text:
# Двигун V8
V-поді́бний восьмицилі́ндровий двигу́н (англ. Vee-Eight, V8) — конфігурація двигуна внутрішнього згоряння з V-подібним розташуванням восьми циліндрів двома рядами по чотири, і поршнями, що обертають один спільний колінчастий вал. Часто його позначають як V8.

### Загальний огляд
Конфігурація V8 часто використовується в автомобільних двигунах з великим робочим об'ємом. Є небагато двигунів V8, що мали б робочий об'єм менший від трьох літрів. Максимальний же робочий об'єм сучасних серійних V8 для легкових автомобілів сягає 13 літрів (малосерійна  Weineck Cobra Limited Edition). Поширений дизельний двигун ЯМЗ-238 має робочий об'єм 14,9 л. На великих тракторах і вантажних автомобілях зустрічаються двигуни V8 з робочим об'ємом до 24 л.
V8 також часто використовується у верхніх ешелонах автоспорту, особливо у США, де він є обов'язковим в IndyCar Series, CART і NASCAR. У 2006 році Формула-1 перейшла на використання атмосферного двигуна V8 з об'ємом 2,4 літра замість 3-літрових V10, з метою пониження потужності.
V8 об'ємом всього лише 500 см³ використовувався на перегоновому мотоциклі Moto Guzzi V8 1955 року; згодом кількість циліндрів на перегонових мотоциклах була також обмежена.

### Технічні особливості
Двигун V8 — незбалансований двигун; у найпростішому випадку він може бути представлений як два рядних чотирициліндрових двигуни зі спільним колінчастим валом. При цьому шатуни протилежних циліндрів мають спільні шатуні шийки колінчастого вала, число шатунних шийок — 4. При цьому центральні кривошипи колінчастого вала спрямовані в один бік, а пара крайніх розвернуті на 180° відносно середніх. У даній конфігурації неврівноваженою є горизонтальна сила інерції 2-го порядку поршнів і верхніх частин шатунів, викликана несинусоїдальним рухом поршнів. Дана сила інерції породжує високочастотну вібрацію, яка проявляється у виді гудіння в салоні автомобіля. Урівноваження даної сили вимагає застосування двох балансувальних валів, що обертаються удвічі швидше за колінчастий вал у різні боки. Тому така конфігурація, зазвичай застосовується на високооборотних двигунах перегонових автомобілів, наприклад, Ferrari, де вимоги до вібронавантаженості є не так важливими. До того ж вона дозволяє максимально облегшити колінчастий вал, а також (завдяки рівномірним інтервалам чергування спалахів у кожному окремому ряді циліндрів) застосувати просту і ефективну систему випуску відпрацьованих газів. В результаті цього досягається крива крутного моменту, зміщена до 7000…8500 хв−1, а на обертах ближчих до низьких двигун «спить», а налаштований випуск дає характерне «формульне», «металічне» звучання. Кут розвалу, зазвичай становить 90°, що забезпечує рівномірні інтервали запалювання робочої суміші без застосування зміщених шатунних шийок колінчастого валу.
Однак у дорожніх автомобілях зазвичай застосовують іншу конфігурацію колінчастого вала, так званий хрестоподібний колінчастий вал, у якому крайні шатунні шийки повернуті відносно середніх на кут 90° і розвернуті на 180° одна відносно одної (середні шийки також розвернуті на 180°). Шатуни протилежних циліндрів при цьому також мають спільні шатунні шийки. У такому двигуні сили інерції 2-го порядку урівноважуються взаємним рухом поршнів, однак сили інерції 1-го порядку, викликані зворотно-поступальним рухом поршнів, викликають момент інерції, який можна повністю компенсувати додаванням дисбалансу колінчастого вала масивними противагами, розташованими на крайніх його щоках (іноді додатково застосовують маховик і шків з дисбалансом). Отже, при куті розвалу циліндрів 90° вдається повністю збалансувати двигун без застосування балансувального валу. При кутах розвалу циліндрів, відмінних від 90°, додатково використовують балансувальний вал, що обертається зі швидкістю колінчастого вала, але у протилежний бік. У двигунах V8 з такою конфігурацією колінчастого вала спалахи у кожному окремому ряді циліндрів чергуються с нерівномірними інтервалами, однак у цілому вони чергуються рівномірно. Черговість роботи лівого і правого рядів при цьому так: Л-П-Л-Л-П-Л-П-П. Дана особливість ускладнює систему випуску, а також є причиною характерного «бурмотіння», «булькання». Для налаштованого вихлопу потрібно зв'язати разом вихлопні труби від окремих рядів циліндрів, в результаті вони нагадують пучок змій, як у Ford GT40. Така складна система випуску відпрацьованих газів була основною проблемою для конструкторів одномісних перегонових автомобілів. Також масивні противаги для балансування, обтяжують колінчастий вал і не дозволяють швидко прискорюватись чи сповільнюватись. З цієї причини дана конфігурація зазвичай не використовується на спортивних автомобілях. Для таких V8 характерним є високий крутний момент на низьких та середніх обертах, і при застосуванні схеми газорозподілу OHV двигун не розвиває більше ніж 6500 об/хв. Двигуни з такою характеристикою встановлюються на американських автомобілях а також на пікапах і позашляховиках дорогих моделей фірм «Mercedes-Benz», «Lexus» зі змінними фазами газорозподілу. Завдяки хорошій і рівній тязі такі мотори основну частину часу працюють на невеликих обертах, що позитивно впливає на моторесурс та акустичний комфорт. В парі з ними оптимальним є використання класичної гідродинамічної автоматичної трансмісії, так як втрати в гідравлічному елементі при характерних для них значеннях крутного моменту і невеликих максимальних оборотах є відносно малими.

#### Кути розвалу
Більшість виробників V8 використовували і далі використовують кут розвалу у 90°. Як приклад двигуна з відмінним від 90° кутом розвалу можна взяти Ford/Yamaha V8, що використовується в автомобілі Ford Taurus SHO. Його було розроблено на базі мотора Ford Duratec V6 engine і має спільний з ним кут розвалу у 60° або авіаційний двигун Liberty L-8 з кутом розвалу 45° (1917). В ньому для зрівноваження моменту 1-го порядку застосовано балансувальний вал, а також для забезпечення рівномірних інтервалів запалювання робочої суміші використовуються зміщені шатунні шийки колінчастого валу. Одна з версій цього двигуна використовувалась в автомобілях «Volvo» від 2005 року.
У двигунах автомобілів компанії «Lamborghini» використовується кут розвалу 88°.

## Історична довідка

### Поява (1904—1918)
У 1903 році французький інженер Леон Левассер запатентував двигун V8, якому він дав назву «Antoinette». Його виробництво розпочалось у 1904 році на підприємстві з такою ж назвою. Двигун встановлювався у різних модифікаціях на малі судна та літаки у 1903—1912 роках. Версія двигуна «Antoinette» потужністю 40 к.с. і масою 86 кг разом з водою для охолодження утримувала першість за співвідношенням потужності на одиницю маси протягом 25 наступних років.
У 1905 році британська фірма «Rolls-Royce» виготовила 3 екземпляри дорожнього автомобіля з двигуном V8 і робочим об'ємом 3536 см³. Оскільки повна потужність цього двигуна дозволяла перевищувати встановлену тодішнім британським законодавством для «саморушних візків» максимальну швидкість у 20 миль на годину (32 км/год), на нього встановлювався обмежувач обертів. Вдалося продати лише один автомобіль (шасі 40518), та й він незабаром був повернутий фірмі-виробнику і відправлений у металобрухт. Решта використовувалися для демонстрації та як транспорт для відвідувачів фабрики. Компанія повернулась до використання шестициліндрових рідних двигунів. 1905 Rolls-Royce V8 — єдина модель фірми, жодного примірника якої не збереглося до наших днів.
Перший американський V8 розробляла фірма «Marmon» ще у 1904 році, але то був виключно дослідний зразок, не призначений для серійного виробництва. У 1907, Hewitt Touring Car від виробника «Hewitt Motor Company» став першим автомобілем з двигуном V8, виготовленим у США. У 1910 році французький виробник «De Dion-Bouton» представив публіці 7773-кубовий V8 для автомобіля, який став першим двигуном V8, що вироблявся у серійно у значних кількостях. У 1912 році він експонувався на виставці у Нью-Йорку, де викликав значний інтерес у публіки. І хоча сама компанія випустила дуже мало автомобілів з цим двигуном, у США ідея V8 великого робочого об'єму прижилася надовго.
Першим відносно масовим автомобілем з V8 став Cadillac моделі 1914 року. Двигун мав об'єм 5429 см³ і був нижньоклапанним, у перший же рік було випущено близько 13 тисяч «Каділлаків» з цим двигуном. У 1915 «Cole» запускає виробництво власної конструкції двигунів V8 (5670 см³). «Oldsmobile», інший підрозділ GM, у 1916 році випустив V8 об'ємом 4 літри. «Chevrolet» розпочав виробництво 4,7-літрових V8 (OHV) у 1917 році для автомобіля Chevrolet Series D, але у 1918 році фірма увійшла до складу GM на правах підрозділу й зосередилась на випуску економних «народних» автомобілів, яким на ті роки двигун V8 був неналежним, так що виробництво двигуна було зупинене.
Літаки ранніх конструкцій продовжували використовувати двигуни V8, такі як двигун Hispano-Suiza 8 SOHC 1914 року, розроблений у Швейцарії. Цей двигун та його численні копії і модифікації ставили на американські, французькі та британські військові літаки у Першій світовій війні. За підрахунками, приблизно половина всіх літаків союзників мала двигуни Hispano-Suiza 8 різних модифікацій.

### Використання в автомобілях (1920-і—2000-і)
Двигун V8 з колінчатим валом з шатунними шийками, розташованими у взаємоперпендикулярних площинах став загальною конфігурацією для великих автомобільних двигунів. Робочий об'єм сучасних двигунів V8 зазвичай становить від 3,5 до 6,0 л, хоча виготовлялись і більші і менші зразки, такі як, наприклад, 8,2 л двигун V8, що використовувався в Cadillac Eldorado 1971—1978 років.

#### Північна Америка
У 1924 році автомобіль Cadillac Type V-63 отримав перший американський V8 з колінчастим валом з хрестоподібним розташуванням шатунних шийок, що сприяло зменшенню вібрацій. Рік по тому, фірма «Peerless» також застосувала таку конфігурацію колінчастого вала у двигуні V8. До інших виробників двигунів V8 у середині 1920-х належали «Lincoln», «Ferro», «Northway» (постачальник для «Cadillac»), «Cole» (Індіанаполіс), «Perkins» (Детройт), «Murray», «Vernon» та «Yale».
До сегменту недорогих автомобілів V8 перенесла компанія «Ford» з її Model 18 (1932). Технічною особливістю двигуна цього автомобіля був блок циліндрів у вигляді одного чавунного виливка. Це нововведення вимагало значного удосконалення технології лиття. Досить сказати, що до 1932 року створення подібного двигуна уявлялося багатьом технічно неможливим. V-подібні двигуни тих років мали окремі від картера циліндри, що робило їх виготовлення складним і дорогим. Двигун для авто Ford Model 18, що мав бокове розташування клапанів, отримав назву «Ford Flathead» і випускався у США до 1954 року, коли його змінив верхньоклапанний Lincoln Y-Block, а в Європі і Бразилії — до початку 1960-х (на вантажівках — до початку 1990-х). На інших американських автомобілях цього цінового сегмента («Plymouth», «Chevrolet») V8 з'явилися лише у 1950-і роки.
Починаючи з 1930-х років двигуни конфігурації V8 набули у північні Америці досить значного поширення. Аж до 1980-х років версії, оснащені двигунами V8, мали північноамериканські моделі усіх класів, крім субкомпактів. Зокрема, на кінець 1970-х років, до 80 % вироблених у США легкових автомобілів мали двигун V8. Саме V8, зокрема, оснащувались у 1960-і — 1970-і так звані «маслкари».

#### Європа
У Европі у довоєнні і перші післявоєнні роки такими двигунами оснащували переважно автомобілі вищих класів, що виготовлялись у мізерних кількостях уручну. Наприклад, Tatra 77 (1934—1938) мала 3,4-літровый V8 була випущена у кількості всього 249 одиниць.
У 1950-і роки у виробничій програмі європейських виробників преміум-сегменту з'являються серійні моделі з V8, наприклад, BMW 502 або Facel Vega Excellence (остання мала американський двигун виробництва «Chrysler»). Але і тоді і надалі вони залишались на європейських легкових автомобілях відносно рідкісною екзотикою. Після нафтової кризи початку 1970-х двигуни великого робочого об'єму в Європі сильно втратили попит, і після цього V8 зустрічались лише на найдорожчих комплектаціях автомобілів таких виробників як BMW або Mercedes.
Автомобілі фірми «Bentley» (і, до недавнього часу, «Rolls-Royce») оснащувались і продовжують оснащуватись моторами V8 серії L (від L410 1959 року до найновішого L410HT, 6,2—6,75 л). Слід відзначити, що серед сучасних бензинових двигунів — це один з найтихохідніших. Незважаючи на подвійне турбонаддування, двигун має «червону зону» при 4,5 тис. обертів на хвилину і холостий хід дещо більший за 500 об/хв (більша частина сучасних дизельних двигунів характеризується значно більшими обертами). Попри те, що двигуну понад 50 років, розробники добились від нього з глибоко консервативною схемою механізму газорозподілу OHV змінних фаз газорозподілу шляхом встановлення розподільного вала складної форми.

title: Двигун V8

wikitext:
{{Otheruses|V8 (значення)}}
[[Файл:Stock Car V8 light Brasil Chevrolet-ZF engine.jpg|thumb|200px|V8 Chevrolet-ZF]]
'''V-поді́бний восьмицилі́ндровий двигу́н''' ({{lang-en|Vee-Eight, V8}}) — [[конфігурація двигуна внутрішнього згоряння]] з [[V-подібний двигун|V-подібним]] розташуванням восьми [[Циліндр (двигун)|циліндрів]] двома рядами по чотири, і поршнями, що обертають один спільний [[колінчастий вал]]. Часто його позначають як '''V8'''.

=== Загальний огляд ===
[[Конфігурація двигуна внутрішнього згоряння|Конфігурація]] V8 часто використовується в автомобільних двигунах з великим [[Робочий об'єм|робочим об'ємом]]. Є небагато двигунів V8, що мали б робочий об'єм менший від трьох літрів. Максимальний же робочий об'єм сучасних серійних V8 для легкових автомобілів сягає 13 літрів (малосерійна {{не перекладено| Weineck Cobra Limited Edition}}). Поширений дизельний двигун [[ЯМЗ-236/238|ЯМЗ-238]] має робочий об'єм 14,9 л. На великих тракторах і вантажних автомобілях зустрічаються двигуни V8 з робочим об'ємом до 24 л.

V8 також часто використовується у верхніх ешелонах автоспорту, особливо у США, де він є обов'язковим в [[IndyCar Series]], {{не перекладено|Championship Auto Racing Teams|CART||Championship Auto Racing Teams}} і [[NASCAR]]. У 2006 році [[Формула-1]] перейшла на використання атмосферного двигуна V8 з об'ємом 2,4 літра замість 3-літрових V10, з метою пониження потужності.

V8 об'ємом всього лише 500 см³ використовувався на перегоновому мотоциклі {{не перекладено|Moto Guzzi V8}} 1955 року; згодом кількість циліндрів на перегонових мотоциклах була також обмежена.

=== Технічні особливості ===
Двигун V8 — [[Балансування двигуна|незбалансований двигун]]; у найпростішому випадку він може бути представлений як два рядних чотирициліндрових двигуни зі спільним колінчастим валом. При цьому шатуни протилежних циліндрів мають спільні шатуні шийки колінчастого вала, число шатунних шийок — 4. При цьому центральні кривошипи колінчастого вала спрямовані в один бік, а пара крайніх розвернуті на 180° відносно середніх. У даній конфігурації неврівноваженою є горизонтальна сила інерції 2-го порядку поршнів і верхніх частин шатунів, викликана несинусоїдальним рухом поршнів. Дана сила інерції породжує високочастотну вібрацію, яка проявляється у виді гудіння в салоні автомобіля. Урівноваження даної сили вимагає застосування двох балансувальних валів, що обертаються удвічі швидше за колінчастий вал у різні боки. Тому така конфігурація, зазвичай застосовується на високооборотних двигунах перегонових автомобілів, наприклад, [[Ferrari]], де вимоги до вібронавантаженості є не так важливими. До того ж вона дозволяє максимально облегшити колінчастий вал, а також (завдяки рівномірним інтервалам чергування спалахів у кожному окремому ряді циліндрів) застосувати просту і ефективну систему випуску відпрацьованих газів. В результаті цього досягається крива крутного моменту, зміщена до 7000…8500 хв<sup>−1</sup>, а на обертах ближчих до низьких двигун «спить», а налаштований випуск дає характерне «формульне», «металічне» звучання. Кут розвалу, зазвичай становить 90°, що забезпечує рівномірні інтервали запалювання робочої суміші без застосування зміщених шатунних шийок колінчастого валу.
[[Файл:Aero4G11.jpg|thumb|Авіаційний двигун {{Не перекладено|Liberty L-8}} з кутом розвалу 45° (1917)]]
Однак у дорожніх автомобілях зазвичай застосовують іншу конфігурацію колінчастого вала, так званий хрестоподібний колінчастий вал, у якому крайні шатунні шийки повернуті відносно середніх на кут 90° і розвернуті на 180° одна відносно одної (середні шийки також розвернуті на 180°). Шатуни протилежних циліндрів при цьому також мають спільні шатунні шийки. У такому двигуні [[Сила інерції|сили інерції]] 2-го порядку урівноважуються взаємним рухом поршнів, однак сили інерції 1-го порядку, викликані зворотно-поступальним рухом поршнів, викликають момент інерції, який можна повністю компенсувати додаванням дисбалансу колінчастого вала масивними противагами, розташованими на крайніх його щоках (іноді додатково застосовують маховик і шків з дисбалансом). Отже, при куті розвалу циліндрів 90° вдається повністю збалансувати двигун без застосування балансувального валу. При кутах розвалу циліндрів, відмінних від 90°, додатково використовують балансувальний вал, що обертається зі швидкістю колінчастого вала, але у протилежний бік. У двигунах V8 з такою конфігурацією колінчастого вала спалахи у кожному окремому ряді циліндрів чергуються с нерівномірними інтервалами, однак у цілому вони чергуються рівномірно. Черговість роботи лівого і правого рядів при цьому так: Л-П-Л-Л-П-Л-П-П. Дана особливість ускладнює систему випуску, а також є причиною характерного «бурмотіння», «булькання». Для налаштованого вихлопу потрібно зв'язати разом вихлопні труби від окремих рядів циліндрів, в результаті вони нагадують пучок змій, як у [[Ford GT40]]. Така складна система випуску відпрацьованих газів була основною проблемою для конструкторів одномісних перегонових автомобілів. Також масивні противаги для балансування, обтяжують колінчастий вал і не дозволяють швидко прискорюватись чи сповільнюватись. З цієї причини дана конфігурація зазвичай не використовується на спортивних автомобілях. Для таких V8 характерним є високий [[Момент сили|крутний момент]] на низьких та середніх обертах, і при застосуванні схеми газорозподілу OHV двигун не розвиває більше ніж 6500 об/хв. Двигуни з такою характеристикою встановлюються на американських автомобілях а також на пікапах і позашляховиках дорогих моделей фірм [[Mercedes-Benz|«Mercedes-Benz»]], [[Lexus|«Lexus»]] зі змінними фазами газорозподілу. Завдяки хорошій і рівній тязі такі мотори основну частину часу працюють на невеликих обертах, що позитивно впливає на моторесурс та акустичний комфорт. В парі з ними оптимальним є використання класичної гідродинамічної автоматичної трансмісії, так як втрати в гідравлічному елементі при характерних для них значеннях крутного моменту і невеликих максимальних оборотах є відносно малими.

==== Кути розвалу ====
Більшість виробників V8 використовували і далі використовують кут розвалу у 90°. Як приклад двигуна з відмінним від 90° кутом розвалу можна взяти Ford/Yamaha V8, що використовується в автомобілі [[Ford Taurus|Ford Taurus SHO]]. Його було розроблено на базі мотора {{не перекладено|Ford Duratec V6 engine}} і має спільний з ним кут розвалу у 60° або авіаційний двигун {{Не перекладено|Liberty L-8}} з кутом розвалу 45° (1917). В ньому для зрівноваження моменту 1-го порядку застосовано балансувальний вал, а також для забезпечення рівномірних інтервалів запалювання робочої суміші використовуються зміщені шатунні шийки колінчастого валу. Одна з версій цього двигуна використовувалась в автомобілях [[Volvo|«Volvo»]] від 2005 року.

У двигунах автомобілів компанії [[Lamborghini|«Lamborghini»]] використовується кут розвалу 88°.

== Історична довідка ==

=== Поява (1904—1918) ===
[[Файл:Moteur de l Antoinette VII Musee du Bourget P1010360.JPG|thumb|right|Французький літак {{не перекладено|Antoinette VII}} з двигуном V8 (1909)]]
У 1903 році французький інженер {{не перекладено|Леон Левассер|||Léon Levavasseur}} запатентував<ref>{{cite patent| country = FR| number = 339068A | status = patent | title = Moteur à huit cylindres | pubdate = 1904-10-25| fdate = | pridate = 1903-08-28 | invent1 = Leon Levavasseur | assign1 = }}</ref> двигун V8, якому він дав назву «Antoinette». Його виробництво розпочалось у 1904 році<ref name="itstillruns.com">{{cite web |title=Who Invented the V8 Engine? |url=https://itstillruns.com/who-invented-v-engine-4894231.html |website=www.itstillruns.com |access-date=1 січня 2020 |language=en |archive-date=1 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200101073802/https://itstillruns.com/who-invented-v-engine-4894231.html }}</ref> на підприємстві з такою ж назвою. Двигун встановлювався у різних модифікаціях на малі судна та літаки у 1903—1912 роках<ref name="uniquecarsandparts.com.au">{{cite web |title=The V8 Engine |url=https://www.uniquecarsandparts.com.au/history_v8_engine |website=www.uniquecarsandparts.com.au |access-date=1 січня 2020 |archive-date=1 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200101073801/https://www.uniquecarsandparts.com.au/history_v8_engine }}</ref>. Версія двигуна «Antoinette» потужністю 40 к.с. і масою 86 кг разом з водою для охолодження утримувала першість за співвідношенням потужності на одиницю маси протягом 25 наступних років<ref>{{cite web |url=http://www.centennialofflight.net/essay/Aerospace/earlyengines/Aero4.htm |title=U.S. Centennial of Flight Commission - Early Aircraft Engines |publisher=centennialofflight.net |first=Judy |last=Rumerman |access-date=4 вересня 2014 |archive-date=20 лютого 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140220015404/http://www.centennialofflight.net/essay/Aerospace/earlyengines/Aero4.htm }}</ref>.

У 1905 році британська фірма [[Rolls-Royce Limited|«Rolls-Royce»]] виготовила 3 екземпляри дорожнього автомобіля з двигуном V8 і робочим об'ємом 3536 см³<ref name=RRManchester>{{cite book |last=Evans |first=Michael |title=In the Beginning-the Manchester Origins of Rolls-Royce|year=2004 |publisher=Rolls-Royce Heritage Trust|location=Derby, UK |isbn=1-872922-27-9}}</ref><ref name="uniquecarsandparts.com.au"/>. Оскільки повна потужність цього двигуна дозволяла перевищувати встановлену тодішнім британським законодавством для «саморушних візків» максимальну швидкість у 20 миль на годину (32 км/год), на нього встановлювався обмежувач обертів. Вдалося продати лише один автомобіль (шасі 40518), та й він незабаром був повернутий фірмі-виробнику і відправлений у металобрухт. Решта використовувалися для демонстрації та як транспорт для відвідувачів фабрики. Компанія повернулась до використання шестициліндрових рідних двигунів. 1905 Rolls-Royce V8 — єдина модель фірми, жодного примірника якої не збереглося до наших днів.

Перший американський V8 розробляла фірма «Marmon» ще у 1904 році, але то був виключно дослідний зразок, не призначений для серійного виробництва. У 1907, Hewitt Touring Car від виробника «Hewitt Motor Company» став першим автомобілем з двигуном V8, виготовленим у США<ref name="Farber">{{cite web |url=http://www.american-automobiles.com/Hewitt.html |title=The Hewitt Automobiles & The Hewitt Motor Company |website=American Automobiles |publisher=Farber and Associates |accessdate=4 червня 2021 |archive-date=2 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210502151202/http://www.american-automobiles.com/Hewitt.html }}</ref>. У 1910 році французький виробник [[De Dion-Bouton|«De Dion-Bouton»]] представив публіці 7773-кубовий V8 для автомобіля, який став першим двигуном V8, що вироблявся у серійно у значних кількостях<ref>{{cite web |title=Lost Marques: DeDion Bouton |url=https://www.uniquecarsandparts.com/lost_marques_dedion.htm |website=www.uniquecarsandparts.com |access-date=1 січня 2020 |archive-date=1 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200101073802/https://www.uniquecarsandparts.com/lost_marques_dedion.htm }}</ref><ref name="Daniels, Driving Force, 32-33" >{{cite book|last=Daniels|first=Jeff|title=Driving Force: The Evolution of the Car Engine| publisher=Haynes Publishing|year=2002|pages=32–33|isbn=1-85960-877-9|ref=Daniels, Driving Force}}</ref>. У 1912 році він експонувався на [[Нью-Йоркський автосалон|виставці у Нью-Йорку]], де викликав значний інтерес у публіки. І хоча сама компанія випустила дуже мало автомобілів з цим двигуном, у [[Сполучені Штати Америки|США]] ідея V8 великого робочого об'єму прижилася надовго.
[[Файл:Hispano Suiza 8 A Brussel.jpg |thumb|Авіаційний двигун {{не перекладено|Hispano-Suiza 8|Hispano-Suiza 8A|| Hispano-Suiza 8}} (1914—1918)]]
Першим відносно масовим автомобілем з V8 став [[Cadillac]] моделі 1914 року<ref name="uniquecarsandparts.com.au" /><ref>{{cite web |title=Engine's history |url=https://www.topspeed.com/cars/engine-s-history-ar11139.html |website=www.topspeed.com |access-date=3 січня 2020 |archive-date=27 січня 2020 |archive-url=https://archive.today/20200127174925/https://www.topspeed.com/cars/engine-s-history-ar11139.html }}</ref>. Двигун мав об'єм 5429 см³ і був нижньоклапанним, у перший же рік було випущено близько 13 тисяч «Каділлаків» з цим двигуном. У 1915 [[Cole|«Cole»]] запускає виробництво власної конструкції двигунів V8 (5670 см³). [[Oldsmobile|«Oldsmobile»]], інший підрозділ [[General Motors|GM]], у 1916 році випустив V8 об'ємом 4 літри. [[Chevrolet|«Chevrolet»]] розпочав виробництво 4,7-літрових V8 (OHV) у 1917 році для автомобіля {{не перекладено|Chevrolet Series D}}, але у 1918 році фірма увійшла до складу GM на правах підрозділу й зосередилась на випуску економних «народних» автомобілів, яким на ті роки двигун V8 був неналежним, так що виробництво двигуна було зупинене.

Літаки ранніх конструкцій продовжували використовувати двигуни V8, такі як двигун {{не перекладено|Hispano-Suiza 8}} SOHC 1914 року, розроблений у Швейцарії. Цей двигун та його численні копії і модифікації ставили на американські, французькі та британські військові літаки у [[Перша світова війна|Першій світовій війні]]. За підрахунками, приблизно половина всіх літаків союзників мала двигуни Hispano-Suiza 8 різних модифікацій<ref>Browne, T.C. Retrospect: 1924 Hispano-Suiza H6c Speedster // Motor Trend, 4/84, P.118.</ref>.

=== Використання в автомобілях (1920-і—2000-і) ===
Двигун V8 з колінчатим валом з шатунними шийками, розташованими у взаємоперпендикулярних площинах став загальною конфігурацією для великих автомобільних двигунів. Робочий об'єм сучасних двигунів V8 зазвичай становить від 3,5 до 6,0 л, хоча виготовлялись і більші і менші зразки, такі як, наприклад, 8,2 л двигун V8, що використовувався в [[Cadillac Eldorado]] 1971—1978 років.

==== Північна Америка ====
У 1924 році автомобіль {{не перекладено|Cadillac Type V-63}} отримав перший американський V8 з колінчастим валом з хрестоподібним розташуванням шатунних шийок, що сприяло зменшенню вібрацій<ref>{{cite web |title=V8 Engines - Crossplane |url=http://craig.backfire.ca/pages/autos/v8-engines#cross |website=www.backfire.ca |access-date=19 січня 2020 |archive-date=23 січня 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090123145541/http://craig.backfire.ca/pages/autos/v8-engines#cross }}</ref>. Рік по тому, фірма «[[Peerless]]» також застосувала таку конфігурацію колінчастого вала у двигуні V8. До інших виробників двигунів V8 у середині 1920-х належали [[Lincoln Motor Company|«Lincoln»]], «Ferro», «Northway» (постачальник для «Cadillac»), [[Cole|«Cole»]] ([[Індіанаполіс]]), «Perkins» (Детройт), «Murray», «Vernon» та «Yale»<ref>{{cite book|last=Georgano|first=G.N.|title=Cars: Early and Vintage, 1886–1930|publisher=Mason Crest Publishers|year=2002|isbn=978-1-59084-491-5|url-access=registration|url=https://archive.org/details/worldofwheels0000unse}}</ref>.

До сегменту недорогих автомобілів V8 перенесла компанія «[[Ford Motor Company|Ford]]» з її [[Ford Model B (1932)|Model 18]] (1932). Технічною особливістю двигуна цього автомобіля був блок циліндрів у вигляді одного чавунного виливка. Це нововведення вимагало значного удосконалення технології лиття. Досить сказати, що до 1932 року створення подібного двигуна уявлялося багатьом технічно неможливим. V-подібні двигуни тих років мали окремі від картера циліндри, що робило їх виготовлення складним і дорогим. Двигун для авто Ford Model 18, що мав бокове розташування клапанів, отримав назву «{{не перекладено|Ford Flathead|||Ford flathead V8 engine}}» і випускався у США до 1954 року, коли його змінив верхньоклапанний {{не перекладено|Lincoln Y-block V8 engine|Lincoln Y-Block||Lincoln Y-block V8 engine}}, а в Європі і Бразилії — до початку 1960-х (на вантажівках — до початку 1990-х). На інших американських автомобілях цього цінового сегмента ([[Plymouth|«Plymouth»]], [[Chevrolet|«Chevrolet»]]) V8 з'явилися лише у 1950-і роки.

Починаючи з 1930-х років двигуни конфігурації V8 набули у [[Північна Америка|північні Америці]] досить значного поширення. Аж до 1980-х років версії, оснащені двигунами V8, мали північноамериканські моделі усіх класів, крім субкомпактів. Зокрема, на кінець 1970-х років, до 80 % вироблених у США легкових автомобілів мали двигун V8. Саме V8, зокрема, оснащувались у 1960-і — 1970-і так звані [[Muscle car|«маслкари»]].

==== Європа ====
[[Файл:Bentley engine.jpg|right|thumb|{{Не перекладено|Rolls-Royce–Bentley L-series V8 engine}} (середина 2000-х)]]
У [[Європа|Европі]] у довоєнні і перші післявоєнні роки такими двигунами оснащували переважно автомобілі вищих класів, що виготовлялись у мізерних кількостях уручну. Наприклад, [[Tatra 77]] (1934—1938) мала 3,4-літровый V8 була випущена у кількості всього 249 одиниць<ref name="tatra.demon.nl">{{Cite web|url=http://www.tatra.demon.nl/cars_history_T77_T77A.htm|title=CARS & HISTORY: TATRA T77 & T77A (1933-1938)|deadlink=404|archiveurl=https://web.archive.org/web/20061012221605/http://www.tatra.demon.nl/cars_history_T77_T77A.htm|archivedate=2006-10-12}}</ref>.

У 1950-і роки у виробничій програмі європейських виробників преміум-сегменту з'являються серійні моделі з V8, наприклад, [[BMW 501/502|BMW 502]] або {{не перекладено|Facel Vega Excellence}} (остання мала американський двигун виробництва [[Chrysler|«Chrysler»]]). Але і тоді і надалі вони залишались на європейських легкових автомобілях відносно рідкісною екзотикою. Після [[Нафтова криза 1973 року|нафтової кризи початку 1970-х]] двигуни великого робочого об'єму в Європі сильно втратили попит, і після цього V8 зустрічались лише на найдорожчих комплектаціях автомобілів таких виробників як [[BMW]] або [[Mercedes-Benz|Mercedes]].

Автомобілі фірми [[Bentley|«Bentley»]] (і, до недавнього часу, [[Rolls-Royce Motor Cars|«Rolls-Royce»]]) оснащувались і продовжують оснащуватись моторами V8 серії L (від L410 1959 року до найновішого L410HT, 6,2—6,75 л). Слід відзначити, що серед сучасних бензинових двигунів — це один з найтихохідніших. Незважаючи на подвійне [[Система турбонаддування|турбонаддування]], двигун має «червону зону» при 4,5 тис. обертів на хвилину і холостий хід дещо більший за 500 об/хв (більша частина сучасних дизельних двигунів характеризується значно більшими обертами). Попри те, що двигуну понад 50 років, розробники добились від нього з глибоко консервативною схемою механізму газорозподілу OHV змінних фаз газорозподілу шляхом встановлення розподільного вала складної форми.

== Див. також ==
* [[Рядний восьмициліндровий двигун]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* ''Nunney, M J.'' Light and Heavy Vehicle Technology. 4th Edition. — Butterworth-Heinemann, 2006. — 688 p. — ISBN 0750680377

== Посилання ==
* [http://craig.backfire.ca/pages/autos/v8-engines#types V8] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090123145541/http://craig.backfire.ca/pages/autos/v8-engines#types |date=23 січня 2009 }} // Craig's Website

[[Категорія:Двигуни внутрішнього згоряння]]
[[Категорія:V-подібні двигуни]]


text:
# Український генеральний військовий штаб
Український генеральний військовий штаб — вищий орган управління Збройними Силами УНР створений у листопаді 1917. Днем початку функціонування є 20 (7) грудня відколи згідно з наказом по Військовому секретаріату № 87 було затверджено його склад. Будівля розміщувалась на вулиці Терещенківській в Києві.

## Склад
Начальник штабу — генерал-майор Борис Бобровський. Помічник начальника штабу — генерал-лейтенант Василь Пащенко.
Складався з наступних відділів:
- організаційний — нач. сотник Олександр Данченко;
- зв'язку — нач. полковник Олександр Козьма;
- артилерійський — нач. підполковник Іван Пащенко;
- постачання — нач. підполковник Василь Матяшевич;
- військового шкільництва — нач. генерал Михайло Омелянович-Павленко;
- загальний — нач. підполковник Пономаревський.

У березні 1918 проведено реорганізацію штабу, який очолив полковник Олександр Сливинський. Створено два відділи:
- перше генерал-квартирмейстерство (нач. генерал Левко Дроздовський), яке керувало оперативною діяльністю армії;
- друге генерал-квартирмейстерство (нач. полковник Микола Какурін), що займалося організацією армії.

Функції УГВШ зводились, в основному, до організації війська і підготовки військових резервів. Безпосередньо оперативне керівництво армійськими підрозділами на фронті здійснював Штаб Армії УНР.

wikiname: ukwiki

title: Український генеральний військовий штаб

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Терещенківська вул 25.jpg|thumb|250px|Будівля, в якій розміщувався штаб]]
'''Український генеральний військовий штаб''' — вищий орган [[штаб|управління]] [[Армія Української Народної Республіки|Збройними Силами УНР]] створений у листопаді [[1917]]. Днем початку функціонування є 20 (7) грудня відколи згідно з наказом по Військовому секретаріату № 87 було затверджено його склад<ref>Тинченко Я. Ю. Перша українсько-більшовицька війна (грудень 1917 — березень 1918). — Київ, Львів: Інститут українознавства ім. Крип'якевича НАН України, 1996. — 371 с. — ISBN 5-7702-1011-7</ref>. Будівля розміщувалась на вулиці [[Терещенківська вулиця|Терещенківській]] в Києві<ref>{{Cite web |url=http://pamyatky.kiev.ua/streets/tereshchenkivska/zhitloviy-budinok-2-yi-pol-19-st_-v-yakomu-mistivsya-ukrayinskiy-generalniy-viyskoviy-shtab-armiyi-unr-prozhivali-gorski-a-o-i-o-v_-zaretskiy-v-i_-rogach-i-a |title=Житловий будинок 2-ї пол. 19 ст., в якому містився Український генеральний військовий штаб Армії УНР |accessdate=2 листопада 2017 |archive-date=7 листопада 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171107055120/http://pamyatky.kiev.ua/streets/tereshchenkivska/zhitloviy-budinok-2-yi-pol-19-st_-v-yakomu-mistivsya-ukrayinskiy-generalniy-viyskoviy-shtab-armiyi-unr-prozhivali-gorski-a-o-i-o-v_-zaretskiy-v-i_-rogach-i-a }}</ref>.

== Склад ==
Начальник штабу — [[генерал-майор]] [[Бобровський Борис Павлович|Борис Бобровський]]. Помічник начальника штабу — [[генерал-лейтенант]] [[Пащенко Василь Григорович|Василь Пащенко]].

Складався з наступних відділів:
* організаційний — нач. сотник [[Данченко Олександр (отаман)|Олександр Данченко]];
* зв'язку — нач. полковник [[Козьма Олександр Іванович|Олександр Козьма]];
* артилерійський — нач. підполковник [[Пащенко Іван Григорович|Іван Пащенко]];
* постачання — нач. підполковник [[Матяшевич Василь Федорович|Василь Матяшевич]];
* військового шкільництва — нач. генерал [[Омелянович-Павленко Михайло Володимирович|Михайло Омелянович-Павленко]];
* загальний — нач. підполковник Пономаревський.

У березні [[1918]] проведено реорганізацію штабу, який очолив полковник [[Сливинський Олександр Володимирович|Олександр Сливинський]]. Створено два відділи:
* перше генерал-квартирмейстерство (нач. генерал [[Дроздовський Левко Антонович|Левко Дроздовський]]), яке керувало оперативною діяльністю армії;
* друге генерал-квартирмейстерство (нач. полковник [[Какурін Микола Євгенович|Микола Какурін]]), що займалося організацією армії.

Функції УГВШ зводились, в основному, до організації війська і підготовки військових резервів. Безпосередньо оперативне керівництво армійськими підрозділами на фронті здійснював [[Штаб Армії УНР]].

== Див. також ==
* [[Український генеральний військовий комітет]] — найвища військова установа УНР у травні—листопаді 1917 року.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://histpol.pl.ua/pages/content.php?page=999 Український генеральний військовий штаб]

{{Ukr-hist-stub}}
{{Армія УНР}}

[[Категорія:Армія УНР]]
[[Категорія:Армія Української Держави]]
[[Категорія:Історія Збройних сил України]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1917]]
[[Категорія:Генеральний штаб армії УНР]]


text:
# Горби (Лубенський район)
Горби́ —  село в Україні, у Лубенському районі Полтавської області. Населення становить 58 осіб. Входить до складу Гребінківської міської громади.

## Географія
Село Горби знаходиться на лівому березі річки Гнила Оржиця, вище за течією на відстані 1 км розташоване село Березівка, нижче за течією на відстані 2,5 км розташоване село Рудка, на протилежному березі - село Овсюки.

## Історія
Нинішнє село Горби утворилось із двох населених пунктів - Високий Горб і Олександрівка, кожний із яких має свою історію: перший з них - дуже давню, другий - значно пізнішу.
Археограф Матвій Григорович Астряб, який жив до революції в селі Високий Горб (його дружина Єлизавета Аркадіївна одержала тут у спадщину невелику маєтність), стверджував, що Високий Горб є доісторичним людським пристановищем. Його твердження побудоване на результатах археологічних розкопок, які проводилися влітку 1902 року в районі поселення Високий Горб.
В різних місцях при розкопках попадалися глиняні черепки з первісним орнаментом та крем'яні знаряддя. На пагорбі в могильному кургані знайдено великий людський скелет, кістки якого при терті залишають червонуватий слід (цей слід свідчить про бальзамування покійника).
При розкопках тут знайдені сліди вогнищ, багатих на попіл та дубове вугілля, що свідчить про спалені жертви на честь покійника. Всі ознаки скіфського поховання.
Курган був насипаний на півсаженній товщі чорнозему, під яким починався цілковито чистий пісок товщиною багато саженів, звідки всі сусідні жителі черпали запаси піску. Із цього піску, знайденого на високому схилі до річки Сирої Оржиці, іноді викочувались великі обточені брили граніту льодовикового періоду.
Як помітив М. Г. Астряб, час постійно проганяв людину з цього горба («Високого Горба»). Без людської оселі (в 1703 р.) згадується «Високий Горб»: «на том боку от (Яблонова) Оржици к Рудке» («Стороженки. Фамильный архив», том VI, с. 212).
Імовірно, що з часів татаро-монгольського нашестя, коли всі людські оселі спалювались, а люди знищувались або забирались у полон, це місце не заселялось. Проведені в 1740 і 1751 роках переписи (ревізії) мовчать про Високий Горб, а в 1764 р. тут значилось посполитих поміщика Л В. Богаєвського дворів - 1 (двір того часу - це ділянка землі з декількома хатами і іншими господарськими будівлями), бездвірних хат - 37, людей - 129, посполитих поміщика Юрія Петровича Троцького - бездвірних хат - 50, людей - 176.
Згодом маєтність Л. В. Богаєвського перейшла до секунд-майора І. М. Боярського, прадіда дружини Є. П. Гребінки Марії Василівни Ростенберг. До речі, єдиний в усьому Лубенському повіті існував «хор музикантів» - «Капелія» (самодіяльний колектив співаків і музикантів) у поміщиків Боярських в с. Високий Горб.
В сповідальній відомості Троїцької церкви с. Овсюки за 1772 рік записано:
- посполиті Івана Михайловича Боярського в хуторі Високого Горбу 98 чол. статі і 80 жін. статі;
- посполиті пана Троцького в х. Високого Горбу - 114 чол. статі і 101 жін. статі.
Від Боярських в 1806 р. маєтність перейшла до П. М. Полторацького, а від нього (в 1815 р.) - до Василя Юрійовича Троцького. Таким чином, з 1815 р. всіма угіддям Високого Горба володів один поміщик В. Ю. Троцький. В той час тут були винокурний та селітровий заводи, два водяні млини.
Від В. Ю. Троцького маєтність перейшла до його дочок Олександри (в шлюбі за підполковником Левом Чертовим) та Ганни (в шлюбі за капітаном Островським). Олександра на своїй частині землі заснувала деревню Олександрівку. Ганна утримала за собою Високий Горб, де в 1854 р. побудувала кладовищенську дерев'яну святої Пророчиці Анни церкву з дзвіницею, приписану до Рудківської Покровської церкви, а кріпаків з «високого горба» перевела до своєї сестри Олександри в деревню Олександрівку.
Так «високий горб» залишився знову без жителів, тільки з запустілим цвинтарем на кургані.
Проте уже в 1859 р. в с. Високий Горб було записано 16 дворів і 133 жителі, а в д. Олександрівці - 34 двори і 163 жителі. В 1900 р. в с. Високий Горб дворів було 30, а жителів - 207, а в д. Олександрівці - дворів 3-4, жителів - 200. У 1923 р. в с. Високий Горб населення було 382 чоловіки, а в Олександрівці - 168.
Села Високий Горб і Олександрівка були розташовані поряд, тому в процесі свого розвитку наприкінці XIX на початку XX ст. вони злилися. Так, історик В. Милорадович в нарисі, опублікованому в 1904 р. «Степная Лубенщина», (Високий Горб і Олександрівка, також як і села Овсюки, Рудка, Стукалівка, до революції входили до Лубенського повіту) розглядає Олександрівку, як частину села Високий Горб.
Про старе життя-буття селяни розповідають: «Під Троцького підходили, тут мало його кріпаків, усі підхожі... Пани давали землі скільки хоч пахать. Троцький утішався людьми, як своїми дітьми.
У Горби підійшли: Калини (із-за Пирятина), Журби (із Карпилівки), Дерези, Задорожні (із Литви), Галенки, Кутові, Недобори, Ночовки, Пікулі, Ринді, Соняшні, Шкурки, Шутенки. В Олександрівку підійшли: Корчуби, Латиші, Лушні, Мусієнки, Третяки, Черепанові (із Казані).
Усіх тепер 400 душ. Майже усі були тяглі. Такі були господарі, що й жеребців держали на конюшні». Далі із того ж Милородовича.
У В. Ю. Троцького було значне господарство в складі 3000 десятин землі, млин на кінній тязі, винокурня, 10 плугів, стадо в 100 голів при декількох биках, табун коней в 150 маток. Потім його економії роздробились і обідніли. Обідніли і селяни Високого Горбу і стали пішими. Але їм не видавався 3-й сніп, як усюди, а після остаточного збирання хліба весь він зберігався у поміщика (Островського), селянам же призначалось по 2 пуди на кожного (працівника) щомісяця.
До речі, ще в 1864 році в викупних документах на землю колишніми кріпаками села Високий Горб, село називалось і Високим Горбом, і Горбами. Олександрівка тоді існувала, як окреме село. Та ще в 1923-25 роках села Виисокий Горб і Олександрівка значились, як окремі села.
Остаточне злиття цих сіл в одне село з одержанням назви Горби сталося наприкінці 20-х на початку 30-х років XX ст.
Ріст населення продовжувався до 1930 року, після якого кількість населення пішла на спад. За переписом населення 1939 р. в Горбах мешкало 336 душ.
Війна 1941-1945 р.р. забрала багато життів: не повернулося з війни 43 душі. В період окупації розстріляно 3 душі.
В 1959 р. в селі мешкало 294 душі,
в 1972 р. - 196 душ,
в 1980 р. - 127 душ,
в 1990 р. - 79 душ.
Перша школа в с. Високий Горб була відкрита в 1897 р. стараннями М. Г. Астряба, він був її попечителем, а першою вчителькою - його дочка Ганна Матвіївна.
В 1897 р. Дружина М. Г. Астряба і її дві сестри подарували для школи в центрі Горбів 0,25 десятин землі з будівлею (приміщенням старого шинку), яке при допомозі голови земської управи Леонтовича Івана Миколайовича вдалось відремонтувати і відкрити школу.
На початку 1900-х років було побудоване нове шкільне приміщення. При радянській владі тут була початкова школа.
До 12 вересня 1991 року підпорядковувалося Овсюківській сільській раді. З 12 вересня 1991 року підпорядковується новоствореній Рудківській сільській раді.

## Пам'ятки
Між Горбами та сусіднім селом Березівка розташована пам'ятка природи ландшафтний заказник Лізина гора.

title: Горби (Лубенський район)

wikitext:
{{Otheruses|Горби}}
{{Село
| назва           = Горби
| область         = [[Полтавська область]]
| район           = [[Лубенський район]]
| громада         = [[Гребінківська міська громада]]
| рада            =
| код КОАТУУ      = 5320884603
| розташування    = Grebinkivskyi.gif
| опис розташування = Горби на карті Гребінківського району
| mapx            = 200
| mapy            = 165
| засновано       =
| населення       = 58
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 0,962
| ref-площа       =
| щільність       = 60,29
| поштовий індекс = 37441
| телефонний код  = 5359
| координати      = {{coord|50|2|23|N|32|29|23|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 2|
| lat_sec         = 23
| lon_deg         = 32|
| lon_min         = 29|
| lon_sec         = 23
| висота          = 100
| ref-висота      =
| водойма         = Гнила Оржиця
| адреса          = 37461, Полтавська обл., Гребінківський р-н, с. Рудка
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Горби́''' —  [[село]] в Україні, у [[Лубенський район|Лубенському районі]] [[Полтавська область|Полтавської області]]. Населення становить 58 осіб. Входить до складу [[Гребінківська міська громада|Гребінківської міської громади]].

== Географія ==
Село ''Горби'' знаходиться на лівому березі річки [[Гнила Оржиця]], вище за течією на відстані 1 км розташоване село [[Березівка (Гребінківська міська громада)|Березівка]], нижче за течією на відстані 2,5 км розташоване село [[Рудка (Лубенський район)|Рудка]], на протилежному березі - село [[Овсюки]].

== Історія ==
{{стиль}}
Нинішнє село Горби утворилось із двох населених пунктів - Високий Горб і Олександрівка, кожний із яких має свою історію: перший з них - дуже давню, другий - значно пізнішу.

Археограф Матвій Григорович Астряб, який жив до революції в селі Високий Горб (його дружина Єлизавета Аркадіївна одержала тут у спадщину невелику маєтність), стверджував, що Високий Горб є доісторичним людським пристановищем. Його твердження побудоване на результатах археологічних розкопок, які проводилися влітку 1902 року в районі поселення Високий Горб.

В різних місцях при розкопках попадалися глиняні черепки з первісним орнаментом та крем'яні знаряддя. На пагорбі в могильному кургані знайдено великий людський скелет, кістки якого при терті залишають червонуватий слід (цей слід свідчить про бальзамування покійника).

При розкопках тут знайдені сліди вогнищ, багатих на попіл та дубове вугілля, що свідчить про спалені жертви на честь покійника. Всі ознаки скіфського поховання.

Курган був насипаний на півсаженній товщі чорнозему, під яким починався цілковито чистий пісок товщиною багато саженів, звідки всі сусідні жителі черпали запаси піску. Із цього піску, знайденого на високому схилі до річки Сирої Оржиці, іноді викочувались великі обточені брили граніту льодовикового періоду.

Як помітив М. Г. Астряб, час постійно проганяв людину з цього горба («Високого Горба»). Без людської оселі (в 1703 р.) згадується «Високий Горб»: «на том боку от (Яблонова) Оржици к Рудке» («Стороженки. Фамильный архив», том VI, с. 212).

Імовірно, що з часів татаро-монгольського нашестя, коли всі людські оселі спалювались, а люди знищувались або забирались у полон, це місце не заселялось. Проведені в 1740 і 1751 роках переписи (ревізії) мовчать про Високий Горб, а в 1764 р. тут значилось посполитих поміщика Л В. Богаєвського дворів - 1 (двір того часу - це ділянка землі з декількома хатами і іншими господарськими будівлями), бездвірних хат - 37, людей - 129, посполитих поміщика Юрія Петровича Троцького - бездвірних хат - 50, людей - 176.

Згодом маєтність Л. В. Богаєвського перейшла до секунд-майора І. М. Боярського, прадіда дружини Є. П. Гребінки Марії Василівни Ростенберг. До речі, єдиний в усьому Лубенському повіті існував «хор музикантів» - «Капелія» (самодіяльний колектив співаків і музикантів) у поміщиків Боярських в с. Високий Горб.

В сповідальній відомості Троїцької церкви с. Овсюки за 1772 рік записано:
- посполиті Івана Михайловича Боярського в хуторі Високого Горбу 98 чол. статі і 80 жін. статі;
- посполиті пана Троцького в х. Високого Горбу - 114 чол. статі і 101 жін. статі.
Від Боярських в 1806 р. маєтність перейшла до П. М. Полторацького, а від нього (в 1815 р.) - до Василя Юрійовича Троцького. Таким чином, з 1815 р. всіма угіддям Високого Горба володів один поміщик В. Ю. Троцький. В той час тут були винокурний та селітровий заводи, два водяні млини.

Від В. Ю. Троцького маєтність перейшла до його дочок Олександри (в шлюбі за підполковником Левом Чертовим) та Ганни (в шлюбі за капітаном Островським). Олександра на своїй частині землі заснувала деревню Олександрівку. Ганна утримала за собою Високий Горб, де в 1854 р. побудувала кладовищенську дерев'яну святої Пророчиці Анни церкву з дзвіницею, приписану до Рудківської Покровської церкви, а кріпаків з «високого горба» перевела до своєї сестри Олександри в деревню Олександрівку.

Так «високий горб» залишився знову без жителів, тільки з запустілим цвинтарем на кургані.

Проте уже в 1859 р. в с. Високий Горб було записано 16 дворів і 133 жителі, а в д. Олександрівці - 34 двори і 163 жителі. В 1900 р. в с. Високий Горб дворів було 30, а жителів - 207, а в д. Олександрівці - дворів 3-4, жителів - 200. У 1923 р. в с. Високий Горб населення було 382 чоловіки, а в Олександрівці - 168.

Села Високий Горб і Олександрівка були розташовані поряд, тому в процесі свого розвитку наприкінці XIX на початку XX ст. вони злилися. Так, історик В. Милорадович в нарисі, опублікованому в 1904 р. «Степная Лубенщина», (Високий Горб і Олександрівка, також як і села Овсюки, Рудка, Стукалівка, до революції входили до Лубенського повіту) розглядає Олександрівку, як частину села Високий Горб.

Про старе життя-буття селяни розповідають: «Під Троцького підходили, тут мало його кріпаків, усі підхожі... Пани давали землі скільки хоч пахать. Троцький утішався людьми, як своїми дітьми.

У Горби підійшли: Калини (із-за Пирятина), Журби (із Карпилівки), Дерези, Задорожні (із Литви), Галенки, Кутові, Недобори, Ночовки, Пікулі, Ринді, Соняшні, Шкурки, Шутенки. В Олександрівку підійшли: Корчуби, Латиші, Лушні, Мусієнки, Третяки, Черепанові (із Казані).

Усіх тепер 400 душ. Майже усі були тяглі. Такі були господарі, що й жеребців держали на конюшні». Далі із того ж Милородовича.

У В. Ю. Троцького було значне господарство в складі 3000 десятин землі, млин на кінній тязі, винокурня, 10 плугів, стадо в 100 голів при декількох биках, табун коней в 150 маток. Потім його економії роздробились і обідніли. Обідніли і селяни Високого Горбу і стали пішими. Але їм не видавався 3-й сніп, як усюди, а після остаточного збирання хліба весь він зберігався у поміщика (Островського), селянам же призначалось по 2 пуди на кожного (працівника) щомісяця.

До речі, ще в 1864 році в викупних документах на землю колишніми кріпаками села Високий Горб, село називалось і Високим Горбом, і Горбами. Олександрівка тоді існувала, як окреме село. Та ще в 1923-25 роках села Виисокий Горб і Олександрівка значились, як окремі села.

Остаточне злиття цих сіл в одне село з одержанням назви Горби сталося наприкінці 20-х на початку 30-х років XX ст.

Ріст населення продовжувався до 1930 року, після якого кількість населення пішла на спад. За переписом населення 1939 р. в Горбах мешкало 336 душ.

Війна 1941-1945 р.р. забрала багато життів: не повернулося з війни 43 душі. В період окупації розстріляно 3 душі.
В 1959 р. в селі мешкало 294 душі,
в 1972 р. - 196 душ,
в 1980 р. - 127 душ,
в 1990 р. - 79 душ.

Перша школа в с. Високий Горб була відкрита в 1897 р. стараннями М. Г. Астряба, він був її попечителем, а першою вчителькою - його дочка Ганна Матвіївна.

В 1897 р. Дружина М. Г. Астряба і її дві сестри подарували для школи в центрі Горбів 0,25 десятин землі з будівлею (приміщенням старого шинку), яке при допомозі голови земської управи Леонтовича Івана Миколайовича вдалось відремонтувати і відкрити школу.
На початку 1900-х років було побудоване нове шкільне приміщення. При радянській владі тут була початкова школа.

До 12 вересня 1991 року підпорядковувалося Овсюківській сільській раді. З 12 вересня 1991 року підпорядковується новоствореній Рудківській сільській раді<ref>{{Cite web |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A036?rdat1=30.01.2018&vf7551=1578 |title=Рішення про утворення Рудківської сільської ради та перепідпорядкування села Горби |accessdate=30 січня 2018 |archive-date=30 січня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180130145458/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A036?rdat1=30.01.2018&vf7551=1578 }}</ref>.

== Пам'ятки ==

Між Горбами та сусіднім селом Березівка розташована пам'ятка природи ландшафтний [[заказник]] [[Лізина гора]]<ref>[http://www.eco-poltava.gov.ua/pzfgreb.htm Території та об'єкти природно-заповідного фонду місцевого значення. Гребінківський район ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130921061544/http://www.eco-poltava.gov.ua/pzfgreb.htm |date=21 вересня 2013 }}// Управління екології та природних ресурсів
Полтавської обласної державної адміністрації]</ref>.

== Примітки ==

{{reflist|1}}

== Посилання ==
* [http://grebenka.com/index/0-370 Історія села Горби]
* [http://weather.in.ua/ua/poltavskaja/5525 Погода в селі Горби] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080625042403/http://weather.in.ua/ua/poltavskaja/5525 |date=25 червня 2008 }}

{{Гребінківська міська громада}}
{{Лубенський район}}
{{Гребінківський район}}

[[Категорія:Села Полтавської області]]
[[Категорія:Населені пункти Лубенського району]]

title: село Горби

Країна: Україна

Область: Полтавська область

Район: Лубенський район

Тер. громада: Гребінківська міська громада

title: Основні дані

Густота населення: 60,29 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: Гнила Оржиця

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Горби


text:
# NHLRC1
NHLRC1 (англ. NHL repeat containing E3 ubiquitin protein ligase 1) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 6-ї хромосоми. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 395 амінокислот, а молекулярна маса — 42 293.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MAAEASESGP |  | ALHELMREAE |  | ISLLECKVCF |  | EKFGHRQQRR |  | PRNLSCGHVV |
| CLACVAALAH |  | PRTLALECPF |  | CRRACRGCDT |  | SDCLPVLHLI |  | ELLGSALRQS |
| PAAHRAAPSA |  | PGALTCHHTF |  | GGWGTLVNPT |  | GLALCPKTGR |  | VVVVHDGRRR |
| VKIFDSGGGC |  | AHQFGEKGDA |  | AQDIRYPVDV |  | TITNDCHVVV |  | TDAGDRSIKV |
| FDFFGQIKLV |  | IGGQFSLPWG |  | VETTPQNGIV |  | VTDAEAGSLH |  | LLDVDFAEGV |
| LRRTERLQAH |  | LCNPRGVAVS |  | WLTGAIAVLE |  | HPLALGTGVC |  | STRVKVFSSS |
| MQLVGQVDTF |  | GLSLYFPSKI |  | TASAVTFDHQ |  | GNVIVADTSG |  | PAILCLGKPE |
| EFPVPKPMVT |  | HGLSHPVALT |  | FTKENSLLVL |  | DTASHSIKVY |  | KVDWG      |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Кодований геном білок за функцією належить до трансфераз.
Задіяний у таких біологічних процесах, як убіквітинування білків, автофагія.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном цинку.
Локалізований у ядрі, ендоплазматичному ретикулумі.

title: NHLRC1

wikitext:
{{Картка гена}}
'''NHLRC1''' ({{lang-en|NHL repeat containing E3 ubiquitin protein ligase 1}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 6-ї хромосоми.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:21576 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:21576 |language=англ. |accessdate=6 вересня 2017 |url-status=dead }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 395 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 42 293<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/Q6VVB1#sequences |title=UniProt, Q6VVB1 |language=англ. |accessdate=6 вересня 2017 |archive-date=5 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170905033110/http://www.uniprot.org/uniprot/Q6VVB1#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MAAEASESGP		ALHELMREAE		ISLLECKVCF		EKFGHRQQRR		PRNLSCGHVV

CLACVAALAH		PRTLALECPF		CRRACRGCDT		SDCLPVLHLI		ELLGSALRQS

PAAHRAAPSA		PGALTCHHTF		GGWGTLVNPT		GLALCPKTGR		VVVVHDGRRR

VKIFDSGGGC		AHQFGEKGDA		AQDIRYPVDV		TITNDCHVVV		TDAGDRSIKV

FDFFGQIKLV		IGGQFSLPWG		VETTPQNGIV		VTDAEAGSLH		LLDVDFAEGV

LRRTERLQAH		LCNPRGVAVS		WLTGAIAVLE		HPLALGTGVC		STRVKVFSSS

MQLVGQVDTF		GLSLYFPSKI		TASAVTFDHQ		GNVIVADTSG		PAILCLGKPE

EFPVPKPMVT		HGLSHPVALT		FTKENSLLVL		DTASHSIKVY		KVDWG

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Кодований геном білок за функцією належить до [[трансферази|трансфераз]].
Задіяний у таких біологічних процесах, як убіквітинування білків, [[автофагія]].
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном [[цинк]]у.
Локалізований у [[клітинне ядро|ядрі]], [[ендоплазматичний ретикулум|ендоплазматичному ретикулумі]].

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=Genome Res. |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
* {{cite journal|назва=Insights into Lafora disease: malin is an E3 ubiquitin ligase that ubiquitinates and promotes the degradation of laforin. |journal=Proc. Natl. Acad. Sci. U.S.A. |автор=Gentry M.S., Worby C.A., Dixon J.E. |дата=2005 |сторінки=8501 — 8506|volume=102}} {{PMID|15930137}} {{DOI|10.1073/pnas.0503285102}}
* {{cite journal|назва=Malin decreases glycogen accumulation by promoting the degradation of protein targeting to glycogen (PTG). |journal=J. Biol. Chem. |автор=Worby C.A., Gentry M.S., Dixon J.E. |дата=2008 |сторінки=4069 — 4076|volume=283}} {{PMID|18070875}} {{DOI|10.1074/jbc.M708712200}}
* {{cite journal|назва=Glycogenic activity of R6, a protein phosphatase 1 regulatory subunit, is modulated by the laforin-malin complex. |journal=Int. J. Biochem. Cell Biol. |автор=Rubio-Villena C., Garcia-Gimeno M.A., Sanz P. |дата=2013 |сторінки=1479 — 1488|volume=45}} {{PMID|23624058}} {{DOI|10.1016/j.biocel.2013.04.019}}
* {{cite journal|назва=Lafora disease in the Indian population: EPM2A and NHLRC1 gene mutations and their impact on subcellular localization of laforin and malin. |journal=Hum. Mutat. |автор=Singh S., Satishchandra P., Shankar S.K., Ganesh S. |дата=2008 |сторінки=E1 — 12|volume=29}} {{PMID|18311786}} {{DOI|10.1002/humu.20737}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 6 (людина)|Хромосома 6]]
{{protein-stub}}

{{Портали|Біологія|Хімія}}{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Некатегоризовані білки]]

title: Ідентифікатори

Символи: NHLRC1, EPM2A, EPM2B, MALIN, bA204B7.2, NHL repeat containing E3 ubiquitin protein ligase 1

Зовнішні ІД: OMIM: 608072 MGI: 2145264 HomoloGene: 18439 GeneCards: NHLRC1

title: Пов'язані генетичні захворювання

Пов'язані генетичні захворювання: Lafora disease

Молекулярна функція: • зв'язування з іоном металу · • GO:0001948, GO:0016582 protein binding · • GO:1904264, GO:1904822, GO:0090622, GO:0090302 ubiquitin protein ligase activity · • GO:0050372 ubiquitin-protein transferase activity · • transferase activity

Клітинна компонента: • perinuclear region of cytoplasm · • гіалоплазма · • ендоплазматичний ретикулум · • клітинне ядро

Біологічний процес: • автофагія · • protein polyubiquitination · • glycogen biosynthetic process · • positive regulation of protein ubiquitination · • Убіквітин-залежний протеоліз · • proteasome-mediated ubiquitin-dependent protein catabolic process · • regulation of protein phosphorylation · • glycogen metabolic process · • регуляція експресії генів · • regulation of protein ubiquitination · • response to endoplasmic reticulum stress · • cellular macromolecule metabolic process · • regulation of protein kinase activity · • regulation of protein localization to plasma membrane

title: Шаблон експресії

Шаблон експресії: Більше даних

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

Ортологи: Вікідані

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Могаммадабад (Деліджан)
Могаммадабад (перс. محمداباد) — село в Ірані, у дегестані Джушак, у Центральному бахші, шахрестані Деліджан остану Марказі. За даними перепису 2006 року, його населення становило 5 осіб, що проживали у складі 5 сімей.

## Клімат
Середня річна температура становить 14,81 °C, середня максимальна – 33,22 °C, а середня мінімальна – -6,80 °C. Середня річна кількість опадів – 179 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 10,25            | 12,71            | 17,22            | 23,16            | 27,88            | 31,79            | 33,22            | 32,56            | 28,76            | 22,60            | 16,38            | 10,40            |                  |
| Середня температура, °C                       | 1,74             | 4,18             | 8,70             | 14,65            | 19,34            | 23,26            | 26,88            | 26,21            | 22,40            | 16,26            | 10,03            | 4,05             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | −6,8             | −4,35            | 0,17             | 6,12             | 10,82            | 14,74            | 20,52            | 19,86            | 16,04            | 9,92             | 3,69             | −2,3             |                  |
| Норма опадів, мм                              | 31               | 28               | 34               | 22               | 15               | 2                | 1                | 1                | 0                | 7                | 15               | 23               |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 1.64             | 2.08             | 3.06             | 2.91             | 2.76             | 2.50             | 2.55             | 2.38             | 2.14             | 2.16             | 1.54             | 1.58             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 9685             | 12966            | 15494            | 18935            | 22628            | 26587            | 25945            | 24435            | 21332            | 16004            | 11653            | 9381             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

title: Могаммадабад (Деліджан)

wikitext:
{{Infobox Settlement
  |official_name          = Могаммадабад
  |native_name            = محمداباد
  |image_skyline          =
  |map_caption            =
  |pushpin_map            = Іран
  |latd = 34 | latm = 0 | lats = 16.999992 | latNS = N
  |longd = 50 | longm = 46 | longs = 50.999988 | longEW = E
  |coor_footnotes = {{coord|34.00472222|50.78083333|format=dms|display=title}}
  |subdivision_type       = Країна
  |subdivision_name       = [[Іран]]
  |subdivision_type1      = [[Остани Ірану|Остан]]
  |subdivision_name1      = [[Марказі]]
  |subdivision_type2      = [[Шагрестани Ірану|Шагрестан]]
  |subdivision_name2      = [[Деліджан (шагрестан)|Деліджан]]
  |subdivision_type3      = [[Бахш]]
  |subdivision_name3      = [[Центральний (бахш, шагрестан Деліджан)|Центральний]]
  |subdivision_type4      = [[Дегестан]]
  |subdivision_name4      = [[Джушак (дегестан)|Джушак]]
  |leader_title           =
  |leader_name            =
  |established_title      =
  |established_date       =
  |area_magnitude         =
  |area_metro_km2         =
  |area_metro_sq_mi       =
  |area_land_km2          =
  |area_land_sq_mi        =
  |area_water_km2         =
  |area_water_sq_mi       =
  |area_water_percent     =
  |area_total_km2         =
  |area_total_sq_mi       =
  |population_as_of       = 2006
  |population_total       = 5
  |population_footnotes = <ref name="census2006"/>
  |timezone               = IRST
  |utc_offset             = +3:30
  |timezone_DST           = IRST
  |utc_offset_DST         = +4:30
  |website                =
  |postal_code            =
  |postal_code_type       = Поштовий індекс
  |elevation_m            =
  |footnotes              =
}}
'''Могаммадабад''' ({{lang-fa|محمداباد}}) — село в [[Іран]]і, у дегестані [[Джушак (дегестан)|Джушак]], у [[Центральний (бахш, шагрестан Деліджан)|Центральному]] бахші, шахрестані [[Деліджан (шагрестан)|Деліджан]] остану [[Марказі]]. За даними перепису 2006 року, його населення становило 5 осіб, що проживали у складі 5 сімей<ref name="census2006">[https://web.archive.org/web/20110920084728/http://www.amar.org.ir/DesktopModules/FTPManager/upload/upload2360/newjkh/newjkh/00.xls Перепис населення Ірану 2006]</ref>.

== Клімат ==
Середня річна температура становить 14,81 °C, середня максимальна – 33,22 °C, а середня мінімальна – -6,80 °C. Середня річна кількість опадів – 179 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas.|authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology.|accessdate=18 березня 2022|archive-date=12 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220312224814/https://www.worldclim.org/}}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=1.74           | Січ_сер_опади=31
| Лют_сер=4.18           | Лют_сер_опади=28
| Бер_сер=8.70           | Бер_сер_опади=34
| Кві_сер=14.65           | Кві_сер_опади=22
| Тра_сер=19.34           | Тра_сер_опади=15
| Чер_сер=23.26           | Чер_сер_опади=2
| Лип_сер=26.88           | Лип_сер_опади=1
| Сер_сер=26.21           | Сер_сер_опади=1
| Вер_сер=22.40           | Вер_сер_опади=0
| Жов_сер=16.26           | Жов_сер_опади=7
| Лис_сер=10.03           | Лис_сер_опади=15
| Гру_сер=4.05           | Гру_сер_опади=23

| Січ_сер_мін= -6.80       | Січ_сер_макс= 10.25
| Лют_сер_мін= -4.35       | Лют_сер_макс= 12.71
| Бер_сер_мін= 0.17       | Бер_сер_макс= 17.22
| Кві_сер_мін= 6.12       | Кві_сер_макс= 23.16
| Тра_сер_мін= 10.82       | Тра_сер_макс= 27.88
| Чер_сер_мін= 14.74       | Чер_сер_макс= 31.79
| Лип_сер_мін= 20.52       | Лип_сер_макс= 33.22
| Сер_сер_мін= 19.86       | Сер_сер_макс= 32.56
| Вер_сер_мін= 16.04       | Вер_сер_макс= 28.76
| Жов_сер_мін= 9.92       | Жов_сер_макс= 22.60
| Лис_сер_мін= 3.69       | Лис_сер_макс= 16.38
| Гру_сер_мін= -2.30       | Гру_сер_макс= 10.40

|Січ_вітер = 1.64	|Січ_рад = 9685
|Лют_вітер = 2.08	|Лют_рад = 12966
|Бер_вітер = 3.06	|Бер_рад = 15494
|Кві_вітер = 2.91	|Кві_рад = 18935
|Тра_вітер = 2.76	|Тра_рад = 22628
|Чер_вітер = 2.50	|Чер_рад = 26587
|Лип_вітер = 2.55	|Лип_рад = 25945
|Сер_вітер = 2.38	|Сер_рад = 24435
|Вер_вітер = 2.14	|Вер_рад = 21332
|Жов_вітер = 2.16	|Жов_рад = 16004
|Лис_вітер = 1.54	|Лис_рад = 11653
|Гру_вітер = 1.58	|Гру_рад = 9381
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Остан Марказі}}

{{Iran-geo-stub}}

{{Портали|Іран|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти шагрестану Деліджан]]

title: Координати34°00′17″ пн. ш. 50°46′51″ сх. д. / 34.00472222° пн. ш. 50.78083333° сх. д.: 34°0′16.999992″ пн. ш. 50°46′50.999988″ сх. д. / 34.00472222000° пн. ш. 50.78083333000° сх. д.

Країна: Іран

Остан: Марказі

Шагрестан: Деліджан

Бахш: Центральний

Дегестан: Джушак

Населення (2006)

Могаммадабад

Часовий пояс: IRST (UTC+3:30)

- Літній час: IRST (UTC+4:30)


text:
# Літопис Авраамки
Літо́пис Авраа́мки — збірник літописів різних періодів, списаний 1495 року за дорученням смоленського єпископа Йосифа відомим Авраамкою (очевидно, особою духовного сану), опублікований у 16 томі «Повного зібрання руських літописів».
Літопис Авраамки — складна за змістом літописно-літературна компіляція. Отримала назву за іменем білоруського книжника кінця 15 століття Авраамки. Крім Віленського списку — єдиного, де збереглася приписка з іменем Авраамки, варіанти літопису містяться у Синодальному, Толстовському, Погодинському, Тихановському списках та Супрасльському літописі.
Різні списки літопису Авраамки починаються хронографом, доведеним до часів імператорів Візантії Льва III та Константина V, що ґрунтується на тексті Палеї, після чого іде редагований текст Новгородського літопису, заснованого на варіанті Новгородського 4-го літопису, близького до Рогозького літописця та доповненого Скороченим літописним зводом. Одна із частин, від початку 14 століття до 1446 року, дуже близька до Новгородського 5-го літопису, а частина тексту з 1446 по 1469 знову наближається до Новгородського 4-го літопису, але, на відміну від нього, містить низку унікальних повідомлень переважно новгородсько-псковського походження. Як правило, списки літопису Авраамки різняться в частині після 1469.
Після цього Віленський список літопису Авраамки містить статті юридичного, генеалогічного та хронологічного змісту, близькі до статей Комісійного списку Новгородського першого літопису, уривок з Новгородського 4-го літопису за 945—988 роки, приписку самого Авраамки про укладення ним 1495 цієї пам'ятки, після чого вміщено текст Віленського літопису, який належить до білорусько-литовських літописів.

title: Літопис Авраамки

wikitext:
'''Літо́пис Авраа́мки''' — збірник [[літопис]]ів різних періодів, списаний [[1495]] року за дорученням [[Смоленськ|смоленського]] [[єпископ]]а Йосифа відомим Авраамкою (очевидно, особою духовного сану), опублікований у 16 томі [[Повне зібрання руських літописів|«Повного зібрання руських літописів»]].

Літопис Авраамки — складна за змістом літописно-літературна компіляція. Отримала назву за іменем білоруського книжника кінця 15 століття Авраамки. Крім Віленського списку — єдиного, де збереглася приписка з іменем Авраамки<ref>виконаний [[1495]] у Смоленську на замовлення єпископа цієї єпархії Йосифа Солтана; знайдений археографом О.Рачинським у Полоцьку і подарований ним [[1866]] Віленській публічній б-ці</ref>, варіанти літопису містяться у Синодальному, Толстовському, Погодинському, Тихановському списках та [[Супрасльський літопис|Супрасльському літописі]].

Різні списки літопису Авраамки починаються [[хронограф]]ом, доведеним до часів імператорів Візантії Льва III та Константина V, що ґрунтується на тексті Палеї, після чого іде редагований текст Новгородського літопису, заснованого на варіанті Новгородського 4-го літопису, близького до Рогозького літописця та доповненого Скороченим літописним зводом. Одна із частин, від початку 14 століття до [[1446]] року, дуже близька до Новгородського 5-го літопису, а частина тексту з [[1446]] по [[1469]] знову наближається до Новгородського 4-го літопису, але, на відміну від нього, містить низку унікальних повідомлень переважно новгородсько-псковського походження. Як правило, списки літопису Авраамки різняться в частині після 1469.

Після цього Віленський список літопису Авраамки містить статті юридичного, генеалогічного та хронологічного змісту, близькі до статей Комісійного списку Новгородського першого літопису, уривок з Новгородського 4-го літопису за 945—988 роки, приписку самого Авраамки про укладення ним [[1495]] цієї пам'ятки, після чого вміщено текст Віленського літопису, який належить до білорусько-литовських літописів.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* ''Плахонін А. Г.'' [http://www.history.org.ua/?termin=Avraamky_litopys Авраамки літопис] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160418151145/http://history.org.ua/?termin=Avraamky_litopys |date=18 квітня 2016 }} // {{ЕІУ|1|15}}

=== Література ===
# {{УРЕ}}
# [[Полное собрание русских летописей]], т.16, СПб., 1889. {{ref-ru}}
# [Оболенский М. А.] Супрасльская рукопись, содержащая Новгородскую и Киевскую сокращенные летописи. М., 1836;
# Бугославский Г. О смолянине Авраамке и его летописи конца XV в., также несколько слов о смоленском епископе Иосифе Болгариновиче. «Смоленские епархиальные ведомости», 1900, № 5;
# Шахматов А. А. Обозрение русских летописных сводов XIV—XVI вв. М.-Л., 1938;
# Ковальский Н. П., Мыцык Ю. А. Украинские летописи. «Вопросы истории», 1985, № 10;
# Лурье Я. С. Авраамка. В кн.: Словарь книжников и книжности Древней Руси, вып. 2, ч. 1. Л., 1988;
# Приселков М. А. Летописание Западной Украины и Белоруссии. В кн.: Приселков М. А. История русского летописания XI—XV вв. СПб., 1996;
# Клосс Б. М. Летописный сборник, именуемый летописью Авраамки. В кн.: ПСРЛ, т. 16. М., 2000;
# Бобров А. Г. Новгородские летописи XV века. СПб., 2001.

{{Руські літописи}}

[[Категорія:Літописи]]
[[Категорія:Смоленське князівство]]


text:
# Дичко Олександр Вікторович
Олекса́ндр Ві́кторович Дичко́ (1 квітня 1990, смт Козлів, Тернопільська область — 6 вересня 2022, військовий шпиталь, м. Кривий Ріг) — український військовослужбовець, старший солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Кавалер ордена «За мужність» III ступеня (2024, посмертно).

## Життєпис
Олександр Дичко народився 1 квітня 1990 року в смт Козлові, нині Козлівської громади Тернопільського району Тернопільської области України.
Працював пожежником у місцевій частині.
Від 2014 року був учасником АТО, пройшов Іловайський котел, Дебальцеве. З початком повномасштабного російського вторгнення знову на фронті. Служив у складі 128-ї окремої гірсько-штурмової бригади. 1 вересня 2022 року зазнав серйозного поранення в боях на півдні України. Помер 6 вересня 2022 року у військовому шпиталі м. Кривий Ріг.
Похований 12 вересня 2022 року в рідному селищі.
Залишилися батьки, дружина, брат і сестра.

## Нагороди
- орден «За мужність» III ступеня (12 лютого 2024, посмертно) — за особисту мужність, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане виконання військового обов'язку[1].

## Вшанування пам'яті
У листопаді 2023 року в с. Вівся Тернопільського району з ініціативи батька Віктора Дичка та родини було відкрито й освячено фігуру Матері Божої на честь Олександра Дичка.

title: Дичко Олександр Вікторович

wikitext:
{{Othernames|Дичко}}
{{Військовик2
| ім'я                = Олександр Дичко
| оригінал імені      = Олександр Вікторович Дичко
| портрет             = Дичко Олександр Вікторович.jpg
| підпис              =
| дата народження     = 1.4.1990
| місце народження    =
| дата смерті         = 6.9.2022
| місце смерті        =
| причина смерті      =
| національність      = [[українці|українець]]
| університет         =
| ступінь             =
| прізвисько          =
| партія              =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{fЗСУ}}
| рід військ          = {{InГП Укр}}
| роки служби         =
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Старший солдат}}
| формування          = {{128 ОГШБр ЗСУ|2}}
| командування        =
| битви               = [[Російсько-українська війна (з 2014)|Російсько-українська війна]]
| нагороди            = {{ряд2|{{Орден За мужність III ступеня}} }}
}}
'''Олекса́ндр Ві́кторович Дичко́''' ([[1 квітня]] [[1990]], смт [[Козлів (селище)|Козлів]], [[Тернопільська область]] — [[6 вересня]] [[2022]], військовий шпиталь, м. [[Кривий Ріг]]) — [[українці|український]] [[військовослужбовець]], [[старший солдат]] [[Збройні сили України|Збройних сил України]], [[Учасники російсько-української війни Д|учасник російсько-української війни]]. Кавалер ордена «[[Орден «За мужність»|За мужність]]» III ступеня (2024, посмертно).

== Життєпис ==
Олександр Дичко народився [[1 квітня]] [[1990]] року в смт [[Козлів (селище)|Козлові]], нині [[Козлівська селищна громада|Козлівської громади]] [[Тернопільський район|Тернопільського району]] [[Тернопільська область|Тернопільської области]] України.

Працював пожежником у місцевій частині.

Від 2014 року був учасником [[Антитерористична операція на сході України|АТО]], пройшов [[Бої за Іловайськ|Іловайський котел]], [[Бої за Дебальцеве (2015)|Дебальцеве]]. З початком повномасштабного російського вторгнення знову на фронті. Служив у складі [[128-ма окрема гірсько-штурмова бригада (Україна)|128-ї окремої гірсько-штурмової бригади]]. 1 вересня 2022 року зазнав серйозного поранення в боях на півдні України. Помер 6 вересня 2022 року у військовому шпиталі м. [[Кривий Ріг]].

Похований 12 вересня 2022 року в рідному селищі.

Залишилися батьки, дружина, брат і сестра.

== Нагороди ==
* орден «[[Орден «За мужність»|За мужність]]» III ступеня (12 лютого 2024, посмертно) — ''за особисту мужність, виявлену у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, самовіддане виконання військового обов'язку''<ref>{{УПУ|76/2024|12 лютого 2024|Про відзначення державними нагородами України|link=https://www.president.gov.ua/documents/762024-49749}}</ref>.

== Вшанування пам'яті ==
У листопаді 2023 року в с. [[Вівся (Тернопільський район)|Вівся]] Тернопільського району з ініціативи батька Віктора Дичка та родини було відкрито й освячено фігуру Матері Божої на честь Олександра Дичка.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{cite news |author=Ірина Белякова |title=Подяка тобі, дитино, встаю на коліна за твою мужність і відвагу… Прощаються з Олександром Дичком |url=https://te.20minut.ua/Podii/podyaka-tobi-ditino-vstayu-na-kolina-za-tvoyu-muzhnist-i-vidvagu-prosc-11678187.html |work=20 хвилин Тернопіль |date=2022-09-12 |access-date= |archive-url= |archive-date= }}
* {{cite news |author=Оксана Цвик |title=На Тернопільщині попрощалися з трьома військовослужбовцями |url=https://suspilne.media/ternopil/281031-na-ternopilsini-poprosalisa-z-troma-vijskovosluzbovcami-4/ |work=Суспільне Тернопіль |date=2022-09-12 |access-date= |archive-url= |archive-date= }}
* {{cite news |author=Оксана Цвик |title=На Тернопільщині батько встановив фігуру Матері Божої на честь загиблого сина-військовослужбовця |url=https://suspilne.media/ternopil/613843-na-ternopilsini-batko-vstanoviv-figuru-materi-bozoi-na-cest-zagiblogo-sina-vijskovosluzbovca/ |work=Суспільне Тернопіль |date=2023-11-09 |access-date= |archive-url= |archive-date= }}
* {{cite news |author=Ярослава Світла |title=Від важких поранень помер військовий Олександр Дичко з Тернопільщини |url=https://intb.te.ua/2022/09/08/vid-vazhkyh-poranen-pomer-vijskovyj-oleksandr-dychko-z-ternopilshhyny/ |work=Телеканал ІНТБ |date=2022-09-08 |access-date= |archive-url= |archive-date= }}

{{Бібліоінформація}}
{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Учасники РУВ|загинув=так}}

title: Загальна інформація

Народження: 1 квітня 1990 · Козлів, Козівський район, Тернопільська область, Українська РСР, СРСР

Смерть: 6 вересня 2022 (32 роки) · Кривий Ріг, Дніпропетровська область, Україна

Поховання: Козлів

Національність: українець

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Збройні сили

Рід військ: Гірська піхота

Формування: 128 ОГШБр

Війни / битви: Російсько-українська війна


text:
# Парк Ріке
Парк Ріке (груз. რიყის პარკი — піски) — парк в Тбілісі, на лівому березі річки Кури. Зі сходу парк обмежують Підйом Бараташвілі і Винний підйом.
До парку примикає пішохідний міст Миру, що з'єднує його з Старим містом Тбілісі. Недалеко від парку знаходиться і міст Метехі. Парк з'єднаний канатною дорогою з фортецею Нарікала. Завдяки своєму розташуванню парк Ріке дуже популярне місце прогулянок у туристів і жителів міста. У парку Ріке традиційно проходить концерт на День незалежності Грузії.

## Історія
На початку XX століття територія на лівому березі Кури нижче нинішнього моста Бараташвілі між основним руслом річки і її лівим рукавом була островом. У 1920-х роках рукав річки обмілів і висох, але берег залишався низьким і досить часто заливався під час весняних паводків. Коли вода спадала на березі залишалося дуже багато піску та мулу. Звідси і пішла назва цього району — Ріке (піски). Сучасний парк розбитий на цих закріплених пісках.
Ріке — найновіший парк міста, він влаштований в 2010 році. Парк засаджений молодими деревами, які ще не зміцніли, тому в літній час в ньому поки немає характерної для інших парків прохолоди. Парк зроблений в незвичайному, сучасному стилі, в ньому майже немає незаповнених місць. Всі порожні простори зайняті об'єктами інфраструктури, мистецтва або відпочинку. У парку багато дитячих майданчиків з м'яким покриттям, є лабіринти із зелених насаджень, встановлений стенд для занять скелелазінням, майданчик Великих шахів з розмірами фігур близько метра, кілька арт-об'єктів — великий рояль, питний фонтан в стилі кубізму. Увечері всі алеї парку підсвічуються романтичними вогнями, створюючи чарівну атмосферу. У літню половину року в парку щовечора проходить шоу співаючих і танцюючих фонтанів.
У 2002 році в парку за ініціативою і на кошти АТ «Сараджишвілі» був споруджений п'ятиметровий пам'ятник з бронзи відомому грузинському підприємцю і меценату Давиду Сараджишвілі (автор заслужений художник Грузії, проф. Т. Кікалішвілі). У парку встановлено і пам'ятник 40-му президенту США Рональду Рейгану.
Самим спірним об'єктом парку став культурний комплекс у формі двох скляно-сталевих труб, в яких розташовуються концертний зал місткістю 570 осіб і зона для тимчасових виставок.

## Дивись також
Парк Ваке • Парк 9 квітня • Парк Вірі • Парк Іраклія II • Тбіліський ботанічний сад

title: Парк Ріке

wikitext:
{{парк}}
'''Парк Ріке''' ({{Lang-ka|რიყის პარკი}} — піски) — парк в [[Тбілісі]], на лівому березі річки [[Кура|Кури]]. Зі сходу парк обмежують [[ підйом Бараташвілі |Підйом Бараташвілі]] і [[Винний підйом]].

До парку примикає пішохідний [[Міст Миру (Тбілісі)|міст Миру]], що з'єднує його з [[Старий Тбілісі|Старим містом Тбілісі]]. Недалеко від парку знаходиться і [[міст Метехі]]. Парк з'єднаний [[ Канатна дорога (Нарикала) |канатною дорогою]] з фортецею [[Нарікала]]. Завдяки своєму розташуванню парк Ріке дуже популярне місце прогулянок у туристів і жителів міста. У парку Ріке традиційно проходить концерт на [[День незалежності Грузії]].

== Історія ==
На початку XX століття територія на лівому березі Кури нижче нинішнього [[ міст Бараташвілі |моста Бараташвілі]] між основним руслом річки і її лівим рукавом була островом. У 1920-х роках рукав річки обмілів і висох, але берег залишався низьким і досить часто заливався під час весняних паводків. Коли вода спадала на березі залишалося дуже багато піску та мулу. Звідси і пішла назва цього району — '''Ріке''' (піски). Сучасний парк розбитий на цих закріплених пісках.

'''Ріке''' — найновіший парк міста, він влаштований в 2010 році. Парк засаджений молодими деревами, які ще не зміцніли, тому в літній час в ньому поки немає характерної для інших парків прохолоди. Парк зроблений в незвичайному, сучасному стилі, в ньому майже немає незаповнених місць. Всі порожні простори зайняті об'єктами інфраструктури, мистецтва або відпочинку. У парку багато дитячих майданчиків з м'яким покриттям, є [[Лабіринт|лабіринти]] із зелених насаджень, встановлений стенд для занять [[Скелелазіння|скелелазінням]], майданчик Великих [[Шахи|шахів]] з розмірами фігур близько метра, кілька арт-об'єктів — великий [[рояль]], питний фонтан в стилі [[Кубізм|кубізму]]. Увечері всі алеї парку підсвічуються романтичними вогнями, створюючи чарівну атмосферу. У літню половину року в парку щовечора проходить шоу [[ музичний фонтан |співаючих і танцюючих фонтанів]].

У 2002 році в парку за ініціативою і на кошти АТ «Сараджишвілі» був споруджений п'ятиметровий пам'ятник з бронзи відомому грузинському підприємцю і меценату [[ Сараджишвілі Давид Захарович |Давиду Сараджишвілі]] (автор заслужений художник Грузії, проф. [[Кікалішвілі Тенгіз Макарович|Т. Кікалішвілі]]).<ref>{{Cite web |url=http://sunnytour.ge/about-us/itemlist/user/53-sunnytourgeorgia?start=160 |title=О Давиде Сараджишвили |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=12 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180612140117/http://sunnytour.ge/about-us/itemlist/user/53-sunnytourgeorgia?start=160 }}</ref> У парку встановлено і пам'ятник 40-му [[Президент США|президенту США]] [[Рональд Рейган|Рональду Рейгану]].

Самим спірним об'єктом парку став культурний комплекс у формі двох скляно-сталевих труб, в яких розташовуються концертний зал місткістю 570 осіб і зона для тимчасових виставок.<ref>{{Cite web |url=http://alex-still.ru/most-mira-tbilisi.html |title=Мост Мира и парк Рике |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=25 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200125031402/https://alex-still.ru/most-mira-tbilisi.html }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://sputnik-georgia.ru/Tbilisi/20180209/239243493/sudba-trub-v-parke-rike-v-centre-tbilisi-vskore-stanet-izvestna.html |title=Судьба «труб» в парке Рике в центре Тбилиси вскоре станет известна |accessdate=1 грудня 2019 |archive-date=12 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180612162050/https://sputnik-georgia.ru/Tbilisi/20180209/239243493/sudba-trub-v-parke-rike-v-centre-tbilisi-vskore-stanet-izvestna.html }}</ref>

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights="160" caption="">
Tbilisi, Georgia — View to Presidential Residence from Rike Park.jpg
Tbilisi, Georgia — Rike Park.jpg
Riqe,_Tbilisi.JPG
</gallery>

== Дивись також ==
[[Парк Ваке]] • [[Парк 9 квітня]] • [[Парк Вірі]] • [[Парк Іраклія II]] • [[Тбіліський ботанічний сад]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://yaturistka.ru/blog/city-guide/1307.html 10 місць, які варто відвідати в Тбілісі // № 3.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170426235526/http://yaturistka.ru/blog/city-guide/1307.html |date=26 квітня 2017 }} [http://yaturistka.ru/blog/city-guide/1307.html Парк Ріке] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170426235526/http://yaturistka.ru/blog/city-guide/1307.html |date=26 квітня 2017 }}
* [https://sputnik-georgia.ru/columnists/20170505/235858535/Tiflisskij-Peski-tvorenia-Fuksasa-i-neosushhestvlennyj-proekt.html Тіфліські Піски: творіння Фуксаса і нездійснений проект] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190706085834/https://sputnik-georgia.ru/columnists/20170505/235858535/Tiflisskij-Peski-tvorenia-Fuksasa-i-neosushhestvlennyj-proekt.html |date=6 липня 2019 }}

[[Категорія:Засновані 2010]]
[[Категорія:Парки Грузії]]
[[Категорія:Пам'ятки Тбілісі]]

title: Парк Ріке

Тип: парк

Країна: Грузія

Розташування: Тбілісі