text:
# Карл Шлехтер
Карл Шлехтер (нім. Carl Schlechter; 2 березня 1874, Відень — 27 грудня 1918, Будапешт) — видатний австрійський шахіст, один з найсильніших у першому десятилітті XX ст., Послідовник вчення Стейніца. Шаховий теоретик і композитор. Головний редактор журналу «Deutsche Schachzeitung» (1912—1918)

## Спортивні досягнення
| Рік       | Місто       | Турнір                 | +  | - | =  | Результат | Місце |
| --------- | ----------- | ---------------------- | -- | - | -- | --------- | ----- |
| 1900      | Мюнхен      |                        | 9  | 0 | 6  | 12 з 15   | 1-2   |
| 1901      | Монте-Карло |                        | 9  | 2 | 6  | 12 з 17   | 2     |
| 1904      | Монте-Карло |                        | 4  | 0 | 6  | 7 з 10    | 2     |
| 1904      | Кобург      |                        | 4  | 1 | 7  | 7,5 з 12  | 1-3   |
| 1906      | Нюрнберг    |                        | 6  | 1 | 9  | 10,5 з 16 | 3-4   |
| 1906      | Остенде     |                        | 15 | 3 | 12 | 21 з 30   | 1     |
| 1907      | Остенде     |                        | 7  | 3 | 10 | 12 з 20   | 2     |
|           | Карлсбад    | 1-й міжнародний турнір | 8  | 3 | 9  | 12½ з 20  | 4-5   |
| 1908      | Відень      |                        | 9  | 0 | 10 | 14 з 19   | 1-3   |
|           | Прага       |                        | 9  | 1 | 9  | 13,5 з 19 | 1-2   |
| 1910      | Гамбург     |                        | 8  | 1 | 7  | 11,5 з 16 | 1     |
| 1910/1911 | Відень      | Требіч-турнір          |    |   |    | 10 з 14   | 1-2   |
| 1911      | Карлсбад    | 2-й міжнародний турнір | 13 | 4 | 8  | 17 з 25   | 2-3   |
| 1912      | Відень      | Требіч-турнір          | 5  | 1 | 4  | 7 з 10    | 1     |
| 1913      | Відень      | Требіч-турнір          | 10 | 0 | 8  | 14 з 18   | 1     |
| 1914      | Відень      | Требіч-турнір          | 10 | 1 | 3  | 11,5 з 14 | 1     |
| 1915/1916 | Відень      | Требіч-турнір          |    |   |    | 10 з 15   | 1     |

Найбільш значущі матчеві результати:
| Рік  | Місто          | Суперник  | Результат |
| 1902 | Карлсбад       | Яновський | (+6-1=3)  |
| 1910 | Відень, Берлін | Ласкер    | (+1-1=8)  |
| 1911 | Кельн          | Тарраш    | (+3-3=10) |

## Відгуки про Шлехтера
В 90-х роках XIX ст. теорія Стейніца ще настільки не була загальним надбанням, що навіть багато майстрів не засвоїли її повністю. Тому шахісти, які володіли нею досконало, без особливих зусиль досягали відмінних турнірних успіхів, перемагаючи слабких супротивників, а між собою зводячи партії переважно внічию. Так виник особливий стиль того часу — малоініціативний, що зводився головним чином до чатування на позиційні помилки супротивників, погано знайомих з системою Стейніца. Ця манера гри майже стирала індивідуальне обдарування найталановитіших шахістів тієї епохи. До останніх належить і Шлехтер. Вивчаючи його партії, ми, однак, можемо розрізнити іноді під маскою наслідувальної техніки його істинну, вельми значну особистість.— Р. Реті «Підручник шахової гри» (1929)
.

title: Карл Шлехтер

wikitext:
{{Особа
 | ім'я              = Карл Шлехтер
 | зображення        = Carl_Schlechter_ (profile).png
 | розмір_зображення = 200px
 | підпис_зображення =
 | рід_діяльності      =
 | титул               =
}}
'''Карл Шлехтер''' ({{lang-de|Carl Schlechter}}; [[2 березня]] [[1874]], [[Відень]] — [[27 грудня]] [[1918]], [[Будапешт]]) — видатний [[Австрія|австрійський]] шахіст, один з найсильніших у першому десятилітті XX ст., Послідовник вчення [[Вільгельм Стейніц|Стейніца]]. Шаховий теоретик і композитор. Головний редактор журналу «[[Deutsche Schachzeitung]]» (1912—1918)

== Спортивні досягнення ==
{|class="wikitable" style="text-align:center"
|-
! Рік||Місто||Турнір||+||-||=||Результат||Місце
|-
|[[1900]]||align=left|[[Мюнхен]]|||||9||0||6||12 з 15||1-2
|-
|[[1901]]||align=left|[[Монте-Карло]]|||||9||2||6||12 з 17||2
|-
|[[1904]]||align=left|[[Монте-Карло]]|||||4||0||6||7 з 10||2
|-
|[[1904]]||align=left|[[Кобург (місто)|Кобург]]|||||4||1||7||7,5 з 12||1-3
|-
|[[1906]]||align=left|[[Нюрнберг]]|||||6||1||9||10,5 з 16||3-4
|-
|[[1906]]||align=left|[[Остенде]]|||||15||3||12||21 з 30||1
|-
|[[1907]]||align=left|[[Остенде]]|||||7||3||10||12 з 20||2
|-
|||align=left|[[Карлові Вари|Карлсбад]]||align=left|[[Карлсбад 1907 (шаховий турнір)|1-й міжнародний турнір]]||8||3||9||12½ з 20||4-5
|-
|[[1908]]||align=left|[[Відень]]|||||9||0||10||14 з 19||1-3
|-
|||align=left|[[Прага]]|||||9||1||9||13,5 з 19||1-2
|-
|[[1910]]||align=left|[[Гамбург]]|||||8||1||7||11,5 з 16||1
|-
|[[1910/1911]]||align=left|[[Відень]]||align=left|[[Требіч-турнір]]||||||||10 з 14||1-2
|-
|[[1911]]||align=left|[[Карлові Вари|Карлсбад]]||align=left|[[Карлсбад 1911 (шаховий турнір)|2-й міжнародний турнір]]||13||4||8||17 з 25||2-3
|-
|[[1912]]||align=left|[[Відень]]||align=left|[[Требіч-турнір]]||5||1||4||7 з 10||1
|-
|[[1913]]||align=left|[[Відень]]||align=left|[[Требіч-турнір]]||10||0||8||14 з 18||1
|-
|[[1914]]||align=left|[[Відень]]||align=left|[[Требіч-турнір]]||10||1||3||11,5 з 14||1
|-
|[[1915/1916]]||align=left|[[Відень]]||align=left|[[Требіч-турнір]]||||||||10 з 15||1
|-
|}

Найбільш значущі матчеві результати:
{|border=1
|Рік
|Місто
|Суперник
|Результат
|-
|1902
|Карлсбад
|[[Яновський Давид Маркелович|Яновський]]
| (+6-1=3)
|-
|[[Матч за звання чемпіона світу з шахів 1910 (Ласкер-Шлехтер)|1910]]
|Відень, Берлін
|[[Емануїл Ласкер|Ласкер]]
| (+1-1=8)
|-
|1911
|Кельн
|[[Зігберт Тарраш|Тарраш]]
| (+3-3=10)
|}

== Відгуки про Шлехтера ==
{{початок цитати}}В 90-х роках XIX ст. теорія Стейніца ще настільки не була загальним надбанням, що навіть багато майстрів не засвоїли її повністю. Тому шахісти, які володіли нею досконало, без особливих зусиль досягали відмінних турнірних успіхів, перемагаючи слабких супротивників, а між собою зводячи партії переважно внічию. Так виник особливий стиль того часу — малоініціативний, що зводився головним чином до чатування на позиційні помилки супротивників, погано знайомих з системою Стейніца. Ця манера гри майже стирала індивідуальне обдарування найталановитіших шахістів тієї епохи. До останніх належить і Шлехтер. Вивчаючи його партії, ми, однак, можемо розрізнити іноді під маскою наслідувальної техніки його істинну, вельми значну особистість.{{кінець цитати|джерело=[[Ріхард Реті|Р. Реті]] «Підручник шахової гри» (1929)}}.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==
* [[Верховський Леонід Соломонович|''Верховский Л. С.'']] Карл Шлехтер. Москва: Физкультура и спорт, 1984. 240 с. ([[Видатні шахісти світу]]).

== Посилання ==
* Партії [http://www.chessgames.com/perl/chessplayer?pid=10503 Карла Шлехтера] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150304064608/http://www.chessgames.com/perl/chessplayer?pid=10503 |date=4 березня 2015 }} в базі Chessgames

{{нормативний контроль}}
{{DEFAULTSORT:Шлехтер Карл}}
{{Chess-bio-stub}}
{{Austria-sport-bio-stub}}

[[Категорія:Померли від туберкульозу]]
[[Категорія:Австрійські шахісти]]

title: нім. Carl Schlechter

Народився: 2 березня 1874 · Відень, Австро-Угорщина

Помер: 27 грудня 1918 (44 роки) · Будапешт, Перша угорська республіка · ·туберкульоз

Країна: Австрія

Діяльність: шахіст, шаховий композитор

Знання мов: німецька


text:
# Дике Полювання
Дике полювання, або Дикі лови, Дикі гони (нім. Wilde Jagd) — народний міф, що був у минулому поширений у північній Європі та Британії. Основні характеристики всюди були однакові: фантазматична група мисливців із відповідним спорядженням (на конях, із собаками; на чорних конях, чорних собаках тощо) проноситься у божевільній погоні по небу.
Поява Диких Ловів уважалася ознакою майбутніх нещасть та катастроф. Смертних, що мали нещастя опинитись на шляху Ловів, викрадали та переносили у світ мертвих.
У народній германській міфологія Дикі Лови — це гурт злих духів та привидів, що летять у небі в часи зимових бурь (від Різдва до Богоявлення) у супроводі гончих псів. Небезпечне для людей, особливо на перехрестях доріг. Проводиря Диких Ловів — Дикого Мисливця — порівнюють з Одіном, що несеться по небу на чолі війська мертвих. Французам було відоме власне ім'я володаря Диких Ловів — щось на кшталт Геллекен. Також у Середньовіччі із Диким Мисливцем асоціювали конкретних історичних осіб: Аттілу, Карла Великого тощо. Альтернативний погляд був, що це душі грішників під проводом Каїна та Ірода.

## Назва
- Оскорея (Oskoreia) — назва у Скандинавії. Походить від спотвореного Ásgård-reið (рейд Асгарда), або від Oensjægeren (мисливці / єгеря Одіна)[5].

## Міф у світовій культурі
- Вільям Єйтс використовував мотив дикого полювання у своєму вірші «Воїнство сідів» (1893–1903).
- Пітер Бігл — у романі «Темзін»[en] (1999)
- Володимир Короткевич — у повісті «Дике полювання короля Стаха» (1958)

### У фентезі
Мотив дикого полювання часто використовують автори фентезі. Серед них:
- Діана Вінн Джонс
- Лорелл Гамільтон
- Кліффорд Сімак — «Братство Талісмана»
- Володимир Свержин — «Той, хто шукає Битву», «Колісничі Фортуни», «Закон Єдинорога»
- Анджей Сапковський
- Філіп Пуллман — «Граф Карлштайн»
- Олександр Бушков — «Таларскій цикл (Цикл про Сварога)»
- Джим Батчер — «The Dresden Files»
- Роберт Джордан — «Колесо часу»
- Пол Андерсон — «Зламаний меч», «Три серця і три леви»

### В іграх
Комп'ютерні ігри The Elder Scrolls III: Morrowind (аддон The Elder Scrolls ІІІ: Bloodmoon), Darklands, The Elder Scrolls V: Skyrim використовують мотиви дикого полювання.
В іграх за мотивами книг Анджея Сапковського «Відьмак» присутній Король Дикого полювання, безсмертний примарний жнець, що втілює саму смерть. Однак вже у другій частині гри стає зрозуміло, що це ельф народу вільх, який приходить зі своїм почтом з іншого світу як астральна проєкція, або у плоті, щоб викрадати дітей та молодих людей. У останній частині трилогії розкривається і мотивація цих подорожей: частина душ викрадених людей використовується як «пальне» для «навігаторів», які проводять Дике Полювання між світами. Інших же викрадених використовують як прислужників. Мета подорожей Дикого Полювання — пошук порятунку світу ельфів народу вільх від Білого Холоду, катаклізму, що врешті решт знищить будь який світ. За легендами, зупинити чи відкласти Білий Холод може могутнє дитя старшої крові. Друга мета — відновити статус ельфів як могутніх мандрівників між світами, і одночасно підкорити різні світи.

wikiname: ukwiki

title: Дике Полювання

in_language: uk

wikitext:
{{універсальна картка}}
[[Файл:Wuetend heer losslesscrop.jpg|thumb|right|{{lang|de|Wütendes Heer der kleinen Diebe}}, from a 1569 Basel printing]]

'''Дике полювання''', або '''Дикі лови'''<ref>{{публікація|книга
 | автор                  =  [[Іван Нечуй-Левицький]]
 | частина                = Громовик-ловчий
 | частина посилання      =
 | частина оригінал       =
 | частина вид            =
 | частина співавтори     =
 | частина відповідальний =
 | назва                  = Світогляд українського народу. Ескіз української міфології
 | посилання              =
 | оригінал               =
 | вид                    =
 | томів                  =
 | співавтори             =
 | відповідальний         =
 | видання                =
 | місце                  = [[Київ]]
 | видавництво            = Центр учбової літератури
 | рік                    = 2020
 | том                    =
 | випуск                 =
 | книга                  =
 | розділ                 =
 | сторінки               = 25-28
 | pages                  =
 | стовпці                =
 | сторінок               = 87
 | allpages               =
 | стовпців               =
 | серія                  =
 | тираж                  =
 | isbn                   = 978-611-01-1596-6
 | ref                    =
}}</ref>, '''Дикі гони'''<ref>{{СУМ-11|Гони}}</ref> ({{lang-de|Wilde Jagd}}) — народний [[міф]], що був у минулому поширений у північній Європі та [[Британія|Британії]]. Основні характеристики всюди були однакові: фантазматична група [[Мисливство|мисливців]] із відповідним спорядженням (на конях, із собаками; на чорних конях, чорних собаках тощо) проноситься у божевільній погоні по небу.

Поява Диких Ловів уважалася ознакою майбутніх нещасть та [[катастрофа|катастроф]]. Смертних, що мали нещастя опинитись на шляху Ловів, викрадали та переносили у [[Потойбічний світ|світ мертвих]].

У народній [[Германо-скандинавська міфологія|германській міфологія]] Дикі Лови — це гурт злих духів та привидів, що летять у небі в часи зимових бурь (від [[Різдво|Різдва]] до [[Богоявлення]]) у супроводі гончих псів. Небезпечне для людей, особливо на перехрестях доріг. Проводиря Диких Ловів — Дикого Мисливця — порівнюють з [[Одін]]ом, що несеться по небу на чолі війська мертвих. Французам було відоме власне ім'я володаря Диких Ловів — щось на кшталт Геллекен. Також у Середньовіччі із Диким Мисливцем асоціювали конкретних історичних осіб: [[Аттіла|Аттілу]], [[Карл Великий|Карла Великого]] тощо. Альтернативний погляд був, що це душі грішників під проводом [[Каїн]]а та [[Ірод]]а.

== Назва ==
* '''Оскорея''' (''Oskoreia'') — назва у Скандинавії. Походить від спотвореного ''Ásgård-reið'' (рейд [[Асгард]]а), або від ''Oensjægeren'' (мисливці / [[Єгер (мисливець)|єгеря]] [[Одін]]а)<ref>Kershaw 1997, p. 29.</ref>.

== Міф у світовій культурі ==
[[Файл:La caza salvaje de Odín, por Peter Nicolai Arbo.jpg|250 px|thumb|right|''«Дике полювання»'' (1872) [[Петер Микола Арбо|Петер Арбо]].]]
* [[Вільям Батлер Єйтс|Вільям Єйтс]] використовував мотив дикого полювання у своєму вірші «Воїнство сідів» ([[1893]]–[[1903]]).
* [[Пітер Бігл]] — у романі {{нп|Темзін (роман)|«Темзін»|en|Tamsin (novel)}} ([[1999]])
* [[Короткевич Володимир Семенович|Володимир Короткевич]] — у повісті «[[Дике полювання короля Стаха (повість)|Дике полювання короля Стаха]]» ([[1958]])

=== У фентезі ===
Мотив дикого полювання часто використовують автори [[фентезі]]. Серед них:
* [[Діана Вінн Джонс]]
* [[Лорелл Гамільтон]]
* [[Кліффорд Сімак]] — «[[Братство Талісмана]]»
* [[Свержин Володимир Ігорович|Володимир Свержин]] — «Той, хто шукає Битву», «Колісничі Фортуни», «Закон Єдинорога»
* [[Анджей Сапковський]]
* [[Філіп Пуллман]] — «Граф Карлштайн»
* [[Бушков Олександр Олександрович|Олександр Бушков]] — «Таларскій цикл (Цикл про Сварога)»
* [[Джим Батчер]] — «[[The Dresden Files]]»
* [[Роберт Джордан]] — «Колесо часу»
* [[Пол Андерсон]] — «Зламаний меч», «[[Три серця і три леви]]»

=== В іграх ===
Комп'ютерні ігри [[The Elder Scrolls III: Morrowind]] (аддон [[The Elder Scrolls ІІІ: Bloodmoon]]), [[Darklands]], [[The Elder Scrolls V: Skyrim]] використовують мотиви дикого полювання.

В іграх за мотивами книг Анджея Сапковського «[[The Witcher|Відьмак]]» присутній Король Дикого полювання, безсмертний примарний жнець, що втілює саму смерть. Однак вже у другій частині гри стає зрозуміло, що це ельф народу вільх, який приходить зі своїм почтом з іншого світу як астральна проєкція, або у плоті, щоб викрадати дітей та молодих людей. У останній частині трилогії розкривається і мотивація цих подорожей: частина душ викрадених людей використовується як «пальне» для «навігаторів», які проводять Дике Полювання між світами. Інших же викрадених використовують як прислужників. Мета подорожей Дикого Полювання — пошук порятунку світу ельфів народу вільх від Білого Холоду, катаклізму, що врешті решт знищить будь який світ. За легендами, зупинити чи відкласти Білий Холод може могутнє дитя старшої крові. Друга мета — відновити статус ельфів як могутніх мандрівників між світами, і одночасно підкорити різні світи.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Бібліографія ==
* Kershaw, Priscilla K. ''The One-eyed God: Odin and the (Indo-)Germanic Männerbünde''. Monograph Series. Vol. 36. Journal of Indo-European Studies, 1997.

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20050212215858/http://endicott-studio.com/rdrm/forhunt.html Ari Berk and William Spytma, «Penance, Power, and Pursuit: On the Trail of the Wild Hunt»]
* [http://www.sluaghsidhe.com Sluagh Sidhe «Wild Hunt traditions in Ireland»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200214173911/http://www.sluaghsidhe.com/ |date=14 лютого 2020 }}
* [http://whitedragon.org.uk/articles/hunt.htm Liam Rogers, «The Wild Hunt»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081211122302/http://whitedragon.org.uk/articles/hunt.htm |date=11 грудня 2008 }} 1999

{{Myth-stub}}
{{Германо-скандинавська міфологія}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Германо-скандинавська міфологія]]
[[Категорія:Середньовічні легенди]]
[[Категорія:Король Артур]]

Походить з: ірландці, литовці і норвежці

Зображує: смерть і померла особаd


text:
# Хапці
Хапці (рос. Хапцы) — присілок в Пестовському районі Новгородської області Російської Федерації.
Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення Биковське сільське поселення.

## Історія
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Биковське сільське поселення

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 0    |

title: Хапці

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Хапці
|назва ін.       = Хапцы
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Новгородська область]]
|район           = [[Пестовський район]]
|міський округ   =
|поселення       = {{li|Биковське сільське поселення (Пестовський район)|text=Биковське сільське поселення|Q=Q4101029}}
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 0
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Новгородська область
}}
'''Хапці''' ({{lang-ru|Хапцы}}) — [[присілок]] в [[Пестовський район|Пестовському районі]] [[Новгородська область|Новгородської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення {{li|Биковське сільське поселення (Пестовський район)|text=Биковське сільське поселення|Q=Q4101029}}.

== Історія ==

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Биковське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/424034586 |title=Закон Новгородской области от 22 декабря 2004 года N 369-ОЗ «Об установлении границ муниципальных образований, входящих в состав территории Пестовского муниципального района, наделении их статусом городского и сельских поселений, определении административных центров и перечня населенных пунктов, входящих в состав территорий поселений» |access-date=2019-09-06 |archive-date=2019-09-06 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190906103854/http://docs.cntd.ru/document/424034586 |deadlink=no }}</ref>

== Населення ==

{{Населення РФ | Хапцы }}

{{Населення РФ | Хапцы | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Пестовський район}}
{{Novgorod-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Пестовського району]]

title: присілок Хапці

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Новгородська область

Муніципальний район: Пестовський район

Поселення: Биковське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)


text:
# Тосейха
Тосейха (Фракція контролю) (яп. 統制派) — японська воєнна фракція що діяла протягом 1920-х і 1930-х років  в Імператорській армії Японської імперії. Фракція «Тосейха» була групою загалом японських консервативних офіцерів, яка була об'єднана головним чином своєю опозицією до японської радикальної фракції «Кодоха» (Імперський шлях) та її агресивним імперіалістичним і антимодернізаційним ідеалам. Фракція «Тосейха» змагалися з фракцією «Кодоха» за вплив в імператорській армії Японської імперії до важливої події відомої в історії як «інциденту 26 лютого» 1936 року, коли фракцію «Кодоха» було де-факто розпущено, а багатьох її прихильників було притягнуто до дисциплінарної відповідальності або страчено. Фракція «Тосейха» отримала основний вплив в імператорській армії Японської імперії, але ідеологія фракції «Кодоха» та її прихильники продовжували впливати на японський мілітаризм до кінця 1930-х років.

## Фон
Під час першої світової війни Японська імперія мала економічне зростання, але воно закінчилося на початку 1920-х років, та почалась економічна криза в Японській імперії відома як «фінансовою кризою Сьова». Початок економічної кризи привів до соціальних заворушень і посиленню та зростанню поляризації японського суспільства також через неї посилилась соціальна нерівність, що спонукало поширенню в японських професійних спілках дедалі більш посиленого впливу ідеології соціалізму, комунізму та анархізму, але навіть при цьому промислові та фінансові лідери Японської імперії продовжували надалі збагачуватись передусім завдяки своїм внутрішнім зв'язкам із японськими політиками та бюрократами. Водночас японські військові вважалися «чистими» з погляду політичної корупції, а окремі військові елементи всередині імператорської армії Японської імперії були сповнені рішучості вжити прямих дій для усунення передбачуваних загроз для Японської імперії, які були створені слабкістю японської ліберальної демократії та політичної корупції.
Японська ультранаціоналістична воєнна фракція що діяла в імператорській армії Японської імперії, під назвою «Кодоха» (Імперський шлях) була сформована японським генералом Аракі Садао та його протеже паном Джінзабуро Масакі, які передбачували повернення до ідеалізованої деіндустріалізованої, та девестернізованої Японії. Фракція «Тосейха» була сформована як відповідь на радикальну фракцію «Кодоха» та намагалася представляти себе як більш консервативні та помірковані елементи в японській армії. Фракції «Тосейха» і «Кодоха» перейняли тогочасні популярні ідеї «тоталітарної» та «фашистської» політичних філософій, також вони поділяли фундаментальні ідеали про те, що національна оборона Японської імперії повинна бути зміцнена шляхом реформи національної політики, і вони підтримували сильний скептицизм щодо політики японських політичних партій і представницької демократії. Хоча обидві фракції поділяли ключові ідеали, все ж таки вони мали різне бачення як досягти реалізації цих ідеалів.

## Опозиція
Фракція «Тосейха» була японською не регіональною коаліцією, на відміну від того, що генерал  Аракі Садао знову включив регіональну політику в просування в імператорській армії Японської імперії та в прийняті політичних рішень. Багато членів фракції «Тосейха» були перспективними випускниками військової академії армії Японської імперії та вищої військової академії армії Японської імперії, і були стурбовані тим, що генерал Аракі Садао наголошував на духовній моралі армії замість модернізації та механізації її. Замість конфронтаційного підходу фракція «Кодоха», яка хотіла здійснити так звану «реставрацію Сева» шляхом насильства та революції в Японській імперії, фракція «Тосейха» прагнула реформ, працюючи в рамках чинної правової системи. Фракція «Тосейха» передбачила, що майбутня війна буде «тотальною війною», і для максимізації промислового та військового потенціалу Японської імперії знадобиться співпраця японської бюрократії та японських конгломератів більш відомих як «дзайбацу», яких фракція «Кодоха» зневажала.
Фракція «Кодоха» рішуче підтримував стратегію завдання превентивного удару по Радянському Союзу, цей план відомий як «Хокушин-рон» («Доктрина Північної експансії»), вважаючи, що територія Сибіру була у сфері інтересів Японської імперії. Попри те що фракція «Тосейха» була прихильна до експансії на північ, все ж таки в основному вона виступала за більш обережне розширення оборони.
Назва фракції «Тосейха» була принизливою, її придумали й використовували лише члени та симпатики їх конкурента з фракції «Кодоха».

## Результат
Наприкінці 1931 року після так званого Маньчжурського інциденту і подальшого японське вторгнення на територію Маньчжурії, це спричинило боротьбу вищезгаданих обох фракцій одна проти одної за панування над імператорською армією Японської імперії. Фракція «Кодоха» спочатку домінувала, але після відставки генерала Аракі Садао в 1934 році через поганий стан його здоров'я, вплив фракції почав слабшати. Після відомого в історії «Інцидент 26 лютого» в лютому 1936 року в Японській імперія спричинилась масова чистка керівництва фракції «Кодоха» від армії, і фракція була де-факто розпущена, тоді як фракція «Тосейха» стала панівною у впливі в імператорській армії Японської імперії, але в майбутньому вона втратила більшу частину свого сенсу для існування, і тому поступово розпалася.

title: Тосейха

wikitext:
[[Файл:Nagata Tetsuzan as Director of the Military Affairs Bureau.jpg|міні|Генерал-лейтенант [[Тецузан Нагата]] був лідером фракції Тосейха до його вбивства під час «інциденту в Айзаві» в серпні 1935 року]]
'''{{Ніхонґо|Тосейха (Фракція контролю)|統制派}}''' — японська воєнна фракція що діяла протягом 1920-х і 1930-х років  в [[Імперська армія Японії|Імператорській армії Японської імперії.]] Фракція «Тосейха» була групою загалом японських консервативних [[офіцер]]ів, яка була об'єднана головним чином своєю опозицією до японської радикальної фракції «<nowiki/>[[Кодоха]]» (Імперський шлях) та її агресивним імперіалістичним і антимодернізаційним ідеалам. Фракція «Тосейха» змагалися з фракцією «Кодоха» за вплив в імператорській армії Японської імперії до важливої події відомої в історії як «[[Інцидент 26 лютого|інциденту 26 лютого»]] 1936 року, коли фракцію «Кодоха» було [[де-факто]] розпущено, а багатьох її прихильників було притягнуто до дисциплінарної відповідальності або [[Смертна кара|страчено]]. Фракція «Тосейха» отримала основний вплив в імператорській армії [[Японська імперія|Японської імперії]], але ідеологія фракції «Кодоха» та її прихильники продовжували впливати на японський мілітаризм до кінця 1930-х років.

== Фон ==
Під час [[Перша світова війна|першої світової війни]] [[Японська імперія]] мала [[економічне зростання]], але воно закінчилося на початку 1920-х років, та почалась економічна криза в Японській імперії відома як «<nowiki/>[[Фінансова криза в Японській імперії 1927 року|фінансовою кризою Сьова]]<nowiki/>». Початок економічної кризи привів до соціальних заворушень і посиленню та зростанню поляризації японського суспільства також через неї посилилась [[соціальна нерівність]], що спонукало поширенню в японських [[Професійна спілка|професійних спілках]] дедалі більш посиленого впливу ідеології [[соціалізм]]у, [[комунізм]]у та [[анархізм]]у, але навіть при цьому [[Вторинний сектор економіки|промислові]] та [[Фінанси|фінансові]] лідери Японської імперії продовжували надалі збагачуватись передусім завдяки своїм внутрішнім зв'язкам із японськими політиками та бюрократами. Водночас японські військові вважалися «чистими» з погляду [[Політична корупція|політичної корупції]], а окремі військові елементи всередині імператорської армії Японської імперії були сповнені рішучості вжити прямих дій для усунення передбачуваних загроз для Японської імперії, які були створені слабкістю японської [[Ліберальна демократія|ліберальної демократії]] та політичної корупції.
[[Файл:Hideki_Tojo.jpg|міні|268x268пкс| [[Тодзьо Хідекі]], [[Прем'єр-міністр Японії|прем'єр-міністр Японської імперії]] протягом більшої частини [[Друга світова війна|другої світової війни]], був членом фракції «Тосейха».]]
Японська [[Ультранаціоналізм|ультранаціоналістична]] воєнна фракція що діяла в імператорській армії Японської імперії, під назвою «Кодоха» (Імперський шлях) була сформована японським генералом [[Аракі Садао]] та його [[Наставництво|протеже]] паном [[Джінзабуро Масакі]], які передбачували повернення до ідеалізованої [[Індустріалізація|деіндустріалізованої]], та [[Вестернізація|девестернізованої]] Японії. Фракція «Тосейха» була сформована як відповідь на радикальну фракцію «Кодоха» та намагалася представляти себе як більш консервативні та помірковані елементи в японській армії. Фракції «Тосейха» і «Кодоха» перейняли тогочасні популярні ідеї [[Тоталітаризм|«тоталітарної»]] та [[Фашизм|«фашистської»]] політичних філософій, також вони поділяли фундаментальні ідеали про те, що [[Національна безпека|національна оборона]] [[Японська імперія|Японської імперії]] повинна бути зміцнена шляхом реформи національної політики, і вони підтримували сильний скептицизм щодо політики японських [[Політична партія|політичних партій]] і [[Представницька демократія|представницької демократії]]. Хоча обидві фракції поділяли ключові ідеали, все ж таки вони мали різне бачення як досягти реалізації цих ідеалів.

== Опозиція ==
Фракція «Тосейха» була японською не регіональною коаліцією, на відміну від того, що генерал  [[Аракі Садао]] знову включив регіональну політику в просування в імператорській армії Японської імперії та в прийняті політичних рішень. Багато членів фракції «Тосейха» були перспективними випускниками [[Військова академія армії Японії|військової академії армії Японської імперії]] та [[Вища військова академія армії Японії|вищої військової академії армії Японської імперії]], і були стурбовані тим, що генерал Аракі Садао наголошував на духовній моралі армії замість модернізації та [[Механізація|механізації]] її. Замість конфронтаційного підходу фракція «Кодоха», яка хотіла здійснити так звану «[[Реставрація Сьова|реставрацію Сева»]] шляхом насильства та [[Революція|революції]] в Японській імперії, фракція «Тосейха» прагнула реформ, працюючи в рамках чинної правової системи. Фракція «Тосейха» передбачила, що майбутня війна буде [[Тотальна війна|«тотальною війною»]], і для максимізації промислового та військового потенціалу Японської імперії знадобиться співпраця японської бюрократії та японських конгломератів більш відомих як «[[дзайбацу]]», яких фракція «Кодоха» зневажала.{{Sfn|Buruma|2004|с=98}}

Фракція «Кодоха» рішуче підтримував стратегію завдання превентивного удару по [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|Радянському Союзу]], цей план відомий як «<nowiki/>[[Хокушин-рон]]<nowiki/>» («Доктрина Північної експансії»), вважаючи, що територія [[Сибір]]у була у [[Сфера впливу|сфері інтересів]] Японської імперії. Попри те що фракція «Тосейха» була прихильна до експансії на північ, все ж таки в основному вона виступала за більш обережне розширення оборони.{{Sfn|Samuels|2007|с=27}}

Назва фракції «Тосейха» була [[Пейоратив|принизливою]], її придумали й використовували лише члени та симпатики їх конкурента з фракції «Кодоха».

== Результат ==
[[Файл:Sadao Araki 2.jpg|міні|Японський генерал Аракі Садао, 1947 рік. Він вважався лідером і головним ідеологом воєнної фракції «Кодоха»]]
Наприкінці 1931 року після так званого [[Мукденський інцидент|Маньчжурського інциденту]] і подальшого [[Японська інтервенція в Маньчжурію (1931)|японське вторгнення на територію Маньчжурії]], це спричинило боротьбу вищезгаданих обох фракцій одна проти одної за панування над імператорською армією Японської імперії. Фракція «Кодоха» спочатку домінувала, але після відставки генерала Аракі Садао в 1934 році через поганий стан його здоров'я, вплив фракції почав слабшати. Після відомого в історії «[[Інцидент 26 лютого|Інцидент 26 лютого»]] в лютому 1936 року в Японській імперія спричинилась масова чистка керівництва фракції «Кодоха» від армії, і фракція була [[де-факто]] розпущена, тоді як фракція «Тосейха» стала панівною у впливі в імператорській армії Японської імперії, але в майбутньому вона втратила більшу частину свого сенсу для існування, і тому поступово розпалася.{{Sfn|Harries|1994|с=191}}

== Див. також ==

** [[Японська імперія]]
** [[Японський націоналізм]]
** [[Весь світ під одним дахом]]
** [[Імперська армія Японії]]
** [[Експансіонізм Японської імперії 1920-1945 років]]
** [[План вторгнення Японської імперії в Австралію під час Другої світової війни]]
** [[Японські воєнні злочини]]
** [[Кодоха]]
** [[Гунбацу]]
** [[Хокушин-рон]]
** [[Наньшин-рон]]
** [[Друга світова війна]]
** [[Тотальна війна]]
** [[Корейське генерал-губернаторство]]
** [[Японська окупація Науру]]
** [[Японська окупація Філіппін]]
** [[Японська окупація Індонезії]]
** [[Японська окупація Бірми]]
** [[Японська окупація Сінгапуру]]
** [[Японська окупація Камбоджі]]
** [[Японська окупація Британського Борнео]]
** [[Японська окупація Гонконгу]]

== Список літератури ==

* {{Cite book
|url=https://archive.org/details/inventingjapan00ianb
|title=Inventing Japan, 1854–1964
|last=Buruma
|first=Ian
|authorlink1=Ian Buruma
|year=2004
|publisher=Modern Library
|isbn=0-8129-7286-4
}}
* {{Cite book
|title=Soldiers of the Sun: The Rise and Fall of the Imperial Japanese Army
|last=Harries
|first=Meirion
|year=1994
|publisher=Random House
|edition=reprint
|isbn=0-679-75303-6
}}
* {{Cite book
|title=Securing Japan: Tokyo's Grand Strategy and the Future of East Asia
|url=https://archive.org/details/securingjapantok00samu
|last=Samuels
|first=Richard J
|year=2007
|publisher=Cornell University Press
|isbn=978-0-8014-4612-2
}}

== Примітки ==
<references responsive="0"></references>

[[Категорія:Імперська армія Японії]]


text:
# Кіт Мун
Кіт Джон Мун (англ. Keith John Moon; 23 серпня 1946, Лондон — 7 вересня 1978, Лондон) — британський барабанщик, найбільшу популярність отримав як учасник рок-групи The Who — завдяки як незвичайному стилю гри на ударних, так і дикому, неприборканому способу життя.

## Значення
Кіт Мун вважається музикантом-новатором; він був одним з перших рок-барабанщиків, хто вивів партію ударних на передній план, піднявши на новий рівень роль свого інструменту в рок-групі. Бажаючи виконувати невеликі офф-біти (другий та четвертий біт кожного такту) на малому барабані, він швидко перебудовувався на парадідли (особливі ритмічні малюнки з подвійними ударами) на тому ж малому барабані або ж крещендо томів зверху вниз по звуковому ряду барабанної установки, яка росла з кожним роком.
Муна вважають одним з найкращих рок-барабанщиків у світі; у складі групи The Who він був включений до Зали слави рок-н-ролу, а також опинився на третьому місці в списку 50 найкращих барабанщиків рок-музики, складеному 2005 року британським журналом Classic Rock.

## Біографія
Кіт Джон Мун народився 23 серпня 1946 року в Уеллесдені, Лондон, в родині Альфреда та Кетлін Мун (англ. Alfred, Kathleen Moon). Дитинство хлопчика минуло в Уемблі, північно-східному передмісті Лондона. У Кейта було дві сестри: Лінда та Лізлі, на 3 і 12 років (відповідно) молодші від нього. Альф Мун працював механіком; Кетлін підробляла прибиральницею. За спогадами матері, син з трирічного віку годинами просиджував біля грамофона, раз за разом програючи були в домі пластинки (Нет Кінг Коул, Оркестр Джонні Стренд і др.). З раннього віку хлопчик став проявляти комедійні акторські здібності. Сім'я любила слухати по радіо випуски «The Goon Show» комедійного тріо The Goons; кожний раз наступного дня в школі Кіт влаштовував інсценування тих чи інших епізодів.
У віці дванадцяти років Кіт приєднався до музичної групи з місцевого Військово-морського кадетського корпусу, граючи там на горні, трубі, і великому барабані. Майже одразу ж він всерйоз захопився грою на ударних; кілька разів переглянув фільм «Drum Crazy», де розповідається історія джазового барабанщика Джина Крупи. Коли синові було чотирнадцять років, батько купив йому барабанну установку.
Кіт ріс дуже активною дитиною з розвиненою уявою; в юності його займала одна лише музика, з навчанням же в середній школі справи йшли погано: «У художньому відношенні — відсталий, у всіх інших відношеннях — ідіот» (англ. Retarded artistically. Idiotic in other respects.), — таким було резюме вчителя мистецтв. Інший викладач, Ейрон Софокліус, хвалив його музичні здібності та хаотичний стиль гри, хоча в одній зі шкільних характеристик зазначалося: «Має великі здібності, але повинен остерігатися своєї схильності до хвастощів» (англ. He has great ability, but must guard against a tendency to show off.). Часто по дорозі зі школи додому Кіт заходив в студію звукозапису на Ейлінг Роуд, де спілкувався з професійними музикантами. В результаті Мун завалив випускні іспити та залишив школу.

### Початок музичної кар'єри
Восени 1961 року Кит придбав свою першу професійну ударну установку (перламутрово-блакитний Premier) і приступив до самостійних репетиціям. Кіт Мун згадував пізніше, що спочатку наслідував стилю американських виконавців рок і джаз-серфа. З музикантів він більше за інших виділяв джазових барабанщиків: Бадді Річа, Джо Джонса та Джина Крупу, прикладом якого керувався, відточуючи майстерність шоумена, а також Сонні Роллінса. 1962 року він отримав перепустку в «Музичний клуб» при готелі «Олдфілд» (Oldfield Hotel), де отримав можливість спостерігати за грою багатьох професійних барабанщиків. Його увагу привернув, перш за все, Карло Літтл (англ. Carlo Little), учасник The Savages (групи, яку очолював Скрімін Лорд Сатч), який мав репутацію самого оглушливого драммер свого часу. Мун попросив Літтла взяти його на навчання та займався кілька місяців під керівництвом майстра, оплачуючи по 10 шилінгів за урок.
Не припиняючи навчання на курсах, Мун приєднався до професійної групи The Escorts. «Грав він просто дико, але — наслідував Карло Літтл, і був єдиним, хто насмілювався на таке. Це була справжня особистість: безумець на межі геніальності», — згадував один з учасників ансамблю. У грудні 1962 року Мун відгукнувся на оголошення кавер-групи Beachcombers, що шукала собі ударника, і провів у її складі півтора року, заслуживши прізвисько «Горностай» (англ. Weasel). Тарабанив Мун так відчайдушно, що його ударну установку доводилося кріпити до підлоги сцени 20-сантиметровими цвяхами. До літа 1963 року Мун зробився фанатом серф-музики: він почав виписувати з Америки пластинки Діка Дейла, The Chantays та The Beach Boys. У цей час він (аж до весни 1964 року) служив в компанії British Gypsum, де відповідав на дзвінки та сортував замовлення клієнтів.

## Дискографія
Соло-альбоми
- Two Sides of the Moon (1975)

title: Кіт Мун

wikitext:
{{Особа}}
'''Кіт<ref>широко поширена невірна транслітерація —'''Кейт'''; [http://lingvo.yandex.ru/en?text=Keith&st_translate=on&stpar2=1 англійська вимова — «ki ː θ»]{{Недоступне посилання|date=листопада 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref> Джон Мун''' ({{lang-en|Keith John Moon}}; [[23 серпня]] [[946|1946]]<ref name="Amazing Journey liner notes">{{cite book|last=The Who|coauthors=Universal Studios|others=Dolby, DVD, Subtitled, Widescreen, NTSC|title=''Amazing Journey: The Story of the Who''|publisher=Universal Studios|date= 6 листопада 2007|series=ASIN: B000VLOKQI|language=English, Portuguese }}</ref>, [[Лондон]] — [[7 вересня]] [[1978 рік в музиці|1978]], [[Лондон]]) — [[Велика Британія|британський]] [[барабанщик]], найбільшу популярність отримав як учасник [[Рок-гурт|рок-групи]] [[The Who]] — завдяки як незвичайному стилю гри на ударних, так і дикому, неприборканому способу життя.

== Значення ==
Кіт Мун вважається музикантом-новатором; він був одним з перших рок-барабанщиків, хто вивів партію ударних на передній план, піднявши на новий рівень роль свого інструменту в рок-групі. Бажаючи виконувати невеликі офф-біти (другий та четвертий біт кожного такту) на [[малий барабан|малому барабані]], він швидко перебудовувався на парадідли (особливі ритмічні малюнки з подвійними ударами) на тому ж малому барабані або ж [[Crescendo|крещендо]] томів зверху вниз по звуковому ряду [[Ударна установка|барабанної установки]], яка росла з кожним роком.

Муна вважають одним з найкращих рок-барабанщиків у світі; у складі групи The Who він був включений до [[Зала слави рок-н-ролу|Зали слави рок-н-ролу]]<ref>{{cite web|author=The Rock and Roll Hall of Fame and Museum|url=http://rockhall.com/inductees/the-who/|title=The Who|accessdate=2010-05-22|lang=en|archiveurl=https://www.webcitation.org/654ODLCY7?url=http://rockhall.com/inductees/the-who/|archivedate=30 січня 2012}}</ref>, а також опинився на третьому місці в списку 50 найкращих барабанщиків рок-музики, складеному 2005 року британським журналом [[Classic Rock]]<ref>журнал Classic Rock № 39 (російське видання) стр. 35-42</ref>.

== Біографія ==
Кіт Джон Мун народився 23 серпня 1946 року в Уеллесдені, Лондон, в родині Альфреда та Кетлін Мун ({{lang-en|Alfred, Kathleen Moon}}). Дитинство хлопчика минуло в Уемблі, північно-східному передмісті Лондона<ref name="part_1"/>. У Кейта було дві сестри: Лінда та Лізлі, на 3 і 12 років (відповідно) молодші від нього. Альф Мун працював механіком; Кетлін підробляла прибиральницею. За спогадами матері, син з трирічного віку годинами просиджував біля грамофона, раз за разом програючи були в домі пластинки ([[Нет Кінг Коул]], Оркестр Джонні Стренд і др.)<ref name="part_1">{{cite web
 |author        =
 |datepublished =
 |url           = http://www.keithmoon.co.uk/biography.php
 |title         = Biography. p. 1
 |publisher     = www.keithmoon.co.uk
 |accessdate    = 2010-07-01
 |archiveurl    = https://www.webcitation.org/654ODwKzN?url=http://www.keithmoon.co.uk/biography.php
 |archivedate   = 30 січня 2012
}}</ref>. З раннього віку хлопчик став проявляти комедійні акторські здібності. Сім'я любила слухати по радіо випуски «The Goon Show» комедійного тріо The Goons; кожний раз наступного дня в школі Кіт влаштовував інсценування тих чи інших епізодів<ref name="part_1"/>.

У віці дванадцяти років Кіт приєднався до музичної групи з місцевого Військово-морського кадетського корпусу, граючи там на [[Горн (музичний інструмент)|горні]], [[Труба (музичний інструмент)|трубі]], і [[Бас-барабан|великому барабані]]<ref>{{Cite web |url=http://www.whocollection.com/Keith's%20Pictures%20of%20Lily%20Kit.htm |title=WhoCollection.com |accessdate=6 квітня 2022 |archive-date=25 лютого 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210225062116/http://www.whocollection.com/Keith's%20Pictures%20of%20Lily%20Kit.htm }}</ref><ref name="people">{{Cite web |url=http://www.peoples.ru/art/music/rock/keith_moon/ |title=People.ru |accessdate=5 листопада 2012 |archive-date=1 квітня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130401162726/http://www.peoples.ru/art/music/rock/keith_moon/ }}</ref>. Майже одразу ж він всерйоз захопився грою на ударних; кілька разів переглянув фільм «Drum Crazy», де розповідається історія джазового барабанщика [[Крупа, Джин|Джина Крупи]]<ref name="part_1"/>. Коли синові було чотирнадцять років, батько купив йому барабанну установку<ref>{{cite web
 |url         = http://www.telegraph.co.uk/news/main.jhtml?view=DETAILS&grid=&targetRule=10&xml=/news/2005/08/17/db1702.xml
 |title       = Obituaries: Carlo Little
 |accessdate  = 2007-04-25
 |date        = 2005-08-17
 |publis her  = [[The Daily Telegraph]]
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/654SopzJp?url=http://www.telegraph.co.uk/
 |archivedate = 30 січня 2012
}}</ref>.

Кіт ріс дуже активною дитиною з розвиненою уявою<ref name="people" />; в юності його займала одна лише музика, з навчанням же в середній школі справи йшли погано: «У художньому відношенні — відсталий, у всіх інших відношеннях — ідіот»<ref name="reallives">{{cite web|url=http://www.channel4.com/history/microsites/R/real_lives/moon.html|title=Real Lives: The Real Keith Moon|accessdate=2007-04-25|publisher=Channel 4|archiveurl=https://www.webcitation.org/654Sq0ksv?url=http://www.channel4.com/programmes/tags/history|archivedate=30 січня 2012}}</ref> ({{lang-en|Retarded artistically. Idiotic in other respects.}}), — таким було резюме вчителя мистецтв. Інший викладач, Ейрон Софокліус, хвалив його музичні здібності та хаотичний стиль гри, хоча в одній зі шкільних характеристик зазначалося: «Має великі здібності, але повинен остерігатися своєї схильності до хвастощів» ({{lang-en|He has great ability, but must guard against a tendency to show off.}}<ref name=biografy>{{cite web
 |url         = http://www.keithmoon.co.uk/biography.php
 |title       = Keith Moon's Biography
 |accessdate  = 2010-06-29
 |lang        = en
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/654ODwKzN?url=http://www.keithmoon.co.uk/biography.php
 |archivedate = 30 січня 2012
}}</ref>). Часто по дорозі зі школи додому Кіт заходив в студію звукозапису на Ейлінг Роуд, де спілкувався з професійними музикантами. В результаті Мун завалив випускні іспити та залишив школу.

=== Початок музичної кар'єри ===
Восени 1961 року Кит придбав свою першу професійну ударну установку (перламутрово-блакитний Premier) і приступив до самостійних репетиціям<ref name="bio_continued">{{cite web
 |author        =
 |datepublished =
 |url           = http://www.keithmoon.co.uk/biography_cont.php
 |title         = Biography continued
 |publisher     = www.keithmoon.co.uk
 |accessdate    = 2010-07-01
 |archiveurl    = https://www.webcitation.org/654SrXxuP?url=http://www.keithmoon.co.uk/biography_cont.php
 |archivedate   = 30 січня 2012
}}</ref>. Кіт Мун згадував пізніше, що спочатку наслідував стилю американських виконавців рок і джаз-серфа. З музикантів він більше за інших виділяв джазових барабанщиків<ref name=biografy />: [[Бадді Річ]]а, [[Джо Джонс]]а та Джина Крупу, прикладом якого керувався, відточуючи майстерність шоумена, а також [[Сонні Роллінс]]а. 1962 року він отримав перепустку в «Музичний клуб» при готелі «Олдфілд» (''Oldfield Hotel''), де отримав можливість спостерігати за грою багатьох професійних барабанщиків. Його увагу привернув, перш за все, Карло Літтл ({{lang-en|Carlo Little}}), учасник The Savages (групи, яку очолював [[Скрімін Лорд Сатч]]), який мав репутацію самого оглушливого драммер свого часу<ref name="bio_continued"/>. Мун попросив Літтла взяти його на навчання та займався кілька місяців під керівництвом майстра, оплачуючи по 10 шилінгів за урок<ref>{{cite news|url=http://www.telegraph.co.uk/news/main.jhtml?view=DETAILS&grid=&targetRule=10&xml=/news/2005/08/17/db1702.xml|title=Obituaries: Carlo Little|accessdate=2007-04-25|date=2005-08-17|publis her=[[The Daily Telegraph]]|location=London|archive-date=30 січня 2012|archive-url=https://www.webcitation.org/654SopzJp?url=http://www.telegraph.co.uk/}}</ref>.

Не припиняючи навчання на курсах, Мун приєднався до професійної групи The Escorts. «Грав він просто дико, але — наслідував Карло Літтл, і був єдиним, хто насмілювався на таке. Це була справжня особистість: безумець на межі геніальності»<ref name="bio_continued"/>, — згадував один з учасників ансамблю. У грудні 1962 року Мун відгукнувся на оголошення кавер-групи Beachcombers, що шукала собі ударника, і провів у її складі півтора року, заслуживши прізвисько «Горностай» ({{lang-en|Weasel}}). Тарабанив Мун так відчайдушно, що його ударну установку доводилося кріпити до підлоги сцени 20-сантиметровими цвяхами<ref name="bio_continued"/>. До літа 1963 року Мун зробився фанатом серф-музики: він почав виписувати з Америки пластинки [[Дейл, Дік|Діка Дейла]], [[The Chantays]] та [[The Beach Boys]]. У цей час він (аж до весни 1964 року) служив в компанії British Gypsum, де відповідав на дзвінки та сортував замовлення клієнтів<ref name="bio_continued"/>.

== Дискографія ==
{{Main|Дискографія The Who}}

;Соло-альбоми
* ''[[Two Sides of the Moon]]'' (1975)

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [http://www.thewho.com/keith-moon/ The Who Biography of Keith Moon] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180712220811/http://www.thewho.com/keith-moon/ |date=12 липня 2018 }}
* {{Commons category-inline|Keith Moon}}

{{Бібліоінформація}}
{{The Who}}
{{Сирий переклад|ru||дата=квітень 2020}}

{{DEFAULTSORT:Мун, Кіт}}
[[Категорія:Ударники Великої Британії]]
[[Категорія:Учасники The Who]]
[[Категорія:Британські рок-музиканти]]
[[Категорія:Англійські рок-ударники]]
[[Категорія:Учасники Plastic Ono Band]]

title: англ. Keith Moon

Псевдо: Moon the Loon, Uncle Ernie

Народився: 23 серпня 1946[…] · Лондон, Велика Британія

Помер: 7 вересня 1978[…] (32 роки) · Мейфер, Вестмінстер, Великий Лондон, Лондон, Англія, Велика Британія · ·передозування ліків

Поховання: Ґолдерс-Ґрін (крематорій)

Країна: Велика Британія

Діяльність: rock drummer, барабанщик, поет-пісняр, актор, композитор

Alma mater: Alperton Community Schoold

Знання мов: англійська

Членство: The Who

Жанр: рок-музика, артрок, гардрок і Пауер-поп

У шлюбі з: Kim McLagand

title: The Who

Студійні альбоми: My Generation A Quick One The Who Sell Out Tommy Who's Next Quadrophenia The Who by Numbers Who Are You Face Dances It's Hard Endless Wire

Мініальбоми: Ready Steady Who Won't Get Fooled Again Wire & Glass

Концертні альбоми: Live at Leeds Who's Last Join Together Live at the Isle of Wight Festival 1970 BBC Sessions Blues to the Bush Live at the Royal Albert Hall Live from Toronto View from a Backstage Pass Greatest Hits Live Live at Hull 1970 Quadrophenia Live in London

Збірки: Magic Bus: The Who on Tour Direct Hits Meaty Beaty Big and Bouncy Odds & Sods The Story of The Who Phases Hooligans Who's Greatest Hits Rarities Volume I & Volume II The Singles The Who Collection Who's Missing Two's Missing Who's Better, Who's Best Thirty Years of Maximum R&B My Generation: The Very Best of the Who Encore Series The Ultimate Collection Then and Now The 1st Singles Box Greatest Hits The Who Hits 50!

Пов'язані статті: Дискографія


text:
# Міста Намібії
Міста Намібії (англ. Cities in Namibia) — урбанізовані населені пункти африканської країни Намібія.
За даними інтернет-сайту World Gazeteer, у Намібії налічується 40 міст з чисельністю населення понад 2 тис. мешканців.

## Найбільші міста
| Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) | Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) | Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) | Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) | Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) | Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік) |
| ------------------------------------------------ | ------------------------------------------------ | ------------------------------------------------ | ------------------------------------------------ | ------------------------------------------------ | ------------------------------------------------ |
| Зображення:                                      |                                                  |                                                  |                                                  |                                                  |                                                  |
| Назва:                                           | Віндгук (01)                                     | Рунду (02)                                       | Волфіш-Бей (03)                                  | Ошакаті (04)                                     | Свакопмунд (05)                                  |
| Населення: (оцінка на 2010 рік)                  | 315 932                                          | 81 501                                           | 67 201                                           | 39 679                                           | 34 326                                           |
| Зображення:                                      |                                                  |                                                  |                                                  |                                                  |                                                  |
| Назва:                                           | Грутфонтейн (06)                                 | Катіма-Муліло (07)                               | Окаханджа (08)                                   | Очиваронго (09)                                  | Рехобот (10)                                     |
| Населення: (оцінка на 2010 рік)                  | 28 999                                           | 27 861                                           | 25 309                                           | 22 964                                           | 20 912                                           |

title: Міста Намібії

wikitext:
'''Міста Намібії''' ({{lang-en|Cities in Namibia}}) — урбанізовані [[Населений пункт|населені пункти]] африканської країни [[Намібія]].

За даними інтернет-сайту ''World Gazeteer'', у Намібії налічується 40 міст з чисельністю населення понад 2 тис. мешканців<ref name="PAK"/>.

== Найбільші міста ==
 {|class="wikitable" style="text-align:center"
!Colspan=6|Найбільші міста Намібії (за оцінкою на 2010 рік)
|-
! Зображення:
|[[Файл:Windhoek-Skyline.jpg|150px]]
|[[Файл:Ozzys Beerhouse and Eugen Kakukuru Street in Rundu, Namibia, March 2006.jpg|150px]]
|[[Файл:Walvis Bay aerial.jpg|150px]]
|[[Файл:Oshakati street market.JPG|150px]]
|[[Файл:Swakopmund (Namibia).jpg|150px]]
|-
! Назва:
|[[Віндгук]] (01)
|[[Рунду]] (02)
|[[Волфіш-Бей]] (03)
|[[Ошакаті]] (04)
|[[Свакопмунд]] (05)
|-
! Населення:
 (оцінка на 2010 рік)
|315 932
|81 501
|67 201
|39 679
|34 326
|-
! Зображення:
|[[Файл:DF-ST-90-10118.jpg|150px]]
|[[Файл:SchuckmannsburgMap.png|150px]]
|[[Файл:Bahnhof Okahandja 1903.jpg|150px]]
|[[Файл:Otji-skyline.jpg|150px]]
|[[Файл:Rehoboth Namibia 1908.jpg|150px]]
|-
! Назва:
|[[Грутфонтейн]] (06)
|[[Катіма-Муліло]] (07)
|[[Окаханджа]] (08)
|[[Очиваронго]] (09)
|[[Рехобот (місто)|Рехобот]] (10)
|-
! Населення:
 (оцінка на 2010 рік)
|28 999
|27 861
|25 309
|22 964
|20 912
|}

== Примітки ==
{{reflist|refs=
<ref name="PAK">{{ref-en}} {{cite web|url=http://world-gazetteer.com/wg.php?x=&men=gcis&lng=en&des=wg&geo=-1&srt=pnan&col=abcdefghinoq&msz=1500&geo=-154|title=Namibia:largest cities and towns and statistics of their population|language=en|accessdate=2011-05-26|archiveurl=https://www.webcitation.org/69a2NuT9c?url=http://world-gazetteer.com/wg.php?x=|archivedate=2012-08-01|deadurl=no}}</ref>
}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Cities in Namibia}}

{{Найбільші міста Намібії}}
{{Списки міст африканських країн}}
{{Намібія в темах}}
{{ac}}
{{Портали|Географія|Африка|Намібія}}

[[Категорія:Списки міст за країною|Намібія]]
[[Категорія:Міста Намібії| ]]
[[Категорія:Списки:Намібія]]


text:
# Смилянська квасоля
Смілянська квасоля — національна болгарська гордість, продукт, торгова марка та вирощування якого захищені патентом.
Основна місцевість культивування — верхня течія річки Арди, що є незмінним вже понад 250 років. Цьому сприяють такі кліматичні умови, як висота над рівнем моря, вологість, температурний режим — прохолодне літо і м’яка зима та тутешні ґрунти.
Спосіб вирощування зберігається в секреті і передається від покоління до покоління. Відомо, що за смілянською квасолею доглядають тільки вручну, а з добрив використовують лише гній.
Розрізняють два різновиди цих бобових — велику та дрібну.
Особливістю великої квасолі є білий колір з вираженим забарвленням від чорного до світло фіолетового.
Маленькі смілянські квасолинки мають світло-коричневий колір, розбавлений чорними смугами.
Зберігання смілянської квасолі.
Для запобігання підробки, бобові після збору та сортування зберігають зі спеціальними етикетками.
Окрім того, таким чином аграрії, що спеціалізуються на вирощуванні цієї рослини, готуються до щорічного фестивалю.
Починаючи з 2003 року в останню суботу листопада в селі Сміляни проводиться захід під назвою «Свято на честь смілянської квасолі». Цей фестиваль проходить за підтримки місцевої організації «Асен Златаров».
До програми святкування входять кулінарні змагання, конкурси «Виробник року» та на найкращу фреску, створену з квасолі. Також тут експонують ескізи, що відображають ввесь процес вирощування квасолі та пропонують скуштувати найрізноманітніші страви, основним інгредієнтом яких, звичайно ж, є смілянська квасоля.

## Використані джерела
1.http://www.peika.bg/Praznik_na_smilyanskiya_bob_l.e_i.96624.html
2.http://citysightseeing.bg/празник-на-смилянския-фасул-с-смилян/

title: Смилянська квасоля

wikitext:
Смілянська квасоля — національна болгарська гордість, продукт, торгова марка та вирощування якого захищені патентом.

Основна місцевість культивування — верхня течія річки Арди, що є незмінним вже понад 250 років. Цьому сприяють такі кліматичні умови, як висота над рівнем моря, вологість, температурний режим — прохолодне літо і м’яка зима та тутешні ґрунти.

Спосіб вирощування зберігається в секреті і передається від покоління до покоління. Відомо, що за смілянською квасолею доглядають тільки вручну, а з добрив використовують лише гній.
Розрізняють два різновиди цих бобових — велику та дрібну.

Особливістю великої квасолі є білий колір з вираженим забарвленням від чорного до світло фіолетового.
Маленькі смілянські квасолинки мають світло-коричневий колір, розбавлений чорними смугами.
Зберігання смілянської квасолі.

Для запобігання підробки, бобові після збору та сортування зберігають зі спеціальними етикетками.
Окрім того, таким чином аграрії, що спеціалізуються на вирощуванні цієї рослини, готуються до щорічного фестивалю.

Починаючи з 2003 року в останню суботу листопада в селі Сміляни проводиться захід під назвою «Свято на честь смілянської квасолі». Цей фестиваль проходить за підтримки місцевої організації «Асен Златаров».
До програми святкування входять кулінарні змагання, конкурси «Виробник року» та на найкращу фреску, створену з квасолі. Також тут експонують ескізи, що відображають ввесь процес вирощування квасолі та пропонують скуштувати найрізноманітніші страви, основним інгредієнтом яких, звичайно ж, є смілянська квасоля.

== Використані джерела ==
1.http://www.peika.bg/Praznik_na_smilyanskiya_bob_l.e_i.96624.html

2.http://citysightseeing.bg/празник-на-смилянския-фасул-с-смилян/
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Болгарська кухня]]


text:
# Мисівка (Калінінградська область)
Мисівка (рос. Мысовка) — селище Славського району, Калінінградської області Росії. Входить до складу Ясновського сільського поселення.
Населення — 329 осіб (2015 рік).

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 367  | ↘329 |

title: Мисівка (Калінінградська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   =селище
 |тип_род               =
 |назва                 =Мисівка
 |назва ін.             ={{lang-ru|Мысовка}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зображення            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            =[[Калінінградська область]]
 |район                 =[[Славський район]]
 |міський округ         =
 |поселення             =[[Ясновське сільське поселення]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 27236813004<ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=27236813004 Код ЗКАТУ для населених пунктів Славського району] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160308094414/http://www.ocato.ru/okato.php?code=27236813004 |date=8 березня 2016 }}{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             =329 осіб ([[2015]] рік)
 |площа                 =
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       = 238628
 |телефонний код        =
 |координати            =
 |часовий пояс          =[[UTC+2]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   =Росія Калінінградська область
}}

'''Мисівка''' ({{lang-ru|Мысовка}}) — [[селище]] [[Славський район|Славського району]], [[Калінінградська область|Калінінградської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Ясновське сільське поселення|Ясновського сільського поселення]].
Населення — 329 осіб ([[2015]] рік).

== Населення ==

{{ Населення РФ | Мысовка (Калининградская область) }}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Славський район}}

{{Kaliningrad-obl-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Селища Калінінградської області]]

[[Категорія:Населені пункти Славського району]]

title: селище Мисівка

Суб'єкт Російської Федерації: Калінінградська область

Муніципальний район: Славський район

Поселення: Ясновське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Мисівка · Мисівка


text:
# Полюжин Михайло Михайлович
Полюжин Михайло Михайлович — український учений у галузі англійської філології, доктор філологічних наук (1993 р.), професор (2001 р.), завідувач кафедри прикладної лінгвістики
ДВНЗ «Ужгородський національний університет».

## Життєпис
Полюжин Михайло Михайлович народився 22 січня 1945 р. в селі Літиня Дрогобицького району Львівської області.
1962–1966 рр. — навчався у Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка за спеціальністю «Іноземна мова», який закінчив з відзнакою.
1973–1975рр. — навчався в аспірантурі Московського державного педагогічного інституту іноземних мов імені Моріса Тореза, кафедра лексикології англійської мови.
У 1976 р. захистив кандидатську дисертацію на тему: «Особливості функціонування системи префіксації у сучасній англійській мові».
1976–1981 рр. — старший викладач кафедри англійської філології в Івано-Франківському державному педагогічному інституті імені Василя Стефаника.
У 1981 році — надано вчене звання доцента.
З 1981 по 1982 рік — доцент кафедри англійської філології в Івано-Франківському державному педагогічному інституті імені Василя Стефаника.
З жовтня 1982 року — доцент кафедри англійської мови і літератури Ужгородського державного університету.
З 1989 по 1991 рр. — у зв’язку із завершенням роботи над докторським дослідженням — старший науковий співробітник Ужгородського державного університету.
У 1993 році захистив докторську дисертацію на тему: «Діахронно-семантичний аспект англійського словотворення». Робота захищена в Інституті мовознавства РАН. Диплом доктора наук нострифіковано в Україні (1999 р.) в Київському національному університеті імені Тараса Шевченка.
З 1993 по 1996 рр. — завідувач кафедри іноземних мов Ужгородського національного університету.
З 1996 по 2006 рр. — завідувач кафедри англійської філології Ужгородського національного університету.
У 1999 році — присуджено ступінь доктора філологічних наук (в Україні).
У 2001 році — надано вчене звання професора.
З 2006 по 2013 рр. — проректор із навчальної роботи та міжнародних зв’язків (згодом — із науково-методичної роботи) Закарпатського державного університету.
З 2013 р. у зв’язку з приєднанням Закарпатського державного університету до Ужгородського національного університету — завідувач кафедри прикладної лінгвістики (колишня — ділової іноземної мови і перекладу) Ужгородського національного університету.
Відійшов у вічність Михайло Михайлович Полюжин 11 листопада 2024 р.

## Наукова діяльність
Колом наукових зацікавлень є англійська філологія, зокрема: англійське словотворення, теорія номінації, лінгвоконцептологія, когнітивна лінгвістика, фразеологія.
Підготував 13 кандидатів філологічних наук зі спеціальності «Германські мови».

## Відзнаки
1995 рік — Почесна грамота і медаль Закарпатської обласної ради.
2011 рік — Почесна грамота Міністерства освіти і науки України.
2023 рік — Почесна грамота Ужгородської міської ради.

## Праці

### Монографії
- Полюжин М. М. Диахронно-семантический аспект префиксального словообразования в английском языке : монография / М. М. Полюжин. — Москва : Институт языкознания РАН, 1992.[4]
- Полюжин М. М. Функціональний і когнітивний аспекти англійського словотворення : монографія / М. М. Полюжин; М-во освіти і науки України, Ужгор. держ. ун-т. — Ужгород : Закарпаття, 1999. — 240 с. — Бібліогр: с. 215–236 (403 назви)[5]
- Полюжин М. М. Знання іноземних мов як важливий чинник конкурентоспроможності випускників ВНЗ України / М. М Полюжин // Інтеграція в європейський освітній простір: здобутки, проблеми, перспективи: колект. моногр. / [редкол.: Ф. Г. Ващук, І. В. Артьомов, О. М. Ващук] / за заг. ред Ф. Г. Ващука; М-во освіти і науки України, Закарпат. держ. ун-т. — Ужгород: ЗакДУ, 2011 — С. 263-288. — (Серія «Євроінтеграція: український вимір»). — Бібліогр. у тексті.[6]

### Підручники та навчальні посібники
- Полюжин М. М. Теорія і практика перекладу з англійської мови на українську : навч. посіб. / М. М. Полюжин, Н. М. Максимчук, Л. Ф. Омельченко. — Київ : РОВО Укрвузполіграф, 1991. — 96 с.[7]
- Полюжин М. М. Функциональное словосложение и префиксальные ономасиологические категории в английском языке : учеб. пособ. / М. М. Полюжин, Л. Ф. Омельченко. — Ужгород : Патент, 1997. — 100 с.[8]
- Полюжин М. М. Україна на шляху реформ : навч. посіб. з розмовної практики англ. мови / М. М. Полюжин, М. І. Шевкун. — Ужгород, 1997. — 57 с.[9]
- Полюжин М. М. Бахуврихи у сучасній англійській мові : навч. посіб. / М. М. Полюжин, Л. Ф. Омельченко. — Ужгород : Патент, 2004. — 60 с.[10]
- Полюжин М. М. Курс лекцій з лінгвоісторіографії : навч. посіб. / М. М. Полюжин. — Вінниця : ПП Видавництво «Фоліант», 2004. — 272 с.[11]
- Poluzhyn M. M. Lecture notes on historiography of linguistics / M. M. Poluzhyn. — Uzhhorod : Патент, 2002. — 221 с.[12]
- Полюжин М. М., Андрусяк І. Курс лекцій з методики викладання іноземних мов (англ.мова)/ М. М. Полюжин, І. В. Андрусяк. — Ужгород: Ліра, 2004 – 240 с.[13]
- Полюжин М. М. Основні проблеми теорії мовленнєвих актів : курс лекцій (англійською мовою) / М. М. Полюжин, Т. Т. Врабель. — Ужгород : Ліра, 2005. — 102 с.[14]

title: Полюжин Михайло Михайлович

wikitext:
Полюжин Михайло Михайлович — український учений у галузі англійської філології, [[Доктор наук|доктор філологічних наук]] (1993 р.), [[професор]] (2001 р.), завідувач кафедри [[Прикладна лінгвістика|прикладної лінгвістики]]

ДВНЗ «<nowiki/>[[Ужгородський національний університет]]<nowiki/>».
== Життєпис ==
{{Науковець
|ім'я = Полюжин Михайло Михайлович
|зображення = [[File:Полюжин Михайло.jpg|Полюжин Михайло]]
|дата народження = 22 січня 1945 р.
|дата смерті = 11 листопада 2024 р.
|місце смерті = м. Ужгород
|громадянство = {{UKR}}
|галузь = Лінгвіст, мовознавець
|заклад = [[Ужгородський національний університет]]
|alma mater = [[Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка]]
|звання = професор
|ступінь = доктор філологічних наук
}}{{Розділ без джерел}}
Полюжин Михайло Михайлович народився 22 січня 1945 р. в селі [[Літиня]] [[Дрогобицький район|Дрогобицького району]] [[Львівська область|Львівської області.]]

1962–1966 рр. — навчався у [[Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка|Дрогобицькому державному педагогічному інституті імені Івана Франка]] за спеціальністю «Іноземна мова», який закінчив з відзнакою.

1973–1975рр. — навчався в аспірантурі Московського державного педагогічного інституту іноземних мов імені Моріса Тореза, кафедра лексикології англійської мови.

У 1976 р. захистив кандидатську [[Дисертація|дисертацію]] на тему: «Особливості функціонування системи префіксації у сучасній англійській мові».<ref>{{Cite web|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/52095|title=Особенности функционирования системы префиксации в современном английском языке|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович}}</ref>

1976–1981 рр. — старший викладач кафедри англійської філології в Івано-Франківському державному педагогічному інституті імені Василя Стефаника.

У 1981 році — надано вчене звання [[Доцент|доцента]].

З 1981 по 1982 рік — [[доцент]] кафедри англійської філології в Івано-Франківському державному педагогічному інституті імені Василя Стефаника.

З жовтня 1982 року — доцент кафедри англійської мови і літератури Ужгородського державного університету.

З 1989 по 1991 рр. — у зв’язку із завершенням роботи над докторським дослідженням — старший науковий співробітник [[Ужгородський національний університет|Ужгородського державного університету]].

У 1993 році захистив докторську дисертацію на тему: «Діахронно-семантичний аспект англійського словотворення».<ref>{{Cite web|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/51946|title=Диахронно-семантический аспект префиксального словообразования в английском языке|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович}}</ref> Робота захищена в Інституті мовознавства РАН. Диплом доктора наук нострифіковано в Україні (1999 р.) в [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київському національному університеті імені Тараса Шевченка]].

З 1993 по 1996 рр. — завідувач кафедри іноземних мов Ужгородського національного університету.

З 1996 по 2006 рр. — завідувач кафедри англійської філології Ужгородського національного університету.

У 1999 році — присуджено ступінь [[Доктор наук|доктора філологічних наук]] (в Україні).

У 2001 році — надано [[Наукові ступені і вчені звання в Україні|вчене звання]] [[Професор|професора]].

З 2006 по 2013 рр. — проректор із навчальної роботи та міжнародних зв’язків (згодом — із науково-методичної роботи) Закарпатського державного університету.

З 2013 р. у зв’язку з приєднанням Закарпатського державного університету до Ужгородського національного університету — завідувач кафедри прикладної лінгвістики (колишня — ділової іноземної мови і перекладу) Ужгородського національного університету.

Відійшов у вічність Михайло Михайлович Полюжин 11 листопада 2024 р.<ref>{{Cite web |url=https://uzhnu.edu.ua/uk/news/vidijshov-u-vichnist-mihailo-mihailovich-polyuzhin.htm |title=}}</ref>

== Наукова діяльність ==
Колом наукових зацікавлень є англійська філологія, зокрема: англійське словотворення, теорія номінації, лінгвоконцептологія, когнітивна лінгвістика, фразеологія.

Підготував 13 кандидатів філологічних наук зі спеціальності «Германські мови».

== Відзнаки ==
1995 рік — Почесна грамота і медаль Закарпатської обласної ради.

2011 рік — [[Почесна грамота Міністерства освіти і науки України]].

2023 рік — Почесна грамота Ужгородської міської ради.

== Праці ==

=== Монографії ===

* Полюжин М. М. Диахронно-семантический аспект префиксального словообразования в английском языке : монография / М. М. Полюжин. — Москва : Институт языкознания РАН, 1992.<ref>{{Cite web|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/51286|title=Диахронно-семантический аспект префиксального словообразования в английском языке|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович}}</ref>
* Полюжин М. М. Функціональний і когнітивний аспекти англійського словотворення : монографія / М. М. Полюжин; М-во освіти і науки України, Ужгор. держ. ун-т. — Ужгород : Закарпаття, 1999. — 240 с. — Бібліогр: с. 215–236 (403 назви)<ref>{{Cite web|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50770|title=Функціональний і когнітивний аспекти англійського словотворення|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович}}</ref>
* Полюжин М. М. Знання іноземних мов як важливий чинник конкурентоспроможності випускників ВНЗ України / М. М Полюжин // Інтеграція в європейський освітній простір: здобутки, проблеми, перспективи: колект. моногр. / [редкол.: Ф. Г. Ващук, І. В. Артьомов, О. М. Ващук] / за заг. ред Ф. Г. Ващука; М-во освіти і науки України, Закарпат. держ. ун-т. — Ужгород: ЗакДУ, 2011 — С. 263-288. — (Серія «Євроінтеграція: український вимір»). — Бібліогр. у тексті.<ref>{{Cite web|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/9861|title=Інтеграція в європейський освітній простір: здобутки, проблеми, перспективи|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович}}</ref>

=== Підручники та навчальні посібники ===

* Полюжин М. М. Теорія і практика перекладу з англійської мови на українську : навч. посіб. / М. М. Полюжин, Н. М. Максимчук, Л. Ф. Омельченко. — Київ : РОВО Укрвузполіграф, 1991. — 96 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50490|title=Теорія і практика перекладу з англійської мови на українську|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович|last2=Максимчук|first2=Надія Миколаївна|last3=Омельченко|first3=Лариса Федорівна|date=1991|language=uk|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Полюжин М. М. Функциональное словосложение и префиксальные ономасиологические категории в английском языке : учеб. пособ. / М. М. Полюжин, Л. Ф. Омельченко. — Ужгород : Патент, 1997. — 100 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50795|title=Функциональное словосложение и префиксальные ономасиологические категории в английском языке|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович|last2=Омельченко|first2=Л. Ф.|date=1997|language=ru|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Полюжин М. М. Україна на шляху реформ : навч. посіб. з розмовної практики англ. мови / М. М. Полюжин, М. І. Шевкун. — Ужгород, 1997. — 57 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50986|title=Україна на шляху реформ|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович|last2=Шевкун|first2=Марія Іванівна|date=1997|language=en|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Полюжин М. М. Бахуврихи у сучасній англійській мові : навч. посіб. / М. М. Полюжин, Л. Ф. Омельченко. — Ужгород : Патент, 2004. — 60 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50515|title=Бахуврихи у сучасній англійській мові|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович|last2=Омельченко|first2=Л.|date=2004|language=uk|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Полюжин М. М. Курс лекцій з лінгвоісторіографії : навч. посіб. / М. М. Полюжин. — Вінниця : ПП Видавництво «Фоліант», 2004. — 272 с.<ref>{{Cite book
|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50768
|title=Курс лекцій з лінгвоісторіографії
|last=Полюжин
|first=Михайло Михайлович
|date=2004
|publisher=ПП Видавництво "Фоліант"
|language=en
|isbn=978-966-96212-4-5
}}</ref>
* Poluzhyn M. M. Lecture notes on historiography of linguistics / M. M. Poluzhyn. — Uzhhorod : Патент, 2002. — 221 с.<ref>{{Cite book
|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/50996
|title=Lecture notes on historiography of linguistics
|last=Poluzhyn
|first=M. M.
|last2=Полюжин
|first2=Михайло Михайлович
|date=2002
|publisher=Патент
|language=en
}}</ref>
* Полюжин М. М., Андрусяк І. Курс лекцій з методики викладання іноземних мов (англ.мова)/ М. М. Полюжин, І. В. Андрусяк. — Ужгород: Ліра, 2004 – 240 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/51066|title=Курс лекцій з методики викладання іноземних мов (англ. мов.)|last=Полюжин|first=Михайло Михайлович|last2=Андрусяк|first2=Ірина Василівна|last3=Poluzhyn|first3=M.|last4=Andrusyak|first4=I.|date=2004|language=uk|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Полюжин М. М. Основні проблеми теорії мовленнєвих актів : курс лекцій (англійською мовою) / М. М. Полюжин, Т. Т. Врабель. — Ужгород : Ліра, 2005. — 102 с.<ref>{{Cite book
|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/8878
|title=Основні проблеми теорії мовленнєвих актів
|last=Полюжин
|first=Михайло Михайлович
|last2=Врабель
|first2=Томаш Томашович
|date=2005
|publisher=Ліра
|language=en
|isbn=978-966-8266-29-4
}}</ref>

== Джерела ==

* Наукова еліта Закарпаття: доктори наук, професори Ужгородського національного університету : довідник / редкол.: М. М. Вегеш, Л. О. Белей, О. Г. Сливка, І. П. Студеняк, В. В. Марина. — М-во освіти і науки України, Ужгор. нац. ун-т. — Ужгород : Вид-во "Ґражда", 2005. — 160 с.: іл.<ref>{{Cite book
|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/41764
|title=Наукова еліта Закарпаття. Доктори наук, професори Ужгородського національного університету
|last=Вегеш
|first=Микола Миколайович
|last2=Белей
|first2=Любомир Омелянович
|last3=Сливка
|first3=Олександр Георгійович
|last4=Студеняк
|first4=Ігор Петрович
|last5=Марина
|first5=Василь Васильович
|date=2005
|publisher=Ґражда
|language=uk
|isbn=978-966-8924-01-9
}}</ref>
* Михайло Полюжин, Наталія Венжинович та їх учні : біобібліогр. покажч. до 70-річчя Ужгор. нац. ун-ту / уклад. і відп. за вип. М. М. Медведь ; бібліогр. ред. : Л. О. Мельник, О. З. Цуняк ; упоряд. персон. бібліогр.: В. Ф. Баньоі, Т. Т. Врабель, Я. Ю. Світлик, М. В. Томенчук, М. Д. Химинець ; М-во освіти і науки України, ДВНЗ «Ужгородський національний університет», Наук. б-ка УжНУ. — Ужгород : ФОП Сабов А. М., 2015. — 180 с. : іл.<ref>{{Cite book
|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/41914
|title=Михайло Полюжин, Наталія Венжинович та їх учні
|last=Медведь
|first=Марія Миколаївна
|last2=Мельник
|first2=Лариса Олександрівна
|last3=Цуняк
|first3=Олена Зіновіївна
|last4=Баньоі
|first4=Вероніка Федорівна
|last5=Врабель
|first5=Томаш Томашович
|last6=Світлик
|first6=Ярослав Юрійович
|last7=Томенчук
|first7=Мар’яна Василівна
|last8=Химинець
|first8=Мирослава Дмитрівна
|date=2015
|publisher=Ужгородський національний університет
|language=uk
|isbn=978-617-7344-04-8
}}</ref>
* Ужгородський національний університет: 70 років на шляху національноосвітнього відродження України: [ювілейне видання до 70-річчя університету] / Відп.ред: Л. О. Белей. — К.: ДВНЗ «УжНУ», 2015. — 192 с.; іл.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/41541|title=Ужгородський національний університет: 70 років на шляху національноосвітнього відродження України|last=Смоланка|first=Володимир Іванович|last2=Студеняк|first2=Ігор Петрович|last3=Белей|first3=Любомир Омелянович|last4=Лендьел|first4=Мирослава Олександрівна|last5=Рогач|first5=Олександр Янович|last6=Король|first6=Ігор Іванович|last7=Фекета|first7=Володимир Петрович|date=2015|language=uk|access-date=2024-05-01}}</ref>
* Літопис факультету іноземної філології УжНУ (1966–2016) : 50-річчю факультету іноземної філології присвячується. / укл. О. Г. Дацьо, Е. В. Швед — Ужгород : Вид-во «Тімпані». 2018. — 232 с.<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/47200|title=Літопис факультету іноземної філології УжНУ (1966–2016)|last=Швед|first=Емілія Василівна|last2=Дацьо|first2=Оксана Григорівна|date=2018|language=uk|access-date=2024-05-01}}</ref>

== Посилання ==

* Полюжин Михайло Михайлович / сайт Ужгородського національного університету https://www.uzhnu.edu.ua/uk/cat/interrelations-interling
* ORCID https://orcid.org/0000-0002-2962-9350
* Google Scholar https://scholar.google.com.ua/citations?hl=uk&user=HMQ1LZ0AAAAJ
* Web of Science Core Collection https://www.webofscience.com/wos/author/record/27684321?state=%7B%7D

== Примітки ==
<references />
[[Категорія:Народились 1945]]
[[Категорія:Науковці Ужгородського університету]]
[[Категорія:Ужгородський національний університет]]
[[Категорія:Доктори філологічних наук]]
[[Категорія:Українські професори]]

title: Полюжин Михайло Михайлович

Помер: 11 листопада 2024 р. · м. Ужгород

Країна: Україна

Галузь: Лінгвіст, мовознавець

Заклад: Ужгородський національний університет

Вчене звання: професор

Науковий ступінь: доктор філологічних наук


text:
# Аварія на АЕС Сен-Лоран (1980)
47°43′12″ пн. ш. 1°34′49″ сх. д. / 47.72° пн. ш. 1.5802777777778° сх. д.
Аварія на АЕС Сен-Лоран-дез-О (Saint-Laurent-des-Eaux) — найважчий радіаційний інцидент на ядерних об'єктах Франції, оцінюється 4 рівнем за шкалою INES.

## Аварія та її причини
Інцидент стався 13 березня 1980 на другому блоці (SLA-2), оснащеному графіто-газовим реактором UNGG (Uranium Naturel Graphite Gaz) потужністю 500 МВт, що працює на природному урані і охолоджується вуглекислим газом.
О 17 годині 40 хвилин реактор був автоматично заглушений через різке підвищення активності. Було з'ясовано, що сталося часткове розплавлення активної зони, викликане корозією конструкційних елементів паливних каналів. Розплавилися 2 тепловидільних елемента (в цілому 20 кг урану).

## Наслідки аварії
Протягом 29 місяців проводились роботи по очищенню реактора від розплавленого палива, в яких брало участь близько 500 осіб.
У процесі ліквідації аварії був проведений вимушений контрольований викид радіоактивного йоду в атмосферу (в обсязі 0,37 ГБк). Передбачається також витік плутонію в басейн Луари у розмірі 0,7 ГБк (що відповідає 0,3 г плутонію-239).
Блок SLA-2 остаточно повернувся в лад тільки в 1983 році, але його потужність була обмежена 450 МВт (ел.). Блок був закритий у 1992.

title: Аварія на АЕС Сен-Лоран (1980)

wikitext:
{{unibox}}
[[Файл:A1_A2_saint_laurent.JPG|міні|Зупинені блоки SLA1 і SLA2]]

'''Аварія на [[АЕС Сен-Лоран|АЕС Сен-Лоран-дез-О]]''' ''(Saint-Laurent-des-Eaux)'' — найважчий радіаційний інцидент на ядерних об'єктах Франції, оцінюється 4 рівнем за шкалою [[Міжнародна шкала ядерних подій|INES]].

== Аварія та її причини ==
Інцидент стався 13 березня 1980 на другому блоці (SLA-2), оснащеному [[Графіто-газовий ядерний реактор|графіто-газовим реактором]] UNGG (Uranium Naturel Graphite Gaz) потужністю 500 МВт<ref name="autogenerated1">{{Cite web |url=http://miraes.ru/aes-sen-loran-dez-o-samaya-avariynaya-aes-frantsii |title=АЭС Сен-Лоран Дез'О — самая аварийная АЭС Франции |accessdate=21 червня 2019 |archive-date=21 червня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190621214311/http://miraes.ru/aes-sen-loran-dez-o-samaya-avariynaya-aes-frantsii/ }}</ref>, що працює на природному [[Уран (хімічний елемент)|урані]] і охолоджується [[Діоксид вуглецю|вуглекислим газом]].

О 17 годині 40 хвилин реактор був автоматично заглушений через різке підвищення активності. Було з'ясовано, що сталося часткове розплавлення активної зони, викликане корозією конструкційних елементів паливних каналів. Розплавилися 2 [[Тепловидільний елемент|тепловидільних елемента]] (в цілому 20 кг урану)<ref name="autogenerated2">{{Cite web |url=http://www.atominfo.ru/newsl/s0152.htm |title=Два французских инцидента |accessdate=21 червня 2019 |archive-date=8 червня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190608093841/http://www.atominfo.ru/newsl/s0152.htm }}</ref>.

== Наслідки аварії ==
Протягом 29 місяців проводились роботи по очищенню реактора від розплавленого палива, в яких брало участь близько 500 осіб<ref>Jean-Michel Décugis, Christophe Labbé et Olivia Recasens, " Le jour où la France a frôlé le pire: Exclusif. C'est à Saint-Laurent-des-Eaux qu'a eu lieu le plus grave accident nucléaire français ", Le Point, no 20405 " Spécial nucléaire — 60 ans de secrets d'État, notre enquête ", 24 mars 2011, p. 86-88.</ref>.

У процесі ліквідації аварії був проведений вимушений контрольований викид [[Йод-131|радіоактивного йоду]] в атмосферу (в обсязі 0,37 Г[[Бекерель|Бк]])<ref name="autogenerated2"/>. Передбачається також витік [[Плутоній|плутонію]] в басейн [[Луара|Луари]] у розмірі 0,7 ГБк (що відповідає 0,3 г [[Плутоній-239|плутонію-239]])<ref>{{Cite web |url=http://www.lanouvellerepublique.fr/Loir-et-Cher/Actualite/Environnement/n/Contenus/Articles/2015/05/12/Plutonium-dans-la-Loire-des-rejets-jusqu-en-1985-2325949 |title=Plutonium dans la Loire: des rejets jusqu'en 1985, La nouvelle république du Loir-et-Cher, 12/05/2015. |accessdate=21 червня 2019 |archive-date=3 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160303200518/http://www.lanouvellerepublique.fr/Loir-et-Cher/Actualite/Environnement/n/Contenus/Articles/2015/05/12/Plutonium-dans-la-Loire-des-rejets-jusqu-en-1985-2325949 }}</ref>.

Блок SLA-2 остаточно повернувся в лад тільки в 1983 році, але його потужність була обмежена 450 МВт (ел.). Блок був закритий у 1992<ref name="autogenerated2"/>.

== Див. також ==
* [[Аварія на АЕС Сен-Лоран (1969)|Аварія на АЕС Сен-Лоран-дез-О (1969)]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
* Jean-Michel Décugis, Christophe Labbé et Olivia Recasens, " Le jour où la France a frôlé le pire: Exclusif. C'est à Saint-Laurent-des-Eaux qu'a eu lieu le plus grave accident nucléaire français ", Le Point, no 20405 " Spécial nucléaire — 60 ans de secrets d'État, notre enquête ", 24 mars 2011, p. 86-88 (ISSN 0242-6005, lire en ligne).

{{Радіаційні аварії}}

[[Категорія:1980 у Франції]]
[[Категорія:Березень 1980]]
[[Категорія:Події 13 березня]]
[[Категорія:Луар і Шер]]
[[Категорія:Радіаційні аварії]]

Країна: Франція

Адміністративна одиниця: Сен-Лоран-Нуан

Момент часу: 13 березня 1980

Міжнародна шкала ядерних подій: INES level 4 eventd


text:
# Ялоде (кратер)
Ялоде — другий найбільший підтверджений кратер на Церері після Кервана. Він прилягає до іншого великого кратера Урвара.
Він названий на честь дагомейського божества врожаю ямсу Ялоде.
Від кратера в північно-західному напрямку йде низка каньйонів. Це можуть бути викиди з кратера. Каньйони отримали загальну назву ланцюжки кратерів Самайн.

title: Ялоде (кратер)

wikitext:
{{Поверхневий об'єкт на космічному тілі
| назва        = Ялоде
| зображення   = File:Yalode crater.jpg
| підпис       =
| тип          = Кратер
| розташування = [[Церера (карликова планета)|Церера]]
| координати   = {{coord|42.23|S|290.64|E|globe:ceres_type:landmark|display=inline,title}}
| примітки_до_координат =
| діаметр      = 271 км
| глибина      =
| епонім       = Ялоде, [[Дагомея|дагомейське]] божество врожаю ямсу
}}
'''Ялоде'''<ref>{{Cite web|url=https://ac.arc.nasa.gov/p52jvs37ff1/?launcher=false&fcsContent=true&pbMode=normal|title=5|website=ac.arc.nasa.gov|accessdate=13 січня 2022|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170107015603/https://ac.arc.nasa.gov/p52jvs37ff1/?launcher=false&fcsContent=true&pbMode=normal|archivedate=7 January 2017|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170107015603/https://ac.arc.nasa.gov/p52jvs37ff1/?launcher=false&fcsContent=true&pbMode=normal |date=2017-01-07 }}</ref> — другий найбільший підтверджений кратер на [[Церера (карликова планета)|Церері]] після [[Керван (кратер)|Кервана]]. Він прилягає до іншого великого кратера [[Урвара (кратер)|Урвара]].

Він названий на честь [[Дагомея|дагомейського]] божества врожаю ямсу Ялоде.

Від кратера в північно-західному напрямку йде низка каньйонів. Це можуть бути викиди з кратера. Каньйони отримали загальну назву [[ланцюжок кратерів|ланцюжки кратерів]] [[Самайн (ланцюжки кратерів)|Самайн]].

== Див. також ==

* [[Список деталей рельєфу Церери|Список геологічних особливостей Церери]]

== Примітки ==
{{Reflist}}
[[Категорія:Церера (карликова планета)]]

title: Ялоде

Тип: Кратер

Розташування: Церера

Епонім: Ялоде, дагомейське божество врожаю ямсу


text:
# Томаш Стриєк
Томаш Анджей Стриєк (пол. Tomasz Andrzej Stryjek, нар. 14 вересня 1964 року, Варшава) – польський історик, фахівець із модерної історії та історіографії України, науковий працівник Інституту політичних студій ПАН у Варашаві, ад'юнкт-професор політології Люблінського католицького університету.

## Освіта і професійна діяльність
У 1988 році закінчив історичний факультет Варшавського університету, потім аспірантуру в Школі суспільних наук Польської Академії Наук. В 1988-1995 роки працював вчителем історії в VI Загальноосвітньому Ліцеї ім. Тадеуша Рейтана у Варшаві.
З 1996 року працює в Інституті Політичних Досліджень ПАН, де у 1998 р. отримав ступінь доктора наук, тема дисертації: «Українська національна ідея міжвоєнного періоду. Аналіз вибраних концепцій», а науковим керівником — професор Йоанна Курчевська. 2008 року отримав ступінь доктора наук.
Викладає, зокрема політику пам'яті та історичну політику в міжнародних відносинах в Collegium Civitas у Варшаві. З 2009 року працює також у Католицькому Університеті в Любліні, як викладач історії для студентів-політологів.
Є автором багатьох публікацій з історії України.
У 2014 отримав Премію ім. Єжи Гедройца як співавтор книги «Війна після війни. Антирадянське підпілля в Центрально-Східній Європі у період 1944-1953».

### Українською
- Невловні категорії: нариси про гуманітаристику, історію і політику в сучасних Україні, Польщі і Росії / Пер. з польської С. Сєряков, В. Склокін, І. Склокіна, А. Павлишин, ред. В. Склокін. Київ: Ніка-Центр, 2015.
- Фашизм чи інтеґральний націоналізм? ОУН у сучасних публічних дискусіях і в історіографічній та політологічній перспективі [Архівовано 30 серпня 2019 у Wayback Machine.] // Україна Модерна. — 2013, №20.

title: Томаш Стриєк

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               =
| ім'я_мовою_оригіналу =
| жінка              =
| зображення         =
| розмір  =
| підпис  =
| дата народження    =
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         =
| громадянство       =
| національність     =
| галузь             = [[історія ідей]]
| заклад             =
| alma mater         =
| посада             = <!--інша суспільно значуща посада-->
| відомий завдяки    =
| звання             =
| ступінь            =
| керівник           =
| учні               =
| батько             =
| мати               =
| дружина            =
| чоловік            =
| діти               =
| нагороди           =
}}
'''Томаш Анджей Стриєк''' ({{lang-pl|Tomasz Andrzej Stryjek}}, {{нар}} [[14 вересня]] [[1964|1964 року]], [[Варшава]]) – польський історик, фахівець із модерної історії та історіографії України, науковий працівник Інституту політичних студій ПАН у Варашаві, ад'юнкт-професор політології [[Люблінський католицький університет|Люблінського католицького університету]].

== Освіта і професійна діяльність ==

У [[1988]] році закінчив історичний факультет [[Варшавський університет|Варшавського університету]], потім аспірантуру в Школі суспільних наук [[Польська академія наук|Польської Академії Наук]]. В 1988-1995 роки працював вчителем історії в VI Загальноосвітньому Ліцеї ім. Тадеуша Рейтана у Варшаві.

З [[1996|1996 року]] працює в Інституті Політичних Досліджень ПАН, де у [[1998]] р. отримав ступінь доктора наук, тема дисертації: «''Українська національна ідея міжвоєнного періоду. Аналіз вибраних концепцій''», а науковим керівником — професор Йоанна Курчевська. [[2008]] року отримав ступінь доктора наук.

Викладає, зокрема політику пам'яті та історичну політику в міжнародних відносинах в [[Collegium Civitas]] у Варшаві. З 2009 року працює також у Католицькому Університеті в Любліні, як викладач історії для студентів-політологів.

Є автором багатьох публікацій з історії України.

У 2014 отримав Премію ім. Єжи Гедройца як співавтор книги «Війна після війни. Антирадянське підпілля в Центрально-Східній Європі у період 1944-1953».

== Бібліографія ==
* ''Ukraińska idea narodowa okresu międzywojennego'', Wrocław 2000, {{ISBN|83-908946-5-3}}
* ''Jakiej przeszłości potrzebuje przyszłość?: interpretacje dziejów narodowych w historiografii i debacie publicznej na Ukrainie 1991-2004'' (2007, {{ISBN|9788388490996}})
* ''Wojna po wojnie. Antysowieckie podziemie w Europie Środkowo-Wschodniej w latach 1944-1953'', Wydawnictwo Naukowe Scholar – Instytut Studiów Politycznych PAN – Muzeum II Wojny Światowej, Gdańsk – Warszawa 2012 (współautor – z [[Гжегож Мотика|Grzegorzem Motyką]], Rafałem Wnukiem i Adamem F. Baranem)
=== Українською ===
* Невловні категорії: нариси про гуманітаристику, історію і політику в сучасних Україні, Польщі і Росії / Пер. з польської С. Сєряков, В. Склокін, І. Склокіна, А. Павлишин, ред. В. Склокін. Київ: Ніка-Центр, 2015.
* [http://uamoderna.com/images/archiv/2013-20/Stryjek.pdf Фашизм чи інтеґральний націоналізм? ОУН у сучасних публічних дискусіях і в історіографічній та політологічній перспективі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190830122843/http://uamoderna.com/images/archiv/2013-20/Stryjek.pdf |date=30 серпня 2019 }} // [[Україна Модерна]]. — 2013, №20.

== Посилання ==
* [https://commons.com.ua/uk/tomash-striyek-polski-konservatori-hochut-povernuti-suspilstvo-do-stanu-yedinogo-katolickogo-narodu-yakogo-nikoli-ne-isnuvalo/ Томаш Стриєк: «Польські консерватори хочуть повернути суспільство до стану єдиного католицького народу, якого ніколи не існувало»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180910014730/https://commons.com.ua/uk/tomash-striyek-polski-konservatori-hochut-povernuti-suspilstvo-do-stanu-yedinogo-katolickogo-narodu-yakogo-nikoli-ne-isnuvalo/ |date=10 вересня 2018 }} // [[Спільне (журнал)|Спільне]]. — 9 серпня 2018
* ''[[Володимир Склокін]].'' [http://er.ucu.edu.ua/bitstream/handle/1/461/sklokin-stryjek-pisliamova.pdf?sequence=1 Польське «відкривання» України: нотатки про українознавчі дослідження Томаша Стриєка] // Невловні категорії: нариси про гуманітаристику, історію і політику в сучасних Україні, Польщі і Росії.

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Польські історики]]
[[Категорія:Народились 1964]]
{{DEFAULTSORT:Стриєк Томаш }}

title: пол. Tomasz Stryjek

Народився: 14 вересня 1964 (60 років) · Варшава, Польська Народна Республіка

Країна: Республіка Польща

Діяльність: історик, політолог

Alma mater: Варшавський університет

Галузь: історія ідей

Заклад: Люблінський католицький університет Івана Павла II

Науковий ступінь: докторський ступінь (2 липня 1998)

Науковий керівник: Joanna Kurczewskad


text:
# ГЕС Осейдж
ГЕС Осейдж — гідроелектростанція у штаті Міссурі (Сполучені Штати Америки). Знаходячись після ГЕС-ГАЕС Гаррі С. Трумен, становить нижній ступінь каскаду на річці Осейдж, правій притоці Міссурі (найбільша права притока Міссісіпі).
У межах проекту річку перекрили бетонною гравітаційною греблею Багнелл висотою 45 метрів та довжиною 775 метрів, яка потребувала 423 тис. м3 матеріалу. Вона утримує витягнуте по долині Осейдж на 148 км водосховище Озарк з площею поверхні 223 км2 та об'ємом 1,76 млрд м3, у якому припустиме коливання рівня в операційному режимі між позначками 199,3 та 201,2 метра НРМ.
Пригреблевий машинний зал обладнали вісьмома турбінами типу Френсіс, які при напорі у 31 метр повинні забезпечувати виробництво 678 млн кВт-год електроенергії на рік. Первісно потужність шести з них становила по 27,5 МВт, а у 2000-х ці гідроагрегати модернізували до показника у 33,5 МВт. Ще дві турбіни мають потужність по 21,5 МВт.

title: ГЕС Осейдж

wikitext:
{{Гідроелектростанція
|Зображення                     =
|Назва                 = ГЕС Осейдж
|Пікселі                        =
|Підпис                         =
|Країна                         = {{USA}}
|lat_dir =N |lat_deg = 38 |lat_min = 12 |lat_sec = 15.3
|lon_dir =W |lon_deg = 92 |lon_min = 37 |lon_sec = 24.4
|region     =
  |CoordScale =
|Статус = діюча
|Річка = Осейдж
|Каскад = каскад на Осейдж
|Початок будівництва =
|Роки введення першого та останнього гідроагрегатів = [[1931]]–[[1953]]
|Встановлена потужність       = 242,6
|Середнє річне виробництво    = 678
|Тип ГЕС = пригреблева
|Розрахований напір = 31
|Тип турбін         = Френсіс
|Кількість та марка турбін    = 8
|Витрата через турбіни        = 566
|Кількість та марка гідрогенераторів = 8
|Потужність гідроагрегатів    = 6х33,5 + 2х21,5
|Тип греблі     = бетонна гравітаційна
|Висота греблі  = 45
|Довжина греблі = 775
|Шлюз           =
|ЛЕП            =
|Власник        = Ameren
}}

'''ГЕС Осейдж''' — гідроелектростанція у штаті [[Міссурі (штат)|Міссурі]] (Сполучені Штати Америки). Знаходячись після [[ГЕС-ГАЕС Гаррі С. Трумен]], становить нижній ступінь каскаду на річці Осейдж, правій притоці [[Міссурі (річка)|Міссурі]] (найбільша права притока [[Міссісіпі (річка)|Міссісіпі]]).

У межах проекту річку перекрили бетонною гравітаційною греблею Багнелл висотою 45 метрів та довжиною 775 метрів, яка потребувала 423 тис. м3 матеріалу. Вона утримує витягнуте по долині Осейдж на 148 км водосховище Озарк з площею поверхні 223 км2 та об'ємом 1,76 млрд м3, у якому припустиме коливання рівня в операційному режимі між позначками 199,3 та 201,2 метра [[Висота над рівнем моря|НРМ]].

Пригреблевий машинний зал обладнали вісьмома турбінами типу Френсіс, які при напорі у 31 метр повинні забезпечувати виробництво 678 млн кВт-год електроенергії на рік. Первісно потужність шести з них становила по 27,5 МВт, а у 2000-х ці гідроагрегати модернізували до показника у 33,5 МВт. Ще дві турбіни мають потужність по 21,5 МВт.<ref>{{Cite web|url=http://repositorio.educacionsuperior.gob.ec/bitstream/28000/4181/1/T-SENESCYT-01464.pdf|title=Hydroelectric Power MEMS 598-24: Energy Design Project Team: Diego Alarcón & José Manuel Rodes|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.strata.org/pdf/2017/dam-database.pdf|title=Dam database|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=14 лютого 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190214061425/https://www.strata.org/pdf/2017/dam-database.pdf}}</ref><ref>{{Cite book|url=https://books.google.com.eg/books?id=WN0zDwAAQBAJ&pg=PT188&lpg=PT188&dq=ozark+lake+acre-feet&source=bl&ots=5T22DeOLzX&sig=ACfU3U1lI9YRnhYAhsxqFp4Do2F_4cLkBQ&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwiq7eXFtvngAhVR2xoKHTMWCEQ4ChDoATAHegQIARAB#v=onepage&q=ozark%20lake%20acre-feet&f=false|title=Benton County Missouri Fishing & Floating Guide Book: Complete fishing and floating information for Benton County Missouri|last=Maccracken|first=Jim|date=2017-09-04|publisher=Recreational Guides|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|title=WINTER DRAWDOWN: The Lake Of The Ozarks Is Even Lower Than Normal. Here's Why.|url=https://www.lakeexpo.com/boating/the_lake/winter-drawdown-the-lake-of-the-ozarks-is-even-lower/article_dcb3d5d6-e0e9-11e7-9a7e-0fe4f6543299.html|website=LakeExpo.com|accessdate=2019-03-11|language=en|first=Nathan Bechtold, with information from Ameren|last=Missouri|archive-date=14 грудня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171214232122/https://www.lakeexpo.com/boating/the_lake/winter-drawdown-the-lake-of-the-ozarks-is-even-lower/article_dcb3d5d6-e0e9-11e7-9a7e-0fe4f6543299.html}}</ref><ref>{{Cite web|title=AmerenUE upgrades turbines at 231-MW Osage project|url=https://www.hydroworld.com/articles/2009/02/amerenue-upgrades-turbines-at-231-mw-osage-project.html|website=www.hydroworld.com|accessdate=2019-03-11}}{{Недоступне посилання}}</ref><ref>{{Cite web|title=Ameren announces $52 million project to upgrade Bagnell Dam safety|url=https://www.hydroworld.com/articles/2017/01/ameren-announces-52-million-project-to-upgrade-bagnell-dam-safety.html|website=www.hydroworld.com|accessdate=2019-03-11}}{{Недоступне посилання}}</ref><ref>{{Cite web|title=Osage Hydroelectric Power Plant MO USA - GEO|url=http://www.globalenergyobservatory.com/geoid/1278|website=www.globalenergyobservatory.com|accessdate=2019-03-11|archive-date=27 лютого 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170227190900/http://globalenergyobservatory.com/geoid/1278}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ізольована стаття|кільце2}}
[[Категорія:Гідроелектростанції США|Осейдж]]

title: ГЕС Осейдж

Країна: США

Адмінодиниця: Міллер

Стан: діюча

Річка: Осейдж

Каскад: каскад на Осейдж

title: Основні характеристики

Середнє річне виробництво: 678 млн кВт·год

Тип ГЕС: пригреблева

title: Характеристики обладнання

Тип турбін: Френсіс

title: Основні споруди

Тип греблі: бетонна гравітаційна

Власник: Ameren

Основні споруди: ГЕС Осейдж