text:
# Самородковловлювач
Самородковловлювач (рос. самородкоуловитель, англ. nugget catcher,  nugget trap,  nugget collector; нім. Nuggetabscheider, Abscheidungsvorrichtung für Goldklumpen) – пристосування для вловлювання великих частинок корисної копалини (самородків) при збагаченні пісків розсипних родов. золота, платини, олова. С. може бути передбачений у технол. схемі промивної установки або бути доповненням до неї. Розрізнюють механічні і електричні С. Найпоширенішим типом механічних С. є ко-роткий шлюз глибокого наповнення (т. зв. головний шлюз), що встановлюється в голові технологічного процесу. Найчастіше С. використовують при збагаченні (промивці) пісків оловоносних розсипів для вловлювання великих зерен каситериту. Іноді як С. застосовують відсаджувальні машини.

wikiname: ukwiki

title: Самородковловлювач

in_language: uk

wikitext:
'''Самородковловлювач''' ({{lang-ru|самородкоуловитель}}, {{lang-en|nugget catcher,  nugget trap,  nugget collector;}} {{lang-de|Nuggetabscheider, Abscheidungsvorrichtung für Goldklumpen}}) – пристосування для вловлювання великих частинок корисної копалини (самородків) при збагаченні пісків розсипних родов. золота, платини, олова. С. може бути передбачений у технол. схемі промивної установки або бути доповненням до неї. Розрізнюють механічні і електричні С. Найпоширенішим типом механічних С. є ко-роткий шлюз глибокого наповнення (т. зв. головний [[шлюз]]), що встановлюється в голові технологічного процесу. Найчастіше С. використовують при збагаченні (промивці) пісків оловоносних розсипів для вловлювання великих зерен [[каситерит]]у. Іноді як С. застосовують відсаджувальні машини.

==Див. також==

* [[Самородок]]

== Джерела ==
* {{ГЕС}}

[[Категорія:Технологія збагачення руд]]


text:
# Теруель (провінція)
Теруе́ль (ісп. Teruel, ісп. вимова: [teˈɾwel], Терве́ль) — провінція на сході Іспанії у складі автономного співтовариства Арагон. Вона межує з провінціями Таррагона, Кастельйон, Валенсія, Куенка, Гвадалахара і Сарагоса. Адміністративний центр — місто Теруель.
Площа провінції — 14 810 км². Населення — 146 751 особа, з них чверть живе у столиці провінції; густота населення — 9,91 особи/км². Адміністративно поділяється на 236 муніципалітетів, більша частина яких являють собою невеликі села з населенням менше 200 осіб.

title: Теруель (провінція)

wikitext:
{{Провінція Іспанії
|назва              = Теруель
|місцева_назва      = {{lang-es|Teruel}}
|прапор             = Teruel_(provincia).svg
|герб               = Escudo_de_la_Provincia_de_Teruel.svg
|автономна область  = [[Арагон]]
|столиця            = [[Теруель]]
|офіційна мова      = [[іспанська мова|Іспанська]]
|площа              = 14 810
|населення          = 146 751
|рік_насел          = 2009
|густота            = 9,91
|муніципалітетів    = 236
|поштові індекси    = 44
|телефонний код     =
|ISO                = ES-TE
|карта              = Localización_de_la_provincia_de_Teruel.svg
|www                = http://www.dpteruel.es/
}}

'''Теруе́ль''' ({{lang-es|Teruel}}, {{IPA-es|teˈɾwel}}, ''Терве́ль'') — [[Провінції Іспанії|провінція]] на сході [[Іспанія|Іспанії]] у складі автономного співтовариства [[Арагон]]. Вона межує з провінціями [[Таррагона (провінція)|Таррагона]], [[Кастельйон (провінція)|Кастельйон]], [[Валенсія (провінція)|Валенсія]], [[Куенка (провінція)|Куенка]], [[Гвадалахара (провінція)|Гвадалахара]] і [[Сарагоса (провінція)|Сарагоса]]. Адміністративний центр — місто [[Теруель]].

Площа провінції — 14 810 км². Населення — 146 751 особа<ref>{{cite web|url=http://www.ine.es/jaxi/tabla.do?path=/t20/e260/a2009/l0/&file=pro001.px&type=pcaxis&L=0|title=Poblaciones referidas al 1 de enero de 2009 por provincias y sexo.|publisher=[[Національний інститут статистики Іспанії]] (INE)|language=іспанською|accessdate=2010-10-05|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Hxqh8z08?url=http://www.ine.es/jaxi/tabla.do?path=%2Ft20%2Fe260%2Fa2009%2Fl0%2F|archivedate=8 липня 2013}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101116085156/http://www.ine.es/jaxi/tabla.do?path=/t20/e260/a2009/l0/&file=pro001.px&type=pcaxis&L=0 |date=2010-11-16 }}</ref>, з них чверть живе у столиці провінції; густота населення — 9,91 особи/км². Адміністративно поділяється на 236 [[муніципалітет]]ів, більша частина яких являють собою невеликі села з населенням менше 200 осіб.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{spain-geo-stub}}

{{Іспанія}}

[[Категорія:Провінції Арагону]]
[[Категорія:Провінції Іспанії]]

title: Провінція

Провінція:
· Прапор провінції
· Герб провінції

Автономна область: Арагон

Столиця: Теруель

Офіційні мови: Іспанська

Густота: 9,91 осіб/км²

title: Мапа

Мапа: Офіційний сайт · http://www.dpteruel.es/


text:
# Regina (рід змій)
Regina — рід змій родини полозових (Colubridae). Представники цього роду мешкають в Північній Америці.

## Види
Рід Regina нараховує 2 види:
- Regina grahamii Baird & Girard, 1853
- Regina septemvittata (Say, 1825)

## Етимологія
Наукова назва роду Regina походить від слова лат. regina — королева.

title: Regina (рід змій)

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name =''Regina''
| image =Regina septemvittataPCCA20060513-3674B.jpg
| image_caption =''[[Regina septemvittata]]''
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Змії]] (Serpentes)
| familia = [[Полозові]] (Colubridae)
| subfamilia = [[Вужеві]] (Natricinae)
| genus = '''''Regina'''''
| genus_authority =[[Спенсер Фуллертон Бейрд|Baird]] & [[Шарль Фредерік Жирар|Girard]], 1853<ref name="Baird&Girard">{{cytuj książkę| autor = S.F. Baird & Ch.F. Girard| tytuł = Catalogue of North American reptiles in the Museum of the Smithsonian institution|url = https://biodiversitylibrary.org/page/4406901| rok = 1853|wydawca = Smithsonian Institution|miejsce = Washington|część = 1|tytuł części = Serpents|strony = 45}}</ref>
| subdivision_ranks = Види
| subdivision =
(Див. текст)
| type species =''Coluber septemvittatus'' {{small|Say, 1825}}
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms =
| wikispecies = Regina
| commonscat = Regina
| commons = Regina}}
'''''Regina''''' — рід [[Змії|змій]] родини [[Полозові|полозових]] (Colubridae). Представники цього роду мешкають в [[Північна Америка|Північній Америці]].

== Види ==
Рід ''Regina'' нараховує 2 види:<ref name=database>{{cite web|editor=P. Uetz & J. Hallermann|url=http://reptile-database.reptarium.cz/advanced_search?genus=Regina&exact%5B0%5D=genus&submit=Search|назва=Genus: ''Regina''|publisher=The Reptile Database|access-date=25 вересня 2024}}</ref>
* ''[[Regina grahamii]]'' {{small|[[Spencer Fullerton Baird|Baird]] & [[Charles Frédéric Girard|Girard]], 1853}}
* ''[[Regina septemvittata]]'' {{small|([[Thomas Say|Say]], 1825)}}

== Етимологія ==
Наукова назва роду ''Regina'' походить від слова {{lang-la|regina}} — королева<ref name="Beltz">{{cytuj stronę | url = http://ebeltz.net/herps/etymain.html| tytuł = Scientific and Common Names of the Reptiles and Amphibians of North America| opublikowany = ebeltz.net| data dostępu = 2018-05-05| autor = E. Beltz}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Taxonbar|from=Q1924194}}

{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Вужеві]]
[[Категорія:Роди плазунів]]
[[Категорія:Таксони, описані Спенсером Бейрдом]]
[[Категорія:Таксони, описані Шарлем Фредеріком Жираром]]
[[Категорія:Тварини, описані 1853]]

title: ?Regina

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Змії (Serpentes)

Родина: Полозові (Colubridae)

Підродина: Вужеві (Natricinae)

Рід: Regina · Baird & Girard, 1853

Вікісховище: Regina

Віківиди: Regina


text:
# Панос Коронайос
Панос Коронайос (грец. Πάνος Κορωναίος; 1809, Константинополь — 1899, Афіни) — офіцер Грецької армії, генерал-лейтенант, учасник Грецької війни за незалежність, один з лідерів повалення короля Оттона в 1862 році та Критського повстання 1866—1869 років.
Народився в Константинополі в родині, яка походила з Кітіри та півострова Мані. Після початку Грецької війни за незалежність у 1821 році його родина покинула османську столицю та оселилася на Корфу. У віці 17 років Коронаіос покинув Корфу та приєднався до невеликої регулярної армії грецьких повстанців. Під командуванням полковника Родіоса він брав участь у невдалій Хіоській експедиції 1827–28 років.
Коли в 1828 році була заснована Грецька військова академія, він вступив до неї як один із перших студентів і отримав звання першого грецького артилерійського офіцера в званні ад'ютанта.
Через свою опозицію до авторитарного правління короля Оттона, він був відправлений з Афін для служби в Нафпліоні. Там він був одним із головних лідерів невдалої Навплійської революції в лютому 1862 року, а пізніше одним із головних рушіїв повалення Оттона в жовтні 1862 року. Він був представником під час II Національної асамблеї і протягом наступного періоду міжцарів'я він став однією з провідних військових постатей, особливо завдяки своєму впливу на артилерію. Під час кривавих зіткнень у червні 1863 року між фракціями «Гора» та «Рівнина», Коронаіос, який став на бік перших, був призначений головою Афінської національної гвардії та міністром військових справ і очолив свої сили до перемоги після триденних боїв.
Коли спалахнуло Критське повстання 1866–1869 років, він покинув Грецію та приєднався до критських повстанців, залишаючись на острові близько двох років. Після повернення він зайнявся політикою, послідовно обираючись членом парламенту від Аттики в 1869 році, і Кітіри в 1877 році (замінивши померлого депутата Д. Раптакіса), 1879 і 1887 роках. У 1880 році, під час майже війни з Османською імперією, він був підвищений до генерал-лейтенанта, а потім звільнений з дійсної служби.
Він помер в Афінах 17 січня 1899 року, і його похорони відбулися в церкві Панагії Хрісоспіліотісса на вулиці Айолу. Справді, коли процесія проходила площею Синтагма , прямуючи до Першого кладовища, великий натовп заплаканих людей підійшов, щоб попрощатися з ним.

title: Панос Коронайос

wikitext:
{{Військовик
| ім'я = Панос Коронайос
| оригінал імені      = {{langx|el|Πάνος Κορωναίος}}
| зображення =Panos Koronaios 2.JPG
| підпис =Фотографія Паноса Коронайоса в похилому віці
| дата_народження = 1809
| місце_народження = [[Константинополь|Константинополь]], [[Османська імперія|Османська імперія]]
| дата_смерті = 17 січня 1899
| місце_смерті = [[Афіни|Афіни]], [[Греція|Греція]]
| звання = [[Генерал-лейтенант]]
| рід_військ =
| роки_служби =
| командував =
| битви = [[Грецька війна за незалежність|Грецька війна за незалежність]], [[Навплійська революція|Навплійська революція]], [[Критське повстання (1866—1869)|Критське повстання]]
| нагороди =
}}

'''Панос Коронайос''' ({{langx|el|Πάνος Κορωναίος}}; 1809, [[Константинополь|Константинополь]] — 1899, [[Афіни|Афіни]]) — офіцер [[Грецька армія|Грецької армії]], [[генерал-лейтенант]], учасник [[Грецька війна за незалежність|Грецької війни за незалежність]], один з лідерів повалення короля [[Оттон I (король Греції)|Оттона]] в [[1862]] році та [[Критське повстання (1866—1869)|Критського повстання]] [[1866]]—[[1869]] років.<ref name="MilEnc"/>

Народився в [[Константинополь|Константинополі]] в родині, яка походила з [[Кітіра|Кітіри]] та [[Півострів Мані|півострова Мані]]. Після початку [[Грецька війна за незалежність|Грецької війни за незалежність]] у 1821 році його родина покинула османську столицю та оселилася на [[Корфу|Корфу]]<ref name="MilEnc">(Great Military and Naval Encyclopaedia | volume =4 | entry = Κορωναῖος Πᾶνος | last = Aspreas | first = G. | page = 204)</ref>. У віці 17 років Коронаіос покинув Корфу та приєднався до невеликої регулярної армії грецьких повстанців. Під командуванням полковника Родіоса він брав участь у невдалій [[Хіоська експедиція|Хіоській експедиції]] 1827–28 років.

Коли в 1828 році була заснована [[Військове училище евелпідів|Грецька військова академія]], він вступив до неї як один із перших студентів і отримав звання першого грецького артилерійського офіцера в званні ад'ютанта.<ref name="MilEnc"/>

Через свою опозицію до авторитарного правління короля [[Оттон I (король Греції)|Оттона]], він був відправлений з Афін для служби в [[Нафпліон|Нафпліоні]]. Там він був одним із головних лідерів невдалої [[Навплійська революція|Навплійської революції]] в лютому 1862 року, а пізніше одним із головних рушіїв повалення Оттона в жовтні 1862 року<ref name="MilEnc"/>. Він був представником під час II Національної асамблеї<ref>{{cite book | title = Μητρώον πληρεξουσίων, γερουσιαστών και βουλευτών, 1822-1935 | trans-title = Index of Plenipotentiaries, Senators and Members of Parliament, 1822-1935 | language = Greek | location = Athens | year = 1986 | publisher = Hellenic Parliament | page=75}}</ref> і протягом наступного періоду міжцарів'я він став однією з провідних військових постатей, особливо завдяки своєму впливу на артилерію. Під час кривавих зіткнень у червні [[1863]] року між фракціями «Гора» та «Рівнина», Коронаіос, який став на бік перших, був призначений головою Афінської національної гвардії та міністром військових справ і очолив свої сили до перемоги після триденних боїв.<ref name="MilEnc"/>

Коли спалахнуло [[Критське повстання (1866—1869)|Критське повстання]] 1866–1869 років, він покинув Грецію та приєднався до критських повстанців, залишаючись на острові близько двох років. Після повернення він зайнявся політикою, послідовно обираючись членом парламенту від [[Аттика|Аттики]] в 1869 році, і [[Кітіра|Кітіри]] в 1877 році<ref>{{cite book | title = Μητρώον πληρεξουσίων, γερουσιαστών και βουλευτών, 1822-1935 | trans-title = Index of Plenipotentiaries, Senators and Members of Parliament, 1822-1935 | language = Greek | location = Athens | year = 1986 | publisher = Hellenic Parliament | pages=122–123}}</ref> (замінивши померлого депутата Д. Раптакіса), 1879 і 1887 роках. У 1880 році, під час майже війни з [[Османська імперія|Османською імперією]], він був підвищений до [[генерал-лейтенант]]а, а потім звільнений з дійсної служби.<ref name="MilEnc"/>

Він помер в Афінах [[17 січня]] [[1899]] року, і його похорони відбулися в церкві Панагії Хрісоспіліотісса на вулиці Айолу. Справді, коли процесія проходила площею Синтагма , прямуючи до Першого кладовища, великий натовп заплаканих людей підійшов, щоб попрощатися з ним.<ref name="MilEnc"/>

== Примітки ==
{{reflist}}
[[Категорія:Учасники Грецької революції]]
[[Категорія:Депутати Парламенту Греції]]
[[Категорія:Учасники Кримської війни]]
[[Категорія:Міністри Греції]]
[[Категорія:Генерали Греції]]
[[Категорія:Народились 1809]]
[[Категорія:Померли 1899]]
[[Категорія:Померли 17 січня]]

title: грец. Πάνος Κορωναίος

Народження: 1809 · Кітера, Kythira Municipalityd, Острови, периферія Аттика, Греція

Смерть: 17 (29) січня 1899 · Афіни, Греція

Країна: Греція · Османська імперія

Звання: Генерал-лейтенант

Війни / битви: Грецька війна за незалежність, Навплійська революція, Критське повстання


text:
# Кандиба Сергій Михайлович
Сергі́й Миха́йлович Канди́ба (1978—2022) — підполковник Національної гвардії України, учасник російсько-української війни, що відзначився під час російського вторгнення в Україну. Герой України (2025, посмертно).

## Життєпис
Народився 20 липня 1978 року в м. Кривий Ріг. Закінчив 9 класів Криворізької загальноосвітньої школи № 81, потім — Криворізький автотранспортний технікум (спеціальність «технічне обслуговування та ремонт автомобілів та двигунів») та у 2005 році — Державний інститут підготовки та перепідготовки кадрів промисловості у м. Дніпропетровськц (спеціальність «технологія машинобудування»).
Протягом 1998–1999 — на строковій службі у 354-му навчальному механізованому полку Сухопутних військ Збройних сил України; від 2002 року — у 21-й окремій бригаді охорони громадського порядку імені П. Калнишевського Національної гвардії України.
З 2014 брав участь в антитерористичній операції та операції Об'єднаних сил на Сході України.
Початок російського вторгнення в Україну зустрів у м. Маріуполі. Був заступником командира батальйону з озброєння та техніки. Під час танкового наступу ворога підполковник Сергій Кандиба одним із перших влучив у ворожий танк, зупинивши на якийсь час його просування. Навіть після поранення він продовжував скеровувати дії бійців та виконувати бойові завдання. 2 травня 2022 року група під командуванням С. Кандиби переходила під щільним вогнем ворога на «Азовсталь». Група потрапила під артилерійський обстріл, в результаті якого підполковник Сергій Кандиба загинув..

## Нагороди
- Звання Герой України з удостоєнням ордена «Золота Зірка» (26 лютого 2025, посмертно) — за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане служіння Українському народові[3].

title: Кандиба Сергій Михайлович

wikitext:
{{Othernames|Кандиба}}
{{Військовик2
| ім'я                = Сергій Кандиба
| оригінал імені      = Сергій Михайлович Кандиба
| портрет             =
| підпис              =
| дата народження     = 20.07.1978
| місце народження    = м. [[Кривий Ріг]], [[Дніпропетровська область]], [[Україна]]
| дата смерті         = 02.05.2022
| місце смерті        = м. [[Маріуполь]], [[Донецька область]], [[Україна]]
| причина смерті      = загинув у ході бойових дій
| національність      = [[українці|українець]]
| університет         =
| ступінь             =
| прізвисько          =
| партія              =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{fНГУ}}
| рід військ          =
| роки служби         =
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Підполковник}}
| формування          = {{21 ОБрОГП НГУ|2}}
| командування        =
| битви               = [[Російсько-українська війна (з 2014)|Російсько-українська війна]]
* [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)]]
** [[Битва за Маріуполь (2022)]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден Золота Зірка (Україна)}}
{{!)}}
}}
'''Сергі́й Миха́йлович Канди́ба''' (1978—2022) — підполковник [[Національна гвардія України|Національної гвардії України]], [[Учасники російсько-української війни К|учасник російсько-української війни]], що відзначився під час [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|російського вторгнення в Україну]]. Герой України (2025, посмертно).

== Життєпис ==
Народився 20 липня 1978 року в м. [[Кривий Ріг]]. Закінчив 9 класів Криворізької загальноосвітньої школи № 81, потім — Криворізький автотранспортний технікум (спеціальність «технічне обслуговування та ремонт автомобілів та двигунів») та у 2005 році — Державний інститут підготовки та перепідготовки кадрів промисловості у м. Дніпропетровськц (спеціальність «технологія машинобудування»).

Протягом 1998–1999 — на строковій службі у 354-му навчальному механізованому полку Сухопутних військ Збройних сил України; від 2002 року — у [[21-ша окрема бригада охорони громадського порядку (Україна)|21-й окремій бригаді охорони громадського порядку імені П. Калнишевського]] Національної гвардії України.

З 2014 брав участь в [[Антитерористична операція на сході України|антитерористичній операції]] та [[Операція об'єднаних сил|операції Об'єднаних сил]] на Сході України.<ref>{{cite web |url= https://esu.com.ua/article-887728|title= Кандиба Сергій Михайлович|author= С.І. Очеретянко|date= 2025|website= |publisher= Енциклопедія сучасної України|archive-url= |archive-date= |url-status= |access-date=16 березня 2025}}</ref>

Початок [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|російського вторгнення в Україну]] зустрів у м. Маріуполі. Був заступником командира батальйону з озброєння та техніки. Під час танкового наступу ворога підполковник Сергій Кандиба одним із перших влучив у ворожий танк, зупинивши на якийсь час його просування. Навіть після поранення він продовжував скеровувати дії бійців та виконувати бойові завдання. 2 травня 2022 року група під командуванням С. Кандиби переходила під щільним вогнем ворога на «[[Азовсталь]]». Група потрапила під артилерійський обстріл, в результаті якого підполковник Сергій Кандиба загинув.<ref>{{cite news |url= https://one.kr.ua/news/57369 |title= Прийняв останній бій на «Азовсталі»: криворіжцю, підполковнику НГУ Сергію Кандибі присвоїли звання Героя України |date= 27 лютого 2025 |publisher=one.kr.ua|accessdate= 16 березня 2025}}</ref>.

== Нагороди ==
* Звання [[Герой України]] з удостоєнням ордена «Золота Зірка» (26 лютого 2025, посмертно) — ''за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане служіння Українському народові''<ref>{{УПУ|129/2025|26 лютого 2025|Про присвоєння С. Кандибі звання Герой України|link= https://www.president.gov.ua/documents/1292025-53965}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Учасники РУВ|загинув=так}}

[[Категорія:Уродженці Кривого Рогу]]
[[Категорія:Учасники битви за Маріуполь (2022)]]

title: Загальна інформація

Народження: 20 липня 1978 · м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

Смерть: 2 травня 2022 (43 роки) · м. Маріуполь, Донецька область, Україна · (загинув у ході бойових дій)

Національність: українець

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Національна гвардія

Формування: 21 ОБрОГП

Війни / битви: Російсько-українська війна - Російське вторгнення в Україну (з 2022) - Битва за Маріуполь (2022)


text:
# Шеремет Леонід Петрович
Шеремет Леонід Петрович (1 березня 1938, с. Рогізна, Сквирський район, Київська область — 18 лютого 2008, Біла Церква, Київська область) — український філософ, педагог, доктор філософських наук, професор, член-кореспондент Української академії політичних наук.

## Біографія

### Ранні роки та освіта
Шеремет Леонід Петрович народився 1 березня 1938 року в селі Рогізна Сквирського району Київської області в сім’ї селян.
У 1952–1956 роках навчався у Сквирському сільськогосподарському технікумі рільництва, де отримав спеціальність агронома. Після здобуття освіти працював за фахом у рідному селі.
З 1957 по 1960 рік проходив службу в рядах Радянської Армії.

### Музично-педагогічна діяльність
У 1961–1966 роках навчався у Київському музичному училищі ім. Глієра зі спеціальності "Народні інструменти". Після закінчення працював викладачем музичної школи в місті Сміла Черкаської області, згодом обіймав посаду директора музичної школи у місті Сквира Київської області.

### Філософська освіта та викладацька діяльність
У 1967–1972 роках здобував освіту на філософському факультеті Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка. Після завершення навчання працював викладачем філософії у Мелітопольському інституті механізації сільського господарства.
У 1987 році захистив кандидатську дисертацію з філософії у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка та здобув науковий ступінь кандидата філософських наук. У 1994 після захисту докторської дисертації, рішенням спеціалізованої вченої ради Харківського державного університету, йому було присуджено науковий ступінь доктора філософських наук.
З 1995 року працював у Білоцерківському державному аграрному університеті на кафедрі соціально-гуманітарних наук, отримав вчене звання професора кафедри. У 1999 році обійняв посаду завідувача кафедри філософії та політології цього університету.

### Членство в наукових організаціях
23 травня 1997 року рішенням загальних зборів Української академії політичних наук був обраний членом-кореспондентом УАПН.
2 березня 2006 року на підставі Статуту УАПН отримав звання академіка Української академії політичних наук.

### Наукові здобутки
Леонід Шеремет зробив значний внесок у розвиток освіти та науки в Україні. Є автором близько 120 наукових праць, присвячених аналізу та популяризації культурологічних і філософсько-методологічних принципів формування особистості.

#### Монографії
- «Формування особистості засобами музики (філософсько-культорологічний аналіз)» (1994)[1]
- «Філософський сенс життя як буття людини і культури» (2002)
- «Концептуально-методологічні принципи формування особистості (філософсько-культурологічний аналіз)» (2005)

title: Шеремет Леонід Петрович

wikitext:
{{особа
|ім'я              = Леонід Петрович Шеремет
|зображення        = Leonid Sheremet.jpg
|дата народження   = 01.03.1938
|місце народження  = с. Рогізна, Сквирський район
|дата смерті       = 18.02.2008
|місце смерті      = м. Біла Церква, Київська область
|alma mater        = Київський національний університет імені Тараса Шевченка
|науковий ступінь  = Доктор філософських наук
|вчене звання      = Академік
}}
{{однофамільці|Шеремет}}
'''Шеремет Леонід Петрович''' (1 березня 1938, с. Рогізна, Сквирський район, Київська область — 18 лютого 2008, Біла Церква, Київська область) — український [[філософ]], [[Педагогіка|педагог]], доктор філософських наук, професор, член-кореспондент Української академії політичних наук.

== Біографія ==

=== Ранні роки та освіта ===
Шеремет Леонід Петрович народився 1 березня 1938 року в селі [[Рогізна (Сквирська міська громада)|Рогізна]] Сквирського району Київської області в сім’ї селян.

У 1952–1956 роках навчався у Сквирському сільськогосподарському технікумі рільництва, де отримав спеціальність агронома. Після здобуття освіти працював за фахом у рідному селі.

З 1957 по 1960 рік проходив службу в рядах Радянської Армії.

=== Музично-педагогічна діяльність ===
У 1961–1966 роках навчався у [[Київська муніципальна академія музики імені Рейнгольда Глієра|Київському музичному училищі ім. Глієра]] зі спеціальності "Народні інструменти". Після закінчення працював викладачем музичної школи в місті [[Сміла]] Черкаської області, згодом обіймав посаду директора музичної школи у місті [[Сквира]] Київської області.

=== Філософська освіта та викладацька діяльність ===
У 1967–1972 роках здобував освіту на філософському факультеті [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського державного університету ім. Т.Г. Шевченка]]. Після завершення навчання працював викладачем філософії у [[Таврійський державний агротехнологічний університет імені Дмитра Моторного|Мелітопольському інституті механізації сільського господарства]].

У 1987 році захистив кандидатську дисертацію з філософії у Київському державному університеті ім. Т.Г. Шевченка та здобув науковий ступінь кандидата філософських наук. У 1994 після захисту докторської дисертації, рішенням спеціалізованої вченої ради [[Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна|Харківського державного університету]], йому було присуджено науковий ступінь доктора філософських наук.

З 1995 року працював у [[Білоцерківський національний аграрний університет|Білоцерківському державному аграрному університеті]] на кафедрі соціально-гуманітарних наук, отримав вчене звання професора кафедри. У 1999 році обійняв посаду завідувача кафедри філософії та [[Політологія|політології]] цього університету.

=== Членство в наукових організаціях ===
23 травня 1997 року рішенням загальних зборів [[Українська академія політичних наук|Української академії політичних наук]] був обраний членом-кореспондентом УАПН.

2 березня 2006 року на підставі Статуту УАПН отримав звання академіка Української академії політичних наук.

=== Наукові здобутки ===
Леонід Шеремет зробив значний внесок у розвиток освіти та науки в Україні. Є автором близько 120 наукових праць, присвячених аналізу та популяризації [[Культурологія|культурологічних]] і філософсько-методологічних принципів формування [[Особистість|особистості]].

==== Монографії ====

* «Формування особистості засобами музики (філософсько-культорологічний аналіз)» (1994)<ref>{{Cite web|url=https://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis64r_81/cgiirbis_64.exe?Z21ID=&I21DBN=EC&P21DBN=EC&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=fullwebr&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=U=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Т597$|title=Комплексний інформаційно-бібліографічний сервіс Національної бібілотеки України імені В. І. Вернадського|website=irbis-nbuv.gov.ua|access-date=2024-11-18}}</ref>
* «Філософський сенс життя як буття людини і культури» (2002)
* «Концептуально-методологічні принципи формування особистості (філософсько-культурологічний аналіз)» (2005)

== Примітки ==
{{reflist|refs=
}}
[[Категорія:Доктори філософських наук України]]
[[Категорія:Українські професори]]

title: Леонід Петрович Шеремет

Народився: 1 березня 1938 · с. Рогізна, Сквирський район

Помер: 18 лютого 2008 (69 років) · м. Біла Церква, Київська область

Науковий ступінь: Доктор філософських наук

Вчене звання: Академік


text:
# Європейське законодавство про захист прав споживачів
Європейське законодавство про захист прав споживачів стосується захисту прав споживачів у Європі, зокрема, через законодавство Європейського Союзу та Європейську конвенцію з прав людини. Стаття 169 Договору про функціонування Європейського Союзу дозволяє ЄС використовувати свою звичайну законодавчу процедуру для захисту «здоров'я, безпеки та економічних інтересів споживачів» і сприяти реалізації їхніх прав на «інформацію, освіту та самоорганізацію для захисту своїх інтересів». Усі держави-члени можуть надавати більш високий рівень захисту, а «високий рівень захисту прав споживачів» вважається фундаментальним правом. Споживачі мають право на законодавчо закріплену «хартію прав» на безпечні та здорові продукти, справедливі умови, належну інформацію, вільну від оманливої реклами та маркетингу, а також на відмову від договору.
Окрім цих загальних принципів і поза межами конкретних секторів, існують чотири основні директиви: Директива про відповідальність за якість продукції 1985 року, Директива про несправедливі умови в споживчих договорах 1993 року, Директива про недобросовісну комерційну практику 2005 року та Директива про права споживачів 2011 року, які вимагають надання споживачам інформації та права на відмову від товару. В цілому, законодавство покликане забезпечити споживачам в ЄС однаковий мінімум прав, де б вони не приймали свої транзакційні рішення, і значною мірою надихається теоріями захисту прав споживачів, розробленими в Каліфорнії, і Біллем про права споживачів, проголошеним Джоном Ф. Кеннеді в травні 1962 року. Європейський суд постійно підтверджує важливість забезпечення більшого обсягу прав споживачів, ніж у комерційних контрактах, як через інформаційну асиметрію, так і через нерівність позицій на переговорах.

wikitext:
{{без джерел|дата=вересень 2024}}
[[Файл:Ehrwald - SPAR interior.jpg|міні|Через свою нерівну позицію на переговорах споживачі мають право на законодавчу «хартію прав» на безпечні та здорові продукти, справедливі умови, належну інформацію, вільну від реклами та маркетингу, що вводять в оману, а також право на відмову від товару]]
'''Європейське законодавство про захист прав споживачів''' стосується захисту прав [[споживач]]ів у [[Європа|Європі]], зокрема, через законодавство [[Європейський Союз|Європейського Союзу]] та [[Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод|Європейську конвенцію з прав людини]]. Стаття 169 Договору про функціонування Європейського Союзу дозволяє ЄС використовувати свою звичайну законодавчу процедуру для захисту «здоров'я, безпеки та економічних інтересів споживачів» і сприяти реалізації їхніх прав на «інформацію, освіту та самоорганізацію для захисту своїх інтересів». Усі держави-члени можуть надавати більш високий рівень захисту, а «високий рівень захисту прав споживачів» вважається фундаментальним правом. Споживачі мають право на законодавчо закріплену «хартію прав» на безпечні та здорові продукти, справедливі умови, належну інформацію, вільну від оманливої реклами та маркетингу, а також на відмову від договору.

Окрім цих загальних принципів і поза межами конкретних секторів, існують чотири основні директиви: Директива про відповідальність за якість продукції 1985 року, Директива про несправедливі умови в споживчих договорах 1993 року, Директива про недобросовісну комерційну практику 2005 року та Директива про права споживачів 2011 року, які вимагають надання споживачам інформації та права на відмову від товару. В цілому, законодавство покликане забезпечити споживачам в ЄС однаковий мінімум прав, де б вони не приймали свої транзакційні рішення, і значною мірою надихається теоріями захисту прав споживачів, розробленими в [[Каліфорнія|Каліфорнії]], і Біллем про права споживачів, проголошеним [[Джон Фіцджеральд Кеннеді|Джоном Ф. Кеннеді]] в травні 1962 року. [[Європейський суд (ЄС)|Європейський суд]] постійно підтверджує важливість забезпечення більшого обсягу прав споживачів, ніж у комерційних контрактах, як через інформаційну асиметрію, так і через нерівність позицій на переговорах.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Див. також ==
* [[Права людини]]
* [[Європейський суд з прав людини]]

{{Бібліоінформація}}{{Міжнародне гуманітарне право}}

[[Категорія:Захист прав споживачів]]
[[Категорія:Договори Ради Європи]]
[[Категорія:Міжнародні правозахисні документи]]
[[Категорія:Європейські конвенції|захист прав людини]]


text:
# Пяски (гміна Здунська Воля)
Пя́ски (пол. Piaski) — село в Польщі, у гміні Здунська Воля Здунськовольського повіту Лодзинського воєводства.
Населення — 436 осіб (2011).
У 1975—1998 роках село належало до Серадзького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 210     | 48                 | 147              | 15                   |
| Жінки    | 226     | 56                 | 126              | 44                   |
| Разом    | 436     | 104                | 273              | 59                   |

title: Пяски (гміна Здунська Воля)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Пяски
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Piaski}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Лодзинське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Здунськовольський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Здунська Воля (гміна){{!}}Здунська Воля
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 436
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 43
|поштовий індекс        = 98-220
|автомобільний код      = EZD
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0721946
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses}}
'''Пя́ски''' ({{lang-pl|Piaski}}) — село в Польщі, у [[Здунська Воля (гміна)|гміні Здунська Воля]] [[Здунськовольський повіт|Здунськовольського повіту]] [[Лодзинське воєводство|Лодзинського воєводства]].
Населення — {{formatnum:436}} {{МНОЖИНА:436|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975—1998 роках]] село належало до [[Серадзьке воєводство (1975—1998)|Серадзького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=210 |ЧолПре=48 |ЧолПрац=147 |ЧолПост=15
|Жін=226 |ЖінПре=56 |ЖінПрац=126 |ЖінПост=44
|Разом=436 |РазомПре=104 |РазомПрац=273 |РазомПост=59
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=14 серпня 2018}}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Здунська Воля}}

{{Lodz-geo-stub}}

[[Категорія:Села Здунськовольського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Лодзинське воєводство

Повіт: Здунськовольський повіт

Гміна: Здунська Воля

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: EZD

OSM: ↑2919496 ·R (Ґміна Здунська Воля)


text:
# Прендель Олександр Ромулович
Олександр Ромулович Прендель (1888—1970) — український зоолог, гідробіолог, паразитолог і епідеміолог, професор Одеського університету.

## Життєпис
У 1910 році закінчив Одеський університет, де відтоді працював з перервами на зоологічних кафедрах. Протягом 1924—1930 років — науковий співробітник науково-дослідної кафедри біології. У 1930—1933 роках — науковий співробітник сектора фауністики та екології Одеської філії Науково-дослідного Зоолого-біологічного інституту. Одночасно протягом 1930—1941 років — завідувач кафедри загальної біології Фармацевтичного інституту в Одесі. Водночас за сумісництвом працював завідувачем малярійного відділу Одеського бактеріологічного інституту протягом 1923—1941 років. У 1941—1944 роках — завідувач кафедр зоології та загальної біології Одеського університету, від 1944 року — завідувач університетської кафедри зоології хребетних.

title: Прендель Олександр Ромулович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Олександр Ромулович Прендель
| зображення         =
| зображення_розмір  =
| дата народження    = 28.3.1888
| місце народження   = [[Одеса]]
| дата смерті        = 8.1.1970
| місце смерті       = [[Одеса]]
| резиденція         = [[Одеса]]
| громадянство       = {{URSR}}
| галузь             = [[гідробіологія]], [[зоологія]], [[паразитологія]], [[епідеміологія]]
| заклад             = [[Одеський університет]]
| Alma Mater         = [[Одеський університет]]
| відомий через      =
| звання             = [[професор]]
| ступінь            =
| керівник           =
| учні               =
| нагороди           =
| примітки           =
}}
'''Олександр Ромулович Прендель''' (1888—1970) — український [[зоолог]], [[гідробіолог]], [[паразитолог]] і [[епідеміолог]], [[професор]] [[Одеський університет|Одеського університету]].

== Життєпис ==
У 1910 році закінчив [[Одеський університет]], де відтоді працював з перервами на зоологічних кафедрах. Протягом 1924—1930 років — науковий співробітник науково-дослідної кафедри біології. У 1930—1933 роках — науковий співробітник сектора фауністики та екології Одеської філії [[Інститут зоології імені І. І. Шмальгаузена НАН України#Створення та директорство І. І. Шмальгаузена (1930—1941)|Науково-дослідного Зоолого-біологічного інституту]]<ref name="Одеса1932">Одеська філія Науково-дослідчого Зоологого-біологічного інституту. В зб.: Праці Одеської філії Науково-дослідчого Зоологого-біологічного інституту. 1932. Випуск 1: 3-7.</ref>. Одночасно протягом 1930—1941 років — завідувач кафедри загальної біології Фармацевтичного інституту в Одесі. Водночас за сумісництвом працював завідувачем малярійного відділу Одеського бактеріологічного інституту протягом 1923—1941 років. У 1941—1944 роках — завідувач кафедр зоології та загальної біології Одеського університету, від 1944 року — завідувач університетської кафедри зоології хребетних.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання та джерела ==
* [https://esu.com.ua/article-882845 ЕСУ — Прендель Олександр Ромулович]

{{Ukr-scientist-stub}}

[[Категорія:Уродженці Одеси]]
[[Категорія:Померли в Одесі]]
[[Категорія:Випускники Одеського університету]]
[[Категорія:Науковці Одеського університету]]
[[Категорія:Українські професори]]
[[Категорія:Українські гідробіологи]]
[[Категорія:Українські зоологи]]
[[Категорія:Українські паразитологи]]

title: Олександр Ромулович Прендель

Народився: 28 березня 1888 · Одеса

Помер: 8 січня 1970 (81 рік) · Одеса

Місце проживання: Одеса

Країна: УРСР

Alma mater: Одеський університет

Галузь: гідробіологія, зоологія, паразитологія, епідеміологія

Заклад: Одеський університет

Вчене звання: професор


text:
# Hyoseris scabra
Hyoseris scabra — вид квіткових рослин родини айстрові (Asteraceae).

## Опис
Однорічна рослина, яка досягає висоти 6-12 сантиметрів. Листки від 40 до 100 міліметрів в довжину і від 3 до 14 міліметрів у ширину. Стебло прямостоячі або сланкі, потовщені під головами. Сім'янки 6-8 мм. Період цвітіння триває з лютого по квітень.

## Поширення
Батьківщина: Північна Африка: Алжир, Єгипет, Лівія, Марокко, Туніс. Західна Азія: Кіпр, Ізраїль, Йорданія, Ліван, Сирія, Туреччина. Європа: Албанія, Боснія і Герцеговина, Чорногорія, Хорватія, Франція, Монако, Греція, Іспанія, Гібралтар, Італія, Португалія, Мальта.
Росте на необроблюваних полях, на висотах від 0 до 1300 метрів.

## Галерея
|  | Це незавершена стаття про айстрові. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |

title: Hyoseris scabra

wikitext:
{{Speciesbox
| name =
| image = Hyoseris scabra Enfoque 2010-6-15 DehesaBoyaldePuertollano.jpg
| image_width = 270px
| genus = Hyoseris
| species = scabra
| authority = [[Карл Лінней|L.]], [[1753]]
| synonyms=
}}

'''''Hyoseris scabra''''' — вид квіткових рослин родини [[айстрові]] (Asteraceae).

== Опис ==
[[Однорічні рослини|Однорічна рослина]], яка досягає висоти 6-12 сантиметрів. Листки від 40 до 100 міліметрів в довжину і від 3 до 14 міліметрів у ширину. Стебло прямостоячі або сланкі, потовщені під головами. Сім'янки 6-8 мм. Період цвітіння триває з лютого по квітень.

== Поширення ==
Батьківщина: [[Північна Африка]]: Алжир, Єгипет, Лівія, Марокко, Туніс. [[Західна Азія]]: Кіпр, Ізраїль, Йорданія, Ліван, Сирія, Туреччина. [[Європа]]: Албанія, Боснія і Герцеговина, Чорногорія, Хорватія, Франція, Монако, Греція, Іспанія, Гібралтар, Італія, Португалія, Мальта.

Росте на необроблюваних полях, на висотах від 0 до 1300 метрів.

== Посилання ==
* [http://www.floravascular.com/index.php?spp=Hyoseris%20scabra Flora Vascular] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160303192220/http://www.floravascular.com/index.php?spp=Hyoseris%20scabra |date=3 березня 2016 }}
* [http://ww2.bgbm.org/EuroPlusMed/PTaxonDetail.asp?NameCache=Hyoseris%20scabra The Euro+Med PlantBase] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304135352/http://ww2.bgbm.org/EuroPlusMed/PTaxonDetail.asp?NameCache=Hyoseris%20scabra |date=4 березня 2016 }}

== Галерея ==
<gallery widths=175 heights=175>
Hyoseris scabra Habitus 2010-6-15 DehesaBoyaldePuertollano.jpg
Hyoseris scabra.jpg
</gallery>

{{Айстрові-доробити}}
{{taxonbar|from=Q1486690}}

[[Категорія:Цикорієві]]
[[Категорія:Флора Північної Африки]]
[[Категорія:Флора Західної Азії]]
[[Категорія:Флора Європи]]
[[Категорія:Рослини, описані 1753]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Айстериди (Asterids)

Порядок: Айстроцвіті (Asterales)

Родина: Айстрові (Asteraceae)

Підродина: Цикорієві (Cichorioideae)

Рід: Hyoseris

Вид: H. scabra

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Hyoseris scabra · L., 1753


text:
# Андре Нтсатубанту Милонго
Андре Нтсатубанту Милонго (фр. André Ntsatoubantou Milongo, 20 жовтня 1935, Манконді — 23 липня 2007, Париж) — державний і політичний діяч Республіки Конго, прем'єр-міністр в 1991—1992 роках.

## Життєпис
Андре Нтсатубанту Милонго народився на південному сході Французького Конго, на території нинішнього департаменту Пул. Після отримання Конго незалежності працював у фінансовому управлінні країни. Пізніше стає радником з фінансових та економічних питань при прем'єр-міністрах Анрі Лопесі і Луїсі Гома. У 1986—1990 роках обіймав посаду виконавчого директора другого африканського відділення Світового банку.
В останній період багаторічного правління (з 1979 року) президента Республіки Конго Дені Сассу-Нгессо, 8 червня 1991 року Андре Нтсатубанту Милонго призначається прем'єр-міністром перехідного уряду країни. Під час президентських виборів 8 серпня 1992 був кандидатом від керованої ним партії «Союз за демократію і республіку» і зайняв 4-е місце, набравши 10,18 % голосів, після чого пішов у відставку 2 вересня 1992 року. Переможцем на виборах виявився також колишній прем'єр-міністр НРК Паскаль Ліссуба.
У 1994—1997 роках Андре Нтсатубанту Милонго продовжує активну політичну діяльність, обіймаючи посаду голови парламенту Республіки Конго. У 1997 році Паскаль Ліссуба, після тривала кілька місяців громадянської війни, був повалений повернувся з еміграції Дені Сассу-Нгессо. Андре Нтсатубанту Милонго виставляв заявку на участь в президентських виборах 2002 року, проте перед самим голосуванням відкликав свою кандидатуру у зв'язку з підозрою на підготовлювані владою махінації у виборчому процесі. На виборах, як і очікувалося, переміг чинний президент Дені Сассу-Нгессо, який набрав 89,41 % голосів і виступав проти 6 інших, маловідомих в країні кандидатів. Водночас Андре Нтсатубанту Милонго залишався президентом партії UDR, депутатом парламенту і одним з провідних діячів опозиції.
Андре Нтсатубанту Милонго був одружений і мав сімох дітей. Помер в одному з паризьких шпиталів на 72-му році життя.

title: Андре Нтсатубанту Милонго

wikitext:
{{Державний діяч
| титул              = [[Прем'єр-міністр Республіки Конго]]
| порядок            = 10
| порядок-жін        =
| прапор             = Flag of the Republic of the Congo.svg
| періодпочаток      = [[8 червня]] [[1991]]
| періодкінець       = [[2 вересня]] [[1992]] року
| період правління   =
|попередник       = [[Луї Сильвен Гома]]
|наступник        = [[Стефан-Моріс Бонго-Нуарра]]
}}
'''Андре Нтсатубанту Милонго''' ({{lang-fr|André Ntsatoubantou Milongo}}, [[20 жовтня]] [[1935]], Манконді — [[23 липня]] [[2007]], [[Париж]]) — державний і політичний діяч [[Республіка Конго|Республіки Конго]], прем'єр-міністр в 1991—1992 роках.

== Життєпис ==
Андре Нтсатубанту Милонго народився на південному сході Французького Конго, на території нинішнього департаменту [[Пул (департамент)|Пул]]. Після отримання Конго незалежності працював у фінансовому управлінні країни. Пізніше стає радником з фінансових та економічних питань при прем'єр-міністрах Анрі Лопесі і Луїсі Гома. У 1986—1990 роках обіймав посаду виконавчого директора другого африканського відділення [[Світовий банк|Світового банку]]<ref>{{cite web|url=http://www.worldbank.org/en/about/leadership/directors/eds13/photogallery|title=Former Leadership Photo Gallery|work=Office of Executive Director for Africa Group 2 — EDS13|publisher=[[Світовий банк]]|lang=en|accessdate=2015-08-06|archive-date=1 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200801233037/https://www.worldbank.org/en/about/leadership/directors/eds13/photogallery}}</ref>.

В останній період багаторічного правління (з 1979 року) президента Республіки Конго [[Дені Сассу-Нгессо]], 8 червня 1991 року Андре Нтсатубанту Милонго призначається прем'єр-міністром перехідного уряду країни. Під час президентських виборів 8 серпня 1992 був кандидатом від керованої ним партії «Союз за демократію і республіку» і зайняв 4-е місце, набравши 10,18 % голосів, після чого пішов у відставку 2 вересня 1992 року. Переможцем на виборах виявився також колишній прем'єр-міністр НРК Паскаль Ліссуба.

У 1994—1997 роках Андре Нтсатубанту Милонго продовжує активну політичну діяльність, обіймаючи посаду голови парламенту Республіки Конго. У 1997 році Паскаль Ліссуба, після тривала кілька місяців громадянської війни, був повалений повернувся з еміграції [[Дені Сассу-Нгессо]]. Андре Нтсатубанту Милонго виставляв заявку на участь в президентських виборах 2002 року, проте перед самим голосуванням відкликав свою кандидатуру у зв'язку з підозрою на підготовлювані владою махінації у виборчому процесі. На виборах, як і очікувалося, переміг чинний президент [[Дені Сассу-Нгессо]], який набрав 89,41 % голосів і виступав проти 6 інших, маловідомих в країні кандидатів. Водночас Андре Нтсатубанту Милонго залишався президентом партії UDR, депутатом парламенту і одним з провідних діячів опозиції.

Андре Нтсатубанту Милонго був одружений і мав сімох дітей. Помер в одному з паризьких шпиталів на 72-му році життя<ref>[https://news.yahoo.com/s/afp/20070723/wl_africa_afp/congopoliticsmilongo_070723151320 ''Former Congolese PM Andre Milongo dies at 72'']</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{ac}}
{{Прем'єр-міністри Республіки Конго}}
{{Портали|Біографії|Конго}}

{{DEFAULTSORT:Милонго Андре Нтсатубанту}}

title: 8 червня 1991 — 2 вересня 1992 року

Попередник: Луї Сильвен Гома

Наступник: Стефан-Моріс Бонго-Нуарра

Народження: 20 жовтня 1935 · Республіка Конго

Смерть: 23 липня 2007 (71 рік) · Париж

Країна: Республіка Конго

Освіта: Національна школа адміністрації (1964) і Університет Нансі

Партія: Union for Democracy and the Republicd

8 червня 1991 — 2 вересня 1992 року: Медіафайли у Вікісховищі

Прапор: 10-й Прем'єр-міністр Республіки Конго


text:
# Обідкова частка
Обідкова частка  (лат. Lobus limbicus, також відома як лімбічна частка) — дугоподібна ділянка кори на медіальній (внутрішній) поверхні кожної півкулі великого мозку. Обідкову частку останнім часом в літературі виділяють окремо, ставлячи поряд з лобовою, тім'яною, скроневою й потиличною.

## Анатомія
Практично, ділянка, яку виділяють як обідкову (лімбічну) частку  складається з медіальних та медіобазальних ділянок вищевказаних часток. За деякими авторами (наприклад, Fix, JD (2008)), до неї входять, у тому числі, примежова звивина (лат. gyrus paraterminalis), підмозолиста ділянка (лат. areo subcallosa), поясна звивина (лат. gyrus cinguli), приморськоконикова звивина (лат. gyrus parahyppocampalis), зубчаста звивина (лат. gyrus dentatus), субікулярна ділянка (лат. subiculum) й морський коник (hyppocampus); у той час як Terminologia Anatomica включає до обідкової частки поясну борозну (лат. sulcus cinguli), поясну звивину (лат. gyrus cinguli), перешийок поясної звивини (лат. istmus gyri cinguli), смужкову та приморськоконикову звивини (лат. gyri fasciolaris et parahyppocampalis), приморськоконикову борозну лат. (sulcus parahyppocampalis), зубчасту звивину (лат. gyrus dentatus), торочко-зубчасту борозну (лат. sulcus fimbrodentatus), морськоконикові торочки (лат. fimbriae hyppocampi), коллатеральну борозну (лат. sulcus collateralis) та нюхову борозну (лат. sulcus rhinalis), але оминає морський коник (hyppocampus).

## Історія
Поль Брока назвав частку лат. Lobus limbicus (обідковою) в 1878 році, ототожнюючи її з поясною й і приморськокониковою звивинами й пов'язуючи з нюхом. Готфрід Рейнхольд Тревіранус, ще раніше зазначив, що у різних видів розмір приморськоконикової звивини залежить від розміру нюхового нерва. у 1937 році Papez припустив, що ланцюжок, або структура, яка містить, у тому числі, гіпокампальний регіон і поясну звивину, є нейронним субстратом емоційної поведінки, і Клювер і Бюсі повідомили, що у мавп, резекція морського коника й мигдалеподібного тіла суттєво впливає на емоційні реакції. Васлідок цих публікацій переконання про те, що вся лімбічна частка пов'язана з нюхом змінилося переконанням про прямий зв'язок між емоціями і лімбічною (обідковою) часткою.
(Див. ст. Лімбічна система)

## Галерея
- Обідкова частка (червоним) у лівій півкулі головного мозку.
- Обідкова частка (помаранчевим) у лівій півкулі головного мозку.
- Обідкова частка (фіолетовим) в правій півкулі головного мозку.
- Обідкова частка (фіолетовим) в правій півкулі головного мозку.

title: Обідкова частка

wikitext:
{{Infobox Anatomy|Name=Limbic lobe|name=Limbic lobe|image=Human brain inferior-medial view description.JPG|Image=Human brain inferior-medial view description.JPG|caption=Головний мозок, нижньо-медіальний вигляд (обідкова частка = #6)|Caption=Головний мозок, нижньо-медіальний вигляд (обідкова частка = #6)|Latin=Lobus limbicus|BrainInfoType=hier|BrainInfoNumber=1008802938|NeuroLex=Limbic lobe|NeuroLexID=birnlex_1128|DorlandsPre=l_13|DorlandsSuf=12501160}}
'''Обідкова частка ''' ({{lang-la|Lobus limbicus}}, також відома як '''лімбічна частка''') — дугоподібна ділянка [[Кора головного мозку|кори]] на [[Анатомічна термінологія розташування|медіальній]] (внутрішній) поверхні кожної [[Півкулі головного мозку|півкулі великого мозку]]. '''Обідкову частку''' останнім часом в літературі виділяють окремо, ставлячи поряд з [[Лобова частка (мозок)|лобовою]], [[Тім'яна частка|тім'яною]], [[Скронева частка|скроневою]] й [[Потилична частка|потиличною]].

== Анатомія ==
Практично, ділянка, яку виділяють як '''обідкову (лімбічну) частку'''  складається з медіальних та [[Анатомічна термінологія розташування|медіобазальних]] ділянок вищевказаних часток. За деякими авторами (наприклад, Fix, JD (2008)), до неї входять, у тому числі, примежова звивина ({{lang-la|gyrus paraterminalis}}), підмозолиста ділянка ({{lang-la|areo subcallosa}}), поясна звивина ({{lang-la|gyrus cinguli}}), приморськоконикова звивина ({{lang-la|gyrus parahyppocampalis}}), [[зубчаста звивина]] ({{lang-la|gyrus dentatus}}), субікулярна ділянка ({{lang-la|subiculum}}) й [[Гіпокамп|морський коник (hyppocampus]]);<ref name="Fix2008">{{Cite book|title=Neuroanatomy|url=https://archive.org/details/brsneuroanatomyt00fixj|last=Fix|first=JD|year=2008|publisher=Lippincott Williams & Wilkins|edition=fourth|location=Philadelphia|page=[https://archive.org/details/brsneuroanatomyt00fixj/page/n23 6]|chapter=Gross anatomy of the brain|isbn=0-7817-7245-1}}</ref> у той час як [[Terminologia Anatomica]] включає до '''обідкової частки''' поясну борозну ({{lang-la|sulcus cinguli}}), поясну звивину ({{lang-la|gyrus cinguli}}), перешийок поясної звивини ({{lang-la|istmus gyri cinguli}}), смужкову та приморськоконикову звивини ({{lang-la|gyri fasciolaris et parahyppocampalis}}), приморськоконикову борозну {{lang-la|(sulcus parahyppocampalis}}), [[Зубчаста звивина|зубчасту звивину]] ({{lang-la|gyrus dentatus}}), торочко-зубчасту борозну ({{lang-la|sulcus fimbrodentatus}}), морськоконикові торочки ({{lang-la|fimbriae hyppocampi}}), коллатеральну борозну ({{lang-la|sulcus collateralis}}) та нюхову борозну ({{lang-la|sulcus rhinalis}}), але оминає [[Гіпокамп|морський коник (hyppocampus)]].

== Історія ==
[[Поль Брока]] назвав частку '''{{lang-la|Lobus limbicus}} (обідковою)''' в 1878 році, ототожнюючи її з поясною й і приморськокониковою звивинами й пов'язуючи з [[нюх]]ом. Готфрід Рейнхольд Тревіранус, ще раніше зазначив, що у різних [[вид]]ів розмір приморськоконикової звивини залежить від розміру нюхового нерва.<ref name="Finger2001">{{Cite book|title=Origins of neuroscience: a history of explorations into brain function|url=https://archive.org/details/originsofneurosc0000fing|last=Finger|first=S|year=2001|publisher=Oxford University Press|location=Oxford/NewYork|page=[https://archive.org/details/originsofneurosc0000fing/page/286 286]|chapter=Defining and controlling the circuits of emotion|isbn=0-19-506503-4}}</ref> у 1937 році Papez припустив, що ланцюжок, або структура, яка містить, у тому числі, гіпокампальний регіон і поясну звивину, є нейронним субстратом емоційної поведінки,<ref name="Papez1937">{{cite journal|last1=Papez|first1=JW|title=A proposed mechanism of emotion|journal=Archives of neurology and psychiatry|year=1937|volume=38|pages=725–43|doi=10.1001/archneurpsyc.1937.02260220069003}}</ref> і Клювер і Бюсі повідомили, що у мавп, резекція [[Гіпокамп|морського коника]] й [[Мигдалеподібне тіло|мигдалеподібного тіла]] суттєво впливає на емоційні реакції.<ref name="Klüver1937">{{cite journal|last1=Klüver|first1=H|last2=Bucy|first2=PC|title="Psychic blindness" and other symptoms following bilateral temporal lobectomy in Rhesus monkeys|journal=American Journal of Physiology|year=1937|volume=119|pages=352–53|pmid=|doi=|url=}}</ref><ref name="Klüver1939">{{cite journal|last1=Klüver|first1=H|last2=Bucy|first2=PC|title=Preliminary analysis of functions of the temporal lobes in monkeys|journal=Archives of Neurology and psychiatry|year=1939|volume=42|pages=979–1000|doi=10.1001/archneurpsyc.1939.02270240017001}}</ref> Васлідок цих публікацій переконання про те, що вся лімбічна частка пов'язана з [[Нюх|нюхом]] змінилося переконанням про прямий зв'язок між емоціями і '''лімбічною (обідковою) часткою'''.<ref name="Nieuwenhuys2008">{{Cite book|title=The human central nervous system|url=https://archive.org/details/humancentralnerv00nieu_478|last=Nieuwenhuys|first=R|last2=Voogd|first2=J|last3=van Huijzen|first3=C|year=2008|publisher=Springer-Verlag|edition=fourth|location=Berlin/Heidelberg/New York|page=[https://archive.org/details/humancentralnerv00nieu_478/page/n915 917]|chapter=The greater limbic system|isbn=3-540-13441-7}}</ref>
(Див. ст. [[Лімбічна система]])

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Limbic lobe animation small.gif|Обідкова частка (червоним) у лівій [[півкулі головного мозку]].
Файл:Brain lobes - medial surface with limbic lobe.png|Обідкова частка (помаранчевим) у лівій [[півкулі головного мозку]].
Файл:LobesCaptsMedial1.png|Обідкова частка (фіолетовим) в правій [[півкулі головного мозку]].
Файл:LobesCaptsMedial2.png|Обідкова частка (фіолетовим) в правій [[півкулі головного мозку]].
</gallery>

== Посилання ==
{{reflist}}

== Література ==
* [https://books.google.com.ua/books?id=P9f4CQAAQBAJ&pg=PA234&lpg=PA234&dq=sulcus+fimbriodentatus&source=bl&ots=vsALDpDPIx&sig=TlTzOZxUfJ4TrOkczqiaMvgB1iA&hl=uk&sa=X&ved=0ahUKEwjB1LbvnJrUAhWEDpoKHdwdBuQQ6AEIUTAL#v=onepage&q=sulcus%20fimbriodentatus&f=false Міжнародна анатомічна термінологія (латинські, українські, російські та англійські еквіваленти).: Навчальний посібник для ВМНЗ IV р.а.  ВГ Черкасов. Міжнародна анатомічна термінологія (латинські, українські, російські та англійські еквіваленти).: Навчальний посібник для ВМНЗ IV р.а. Нова Книга 2010 ISBN 9789663822143]<br/>

[[Категорія:Кора головного мозку]]
[[Категорія:Обідкова частка]]

title: Ідентифікатори

Латина: Lobus limbicus


text:
# Колісна ліра
Колісна ліра або риля або ре́ля — старовинний струнний смичковий музичний інструмент, у якому роль смичка виконує колесо. Конструктивно близький херді-герді (англ. hurdy-gurdy). На трьох (іноді більше) струнах грають мелодію, притискаючи струни клавішами, а дві інші струни — бурдонні.

## Конструкція інструмента
Ліра має видовжений дерев'яний резонансний корпус, найчастіше глибокий, човно- або вісімкоподібний. Корпуси лір бувають також іншої форми: прямокутної із заокругленими кутами, овальної з ледь наміченою талією і найпоширенішої фігурної з гітарним або скрипковим профілем, який, проте, за пропорціями найбільше наближався до контрабаса.
Обидві деки, або «дейки», з'єднані між собою бічними стінками — «обручами» і внутрішніми перетинками для міцності та кращого звучання, робили найчастіше пласкими; у верхній дейці прорізали круглі чи фігурні отвори — «голосники». До верхньої частини корпусу приклеєно зроблену з окремих дощечок досить велику коробку — «шию», у бік якої вставлено довгі кілочки для накручування струн.
Ближче до нижньої частини корпусу на поперечнику — «зятьку» закріплено валок з дерев'яним коліщатком, що виконує роль нескінченного смичка. Через нижню боковинку корпусу валок виходить назовні, де на ньому прикріплюється ручка — «корба» з «троником» — пристосуванням, за допомогою якого крутять корбу, а через неї й коліща. Через проріз у верхній деці колесо невеликою частиною виходить назовні, де воно, для збереження свого гладкого відполірованого ободу від ушкоджень і дощу, прикривається дашком — «лубником» із загнутими краями — «поросиками».
Далі на верхній деці у поздовжньому напрямку прикріплено довгу вузьку коробку з клавішами — вузькими дерев'яними планками довільної кількості (від 4 до 13). Кожна клавіша на своєму зовнішньому кінці має потовщення — «зубчик», що допомагає йому після натискування пальцем негайно повертатися у вихідну позицію. На стрижні клавіші всередині коробки, де проходить і середня струна — «мелодія», «співаниця», «ринка» тощо, закріплено перпендикулярно встановлений поріжок — «тісьма» топірцевої форми. Клавіші, що всовуються всередину, торкаються цими поріжками середньої струни і вкорочують її довжину, змінюючи тим самим висоту звуку.
Зовні по обидва боки коробки проходять інші дві струни ліри: товща — бас і тонша — підбасок, або тенор, які разом із середньою струною закріплюються на підгрифі внизу ліри. Усі струни щільно прилягають до колеса і при його обертанні починають звучати, причому на середній струні за допомогою клавіш ведеться мелодія, а обидві бічні струни, настроєні у квінту, створюють незмінну гармонійну основу цієї мелодії.

## З історії ліри
На думку музикознавців, колісна ліра походить від примітивного давньогрецького інструмента за назвою монохорді, що мав одну струну та клавіш, який пересувався вздовж неї.

У IX сторіччі в Західній Європі вже був відомий більш схожий на ліру органіструм — інструмент з вісьмома клавішами і колесом замість смичка. Він був, проте, настільки великий та громіздкий, що потребував двох виконавців: перший прокручував колесо, другий — натискав на клавіші. Траплялися й різновиди: з колесом, але без клавіатури, з клавіатурою та смичком, який замінював колесо.
Відтоді колісна ліра потроху набувала сучасних рис. До XV сторіччя нею охоче користувалися французькі мандрівні поети-музиканти. У Німеччині цей інструмент прибрав презирливих назв — жебрацька або мужицька ліра, а на картині видатного англійського художника Вільяма Гоґарта «Ярмарок у Саутворку», створеній 1733 року, ліру навіть зображено у ярмарковому середовищі.
Того ж XVIII сторіччя у Франції виникає зацікавлення цим нескладним за конструкцією і прийомами гри інструментом. Над його поліпшенням і оздобленням працюють найкращі музичні майстри, котрі вдосконалюють механізм та акустику, розширюють до двох октав і навіть хроматизують звукоряд. З'являються підручники, а також виконавці-віртуози — Ларош, Батон, Шедевіль (Chédeville), Готтетер (Hotteterre). Вони усолоджують своєю грою слух вельможного панства, а композитори, і серед них великі Йозеф Гайдн, Антоніо Вівальді й Леопольд Моцарт, створюють для ліри концерти, сонати, дуети й концертні п'єси.
Сучасні виконавці на колісній лірі — Жіль Шабена (Gilles Chabenat) та Валентин Кластрієр (Valentin Clastrier) з Франції, Албан Фауст (Alban Faust) зі Швеції, та організатор фестивалів ліри й волинки в Німеччині Курт Райхманн. Серед сучасних західноєвропейських модифікацій колісної ліри — електро-ліра (ліра з електричним або п'єзокерамічним звукознімачем) та MIDI-ліра.
Невідомо, як опинилась ліра серед східнослов'янських народних інструментів, але відомо, що в XVI та на початку XVII століття вона була вже поширена на українських землях, на західній Московії та Білій Русі. Інструмент цей серед білорусів не тільки прибрав тотожні російським і українським назви «ліра», «реля», але й такі ймення як «кобза» і «бандура». Очевидно, терміни «кобза» і «бандура» були запозичені білорусами від українців, які використовували їх, як назви багатострунних щипкових інструментів. Ці інструменти, подібно до ліри у білорусів, були постійними супутниками мандрівних співців. Тож не дивно, що в районах найтісніших контактів двох народів назви українських інструментів були за асоціацією перенесені на білоруську ліру. В російських землях ліра побутувала здебільшого в західних губерніях, у місцях компактного проживання етнічних українців а також серед донського козацтва, де відома під назвою «релєй» (що теж схоже на українську назву «реля» й німецьку «дреляєр» (нім. drehleier)

## Ліра за нашого часу
Нині конструкції інструмента успішно розробляються музичними майстрами. В Україні одну з найдосконаліших сучасних лір запропонував миргородський майстер Іван Скляр. Зберігши своєрідність тембрального забарвлення історичної ліри і загальні принципи виконання, І. Скляр створив удосконалений зразок дев'ятиструнної ліри, змінив конструкцію так, що в кожної струни за допомогою клавішів видобувається, крім її основного звуку, два наступних звуки хроматичного звукоряду. Настроєні струни на цій лірі по малих терціях, що дає змогу відтворювати, окрім мелодії, три-, чотири- і п'ятизвукові акорди. Справдилось передбачення Гната Хоткевича, який ще 1930 року, відкидаючи закиди скептиків, оптимістично писав: «В наші часи ми перебуваємо напередодні того, що ліра коли не ввійде до симфонічної оркестри, то в усякім разі до оркестри народних українських інструментів».

## Відродження лірницьких традицій
Відродження традиційного лірництва — це відродження традицій виготовлення інструменту, відновлення традиційного репертуару й вивчення традиційного способу життя лірників — цехового устрою, неписаних законів і правил етикету, традиційних форм концертної діяльності тощо. Лірники в старі часи мали свої цехи й гурти, в яких обирали старшину, мали учнів, мали величезний авторитет у народі.
З початку 1980-х років відродилося виготовлення колісних лір, почали відроджуватися цехові й виконавські традиції. Зокрема велика реконструкторська робота була проведена майстрами й науковцями Київського кобзарського цеху — першим панмайстром цеху й головним реконструктором музичних інструментів Миколою Будником, головою Львівського лірницького цеху доктором наук професором Михайлом Хаєм і нинішнім головою Київського кобзарського цеху Миколою Товкайлом. Після смерті Миколи Будника його справа продовжилася і колісні ліри виготовляють його учні: Олександр Кіт, Руслан Козленко, Павло Зубченко, Іван Кушнір, Юрко Кочержинський та інші.
Серед сучасних традиційних виконавців на колісній лірі: відомий кінорежисер Олесь Санін, Народний артист України, лідер гурту «Хорея козацька» Тарас Компаніченко, Заслужений артист України Тарас Силенко, учасник гурту Torban Юрко Дворник, гурт Джалапіта (гурт) та Гордій Старух.
З 2008 року проводиться фестиваль «Кобзарська Трійця», на якому відвідувачі знайомляться з традиційним лірницьким репертуаром, виготовленням лір, науковими працями з лірництва й кобзарства. Проходять також фестивалі «Лірницька Покрова» в Рівному й у Луцьку.

## Галерея
- Лірник український
- Лірник Тиміш з-під Полтави
- Подільський лірник
- лірник Гіполіт Липинський
- 1926
- Харків 1902
- Харків
- Пам'ятна монета НБУ присвячена лірі

title: Колісна ліра

wikitext:
{{Otheruses|Ліра (значення)}}
{{Музичний інструмент
| назва                 = Колісна ліра
| назви                 = сх.-укр. – «реля», «руля», «коза», «кобза»; галиц.-волин. – «лєра»; опільське – «лірва»<ref>{{Cite web |url=http://esu.com.ua/search_articles.php?id=55602 |title=Ліра {{!}} Енциклопедія Сучасної України |accessdate=11 листопада 2020 |archive-date=19 січня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210119025331/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=55602 }}</ref>; хьорді-ґьорді ({{lang-en|hurdy-gurdy}}); {{lang-be|лера}}<ref>Музыкальная энциклопедия, 1976.</ref>; віель а ру ({{lang-fr|vielle à roue}} — віела з колесом<ref>Schlesinger, Kathleen (1911). "Vielle". In Chisholm, Hugh (ed.). Encyclopædia Britannica. Vol. 28 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 50</ref>)
| зображення            = Lira.jpg
| підпис                = Колісна ліра
| колір                 =
| класифікація          = [[Струнні музичні інструменти|струнний музичний інструмент]], [[Смичкові інструменти|смичковий музичний інструмент]], [[хордофон]]
| hornbostel_sachs      =
| hornbostel_sachs_desc =
| inventors             =
| developed             =
| діапазон              = [[Файл:HurdyRange.svg|250px]]
| діапазон1             =
| подібні інструменти   = * [[органіструм]]
* [[нікельхарпа]]
* [[скрипка]]
| музиканти             =
| builders              =
| статті                =
}}
[[Файл:Ліра.png|thumb|250пкс|праворуч|«Ліра, її складові і їхні народні назви» (Ілюстрація з часопису «[[Киевская старина]]». 1884 р.)]]
[[Файл:Лірник1.jpg|thumb|250px|[[Зиґмунт Айдукевич]]. Малюнок до 24-томної культурної енциклопедії «[[Австро-Угорська монархія]] в словах та малюнках». Т. 19. [[Галичина]]. 1898]]
'''Колісна ліра''' або '''риля''' або '''ре́ля'''<ref>{{СУМ-11|Реля}}</ref><ref>{{Грінченко|Реля|50660-relja}}</ref> — старовинний [[Струнні музичні інструменти|струнний]] [[Смичкові інструменти|смичковий]] [[музичний інструмент]], у якому роль [[смичок|смичка]] виконує [[колесо]]. Конструктивно близький херді-герді ({{lang-en|hurdy-gurdy}}). На трьох (іноді більше) струнах грають [[мелодія|мелодію]], притискаючи струни [[Клавішні музичні інструменти|клавішами]], а дві інші струни — [[бурдон]]ні.

== Конструкція інструмента ==

Ліра має видовжений дерев'яний резонансний корпус, найчастіше глибокий, човно- або вісімкоподібний. Корпуси лір бувають також іншої форми: прямокутної із заокругленими кутами, овальної з ледь наміченою талією і найпоширенішої фігурної з [[гітара|гітарним]] або [[скрипка|скрипковим]] профілем, який, проте, за пропорціями найбільше наближався до [[контрабас]]а.

Обидві деки, або «дейки», з'єднані між собою бічними стінками — «обручами» і внутрішніми перетинками для міцності та кращого звучання, робили найчастіше пласкими; у верхній дейці прорізали круглі чи фігурні отвори — «голосники». До верхньої частини корпусу приклеєно зроблену з окремих дощечок досить велику коробку — «шию», у бік якої вставлено довгі кілочки для накручування струн.

Ближче до нижньої частини корпусу на поперечнику — «зятьку» закріплено валок з дерев'яним коліщатком, що виконує роль нескінченного смичка. Через нижню боковинку корпусу валок виходить назовні, де на ньому прикріплюється ручка — «корба» з «троником» — пристосуванням, за допомогою якого крутять корбу, а через неї й коліща. Через проріз у верхній деці колесо невеликою частиною виходить назовні, де воно, для збереження свого гладкого відполірованого ободу від ушкоджень і дощу, прикривається дашком — «лубником» із загнутими краями — «поросиками».

Далі на верхній деці у поздовжньому напрямку прикріплено довгу вузьку коробку з клавішами — вузькими дерев'яними планками довільної кількості (від 4 до 13). Кожна клавіша на своєму зовнішньому кінці має потовщення — «зубчик», що допомагає йому після натискування пальцем негайно повертатися у вихідну позицію. На стрижні клавіші всередині коробки, де проходить і середня струна — «мелодія», «співаниця», «ринка» тощо, закріплено перпендикулярно встановлений поріжок — «тісьма» топірцевої форми. Клавіші, що всовуються всередину, торкаються цими поріжками середньої струни і вкорочують її довжину, змінюючи тим самим висоту звуку.

Зовні по обидва боки коробки проходять інші дві струни ліри: товща — [[бас]] і тонша — підбасок, або [[тенор]], які разом із середньою струною закріплюються на підгрифі внизу ліри. Усі струни щільно прилягають до колеса і при його обертанні починають звучати, причому на середній струні за допомогою клавіш ведеться мелодія, а обидві бічні струни, настроєні у [[квінта (музичний інтервал)|квінту]], створюють незмінну гармонійну основу цієї мелодії.

== З історії ліри ==

На думку [[музикознавство|музикознавців]], колісна ліра походить від примітивного [[Стародавня Греція|давньогрецького]] інструмента за назвою монохорді, що мав одну струну та клавіш, який пересувався вздовж неї.

У [[IX століття|IX сторіччі]] в [[Західна Європа|Західній Європі]] вже був відомий більш схожий на ліру [[органіструм]] — інструмент з вісьмома клавішами і колесом замість смичка. Він був, проте, настільки великий та громіздкий, що потребував двох виконавців: перший прокручував колесо, другий — натискав на клавіші. Траплялися й різновиди: з колесом, але без клавіатури, з клавіатурою та смичком, який замінював колесо. [[Файл:Organistrumsantiago20060414.jpg|thumb|200пкс|Барельєф кафедрального собору Сантьяго де Компастелла (Santiago de Compostela). Зображення двох монахів з '''[[органіструм]]ом'''. Приблизно, ХІІ ст.|альт=]]

Відтоді колісна ліра потроху набувала сучасних рис. До [[XV століття|XV сторіччя]] нею охоче користувалися [[Франція|французькі]] мандрівні поети-музиканти. У [[Німеччина|Німеччині]] цей інструмент прибрав презирливих назв — [[жебрак|жебрацька]] або мужицька ліра, а на картині видатного англійського художника [[Вільям Хоґарт|Вільяма Гоґарта]] «Ярмарок у Саутворку», створеній [[1733]] року, ліру навіть зображено у ярмарковому середовищі.

Того ж [[XVIII століття|XVIII сторіччя]] у Франції виникає зацікавлення цим нескладним за конструкцією і прийомами гри інструментом. Над його поліпшенням і оздобленням працюють найкращі музичні майстри, котрі вдосконалюють механізм та акустику, розширюють до двох [[октава|октав]] і навіть хроматизують звукоряд. З'являються підручники, а також виконавці-віртуози — Ларош, Батон, Шедевіль (Chédeville), Готтетер (Hotteterre). Вони усолоджують своєю грою слух вельможного панства, а композитори, і серед них великі [[Йозеф Гайдн]], [[Антоніо Вівальді]] й [[Леопольд Моцарт]], створюють для ліри концерти, [[соната|сонати]], дуети й концертні п'єси.
[[Файл:Louvet Drehleier.JPG|thumb|200пкс|Французька ліра Майстра Луве (Louvet) 1750 року]]
Сучасні виконавці на колісній лірі — Жіль Шабена (Gilles Chabenat) та Валентин Кластрієр (Valentin Clastrier) з Франції, Албан Фауст (Alban Faust) зі Швеції, та організатор фестивалів ліри й волинки в Німеччині [[Курт Райхманн]]. Серед сучасних західноєвропейських модифікацій колісної ліри — електро-ліра (ліра з електричним або п'єзокерамічним звукознімачем) та MIDI-ліра.
[[Файл:MidiGurdy.jpg|thumb|200пкс|[[MIDI]]-ліра (''MidiGurdy'')]]
Невідомо, як опинилась ліра серед східнослов'янських народних інструментів, але відомо, що в [[XVI століття|XVI]] та на початку [[XVII століття]] вона була вже поширена на [[Україна|українських землях]], на західній [[Московське царство|Московії]] та [[Білорусь|Білій Русі]]. Інструмент цей серед білорусів не тільки прибрав тотожні російським і українським назви «ліра», «реля», але й такі ймення як «[[кобза]]» і «[[бандура]]». Очевидно, терміни «кобза» і «бандура» були запозичені білорусами від українців, які використовували їх, як назви багатострунних щипкових інструментів. Ці інструменти, подібно до ліри у білорусів, були постійними супутниками мандрівних співців. Тож не дивно, що в районах найтісніших контактів двох народів назви українських інструментів були за асоціацією перенесені на білоруську ліру. В російських землях ліра побутувала здебільшого в західних губерніях, у місцях компактного проживання етнічних українців а також серед [[Донські козаки|донського козацтва]], де відома під назвою «релєй» (що теж схоже на українську назву «реля» й німецьку «дреляєр» ({{lang-de|drehleier}})

== Ліра за нашого часу ==

Нині конструкції інструмента успішно розробляються музичними майстрами. В Україні одну з найдосконаліших сучасних лір запропонував [[миргород]]ський майстер [[Скляр Іван Михайлович|Іван Скляр]]. Зберігши своєрідність тембрального забарвлення історичної ліри і загальні принципи виконання, І. Скляр створив удосконалений зразок дев'ятиструнної ліри, змінив конструкцію так, що в кожної струни за допомогою клавішів видобувається, крім її основного звуку, два наступних звуки [[хроматизм|хроматичного]] [[звукоряд]]у. Настроєні струни на цій лірі по малих [[терція (музичний інтервал)|терціях]], що дає змогу відтворювати, окрім мелодії, три-, чотири- і п'ятизвукові [[акорд]]и. Справдилось передбачення [[Хоткевич Гнат Мартинович|Гната Хоткевича]], який ще [[1930]] року, відкидаючи закиди скептиків, оптимістично писав: «В наші часи ми перебуваємо напередодні того, що ліра коли не ввійде до симфонічної оркестри, то в усякім разі до оркестри народних українських інструментів».

== Відродження лірницьких традицій ==
[[Файл:Незрячий лірник Лайош Молнар (Львів) зі старовинною німецькою лірою.jpg|thumb|Незрячий лірник [[Молнар Лайош Людвиґович|Лайош Молнар]] (Львів) На фестивалі «<nowiki/>[[Кобзарська Трійця]]<nowiki/>» грає на старовинній німецькій лірі XVII ст., яку реконструйовав відомий німецький майстер народних інструментів [[Курт Райхманн]]]]
Відродження традиційного лірництва — це відродження традицій виготовлення інструменту, відновлення традиційного репертуару й вивчення традиційного способу життя лірників — цехового устрою, неписаних законів і правил етикету, традиційних форм концертної діяльності тощо. Лірники в старі часи мали свої цехи й гурти, в яких обирали старшину, мали учнів, мали величезний авторитет у народі.

З початку 1980-х років відродилося виготовлення колісних лір, почали відроджуватися цехові й виконавські традиції. Зокрема велика реконструкторська робота була проведена майстрами й науковцями [[Київський кобзарський цех|Київського кобзарського цеху]] — першим панмайстром цеху й головним реконструктором музичних інструментів [[Будник Микола Петрович|Миколою Будником]], головою Львівського лірницького цеху доктором наук професором [[Хай Михайло Йосипович|Михайлом Хаєм]] і нинішнім головою Київського кобзарського цеху [[Товкайло Микола Тихонович|Миколою Товкайлом]]. Після смерті Миколи Будника його справа продовжилася і колісні ліри виготовляють його учні: [[Кіт Олександр|Олександр Кіт]], Руслан Козленко, Павло Зубченко, Іван Кушнір, Юрко Кочержинський та інші.

Серед сучасних традиційних виконавців на колісній лірі: відомий [[кінорежисер]] [[Олесь Санін]], [[Народний артист України]], лідер гурту «Хорея козацька» [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тарас Компаніченко]], [[Заслужений артист України]] [[Силенко Тарас Вікторович|Тарас Силенко]], учасник гурту [[Torban]] Юрко Дворник, гурт [[Джалапіта (гурт)]] та [[Гордій Старух]].

З [[2008]] року проводиться фестиваль «<nowiki/>[[Кобзарська Трійця]]<nowiki/>», на якому відвідувачі знайомляться з традиційним лірницьким репертуаром, виготовленням лір, науковими працями з лірництва й кобзарства. Проходять також [[фестиваль|фестивалі]] «Лірницька Покрова» в [[Рівне|Рівному]] й у [[Луцьк]]у.

== Галерея ==
{{center|<gallery>
Файл:Lirnik ukraiński.jpg|Лірник український
Файл:Лірник.jpg|Лірник Тиміш з-під Полтави
Файл:Подільський лірник.jpg
Файл:Obrazy Rusi Czerwonej 1869 (98492369) (cropped).jpg|Подільський лірник
Файл:Hipolit Lipinski Lirnik 1876.jpg|лірник Гіполіт Липинський
Файл:Folk musicians in Kyiv 1926.jpg|1926
Файл:1902 Conference.jpeg|Харків 1902
Файл:Kharkiv kobzari.jpeg|Харків
Файл:Coin of Ukraine Lira R.jpg|[[Ліра (монета)|Пам'ятна монета НБУ присвячена лірі]]
</gallery>}}

== Див. також ==
* [[Критська ліра]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* журнал «Наука і суспільство», 03.1984, стор. 48, 49
* Черкаський Л. М. — Українські народні музичні інструменти — Київ «Техніка», 2003
* {{Книга-ру
 |заглавие         = Атлас музыкальных инструментов народов СССР
 |часть               = Реля
 |ссылка             = http://etmus.ru/wp-content/uploads/2014/01/Атлас-музыкальных-инструментов-народов-СССР.pdf
 |место               = М.
 | страницы      = 43
 |издательство = МузГИз
 |год                   = 1963
 |ref                      = Атлас
 |archive-url=}}

== Посилання ==
* {{Книга
 |відповідальний    = Національна академія наук України. Інститут Мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М.Т. Рильського
 |заголовок         = Українська музична енциклопедія. Том 3
 |частина           = Ліра
 |посилання частина = https://archive.org/details/muzychna03/page/156/mode/1up
 |місце             = Київ
 |рік               = 2011
 |сторінки          = 156—158
 |ref               = Українська музична енциклопедія
}}
* [http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/second_book/part2.pdf Українська ліра] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200914210737/http://encyclopedia.kiev.ua/vydaniya/files/use/second_book/part2.pdf |date=14 вересня 2020 }} // {{УМЕ7|сторінки=848}}
* [https://web.archive.org/web/20140223083829/http://proridne.com/content/книги/Українські%20народні%20музичні%20інструменти%20Л.%20М.%20Черкаський/Колісна%20ліра.html Колісна ліра Українські народні музичні інструменти Л. М. Черкаський]
* [https://web.archive.org/web/20160305201244/http://proridne.com/content/книги/Українські%20народні%20музичні%20інструменти%20А.%20І.%20Гуменюк/Ліра.html Ліра Українські народні музичні інструменти А. І. Гуменюк]
* [http://www.tmf-museum.iatp.org.ua/ua/1/music/lyra.htm# Музей Театрального, Музичного і Кіномистецтва України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20041107000625/http://www.tmf-museum.iatp.org.ua/ua/1/music/lyra.htm |date=7 листопада 2004 }}
* [http://ceh.org.ua Київський кобзарський цех (Україна)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211217184337/http://ceh.org.ua/ |date=17 грудня 2021 }}
* [http://www.youtube.com/watch?v=ndR5A5IYtuI&feature=related Псальма «Ой нема-нема правдоньки на світі» у виконанні сліпого лірника] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151217090426/https://www.youtube.com/watch?v=ndR5A5IYtuI&feature=related |date=17 грудня 2015 }} фрагмент фільму «[[Вечори на хуторі близ Диканьки (фільм, 1961)|Вечори на хуторі біля Диканьки]]», 1961 р.

{{musical-instrument-stub}}
{{Струнні музичні інструменти}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Українські народні інструменти]]
[[Категорія:Смичкові музичні інструменти]]
[[Категорія:Кобзарство]]
[[Категорія:Українська козацька культура]]
[[Категорія:Білоруські музичні інструменти]]
[[Категорія:Чеські музичні інструменти]]
[[Категорія:Італійські музичні інструменти]]
[[Категорія:Угорські музичні інструменти]]
[[Категорія:Німецькі музичні інструменти]]
[[Категорія:Французькі музичні інструменти]]
[[Категорія:Польські музичні інструменти]]
[[Категорія:Португальські музичні інструменти]]
[[Категорія:Словацькі музичні інструменти]]
[[Категорія:Іспанські музичні інструменти]]
[[Категорія:Швейцарські музичні інструменти]]
[[Категорія:Англійські музичні інструменти]]

title: Колісна ліра

Інші назви: сх.-укр. – «реля», «руля», «коза», «кобза»; галиц.-волин. – «лєра»; опільське – «лірва»; хьорді-ґьорді (англ. hurdy-gurdy); біл. лера; віель а ру (фр. vielle à roue — віела з колесом)

Класифікація: струнний музичний інструмент, смичковий музичний інструмент, хордофон

Подібні інструменти: - органіструм - нікельхарпа - скрипка


text:
# Початки
```

```

Початки (чеськ. Počátky) — місто в Чехії, у окрузі Пельгржимов у Краї Височина. Відоме значною кількістю пам'яток культури.

## Відомості
Станом на 15 квітня 2009 року в місті мешкали 2649 осіб.

## Пам'ятки
- Костел Божого тіла
- Костел святої Катерини
- Статуя Яна Непомука і фонтан

title: Початки

wikitext:
 {{Місто
 | назва               = Початки
 | місцева_назва       = Počátky
 | зображення          = Počátky, church.jpg
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   =
 | прапор              =
 | прапор_підпис       =
 | герб                =
 | герб_підпис         =
 | країна прапор       =
 | країна              =
 | регіон              =
 | цифровий ідентифікатор=
 | вид ідентифікатора  =
 | розташування        =
 | розташування_розмір =
 | розташування_підпис =
 | mapx                =
 | mapy                =
 | засноване           =
 | перша згадка        =
 | статус              =
 | магдебурзьке право  =
 | населення           =
 | густота             =
 | катойконім          =
 | агломерація         =
 | площа               =
 | часовий пояс        =
 | висота над рівнем моря=
 | поштові індекси     =
 | код країни          =
 | код міста           =
 | координати          = <!-- {{coord|??|??|??|N|??|??|??|E|scale:30000|display=inline,title}} -->
 |lat_dir=N | lat_deg= | lat_min=
            | lat_sec=
 |lon_dir=E | lon_deg= | lon_min=
            | lon_sec=
 | scale               =
 | країна карта        =
 | розмір карти країни =
 | регіон карта        =
 | розмір карти регіону=
 | район карта         =
 | розмір карти району =
 | поділ міста         =
 | міста-побратими     =
 | день міста          =
 | адреса              =
 | вебсторінка         =
 | мер                 =
 | примітки            =
 }}
'''Початки''' ({{lang-cs|Počátky}}) — місто в Чехії, у [[Пельгржимов (округ)|окрузі Пельгржимов]] у [[Край Височина|Краї Височина]]. Відоме значною кількістю {{не перекладено|Список пам'яток культури у  Початках|пам'яток культури|cs|Seznam kulturních památek v Počátkách}}.
[[Файл:Počátky, elementary school.jpg|міні|праворуч|200пкс|Шкільний спортмайданчик]]

== Відомості ==
Станом на [[15 квітня]] [[2009]] року в місті мешкали 2649 осіб.

== Пам'ятки ==
* [[Костел Божого тіла (Початки)|Костел Божого тіла]]
* Костел святої Катерини
* [[Статуя Яна Непомука (Початки)|Статуя Яна Непомука і фонтан ]]

== Див. також ==
* [[Скульптура святого Яна Непомука (Бучач)]]
* [[Скульптура Богородиці (Бучач)]]
* [[Початок]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Krasny P.'' [http://archiv.ub.uni-heidelberg.de/artdok/1706/1/Krasny_Osiemnastowieczne_figury_1995.pdf Osiemnastowieczne fidury przydroźne w Buczaczu] // Prace z Historii Sztuki. — 1995. — № 21. — S. 65—75. {{ref-pl}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20161220172653/http://www.pocatky.cz/3/turistika-a-volny-cas.html Офіційний вебсайт міста] {{ref-cs}}

{{Пельгржимов (округ)}}
[[Категорія:Міста Чехії]]
[[Категорія:Пельгржимов (округ)]]

title: — сусідні нас. пункти

Герб: Прапор

герб: прапор

Країна: Чехія

Адмінодиниця: Пельгржимов · Q89269684?

Поділ: Heřmanečd, Horní Vilímečd, Léskovecd, Prostýd, Vesced, Q56416049?

Міста-побратими: Конольфінген

Часовий пояс: UTC+1 (Чехія)

Номери автомобілів: PE


text:
# Тарнаватка (Люблінське воєводство)
Тарнаватка (або Тернаватка, пол. Tarnawatka) — колишнє українське село в Польщі, у гміні Тарнаватка Томашівського повіту Люблінського воєводства. Населення — 941 особа (2011).

## Розташування
Лежить на Закерзонні (в історичній Холмщині).

## Історія
Первісним населенням Тарнаватки були русини, які компактно проживали на своїх історичних землях.
Після анексії Галичини Польщею була почата колоніальна політика латинізації і полонізації українських земель. Тарнавацьке негродове староство входило до Белзького повіту Белзького воєводства, об'єднувало 10 сіл (Тарнаватка, Паньків, Верехані, Вепрів, Майдан Зелений, Лущець з Гутою, Шур Новий, Майдан-Великий (Грубешівський повіт) і Майдан Малий).
За люстрацією 1565 р. в селі були 24 кмети на півланах, 1 на 1/4 лану, півлану пустого, 16 загородників, 11 бортників, корчмар, мельник, князь (старійшина сільської громади на волоському праві) і комірник. 1578 року вперше згадується православна церква в селі.
За даними етнографічної експедиції 1869—1870 років під керівництвом Павла Чубинського, у селі переважно проживали римо-католики, але населення здебільшого розмовляло українською мовою.
У 1890 р. на місці колишньої греко-католицької (зведеної в 1679 р.) була збудована православна церква. На той час у Тарнавці проживало 714 жителів, більшість із яких були православними, за винятком 164 римокатоликів і 15 юдеїв. В селі була початкова школа, волосний суд і волосна управа, кілька ремісників, 54 оселі, панський двір (з тартаком паровим і тартаком водяним, 2 скипидарнями, вапнярнею, майстернею млинових каменів і каменоломнею). До волості належали 7 фільварків (Тарнаватка, Пухарки, Зелене, Перейма, Верехані, Майдан і Вепрів у складі Скрипний Острів, Паучне і Гута Шкляна).
У ХХ столітті в селі ще проживали греко-католики, які належали до місцевої парафії, попри захоплення храму Російською православною церквою в 1875 р.
У 1921 р. церкву захопили поляки під костел. У 1922 р. поляки зняли купол із захопленої ними церкви і переробили її на костел.
У міжвоєнні 1918—1939 роки польська влада в рамках великої акції закриття та руйнування українських храмів на Холмщині і Підляшші перетворила одну місцеву православну церкву на римо-католицький костел, а липні-серпні 1938 року знищила й другу церкву.
За німецької окупації 1939—1944 років у селі діяла українська школа. У 1943 році в селі проживало 398 українців і 911 поляків.
У 1975—1998 роках село належало до Замойського воєводства.

## Сучасність
На колишньому греко-католицькому цвинтарі збереглося коло 20 кам'яних надгробків. На колишньому православному цвинтарі (функціонував у 1875—1921 рр.) кам'яні надгробки зібрані з поховань і в 2000 р. встановлені кількома рядами, чим було порушене їх історичне розташування.

## Населення
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 454     | 99                 | 314              | 41                   |
| Жінки    | 487     | 101                | 281              | 105                  |
| Разом    | 941     | 200                | 595              | 146                  |

title: Тарнаватка (Люблінське воєводство)

wikitext:
{{Otheruses|Тарнаватка}}
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Тарнаватка
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Tarnawatka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Tarnawatka-cerkiew.jpg
|опис зображення    = Колишня православна церква, нині римо-католицький костел
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Люблінське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Томашівський повіт (Люблінське воєводство)|Томашівський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Тарнаватка (гміна){{!}}Тарнаватка
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 941
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 84
|поштовий індекс        = 22-604
|автомобільний код      = LTM
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0901140
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
'''Тарнаватка'''<ref name="Гук"/> (або ''Тернаватка''<ref name="Крип'якевич"/>, {{lang-pl|Tarnawatka}}) — колишнє українське село в Польщі, у [[Тарнаватка (гміна)|гміні Тарнаватка]] [[Томашівський повіт (Люблінське воєводство)|Томашівського повіту]] [[Люблінське воєводство|Люблінського воєводства]]. Населення — {{formatnum:941}} {{МНОЖИНА:941|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Розташування ==
Лежить на [[Закерзоння|Закерзонні]] ''(в історичній [[Холмщина|Холмщині]])''.

== Історія ==
Первісним населенням Тарнаватки були русини, які компактно проживали на своїх історичних землях<ref>[https://bojky.files.wordpress.com/2010/03/xx-__.jpg Мапа розселення українства в межах Холмщини та Засяння]</ref>.

Після анексії Галичини Польщею була почата колоніальна політика латинізації і полонізації українських земель. Тарнавацьке негродове староство входило до Белзького повіту Белзького воєводства, об'єднувало 10 сіл (Тарнаватка, [[Паньків (село)|Паньків]], [[Верехані]], [[Вепрів Тарнавацький|Вепрів]], Майдан Зелений, Лущець з [[Гута Тарнавацька|Гутою]], Шур Новий, [[Майдан-Великий (Грубешівський повіт)]] і Майдан Малий).

За [[Королівська люстрація|люстрацією]] 1565 р. в селі були 24 [[кмети]] на [[Лан (міра)|півланах]], 1 на 1/4 лану, півлану пустого, 16 [[Загородники|загородників]], 11 [[бортник]]ів, корчмар, мельник, князь (старійшина сільської громади на волоському праві) і [[Коморники|комірник]].<ref>{{SgKP|XV_cz.2|652|Tarnawatka}}</ref> 1578 року вперше згадується православна церква в селі<ref name="Крип'якевич"/>.

За даними етнографічної експедиції 1869—1870 років під керівництвом [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]], у селі переважно проживали римо-католики, але населення здебільшого [[латинники|розмовляло]] українською мовою<ref name="Чубинський"/>.

У 1890 р. на місці колишньої греко-католицької (зведеної в 1679 р.) була збудована православна церква<ref name="Гук"/>. На той час у Тарнавці проживало 714 жителів, більшість із яких були православними, за винятком 164 римокатоликів і 15 юдеїв. В селі була початкова школа, волосний суд і волосна управа, кілька ремісників, 54 оселі, панський двір (з тартаком паровим і тартаком водяним, 2 скипидарнями, вапнярнею, майстернею млинових каменів і каменоломнею). До волості належали 7 [[фільварок|фільварків]] (Тарнаватка, Пухарки, Зелене, Перейма, Верехані, Майдан і Вепрів у складі [[Скрипний Острув (Люблінське воєводство)|Скрипний Острів]], [[Паучне]] і Гута Шкляна).<ref>{{SgKP|XII|179|Tarnawatka}}</ref>

У ХХ столітті в селі ще проживали греко-католики, які належали до місцевої парафії, попри захоплення храму Російською православною церквою в 1875 р.

У 1921 р. церкву захопили поляки під костел<ref name="Гук"/>. У 1922 р. поляки зняли купол із захопленої ними церкви і переробили її на костел<ref name="Макар">[https://shron1.chtyvo.org.ua/Makar_Yurii/Vid_deportatsii_do_deportatsii_Suspilno-politychne_zhyttia_kholmsko-pidliaskykh_ukraintsiv_191519473.pdf? ''Юрій Макар, Віталій Макар, Михайло Горний''. Від депортації до депортації. Суспільно-політичне життя холмсько-підляських українців (1915—1947). Дослідження. Спогади. Документи. Том 3, с. 303, 759.]</ref>.

У міжвоєнні 1918—1939 роки польська влада в рамках великої акції [[Ревіндикація|закриття та руйнування українських храмів на Холмщині і Підляшші]] перетворила одну місцеву православну церкву на римо-католицький костел, а липні-серпні 1938 року знищила й другу церкву<ref name="Крип'якевич"/>.

За німецької окупації 1939—1944 років у селі діяла українська школа<ref name="Від депортації до депортації"/>. У 1943 році в селі проживало 398 українців і 911 поляків<ref name="Гук"/>.

У [[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|1975—1998 роках]] село належало до [[Замойське воєводство|Замойського воєводства]].

== Сучасність ==
На колишньому греко-католицькому цвинтарі збереглося коло 20 кам'яних надгробків. На колишньому православному цвинтарі (функціонував у 1875—1921 рр.) кам'яні надгробки зібрані з поховань і в 2000 р. встановлені кількома рядами, чим було порушене їх історичне розташування<ref name="Гук"/>.

== Населення ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=454 |ЧолПре=99 |ЧолПрац=314 |ЧолПост=41
|Жін=487 |ЖінПре=101 |ЖінПрац=281 |ЖінПост=105
|Разом=941 |РазомПре=200 |РазомПрац=595 |РазомПост=146
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>

<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=14 серпня 2018}}</ref>

<ref name="Гук">{{cite web |автор=[[Богдан Гук (дослідник)|Богдан Гук]] |title=Tarnawatka |url=https://www.apokryfruski.org/kultura/chelmszczyzna/tarnawatka/ |website=apokryfruski.org |publisher=APOKRYF RUSKI |accessdate= |archiveurl= |archivedate= |deadurl=no }} {{ref-pl}}</ref>

<ref name="Чубинський">{{книга|відповідальний=собран. [[Чубинський Павло Платонович|П. П. Чубинскимъ]]|заголовок=[[Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западно-Русский Край|Труды этнографическо-статистической экспедиціи въ Западно-Русскій Край]]|посилання= http://irbis-nbuv.gov.ua/ulib/item/UKR0002524|місце=С.-Петербургъ|том=7: Евреи. Поляки. Племена немалорусскаго происхожденія. Малоруссы (статистика, сельскій бытъ, языкъ)|рік=1872|сторінки=367}} {{ref-ru-dor}}</ref>

<ref name="Від депортації до депортації">{{книга|автор=Макар Ю., Горний М., Макар В., Салюк А. |заголовок= Від депортації до депортації. Суспільно-політичне життя холмсько-підляських українців (1915—1947). Дослідження. Спогади. Документи: У трьох томах |місце=Чернівці |видавництво=Букрек |рік=2011 |том=1. Дослідження |сторінки=418 }}</ref>

<ref name="Крип'якевич">{{книга|автор=[[Крип'якевич Іван Петрович|Крип'якевич І.]], [[Крип'якевич Роман Іванович|Крип'якевич Р.]]|частина=Матеріали до історії церков Холмщини і Підляшшя|заголовок=Холмщина і Підляшшя : іст.-етногр. дослідж.|посилання=http://irbis-nbuv.gov.ua/ulib/item/ukr0011409|місце=Київ|видавництво=Родовід|рік=1997|сторінки=150}}</ref>

}}

== Посилання ==
{{commonscat-inline|Tarnawatka}}
* {{cite web |автор=[[Богдан Гук (дослідник)|Богдан Гук]] |title=Tarnawatka |url=https://www.apokryfruski.org/kultura/chelmszczyzna/tarnawatka/ |website=apokryfruski.org |publisher=APOKRYF RUSKI |accessdate= |archiveurl= |archivedate= |deadurl=no }} {{ref-pl}}
{{Бібліоінформація}}

{{Гміна Тарнаватка}}
{{Портали|Польща}}

[[Категорія:Села Томашівського повіту (Люблінське воєводство)]]
[[Категорія:Гміна Тарнаватка]]
[[Категорія:Холмщина]]

title: Країна

Воєводство: Люблінське воєводство

Повіт: Томашівський повіт

Гміна: Тарнаватка

Автомобільний код: LTM

OSM: ↑3108435 ·R (Ґміна Тарнаватка)