Немінський]] отримав першу в світі поверхневу [[електроенцефалограма|електроенцефалограму]]. Серед провідних українських [[історик]]ів й [[етнограф]]ів [[XIX століття]] та початку [[XX століття]] були [[Максимович Михайло Олександрович|Михайло Максимович]], [[Костомаров Микола Іванович|Микола Костомаров]], [[Антонович Володимир Боніфатійович|Володимир Антонович]], [[Драгоманов Михайло Петрович|Михайло Драгоманов]], [[Яворницький Дмитро Іванович|Дмитро Яворницький]], [[Багалій Дмитро Іванович|Дмитро Багалій]], [[Грушевський Михайло Сергійович|Михайло Грушевський]], [[Кримський Агатангел Юхимович|Агатангел Кримський]] тощо.<ref name="Онопрієнко2010"/>

Визначальним у розвитку української науки стало створення у 1918 році [[НАН України|Української академії наук]] (згодом [[Всеукраїнська академія наук|ВУАН]], [[Національна академія наук України|АН УРСР]], [[Національна академія наук України|НАН України]]) і подальше заснування низки наукових установ у її складі. Першим президентом Академії був визначний український [[геохімік]], [[Мінералогія|мінералог]] і [[філософ]] [[Вернадський Володимир Іванович|Володимир Вернадський]].<ref name="Онопрієнко2010"/>

[[Файл:Ukraina stamp S.P.Timoshenko 1998.jpg|міні|175пкс|[[Тимошенко Степан Прокопович|Степан Тимошенко]] на поштовій марці України]]

Серед представників цього періоду вчений-механік [[Тимошенко Степан Прокопович|Степан Тимошенко]], що був автором [[Теорія балки Тимошенка|теорії балки]] і вважається батьком [[теоретична механіка|теоретичної механіки]]. Існування в СРСР, як згодом і в сучасній Україні, досить потужної [[Ядерна енергетика|ядерної галузі]] мало своє коріння в науковій школі [[ядерна фізика|ядерних фізиків]] [[Харківський фізико-технічний інститут|Харківського фізико-технічного інституту]], першим значним досягненням якої було розщеплення [[Ядро атома|ядра атома]] [[літій|літія]] у 1932 році [[Лейпунський Олександр Ілліч|Олександром Лейпунським]], [[Синельников Кирило Дмитрович|Кирилом Синельниковим]], [[Вальтер Антон Карлович|Антоном Вальтером]] і [[Латишев Георгій Дмитрович|Георгієм Латишевим]]<ref name="Колиска">[http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/141469?show=full Харьковский физико-технический институт — колыбель ядерной физики и ускорителей заряженных частиц в СССР. К 80-летию расщепления атомного ядра 1932—2012 гг.] // Гідроенергетика України. — 2013. — № 1. — С. 62-64.</ref>. Згодом науковці цієї установи зробили [[Проєкт атомної бомби ХФТІ 1940 року|суттєвий внесок]] і в розробку [[Радянський атомний проєкт|першої радянської атомної бомби]]<ref name="Колиска"/>. У цьому ж харківському інституті майбутній лауреат [[Нобелівська премія з фізики|Нобелівської премії]] [[Лев Ландау]] створив у 1930-х роках потужну наукову школу [[теоретична фізика|теоретичної фізики]] та розробив [[Теорія Ландау|теорію фазових переходів]]. Київські зоологи [[Добржанський Феодосій Григорович|Феодосій Добжанський]], [[Шмальгаузен Іван Іванович|Іван Шмальгаузен]] та [[Сєверцов Олексій Миколайович|Олексій Сєверцов]] зробили провідний внесок у створення [[Синтетична теорія еволюції|синтетичної теорії еволюції]]. [[Генетик]] [[Гершензон Сергій Михайлович|Сергій Гершензон]] відкрив мутагенну дію [[Дезоксирибонуклеїнова кислота|ДНК]] та експериментально довів можливість зворотної передачі [[Генетична інформація|генетичної інформації]] від [[РНК]] до [[ДНК]], за кожне з цих двох відкриттів був близький до отримання [[Нобелівська премія|Нобелівської премії]]<ref name="Drifts">[http://science.sciencemag.org/content/258/5079/24 Cut Off From the Mainstream, Ukrainian Science Drifts] // [[Science]]. Vol. 258. 2 October 1992. P. 24-26.</ref>. [[Патон Євген Оскарович|Євген]] та [[Патон Борис Євгенович|Борис]] Патони зробили значний внесок у вивчення [[Зварювання|зварювальних процесів]]. Відомими українськими вченими у галузі медицини були [[Богомолець Олександр Олександрович|Олександр Богомолець]] та [[Амосов Микола Михайлович|Микола Амосов]]. [[Антонов Олег Костянтинович|Олег Антонов]] та [[Люлька Архип Михайлович|Архип Люлька]] були провідними конструкторами радянської авіаційної техніки. Заснований Антоновим [[Державне підприємство «Антонов»|авіазавод у Києві]] залишається провідним підприємством у [[XXI століття|XXI столітті]].<ref name="Онопрієнко2010"/>

[[Файл:Stamp of Ukraine s466.jpg|міні|175пкс|[[Кондратюк Юрій Васильович|Юрій Кондратюк]] на поштовій марці України]]

Особливо великий внесок українські вчені зробили у перші етапи розвитку світової [[Космонавтика|космонавтики]] та освоєння космосу людиною. [[Кондратюк Юрій Васильович|Юрій Кондратюк]] був одним із піонерів теорії космічних польотів. [[Сергій Корольов]] був фактичним лідером і головним розробником [[Радянська космонавтика|радянської космічної програми]], [[конструктор (професія)|конструктором]] перших [[Штучний супутник|штучних супутників]] і [[Космічний апарат|космічних кораблів]], безпосередньо відповідальним за успішне відправлення на навколоземну орбіту перших живих істот, зокрема як-от [[Лайка (собака-космонавт)|Лайка]], [[Білка та Стрілка]], [[Юрій Гагарін]], а також першого українця у космосі [[Попович Павло Романович|Павла Поповича]]. [[Глушко Валентин Петрович|Валентин Глушко]] був основоположником радянського рідинного ракетного двигунобудування. Провідним розробником радянської ракетно-космічної техніки був також [[Челомей Володимир Миколайович|Володимир Челомей]], конструктор [[Протон (ракета-носій)|ракети-носія «Протон»]] та багатьох інших апаратів<ref name="Онопрієнко2010"/>.

Серед піонерів і провідних вчених [[кібернетика|комп'ютерної галузі]] були українські науковці [[Глушков Віктор Михайлович|Віктор Глушков]], [[Ющенко Катерина Логвинівна|Катерина Ющенко]] та [[Івахненко Олексій Григорович|Олексій Івахненко]]. В Україні працювали такі всесвітньо відомі математики як [[Кравчук Михайло Пилипович|Михайло Кравчук]], [[Боголюбов Микола Миколайович (старший)|Микола Боголюбов]], [[Скороход Анатолій Володимирович|Анатолій Скороход]], [[Шарковський Олександр Миколайович|Олександр Шарковський]], [[Марченко Володимир Олександрович (математик)|Володимир Марченко]], [[Пастур Леонід Андрійович|Леонід Пастур]], [[Самойленко Анатолій Михайлович|Анатолій Самойленко]], [[Дрінфельд Володимир Гершонович|Володимир Дрінфельд]], [[Вязовська Марина Сергіївна|Марина Вязовська]] тощо. Низку значних відкриттів у галузі [[нейрофізіологія|нейрофізіології]] зробили науковці [[Інститут фізіології імені О. О. Богомольця НАН України|Інституту фізіології НАН України]], серед яких [[Костюк Платон Григорович|Платон Костюк]], [[Кришталь Олег Олександрович|Олег Кришталь]] і [[Войтенко Нана Володимирівна|Нана Войтенко]]. Серед співавторів відкриття [[Бозон Хігса|бозону Хігса]], а також багатьох інших відкриттів [[CERN]] зроблених за допомогою [[Великий адронний колайдер|Великого адронного колайдера]], є декілька українських фізиків, зокрема [[Левчук Леонід Геннадійович|Леонід Левчук]]<ref>[http://www.sciencedirect.com/science/article/pii/S0370269312008581 Observation of a new boson at a mass of 125 GeV with the CMS experiment at the LHC]</ref>.

<gallery widths="" heights="175" mode="packed" perrow="" class="style=">
Ilya Mechnikov nobel.jpg|'''[[Мечников Ілля Ілліч|Ілля Мечников]]'''
(1845—1916)
Вернадський Володимир Іванович.jpg|'''[[Вернадський Володимир Іванович|Володимир Вернадський]]'''
(1863—1945)
Agatangel Krymskyi.jpg|'''[[Кримський Агатангел Юхимович|Агатангел Кримський]]'''
(1871—1942)
Sergey Korolyov 140-190 for collage.jpg|'''[[Корольов Сергій Павлович|Сергій Корольов]]'''
(1907—1966)
Nikolai Amosov - Soviet Life, October 1984.jpg|'''[[Амосов Микола Михайлович|Микола Амосов]]'''
(1913—2002)
Maryna Vazovska MFO 2013 crop2.jpg|'''[[Вязовська Марина Сергіївна|Марина Вязовська]]'''
(нар. 1984)
</gallery>

=== Сучасний стан ===
{{Оновити|розділ|дата=липень 2024}}
[[Файл:Владимирская 54 Киев 2010 01.JPG|міні|праворуч|Будівля Президії [[НАН України]] ([[Володимирська вулиця (Київ)|Володимирська вулиця]] у [[Київ|Києві]])]]
У сучасній Україні найбільшим науковим центром є [[Національна академія наук України]] з її 160 науковими установами, також великими науковими центрами є [[Київський університет|Київський]], [[Харківський університет|Харківський]], [[Львівський університет|Львівський]], [[Одеський університет|Одеський]], [[Чернівецький університет|Чернівецький]] національні університети і [[КПІ|«Київський політехнічний інститут»]]<ref>{{Cite web |url=http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/inst_scopus.pdf |title=Рейтинг установ НАН України за цитуванням наукових статей |accessdate=2022-04-19 |archive-date=2022-04-23 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220423122511/http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/inst_scopus.pdf }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220423122511/http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/inst_scopus.pdf |date=2022-04-23 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/uni_scopus.pdf |title=Рейтинг ВНЗ України за цитуванням наукових статей |accessdate=2022-04-19 |archive-date=2021-09-27 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210927150234/http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/uni_scopus.pdf }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210927150234/http://nbuviap.gov.ua/bpnu/pdf/uni_scopus.pdf |date=2021-09-27 }}</ref>.

Згідно з результатами [[ЮНЕСКО]], станом на 2010 р., на мільйон жителів в Україні припадає {{nts|1001}} —{{nts|2000}} осіб наукових співробітників, що є досить високим показником<ref name="economics.lb.ua">{{Cite web |url=http://economics.lb.ua/researches/2011/05/05/95061_uchenih_mnogo_no_vse_oni_bednie.html |title=Архівована копія |accessdate=18 червня 2012 |archive-date=20 лютого 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130220125835/http://economics.lb.ua/researches/2011/05/05/95061_uchenih_mnogo_no_vse_oni_bednie.html }}</ref>. За останні 10 років харківські фізики першими у світі сфотографували [[атом]], дніпровський «[[Південмаш]]» побудував триступеневу ракету-носій «Зеніт», київські лікарі створили унікальні препарати, які сповільнюють розвиток ниркових хвороб, в Інституті надтвердих матеріалів [[НАН України]] в 2000 році створили новий матеріал, за твердістю наступний після [[алмаз]]у, — карбонітрид бору. За прогнозами голови Держагентства з питань науки, інновацій та інформатизації на відкритті Першої національної конференції ефективного управління 28 квітня 2011 р. Володимира Семиноженка, до 2020 р. експорт [[ПЗ]] з України перевищить експорт металу<ref name="ianp.com.ua">Технології: [http://ianp.com.ua/ru/news/tech/read/10040 К 2020 году экспорт ПО из Украины превысит экспорт металла] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160307190230/http://ianp.com.ua/ru/news/tech/read/10040|date=7 березня 2016}}</ref>.

За даними ЮНЕСКО в Україні на науку щороку виділяється 0,5—1 % ВВП. При цьому, середньосвітовий показник становить — 1,7 %, а в Ізраїлі на дослідження виділяється 4,8 % ВВП. Серед причин, що гальмують науковий розвиток України, часто називаються: нереалізація великого потенціалу, низький рівень фінансування наукової галузі, недосконалість законодавства про захист інтелектуальної власности тощо<ref name="economics.lb.ua"/><ref>{{Cite web |url=http://www.fulbright.org.ua/62_16_u.html |title=Архівована копія |accessdate=18 червня 2012 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20121215042757/http://www.fulbright.org.ua/62_16_u.html |archivedate=15 грудня 2012 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121215042757/http://www.fulbright.org.ua/62_16_u.html |date=2012-12-15 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://h.ua/story/40718/ |title=Архівована копія |accessdate=18 червня 2012 |archive-date=8 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120608024907/http://h.ua/story/40718/ }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120608024907/http://h.ua/story/40718/ |date=2012-06-08 }}</ref>.

Станом на червень 2016 Україна зберігає потужний інтелектуальний потенціал, який здатний до генерації наукових ідей світового рівня, має сильні наукові школи з математики, інформатики, фізики, хімії, медицини, ядерної фізики, радіоелектроніки, біотехнології, розробки нових матеріалів, інформаційних технологій, засобів зв'язку та телекомунікацій<ref name="sl">Матеріали МОН України до слухань у Комітеті Верховної Ради України з питань науки і освіти з питання «Законодавче забезпечення розвитку Національної інноваційної системи: стан та шляхи вирішення», червень 2016</ref>.

Україна входить до вісімки країн світу, які спроможні забезпечити повний цикл проєктування та виробництва авіакосмічної техніки, до п'ятірки країн світу з повним циклом виробництва танків та до десятки найбільших суднобудівних країн світу<ref name="sl" />.

В Україні розвинуті також інші високотехнологічні галузі промисловости, зокрема виробництво важкого машинобудування, енергетичного устаткування, приладобудування<ref name="sl" />.

== Охорона здоров'я ==
{{Детальніше|Охорона здоров'я в Україні}}
{{Розділ без джерел}}
Загальні видатки на охорону здоров'я у структурі ВВП України сягнули 6,5 % (3,5 % — коштом держбюджету, решта — з місцевих бюджетів.)

Система охорони здоров'я в Україні субсидується державою і є вільно доступною для всіх українських громадян і зареєстрованих жителів. А проте лікування в державних установах не є обов'язковим, тому приватні медичні комплекси існують по всій країні.

Україна сьогодні стикається з низкою проблем, головна з яких — демографічна криза, через високу смертність і низьку народжуваність.

== Засоби масової інформації та телекомунікації ==

{{Оновити|розділ|дата=січень 2021}}
[[Файл:Офіс УНІАН Київ 2008.JPG|міні|праворуч|200пкс|Головний офіс інформаційної агенції [[УНІАН]].]]

Значну частку українського медіаринку займає телебачення. Телевізійні підприємства поділяються на національні, приватні та змішані. До першої категорії належить [[Національна телекомпанія України]], до другої — [[СТБ]], [[Новий канал]], [[ICTV]], [[5 канал]], а до третьої — [[Інтер (телеканал)|Інтер ТБ]] та [[1+1]]. Останні дві компанії мали найбільшу аудиторію в 2010 році<ref name="ББС">{{Cite web |url=http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/country_profiles/1102303.stm |title=Ukraine country profile // BBC News. 19 October 2010. |accessdate=16 лютого 2011 |archive-date=9 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120609073220/http://news.bbc.co.uk/2/hi/europe/country_profiles/1102303.stm }}</ref>.

Популярними друкованими виданням в Україні станом на 2010 рік були загальнонаціональні газети «[[Факты и комментарии]]», «[[Сільські вісті]]», «[[Сегодня (газета, Україна)|Сегодня»]] (друкована версія припинила свою роботу 27 вересня 2019 року<ref>{{Cite web|title=Печатную версию газеты «Сегодня» закрывают|url=https://babel.ua/ru/news/35112-pechatnuyu-versiyu-gazety-segodnya-zakryvayut|website=babel.ua|accessdate=2020-09-19|language=ru|archive-date=2021-11-29|archive-url=https://web.archive.org/web/20211129202922/https://babel.ua/ru/news/35112-pechatnuyu-versiyu-gazety-segodnya-zakryvayut}}</ref>), «[[День (газета)|День]]», «[[Україна молода]]», «[[Дзеркало тижня]]» (перестала видаватися 25 листопада 2019 року<ref>{{Cite web|title=Газета «Зеркало недели» закрывает печатную версию|url=https://thepage.ua/exclusive/gazeta-zerkalo-nedeli-zakryvaet-pechatnuyu-versiyu|website=The Page|accessdate=2020-09-19|language=ru|archive-date=2020-10-20|archive-url=https://web.archive.org/web/20201020081056/https://thepage.ua/exclusive/gazeta-zerkalo-nedeli-zakryvaet-pechatnuyu-versiyu}}</ref>), «[[Голос України]]»<ref name="ББС" />.

Найбільшими радіостанціями станом на 2010 рік були [[UA: Українське радіо|UA:Українське радіо]], [[Радіо Свобода|Радіо «Свобода»]], [[Deutsche Welle]], [[BBC News|Українська служба BBC]], та розважальні [[NRJ Україна|«Європа плюс»]], «[[Хіт FM]]»<ref name="ББС"/>.

На ринку новин в Україні станом на 2010 рік працювали державне інформаційне агентство [[Укрінформ]], громадське інформаційне агентство [[УНІАН]] та філія [[Росія|російського]] [[Інтерфакс]]у — [[Інтерфакс-Україна]]<ref name="ББС"/>.

Серед перших інтернет-ЗМІ України була газета [[Українська Правда]], заснована [[Георгій Гонгадзе|Георгієм Гонгадзе]] у 2000. [[Цензор.нет|Censor.net]] та [[Еспресо TV]] отримали своїх читачів під час [[Євромайдан]]у. Тоді ж засновано [[Громадське телебачення]], ініціатива відомих українських журналістів, підтримана [[НТКУ]].{{fact}}

Ринок телекомунікацій в Україні в 2009 зріс на 0,5 % до $6 млрд або близько 6 % [[Валовий внутрішній продукт|ВВП]]. 87,1 % в структурі доходів телекому становив мобільний і фіксований зв'язок<ref>{{Cite web |url=http://biz.liga.net/news/E1004791.html |title=Архівована копія |accessdate=16 жовтня 2011 |archive-date=22 травня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20100522052901/http://biz.liga.net/news/E1004791.html }}</ref>.

Станом на кінець [[2014]] року 50 % населення держави користувалося інтернетом (дані Інтернет асоціації України ІнАУ). Найпопулярнішими причинами користування інтернетом серед українців залишаються [[соціальні мережі]]. Найактивніші користувачі мережі — молодь. Найпопулярнішими соціальними мережами були [[Фейсбук]], [[Instagram|Інстаграм]], [[Твіттер]] та [[Telegram|Телеграм]]. Українці віддавали перевагу [[Google]]. Також популярними були портали ([[Ukr.net]], [[I.ua]]), [[Торрент-толока|торрент]]-трекери, [[інтернет-магазин]]и та [[онлайн-банкінг]]<ref name="Alexa">{{cite web |url=http://www.alexa.com/topsites/countries;0/UA |title=Alexa — Top Sites in Ukraine |publisher=[[Alexa Internet]] |accessdate=4 серпня 2015 |archive-date=11 лютого 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150211090452/http://www.alexa.com/topsites/countries;0/UA }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150211090452/http://www.alexa.com/topsites/countries;0/UA |date=2015-02-11 }}</ref>.

== Культура ==
{{main|Українська культура|Український Світ|Музеї України|Український націоналізм|Нематеріальна культурна спадщина України}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Pysanky2011.JPG|міні|Колекція традиційних [[Писанка|писанок]]]]
[[Файл:Міський музей Київ 1911.jpg|міні|[[Національний художній музей України]]]]
Відомий дослідник української культури [[Огієнко Іван Іванович|І. Огієнко]] зазначав, що українській культурі з самого початку були властиві відвертість світу, відсутність ксенофобії (боязні чужого) і гуманізм. «Споріднена праця» (за Сковородою) і самопізнання, свобода, заради якої не шкода розлучитися з благополуччям, обмеження життєвих потреб, надання переваги духовному над матеріальним — ось ті шляхи і рецепти щастя, яких дотримувались і які пропагували провідні українські мислителі.

Ключовим історичним етапом розвитку культури стало прийняття [[християнство|християнства]] у [[10 століття|X столітті]]. У подальшому становленні національної культури виключну роль відіграла народна культура, тоді як роль еліт була значно меншою. Це пояснюється складним історичним шляхом України, відсутністю національної державності протягом тривалого часу. Зокрема в XVI ст., коли феодально-боярська знать сприйняла [[католицтво]] і [[польська культура|польську культуру]], і до кінця XVIII ст., коли верхівку козацької старшини [[русифікація|зрусифікували]], українське [[суспільство]] розвивалося без повноцінної національної еліти.

Джерела української культури лежать у стародавніх народних традиціях та звичаях, які формувалися протягом століть переважно в сільському середовищі. Внаслідок індустріалізації XIX—XX століть, зміни образу життя, значна частина населення України виявилась відірвана від свого «коріння» і традиційної культури.

Як і українська культура, українське мистецтво має джерела в мистецтві [[Київська Русь|Русі]], а протягом історії розвивалося у руслі як європейських, так і згодом російських тенденцій. Розвиток сучасного мистецтва пов'язаний із функціонуванням ряду державних установ, концертних організацій, творчих спілок та навчальних закладів, що перебувають у веденні [[Міністерство культури і туризму України|Міністерства культури і туризму України]].

=== Художня література ===
[[Файл:Kobzar1840.png|міні|праворуч|Форзац і перша сторінка першого видання «[[Кобзар (збірка)|Кобзаря]]» (1840)]]
{{main|Українська література}}
{{Розділ без джерел}}
Перші літературні пам'ятники на території України сходять доби [[Київська Русь|Київської Русі]] і написані були [[старослов'янська мова|старослов'янською мовою]], що була єдиною офіційною на Русі. Зокрема одними з перших вважаються літопис «[[Повість минулих літ]]» та героїчну повість «[[Слово о полку Ігоревім]]».

Перші книги, написані [[давньоукраїнська мова|давньоукраїнською мовою]], науковці датують XVI століттям. Так у XVI ст. був написаний «Лексисъ с толкованіємъ словенскихъ словъ просто», у якій дається тлумачення слів давньоукраїнською мовою. Видатною пам'яткою староукраїнської мови є «[[Пересопницьке Євангеліє]]», написане в 1556—1561 pp. Протягом XV—XVIII ст. створюється [[Українська латиномовна література|література латинською мовою]].

Переломним періодом стало видання поеми [[Котляревський Іван Петрович|Івана Котляревського]] «Енеїда», написаної живою українською мовою. Звідси починається розвиток сучасної української мови, що згодом розвивалася завдяки таким митцям слова як [[Тарас Шевченко]], [[Леся Українка]], [[Іван Франко]] та інші. Проте значним гальмом розвитку української літератури стає російська влада, зокрема [[Валуєвський циркуляр]] [[1863]] року забороняв видавати книги українською мовою<ref>Детальнішу інформацію про цей та інші укази див. у статтях [[Валуєвський циркуляр]], [[Емський указ]], [[русифікація]]</ref>.

Трагічною була і доля багатьох українських літераторів XX століття, зокрема до масових репресивних заходів [[СРСР|радянська влада]] вдавалася у 1930-х роках ([[Микола Куліш]], [[Валер'ян Підмогильний]], [[Євген Плужник]], [[Косинка Григорій Михайлович|Григорій Косинка]], [[Микола Зеров]] та ін.)<ref>Детальніше у статті «[[Розстріляне відродження]]»</ref> та 1970-х роках ([[Василь Стус]])<ref>Детальніше у статті «[[Дисидентський рух]]»</ref>. Разом із тим ряд українських поетів знайшли своє покликання в [[соціалістичний реалізм|соцреалістичному напрямку]] ([[Тичина Павло Григорович|П. Тичина]], [[Рильський Максим Тадейович|М. Рильський]]).

У сучасній Україні поети і письменники об'єднані у [[Національна спілка письменників України|Спілці письменників України]], найвідоміші{{Джерело}} з них: [[Костенко Ліна Василівна|Ліна Костенко]], [[Федько Василь Іванович|Василь Федько]], [[Григорій Чубай|Грицько Чубай]], [[Низовий Іван Данилович|Іван Низовий]], [[Олег Лишега]], [[Віктор Неборак]], [[Герасим'юк Василь Дмитрович|Василь Герасим'юк]] та інші. Серед письменників нової генерації — [[Юрій Андрухович]], [[Сергій Жадан]], [[Олександр Ірванець]], [[Юрій Іздрик]], [[Оксана Забужко]] та інші.

=== Архітектура ===
{{main|Архітектура України|Українська хата}}
{{розширити|розділ|дата=травень 2022}}
{{Розділ без джерел}}

У творчості київської генерації українських архітекторів все частіше зустрічаються прояви постмодерну та хай-теку як віддзеркалення глобалізації процесу розвитку світової архітектури. У нових будовах стильового спрямування вдало використовуються нові конструктивні та художньо-пластичні можливості як традиційних будівельних матеріалів, так і нових — легкі металопластикові конструкції, вишукані оздоблювальні матеріали ([[Хрещатик (готель)|готель «Хрещатик»]], арх. Л. Філенко; діловий комплекс «Зовнішекспосервіс», архітектор О. Донець та ін.; банк «Україна», архітектор С. Бабушкін та ін.; офісний центр «Київ-Донбас», архітектор В. Жежерін та ін.; готельно-офісний центр «Східний горизонт», арх. О. Комаровський, комплекс «Ексімбанк», архітектор І. Шпара та ін.) і багато інших новітніх будов. Реконструкція та оновлення майдану Незалежності в м. Києві також стала знаковою подією, бо утвердила архітектурно-художніми символами новий імідж суверенної України.

З кінця 1980-х років відновилось будівництво релігійних споруд. Нові православні церкви та собори будують переважно у візантійському стилі, рідко у класичному, готичному або псевдоруському стилях. Унікальним є будівництво у стилі українського бароко (собор Архієпископа Харківського Олександра, збудований у 2004 р.).

Мечеті у Криму будують переважно у кримськотатарському стилі. Також серед будівництва мечетей України поширений [[Османська архітектура|Османський архітектурний стиль]]. Тому, що до [[Османська імперія|Османської імперії]] входила [[Південна Україна|південна частина України]].
<gallery mode="packed">
Файл:Чернігів.Собор Бориса й Гліба.JPG|[[Собор Бориса й Гліба (Чернігів)]], [[XII століття]]
Файл:Kamianets-Podilskyi-2007.jpg|[[Кам'янець-Подільська фортеця]], [[XIV століття]]
Файл:Bakhchysarai 04-14 img14 Palace Grand Mosque.jpg|[[Велика ханська мечеть|Велика мечеть]] [[Ханський палац (Бахчисарай)|Ханського палацу]] ([[Бахчисарай]]), [[1532]]
Файл:WoodenChurchUzhok.JPG|[[Церква Святого Михайла (Ужок)|Церква святого Михайла]] ([[Ужок]], [[Закарпаття]]), [[1745]]
Файл:Cables Lviv.jpg|[[Історичний центр Львова]]
</gallery>

=== Образотворче мистецтво ===
{{main|Українське образотворче мистецтво}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Kozak-bandyryst (18th century).jpg|міні|праворуч|[[Козак Мамай]], XVIII століття]]
Розвиток [[образотворче мистецтво|образотворчого мистецтва]] в Україні веде відлік із прадавніх часів. Знахідки [[археолог]]ів, зокрема, періоду [[трипільська культура|трипільської]] та скит[[скіфи|ської]] культур, вирізняються майстерною технікою виконання і засвідчують високий мистецький рівень витворів предків сучасних [[українці]]в. Повніше дійшли до нас зразки мистецтва [[Київська Русь|Русі]], що пов'язано з [[християнство|християнською церквою]]. Провідні жанри образотворчого мистецтва Руської держави — [[мозаїка]], [[фреска]], [[іконопис]] і [[книжкова мініатюра]]. Іконопис залишався провідним жанром живопису до XVII—XVIII століття, провідні мистецькі школи працювали при [[Києво-Печерська лавра|Києво-Печерській лаврі]], з XVII століття також при [[Києво-Могилянська академія|Києво-Могилянській академії]]. Поряд із канонічним та академічним малярством ще з княжих часів в Україні розвивається унікальний жанр «народної картини». Образи «[[Козак Мамай|Козака Мамая»]] та «Козака з бандурою» стали знаковими для українського мистецтва.

[[Файл:Таріль дерев'яна "Серпень".jpg|міні|178px|ліворуч|Таріль із [[Петриківський розпис|петриківським розписом]], 2013]]

Значного розвитку в Україні набули різноманітні напрямки народного образотворчого мистецтва, зокрема серед найвідоміших як-от [[писанкарство]], [[петриківський розпис]], [[самчиківський розпис]], [[косівська мальована кераміка]], [[опішнянська кераміка]], [[Орнек (орнамент)|орнек]] тощо.

[[Файл:Ilja Jefimowitsch Repin - Reply of the Zaporozhian Cossacks - Yorck.jpg|міні|праворуч|«[[Запорожці (картина)|Запорожці]]», [[Ілля Рєпін]], 1891]]

З XVIII столітті в Україні починають розвиватися і світські жанри, зокрема портретний, а пізніше і пейзажний, живопис розвивається у руслі [[класицизм]]у. Мистецьким центром у цей час стає [[Петербурзька академія мистецтв]], де здобули освіту й вихідці з України — [[Левицький Дмитро Григорович|Дмитро Левицький]], [[Боровиковський Володимир Лукич|Володимир Боровиковський]]. У середині XIX століття на зміну класицизму у живописі приходить [[Реалізм (мистецтво)|реалізм]]. Серед вихідців з України цього періоду — [[Сошенко Іван Максимович|Іван Сошенко]], [[Безперчий Дмитро Іванович|Дмитро Безперчий]], [[Литовченко Олександр Дмитрович|Олександр Литовченко]], [[Ярошенко Микола Олександрович|Микола Ярошенко]], [[Рєпін Ілля Юхимович|Ілля Рєпін]], [[Пимоненко Микола Корнилович|Микола Пимоненко]], [[Мурашко Олександр Олександрович|Олександр Мурашко]], [[Куїнджі Архип Іванович|Архип Куїнджі]]. Більшість із них здобула освіту в Петербурзькій академії мистецтв і далі працювала вже в Росії. Надбанням українського образотворчого мистецтва цього періоду є і роботи [[Шевченко Тарас Григорович|Тараса Шевченка]].

[[Файл:Кричевский Невеста 1910.jpg|міні|праворуч|«Наречена», [[Федір Кричевський]], 1910]]

Початок XX століття позначився великою кількістю різноманітних художніх течій, [[імпресіонізм]]ом ([[Бурачек Микола Григорович|Микола Бурачек]]) та [[футуризм]]у ([[Єрмилов Василь Дмитрович|Василь Єрмилов]]), [[супрематизм]]у ([[Малевич Казимир Северинович|Казимир Малевич]]), символізму ([[Михайлів Юхим Спиридонович|Ю. Михайлів]]), [[модернізм]]у ([[Кричевський Федір Григорович|Ф. Кричевського]]) й [[Авангардизм|авангарду]] ([[Богомазов Олександр Костянтинович|О. Богомазов]], [[Бойчук Михайло Львович|М. Бойчук]], [[Архипенко Олександр Порфирович|Олександр Архипенко]]), проте продовжували розвиток і традиції реалізму ([[Костанді Киріак Костянтинович|К. Костанді]]). У галузі станкової графіки працювали [[Жук Михайло Іванович|М. Жук]], [[Падалка Іван Іванович|І. Падалка]], перші українські радянські книги та журнали оформив [[Нарбут Георгій Іванович|Георгій Нарбут]].

[[Файл:Марка Синій бик -1.jpg|міні|178px|ліворуч|«Синій бик», [[Марія Примаченко]], 1947]]

Серед відомих представників українського народного живопису XX століття були такі художниці, як [[Білокур Катерина Василівна|Катерина Білокур]], [[Примаченко Марія Оксентіївна|Марія Примаченко]], [[Собачко-Шостак Ганна Федосівна|Ганна Собачко-Шостак]], [[Пата Тетяна Якимівна|Тетяна Пата]], [[Тимченко Марфа Ксенофонтівна|Марфа Тимченко]] та інші.

З початком 1930-х років радянське мистецтво розвивається у руслі [[Соціалістичний реалізм|соцреалізму]], що був проголошений єдиним дозволеним художнім методом. З гаслом про те, що мистецтво повинне бути зрозумілим «широким масам», на творчий експеримент, пошук нових форм була фактично накладена заборона. Серед художників радянської доби — [[Шовкуненко Олексій Олексійович|О. Шовкуненко]], [[Яблонська Тетяна Нилівна|Т. Яблонська]], [[Дерегус Михайло Гордійович|М. Дерегус]], [[Касіян Василь Ілліч|В. Касіян]].

У 60-ті — 70-ті: роки мистецтво України починає розгалужуватись на офіційне мистецтво й андеґраунд, вільний від партійної заангажованости. Проявились такі імена: [[Плаксій Борис Іванович|Борис Плаксій]], [[Горська Алла Олександрівна|Алла Горська]], [[Заливаха Опанас Іванович|Панас Заливаха]], [[Зарецький Віктор Іванович|Віктор Зарецький]], [[Задорожний Віктор Іванович|Віктор Задорожний]], [[Калашник Яків Петрович|Яків Петрович Калашник]], [[Вітковський Лев Іванович|Лев Іванович Вітковський]], [[Непийпиво Василь Гнатович|Василь Непийпиво]], [[Стороженко Микола Андрійович|Микола Стороженко]], [[Баринова-Кулеба Віра Іванівна|Віра Кулеба]], [[Голембієвська Тетяна Миколаївна|Тетяна Голембієвська]], [[Гуменюк Феодосій Максимович|Феодосій Гуменюк]], [[Загубибатько Віктор Семенович|Віктор Загубибатько]], [[Бородай Олександр Андрійович]], [[Янович Ігор Анатолійович|Ігор Янович]], [[Бовкун Володимир Онисимович|Володимир Бовкун]] та ін.

Чимало визнаних художників не виставляли ті твори, які не пропускала цензура ([[Марчук Іван Степанович|Іван Марчук]], [[Ламах Валерій Павлович|Валерій Ламах]]). Деякі не могли виставляти свої твори, перебуваючи в андеґраунді: [[Трегуб Микола Іванович|Микола Трегуб]], [[Баклицький Вудон Іванович|Вудон Баклицький]]. Згодом усі твори стали відомими. Новий етап художньої творчости в Києві розпочинається із виходом на поверхню [[андеґраунд]]у. У 1987 Спілка художників улаштувала виставку молодих митців, зокрема це абстракціоністи [[Сільваші Тіберій Йосипович|Т. Сільваші]], [[Анатолій Криволап|А. Криволап]], [[Дубовик Олександр Михайлович|Олександр Дубовик]]. У 90-ті гучно пролунали імена нової хвилі: [[Савадов Арсен Володимирович|Савадов Арсен]], [[Тістол Олег Михайлович|Тістол Олег]], [[Голосій Олег Миколайович|Голосій Олег]], [[Гнилицький Олександр Анатолійович|Гнилицький Олександр]], [[Соломко Юрій|Юрій Соломко]] та інші. На початку 2000, після [[Помаранчева революція|Помаранчевої революції]], створилася група нової генерації — Р. Е. П.

<gallery widths="" heights="180" mode="packed" perrow="" class="style=">
Oranta-Kyiv.jpg|border|[[Оранта]], [[мозаїки Софійського собору]], ХІ століття
Michael of salonica.jpg|border|[[Димитрій Солунський (мозаїка)|Мозаїка «Димитрій Солунський»]], XII століття
Mykola Pymonenko-Vorozhinnia.jpg|border|«Різдвяні ворожіння»,
 [[Пимоненко Микола Корнилович|Микола Пимоненко]], 1888
Oleksandr Murashko - Annunciation - 1907-08.jpg|«[[Благовіщення (Мурашко)|Благовіщення]]»,
 [[Мурашко Олександр Олександрович|Олександр Мурашко]], 1909
Бойчук Українка 1910s.jpg|border|«Українка»,
 [[Михайло Бойчук]], 1910-ті
Stamp of Ukraine s1497.jpg|«Скажи мені правду»,
 [[Марчук Іван Степанович|Іван Марчук]], 1994
</gallery>

=== Музика та співи ===
{{main|Українська музика|Українські народні пісні}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Stamp of Ukraine s13.jpg|міні|праворуч|Композитор [[Микола Лисенко]] ]]
Надбанням української культури є як народне, так і професійне музичне мистецтво.
Народна українська музика багатоманітна за жанрами й охоплює [[Обрядові та обрядово-календарні пісні|календарно-]] та родинно-обрядові пісні, пісні кріпацького і солдатського побуту, [[Дума|історичні пісні]], виконувані під акомпанемент [[кобза|кобзи]] або [[бандура|бандури]], а також потужний пласт інструментальної музики, що включає як ансамблеве музикування («[[троїсті музики]]») і використовує різноманітні духові ([[сопілка]]), струнні ([[скрипка]]) та ударні ([[бубон]]) інструменти, так і вівчарські награвання (особливо самобутні інструменти Заходу України — [[дримба]], [[трембіта]]).

{{double image|right|Ruslana Ukrainian stamp 2005-2.jpg|118|Jamala 2017 stamp of Ukraine.jpg|96|[[Руслана]] та [[Джамала]], переможниці «[[Євробачення]]» від України}}

У сучасності народна музика зберігає первісні умови свого побутування лише в західних регіонах, проте народні пісні стали надбанням професійних та аматорських колективів по всій Україні і звучать в автентичному вигляді (ансамблі «[[Древо (київський музичний гурт)|Древо»]], «[[Фольклорний гурт автентичного співу "Володар"|Володар»]], «[[Божичі]]», «[[Буття (ансамбль)|Буття»]]), у вигляді обробок ([[Національний заслужений академічний народний хор України ім. Г. Г. Верьовки|Народний хор ім. Верьовки]], [[Національна заслужена капела бандуристів України ім. Г. І. Майбороди|Капела бандуристів ім. Майбороди]]), входять до [[академічна музика|академічної]] ([[Станкович Євген Федорович|Є. Станкович]]) і різних напрямків [[поп-музика|популярної]] та [[Рок-музика в Україні|рок-музики]] ([[Воплі Відоплясова|ВВ]], [[Скрябін (гурт)|Скрябін]], [[Океан Ельзи]], [[Руслана]], [[Джамала]] тощо).

Становлення професійного музичного мистецтва пов'язано насамперед із [[Хрещення Русі|християнізацією на Русі]], яке привнесло культуру церковного співу. Від XII століття в православних церквах поширювався одноголосний [[знаменний спів]], а в XVII столітті на його зміну приходить багатоголосний [[партесний спів]], яскраво представлений у творчості [[Дилецький Микола Павлович|Миколи Дилецького]]. У XVIII столітті новий етап розвитку музичного мистецтва пов'язаний із засвоєнням традицій європейських музичних шкіл ([[Дмитро Бортнянський]], [[Березовський Максим Созонтович|М. Березовський]] та [[Ведель Артем Лук'янович|А. Ведель]]). Основоположною для становлення національної композиторської школи вважається багатогранна композиторська і організаторська діяльність [[Лисенко Микола Віталійович|М. Лисенка]].

Одним із найвпливовіших діячів української естради був [[Івасюк Володимир Михайлович|Володимир Івасюк]], автор низки широко відомих українських пісень.<ref>''Марусик Т. В''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Ivasjuk_V Івасюк Володимир Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160808130506/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Ivasjuk_V |date=8 серпня 2016 }} // {{ЕІУ|3|407}}</ref>

Сучасна музична культура України представлена як академічною музикою, так і розважальною. В Україні діє 5 [[консерваторія|консерваторій]] (музичних академій), 6 [[Оперний театр|оперних театрів]], 5 будинків органної та камерної музики, [[філармонія|філармонії]] в усіх обласних центрах тощо. Регулярно проходять фестивалі популярної («[[Червона рута]]», «[[Таврійські ігри]]»), рокової («[[Рок-екзистенція]]», «[[Тарас Бульба (фестиваль)|Тарас Бульба»]]) джазової ([[Jazz Bez]], [[Jazz Koktebel]]), етнічної («[[Країна Мрій (фестиваль)|Країна мрій»]]) та академічної музики («[[КиївМузикФест]]», «[[2Д2Н]]», «[[Контрасти]]»).

=== Театр ===
{{main|Український театр}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Театр оперы и балета. Зал.jpg|міні|Зала [[Одеський національний академічний театр опери та балету|Одеського театру опери та балету]]]]
Українське театральне мистецтво бере свій початок із давніх часів. В епоху Русі відомі театральні вистави скоморохів, про елементи театру були в церковних обрядах свідчать фрески Софійського собору. Перші зразки драми виголошували прилюдно учні київських Братської ([[Києво-Могилянська Академія]]) та Лаврської шкіл (XVI—XVII ст.). Перший стаціонарний театр в Україні відкрили 1795 року в колишньому костелі єзуїтів у Львові.

Становлення класичної української драматургії припадає на початок XIX століття і пов'язане з іменами [[Котляревський Іван Петрович|І. Котляревського]] та [[Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович|Г. Квітки-Основ'яненка]]. У цей час відкриваються стаціонарні театри в [[Київ|Києві]] (1806), [[Одеса|Одесі]] (1809), [[Полтава|Полтаві]] (1810) та інших містах. У другій половині XIX століття значний внесок у розвиток театру зробили [[Старицький Михайло Петрович|М. Старицький]], [[Кропивницький Марко Лукич|М. Кропивницький]] та [[Іван Карпенко-Карий]].

Новий період в історії національного театру розпочався в 1918 р., коли в Києві утворилися [[Державний драматичний театр]] і «Молодий театр» (з 1922 р. — модерний український театр «[[Березіль]]») [[Лесь Курбас|Леся Курбаса]] та [[Юра Гнат Петрович|Гната Юри]]. Проте з початком доби [[соцреалізм]]у новаторські пошуки українських митців придушено, а низку діячів (серед них Л. Курбаса) страчено.

Сьогодні в Україні працюють театри в усіх обласних центрах України, проводяться фестивалі театрального мистецтва «[[Київ травневий]]» у Києві, «[[Золотий лев (фестиваль)|Золотий Лев»]] у [[Львів|Львові]], «[[Тернопільські театральні вечори. Дебют]]» у [[Тернопіль|Тернополі]], «[[Херсонеські ігри]]» у [[Севастополь|Севастополі]], «[[Мельпомена Таврії]]» у [[Херсон]]і, «[[Різдвяна містерія]]» в [[Луцьк]]у, «[[Інтерлялька]]» в [[Ужгород]]і. Серед провідних режисерів — [[Віктюк Роман Григорович|Р. Віктюк]], [[Жолдак Андрій Валерійович|А. Жолдак]], акторів — [[Хостікоєв Анатолій Георгійович|А. Хостікоєв]], [[Наталія Сумська|Н. Сумська]].

=== Кінематограф ===
{| class="wikitable sortable" align="right"
|-
! colspan=4 | [https://www.imdb.com/search/title/?title_type=feature,tv_movie&num_votes=200,&countries=suhh&languages=uk&sort=user_rating,desc Фільми українською мовою часів СРСР]
 з найвищим рейтингом [[IMDb]] (від 200 оцінок, станом на 2024)
|-
! Назва !! Рік !! Рейтинг || Посилання
|-
|[[Пропала грамота (фільм)|Пропала грамота]]
|1972
|8,3
|[https://www.imdb.com/title/tt0175075]
|-
|[[Енеїда (фільм, 1991)|Енеїда]]
|1991
|8,2
|[https://www.imdb.com/title/tt4691334]
|-
|[[За двома зайцями (фільм)|За двома зайцями]]
|1961
|8,0
|[https://www.imdb.com/title/tt0055635]
|-
|[[Тіні забутих предків (фільм)|Тіні забутих предків]]
|1965
|7,8
|[https://www.imdb.com/title/tt0058642]
|-
|[[Вавилон XX]]
|1979
|7,6
|[https://www.imdb.com/title/tt0080083]
|-
|[[Камінний хрест (фільм)|Камінний хрест]]
|1968
|7,6
|[https://www.imdb.com/title/tt0347307]
|-
|[[Білий птах з чорною ознакою]]
|1971
|7,5
|[https://www.imdb.com/title/tt0165636]
|-
|[[Голод 33]]
|1991
|7,4
|[https://www.imdb.com/title/tt0104228]
|-
|[[Вечір на Івана Купала]]
|1968
|7,3
|[https://www.imdb.com/title/tt0144187]
|-
|[[Криниця для спраглих]]
|1965
|7,2
|[https://www.imdb.com/title/tt0059655]
|-
! colspan=4 | [https://www.imdb.com/search/title/?title_type=feature,tv_movie&num_votes=800,&genres=!documentary&countries=UA&languages=uk&sort=user_rating,desc Українські фільми часів незалежності]
 з найвищим рейтингом [[IMDb]]
 (українською, від 800 оцінок, станом на 2024)
|-
|[[Щедрик (фільм)|Щедрик]]
|2022
|8,0
|[https://www.imdb.com/title/tt8332658]
|-
|[[Люксембург, Люксембург]]
|2022
|7,9
|[https://www.imdb.com/title/tt19783714]
|-
|[[Мої думки тихі]]
|2019
|7,8
|[https://www.imdb.com/title/tt7876510]
|-
|[[Поводир (фільм, 2013)|Поводир]]
|2014
|7,7
|[https://www.imdb.com/title/tt3037582]
|-
|[[Наші Котики]]
|2020
|7,7
|[https://www.imdb.com/title/tt10735778]
|-
|[[Довбуш (фільм)|Довбуш]]
|2023
|7,6
|[https://www.imdb.com/title/tt21833376]
|-
|[[Кіборги (фільм)|Кіборги]]
|2017
|7,5
|[https://www.imdb.com/title/tt7691572]
|-
|[[Памфір]]
|2022
|7,5
|[https://www.imdb.com/title/tt9455468]
|-
|[[Я працюю на цвинтарі (фільм)|Я працюю на цвинтарі]]
|2021
|7,4
|[https://www.imdb.com/title/tt8268302]
|-
|[[Заборонений (фільм, 2019)|Заборонений]]
|2019
|7,4
|[https://www.imdb.com/title/tt10330046]
|-
|}
{{Main|Український кінематограф|Список 100 найкращих фільмів в історії українського кіно}}
[[Файл:Alexander Dovzhenko.jpg|міні|ліворуч|150пкс|[[Олександр Довженко]] — український кінорежисер]]

Першою українською кінострічкою називається знята у Харкові «Джигітовка козаків» (1896) [[Федецький Альфред Костянтинович|Альфреда Федецького]].<ref name="Українське кіно">[https://archive.org/stream/etnoderzhavoznavstvo#page/n155/mode/2up Українське кіно] // Мала енциклопедія етнодержавознавства / [[Інститут держави і права імені В. М. Корецького НАН України|Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України]], Упорядник [[Римаренко Юрій Іванович|Ю. І. Римаренко]] та ін. — Київ: [[Генеза (видавництво)|«Генеза»]], «Довіра», 1996. — С. 155—156. — 942 с. — ISBN 966-507-016-9.</ref>

У перших десятиліттях XX століття в Україні створено 3 великі кіностудії: [[Ялтинська кіностудія художніх фільмів|Ялтинська]] (1917), [[Одеська кіностудія|Одеська]] (1919) та [[Кіностудія імені Олександра Довженка|Київська (згодом ім. О. Довженка)]] (1925). Фільми зняті на цих студіях, перш за все Київській та Одеській, мали особливо великий вплив на світовий [[Німе кіно|німий кінематограф]], деякі з них широко визнані в числі найкращих шедеврів німого кіно. Насамперед це стосується фільмів [[Олександр Довженко|Олександра Довженка]], як-от «[[Звенигора (фільм)|Звенигора]]» (1927), «[[Арсенал (фільм)|Арсенал]]» (1929) і особливо «[[Земля (фільм, 1930)|Земля]]» (1930).<ref name="Українське кіно"/> Останній фільм фігурує у багатьох переліках найкращих і найвпливовіших фільмів в історії світового кінематографа<ref name="bfi250"/><ref>[https://thependragonsociety.com/brussels-worlds-fair-aka-expo-58-best-films-of-all-time/ Brussels World's Fair (aka Expo 58) best films of all time]</ref>. Це ж стосується відзнятої в Одесі, Києві та Харкові експериментальної документальної стрічки «[[Людина з кіноапаратом]]» (1929) [[Дзиґа Вертов|Дзиґи Вертова]], що зокрема поставлена на 9 місце (і на 1 місце серед німих фільмів) у списку «The Greatest Films of All Time» (2022) від [[Британський інститут кінематографії|Британського інституту кінематографії]].<ref name="bfi250">[https://www.bfi.org.uk/sight-and-sound/greatest-films-all-time British Film Institute — The Greatest Films of All Time (2022)]</ref>

У СРСР не віталося створення фільмів українською мовою, а ті що створювалися виходили в широкий прокат із російським дубляжем, тому за радянських часів більшість українських кіномитців знімали кіно російською мовою. Зокрема це стосується, наприклад, відомого фільму<ref name="Довженко100">[https://dovzhenkocentre.org/top-100-all Довженко-Центр — Рейтинг ТОП-100 найкращих українських фільмів (2021)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210630163827/https://dovzhenkocentre.org/top-100-all/ |date=30 червня 2021 }}</ref> «[[В бій ідуть тільки «старики»|В бій ідуть тільки „старики“]]» (1973) [[Биков Леонід Федорович|Леоніда Бикова]], а також військової драми «[[Сходження (фільм, 1976)|Сходження]]» (1976) української режисерки [[Шепітько Лариса Юхимівна|Лариси Шепітько]], учениці Олександра Довженка, що визнана одним із найкращих фільмів в історії світового кінематографа<ref name="bfi250"/>.

[[Файл:Stamp of Ukraine s1512.jpg|міні|Актор і режисер [[Іван Миколайчук]] на поштовій марці України]]

У 1960-х роках на базі київської [[Кіностудія імені Олександра Довженка|Кіностудії імені Олександра Довженка]], значною мірою як складова [[Шістдесятники|Шістдесятництва]], виник мистецький напрямок україномовного кінематографа відомий як [[Українське поетичне кіно]]<ref>Українське поетичне кіно // Український словник-довідник екранних медіа / Рутковський О. К. : ІМФЕ ім. М. Т. Рильського НАН України, 2007. — 304 с. — ISBN 978-966-02-4557-0</ref>. Найвпливовішим і одним із перших фільмів цього напрямку була стрічка «[[Тіні забутих предків (фільм)|Тіні забутих предків]]» (1964) [[Параджанов Сергій Йосипович|Сергія Параджанова]], що часто називається найкращим українським фільмом<ref name="Довженко100"/>. Іншими значними фільмами цього напрямку були «[[Криниця для спраглих]]» (1965), «[[Вечір на Івана Купала]]» (1968) і «[[Білий птах з чорною ознакою]]» (1970) [[Іллєнко Юрій Герасимович|Юрія Іллєнка]], «[[Камінний хрест (фільм)|Камінний хрест]]» (1968) і «[[Захар Беркут (фільм, 1971)|Захар Беркут]]» (1971) [[Осика Леонід Михайлович|Леоніда Осики]], «[[Пропала грамота (фільм)|Пропала грамота]]» (1972) [[Івченко Борис Вікторович|Бориса Івченка]] та «[[Вавилон XX]]» (1979) [[Миколайчук Іван Васильович|Івана Миколайчука]], який також зіграв у більшості зазначених фільмів.<ref name="Довженко100"/>

Одним із найуспішніших і найтитулованіших українських кінорежисерів була [[Кіра Муратова]] з Одеси, що знімала російськомовне кіно. У [[Список 100 найкращих фільмів в історії українського кіно|список 100 найкращих українських фільмів]] від [[Довженко-Центр]]у (2021) увійшло 8 її творів, більше ніж будь-якого іншого режисера, зокрема такі стрічки як «[[Короткі зустрічі (фільм, 1967)|Короткі зустрічі]]» (1967), «[[Довгі проводи]]» (1971), «[[Астенічний синдром (фільм)|Астенічний синдром]]» (1989), «[[Три історії (фільм, 1997)|Три історії]]» (1997) та «[[Настроювач (фільм)|Настроювач]]» (2004).<ref name="Довженко100"/>

У 2005 році документальна стрічка «[[Подорожні]]» [[Стрембіцький Ігор|Ігоря Стрембіцького]] отримала [[Золота пальмова гілка за короткометражний фільм|Золоту пальмову гілку за короткометражний фільм]].

2013 року вийшов перший повнометражний [[кримські татари|кримськотатарський]] фільм «[[Хайтарма (фільм)|Хайтарма]]» [[Сеітаблаєв Ахтем Шевкетович|Ахтема Сеітаблаєва]], отримав високі оцінки.<ref>[https://archive.kyivpost.com/article/guide/movies/haytarma-the-first-crimean-tatar-movie-is-a-must-see-for-history-enthusiasts-326698.html Kyiv Post — ‘Haytarma’, the first Crimean Tatar movie, is a must-see for history enthusiasts. July 8, 2013]</ref><ref>[https://detector.media/infospace/article/93673/2014-05-16-naykrashchym-ukrainskym-filmom-2013-roku-vyznaly-strichku-khaytarma/ Детектор Медіа — Найкращим українським фільмом 2013 року визнали стрічку «Хайтарма». 16 Травня 2014.]</ref>

2010-ті стали відомі як доба відродження українського кіно<ref>{{Cite web|url=http://gazeta.ua/articles/culture/_mi-stojimo-bilya-vitokiv-vidrodzhennya-ukrajinskogo-kino-sumska/518589|назва=Ми стоїмо біля витоків відродження українського кіно - Сумська|видавець=[[Gazeta.ua]]|дата=29 вересня 2013|url-архіву=https://web.archive.org/web/20131227151252/http://gazeta.ua/articles/culture/_mi-stojimo-bilya-vitokiv-vidrodzhennya-ukrajinskogo-kino-sumska/518589|дата-архіву=2013-12-27|мертвий-url=no|дата-доступу=12 лютого 2023}}</ref>, завдяки державному фінансуванню з фонду [[Державне агентство України з питань кіно|Держкіно]].

З 2017 року [[Українська кіноакадемія|Українською кіноакадемією]] присуджується українська національна [[кінопремія]] «[[Золота дзиґа]]», а також з 2018 року [[Спілка кінокритиків України|Спілкою кінокритиків України]] — [[кінопремія|премія]] «[[Кіноколо (премія)|Кіноколо]]».

У 2024 році фільм «[[20 днів у Маріуполі]]» [[Чернов Мстислав Андрійович|Мстислава Чернова]] отримав «[[Оскар (кінопремія)|Оскар]]» в номінації
«[[Премія «Оскар» за найкращий документальний повнометражний фільм|найкращий документальний повнометражний фільм]]», ставши першою українською стрічкою, що отримала найпрестижнішу кінематографічну нагороду в будь-якій номінації.<ref>[https://suspilne.media/culture/702656-20-dniv-u-mariupoli-otrimav-oskar-za-najkrasij-dokumentalnij-film/ Суспільне — Історична перемога: «20 днів у Маріуполі» отримали «Оскар» за найкращий документальний фільм. 22 березня 2024.]</ref>

Серед знакових сучасних художніх українських фільмів часто відзначають такі, як: «[[Плем'я (фільм, 2014)|Плем'я]]» (2014) [[Слабошпицький Мирослав Михайлович|Мирослава Слабошпицького]], «[[Поводир (фільм, 2013)|Поводир]]» (2014) [[Олесь Санін|Олеся Саніна]], «[[Гніздо горлиці]]» (2016) [[Ткаченко Тарас Анатолійович|Тараса Ткаченка]], [[Кіборги (фільм)|«Кіборги»]] (2017) [[Сеітаблаєв Ахтем Шевкетович|Ахтема Сеітаблаєва]], «[[Вулкан (фільм, 2018)|Вулкан]]» (2018) [[Бондарчук Роман Леонідович|Романа Бондарчука]], «[[Донбас (фільм, 2018)|Донбас]]» (2018) [[Лозниця Сергій Володимирович|Сергія Лозниці]], «[[Атлантида (фільм, 2019)|Атлантида]]» (2019) [[Васянович Валентин Миколайович|Валентина Васяновича]], «[[Додому (фільм, 2019)|Додому]]» (2019) [[Алієв Наріман Рідьванович|Нарімана Алієва]], «[[Мої думки тихі]]» (2019) [[Антоніо Лукіч]]а, «[[Стоп-Земля]]» (2021) [[Горностай Катерина Павлівна|Катерини Горностай]], «[[Памфір]]» (2022) [[Сухолиткий-Собчук Дмитро Михайлович|Дмитра Сухолиткого-Собчука]] тощо.<ref name="Довженко100"/><ref>[https://www.imdb.com/event/ev0006090 IMDb — Ukrainian Film Academy Awards]</ref><ref>[https://www.imdb.com/event/ev0006154 IMDb — Ukrainian Film Critics Awards]</ref><ref>[https://www.unian.ua/longrids/10-best-ukr-movies/ УНІАН — Дивись українське: 10 найкращих нових стрічок вітчизняного кінематографа]</ref><ref>[https://www.5.ua/dv/showbiz/223813 5 канал — 10 сучасних українських фільмів, які має подивитися кожен]</ref><ref>[https://espreso.tv/10-ukrainskikh-filmiv-chasiv-nezalezhnosti Еспресо — 10 українських знакових фільмів часів Незалежності]</ref><ref>[https://moemisto.ua/vn/blog/vrazhayuchi-ukrayinski-filmi-yaki-mae-podivitis-kozhen-1274.html MoeMisto.ua — 20 вражаючих українських фільмів, які має подивитись кожен українець]</ref><ref>[https://ain.ua/special/top30-ukrainian-films/ ain — 30 українських фільмів за 30 років незалежності]</ref>

=== Традиційне вбрання, вишивка та ткацтво ===
{{main|Українське національне вбрання|Українська вишивка|Вишиванка|Кримськотатарський національний костюм}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Rushnyk Ukraine embroidered decorative towels.jpg|праворуч|міні|Український рушник — один із національних символів.]]
[[Українська вишивка]], ткацтво використовуються в традиційному одязі народних і традиційних свят. Українська вишивка варіюється залежно від регіону її походження та конструкції, яка має довгу історію, композицію, вибору кольорів і типу швів. Використання кольору дуже важливе і має певні історичні коріння в українському фольклорі.

Національні українські сукні багато прикрашені. Ткацтво ручної роботи, незважаючи на технологізацію виробництва, досі практикується, наприклад, у селі Крупове, що розташоване в Рівненській області. <gallery heights="170" mode="packed" class="style=" caption="Національний одяг українців та кримських татар">
Файл:Шманьківці - 2019 - Фестиваль Червона калина - (5).jpg|[[Українці|Українка]] у національному вбранні
Файл:2019-10-05 Ukrainian girl.jpg|[[Українці|Українка]] у вишиванці
Файл:Crimean tatar girl with traditional dress.jpg|[[Кримські татари|Кримська татарка]] в національному одязі
Файл:34. Ulica - Tatarski Zespół Taneczno-Wokalny Buńczuk - 20210710 1938 9322.jpg|Кримська татарка танцює [[Хайтарма (танець)|хайтарму]]
</gallery>

=== Танці ===
{{main|Український танець|Гопак|Хайтарма (танець)}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Hopak at Rapid Trident 2014.jpg|міні|Танець [[гопак]]]]
Українські танці — запальні й ліричні, нестримні й повільні, полонили весь світ. У них яскраво виявляється характер, висока й самобутня культура українського народу. Народні танці стали невід'ємною частиною художнього життя України і світової хореографії. Вони продовжують свій розвиток на сучасній сцені.

Одним із найдавніших танців в Україні, що здобув популярність у всьому світі, є [[гопак]].

Другим із популярністю в Україні є козачок — танець названий на честь козаків. Виконується попарно без зайвих трюків. Він характеризуються легкістю, ніжністю та ліричністю. Часто використовується імпровізація та гумористичні моменти.

Коломийка — різновид карпатського танцю. Назва походить від коротких народних пісень. Танець виконується попарно або з парною кількістю учасників, які танцюють у колі.

=== Кухня ===
{{main|Українська кухня|Кримськотатарська кухня}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Borscht with bread.jpg|ліворуч|міні|[[Борщ]] — одна з традиційних українських страв]]
[[Українська кухня]] — національна [[кулінарія]], яка має свою давню історію та славиться різноманітністю, нараховує сотні рецептів: [[борщ]]і й [[пампушки]], [[Паляниця|паляниці]] й [[галушки]], [[вареники]] й ковбаси, печені та напої з фруктів і меду, відомі далеко за межами України. Деякі страви мають багатовікову історію, як-от, наприклад, український борщ.

Багато особливостей української кухні були зумовлені способом життя народу, переважна більшість якого займалась важкою [[Хліборобство|хліборобською]] працею. Важка праця потребувала ситної, калорійної їжі. Тому для української кухні характерні страви багаті і на [[білки]], і на [[жири]], й на [[вуглеводи]]. Примхи ж національного характеру вимагали, аби ця їжа мала бути смачною. Тим-то для більшости страв характерний складний набір компонентів (так, у борщі їх нараховується до 20), а також комбінування декількох способів теплової обробки продуктів (смаження, варіння, тушкування, запікання). Така технологія обумовлює неповторні смакові якості, аромат і соковитість страв української кухні.

У [[XVIII століття|XVIII]] столітті в Україні дуже широко поширюється [[картопля]], що використовується для готування перших та других страв і гарнірів до рибних і м'ясних страв. Хоча цей овоч і не став в Україні, на відміну від [[Білорусь|Білорусі]], «другим хлібом», однак знайшов широке застосування, і з цього часу практично всі перші страви починають готуватися з картоплею.

Кожному з етнографічних районів України властиві свої особливості кухні, зумовлені географічними умовами та традиціями.

== Спорт ==
{{Докладніше|Український спорт|Шаблон:Національні збірні України}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:Ukraine national football team 20120611.jpg|міні|[[Збірна України з футболу]] (2012)]]
Після розпаду СРСР Україні залишилось сотні стадіонів, плавальних басейнів, гімнастичних залів і багато інших спортивних споруд. У спортивному плані Україна — типова європейська країна. Найпопулярнішими видами спорту є [[легка атлетика]], [[футбол]] (найуспішніші команди — [[Динамо (Київ)]] і [[Шахтар (Донецьк)]]), [[бокс]], [[волейбол]], [[боротьба (спорт)]], [[гандбол]], [[баскетбол]] та інші. Серед зимових видів спорту популярний [[біатлон в Україні|біатлон]]. Українці практикують майже всі [[олімпійські види спорту]] й чимало інших видів, які не входять до олімпійської програми. Україна приймала [[Чемпіонат Європи з футболу 2012|Євро-2012]] разом із [[Польща|Польщею]].

Нападник [[Шевченко Андрій Миколайович|Андрій Шевченко]] став справжнім символом України на футбольному полі, граючи за [[Італія|італійський]] «[[Мілан (футбольний клуб)|Мілан»]]. Він — п'ятиразовий [[Чемпіонат України з футболу|чемпіон України]], чемпіон Італії. Володар «[[Золотий м'яч|Золотого м'яча»]] 2004 року, найкращий гравець [[Ліга чемпіонів УЄФА 1998—1999|Ліги чемпіонів сезону 1998—1999]] (визначений спеціальною комісією [[УЄФА]] у серпні 1999). Найкращий бомбардир національної збірної за всю історію, тричі перемагав у змаганнях голеадорів [[Ліга чемпіонів УЄФА|Ліги чемпіонів]], двічі — [[Серія A (Італія)|чемпіонату Італії]] (Серія А). Разом із ним і тренером [[Блохін Олег Володимирович|Олегом Блохіним]] [[Збірна України з футболу|українська футбольна національна збірна]] дійшла до чвертьфіналу під час [[Чемпіонат світу з футболу 2006|чемпіонату світу 2006]].

«Золотою рибкою» називають [[Клочкова Яна Олександрівна|Яну Клочкову]], яка є чотириразовою олімпійською чемпіонкою, триразовою чемпіонкою світу, одинадцятиразовою чемпіонкою Європи тощо.

Український [[шахіст]] [[Пономарьов Руслан Олегович|Руслан Пономарьов]] у свої 14 років став наймолодшим у світі [[Гросмейстер (шахи)|гросмейстером]], чемпіоном світу серед юнаків до 18 років, 16-м [[Чемпіонат світу із шахів|чемпіоном світу із шахів]] (2002, за версією [[ФІДЕ]]).

Всесвітньо відомі українські [[бокс]]ери [[Кличко Володимир Володимирович|Володимир]] і [[Кличко Віталій Володимирович|Віталій Клички]], [[Ломаченко Василь Анатолійович|Василь Ломаченко]] і [[Усик Олександр Олександрович|Олександр Усик]], [[Художня гімнастика|художні гімнастки]] [[Серебрянська Катерина Олегівна|Катерина Серебрянська]] і [[Безсонова Ганна Володимирівна|Ганна Безсонова]], фехтувальники [[Голубицький Сергій Віталійович|Сергій Голубицький]] і [[Харлан Ольга Геннадіївна|Ольга Харлан]], легкоатлети [[Гешко Іван Тарасович|Іван Гешко]], [[Кравець Інеса Миколаївна|Інесса Кравець]], [[Добринська Наталія Володимирівна|Наталія Добринська]], [[Бондаренко Богдан Вікторович|Богдан Бондаренко]]. З [[Україна на Олімпійських іграх|олімпійськими медалями]] повертаються зі змагань стрільці [[Мільчев Микола Миколайович|Микола Мільчев]] і [[Костевич Олена Дмитрівна|Олена Костевич]].

Одним із найкращих [[Альпінізм|альпіністів]] світу є [[Терзиул Владислав Олександрович|Владислав Терзиул]], який зійшов без кисню майже на всі 14 [[Восьмитисячники|восьмитисячників]] планети, повторюючи рекорд [[Райнгольд Месснер|Райнгольда Месснера]]. Постійно привозять медалі з міжнародних змагань представники [[Рукопашний бій|рукопашного бою]], [[карате]], [[тхеквондо]], скелелази та самбісти.

Перешкодою для аматорського спорту є порівняно слабо розвинута в порівнянні з іншими європейськими країнами спортивна інфраструктура, яка в багатьох випадках не поновлялася ще з часів Радянського Союзу.

Участю України в [[олімпійський рух|олімпійському русі]] опікується [[Національний олімпійський комітет України]]. Україна бере участь в [[Олімпійські ігри|Олімпійських іграх]], починаючи з [[Зимові Олімпійські ігри 1994|Олімпіади в Ліллехаммері]]<ref>{{Cite web |url=http://sportinua.com/історія-спорту |title=Архівована копія |accessdate=15 листопада 2011 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20111106052509/http://sportinua.com/історія-спорту |archivedate=6 листопада 2011 |deadurl=yes }}</ref>, здобуваючи [[Список олімпійських чемпіонів України|чимало]] олімпійських медалей.

== Державні свята ==
[[Файл:BHI-s.jpg|міні|Різдвяна [[Історія пошти України|поштова марка]] [[Укрпошта|Укрпошти]], 2017]]
{{main|Свята і пам'ятні дні в Україні}}
* 1 січня — [[Новий рік]]
* 8 березня — [[Міжнародний жіночий день]]
* 1 травня — [[Міжнародний день праці|День праці]]
* 8 травня — [[День пам'яті та перемоги над нацизмом у Другій світовій війні 1939—945 років]]
* 21 травня — [[День міжнаціональної злагоди і культурного розмаїття]]
* 28 червня — [[День Конституції України]]
* 15 липня — [[День Української Державності]]<ref>{{Cite web|title=Президент України запровадив нове свято — День Української Державності — Юридична Газета|url=https://yur-gazeta.com/golovna/prezident-ukrayini-zaprovadiv-nove-svyato--den-ukrayinskoyi-derzhavnosti.html|website=web.archive.org|date=2021-08-26|accessdate=2022-07-31|archive-date=2021-08-26|archive-url=https://web.archive.org/web/20210826133703/https://yur-gazeta.com/golovna/prezident-ukrayini-zaprovadiv-nove-svyato--den-ukrayinskoyi-derzhavnosti.html}}</ref>
* 24 серпня — [[День Незалежності України]]
* 1 жовтня — [[День захисників і захисниць України]]
* 25 грудня — [[Різдво Христове]]
* Змінна дата — [[Великдень|Пасха (Великдень)]]
* Змінна дата — [[День Святої Трійці]].

== Див. також ==
* [[Український світ]]
* [[Нематеріальна культурна спадщина України]]
* [[Українська етнічна територія]]
* [[Доісторична Україна]]

== Примітки ==
{{примітки|30em}}

== Джерела та література ==
{{refbegin|2}}
* {{ЕУ}}
* [[Повість врем'яних літ|Літопис Руський]]. — Київ: Дніпро, 1989. — 591 с. — ISBN 5-308-00052-2.
* Історія України : універсальний ілюстрований довідник / [[Губарев Віктор Кімович|В. К. Губарев]]. — Донецьк : БАО, 2008. — 573 с.
* {{КРП}}
* Ілюстрована енциклопедія історії України : у 3 т. — Вид. перероб., доп. — К. : Спалах, 2004.
* Україна [Образотворчий матеріал] / авт.-упоряд.: [[Томазов Валерій В'ячеславович|В. Томазов]], [[Ясь Олексій Васильович|О. Ясь]]. — К. : Мистецтво, 2007. — 432 с.
* ''Хомяков В. І.'' Економіка сучасної України : навч. посіб. / В. І. Хомяков, І. В. Бакум. — К. : Кондор, 2009. — 427 с.
* ''Леонтьева Г. Г.'' Економіка і соціальна географія. Україна : навч. посіб. — Суми : Університетська книга, 2002. — 136 с.
* ''Стехун Л. М.'' Україна: короткий географічний огляд. — Х. : Ранок, 2000. — 112 с.
* ''Руденко В. П.'' Довідник з географії природно-ресурсного потенціалу України — К. : Вища школа, 1993. — 180 с.
* ''Рутинський М.'' Географія туризму України : навч.-метод. посіб. — К. : ЦНЛ, 2004. — 159 с.
* ''Johnstone S.'' Ukraine (Lonely Planet Travel Guides) / Sarah Johnstone. — 2005. {{ref-en}}
* ''Evans A.'' Ukraine. The Bradt Travel Guide / Andrew Evans. — 2nd ed. — 2007. {{ref-en}}
* ''Dalton M.'' Ukraine (Culture Shock! A Survival Guide to Customs & Etiquette) / Meredith Dalton. — 2001. {{ref-en}}
* [http://www.questia.com/PM.qst?a=o&d=58069636 Ukraine: A Concise Encyclopedia] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110820222947/http://www.questia.com/PM.qst?a=o&d=58069636 |date=20 серпня 2011 }} / ed. by Volodymyr E. Kubijovyc. — University of Toronto Press, 1963. — Vol. 1. {{ref-en}}
* ''Boshyk Y.'' Ukraine During World War II: History and Its Aftermath / Yuri Boshyk. — Canadian Institute of Ukrainian Studies, 1986. — ISBN 0-920862-37-3. {{ref-en}}
* ''Magocsi P. R.'' A History of Ukraine / Paul Robert Magocsi. — University of Toronto Press, 1996. — ISBN 0-8020-7820-6. {{ref-en}}
* ''Reid A.'' Borderland: A Journey Through the History of Ukraine / Anna Reid. — Online ed. — 2003. {{ref-en}}
* Україна у цифрах 2014: Статистичний збірник. — К.: Державна служба статистики України, 2015. — 239 с.
{{refend}}
* «Україна. 30 років незалежності». Стислий довідник / За ред. д. і. н., проф. Киридон А. М. Київ: Державна наукова установа «Енциклопедичне видавництво», 2021. 536 с.
* {{cite book |last1=International Institute for Strategic Studies |title=The Military Balance 2024 |date=13 лютого 2024 |publisher=Taylor & Francis |isbn=978-1-040-05115-3 |url=https://books.google.com/books?id=zIb0EAAAQBAJ|language=en |ref={{SfnRef|IISS|2024}} |author1-link=International Institute for Strategic Studies }}

== Посилання ==
* {{УМЕ15|частина=Україна|сторінки=1948-1949}}
* ''[[Ясь Олексій Васильович|Ясь О. В.]]'' [https://www.academia.edu/38262218 Україна, назва] // Енциклопедія історії України. — К.: Наук. думка, 2018. — Кн. 2: Україна — Українці. — С. 15—16.
* {{Книга |посилання=https://diasporiana.org.ua/ukrainica/terytoriya-ukrayiny/ |назва=Територія України |відповідальний=Ред. Володимир Січинський |місце=Прага |видавництво=Культурно-Наукове Видавництво УНО |рік=1944 |сторінок=192}}
* [https://visnyk.in.ua/yak-vyhliadala-karta-ukrainskykh-zemel-v-1905-rotsi/ Як виглядала карта українських земель у 1905 році]
{{Інші проєкти
|Тема          = Україна
|Портал-зображення = Flag of Ukraine.svg
|Вікісловник   = Україна
|Вікіпідручник =
|Вікіцитати    = Україна
|Вікіджерела   =
|Віківиди      =
|Вікіновини    =
|Вікісховище   = Ukraine
|Вікімандри    = Україна
|Метавікі     =
|Проєкт       =
|Родовід      =
}}

=== Історія та культура ===
* {{Cite web |url=https://cdiak.archives.gov.ua/v_do_Dnya_Derzhavnosti.php |title=До Дня державності України топ-50 документів з історії українського державотворення |website=[[Центральний державний історичний архів України (Київ)|ЦДІАК]] |date=2022-07-27 |accessdate=2022-07-29}}
* [https://sites.google.com/site/mapsofukraine Історичні мапи України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110519100232/https://sites.google.com/site/mapsofukraine/ |date=19 травня 2011 }}
* [http://gis.huri.harvard.edu/ The Mapa: Digital Atlas of Ukraine project] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200513123854/http://gis.huri.harvard.edu/ |date=13 травня 2020 }} {{ref-en}}
* https://www.cia.gov/the-world-factbook/countries/ukraine/
* [http://litopys.org.ua/rizne/nazva_eu.htm Назви нашої території і народу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210211082051/http://litopys.org.ua/rizne/nazva_eu.htm |date=11 лютого 2021 }}
* [http://litopys.org.ua/links/inistor.htm Історія української культури] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20050327215214/http://litopys.org.ua/links/inistor.htm |date=27 березня 2005 }}
* [http://www.istpravda.com.ua/articles/2011/04/7/34771/ Україна: найбільша проблема Європи. Виступ у Лондоні 1939 року] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110409224254/http://www.istpravda.com.ua/articles/2011/04/7/34771/ |date=9 квітня 2011 }}

=== Уряд ===
* [http://www.president.gov.ua Президент України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210113043224/https://www.president.gov.ua/ |date=13 січня 2021 }}
* [http://www.kmu.gov.ua Кабінет міністрів України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080907172309/http://www.kmu.gov.ua/ |date=7 вересня 2008 }}
* [https://web.archive.org/web/20071223190549/http://portal.rada.gov.ua/ Верховна Рада України]
* [https://www.cia.gov/library/publications/resources/world-leaders-1/UP.html Chief of State and Cabinet Members] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304131327/https://www.cia.gov/library/publications/resources/world-leaders-1/UP.html |date=4 березня 2016 }}

=== Інше ===
* [https://web.archive.org/web/20160318132915/http://new.me.gov.ua/content/viddil-rozvitku-turizmu.html Відділ розвитку туризму]
* [http://tyzhden.ua/News/67056/ Україна в міжнародних рейтингах: недемократична, корумпована, але миролюбна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130702140528/http://tyzhden.ua/News/67056 |date=2 липня 2013 }}
* [https://data.worldbank.org/country/UA?locale=uk Дані Всесвітнього банку щодо економічно-соціального розвитку України]

{{Розташування2|nw={{POL}}|n={{BLR}}|ne={{RUS}}|w={{SVK}},
{{HUN}}|e={{RUS}}|sw={{ROM}},
{{MDA}}|s=[[Чорне море]]|se=[[Азовське море]]}}
{{Україна в темах}}
{{Navboxes
| list =
{{Україна}}
{{Регіони розселення українців}}
{{Navboxes
|title = Географія
|list =
{{Країни Європи}}
{{Слов'янські країни}}
{{Країни Чорного моря}}
}}
{{Navboxes
|title = Міжнародні організації
|list =
{{ГУАМ}}
{{ОЧЕС}}
{{Рада Європи}}
{{Східне партнерство}}
{{Люблінський трикутник}}
{{Франкофонія}}
}}}}
{{ВП-портали|Україна|Історія|Географія|Європа}}

{{Authority control}}

[[Категорія:Україна| ]]
[[Категорія:Слов'янські країни]]
[[Категорія:Центральна Європа]]
[[Категорія:Республіки]]
[[Категорія:Україномовні країни і території]]
[[Категорія:Країни Чорного моря]]
[[Категорія:Надпопулярні статті]]
[[Категорія:Держави-члени ООН]]

title: Площа

title: Населення

- оцінка 1 січня (2022): ▼ 41 167 335 (без окупованих територій) (35)

- перепис 2001: ▼ 48 млн 457 тис. осіб

ВВП (ПКС): 2024 р., оцінка

ВВП (ном.): 2024 рік, оцінка

Валюта: Гривня, ₴ (UAH, код 980)

Часовий пояс: EET (UTC+2)

- Літній час: EEST (UTC+3)

Коди ISO 3166: UA / UKR

Домен: .ua, .укр

d: Інформація у Вікіданих?

wikt: Означення у Вікісловнику?

q: Цитати у Вікіцитатах?

n: Новини у Вікіновинах?

voy: Україна у Вікімандрах?

CMNS: Україна у Вікісховищі?