text:
# Злочини югославських комуністів після Другої світової війни
Злочини югославських комуністів після Другої світової війни, також Партизанські злочини після Другої світової війни — низка злочинів геноцидарного масштабу проти полонених хорватів, мусульман, словенців, сербів і представників інших народів колишньої Югославії з боку тоталітарного режиму під верховним командуванням Тіто.
Ці злочини являють собою приклад революційного терору, мотивованого доктриною класової боротьби, яка є невід'ємною частиною комуністичної ідеології.
Без суду масово вбивали військовиків і цивільних, серед яких були представники всіх народів з усіх колишніх югославських республік, але найбільше — хорвати. Югославські комуністи позбавили права на життя велику кількість інтелектуалів, сановників, державних службовців колишньої Незалежної Держави Хорватії та осіб, чиє віросповідання чи національність були незручними для влади. Югославська комуністична партноменклатура десятиліттями приховувала або виправдовувала свої жахливі злочини. Громадські слухання та дослідження було заборонено. На території Словенії налічили понад 600 прихованих масових поховань різних розмірів із понад 100 000 загиблих, а в Хорватії — 900 із 90 000 можливих жертв.
У післявоєнний час понад 50 000 представників німецької меншини було вбито або померли через погані умови перевезення та інтернування.
Переможні комуністичні партизани розглядали всіх без розбору антикомуністів як «пособників окупантів», з якими після війни можна поводитися на свій розсуд. Те, що антикомуністичні втікачі були жертвами насильства партизанів (а точніше, Народно-визвольної армії Югославії, як тоді офіційно називалося військо, кероване югославськими комуністами), офіційні представники держави — включно з академічною історіографією, яка організовано брала участь у приховуванні цих злочинів — уперто заперечували аж до розпаду Югославії. Говорити будь-що на ці теми у комуністичній Хорватії було небезпечно, а друкувати — і зовсім неможливо.
Процес демократизації і усамостійнення Хорватії та Словенії супроводжувався розмовами про примирення, якими було порушено тітоїстське табу, що приховувало злочини тітоїзму і покривало злочинців Тіто. Хоча і не трапилося їх осуду, проте поодинокими миролюбними заходами, перш за все відправами і вшануваннями пам'яті, досягнуто базового консенсусу щодо засудження випадків тітовської різанини військовополонених і цивільних осіб.
З розпадом комуністичної Югославії і після того, як режим втратив будь-яку легітимність, розповіді про злочини югославських комуністів, засвідчені за кордоном у колах біженців, залунали на повну силу.

## Стратегія югославських комуністів
Комуністична партія Югославії з моменту її створення (1919) була відділенням (дочірнім утворенням) Комінтерну, який був одним із міжнародних інструментів СРСР. Основною ідеєю і політикою комуністичного блоку було здійснення світової революції з метою насильницького повалення всіх режимів і влад та створення комуністичного світопорядку. Комуністична ідеологія не бачила можливості побудови комунізму мирним шляхом (і комунізм, справді, ніде в світі не «запроваджено» мирним чином), а тільки шляхом необмеженого революційного насильства. Диктатуру пролетаріату комуністи називали «найжорстокішою і найнещаднішою війною в історії». На таких крайніх ідеологічних підвалинах компартії виховували своїх членів, які з величезною ненавистю втілювали в життя революційне насильство.
У ході війни комуністи збирали відомості про звичайних, не втягнутих у війну громадян, які після війни могли б стати політичними конкурентами. Комунізму було небажаним і ворожим все, що не зовсім «по лінії» комунізму, на відміну від «звичайних» авторитарних режимів, комунізм не задоволений політичною апатією населення, а тоталітарним чином вимагає, щоб люди були в захваті від комуністичного правління. Тому комуністи всіх, хто не був їхніми однодумцями, чітко означили поняттям «вороги народу», а свою політичну структуру підготували до післявоєнного остаточного і вирішального бою, в якому фізично знищуватимуть всіх небажаних комуністичному режимові осіб..
КПЮ включилася у Другу світову війну з виразними комуністичними цілями. Цьому були підпорядковані всі військові і політичні кроки югославських комуністів.

Югославський комуніст Моша Піяде у своїй промові на першому засіданні Антифашистської ради народного визволення Югославії 1942 року у Бихачі так пояснює стратегію захоплення влади:

|  | ...отож потрібно створити настільки багато безхатьків, щоб ці безхатьки становили більшість у державі. Тому ми повинні палити. Постріляємо, та й відступимо. Німці нас не знайдуть, але у помсту спалять села. Тоді селяни, які там залишаться без оселі, самі прийдуть до нас, і ми матимемо у себе людей, та й, таким чином, станемо господарями становища. Ті, хто не має ні хати, ні землі, ні худоби, швидко і самі долучаться до нас, адже ми їм пообіцяємо великий грабіж. Важче буде з тими, хто має якийсь статок. Їх пов'яжемо з нами лекціями, театральними виставами та іншою пропагандою... Так ми поступово пройдемо всі краї. Селянин, який володіє хатою, землею і худобою, робітник, який одержує платню і має хліб, для нас нічого не варті. Ми повинні зробити з них безхатьків, пролетарів... Тільки нещасні стають комуністами, тим-то ми мусимо нещастя створити, маси у відчай загнати, ми — смертельні вороги всякого добробуту, порядку і миру... |

У період після війни, революційний терор проводився за принципом «скорити або скарати».
Комуністичний терор у післявоєнний час насправді був продовженням злочинів, скоєних раніше, коли «народна армія» завойовувала окремі частини країни. Після того, як югославські війська в жовтні 1944 року вступили в Дубровник, відразу ж було вчинено різанину на острівці Дакса, серед жертв якої не було жодних військовослужбовців (позаяк і німецькі, і усташівські сили покинули місто без бою), зате було, принаймні, сім католицьких священиків із Дубровника.

## Хресна дорога
Під цією назвою розуміються марші смерті та комуністичний терор здебільшого проти хорватів у 1945 році і пізніше. Більшість в'язнів загинула під час переходів по Югославії і в таборах військовополонених у наступні місяці.
Завдяки стратегії замовчування лише невеличку частину цих поховань досліджено і позначено.
Накази вбивати «ворогів народу» (цивільних осіб і полонених вояків) були військовою і державною таємницею, а подробиці не були відомі навіть особовому складу військ і поліції, якщо ті прямо не брали участі в тій чи іншій конкретній операції.
Офіційна югославська історіографія навіть мала певну «прогалину» у хронології діяльності головного комуністичного вождя Тіто: на відміну від усього іншого періоду війни і післявоєнного часу, який опрацьовано дуже докладно і практично день у день, про період, в якому відбувалася Хресна дорога 1945, історіографія не давала ніяких відомостей, де тоді був Тіто. Тільки останнім часом — і то на основі огляду місцевої комуністичної преси Словенії і північно-західної Хорватії та свідчень очевидців із числа комуністичних воєначальників — з'ясовується, що у цей проміжок часу Тіто фізично перебував саме в тій місцевості, де вчинено найбільші злочини і віддано про них накази. «В'єснік» від 25 травня 1945 подає зміст промови, в якій Тіто каже: «Ми ніколи більше не дозволимо окремим людям користуватися плодами гігантської боротьби народу. Ми провітримо наш дім так, що назавжди щезне той сморід, який не сміє заражати наш спільний дім — вільну, федеративну Югославію.»
Подекуди мирних жителів і військовиків вбивали зі страхітливою жорстокістю. Зі спогадів санітарного інспектора Мирослава Харамії, який для «народної влади» очищав ліс від понад 800 непохованих тіл, що залишилися після партизанської різанини у Грачанах у травні 1945 року і загрожували довколишнім людям зараженням: «Жертви були жахливо понівечені. Місця загибелі були моторошно заповнені розчленованими і знівеченими голими людськими тілами. Голови були відрубані або розколені сокирами, були з перерізаними горлянками, відрізаними кінцівками, статевими органами і грудьми. У більшості жертв були живцем витягнуті внутрішні органи, здебільшого серця, печінки і матки.»
Чимало учасників комуністичних злочинів війни і післявоєнної доби пізніше заговорили про події, в яких вони брали участь, наприклад, командир карателів у різанині на Кочевському Розі Сімо Дубаїч у книзі «Життя, гріх і покаяння: Від Кістаня до Кочевського Рогу» з 2006 року.

## Табори військовополонених і концентраційні табори
Комуністична влада після війни поряд із німецькою національною меншиною в Хорватії та Воєводині піддала систематичним репресіям хорватів. У перші місяці після захоплення влади (яке комуністи евфемістично назвали визволенням) заарештували або ліквідували чимало інтелектуалів та інших некомуністів. Партизанське військо в Хорватії з вересня 1944 по травень 1945 року мало в розпорядженні 19 концтаборів, в яких режим Тіто тримав в ув'язненні кілька десятків тисяч хорватських цивільних осіб і невелику частину військовополонених. Одними з найвідоміших таборів військовополонених і концтаборів були:
- Табір Кничанин (Rudolfsgnad)
- Трудовий табір Валпово
- Концтабір Йосиповац
- Політичний табір Голий Оток.

Міністр внутрішніх справ і начальник військової та таємної поліції Олександр Ранкович 1 лютого 1951 року у белградській скупщині представив доповідь. У ній, серед іншого, значилося:

|  | Через наші в'язниці пройшло з 1945 по 1951 рік 3 777 776 ув'язнених, при цьому ми ліквідували 586 000 ворогів народу. |

## Конфіскації
Югославські комуністи з 1941 до 1990 року під так званим антифашистським рухом розуміли і соціалістичну революцію. Після завершення війни було проведено націоналізацію приватної власності. Було конфісковано майно осіб, які були пов'язані з інституціями НДХ, воєнних злочинців, сільськогосподарських підприємств майже всієї німецької меншини, також націоналізовано капітал таких югославських галузей промисловості, як металургія, хімічна, текстильна, деревообробна промисловість тощо.
До кінця 1945 року держава відібрала у колишніх власників майже всю власність у галузі гірничодобувної, металургійної та нафтової промисловості.
28 квітня 1948 скасовано приватну власність у дрібній торгівлі, громадському харчуванні та інших галузях дрібного підприємництва і сфері послуг.

## Елітоцид
Комуністи ліквідували велику кількість інтелігенції та господарників. Серед них були такі письменники: Іван Софта, Мар'ян Маріяшевич, Мар'ян Блажич, Бонавентура Радонич, Керубін Шегвич, Єрко Скрачич, Владимир Юрчич;
поети: Станко Віткович, Бранко Кларич, Габрієл Цвітан, Петар Периця;
журналісти: Мійо Бзік, Агата фон Гаусбергер, Іван Маронич, Вілім Перос, Данієл Уванович, Тіас Мортіжія, Станіслав Полонійо… У цьому ряду були і численні хорватські інженери, техніки, офіцери, священики та ін.

## Омани щодо комуністичної Югославії
У межах західноєвропейських протистоянь окрему проблему становлять держави, породжені розпадом колишньої комуністичної Югославії, позаяк протягом холодної війни остання відігравала особливу роль. Із цієї причини комуністична Югославія отримувала від Західного світу економічну та іншу допомогу, а на Заході Югославія зображувалася надзвичайно упереджено, не інакше як райська оаза у пеклі решти комуністичного світу. Це необ'єктивне відображення збереглося в Західній Європі і через двадцять років після розпаду Югославії. Наприклад, у Чорній книзі комунізму замовчується тільки комуністична Югославія, незважаючи на те, що відносно до чисельності населення режим Тіто знищив більший відсоток людей, ніж це було в інших європейських комуністичних державах. Найяскравіше це видно з точних поіменних даних про духовенство: югославські комуністи вбили на хорватських землях 664 священиків, черниць і семінаристів. Це більше, ніж загальна кількість убитих священиків у всіх європейських комуністичних країнах разом.
Через величезні воєнні і післявоєнні злочини та багаторічні репресії тоталітарного режиму комуністичної Югославії Тіто потрапив у першу десятку вбивць ХХ століття.

Хорватський історик Владимир Гайгер 2010 року пише:
|  | Найбільшою і найбезчеснішою містифікацією югославської політики і науки, зосібна історіографії та демографії, була містифікація про людські втрати Югославії в роки Другої світової війни та про жертви і потерпілих, які спричинили окупанти і їхні поплічники, особливо в Хорватії. Прихильники містифікації і втаємничення фактів про людські втрати Югославії (і Хорватії) під час Другої світової війни, забарикадовані своїми позиціями, тлумаченнями та прийнятними для них цифрами, не впали у відчай навіть після розпаду Югославії. Через нестачу системних досліджень багато хто і нині наводить довільні оцінки, перебільшуючи або ж применшуючи певні категорії людських втрат Хорватії і Югославії у Другій світовій війні та у післявоєнний час. |

wikitext:
[[Файл:Path in Dobrava cemetery 2015.jpg|thumb|Пам'ятник найбільшого масового поховання в історії хорватів — кладовище Добрава поблизу [[Марибор]]а]]

'''Злочини югославських комуністів після Другої світової війни''', також '''Партизанські злочини після Другої світової війни''' — низка злочинів [[геноцид]]арного масштабу проти полонених [[хорвати|хорватів]], [[босняки|мусульман]], [[словенці]]в, [[серби|сербів]] і представників інших [[народ]]ів колишньої [[Югославія|Югославії]] з боку [[тоталітаризм|тоталітарного]] режиму під верховним командуванням [[Йосип Броз Тіто|Тіто]].

Ці злочини являють собою приклад [[революція|революційного]] [[терор]]у, мотивованого доктриною [[класова боротьба|класової боротьби]], яка є невід'ємною частиною [[комуністична ідеологія|комуністичної ідеології]].<ref>[//hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id clanak jezik=176775 «Komparativni pristup proučavanju seljaštva u socijalističkoj revoluciji»], Ivan Cifrić, «Sociologija i prostor», No.75-76 lpanj 1982.</ref><ref> [//hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id clanak jezik=169925 «Klasna borba i nasilje»], Georges Sorel, «Politička misao», Vol.13 No.4 prosinac 1976.
</ref>

[[Позасудове вбивство|Без суду]] масово вбивали [[військовик]]ів і цивільних, серед яких були представники всіх народів з усіх колишніх югославських республік, але найбільше — хорвати. [[Союз комуністів Югославії|Югославські комуністи]] позбавили права на життя велику кількість [[інтелектуал]]ів, сановників, державних службовців колишньої [[Незалежна Держава Хорватія|Незалежної Держави Хорватії]] та осіб, чиє віросповідання чи національність були незручними для влади. Югославська комуністична [[партноменклатура]] десятиліттями приховувала або виправдовувала свої жахливі злочини. Громадські слухання та дослідження було заборонено. На території [[Словенія|Словенії]] налічили понад 600 прихованих масових поховань різних розмірів із понад 100 000 загиблих, а в [[Хорватія|Хорватії]] — 900 із 90 000 можливих жертв.

У післявоєнний час понад 50 000 представників [[югославські німці|німецької меншини]] було вбито або померли через погані умови перевезення та [[інтернування]].

Переможні комуністичні партизани розглядали всіх без розбору [[антикомунізм|антикомуністів]] як «[[колаборант|пособників окупантів]]», з якими після війни можна поводитися на свій розсуд. Те, що антикомуністичні втікачі були жертвами насильства партизанів (а точніше, [[НВАЮ|Народно-визвольної армії Югославії]], як тоді офіційно називалося військо, кероване югославськими комуністами), офіційні представники держави — включно з академічною історіографією, яка організовано брала участь у приховуванні цих злочинів — уперто заперечували аж до [[розпад Югославії|розпаду Югославії]]. Говорити будь-що на ці теми у [[СР Хорватія|комуністичній Хорватії]] було небезпечно, а друкувати — і зовсім неможливо.<ref>Dr. Florian Thomas Rulitz, ''Bleiburška i vetrinjska tragedija'', Počasni bleiburški vod, Zagreb, 2012., ISBN 978-953-7379-03-2, str. 16.</ref><ref>[http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=161951 «Brojidbeni pokazatelji o žrtvama logora Jasenovac, 1941.–1945. (procjene, izračuni, popisi)»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210220064223/https://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=161951 |date=20 лютого 2021 }}, Vladimir Geiger, Časopis za suvremenu povijest, Vol.45 No.2 Listopad 2013.</ref>

Процес [[демократизація|демократизації]] і усамостійнення Хорватії та Словенії супроводжувався розмовами про примирення, якими було порушено [[тітоїзм|тітоїстське]] [[табу]], що приховувало злочини тітоїзму і покривало злочинців Тіто. Хоча і не трапилося їх осуду, проте поодинокими миролюбними заходами, перш за все відправами і вшануваннями пам'яті, досягнуто базового консенсусу щодо засудження випадків [[Броз Тіто|тітовської]] різанини військовополонених і цивільних осіб.<ref>[//www.tportal.hr/vijesti/hrvatska/381817/Otkriveno-spomen-obiljezje-134-zrtve-komunizma-u-Gracanima.html «Otkriveno spomen-obilježje 134 žrtve komunizma u Gračanima»], HINA kod «tportal», 15. svibnja 2015.
</ref>

З розпадом [[СФРЮ|комуністичної Югославії]] і після того, як [[Політичний режим|режим]] втратив будь-яку легітимність, розповіді про злочини югославських комуністів, засвідчені за кордоном у колах біженців, залунали на повну силу.<ref>Steindorff, recenzija knjige Böhler/Rettl, Geschichtspolitik in Kroatien, http://hsozkult.geschichte.hu-berlin.de/rezensionen/2009-2-030 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140904205343/http://hsozkult.geschichte.hu-berlin.de/rezensionen/2009-2-030 |date=4 вересня 2014 }}.</ref>

== Стратегія югославських комуністів ==
[[Комуністична партія Югославії]] з моменту її створення (1919) була відділенням (дочірнім утворенням) [[Комінтерн]]у, який був одним із міжнародних інструментів [[СРСР]]. Основною ідеєю і [[політика|політикою]] комуністичного блоку було здійснення [[світова революція|світової революції]] з метою насильницького повалення всіх режимів і влад та створення комуністичного світопорядку. [[Комуністична ідеологія]] не бачила можливості побудови комунізму мирним шляхом (і комунізм, справді, ніде в світі не «запроваджено» мирним чином), а тільки шляхом необмеженого революційного насильства. [[Диктатура пролетаріату|Диктатуру пролетаріату]] комуністи називали «найжорстокішою і найнещаднішою війною в історії». На таких крайніх [[ідеологія|ідеологічних]] підвалинах [[комуністичні партії|компартії]] виховували своїх членів, які з величезною [[ненависть|ненавистю]] втілювали в життя революційне [[насильство]].

У ході війни комуністи збирали відомості про звичайних, не втягнутих у війну громадян, які після війни могли б стати політичними конкурентами. Комунізму було небажаним і ворожим все, що не зовсім «по лінії» [[комунізм]]у, на відміну від «звичайних» [[Авторитаризм|авторитарних режимів]], комунізм не задоволений політичною апатією населення, а [[тоталітаризм|тоталітарним]] чином вимагає, щоб люди були в захваті від комуністичного правління. Тому комуністи всіх, хто не був їхніми однодумцями, чітко означили поняттям [[ворог народу|«вороги народу»]], а свою політичну структуру підготували до післявоєнного остаточного і вирішального бою, в якому фізично знищуватимуть всіх небажаних комуністичному режимові осіб.<ref>Dr. Florian Thomas Rulitz, ''Bleiburška i Vetrinjska tragedija'', Počasni bleiburški vod, Zagreb, 2012., ISBN 978-953-7379-03-2, str. 27.</ref>.

[[КПЮ]] включилася у [[Друга світова війна|Другу світову війну]] з виразними комуністичними цілями. Цьому були підпорядковані всі військові і політичні кроки югославських комуністів.

Югославський комуніст [[Моша Піяде]] у своїй промові на першому засіданні [[Антифашистське віче народного визволення Югославії|Антифашистської ради народного визволення Югославії]] 1942 року у [[Бихач]]і так пояснює стратегію захоплення влади:<ref>Vladislav B. Sotirović, samoizdanje, 2012, ISBN 978-609-408-241-2</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.casnik.si/index.php/2013/03/14/sedemdeset-let-prikrita-resnica/ |title=Архівована копія |accessdate=18 лютого 2016 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20151006202707/http://www.casnik.si/index.php/2013/03/14/sedemdeset-let-prikrita-resnica/ |archivedate=6 жовтня 2015 |deadurl=yes }}</ref>
{{Цитата|''...отож потрібно створити настільки багато [[безхатьки|безхатьків]], щоб ці безхатьки становили більшість у державі. Тому ми повинні палити. Постріляємо, та й відступимо. Німці нас не знайдуть, але у помсту спалять села. Тоді селяни, які там залишаться без оселі, самі прийдуть до нас, і ми матимемо у себе людей, та й, таким чином, станемо господарями становища. Ті, хто не має ні хати, ні землі, ні худоби, швидко і самі долучаться до нас, адже ми їм пообіцяємо великий грабіж. Важче буде з тими, хто має якийсь статок. Їх пов'яжемо з нами лекціями, театральними виставами та іншою пропагандою... Так ми поступово пройдемо всі краї. Селянин, який володіє хатою, землею і худобою, робітник, який одержує платню і має хліб, для нас нічого не варті. Ми повинні зробити з них   безхатьків, пролетарів... Тільки нещасні стають комуністами, тим-то ми мусимо нещастя створити, маси у відчай загнати, ми — смертельні вороги всякого добробуту, порядку і миру...''}}
{{oq|sh|...potrebno je zato stvoriti toliko mnogo beskućnika, da ovi beskućnici budu većina u državi. Stoga mi moramo da palimo. Pripucaćemo pa ćemo se povući. Nemci nas neće naći, ali će iz osvete da pale sela. Onda će nam seljaci, koji tamo ostanu bez krova, sami doći i mi ćemo imati narod uza se pa ćemo na taj način postati gospodari situacije.Oni koji nemaju ni kuće ni zemlje ni stoke, brzo će se i sami priključiti nama, jer ćemo im obećati veliku pljačku.Teže će biti sa onima koji imaju neki posed. Njih ćemo povezati uza se predavanjima, pozorišnim predstavama i drugom propagandom... Tako ćemo postepeno proći kroz sve pokrajine. Seljak koji poseduje kuću, zemlju i stoku, radnik koji prima platu i ima hleba, za nas ništa ne vredi. Mi od njih moramo načiniti beskućnike, proletere... Samo nesrećnici postaju komunisti, zato mi moramo nesreću stvoriti, mase u očajanje baciti, mi smo smrtni neprijatelji svakog blagostanja, reda i mira}}
У період після війни, революційний терор проводився за принципом «скорити або скарати».<ref>[//www.hrsvijet.net/index.php/magazin/28-vijesti/povijesni-identitet/13823-matica-hrvatska-znanstveni-skup-o-represiji-i-zloinima-komunistikog-reima- «Matica Hrvatska: Znanstveni skup o represiji i zločinima komunističkog režima»], HINA, 10. svibnja 2011.
</ref>

Комуністичний терор у післявоєнний час насправді був продовженням злочинів, скоєних раніше, коли «народна армія» завойовувала окремі частини країни. Після того, як югославські війська в жовтні 1944 року вступили в [[Дубровник]], відразу ж було вчинено [[Різанина на острові Дакса|різанину на острівці Дакса]], серед жертв якої не було жодних військовослужбовців (позаяк і [[вермахт|німецькі]], і [[усташі]]вські сили покинули місто без бою), зате було, принаймні, сім католицьких священиків із Дубровника.

== Хресна дорога ==
{{main|Хресна дорога 1945}}
Під цією назвою розуміються [[марш смерті|марші смерті]] та комуністичний терор здебільшого проти хорватів у [[1945]] році і пізніше. Більшість в'язнів загинула під час переходів по [[СФРЮ|Югославії]] і в таборах військовополонених у наступні місяці.

Завдяки стратегії замовчування лише невеличку частину цих поховань досліджено і позначено.

Накази вбивати «ворогів народу» (цивільних осіб і полонених вояків) були військовою і державною таємницею, а подробиці не були відомі навіть особовому складу військ і поліції, якщо ті прямо не брали участі в тій чи іншій конкретній операції.

Офіційна югославська історіографія навіть мала певну «прогалину» у хронології діяльності головного комуністичного вождя [[Броз Тіто|Тіто]]: на відміну від усього іншого періоду війни і післявоєнного часу, який опрацьовано дуже докладно і практично день у день, про період, в якому відбувалася [[Хресна дорога 1945]], історіографія не давала ніяких відомостей, де тоді був Тіто. Тільки останнім часом — і то на основі огляду місцевої комуністичної преси Словенії і північно-західної Хорватії та свідчень очевидців із числа комуністичних воєначальників — з'ясовується, що у цей проміжок часу Тіто фізично перебував саме в тій місцевості, де вчинено найбільші злочини і віддано про них накази. «[[Vjesnik|В'єснік]]» від 25 травня 1945 подає зміст промови, в якій Тіто каже: «Ми ніколи більше не дозволимо окремим людям користуватися плодами гігантської боротьби народу. Ми провітримо наш дім так, що назавжди щезне той сморід, який не сміє заражати наш спільний дім — вільну, федеративну Югославію.»<ref>[http://www.hic.hr/images/komunisticke-zlocinci-nisu-antifasizma.pdf «Komunistički zločini nisu antifašizam»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211116123122/http://hic.hr/images/komunisticke-zlocinci-nisu-antifasizma.pdf |date=16 листопада 2021 }}, Hrvatski informativni centar 2008.,  str. 22 do 27</ref>

Подекуди мирних жителів і військовиків вбивали зі страхітливою жорстокістю. Зі спогадів санітарного інспектора Мирослава Харамії, який для «народної влади» очищав ліс від понад 800 непохованих тіл, що залишилися після [[Партизанські злочини у Грачанах|партизанської різанини у Грачанах у травні 1945 року]] і загрожували довколишнім людям зараженням: «Жертви були жахливо понівечені. Місця загибелі були моторошно заповнені розчленованими і знівеченими голими людськими тілами. Голови були відрубані або розколені сокирами, були з перерізаними горлянками, відрізаними кінцівками, статевими органами і грудьми. У більшості жертв були живцем витягнуті внутрішні органи, здебільшого серця, печінки і матки.»<ref>[http://hu-benedikt.hr/?p=5542 «Zatajena grobišta»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160302004306/http://hu-benedikt.hr/?p=5542 |date=2 березня 2016 }}, Željko Tomašević za Vatikanski radio, 02. prosinca 2012.</ref>

Чимало учасників комуністичних злочинів війни і післявоєнної доби пізніше заговорили про події, в яких вони брали участь, наприклад, командир карателів у [[Різанина на Кочевському Розі|різанині на Кочевському Розі]] Сімо Дубаїч у книзі «Життя, гріх і покаяння: Від Кістаня до Кочевського Рогу» з 2006 року.<ref>[http://www.index.hr/vijesti/clanak/simo-dubajic-je-tesko-bolestan-priznao-je-da-je-pijan-ubijao-zarobljenike/427839.aspx «Simo Dubajić je teško bolestan: Priznao je da je pijan ubijao zarobljenike»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160302044607/http://www.index.hr/vijesti/clanak/simo-dubajic-je-tesko-bolestan-priznao-je-da-je-pijan-ubijao-zarobljenike/427839.aspx |date=2 березня 2016 }}, Index.hr, 31. ožujka 2009.</ref>

== Табори військовополонених і концентраційні табори ==
Комуністична влада після війни поряд із [[німці в Хорватії|німецькою національною меншиною в Хорватії]] та [[Воєводина|Воєводині]] піддала систематичним [[репресії|репресіям]] хорватів. У перші місяці після захоплення влади (яке комуністи [[евфемізм|евфемістично]] назвали визволенням) заарештували або [[ліквідація|ліквідували]] чимало [[інтелектуал]]ів та інших некомуністів. Партизанське військо в Хорватії з вересня 1944 по травень 1945 року мало в розпорядженні 19 концтаборів, в яких режим Тіто тримав в ув'язненні кілька десятків тисяч хорватських цивільних осіб і невелику частину військовополонених. Одними з найвідоміших таборів військовополонених і концтаборів були:
* Табір Кничанин (Rudolfsgnad)
* Трудовий табір [[Валпово]]
* Концтабір Йосиповац
* Політичний табір [[Голий Оток]].
Міністр внутрішніх справ і начальник [[КОС|військової]] та [[ОЗНА|таємної поліції]] [[Олександр Ранкович]] 1 лютого 1951 року у белградській скупщині представив доповідь. У ній, серед іншого, значилося:

{{Цитата|Через наші в'язниці пройшло з 1945 по 1951 рік 3 777 776 ув'язнених, при цьому ми ліквідували 586 000 ворогів народу.|Aleksandar Ranković, iz izvještaja u beogradskoj skupštini, Politika, Beograd, 1.veljače 1951., str.1}}
{{oq|sh|Kroz naše zatvore je prošlo između 1945. i 1951. 3,777,776 zatvorenika, dok smo likvidirali 586,000 narodnih neprijatelja.}}

== Конфіскації ==
Югославські комуністи з 1941 до 1990 року під так званим [[антифашизм|антифашистським]] рухом розуміли і соціалістичну революцію. Після завершення війни було проведено [[націоналізація|націоналізацію]] приватної [[власність|власності]]. Було [[Конфіскація|конфісковано]] майно осіб, які були пов'язані з інституціями [[НДХ]], воєнних злочинців, [[Ферма (сільське господарство)|сільськогосподарських підприємств]] майже всієї [[фольксдойче|німецької меншини]], також націоналізовано капітал таких югославських галузей промисловості, як [[металургія]], [[хімічна промисловість|хімічна]], [[текстильна промисловість|текстильна]], [[деревообробна промисловість]] тощо.

До кінця 1945 року держава відібрала у колишніх [[власник]]ів майже всю власність у галузі [[Гірнича промисловість|гірничодобувної]], металургійної та [[нафтова промисловість|нафтової промисловості]].

[[28 квітня]] [[1948]] скасовано приватну власність у дрібній торгівлі, [[громадське харчування|громадському харчуванні]] та інших галузях дрібного підприємництва і [[сфера послуг|сфері послуг]].

== Елітоцид ==
Комуністи [[елітоцид|ліквідували велику кількість інтелігенції]] та господарників. Серед них були такі письменники: Іван Софта, Мар'ян Маріяшевич, Мар'ян Блажич, Бонавентура Радонич, Керубін Шегвич,<ref>http://hrcak.srce.hr/file/62394 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305142127/http://hrcak.srce.hr/file/62394 |date=5 березня 2016 }} Mario Jereb, Jesu li Hrvati postali Goti?, ČSP, br. 3., 869.-882. (2008.)</ref> Єрко Скрачич, Владимир Юрчич;
поети: Станко Віткович, Бранко Кларич, Габрієл Цвітан, Петар Периця;
журналісти: Мійо Бзік, Агата фон Гаусбергер, Іван Маронич, Вілім Перос, Данієл Уванович, Тіас Мортіжія, Станіслав Полонійо… У цьому ряду були і численні хорватські інженери, техніки, офіцери, священики та ін.

== Омани щодо комуністичної Югославії ==
У межах [[Західна Європа|західноєвропейських]] протистоянь окрему проблему становлять держави, породжені [[розпад Югославії|розпадом]] колишньої [[СФРЮ|комуністичної Югославії]], позаяк протягом [[холодна війна|холодної війни]] остання відігравала особливу роль. Із цієї причини комуністична Югославія отримувала від [[Західний світ|Західного світу]] економічну та іншу допомогу, а на Заході Югославія зображувалася надзвичайно упереджено, не інакше як райська [[оаза]] у пеклі решти комуністичного світу. Це необ'єктивне відображення збереглося в Західній Європі і через двадцять років після розпаду Югославії.<ref>Dr. Florian Thomas Rulitz, ''Bleiburška i Vetrinjska tragedija'', Počasni bleiburški vod, Zagreb, 2012., ISBN 978-953-7379-03-2, str. 25.</ref> Наприклад, у [[Чорна книга комунізму|Чорній книзі комунізму]] замовчується тільки комуністична Югославія, незважаючи на те, що відносно до чисельності населення [[Політичний режим|режим]] Тіто знищив більший відсоток людей, ніж це було в інших європейських комуністичних державах. Найяскравіше це видно з точних поіменних даних про духовенство: югославські комуністи вбили на хорватських землях 664 священиків, [[чернець|черниць]] і [[семінарист]]ів. Це більше, ніж загальна кількість убитих священиків у всіх європейських комуністичних країнах разом.

Через величезні воєнні і післявоєнні злочини та багаторічні [[репресії]] [[тоталітаризм|тоталітарного]] режиму комуністичної Югославії [[Броз Тіто|Тіто]] потрапив у першу десятку вбивць [[ХХ століття]].<ref>http://www.hawaii.edu/powerkills/NOTE1.HTM {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190118212828/http://www.hawaii.edu/powerkills/NOTE1.HTM |date=18 січня 2019 }} Mega murderers.</ref><ref>[http://www.dailymail.co.uk/home/moslive/article-2091670/Hitler-Stalin-The-murderous-regimes-world.html From Stalin to Hitler, the most murderous regimes in the world] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180324195153/http://www.dailymail.co.uk/home/moslive/article-2091670/Hitler-Stalin-The-murderous-regimes-world.html |date=24 березня 2018 }}, pristupljeno 9. svibnja 2015.</ref><ref>[http://www.24sata.hr/cudne-vijesti/deseti-najveci-ubojica-20-stoljeca-bio-je-jb-tito-31165 Deseti najveći ubojica 20. stoljeća bio je J.B. Tito?] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151117024658/http://www.24sata.hr/cudne-vijesti/deseti-najveci-ubojica-20-stoljeca-bio-je-jb-tito-31165 |date=17 листопада 2015 }}, Ž. Krmpotić i dr. za «24 sata», 2. listopada 2007.</ref>

Хорватський історик Владимир Гайгер 2010 року пише:{{цитата|Найбільшою і найбезчеснішою містифікацією югославської політики і науки, зосібна історіографії та демографії, була містифікація про людські втрати Югославії в роки Другої світової війни та про жертви і потерпілих, які спричинили окупанти і їхні поплічники, особливо в Хорватії. Прихильники містифікації і втаємничення фактів про людські втрати Югославії (і Хорватії) під час Другої світової війни, забарикадовані своїми позиціями, тлумаченнями та прийнятними для них цифрами, не впали у відчай навіть після розпаду Югославії. Через нестачу системних досліджень багато хто і нині наводить довільні оцінки, перебільшуючи або ж применшуючи певні категорії людських втрат Хорватії і Югославії у Другій світовій війні та у післявоєнний час.<ref>[http://www.znaci.net/00003/665.pdf "Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj, 1944. - 1946. DOKUMENTI: Zagreb i Središnja Hrvatska"] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150325095126/http://znaci.net/00003/665.pdf |date=25 березня 2015 }}, Hrvatski institut za povijest, 2008.</ref>}}

== Див. також ==
* [[Бляйбурзька різанина]]
* [[Злочини югославських партизанів у Другій світовій війні]]
* [[Державний тероризм]]
* [[Чорна книга комунізму]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://www.znaci.net/00003/665.pdf «Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj, 1944. — 1946. DOKUMENTI: Zagreb i Središnja Hrvatska»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150325095126/http://znaci.net/00003/665.pdf |date=25 березня 2015 }}, Hrvatski institut za povijest, 2008.
* Mitja Ferenc i Želimir Kužatko: ''Prikrivena grobišta Hrvata u Republici Sloveniji''
* Dusper, Zvonimir: ''U vrtlogu Bleiburga'', Rijeka: Vitagraf, 1996. (2. nadopunjeno izdanje)
* Mate Rupić: ''Partizanska i komunistička represija i zločini u Hrvatskoj 1944. — 1946. — Dokumenti, Zagreb: 2009, ISBN 953-6659-20-4''
* Jurčević, Josip: ''Bleiburg'', Zagreb: Dokumentacijsko informacijsko središte — DIS, 2005.

== Посилання ==
* [http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=100752 «Ljudski gubici Hrvatske u Drugome svjetskom ratu i u poraću koje su prouzročili Narodnooslobodilačka vojska i Partizanski odredi Jugoslavije/Jugoslavenska armija i komunistička vlast Brojidbeni pokazatelji (procjene, izračuni, popisi) Case study: Bleiburg i folksdojčeri»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304165316/http://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=100752 |date=4 березня 2016 }}, Vladimir Geiger, Časopis za suvremenu povijest, Vol.42 No.3 Prosinac 2010.
* [http://domovina.110mb.com/zlocini_komunizma_41-45_i_dalje.htm Jaskanske novine: lipanj 2006.]{{Недоступне посилання|date=серпня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://hakave.org/index.php?option=com_content&task=view&id=1406 Hakawe:Profesor Goran Jurišić o Zločinima komunizma] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210220064225/http://www.hkv.hr/index.php?option=com_content&task=view&id=1406 |date=20 лютого 2021 }}
* [https://web.archive.org/web/20140904025809/http://www.cwc-hsk.de/sites/default/files/izvjesce_vijeca_komisije.pdf Komisija za utvrđivanje ratnih i poratnih žrtava] Vijeće za utvrđivanje poratnih žrtava komunističkog sustava ubijenih u inozemstvu — Izvješće o radu od 28. travnja 1992. do 15. rujna 1999.

[[Категорія:Воєнні злочини в Югославії у Другу світову війну]]
[[Категорія:Злочини проти людяності]]


text:
# Вівіан Коразоне
Вівіан Коразоне Аквіно (англ. Vivian Corazone Aquino, нар. 2 жовтня 1998) — кенійська футболістка, яка грає за клуб «Соккер Куінз», а також національну збірну Кенії. Однаково добре грає обома ногами, а також застосовує різноманітні фінти.

## Клубна кар'єра

### Ранні роки
Футболом розпочала займатися 2007 року (на той час дівчинці виповнилося 9 років) у складі клубу «Маса Бейбс» з Найробі. У 2012 році для здобуття освіти вступила до столичної Середньої школи Маконгені, до 2013 року, паралельно з навчанням, грала за шкільну футбольну команду.
У 2013 році вступила Вищої олімпійської школи, тоді ж розпочала виступти за футбольну команду навчального закладу, у складі якої виграла чемпіонат країни 2013 року. Виступала на Східноафриканських шкільних іграх 2013.
У 2014 році була капітаном дівочої збірної Кенії WU-17.

### Професіональна кар'єра
«Соккер Куінз»
Одразу ж по завершенні середньої школи уклала договір з «Соккер Куінз». У Прем'єр-лізі 2016 відзначилася 2-а голами та 6-а результативними передачами, того сезону також виводила гравчинь «Соккер Куінз» з капітанською пов'язкою.

## Кар'єра в збірній
Виступає за збірну Кенії, у футболці якої відзначилася 4-а голами.

## Досягнення
- Чемпіонат Кенії серед школярів
  -  Чемпіон (1): 2013

wikiname: ukwiki

title: Вівіан Коразоне

in_language: uk

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Вівіан Коразоне
| зображення         =
| підпис             =
| повне-ім'я         = Вівіан Коразоне Аквіно
| дата-народження    = 02.10.1998
| місце-народження   = [[Найробі]], [[Кенія]]
| дата-смерті        =
| місце-смерті       =
| прізвисько         =
| зріст              = 185 см
| вага               =
| громадянство       = {{KEN}}
| поточний-клуб      = {{Прапорець|KEN}} «Соккер Куінз»
| номер              = 8
| юнацькі-роки       = 2007—2012
| юнацькі-клуби      = {{Прапорець|KEN}} «Маса Бейбс»
| позиція = [[півзахисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2016–н.ч.| {{Прапорець|KEN}} | «Соккер Куінз» | ? |2}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2014 | {{Прапорець|KEN}} Кенія WU-17 || ?| ?}}
{{Футболіст рядок 1|2016—| {{Прапорець|KEN}} [[Жіноча збірна Кенії з футболу|Кенія]] || 4| 4}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення =
}}
'''Вівіан Коразоне Аквіно''' ({{lang-en|Vivian Corazone Aquino}}, {{нар}} [[2 жовтня]] [[1998]]) — кенійська [[футболіст|футболістка]], яка грає за клуб «Соккер Куінз», а також [[Жіноча збірна Кенії з футболу|національну збірну Кенії]]. Однаково добре грає обома ногами, а також застосовує різноманітні фінти<ref>{{Cite news|url=https://citizentv.co.ke/sports/corazon-aquino-the-teenage-steel-in-starlets-armour-149252/|title=Corazon Aquino, the teenage steel in Starlets armour|newspaper=Citizentv.co.ke|language=en|accessdate=2016-12-03|archive-date=2 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200102233828/https://citizentv.co.ke/sports/corazon-aquino-the-teenage-steel-in-starlets-armour-149252/}}</ref>.

== Клубна кар'єра ==

=== Ранні роки ===
Футболом розпочала займатися 2007 року (на той час дівчинці виповнилося 9 років) у складі клубу «Маса Бейбс» з Найробі. У 2012 році для здобуття освіти вступила до столичної Середньої школи Маконгені, до 2013 року, паралельно з навчанням, грала за шкільну футбольну команду.

У 2013 році вступила Вищої олімпійської школи, тоді ж розпочала виступти за футбольну команду навчального закладу, у складі якої виграла чемпіонат країни 2013 року. Виступала на Східноафриканських шкільних іграх 2013.

У 2014 році була капітаном дівочої збірної Кенії WU-17.

=== Професіональна кар'єра ===
;«Соккер Куінз»
Одразу ж по завершенні середньої школи уклала договір з «Соккер Куінз». У Прем'єр-лізі 2016 відзначилася 2-а голами та 6-а результативними передачами, того сезону також виводила гравчинь «Соккер Куінз» з капітанською пов'язкою.

== Кар'єра в збірній ==
Виступає за збірну Кенії, у футболці якої відзначилася 4-а голами<ref>{{cite web|title=Player: Vivian Corazone Aquino - FoStats|url=http://www.fostats.com/player/10469/|website=www.fostats.com|accessdate=2 січня 2020|archive-date=2 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200102233828/http://www.fostats.com/player/10469/}}</ref>.

== Досягнення ==
* {{Прапорець|KEN}} '''Чемпіонат Кенії серед школярів'''
** [[Файл:Gold medal icon.svg|15px]] Чемпіон (1): 2013

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.facebook.com/pages/category/Athlete/Vivian-Corazon-Aquino-1598909990348605/ Сторінка Вівіан Коразоне] в соціальній мережі [[Facebook]]

{{DEFAULTSORT:Коразоне, Вівіан}}
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Уродженці Найробі]]
[[Категорія:Кенійські футболістки]]
[[Категорія:Гравчині жіночої збірної Кенії з футболу]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Вівіан Коразоне Аквіно

Народження: 2 жовтня 1998 (26 років)

Громадянство: Кенія

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Соккер Куінз»

title: Юнацькі клуби

«Маса Бейбс»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

2016–н.ч.: «Соккер Куінз» · ? · (2)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Кенія WU-17 · ? · ( ?)

Кенія · 4 · ( 4)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Раньєрі де Кальцабіджі
Раньєрі де Кальцабіджі (італ. Ranieri de' Calzabigi; нар. 23 грудня 1714 — пом. липень 1795) — італійський лібретист.
Народився в Ліворно, з 1750 жив у Парижі, з 1760 — у Відні, де співпрацював з К. В. Ґлюком і Г. Анджоліні. 1755 року виклав ідеї оперної реформи у «Дисертації про драматичну поезії синьйора абата П. Метастазіо». Ці ідеї отримали розвиток у написаних на його лібрето операх Ґлюка «Орфей та Еврідіка», «Альцеста», «Паріс і Єлена» та балеті «Дон Жуан».

title: Раньєрі де Кальцабіджі

wikitext:
{{особа
|ім'я                 =
|оригінал імені       =
|інші імена           =
|псевдонім            =
|прізвисько           =
|зображення           =
|розмір               =
|опис                 =
|ім'я при народженні  =
|дата народження      =<!-- дд.мм.рррр без шаблонів -->
|місце народження     =
|дата смерті          =<!--дд.мм.рррр-->
|місце смерті         =
|причина смерті       =
|поховання            =
|місце проживання     =
|підданство           =
|громадянство         =
|національність       =
|alma mater           =
|відомий              =
|суспільний стан      =
|діяльність           =
|науковий ступінь     =
|ступінь              =
|вчене звання         =
|титул                =
|посада               =
|військове звання     =
|платня               =
|статки               =
|термін               =
|попередник           =
|наступник            =
|партія               =
|головував_(-ла)      =
|конфесія             =
|батько               =
|мати                 =
|рід                  =
|родичі               =
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|автограф             =
|розмір автографа     =
|підпис               =
|нагороди             =
|сайт                 =
|зріст                =
|вага                 =
|герб                 =
|підпис герба         =
|примітки             =
}}'''Раньєрі де Кальцабіджі''' ({{lang-it|Ranieri de' Calzabigi}}; {{н}} [[23 грудня]] [[1714]] — {{†}} липень [[1795]]) — [[Італія|італійський]] [[лібретист]].

Народився в [[Ліворно]], з [[1750]] жив у [[Париж]]і, з [[1760]] — у [[Відень|Відні]], де співпрацював з [[Ґлюк|К. В. Ґлюком]] і Г. Анджоліні. [[1755]] року виклав ідеї оперної реформи у «Дисертації про драматичну поезії синьйора абата П. Метастазіо». Ці ідеї отримали розвиток у написаних на його лібрето операх Ґлюка «[[Орфей та Еврідіка]]», «Альцеста», «Паріс і Єлена» та балеті «Дон Жуан».

== Література та джерела ==
* Michel H., R. Calzabigi als Dichter von Musikdramen und als Kritiker, «Gluck-Jahrbuch», 1918, 4 Jg.
== Примітки ==
{{reflist}}
{{Italy-writer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Кальцабіджі Раньєрі де}}
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 23 грудня]]
[[Категорія:Народились 1714]]
[[Категорія:Померли 1795]]
[[Категорія:Уродженці Ліворно]]
[[Категорія:Італійські драматурги]]
[[Категорія:Італійські лібретисти]]
[[Категорія:Італійські поети]]
[[Категорія:Драматурги XVIII століття]]
[[Категорія:Лібретисти XVIII століття]]
[[Категорія:Поети XVIII століття]]
[[Категорія:Померли в Неаполі]]

title: Раньєрі де Кальцабіджі

Народився: 23 грудня 1714[…] · Ліворно, Тоскана, Італія

Помер: 12 липня 1795 (80 років) · Неаполь, Неаполітанське королівство

Діяльність: лібретист, письменник, поет

Галузь: література, поезія і лібрето

Alma mater: Convitto Nazionale Cicogninid

Знання мов: італійська

Членство: Аркадська академія


text:
# Стришинський Анатолій Михайлович
Анатолій Михайлович Стришинський (нар. 7 квітня 1899, Полтавщині — після 1960, Австралія) — український військовик та діяч автокефального руху. поручник Армії УНР, диякон першої і священник другої формації УАПЦ. Діяч православ'я в Австралії.

## Біографія
Народився 7 квітня 1899 року в священицькій родині на Полтавщині. Закінчив Полтавське духовне училище й два класи Полтавської духовної семінарії та прискорений курс Віленської військової школи. Учасник Першої світової війни і Визвольної боротьби в Україні 1918—1920 в ранзі поручника Армії УНР.
25 квітня 1925 рукоположений на диякона Архиєпископом Харківським Олександром Ярещенком. Після погрому УАПЦ, припинив пастирську діяльність, але з приходом німецьких військ почав шукати можливості прийняти ієрейські свячення. 16 червня 1942 рукоположений на священника Митрополитом Харківським УПАЦ Феофілом Булдовським.
Від 20 червня 1942 року по 20 березня 1943 був настоятелем парафії УАПЦ в селі Демидівці і благовісником Решетилівського району на Полтавщині, а 1943 вже емігрував до Німеччини, де став настоятелем парафії в Гайденаві (Німеччина).
31 березня 1947 — 24 квітня 1949 — настоятель парафії УАПЦ в Гайдельбергу (Німеччина).

### Еміграція до Австралії
До Австралії приїхав в 1949 і від 7 серпня 1949 року священнослужитель у сіднейських православних парафіях як настоятель або другий священник (Сідней-Гомбуш, Ньюкасл, Редферн, Блектавн). Отець Анатолій був першим настоятелем Святопокровської Парафії у Сіднеї. У 19 травня 1952 отець Анатолій на власне бажання залишає УАПЦ і переходить до Білоруської Автокефальної Православної Церкви в розпорядження архиєпископа Сергія Охотенка. Від 8 травня 1960 року настоятель Свято Миколаївської парафії Української Православної Церкви Австралії в Кабраматті.
Меценат Фундації Українознавчих Студій в Австралії та Кафедри Українознавства в Австралії.

title: Стришинський Анатолій Михайлович

wikitext:
'''Анатолій Михайлович Стришинський''' ({{н}} 7 квітня 1899, [[Полтавщина|Полтавщині]] — після 1960, [[Австралія]]) — український військовик та діяч автокефального руху. [[Поручик|поручник]] [[Армія УНР|Армії УНР]], диякон першої і священник другої формації УАПЦ. Діяч православ'я в Австралії.

== Біографія ==

Народився 7 квітня 1899 року в [[Священик|священицькій]] родині на Полтавщині. Закінчив [[Полтавське духовне училище]] й два класи [[Полтавська духовна семінарія|Полтавської духовної семінарії]] та прискорений курс Віленської військової школи. Учасник [[Перша світова війна|Першої світової війни]] і [[Радянсько-українська війна|Визвольної боротьби в Україні]] 1918—1920 в ранзі [[Поручик|поручника]] [[Армія УНР|Армії УНР]].<ref name="КУА" /><ref name="УАЕД" />

25 квітня 1925 [[Рукоположення|рукоположений]] на [[диякон]]а [[Ярещенко Олександер|Архиєпископом Харківським Олександром Ярещенком]]. Після погрому УАПЦ, припинив пастирську діяльність, але з приходом німецьких військ почав шукати можливості прийняти ієрейські свячення. [[16 червня]] [[1942]] рукоположений на [[Священник|священника]] Митрополитом Харківським УПАЦ [[Феофіл (Булдовський)|Феофілом Булдовським]]<ref name="КУА" />.

Від 20 червня 1942 року по 20 березня 1943 був [[Настоятель|настоятелем]] парафії [[Українська автокефальна православна церква (1942—1944)|УАПЦ]] в селі [[Демидівка (Решетилівський район)|Демидівці]] і благовісником [[Решетилівський район|Решетилівського району]] на Полтавщині, а 1943 вже емігрував до Німеччини, де став настоятелем парафії в [[Гайденав]]і (Німеччина).

31 березня 1947 — 24 квітня 1949 — настоятель парафії УАПЦ в [[Гайдельберг|Гайдельбергу]] (Німеччина)<ref name="КУА" /><ref name="ЕУД" />.

=== Еміграція до Австралії ===

До [[Австралія|Австралії]] приїхав в 1949 і від 7 серпня 1949 року священнослужитель у [[сідней]]ських православних парафіях як настоятель або другий священник (Сідней-Гомбуш, [[Ньюкасл (Австралія)|Ньюкасл]], {{iw|Redfern, New South Wales|Редферн|en|Redfern, New South Wales}}, {{iw|Blacktown|Блектавн|en|Blacktown}}). Отець Анатолій був першим настоятелем Святопокровської Парафії у Сіднеї<ref name="УАЕД" />. У 19 травня 1952 отець Анатолій на власне бажання залишає УАПЦ і переходить до [[Білоруська автокефальна православна церква|Білоруської Автокефальної Православної Церкви]] в розпорядження архиєпископа Сергія Охотенка<ref name="Альманах" />. Від 8 травня 1960 року настоятель Свято Миколаївської парафії Української Православної Церкви Австралії в {{iw|Cabramatta, New South Wales|Кабраматті|en|Cabramatta, New South Wales}}<ref name="ЕУД" />.

Меценат Фундації Українознавчих Студій в Австралії та Кафедри Українознавства в Австралії<ref name="КУА" />.

== Примітки ==
{{reflist|
<ref name="КУА">Фундація Українознавчих Студій в Австралії. ''Будівничі Катедри Українознавства в Австралії (Пропам'ятна книга)'', Сідней, 1984 с. 59</ref>
<ref name="УАЕД">{{УАЕД}} с. 352, 478</ref>
<ref name="ЕУД">{{ЕУД/4}} с. 192</ref>
<ref name="Альманах">''Альманах Українського життя в Австралії''. «[[Вільна Думка]]» та Фундація Українознавчих Студій в Австралії, Сідней 1994. ISBN 0-908168-04-7</ref>
}}

[[Категорія:Народились 7 квітня]]
[[Категорія:Народились 1899]]
[[Категорія:Уродженці Полтавської губернії]]
[[Категорія:Українці Австралії]]
[[Категорія:Українська православна церква Австралії]]
[[Категорія:Вояки Армії УНР]]
[[Категорія:Російські військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники визвольних змагань українського народу]]
[[Категорія:Діячі УАПЦ]]
[[Категорія:Православні священники]]
[[Категорія:Українські релігійні діячі]]
[[Категорія:Українські священники]]
[[Категорія:Українці Сіднея]]


text:
# Парк Юрського періоду (роман)
«Парк Юрського періоду» (англ. Jurassic Park) — науково-фантастичний роман Майкла Крайтона 1991 року. Книга складається з семи циклів та розповідає про неочікуваний збій, що трапився у незвичному парку розваг з клонованими динозаврами. Твір ілюструє математичну концепцію теорії хаосу та слугує свого роду історією-застереженням на тему генетичної інженерії. 1995 року Крайтон опублікував роман-продовження — «Загублений світ», а 1997 року обидві книги вийшли під одною палітуркою з назвою «Світ Юрського періоду» (непов'язаний з однойменним фільмом).
1993 року за мотивами роману американський режисер Стівен Спілберг зняв однойменний блокбастер — «Парк Юрського періоду», а 1997 року фільм-продовження — «Парк Юрського періоду 2: Загублений світ», який також має за основу однойменний роман. Третій фільм «Парк Юрського періоду 3», який 2001 року зняв режисер Джо Джонсон, містить декілька елементів, тем та сцен з обох книг, які не використовувалися в попередніх екранізаціях, зокрема сцени з пташиним вольєром та судном. 12 червня 2015 року вийшов четвертий фільм з серії «Парку Юрського періоду» — «Світ Юрського періоду», режисером якого став Колін Треворров.
Історія роману починається 1983 року, коли Крайтон написав сценарій про студента-випускника, якому вдалося клонувати динозаврів. Зважаючи на те, генетичні дослідження потребують великого фінансування та й просто «не існує нагальної потреби у створенні динозаврів», Крайтон дійшов висновку, що ідея клонування динозаврів може виникнути внаслідок «бажання розважати», задля створення парку розваг, де будь-хто на світі матиме змогу подивитися на колись вимерлих створінь. Першопочатково розповідь велась від імені дитини, але внаслідок критики з боку тих, хто мав змогу прочитати перший варіант книги, Крайтон погодився, що насправді краще, аби розповідь велася від імені дорослого.

## Сюжет
Впродовж 1989 року в Коста-Риці стається низка нападів невідомих тварин на дітей. Вціліла дівчинка описує нападників як ящірку, що пересувалася на двох лапах, нагадуючи динозавра. Невдовзі вдається знайти рештки загадкової істоти, яку вполювала мавпа. Палеонтолог Алан Грант і його аспірантка Еллі Сетлер підозрюють, що тварини втекли з острова Ісла Нублар, який орендував мільйонер Джон Геммонд, голова корпорації «ІнДжен». Його дивні замовлення наукового обладнання та пошуки останків динозаврів дають підстави вважати, що Геммонд замислив шляхом генної інженерії повернути до життя динозаврів та зробити на Ісла Нублар унікальний парк розваг з доісторичними тваринами.
Боячись втратити підтримку японських інвесторів, Геммонд запрошує Алана й Еллі оглянути острів та підтвердити, що тварини з нього не можуть втекти. Крім них на Ісла Нублар вирушають математик Іян Малкольм і юрист Дональд Джаннеро. Вони розмірковують як можливо відродити динозаврів і на скільки їхнє життя можливо контролювати.
Прибувши на острів, вони пересвідчуються, що «ІнДжен» вивели динозаврів, від рослиноїдних апатозаврів і до хижих тиранозаврів. Для цього було взято ДНК, що збереглася в червоних клітинах крові, котру пили доісторичні комарі й потрапили в смолу, що утворила бурштин. Проте ДНК лише деяких видів вдалося відновити, доповнюючи прогалини фрагментами ДНК споріднених істот. Поміщені в інкубатори динозаври в більшості гинуть через генетичні вади й інші фактори. Джон Геммонд запевняє, що істоти не могли покинути парку, адже їх спроектовано залежними від лізину, без якого динозаври помирають через 12 годин. Геммонд демонструє різноманітні автоматизовані системи парку, такі як огорожі під напругою і детектори рухів.
До гостей парку приєднуються онуки Геммонда, Тім і Лекс. Подорожуючи з ними островом, Грант виявляє шкаралупу яєць, що свідчить про розмноження динозаврів. Геммонд заперечує це, доводячи, що всі динозаври — самиці, тому не можуть розмножуватися. Незабаром Малкольм виявляє, що система підрахунку динозаврів лише звіряється з кількістю виведених в інкубаторі істот. Задавши інші параметри пошуку, він відкриває, що насправді динозаврів на кілька десятків більше. Іян розмірковує над тим, що парк — складна система і передбачити її розвиток неможливо. Сетлер натрапляє на стегозавра, отруєного місцевими ягодами. Вона здогадується, що динозавр проковтнув їх разом з камінням, чого творці парку не передбачали.
Тим часом головний програміст парку Денніс Недрі потай вимикає системи безпеки, щоб викрасти ембріони динозаврів. Це вимикає датчики руху й електричні огорожі, дозволяючи динозаврам втекти з вольєрів. Денніс планує передати ембріони за винагороду генетику Льюїсу Доджсону, котрий таємно працює на конкурентів «ІнДжен» — корпорацію «Біосин». Проте в дорозі до корабля його застає ураган і Денніс губиться. Вирушивши далі пішки, він стає жертвою дилофозавра.
Грант та інші гості парку опиняються посеред острова і бачать, що з вольєру втік хижий тиранозавр. Тікаючи від нього, Іян раниться, а Грант з дітьми вирушає до диспетчерської. Іяна знаходить єгер Роберт Малдун і передає ветеринарові Джеррі Гардінгу. Математик повільно вмирає, повторюючи про мізерні шанси інших вижити.
Інженер парку Джон Арнольд об'єднується з генетиком Генрі Ву, Робертом і Геммондом у прагненні полагодити роботу парку. Їм вдається зрозуміти що зробив Денніс і ввімкнути електричні огорожі. Проте з'ясовується, що головний генератор не працює, через що велоцираптори опиняються на волі. Ці динозаври вбивають Арнольда та Ву. Тим часом Грант з дітьми знаходять човен і прямують до гостьового центру, де змушені рятуватися від нападу птеродактилів. Вони виявляють як кілька рапторів пробираються на корабель і поспішають попередити про це решту. Тіму вдається отримати доступ до комп'ютера та відновити живлення електроогорож. Дженнаро ж змушує корабель повернутися до Ісла Нублар.
Грант і Сетлер з Малдуном і Дженнаро вирішують завадити розмноженню рапторів, які володіють найвищим інтелектом і тому найнебезпечніші. Вони знаходять кладки яєць у колекторі, де їх підігріває вулканічне тепло. Геммонд, злякавшись тиранозавра, тікає і стає жертвою прокомпсогнатусів. Грант врешті дізнається, що для відновлення ДНК динозаврів використовувалася ДНК жаб, здатних змінювати свою стать. Таким чином у динозаврів з'явилися самці та почалося їх неконтрольоване розмноження.
На острів прибуває армія Коста-Рики, Грант повідомляє бійцям, що динозаври небезпечні. Ісла Нублар піддається випаленню напалмом. Вцілілих переправляють до Коста-Рики. За тиждень Грант довідується, що в джунглях Коста-Рики невідомі істоти поїдають курчат і рослини, що містять лізин. Тобто, динозаври все ж втекли з острова.

## Персонажі
- Джон Геммонд — мультимільйонер, засновник корпорації «Інтернешл Дженетик Текнолоджіс Інк» або просто «ІнДжен», яка за рахунок японських інвесторів втілювала в життя Геммондовів проект з створення парку розваг «Парк Юрського періоду» з клонованими динозаврами на великому острові Ісла Нублар, що розташовується за сто миль від берега Коста-Рики.
- Алан Грант — професор палеонтології в Університеті Денвера. Погоджується на пропозицію Геммонда навідатись на острів та провести там вихідні за двадцять тисяч гонорару на день. Бере з собою доктора Сетлер, якій пообіцяли такий самий гонорар. Такої великої суми вистачить для їхніх палеонтологічної експедицій на наступні два сезони.
- Еллі Сетлер — молода аспірантка, палеоботанік, супроводжує Гранта на острів Ісла Нублар.
- Іян Малкольм — один із найвідоміших математиків нового покоління, спеціаліст з теорії хаосу. З самого початку не схвалює такого парку розваг з доісторичними тваринами, адже така затія непередбачувана за своєю суттю і неодмінно призведе до збою.
- Алексис Мерфі (Лекс) — семи- або восьмирічна онука Геммонда, яка разом із братом Тімом прибула на острів для екскурсії. Примхлива, весь час дражнить брата.
- Тімоті Мерфі (Тім) — одинадцятирічний онук Геммонда, який разом із сестрою Лекс прибув на острів для екскурсії. Юний знавець динозаврів та комп'ютерний ентузіаст.
- Денніс Недрі — програміст, розробник комп'ютерної системи парку. Вимкнув усі системи безпеки, зокрема систему зв'язку та електифіковану огорожу, аби викрасти з лабораторії ембріон динозавра та передати його за значну суму грошей концерну «Біосин», конкуренту «ІнДжен».
- Дональд Дженнаро — юрист «ІнДжен», який захищає права японських інвесторів. Навідується на острів заради оцінки стану проекту.
- Роберт Малдун — начальник охорони відділу диких тварин у «Парку Юрського періоду». На його думку деякі динозавру парку становлять велику небезпеку, серед яких, зокрема, велоцираптори. Вимагав у Геммонда зброю — протитанкові керовані ракети.
- Джон Арнольд — головний індженер, який відповідає за механізм контролю та запуску парку розваг. Вважає, що такий проект є одним із найамбітніших в історії. Засуджує швидке відкриття тематичного парку, адже щоб усунути усі недоліки потрібні роки.
- Доктор Генрі Ву — генетик, який здійснив клонування динозаврів. Зважаючи на те, що тварини занадто швидкі та небезпечні, пропонує Геммонду вивести повільний, більш свійський вид динозаврів, яких легше контролювати, щоб забезпечити безпеку майбутніх відвідувачів.
- Ед Реджис — голова відділу зв'язків із громадськістю, проводить екскурсію для новоприбулих науковців та онуків Геммонда.
- Джеррі Гардінг — ветлікар, який погодився працювати на Геммонда, задля перспективи написання першого в світі підручника про хвороби динозаврів.
- Льюїс Доджсон — генетик у компанії «Біосин», де працював у відділі розробки нової продукції. Займався промисловим шпигунством, здебільшого проти корпорації «ІнДжен». Підбурює Денніса Недрі на крадіжку ембріона динозавра.

## Переклад українською
- Майкл Крайтон. Парк Юрського періоду / пер. з англ. Романа Клочка. — К. : КМ-Букс, 2017. — 544 с. — ISBN 978-617-7489-74-9.

title: Парк Юрського періоду (роман)

wikitext:
{{Видання
|назва = Парк Юрського періоду
|назва_оригіналу = Jurassic Park
|переклад = [[Клочко Роман Вікторович|Роман Клочко]]
|зображення = Парк Юрського періоду.jpg
|підпис_зображення = Обкладинка українського видання 2017 року
|автор = [[Майкл Крайтон]]
|ілюстрації =
|дизайн_обкладинки =
|країна = [[США]]
|мова = [[Англійська мова|англійська]]
|серія =
|тема =
|жанр = [[наукова фантастика]]
|видавництво = [[КМ-Букс (видавнича група)|КМ-Букс]]
|дата_публікації = [[20 листопада]] [[1990]]
|публікація_українською_мовою = 2017
|media_type =
|сторінки =
|попереднє_видання =
|наступне_видання = «[[Загублений світ (роман)|Загублений світ]]» (1995)
}}
'''«Парк Юрського періоду»''' ({{lang-en|Jurassic Park}}) — науково-фантастичний роман [[Майкл Крайтон|Майкла Крайтона]] 1991 року. Книга складається з семи циклів та розповідає про неочікуваний збій, що трапився у незвичному [[Парк розваг|парку розваг]] з [[Клонування (біотехнологія)|клонованими]] [[Динозаври|динозаврами]]. Твір ілюструє математичну концепцію [[Теорія хаосу|теорії хаосу]] та слугує свого роду історією-застереженням на тему [[Генетична інженерія|генетичної інженерії]]. 1995 року Крайтон опублікував роман-продовження — «[[Загублений світ (роман)|Загублений світ]]», а 1997 року обидві книги вийшли під одною палітуркою з назвою «Світ Юрського періоду» (непов'язаний з [[Світ Юрського періоду|однойменним фільмом]])<ref>{{cite book|last=Crichton|first=Michael|title=Michael Crichton's Jurassic World|url=https://archive.org/details/michaelcrichtons00cric|year=1997|publisher=Knopf|ISBN=978-0375401077}}</ref><ref>{{cite web|url=http://catalog.loc.gov/vwebv/search?searchArg=9780375401077&searchCode=GKEY%5E*&searchType=0&recCount=25&sk=en_US|title=Michael Crichton's Jurassic world (information)|publisher=[[Library of Congress]]|accessdate=2015-01-28|archive-date=6 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201006231718/https://catalog.loc.gov/vwebv/search?searchArg=9780375401077&searchCode=GKEY%5E%2A&searchType=0&recCount=25&sk=en_US%2F}}</ref><ref>{{cite web|url=http://www.barnesandnoble.com/w/michael-crichtons-jurassic-world-michael-crichton/1120147558?ean=9780375401077|title=Michael Crichton's Jurassic World: Jurassic Park, The Lost World|publisher=[[Barnes & Noble]]|accessdate=2015-01-28|archive-date=6 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201006231723/https://www.barnesandnoble.com/noresults/michael-crichtons-jurassic-world-michael-crichton/1120147558?ean=9780375401077%2F}}</ref>.

1993 року за мотивами роману американський режисер [[Стівен Спілберг]] зняв однойменний блокбастер — «[[Парк Юрського періоду (фільм)|Парк Юрського періоду]]», а 1997 року фільм-продовження — «[[Парк Юрського періоду 2: Загублений світ]]», який також має за основу однойменний роман. Третій фільм «[[Парк Юрського періоду 3]]», який 2001 року зняв режисер [[Джо Джонсон]], містить декілька елементів, тем та сцен з обох книг, які не використовувалися в попередніх екранізаціях, зокрема сцени з пташиним вольєром та судном. 12 червня 2015 року вийшов четвертий фільм з серії «Парку Юрського періоду» — «[[Світ Юрського періоду (фільм)|Світ Юрського періоду]]», режисером якого став Колін Треворров.

Історія роману починається 1983 року, коли Крайтон написав [[сценарій]] про студента-випускника, якому вдалося клонувати динозаврів<ref>{{Cite AV media | people = Crichton, Michael | title = Michael Crichton on the Jurassic Park Phenomenon | medium = DVD | publisher = Universal | date = 2001}}</ref>. Зважаючи на те, генетичні дослідження потребують великого фінансування та й просто «не існує нагальної потреби у створенні динозаврів», Крайтон дійшов висновку, що ідея клонування динозаврів може виникнути внаслідок «бажання розважати», задля створення парку розваг, де будь-хто на світі матиме змогу подивитися на колись вимерлих створінь<ref>«Return to Jurassic Park: Dawn of a New Era», ''Jurassic Park'' Blu-ray (2011)</ref>. Першопочатково розповідь велась від імені дитини, але внаслідок критики з боку тих, хто мав змогу прочитати перший варіант книги, Крайтон погодився, що насправді краще, аби розповідь велася від імені дорослого<ref>{{Cite web |url=http://www.michaelcrichton.net/books-jurassicpark-mcnotes.html |title=Michael Crichton's notes on Jurassic Park |accessdate=8 жовтня 2017 |archive-date=20 вересня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200920213117/http://www.michaelcrichton.net/books-jurassicpark-mcnotes.html }}</ref>.

== Сюжет ==
Впродовж 1989 року в Коста-Риці стається низка нападів невідомих тварин на дітей. Вціліла дівчинка описує нападників як ящірку, що пересувалася на двох лапах, нагадуючи [[Динозаври|динозавра]]. Невдовзі вдається знайти рештки загадкової істоти, яку вполювала мавпа. [[Палеонтологія|Палеонтолог]] Алан Грант і його [[Аспірантура|аспірантка]] Еллі Сетлер підозрюють, що тварини втекли з острова Ісла Нублар, який орендував мільйонер Джон Геммонд, голова корпорації «ІнДжен». Його дивні замовлення наукового обладнання та пошуки останків динозаврів дають підстави вважати, що Геммонд замислив шляхом генної інженерії повернути до життя динозаврів та зробити на Ісла Нублар унікальний парк розваг з доісторичними тваринами.

Боячись втратити підтримку японських [[Інвестор|інвесторів]], Геммонд запрошує Алана й Еллі оглянути острів та підтвердити, що тварини з нього не можуть втекти. Крім них на Ісла Нублар вирушають [[математик]] Іян Малкольм і [[юрист]] Дональд Джаннеро. Вони розмірковують як можливо відродити динозаврів і на скільки їхнє життя можливо контролювати.

Прибувши на острів, вони пересвідчуються, що «ІнДжен» вивели динозаврів, від рослиноїдних [[Апатозавр|апатозаврів]] і до хижих [[Тиранозавр|тиранозаврів]]. Для цього було взято [[Дезоксирибонуклеїнова кислота|ДНК]], що збереглася в [[Еритроцити|червоних клітинах крові]], котру пили доісторичні комарі й потрапили в смолу, що утворила [[бурштин]]. Проте ДНК лише деяких видів вдалося відновити, доповнюючи прогалини фрагментами ДНК споріднених істот. Поміщені в [[Інкубатор (біологія)|інкубатори]] динозаври в більшості гинуть через генетичні вади й інші фактори. Джон Геммонд запевняє, що істоти не могли покинути парку, адже їх спроектовано залежними від [[Лізин|лізину]], без якого динозаври помирають через 12 годин. Геммонд демонструє різноманітні автоматизовані системи парку, такі як огорожі під напругою і детектори рухів.

До гостей парку приєднуються онуки Геммонда, Тім і Лекс. Подорожуючи з ними островом, Грант виявляє шкаралупу яєць, що свідчить про розмноження динозаврів. Геммонд заперечує це, доводячи, що всі динозаври — самиці, тому не можуть розмножуватися. Незабаром Малкольм виявляє, що система підрахунку динозаврів лише звіряється з кількістю виведених в інкубаторі істот. Задавши інші параметри пошуку, він відкриває, що насправді динозаврів на кілька десятків більше. Іян розмірковує над тим, що парк — складна система і передбачити її розвиток неможливо. Сетлер натрапляє на [[Стегозавр|стегозавра]], отруєного місцевими ягодами. Вона здогадується, що динозавр проковтнув їх разом з камінням, чого творці парку не передбачали.

Тим часом головний [[програміст]] парку Денніс Недрі потай вимикає системи безпеки, щоб викрасти [[Ембріон|ембріони]] динозаврів. Це вимикає датчики руху й електричні огорожі, дозволяючи динозаврам втекти з вольєрів. Денніс планує передати ембріони за винагороду [[Генетика|генетику]] Льюїсу Доджсону, котрий таємно працює на конкурентів «ІнДжен» — корпорацію «Біосин». Проте в дорозі до корабля його застає ураган і Денніс губиться. Вирушивши далі пішки, він стає жертвою [[Дилофозавр|дилофозавра]].

Грант та інші гості парку опиняються посеред острова і бачать, що з вольєру втік хижий тиранозавр. Тікаючи від нього, Іян раниться, а Грант з дітьми вирушає до диспетчерської. Іяна знаходить єгер Роберт Малдун і передає ветеринарові Джеррі Гардінгу. Математик повільно вмирає, повторюючи про мізерні шанси інших вижити.

[[Інженер]] парку Джон Арнольд об'єднується з генетиком Генрі Ву, Робертом і Геммондом у прагненні полагодити роботу парку. Їм вдається зрозуміти що зробив Денніс і ввімкнути електричні огорожі. Проте з'ясовується, що головний генератор не працює, через що [[Велоцираптор|велоцираптори]] опиняються на волі. Ці динозаври вбивають Арнольда та Ву. Тим часом Грант з дітьми знаходять човен і прямують до гостьового центру, де змушені рятуватися від нападу [[Птеродактилі|птеродактилів]]. Вони виявляють як кілька рапторів пробираються на корабель і поспішають попередити про це решту. Тіму вдається отримати доступ до комп'ютера та відновити живлення електроогорож. Дженнаро ж змушує корабель повернутися до Ісла Нублар.

Грант і Сетлер з Малдуном і Дженнаро вирішують завадити розмноженню рапторів, які володіють найвищим інтелектом і тому найнебезпечніші. Вони знаходять кладки яєць у колекторі, де їх підігріває вулканічне тепло. Геммонд, злякавшись тиранозавра, тікає і стає жертвою [[Компсогнатус|прокомпсогнатусів]]. Грант врешті дізнається, що для відновлення ДНК динозаврів використовувалася ДНК жаб, здатних змінювати свою стать. Таким чином у динозаврів з'явилися самці та почалося їх неконтрольоване розмноження.

На острів прибуває армія Коста-Рики, Грант повідомляє бійцям, що динозаври небезпечні. Ісла Нублар піддається випаленню [[Напалм|напалмом]]. Вцілілих переправляють до Коста-Рики. За тиждень Грант довідується, що в джунглях Коста-Рики невідомі істоти поїдають курчат і рослини, що містять лізин. Тобто, динозаври все ж втекли з острова.

== Персонажі ==
[[Файл:Mapa Isla Nublar ingles.jpg|thumb|200px|Мапа острова Ісла Нублар.]]

* '''Джон Геммонд''' — мультимільйонер, засновник [[Корпорація|корпорації]] «Інтернешл Дженетик Текнолоджіс Інк» або просто «ІнДжен», яка за рахунок японських інвесторів втілювала в життя Геммондовів проект з створення парку розваг «Парк Юрського періоду» з клонованими динозаврами на великому острові Ісла Нублар, що розташовується за сто миль від берега Коста-Рики.
* '''Алан Грант''' — професор [[Палеонтологія|палеонтології]] в Університеті Денвера. Погоджується на пропозицію Геммонда навідатись на острів та провести там вихідні за двадцять тисяч [[Гонорар|гонорару]] на день. Бере з собою доктора Сетлер, якій пообіцяли такий самий гонорар. Такої великої суми вистачить для їхніх палеонтологічної експедицій на наступні два сезони.
* '''Еллі Сетлер''' — молода аспірантка, [[Палеоботаніка|палеоботанік]], супроводжує Гранта на острів Ісла Нублар.
* '''Іян Малкольм''' — один із найвідоміших математиків нового покоління, спеціаліст з теорії хаосу. З самого початку не схвалює такого парку розваг з доісторичними тваринами, адже така затія непередбачувана за своєю суттю і неодмінно призведе до збою.
* '''Алексис Мерфі (Лекс)''' — семи- або восьмирічна онука Геммонда, яка разом із братом Тімом прибула на острів для екскурсії. Примхлива, весь час дражнить брата.
* '''Тімоті Мерфі (Тім)''' — одинадцятирічний онук Геммонда, який разом із сестрою Лекс прибув на острів для екскурсії. Юний знавець динозаврів та комп'ютерний ентузіаст.
* '''Денніс Недрі''' — програміст, розробник комп'ютерної системи парку. Вимкнув усі системи безпеки, зокрема систему зв'язку та електифіковану огорожу, аби викрасти з лабораторії ембріон динозавра та передати його за значну суму грошей концерну «Біосин», конкуренту «ІнДжен».
* '''Дональд Дженнаро''' — юрист «ІнДжен», який захищає права японських інвесторів. Навідується на острів заради оцінки стану проекту.
* '''Роберт Малдун''' — начальник охорони відділу диких тварин у «Парку Юрського періоду». На його думку деякі динозавру парку становлять велику небезпеку, серед яких, зокрема, [[Велоцираптор|велоцираптори]]. Вимагав у Геммонда зброю — протитанкові керовані ракети.
* '''Джон Арнольд''' — головний [[Інженерія|індженер]], який відповідає за механізм контролю та запуску парку розваг. Вважає, що такий проект є одним із найамбітніших в історії. Засуджує швидке відкриття тематичного парку, адже щоб усунути усі недоліки потрібні роки.
* '''Доктор Генрі Ву''' — [[Генетика|генетик]], який здійснив клонування динозаврів. Зважаючи на те, що тварини занадто швидкі та небезпечні, пропонує Геммонду вивести повільний, більш свійський вид динозаврів, яких легше контролювати, щоб забезпечити безпеку майбутніх відвідувачів.
* '''Ед Реджис''' — голова відділу зв'язків із громадськістю, проводить екскурсію для новоприбулих науковців та онуків Геммонда.
* '''Джеррі Гардінг''' — ветлікар, який погодився працювати на Геммонда, задля перспективи написання першого в світі підручника про хвороби динозаврів.
* '''Льюїс Доджсон''' — генетик у компанії «Біосин», де працював у відділі розробки нової продукції. Займався промисловим шпигунством, здебільшого проти корпорації «ІнДжен». Підбурює Денніса Недрі на крадіжку [[Ембріон|ембріона]] динозавра.

== Див. також ==
* [[Майазавр]]и
* [[Трицератопс]]и
* [[Отніелія|Отніелії]]
* [[Апатозавр]]и
* [[Гадрозаври]]
* [[Гіпсилофодон]]тиди
* [[Евоплоцефал|Еуоплоцефаліди]]
* [[Стиракозавр]]и
* [[Целурозаври]]и

== Переклад українською ==
* {{книга|ref=Парк Юрського періоду|відповідальний= пер. з англ. [[Клочко Роман Вікторович|Романа Клочка]]|автор=Майкл Крайтон|заголовок=Парк Юрського періоду|місто=К.|видавництво=КМ-Букс|рік=2017|Сторінок=544|ISBN=978-617-7489-74-9}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [http://sites.google.com/site/HZTomassi/isla-nublar-map ''Мапа острова Ісла Нублар''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170920052455/https://sites.google.com/site/hztomassi/isla-nublar-map |date=20 вересня 2017 }}
* {{Official website|http://www.jurassicpark.com}}
* [http://www.michaelcrichton.com/books-jurassicpark.html ''Jurassic Park''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150617045255/http://www.michaelcrichton.com/books-jurassicpark.html |date=17 червня 2015 }} на офіційному вебсайті Майкла Крайтона
{{Бібліоінформація}}

{{Світ Юрського періоду}}
{{ВП-портали|Книги|Література|Фантастика|Наукова фантастика|Фантастика жахів|США}}
[[Категорія:Науково-фантастичні романи 1990]]
[[Категорія:Науково-фантастичні романи США]]
[[Категорія:Англомовні фантастичні романи]]
[[Категорія:Романи, перекладені українською мовою]]
[[Категорія:Твори Майкла Крайтона]]
[[Категорія:Романи, дія яких відбувається на острові]]
[[Категорія:Романи про динозаврів]]

title: «Парк Юрського періоду»

Автор: Майкл Крайтон

Назва мовою оригіналу: Jurassic Park

Країна: США

Мова: англійська

Серія: Парк Юрського періоду (Світ Юрського періоду)

Тема: динозаври, теорія хаосу і генна інженерія

Жанр: наукова фантастика

Місце: США

Видавництво: КМ-Букс

Видано: 20 листопада 1990

Наступний твір: «Загублений світ» (1995)

title: Видання українською

Перекладач(і): Роман Клочко


text:
# Вербородинська сільська рада
Вербородинська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Старокостянтинівському районі Хмельницької області. Адміністративний центр — село Вербородинці.

## Загальні відомості
- Населення ради: 559 осіб (станом на 2001 рік)

## Населені пункти
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
- с. Вербородинці
- с. Гнатки

## Склад ради
Рада складалася з 12 депутатів та голови.
- Голова ради: Борук Галина Яківна
- Секретар ради: Сидорук Любов Миколаївна

### Керівний склад попередніх скликань
| Прізвище, ім'я, по батькові | Основні відомості                                                               | Дата обрання | Дата звільнення |
| --------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Бродська Галина Яківна      | Сільський голова, 1967 року народження, член Народної партії                    | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Борук Галина Яківна         | Сільський голова, 1967 року народження, освіта середня спеціальна, позапартійна | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України

### Депутати
За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали:

#### За суб'єктами висування
| Суб'єкт висування                 | Кількість обраних депутатів | %    |
| --------------------------------- | --------------------------- | ---- |
| Народна партія                    | 7                           | 58,3 |
| Єдиний Центр                      | 2                           | 16,7 |
| Самовисування                     | 2                           | 16,7 |
| Політична партія «Сильна Україна» | 1                           | 8,3  |

#### За округами
| № округу                          | Прізвище, ім'я, по батькові  | Дата визнання обраним | Освіта             | Партійна приналежність | Відомості про обраного депутата                                                                 |
| --------------------------------- | ---------------------------- | --------------------- | ------------------ | ---------------------- | ----------------------------------------------------------------------------------------------- |
| Єдиний Центр                      |                              |                       |                    |                        |                                                                                |
| 1                                 | Лящук Ніна Сигізмундівна     | 05.11.2010            | середня            | член Єдиного Центру    | Управління праці і соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА, соціальний робітник |
| 12                                | Фоміна Зінаїда Олександрівна | 05.11.2010            | середня            | член Єдиного Центру    | тимчасово не працює                                                                             |
| Народна Партія                    |                              |                       |                    |                        |                                                                                |
| 2                                 | Гедз Олена Антонівна         | 05.11.2010            | середня            | позапартійна           | СТОВ «Інтер-Случ», виконуюча обов'язки обліковця                                                |
| 3                                 | Заграй Оксана Іванівна       | 05.11.2010            | середня            | позапартійна           | магазин, продавець                                                                              |
| 4                                 | Соломахіна Ніна Василівна    | 05.11.2010            | середня спеціальна | позапартійна           | Вербородинський сільський клуб, завідувачка                                                     |
| 6                                 | Майстришин Сергій Сергійович | 05.11.2010            | середня            | член Народної партії   | СТОВ «ІнтерСлуч», обліковець                                                                    |
| 8                                 | Сидорук Любов Миколаївна     | 05.11.2010            | середня спеціальна | член Народної партії   | Вербородинська сільська рада, секретар                                                          |
| 9                                 | Борук Микола Васильович      | 05.11.2010            | середня спеціальна | позапартійний          | тимчасово не працює                                                                             |
| 10                                | Мазурок Андрій Миколайович   | 05.11.2010            | середня            | член Народної партії   | СТОВ «ІнтерСлуч», тракторист                                                                    |
| Політична партія «Сильна Україна» |                              |                       |                    |                        |                                                                                |
| 11                                | Середа Надія Іванівна        | 05.11.2010            | середня            | позапартійна           | тимчасово не працює                                                                             |
| Самовисування                     |                              |                       |                    |                        |                                                                                |
| 5                                 | Коцупей Ніна Сергіївна       | 05.11.2010            | середня            | позапартійна           | тимчасово не працює                                                                             |
| 7                                 | Случик Олена Миколаївна      | 05.11.2010            | середня            | член Єдиного Центру    | тимчасово не працює                                                                             |

title: Вербородинська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Вербородинська сільська рада
   | будівля             =
   | розташування        =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Хмельницька область]]
   | район               = [[Старокостянтинівський район]]
   | центр               = с. [[Вербородинці]]
   | голова              = Борук Галина Яківна
   | секретар            = Сидорук Любов Миколаївна
   | кількість членів    = 12 депутатів
   | утворена            =
   | код КОАТУУ          = 6824280900
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=37377 Вербородинська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           = 559 ''(на 2001 рік)''
   | щільність           =
   | населені пункти     = 2 села
   | поштовий індекс     = 31153
   | адреса              = <tt>31153, Хмельницька обл., Старокостянтинівський р-н, с. Вербородинці</tt>
   | телефонний код      = 3854
   | телефонний номер    = 77-1-33
   | факс                =
   | електронна скринька =
   | вебсторінка         =
  }}

'''Вербородинська сільська́ ра́да''' — [[адміністративно-територіальна одиниця]] та [[орган місцевого самоврядування]] у [[Старокостянтинівський район|Старокостянтинівському районі]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]]. [[Адміністративний центр]] — [[село]] [[Вербородинці]].

== Загальні відомості ==
* ''Населення ради:'' 559 осіб (станом на 2001 рік)

== Населені пункти ==
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Вербородинці]]
* с. [[Гнатки]]

== Склад ради ==
Рада складалася з 12 депутатів та голови.
* ''Голова ради:'' Борук Галина Яківна
* ''Секретар ради:'' Сидорук Любов Миколаївна

=== Керівний склад попередніх скликань ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|- bgcolor="#FAEBD7"
! Прізвище, ім'я, по батькові !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Бродська Галина Яківна
| Сільський голова, 1967 року народження, член [[Народна партія (Україна)|Народної партії]]
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Борук Галина Яківна
| Сільський голова, 1967 року народження, освіта середня спеціальна, позапартійна
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними сайту [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=9127&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=9127&rid256=122 Секретарі попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

=== Депутати ===
За результатами [[Місцеві вибори в Україні 2010|місцевих виборів 2010 року]] депутатами ради стали<ref>{{cite web |url=http://www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/WM02815?PID112=61&PID102=9127&PF7691=9127 |title=Вербородинська сільська рада. Результати виборів депутатів. |publisher=ЦВК |accessdate=15 вересня 2015 }}{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>:

==== За суб'єктами висування ====
{| class="wikitable sortable collapsible"
|-
! Суб'єкт висування !! Кількість обраних депутатів !! %
|-
| [[Народна партія (Україна)|Народна партія]] || align="center"| 7 || align="center"| 58,3
|-
| [[Єдиний Центр]] || align="center"| 2 || align="center"| 16,7
|-
| Самовисування || align="center"| 2 || align="center"| 16,7
|-
| Політична партія «[[Сильна Україна]]» || align="center"| 1 || align="center"| 8,3
|}

==== За округами ====
{| class="wikitable collapsible collapsed"
|-
! data-sort-type="number" | № округу !! Прізвище, ім'я, по батькові !! data-sort-type="date" | Дата визнання обраним !! Освіта !! Партійна приналежність !! Відомості про обраного депутата
|-
| colspan=6 | '''Єдиний Центр'''
|-
| align="center"| 1 || style=white-space:nowrap | Лящук Ніна Сигізмундівна || align="center"| 05.11.2010 || середня || член Єдиного Центру || Управління праці і соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА, соціальний робітник
|-
| align="center"| 12 || style=white-space:nowrap | Фоміна Зінаїда Олександрівна || align="center"| 05.11.2010 || середня || член Єдиного Центру || тимчасово не працює
|-
| colspan=6 | '''Народна Партія'''
|-
| align="center"| 2 || style=white-space:nowrap | Гедз Олена Антонівна || align="center"| 05.11.2010 || середня || позапартійна || СТОВ «Інтер-Случ», виконуюча обов'язки обліковця
|-
| align="center"| 3 || style=white-space:nowrap | Заграй Оксана Іванівна || align="center"| 05.11.2010 || середня || позапартійна || магазин, продавець
|-
| align="center"| 4 || style=white-space:nowrap | Соломахіна Ніна Василівна || align="center"| 05.11.2010 || середня спеціальна || позапартійна || Вербородинський сільський клуб, завідувачка
|-
| align="center"| 6 || style=white-space:nowrap | Майстришин Сергій Сергійович || align="center"| 05.11.2010 || середня || член Народної партії || СТОВ «ІнтерСлуч», обліковець
|-
| align="center"| 8 || style=white-space:nowrap | Сидорук Любов Миколаївна || align="center"| 05.11.2010 || середня спеціальна || член Народної партії || Вербородинська сільська рада, секретар
|-
| align="center"| 9 || style=white-space:nowrap | Борук Микола Васильович || align="center"| 05.11.2010 || середня спеціальна || позапартійний || тимчасово не працює
|-
| align="center"| 10 || style=white-space:nowrap | Мазурок Андрій Миколайович || align="center"| 05.11.2010 || середня || член Народної партії || СТОВ «ІнтерСлуч», тракторист
|-
| colspan=6 | '''Політична партія «Сильна Україна»'''
|-
| align="center"| 11 || style=white-space:nowrap | Середа Надія Іванівна || align="center"| 05.11.2010 || середня || позапартійна || тимчасово не працює
|-
| colspan=6 | '''Самовисування'''
|-
| align="center"| 5 || style=white-space:nowrap | Коцупей Ніна Сергіївна || align="center"| 05.11.2010 || середня || позапартійна || тимчасово не працює
|-
| align="center"| 7 || style=white-space:nowrap | Случик Олена Миколаївна || align="center"| 05.11.2010 || середня || член Єдиного Центру || тимчасово не працює
|}

== Примітки та джерела ==
{{reflist}}
* {{ОКВРУ|37377}}

{{Khmelnytskyi-obl-stub}}
{{Адміністративний устрій Старокостянтинівського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Старокостянтинівського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Хмельницька область

Район: Старокостянтинівський район

Адм. центр: с. Вербородинці

Облікова картка: Вербородинська сільська рада

title: Склад

Кількість членів: 12 депутатів

Голова ради: Борук Галина Яківна

Секретар ради: Сидорук Любов Миколаївна

title: Територія та населення

Населені пункти: 2 села

title: Контактні дані