text:
# Усобиця Володимировичів
Усо́биця Володи́мировичів — міжусобна війна в Київській Русі в 1015—1019 роках, між Володимировичами — синами київського князя Володимира Святославича, за «старійшинство» після смерті батька. Події династичної кризи відображені як у руських джерелах (літописи і твори борисоглібського циклу; див. «Сказаніє і страсть і похвала святим Борису та Глібу»), так і в польських (Галл Анонім) та німецьких (Тітмар Мерзебурзький) хроніках. Відгомін цих подій також зберегла більш пізня сага про Еймунда. Аналіз усіх наявних джерел показує досить суперечливу картину, і серед дослідників немає єдиної думки про перебіг подій усобиці.

## Передісторія
Корені конфлікту полягали в тому, що Володимир Святославич мав багато синів, які могли претендувати на Київ по смерті батька. Існують згадки про те, що Володимир виділяв серед своїх синів Бориса, але прямих вказівок на те, що саме Борис мав стати головним спадкоємцем, немає. Старший син Володимира Святославича туровський князь Святополк (за іншими даними, Святополк був племінником Володимира, сином його старшого брата Ярополка Святославича); ще 1013 був ув'язнений батьком через спроби захопити київський престол за допомогою польського князя Болеслава I Хороброго, з донькою якого (ім'я її не збереглося) був одружений Святополк. У відповідь на ув'язнення Святополка Болеслав I вирушив у похід на Русь, заручившись підтримкою печенігів. Володимир Святославич був змушений звільнити Святополка разом із донькою Болеслава I.
1014 року інший син Володимира Святославича, Ярослав, який княжив у Новгороді Великому, відмовився посилати данину в Київ. Назрівала війна між Києвом і Новгородом. Ярослав Володимирович найняв для війни з Києвом варягів, чия поведінка викликала повстання новгородців, жорстоко придушене Ярославом. Тим часом у Києві під час приготувань до походу проти непокірного сина князь Володимир Святославич захворів i помер 15 липня 1015 року. Улюбленець Володимира Борис у той час був із військом у поході на печенігів.

## Перебіг
Літопис повідомляє, що, скориставшись відсутністю в Києві інших братів, престол захопив Святополк. І приписує йому намір знищити своїх родичів-конкурентів. У Святополка були причини непокоїтися: Ярослав уже відкрито порвав із Києвом, а київська дружина, що повернулася з невдалого походу Бориса на печенігів, намовляла Бориса силою захопити Київ. Борис нібито відмовився і 24 липня 1015 року загинув у своєму таборі в урочищі Льто (на місці майбутнього м. Бориспіль) від рук підісланих убивць. 5 вересня 1015 був убитий неподалік від Смоленська (нині місто в РФ) муромський князь Гліб Володимирович. Древлянський князь Святослав Володимирович спробував втекти в Угорщину, але також був убитий.
Про те, що Святополк наказав убити своїх братів, відомо з руських джерел. Частина істориків дотримується думки, що ці джерела складалися під контролем Ярослава Мудрого чи його нащадків і не відображають правдивих фактів. Тітмар Мерзебурзький (сучасник подій) взагалі не згадує про вбивства, більше того, стверджує, що Святополк втік до Польщі одразу після смерті Володимира. В сазі про Еймунда (датована 13 ст.) стверджується, що Ярослав підіслав своїх варягів, щоб убити свого брата Бурислейфа (можливо, мається на увазі Борис). Іноді з цього твердження роблять висновок, що під час усобиці Борис підтримував Святополка, можливо навіть привів йому на допомогу печенігів. Отже неможливо з повною певністю сказати, що сталося насправді, але свідчення пізнього й неясного зарубіжного джерела все ж навряд чи переважує усталену версію руського літописання.
Згідно з літописом про події в Києві Ярослава повідомила його сестра Предслава. Звістка про вокняжіння Святополка начебто надійшла одразу після придушення Ярославом антиварязького виступу новгородців, тому князь був змушений швидко шукати миру з Новгородом, підтримка якого була йому необхідна у війні зі Святополком. Новгородці вирішили підтримати Ярослава. Битва між варязько-новгородським військом Ярослава та київською дружиною відбулася восени 1015 чи навесні 1016 року поблизу міста Любеч на Дніпрі. Кияни зазнали поразки і Ярослав зайняв столицю.
Дослідники, які виходять з повідомлень Тітмара Мерзебурзького про перебування Святополка в Польщі з моменту смерті Володимира, припускають, що на києвському престолі спочатку утвердився якійсь інший з синів Володимира — Мстислав Хоробрий або ж Святослав Деревлянський. І саме його військо зазнало поразки під Любечем. Якщо це був саме Святослав, то історія з його втечею на Захід відбулася вже після Любеча і його переслідувачем був не Святополк, а саме Ярослав.
Не відмовився від претензій на престол і Святополк. Його союзником у боротьбі проти Ярослава став тесть — польський князь Болеслав I Хоробрий. Розуміючи, що силова акція Болеслава I на підтримку свого зятя є лише справою часу, Ярослав уклав угоду, спрямовану проти Болеслава I, з імператором Священної Римської імперії Генріхом II, котрий з липня 1015 воював із Польщею, і сам рушив із військом до Берестя у 1017 році, одночасно із вторгненням Генріха II у Польщу. Шукаючи виходу зі скрутного становища, Болеслав I запропонував Ярославові мир, підтримувати який мав шлюб Болеслава I із сестрою Ярослава Предславою.
Імовірно, умовами миру було звільнення доньки Болеслава I і повернення Святополка до туровського княжіння. Ярослав відкинув таку пропозицію. Тоді Болеслав I на початку 1018 року уклав мир з імператором Генріхом II на умовах Status quo ante bellum і звернув свою увагу на схід. Із військом з 2—5 тис.
поляків, 300 німецьких лицарів, 500 угорців та 1 тис. печенігів 22 липня 1018 року Болеслав I став над Західним Бугом біля міста Волинь (городище біля с. Гродек Грубешівського повіту Люблінського воєводства, Польща). Шлях на схід йому заступило військо Ярослава, яке 23 липня 1018 було вщент розбите. Ярослав Володимирович утік до Новгорода. Польське військо прискореним маршем пішло на Київ. За повідомленням Тітмара Мерзебурзького, 14 серпня 1018 польський князь Болеслав I тріумфально в'їхав у місто.
Київським князем знову став Святополк, але його жінка залишилася в полоні у Ярослава. Святополк віддав Болеславу I Червенські городи та був змушений сплатити велику контрибуцію, для збирання якої Болеслав I поставив по руських містах польські гарнізони. Отримавши виплату, Болеслав I повернувся з Києва до Польщі, можливо вже у вересні 1018 року. Руський літопис стверджує, що Святополк наказав таємно вбивати поляків. Як заручників Болеслав I узяв із собою бояр Ярослава та його сестер.
Тим часом Ярослав зібрав у Новгороді нове військо i вдруге виступив проти Святополка. Святополк, залишившись без польської підтримки, втік із Києва до печенігів. 1019 року Святополк прийшов із великим військом печенігів повернути собі київський стіл. У битві, яка сталася на місці, де було вбито Бориса, Ярослав переміг Святополка і знову посів київський стіл. Болеслав I не надав допомоги зятеві, й хоча вимагав від Ярослава Володимировича повернення своєї доньки, відомості про неї зникають.
Про Святополка руський літописець пише, що той втратив розум і загинув десь «межи Чехи і Ляхи».

### Монографії
- Алешковский М. Х. Повесть временных лет: судьба литературного произведения в древней Руси. Москва, 1971.
- Ильин Н. Н. Летописная статья 6523 года и ее источник. Москва, 1957.
- Карпов А. Ярослав Мудрый. Москва, 2001.
- Михеев С. М. «Святополкъ сѣде в Киевѣ по отци»: усобица 1015—1019 годов в древнерусских и скандинавских источниках. Москва, 2009.
- Толочко О. П., Толочко П. П. Київська Русь: Україна крізь віки, т. 4. Київ, 1998.
- Хорошев А. С. Политическая история русской канонизации (XI—XVI вв.). Москва, 1986.

### Статті
- Головко О. З історії міжкнязівської війни 1015—1019 рр. на Русі // Україна в Центрально-Східній Європі: Студії з історії XI—XVIII століть, 2000, вип. 1.
- Котляр, М. Ф. Чи Святополк убив Бориса і Гліба? // Український історичний журнал, 1989, № 12.
- Лященко А. И. «Eymundar Saga» и русские летописи // Известия АН СССР: Серия VI, 1926, т. 20, № 12.
- Мельникова Е. А. Был ли Ярослав убийцей своего брата? // Древняя Русь в свете зарубежных источников. М., 1999.
- Поппэ А. О зарождении культа святых Бориса и Глеба и о посвященных им произведениях // Russia mediaevalis. München, 1995, t. VIII, 1.
- Cook R. Russian History, Icelandic Story, and Byzantine Strategy in Eymundaráttr Hringssonar // Viator: Medieval and Renaissance Studies, 1986, vol. 17.

### Довідники
- Галушка, А. А. Усобиця Володимировичів 1015—1019 // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2013. — Т. 10 : Т — Я. — С. 246. — ISBN 978-966-00-1359-9.

title: Усобиця Володимировичів

wikitext:
{{Infobox military conflict
| conflict    = Усобиця Володимировичів
| partof      = [[Руські міжусобиці]], [[Українсько-польські війни]]
| image       =  Battle of the Alta River (1019).jpeg
| size        = 300px
| caption     = [[Битва на Альті (1019)]]
| date        = [[1015]]—[[1019]]
| place       = [[Київська Русь]]
| territory   =
| result      = перемога Ярослава; польська анексія [[Червенські городи|Червенської землі]]
| combatant1  = [[Київська Русь|Русь]]
[[Королівство Польське|Польща]]
| combatant2  = Русь
| commander1  = [[Святополк Окаянний]]
[[Болеслав I Хоробрий]]
| commander2  = [[Ярослав Мудрий]]
| strength1   =
| strength2   =
| casualties1 =
| casualties2 =
| notes       =
}}

'''Усо́биця Володи́мировичів''' — [[міжусобна війна]] в [[Київська Русь|Київській Русі]] в [[1015]]—[[1019]] роках, між [[Володимировичі|Володимировичами]] — синами київського князя [[Володимир Святославич|Володимира Святославича]], за «старійшинство» після смерті батька<ref name="ЕІУ"/>. Події династичної кризи відображені як у руських джерелах (літописи і твори борисоглібського циклу; див. «[[Сказання про святих Бориса і Гліба|Сказаніє і страсть і похвала святим Борису та Глібу]]»), так і в польських ([[Галл Анонім]]) та німецьких ([[Тітмар Мерзебурзький]]) [[хроніка]]х<ref name="ЕІУ"/>. Відгомін цих подій також зберегла більш пізня сага про Еймунда. Аналіз усіх наявних джерел показує досить суперечливу картину, і серед дослідників немає єдиної думки про перебіг подій усобиці<ref name="ЕІУ">Галушка 2013: 246.</ref>.

== Передісторія ==
Корені конфлікту полягали в тому, що Володимир Святославич мав багато синів, які могли претендувати на Київ по смерті батька. Існують згадки про те, що Володимир виділяв серед своїх синів [[Борис і Гліб|Бориса]], але прямих вказівок на те, що саме Борис мав стати головним спадкоємцем, немає. Старший син Володимира Святославича туровський князь Святополк (за іншими даними, Святополк був племінником Володимира, сином його старшого брата [[Ярополк Святославич|Ярополка Святославича]]); ще 1013 був ув'язнений батьком через спроби захопити київський престол за допомогою польського князя [[Болеслав I Хоробрий|Болеслава I Хороброго]], з донькою якого (ім'я її не збереглося) був одружений Святополк. У відповідь на ув'язнення Святополка Болеслав I вирушив у похід на Русь, заручившись підтримкою [[Печеніги|печенігів]]. Володимир Святославич був змушений звільнити Святополка разом із донькою Болеслава I.

1014 року інший син Володимира Святославича, [[Ярослав Мудрий|Ярослав]], який княжив у [[Великий Новгород|Новгороді Великому]], відмовився посилати данину в Київ. Назрівала війна між Києвом і Новгородом. Ярослав Володимирович найняв для війни з Києвом [[варяги|варягів]], чия поведінка викликала повстання новгородців, жорстоко придушене Ярославом. Тим часом у Києві під час приготувань до походу проти непокірного сина князь Володимир Святославич захворів i помер 15 липня 1015 року. Улюбленець Володимира Борис у той час був із військом у поході на печенігів.

== Перебіг ==
Літопис повідомляє, що, скориставшись відсутністю в Києві інших братів, престол захопив Святополк. І приписує йому намір знищити своїх родичів-конкурентів. У Святополка були причини непокоїтися: Ярослав уже відкрито порвав із Києвом, а київська дружина, що повернулася з невдалого походу Бориса на печенігів, намовляла Бориса силою захопити Київ. Борис нібито відмовився і 24 липня 1015 року загинув у своєму таборі в урочищі Льто (на місці майбутнього м. [[Бориспіль]]) від рук підісланих убивць. 5 вересня 1015 був убитий неподалік від [[Смоленськ]]а (нині місто в [[Росія|РФ]]) муромський князь Гліб Володимирович. Древлянський князь Святослав Володимирович спробував втекти в Угорщину, але також був убитий.

Про те, що Святополк наказав убити своїх братів, відомо з руських джерел. Частина істориків дотримується думки, що ці джерела складалися під контролем Ярослава Мудрого чи його нащадків і не відображають правдивих фактів. [[Тітмар Мерзебурзький]] (сучасник подій) взагалі не згадує про вбивства, більше того, стверджує, що Святополк втік до Польщі одразу після смерті Володимира. В [[Сага про Еймунда|сазі про Еймунда]] (датована 13 ст.) стверджується, що Ярослав підіслав своїх варягів, щоб убити свого брата Бурислейфа (можливо, мається на увазі Борис). Іноді з цього твердження роблять висновок, що під час усобиці Борис підтримував Святополка, можливо навіть привів йому на допомогу печенігів. Отже неможливо з повною певністю сказати, що сталося насправді, але свідчення пізнього й неясного зарубіжного джерела все ж навряд чи переважує усталену версію руського літописання.

Згідно з літописом про події в Києві Ярослава повідомила його сестра [[Предслава Володимирівна|Предслава]]. Звістка про вокняжіння Святополка начебто надійшла одразу після придушення Ярославом антиварязького виступу новгородців, тому князь був змушений швидко шукати миру з Новгородом, підтримка якого була йому необхідна у війні зі Святополком. Новгородці вирішили підтримати Ярослава. Битва між варязько-новгородським військом Ярослава та київською дружиною відбулася восени 1015 чи навесні 1016 року [[Любецька битва 1016|поблизу міста Любеч на Дніпрі]]. Кияни зазнали поразки і Ярослав зайняв столицю.

Дослідники, які виходять з повідомлень Тітмара Мерзебурзького про перебування Святополка в Польщі з моменту смерті Володимира, припускають, що на києвському престолі спочатку утвердився якійсь інший з синів Володимира — [[Мстислав Хоробрий]]<ref>Котляр М. Ф. [http://history.org.ua/?encyclop&termin=Lyubetska_bytva_1016 Любецька битва 1016] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160916180201/http://history.org.ua/?encyclop&termin=Lyubetska_bytva_1016 |date=16 вересня 2016 }} // {{ЕІУ|6|375}}</ref> або ж [[Святослав Володимирович|Святослав Деревлянський]]. І саме його військо зазнало поразки під Любечем. Якщо це був саме Святослав, то історія з його втечею на Захід відбулася вже після Любеча і його переслідувачем був не Святополк, а саме Ярослав<ref>{{Cite web|url=https://kyiv24.news/publications/knyazha-gra-na-vylit-gynut-svyati-vyzhyvayut-mudri|title=Олексій Мустафін. Княжа «Гра на виліт». Гинуть святі, виживають мудрі?|website=Київ24. 2022-01-08}}</ref>.

Не відмовився від претензій на престол і Святополк. Його союзником у боротьбі проти Ярослава став тесть — польський князь [[Болеслав I Хоробрий]]. Розуміючи, що силова акція Болеслава I на підтримку свого зятя є лише справою часу, Ярослав уклав угоду, спрямовану проти Болеслава I, з імператором [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]] [[Генріх II (імператор Священної Римської імперії)|Генріхом II]], котрий з липня 1015 воював із Польщею, і сам рушив із військом до [[Берестя]] у 1017 році, одночасно із вторгненням Генріха II у Польщу. Шукаючи виходу зі скрутного становища, Болеслав I запропонував Ярославові мир, підтримувати який мав шлюб Болеслава I із сестрою Ярослава Предславою.

Імовірно, умовами миру було звільнення доньки Болеслава I і повернення Святополка до туровського княжіння. Ярослав відкинув таку пропозицію. Тоді Болеслав I на початку 1018 року уклав мир з імператором Генріхом II на умовах ''[[Status quo ante bellum]]'' і звернув свою увагу на схід. Із військом з 2—5 тис.
поляків, 300 німецьких лицарів, 500 угорців та 1 тис. печенігів 22 липня 1018 року Болеслав I став над [[Західний Буг|Західним Бугом]] біля міста [[Волинь (городище)|Волинь]] (городище біля с. Гродек Грубешівського повіту Люблінського воєводства, Польща). Шлях на схід йому заступило військо Ярослава, яке 23 липня 1018 було вщент розбите. Ярослав Володимирович утік до Новгорода. Польське військо прискореним маршем пішло на Київ. За повідомленням Тітмара Мерзебурзького, 14 серпня 1018 польський князь Болеслав I тріумфально в'їхав у місто.

Київським князем знову став Святополк, але його жінка залишилася в полоні у Ярослава. Святополк віддав Болеславу I [[Червенські городи]] та був змушений сплатити велику [[контрибуція|контрибуцію]], для збирання якої Болеслав I поставив по руських містах польські гарнізони. Отримавши виплату, Болеслав I повернувся з Києва до Польщі, можливо вже у вересні 1018 року. Руський літопис стверджує, що Святополк наказав таємно вбивати поляків. Як заручників Болеслав I узяв із собою бояр Ярослава та його сестер.

Тим часом Ярослав зібрав у Новгороді нове військо i вдруге виступив проти Святополка. Святополк, залишившись без польської підтримки, втік із Києва до печенігів. 1019 року Святополк прийшов із великим військом печенігів повернути собі київський стіл. У битві, яка сталася на місці, де було вбито Бориса, Ярослав переміг Святополка і знову посів київський стіл. Болеслав I не надав допомоги зятеві, й хоча вимагав від Ярослава Володимировича повернення своєї доньки, відомості про неї зникають.

Про Святополка руський літописець пише, що той втратив розум і загинув десь «межи Чехи і Ляхи».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Бібліографія ==

=== Джерела ===
* Назаренко А. В. ''Немецкие латиноязычные источники IX—XI веков: Тексты. Перевод. Комментарий''. Москва, 1993.
* Щавелева Н. И. ''Польские латиноязычные средневековые источники: Тексты. Перевод. Комментарий''. Москва, 1990.

=== Монографії ===
* Алешковский М. Х. ''Повесть временных лет: судьба литературного произведения в древней Руси''. Москва, 1971.
* Ильин Н. Н. ''Летописная статья 6523 года и ее источник''. Москва, 1957.
* Карпов А. ''Ярослав Мудрый''. Москва, 2001.
* Михеев С. М. ''«Святополкъ сѣде в Киевѣ по отци»: усобица 1015—1019 годов в древнерусских и скандинавских источниках''. Москва, 2009.
* Толочко О. П., Толочко П. П. ''Київська Русь: Україна крізь віки'', т. 4. Київ, 1998.
* Хорошев А. С. ''Политическая история русской канонизации (XI—XVI вв.)''. Москва, 1986.

=== Статті ===
* Головко О. З історії міжкнязівської війни 1015—1019 рр. на Русі // ''Україна в Центрально-Східній Європі: Студії з історії XI—XVIII століть'', 2000, вип. 1.
* Котляр, М. Ф. Чи Святополк убив Бориса і Гліба? // ''[[Український історичний журнал]]'', 1989, № 12.
* Лященко А. И. «Eymundar Saga» и русские летописи // ''Известия АН СССР: Серия VI'', 1926, т. 20, № 12.
* Мельникова Е. А. Был ли Ярослав убийцей своего брата? // Древняя Русь в свете зарубежных источников. М., 1999.
* Поппэ А. О зарождении культа святых Бориса и Глеба и о посвященных им произведениях // ''Russia mediaevalis''. München, 1995, t. VIII, 1.
* Cook R. Russian History, Icelandic Story, and Byzantine Strategy in Eymundaráttr Hringssonar // ''Viator: Medieval and Renaissance Studies'', 1986, vol. 17.

=== Довідники ===
* Галушка, А. А. [http://history.org.ua/LiberUA/978-966-00-1359-9/978-966-00-1359-9.pdf Усобиця Володимировичів 1015—1019] // {{ЕІУ|10|246}}

== Посилання ==
{{ci}}
{{Усобиця Володимировичів}}
{{ac}}
[[Категорія:1015 в Україні]]
[[Категорія:1016 в Україні]]
[[Категорія:1017 в Україні]]
[[Категорія:1018 в Україні]]
[[Категорія:1019 в Україні]]
[[Категорія:Конфлікти в  1015]]
[[Категорія:Конфлікти в  1016]]
[[Категорія:Конфлікти в  1017]]
[[Категорія:Конфлікти в  1018]]
[[Категорія:Конфлікти в  1019]]
[[Категорія:Усобиця Володимировичів|!]]
[[Категорія:Війни XI століття]]
[[Категорія:Події «Повісті временних літ»]]

title: Усобиця Володимировичів

Місце: Київська Русь

Результат: перемога Ярослава; польська анексія Червенської землі

title: Сторони

Русь · Польща: Русь

title: Командувачі

Святополк Окаянний · Болеслав I Хоробрий: Ярослав Мудрий


text:
# Мартанська
Мартанська — станиця в Краснодарському краї, у складі Суздальського сільського округу муніципального утворення місто Гарячий Ключ.
Населення близько двох тисяч мешканців.
Станиця розташована на невеличкій річці Марта (ліва притока Кубані), у зоні передгірських широколистяних лісів, за 5 км на схід від станиці Суздальська, за 28 км східніше міста Гарячий Ключ.
Заснована у 1864. Раніше на цьому місці існував адигейський аул Псегуб (Псэгъуб).

wikiname: ukwiki

title: Мартанська

in_language: uk

wikitext:
{{Без джерел|дата=листопад 2023}}
{{станиця Росії
 | назва укр.      = Мартанська
 | назва ін.       = {{lang-ru|Мартанская}}
 | прапор          =
 | опис прапора    =
 | герб            =
 | опис герба      =
 | регіон          = [[Краснодарський край]]
 | район           = [[Гарячий Ключ]]
 | рада            = Міський округ
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | населення       = близько 2 000 осіб
 | площа           =
 | густота         =
 | поштовий індекс = 353282
 | телефонний код  =
 | координати      =
 | висота          =
 | водойма         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | адреса          =
 | голова          =
}}
'''Мартанська''' — станиця в [[Краснодарський край|Краснодарському краї]], у складі ''Суздальського сільського округу'' муніципального утворення місто [[Гарячий Ключ]].

Населення близько двох тисяч мешканців.

Станиця розташована на невеличкій річці ''[[Марта (річка)|Марта]]'' (ліва притока [[Кубань (річка)|Кубані]]), у зоні передгірських широколистяних лісів, за 5 км на схід від станиці [[Суздальська (станиця)|Суздальська]], за 28 км східніше міста Гарячий Ключ.

Заснована у 1864. Раніше на цьому місці існував адигейський аул ''Псегуб'' (Псэгъуб).

{{Гарячий Ключ}}

[[Категорія:Станиці Краснодарського краю]]

title: станиця Мартанська

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Краснодарський край

Муніципальний район: Гарячий Ключ

Поселення: Міський округ

title: Основні дані

Населення: близько 2 000 осіб

Основні дані:
Мапа
· Мартанська


text:
# Омар Еїсса
Омар Еїсса (18 вересня 1996) — єгипетський плавець. Учасник Чемпіонату світу з водних видів спорту 2017, де в попередніх запливах на дистанції 50 метрів батерфляєм посів 35-те місце і не потрапив до півфіналу.

title: Омар Еїсса

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Омар Еїсса
| оригінал імені = Omar Eissa
| зріст  =
| вага   =
| медалі =
}}
'''Омар Еїсса''' (18 вересня 1996) — [[єгипет]]ський [[Плавання (вид спорту)|плавець]]. Учасник [[чемпіонат світу з водних видів спорту 2017|Чемпіонату світу з водних видів спорту 2017]], де в попередніх запливах на дистанції [[Плавання на Чемпіонаті світу з водних видів спорту 2017 — 50 метрів батерфляєм (чоловіки)|50 метрів батерфляєм]] посів 35-те місце і не потрапив до півфіналу<ref name="WAC">{{cite web |url=http://omegatiming.com/File/Download?id=000111010A0104EB01FFFFFFFFFFFF01 |title=Heats results |accessdate=29 липня 2017 |work=FINA |archive-url=https://web.archive.org/web/20170728133625/http://omegatiming.com/file/download/?id=000111010A0104EB01FFFFFFFFFFFF01 |archive-date=28 липня 2017 |url-status=dead }}</ref><ref name="Budapest">{{cite web |url=https://fina-budapest2017.com/en/home |title=2017 World Aquatics Championships > Search via Athletes |accessdate=29 липня 2017 |work=Budapest 2017 |archive-date=22 жовтня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181022064850/http://www.fina-budapest2017.com/en/home }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Еїсса Омар}}
[[Категорія:Народились 1996]]
[[Категорія:Єгипетські плавці]]
[[Категорія:Призери Африканських ігор з плавання]]
[[Категорія:Плавці батерфляєм]]
[[Категорія:Єгипетські срібні призери Африканських ігор]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Єгипет

Народження: 18 вересня 1996 (28 років)

title: Спорт

Країна: Єгипет

Вид спорту: спортивне плавання


text:
# Масляна кислота
Масляна кислота (бутанова кислота С3Н7СООН, етилоцтова кислота СН3СН2СН2СООН) — одноосновна карбонова кислота. Назва масляної кислоти походить від латинського слова лат. butyrum або лат. buturum, що означає «вершкове масло», в якому вперше була виявлена масляна кислота. У 1818 році французький хімік Мішель Ежен Шеврель очистив її в достатній кількості, щоб вивчити її властивості. Як і решта простих аліфатичних одноосновних кислот має неприємний для людини запах. Неприємний запах масляної кислоти зазвичай відчувається в концентрації вище 10 частин на мільйон, цей запах характерний для людської блювоти.
Солі та ефіри масляної кислоти відомі як бутирати (бутаноати). Солі масляної кислоти (бутират кальцію або натрію) широко застосовуються як ефективні кормові добавки у тваринництві та птахівництві.
У промисловості масляну кислоту отримують каталітичним окисленням масляного альдегіду або бутанолу, а також зброджуванням с/г відходів, що містять крохмаль (маслянокисле бродіння).
Масляну і ізомасляну кислоту застосовують як екстрагенти лужноземельних металів (Са, Sr, Mg, Ba) при очищенні від них рідкісноземельних металів, для видалення солей Са, наприклад при декальцинуванні шкір; для синтезу ароматних речовин в парфумерії, ароматичних добавок в харчовій промисловості (метилбутират має запах яблука, ізоамілбутират — запах груші), пластифікаторів для лаків на основі ефірів целюлози, емульгаторів, ацетобутирату целюлози, який є основою атмосферостійких покриттів, бутирилхолінгалогенідів (субстрати для виявлення холінестерази). Показник кислотності (pKa) — 4.82.

title: Масляна кислота

wikitext:
[[Файл:Butyric acid acsv.svg|міні|Формула масляної кислоти]]
'''Масляна кислота''' (бутанова кислота С3Н7СООН, етилоцтова кислота СН3СН2СН2СООН) — одноосновна [[карбонова кислота]]. Назва масляної кислоти походить від латинського слова {{lang-la|butyrum}} або {{lang-la|buturum}}, що означає «вершкове масло», в якому вперше була виявлена масляна кислота. У [[1818]] році французький [[хімік]] [[Мішель Ежен Шеврель]] очистив її в достатній кількості, щоб вивчити її властивості. Як і решта простих аліфатичних одноосновних кислот має неприємний для людини запах. Неприємний запах масляної кислоти зазвичай відчувається в концентрації вище 10 частин на мільйон, цей запах характерний для людської блювоти.

Солі та ефіри масляної кислоти відомі як ''бутирати'' (''бутаноати)''. Солі масляної кислоти (бутират кальцію або натрію) широко застосовуються як ефективні кормові добавки у [[тваринництво|тваринництві]] та [[птахівництво|птахівництві]].

У промисловості масляну кислоту отримують каталітичним окисленням масляного альдегіду або бутанолу, а також зброджуванням [[с/г]] відходів, що містять [[крохмаль]] ([[маслянокисле бродіння]]).

Масляну і ізомасляну кислоту застосовують як екстрагенти лужноземельних металів (Са, Sr, Mg, Ba) при очищенні від них рідкісноземельних металів, для видалення солей Са, наприклад при декальцинуванні шкір; для синтезу ароматних речовин в парфумерії, ароматичних добавок в харчовій промисловості (метилбутират має запах яблука, ізоамілбутират — запах груші), пластифікаторів для лаків на основі ефірів целюлози, емульгаторів, ацетобутирату целюлози, який є основою атмосферостійких покриттів, бутирилхолінгалогенідів (субстрати для виявлення холінестерази). Показник кислотності (pKa) — 4.82.

== Посилання ==
* {{commonscat-inline|Butyric acid|Масляна кислота}}
* [http://www.xumuk.ru/encyklopedia/2442.html МАСЛЯНАЯ КИСЛОТА] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150330234649/http://www.xumuk.ru/encyklopedia/2442.html |date=30 березня 2015 }}, «ХиМиК.ру» {{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20121022160444/http://www.cdc.gov/niosh/ipcsneng/neng1334.html International Chemical Safety Card 1334] {{ref-en}}
* [http://jn.nutrition.org/cgi/content/full/134/2/479 2004 review of the scientific evidence on butanoate/butyrate vs. colon cancer] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080627195407/http://jn.nutrition.org/cgi/content/full/134/2/479 |date=27 червня 2008 }} {{ref-en}}
{{Карбонові кислоти}}

{{Жирні кислоти}}
{{ВП-портали|Хімія}}

{{chem-stub}}

{{DEFAULTSORT:Масляна кислота}}
[[Категорія:Одноосновні карбонові кислоти]]
[[Категорія:Насичені карбонові кислоти]]


text:
# 19008 Крістібатлер
19008 Крістібатлер (19008 Kristibutler) — астероїд головного поясу, відкритий 2 вересня 2000 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,282.

title: 19008 Крістібатлер

wikitext:
{{Планета
| назва = 19008 Крістібатлер
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[LINEAR]]
| місце відкриття = [[Сокорро (Нью-Мексико)]]
| дата відкриття = [[2 вересня]] [[2000]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''2000 RV70'''
1990 SW5
1995 SW42
1998 HA40
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|19008|2014.05.10|2013.07.27}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,048898889087 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,767270017605 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,908084453346 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,048421714706
| орбітальний період = 1811,377416632 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,198743782877 °/д
| середня аномалія = 229,3639044304°
| нахил орбіти = 2,850209852045°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 62,91180016467°
| арг_перицентру = 355,4968060264°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,2
| спектр_тип =
}}

'''19008 Крістібатлер''' (19008 Kristibutler) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[2 вересня]] [[2000]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,282.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Крістібатлер}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (19001-19100)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|19008}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|19007 Nirajnathan|19009 Galenmaly}}
{{Сонячна система}}

[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 2000]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 19008 Крістібатлер

Відкривач: LINEAR

Місце відкриття: Сокорро (Нью-Мексико)

Дата відкриття: 2 вересня 2000

title: Позначення

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Вологі ліси Підвітряних островів
Вологі ліси Підвітряних островів (ідентифікатор WWF: NT0134) — неотропічний екорегіон тропічних та субтропічних вологих широколистяних лісів, розташований на Карибах.

## Географія
Екорегіон вологих лісів Підвітряних островів розташований на Підвітряних островах, які складають північну частину Малих Антильських островів. Ці вулканічні острови простягаються двома паралельними дугами з північного заходу на південний схід. Більш високі й вологі острови внутрішньої (західної) дуги переважно є активними вулканами, тоді як більш посушливі й низькі острови зовнішньої дуги переважно являють собою вкриті вапняком вершини затоплених згаслих вулканів.
На північному заході регіону, на схід від Пуерто-Рико, розташовані Віргінські острови. Цей архіпелаг є частиною Зовнішньої дуги і включає понад 100 островів, зокрема Сент-Томас, Сент-Джон, Тортолу, Ангеаду та Вірджин-Горду. Найбільшим островом архіпелагу є Санта-Крус, який розташований на 60 км південніше і є частиною Внутрішньої дуги.
До складу Підвітряних островів також входять острови Саба, Сінт-Естатіус, Сент-Кіттс, Невіс, Редонда та Монтсеррат, які складають Внутрішню дугу, та острови Ангілья, Сен-Мартен, Сен-Бартелемі, Барбуда та Антигуа, які складають паралельну Зовнішню дугу. Найпівденнішим в групі Підвітряних островів є архіпелаг Гваделупа. Його основу складають острови Бас-Тер та Гранд-Тер, розділені вузькою протокою Рів'єр-Сале, ширина якої подекуди становить лише 50 м. Також до складу Гваделупи входить острів Ля-Десірад, розташований східніше, та острови Марі-Галан і Ле-Сент, розташовані південніше.
Адміністративно Віргінські острови розділені між Американськими Віргінськими островами — острівною територією США та Британськими Віргінськими островами — заморською територією Великої Британії. Заморськими територіями Британії також є Ангілья і Монтсеррат, тоді як Гваделупа і Сен-Бартелемі є заморськими володіннями Франції. Сен-Мартен, північна половина острова Сен-Мартен, також є заморським володінням Франції, а Сінт-Мартен, його південна половина, належить Нідерландам. Частиною Нідерландів також є острови Саба, Сінт-Естатіус, які разом з Сінт-Мартеном відомі як острови ССС. Острови Антигуа, Барбуда і Редонда складають незалежну державу Антигуа і Барбуда, а острови Сент-Кіттс і Невіс — державу Сент-Кіттс і Невіс.
Вулканічна дуга Малих Антильських островів утворилася внаслідок субдукції Карибської плити під Південноамериканську плиту. Вулканічна активність триває на островах Внутрішньої дуги. З геологічної точки зору їх основу складають неогенові та четвертинні андезити, лавові потоки та пірокластичні відклади. На деяких островах Внутрішньої поясу, зокрема на Сінт-Естатіусі, Сент-Кіттсі та Монтсерраті, зустрічаються пліоценові та плейстоценові вапняки. Основу островів Зовнішньої дуги складають форміферові або оолітові вапняки.
На Гваделупі, де сходяться Внутрішня і Зовнішня дуги, присутні риси обох поясів. Гранд-Тер, східна половина Гваделупи, повністю складається з вапняків, які вкривають старі андезити та дацити. На острові Бас-Тер, західній половині Гваделупи, розташований діючий вулкан Ла-Гранд-Суфрієр, найвища вершина Малих Антильських островів заввишки 1467 м. Іншими діючими вулканами в регіоні є Суфрієр-Гіллз (1050 м) на Монтсерраті, та Маунт-Сінері (887 м) на Сабі.
Екорегіон вологих лісів Навітряних островів переважно охоплює вологі гірські райони, розташовані у внутрішніх районах великих островів. Він включає західні частини островів Санта-Крус, Сент-Томас, Сент-Джон і Тортола в групі Віргінських островів, внутрішні гірські райони Сент-Кіттсу, Невісу, Монтсеррату і Антигуа, а також більшу частину острова Бас-Тер на Гваделупі. Більш посушливі передгір'я та пласкі прибережні низовини цих островів входять до екорегіонів сухих лісів Малих Антильських островів, склерофітних чагарників Підвітряних островів та мангрів Малих Антильських островів.

## Клімат
На більшій частині екорегіону переважає екваторіальний клімат (Af за класифікацією кліматів Кеппена). Панівними вітрами в регіоні є північно-східні пасати, по відношенню до яких архіпелаг знаходиться з підвітряної сторони. Влітку та восени в регіоні триває сезон дощів, під час якого часто трапляються урагани та тропічні шторми. Середньорічна кількість опадів у високогір'ях Бас-Теру може досягати 12 000 мм.

## Флора
Рослинний покрив екорегіону представлений вологими тропічними лісами, які, як і ліси на решті Карибів, характеризуються багатою й різноманітною флорою та великою кількістю ендемічних рослин. У цих лісах переважають різні види міконій (Miconia spp.) та клузій (Clusia spp.), а на відносно незайманих ділянках — табонукові дерева (Dacryodes excelsa). У лісах на висоті понад 600 м над рівнем моря зустрічаються різноманітні пальми, особливо гірські пальми (Prestoea acuminata var. montana), які у деяких районах можуть складати понад 60 % від загальної кількості дерев.
Деякі Підвітряні острови вирізняються відсутністю добре розвинених дощових лісів, що пояснюється періодичними пошкодженнями лісових насаджень сильними ураганами, основний шлях яких проходить через архіпелаг. Тропічні урагани формують нерівномірний лісовий намет, який дозволяє проникнення додаткових сонячних променів та заохочує ріст вторинних видів, які не є частиною кульмінаційного лісу. Вплив штормів, безсумнівно, є основним фактором порушень, що постійно впливає на ліси екорегіону, формує лісовий покрив та підтримує більшу частину лісів в передкульмінаційному стані.

## Фауна
Фауна Підвітряних островів, подібно до інших островів Карибського регіону, характеризується відносно високим рівнем острівного ендемізму. Біорізноманіття та кількість острівних ендеміків на різних островах залежить від розміру самого острова, різноманіття його природних екосистем та відстані від материка чи іншого острова. Таким чином, великі острови, такі як Гваделупа, характеризуються вищим рівнем біорізноманіття та ендемізму, ніж менші острови.
Серед птахів, поширених у вологих лісах Підвітряних островів, слід відзначити пурпуровошийого голуба (Patagioenas squamosa), білощокого голубка (Geotrygon mystacea), товстодзьобого ані (Crotophaga ani), ширококрилого канюка (Buteo platypterus), карибську еленію (Elaenia martinica), антильського піві (Contopus latirostris), рудогорлого солітаріо (Myadestes genibarbis) та церебу (Coereba flaveola). Ендеміками екорегіону є чорні гіли (Melanerpes herminieri) та монтсератські трупіали (Icterus oberi), а майже ендемічними його представниками — аметистовогорлі колібрі (Eulampis jugularis), пуерто-риканські колібрі-манго (Anthracothorax aurulentus), карибські колібрі (Eulampis holosericeus), чубаті колібрі (Orthorhyncus cristatus), антильські голкохвости (Chaetura martinica), рудокрилі копетони (Myiarchus oberi), руді дигачі (Cinclocerthia ruficauda), антильські дрозди (Turdus lherminieri) та малі вівсянки-снігурці (Loxigilla noctis). Раніше в лісах Гваделупи жили ендемічні гваделупські амазони (Amazona violacea) та гваделупські аратинги (Psittacara labati), однак вони вимерли у XVIII столітті. Сент-кіттські вісянки-снігурці (Melopyrrha grandis), які зустрічалися у вологих гірських лісах Сент-Кіттсу, також вважаються вимерлими.
Герпетофауна екорегіону також включає низку ендемічних видів. Серед ендемічних або майже ендемічних плазунів, що зустрічаються у вологих лісах Підвітряних островів, слід відзначити монтсерратську амейву (Pholidoscelis pluvianotatus), монтсерратського аноліса (Anolis lividus), санта-круського аноліса (Anolis acutus), гваделупського аноліса (Anolis marmoratus) та гваделупського полоза (Alsophis antillensis), а серед ендемічних амфібій — гваделупську лісову жабу (Eleutherodactylus pinchoni) та гваделупську струмкову жабу (Eleutherodactylus barlagnei).
Єдиними місцевими ссавцями в екорегіоні є рукокрилі, серед яких слід відзначити звичайних молосів (Molossus molossus), антильських плодоїдів (Brachyphylla cavernarum) та ямайських плодоїдів (Artibeus jamaicensis), а також майже ендемічних гваделупських великооків (Chiroderma improvisum), гваделупських жовтосмугів (Sturnira angeli) та гваделупських пергачів (Eptesicus guadeloupensis). Також на Гваделупі мешкають гваделупські ракуни (Procyon lotor minor), однак ці тварини потрапили на острів лише кілька століть тому завдяки людям.
Усі місцеві ендемічні гризуни, які раніше зустрічалися на Малих Антильських островах, зокрема велетенські барбудські рисові хом'яки (Megalomys georginae) та сент-кіттські хом'яки (Pennatomys nivalis), вимерли незабаром після появи на островах численних інвазивних ссавців. На Малі Антильські острови були інтродуковані свійські кози і свині, свійські коти (Felis catus), хатні миші (Mus musculus), чорні пацюки (Rattus rattus), сірі пацюки (Rattus norvegicus) та зелені мартишки (Chlorocebus sabaeus), які мали значний вплив на місцеву флору і фауну. Особливо руйнівний вплив мала інтродукція хижих малих мангустів (Urva auropunctata). Ці тварини початково були завезені для боротьби з гризунами, однак їх поява в регіоні призвела до вимирання низки видів плазунів, зокрема ендемічних гваделупських мабуй (Mabuya guadeloupae) та монтсерратських мабуй (Mabuya montserratae).

## Збереження
Основними загрозами для збереження природи регіону є вирубка лісів, пов'язана з розвитком сільського господарства, видобутком корисних копалин та виробництвом деревного вугілля, а також полювання та поширення інтродукованих видів рослин і тварин. Залишки лісів на багатьох островах регіону являють собою невеликі, ізольовані "острівці" природної рослинності, оточені плантаціями та іншими сільськогосподарськими угіддями.
Оцінка 2017 року показала, що 755 км², або 82 % екорегіону, є заповідними територіями. Природоохоронні території включають: Національний парк Віргінських островів на Американських Віргінських островах, Гваделупський національний парк на Гваделупі, Лісовий заповідник Центральних пагорбів на Монтсерраті, Природний заповідник Воллінгс на Антигуа та Центральний лісовий національний парк на Сент-Кіттсі.

title: Вологі ліси Підвітряних островів

wikitext:
{{Infobox ecoregion
|name = Вологі ліси Підвітряних островів
|image =Gingerland, Nevis.png
|image_size =
|image_alt = Вологі ліси Підвітряних островів
|caption =Вологий тропічний ліс на острові Невіс
| мапа = Ecoregion NT0134.png
| мапа_ширина=
| мапа_підпис= Розташування екорегіону
|ecozone = [[Неотропіка]]
|biome = [[Тропічні та субтропічні вологі широколистяні ліси]]
|animals =
|bird_species =
|mammal_species =
|border =
|borders = [[Склерофітні чагарники Підвітряних островів]]
[[Сухі ліси Малих Антильських островів]]
[[Мангри Малих Антильських островів]]
|area = 918
|countries = [[Сполучені Штати Америки]], [[Велика Британія]], [[Франція]], [[Сент-Кіттс і Невіс]], [[Антигуа і Барбуда]]
|state =
|region_type =
|elevation =
|coordinates =
|geology =
|seas =
|rivers =
|climate =
|soil =
|conservation = критичний/зникаючий
|global200 = NT0134
|habitat_loss =
|habitat_loss_ref =
|protected = 755 (82 %
|protected_ref = )<ref name="dinerstein">{{cite journal |last1=Dinerstein |first1=Eric |last2=Olson |first2=David |last3=Joshi |first3=Anup |last4=Vynne |first4=Carly |last5=Burgess |first5=Neil D. |last6=Wikramanayake |first6=Eric |last7=Hahn |first7=Nathan |last8=Palminteri |first8=Suzanne |last9=Hedao |first9=Prashant |last10=Noss |first10=Reed |last11=Hansen |first11=Matt |last12=Locke |first12=Harvey |last13=Ellis |first13=Erle C |last14=Jones |first14=Benjamin |last15=Barber |first15=Charles Victor |last16=Hayes |first16=Randy |last17=Kormos |first17=Cyril |last18=Martin |first18=Vance |last19=Crist |first19=Eileen |last20=Sechrest |first20=Wes |last21=Price |first21=Lori |last22=Baillie |first22=Jonathan E. M. |last23=Weeden |first23=Don |last24=Suckling |first24=Kierán |last25=Davis |first25=Crystal |last26=Sizer |first26=Nigel |last27=Moore |first27=Rebecca |last28=Thau |first28=David |last29=Birch |first29=Tanya |last30=Potapov |first30=Peter |last31=Turubanova |first31=Svetlana |last32=Tyukavina |first32=Alexandra |last33=de Souza |first33=Nadia |last34=Pintea |first34=Lilian |last35=Brito |first35=José C. |last36=Llewellyn |first36=Othman A. |last37=Miller |first37=Anthony G. |last38=Patzelt |first38=Annette |last39=Ghazanfar |first39=Shahina A. |last40=Timberlake |first40=Jonathan |last41=Klöser |first41=Heinz |last42=Shennan-Farpón |first42=Yara |last43=Kindt |first43=Roeland |last44=Lillesø |first44=Jens-Peter Barnekow |last45=van Breugel |first45=Paulo |last46=Graudal |first46=Lars |last47=Voge |first47=Maianna |last48=Al-Shammari |first48=Khalaf F. |last49=Saleem |first49=Muhammad |title=An Ecoregion-Based Approach to Protecting Half the Terrestrial Realm |journal=BioScience |date=2017 |volume=67 |issue=6 |pages=534–545 |doi=10.1093/biosci/bix014|display-authors=20}}</ref>
}}
'''Вологі ліси Підвітряних островів''' (ідентифікатор WWF: NT0134) — [[Неотропіка|неотропічний]] [[екорегіон]] [[Тропічні та субтропічні вологі широколистяні ліси|тропічних та субтропічних вологих широколистяних лісів]], розташований на [[Кариби|Карибах]]<ref name="ecomap">{{cite web|title=Map of Ecoregions 2017|url=https://ecoregions2017.appspot.com/|publisher=Resolve, using WWF data|language=en|access-date=24 листопада 2024}}</ref>.
[[Файл:Panorama Chutes du Carbet.jpg|міні|праворуч|300пкс|Дощовий ліс на Гваделупі]]
[[Файл:From Garibaldi Hill (5809292121).jpg|міні|праворуч|300пкс|Ландшафт Монтсеррату]]
[[Файл:Sunscreen in the Water (24775121614).jpg|міні|праворуч|300пкс|Ландшафт Національного парку Віргінських островів]]
== Географія ==
Екорегіон вологих лісів Підвітряних островів розташований на {{нп|Північні Підвітряні острови|Підвітряних островах|en|Leeward Islands}}, які складають північну частину [[Малі Антильські острови|Малих Антильських островів]]. Ці [[Вулканічний острів|вулканічні острови]] простягаються двома паралельними [[Вулканічна дуга|дугами]] з північного заходу на південний схід. Більш високі й вологі острови внутрішньої (західної) дуги переважно є [[активний вулкан|активними вулканами]], тоді як більш посушливі й низькі острови зовнішньої дуги переважно являють собою вкриті вапняком вершини затоплених згаслих вулканів.

На північному заході регіону, на схід від [[Пуерто-Рико]], розташовані [[Віргінські острови]]. Цей архіпелаг є частиною Зовнішньої дуги і включає понад 100 островів, зокрема [[Сент-Томас]], [[Сент-Джон (Віргінські острови)|Сент-Джон]], [[Тортола|Тортолу]], [[Анегада|Ангеаду]] та {{нп|Вірджин-Горда|Вірджин-Горду|en|Virgin Gorda}}. Найбільшим островом архіпелагу є [[Санта-Крус (Віргінські острови)|Санта-Крус]], який розташований на 60 км південніше і є частиною Внутрішньої дуги.

До складу Підвітряних островів також входять острови [[Саба (острів)|Саба]], [[Сінт-Естатіус]], [[Сент-Кіттс]], [[Невіс]], [[Редонда]] та [[Монтсеррат]], які складають Внутрішню дугу, та острови [[Ангілья]], [[Сен-Мартен (острів)|Сен-Мартен]], [[Сен-Бартелемі]], [[Барбуда]] та [[Антигуа]], які складають паралельну Зовнішню дугу. Найпівденнішим в групі Підвітряних островів є архіпелаг [[Гваделупа]]. Його основу складають острови [[Бас-Тер (острів)|Бас-Тер]] та [[Гранд-Терр (Гваделупа)|Гранд-Тер]], розділені вузькою протокою {{нп|Рів'єр-Сале (Гваделупа)|Рів'єр-Сале|fr|Rivière Salée (Guadeloupe)}}, ширина якої подекуди становить лише 50 м. Також до складу Гваделупи входить острів [[Ля-Десірад]], розташований східніше, та острови [[Марі-Галан]] і [[Ле-Сент]], розташовані південніше.

Адміністративно Віргінські острови розділені між [[Американські Віргінські Острови|Американськими Віргінськими островами]] — [[Острівні території США|острівною територією]] [[Сполучені штати Америки|США]] та [[Британські Віргінські Острови|Британськими Віргінськими островами]] — [[Британські заморські території|заморською територією]] [[Велика Британія|Великої Британії]]. Заморськими територіями Британії також є [[Ангілья]] і [[Монтсеррат]], тоді як [[Гваделупа]] і [[Сен-Бартелемі]] є [[Заморські володіння Франції|заморськими володіннями]] [[Франція|Франції]]. [[Сен-Мартен (Франція)|Сен-Мартен]], північна половина острова Сен-Мартен, також є заморським володінням Франції, а [[Сінт-Мартен]], його південна половина, належить Нідерландам. Частиною Нідерландів також є острови [[Саба (острів)|Саба]], [[Сінт-Естатіус]], які разом з Сінт-Мартеном відомі як [[острови ССС]]. Острови Антигуа, Барбуда і Редонда складають незалежну державу [[Антигуа і Барбуда]], а острови Сент-Кіттс і Невіс — державу [[Сент-Кіттс і Невіс]].

[[Вулканічна дуга Малих Антильських островів]] утворилася внаслідок [[Субдукція|субдукції]] [[Карибська плита|Карибської плити]] під [[Південноамериканська плита|Південноамериканську плиту]]. Вулканічна активність триває на островах Внутрішньої дуги. З геологічної точки зору їх основу складають [[Неогеновий період|неогенові]] та [[Четвертинний період|четвертинні]] [[андезит]]и, [[лава|лавові]] потоки та [[Пірокластичні породи|пірокластичні]] відклади. На деяких островах Внутрішньої поясу, зокрема на Сінт-Естатіусі, Сент-Кіттсі та Монтсерраті, зустрічаються [[пліоцен]]ові та [[плейстоцен]]ові [[вапняк]]и. Основу островів Зовнішньої дуги складають форміферові або [[Ооліти|оолітові]] вапняки.

На Гваделупі, де сходяться Внутрішня і Зовнішня дуги, присутні риси обох поясів. Гранд-Тер, східна половина Гваделупи, повністю складається з вапняків, які вкривають старі андезити та [[дацит]]и. На острові Бас-Тер, західній половині Гваделупи, розташований [[Активний вулкан|діючий вулкан]] [[Суфріер|Ла-Гранд-Суфрієр]], найвища вершина Малих Антильських островів заввишки 1467 м. Іншими діючими вулканами в регіоні є [[Суфрієр-Гіллз]] (1050 м) на Монтсерраті, та [[Маунт-Сінері]] (887 м) на Сабі.

Екорегіон вологих лісів Навітряних островів переважно охоплює вологі гірські райони, розташовані у внутрішніх районах великих островів. Він включає західні частини островів Санта-Крус, Сент-Томас, Сент-Джон і Тортола в групі Віргінських островів, внутрішні гірські райони Сент-Кіттсу, Невісу, Монтсеррату і Антигуа, а також більшу частину острова Бас-Тер на Гваделупі. Більш посушливі передгір'я та пласкі прибережні низовини цих островів входять до екорегіонів [[Сухі ліси Малих Антильських островів|сухих лісів Малих Антильських островів]], [[Склерофітні чагарники Підвітряних островів|склерофітних чагарників Підвітряних островів]] та [[Мангри Малих Антильських островів|мангрів Малих Антильських островів]].

== Клімат ==
На більшій частині екорегіону переважає [[Тропічний клімат вологих лісів|екваторіальний клімат]] (Af за [[Класифікація кліматів Кеппена|класифікацією кліматів Кеппена]]). Панівними вітрами в регіоні є північно-східні [[пасати]], по відношенню до яких архіпелаг знаходиться з [[Навітряний та підвітряний|підвітряної сторони]]. Влітку та восени в регіоні триває [[сезон дощів]], під час якого часто трапляються урагани та [[Тропічний циклон|тропічні шторми]]. Середньорічна кількість опадів у високогір'ях Бас-Теру може досягати 12 000 мм.

== Флора ==
Рослинний покрив екорегіону представлений вологими тропічними лісами, які, як і ліси на решті [[Кариби|Карибів]], характеризуються багатою й різноманітною флорою та великою кількістю [[Ендемік|ендемічних]] рослин. У цих лісах переважають різні види {{нп|Miconia|міконій|en|Miconia}} (''Miconia'' spp.) та {{нп|Clusia|клузій|en|Clusia}} (''Clusia'' spp.), а на відносно незайманих ділянках — {{нп|Dacryodes excelsa|табонукові дерева|en|Dacryodes excelsa}} (''Dacryodes excelsa''). У лісах на висоті понад 600 м над рівнем моря зустрічаються різноманітні пальми, особливо {{нп|Prestoea acuminata var. montana|гірські пальми|en|Prestoea acuminata var. montana}} (''Prestoea acuminata var. montana''), які у деяких районах можуть складати понад 60 % від загальної кількості дерев.

Деякі Підвітряні острови вирізняються відсутністю добре розвинених [[Тропічні та субтропічні дощові ліси|дощових лісів]], що пояснюється періодичними пошкодженнями лісових насаджень сильними ураганами, основний шлях яких проходить через архіпелаг. Тропічні урагани формують нерівномірний [[лісовий намет]], який дозволяє проникнення додаткових сонячних променів та заохочує ріст вторинних видів, які не є частиною [[Клімакс (екологія)|кульмінаційного лісу]]. Вплив штормів, безсумнівно, є основним фактором [[Порушення (екологія)|порушень]], що постійно впливає на ліси екорегіону, формує лісовий покрив та підтримує більшу частину лісів в передкульмінаційному стані.

== Фауна ==
Фауна Підвітряних островів, подібно до інших островів Карибського регіону, характеризується відносно високим рівнем острівного [[ендемізм]]у. [[Біорізноманіття]] та кількість острівних ендеміків на різних островах залежить від розміру самого острова, різноманіття його природних екосистем та відстані від материка чи іншого острова. Таким чином, великі острови, такі як Гваделупа, характеризуються вищим рівнем біорізноманіття та ендемізму, ніж менші острови.

Серед птахів, поширених у вологих лісах Підвітряних островів, слід відзначити [[Голуб пурпуровошиїй|пурпуровошийого голуба]] (''Patagioenas squamosa''), [[Голубок білощокий|білощокого голубка]] (''Geotrygon mystacea''), [[Ані товстодзьобий|товстодзьобого ані]] (''Crotophaga ani''), [[Канюк ширококрилий|ширококрилого канюка]] (''Buteo platypterus''), [[Еленія карибська|карибську еленію]] (''Elaenia martinica''), [[Піві антильський|антильського піві]] (''Contopus latirostris''), [[Солітаріо рудогорлий|рудогорлого солітаріо]] (''Myadestes genibarbis'') та [[Цереба|церебу]] (''Coereba flaveola''). Ендеміками екорегіону є {{нп|Гіла чорна|чорні гіли|en|Guadeloupe woodpecker}} (''Melanerpes herminieri'') та [[Трупіал монсератський|монтсератські трупіали]] (''Icterus oberi''), а майже ендемічними його представниками — [[Колібрі аметистовогорлий|аметистовогорлі колібрі]] (''Eulampis jugularis''), [[Anthracothorax aurulentus|пуерто-риканські колібрі-манго]] (''Anthracothorax aurulentus''), [[Колібрі карибський|карибські колібрі]] (''Eulampis holosericeus''), [[Колібрі чубатий|чубаті колібрі]] (''Orthorhyncus cristatus''), [[Голкохвіст антильський|антильські голкохвости]] (''Chaetura martinica''), [[Копетон рудокрилий|рудокрилі копетони]] (''Myiarchus oberi''), [[Дигач рудий|руді дигачі]] (''Cinclocerthia ruficauda''), [[Дрізд антильський|антильські дрозди]] (''Turdus lherminieri'') та [[Вівсянка-снігурець мала|малі вівсянки-снігурці]] (''Loxigilla noctis''). Раніше в лісах Гваделупи жили ендемічні [[Фіолетовий амазон|гваделупські амазони]] (''Amazona violacea'') та [[Psittacara labati|гваделупські аратинги]] (''Psittacara labati''), однак вони вимерли у XVIII столітті. [[Melopyrrha grandis|Сент-кіттські вісянки-снігурці]] (''Melopyrrha grandis''), які зустрічалися у вологих гірських лісах Сент-Кіттсу, також вважаються вимерлими.

Герпетофауна екорегіону також включає низку ендемічних видів. Серед ендемічних або майже ендемічних плазунів, що зустрічаються у вологих лісах Підвітряних островів, слід відзначити [[Pholidoscelis pluvianotatus|монтсерратську амейву]] (''Pholidoscelis pluvianotatus''), [[Anolis lividus|монтсерратського аноліса]] (''Anolis lividus''), [[Anolis acutus|санта-круського аноліса]] (''Anolis acutus''), [[Anolis marmoratus|гваделупського аноліса]] (''Anolis marmoratus'') та [[Alsophis antillensis|гваделупського полоза]] (''Alsophis antillensis''), а серед ендемічних амфібій — {{нп|Eleutherodactylus pinchoni|гваделупську лісову жабу|en|Eleutherodactylus pinchoni}} (''Eleutherodactylus pinchoni'') та {{нп|Eleutherodactylus barlagnei|гваделупську струмкову жабу|en|Eleutherodactylus barlagnei}} (''Eleutherodactylus barlagnei'').

Єдиними місцевими ссавцями в екорегіоні є [[рукокрилі]], серед яких слід відзначити [[Molossus molossus|звичайних молосів]] (''Molossus molossus''), [[Brachyphylla cavernarum|антильських плодоїдів]] (''Brachyphylla cavernarum'') та [[Artibeus jamaicensis|ямайських плодоїдів]] (''Artibeus jamaicensis''), а також майже ендемічних [[Chiroderma improvisum|гваделупських великооків]] (''Chiroderma improvisum''), [[Sturnira angeli|гваделупських жовтосмугів]] (''Sturnira angeli'') та [[Eptesicus guadeloupensis|гваделупських пергачів]] (''Eptesicus guadeloupensis''). Також на Гваделупі мешкають [[Procyon lotor minor|гваделупські ракуни]] (''Procyon lotor minor''), однак ці тварини потрапили на острів лише кілька століть тому завдяки людям.

Усі місцеві ендемічні гризуни, які раніше зустрічалися на Малих Антильських островах, зокрема {{нп|Megalomys audreyae|велетенські барбудські рисові хом'яки|en|Megalomys audreyae}} (''Megalomys georginae'') та [[Pennatomys nivalis|сент-кіттські хом'яки]] (''Pennatomys nivalis''), вимерли незабаром після появи на островах численних [[Інвазійні види|інвазивних]] ссавців. На Малі Антильські острови були [[інтродуковані види|інтродуковані]] свійські [[Козел свійський|кози]] і [[Свиня свійська|свині]], [[Кіт свійський|свійські коти]] (''Felis catus''), [[Миша хатня|хатні миші]] (''Mus musculus''), [[Пацюк чорний|чорні пацюки]] (''Rattus rattus''), [[Пацюк сірий|сірі пацюки]] (''Rattus norvegicus'') та [[Зелена мартишка|зелені мартишки]] (''Chlorocebus sabaeus''), які мали значний вплив на місцеву флору і фауну. Особливо руйнівний вплив мала інтродукція хижих [[Urva auropunctata|малих мангустів]] (''Urva auropunctata''). Ці тварини початково були завезені для боротьби з гризунами, однак їх поява в регіоні призвела до вимирання низки видів плазунів, зокрема ендемічних [[Mabuya guadeloupae|гваделупських мабуй]] (''Mabuya guadeloupae'') та [[Mabuya montserratae|монтсерратських мабуй]] (''Mabuya montserratae'').

== Збереження ==
Основними загрозами для збереження природи регіону є вирубка лісів, пов'язана з розвитком сільського господарства, видобутком корисних копалин та виробництвом деревного вугілля, а також полювання та поширення інтродукованих видів рослин і тварин. Залишки лісів на багатьох островах регіону являють собою невеликі, ізольовані "острівці" природної рослинності, оточені плантаціями та іншими сільськогосподарськими угіддями.

Оцінка 2017 року показала, що 755 км², або 82 % екорегіону, є заповідними територіями<ref name="dinerstein" />. Природоохоронні території включають: [[Верджин-Айлендс|Національний парк Віргінських островів]] на Американських Віргінських островах, {{нп|Гваделупський національний парк||en|Guadeloupe National Park}} на Гваделупі, {{нп|Центральні пагорби (Монтсеррат)|Лісовий заповідник Центральних пагорбів|en|Centre Hills}} на Монтсерраті, {{нп|Сигнал-Гілл (Антигуа)|Природний заповідник Воллінгс|en|Signal Hill (Antigua and Barbuda)}} на Антигуа та {{нп|Центральний лісовий національний парк (Сент-Кіттс)|Центральний лісовий національний парк|en|Central Forest Reserve National Park}} на Сент-Кіттсі.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.worldwildlife.org/ecoregions/nt0134 «Leeward Islands moist forests». Terrestrial Ecoregions. World Wildlife Fund.]
* [https://www.oneearth.org/ecoregions/leeward-islands-moist-forests/ «Leeward Islands Moist Forests» — One Earth.]

[[Категорія:Екорегіони США]]
[[Категорія:Екорегіони Великої Британії]]
[[Категорія:Екорегіони Франції]]
[[Категорія:Екорегіони Сент-Кіттс і Невісу]]
[[Категорія:Екорегіони Антигуа і Барбуди]]
[[Категорія:Географія Американських Віргінських Островів]]
[[Категорія:Географія Британських Віргінських Островів]]
[[Категорія:Географія Монтсеррату]]
[[Категорія:Географія Гваделупи]]
[[Категорія:Вологий тропічний ліс]]

title: Вологі ліси Підвітряних островів

Екозона: Неотропіка

Статус збереження: критичний/зникаючий

Межі: Склерофітні чагарники Підвітряних островів · Сухі ліси Малих Антильських островів · Мангри Малих Антильських островів

Країни: Сполучені Штати Америки, Велика Британія, Франція, Сент-Кіттс і Невіс, Антигуа і Барбуда


text:
# Черкаський музичний коледж ім. С. С. Гулака-Артемовського
Черкаський музичний фаховий коледж ім. С. С. Гулака-Артемовського — (повна назва - Комунальний заклад фахової передвищої освіти "Черкаський музичний фаховий коледж ім. С.С. Гулака-Артемовського Черкаської обласної ради") комунальний заклад фахової передвищої освіти у місті Черкаси, який готує фахівців спеціальності 025 Музичне мистецтво. До 2020 мав назву Черка́ське музи́чне учи́лище ім. С.С. Гула́ка-Артемо́вського.

## Історія
Засновано училище у 1961 році. З початку базувалось у трьох класах напівпідвального приміщення дитячої музичної школи № 1 міста Черкаси. Отримало нове приміщення після зведення сучасної добудови до старої будівлі колишньої чоловічої гімназії, яка є архітектурним спадком В. В. Городецького і зведена у 1903. У 1986 році Черкаському музичному училищу присвоєно ім'я видатного українського співака і композитора С. С. Гулака-Артемовського.
Біля центрального входу до училища 18 січня 2019 року було встановлено Пам'ятник митрополитові Василю Липківському. В урочистостях взяли участь Президент України Петро Порошенко і митрополит Православної церкви України Епіфаній. 2020 року заклад перейменований у коледж.

## Діяльність
Черкаський музичний фаховий коледж ім. С.С. Гулака-Артемовського випускає фахівців за спеціалізаціями:
- фортепіано;
- оркестрові струнні інструменти;
- оркестрові духові та ударні інструменти;
- народні інструменти;
- хорове диригування;
- академічний спів;
- теорія музики;
- музичне мистецтво естради.

## Викладачі
Серед виклалачів:
- Сергій Анатолійович Удод — викладач класу тромбона, соліст Черкаського симфонічного оркестру;
- Олександр Олександрович Лісун — викладач класу тромбон (до 2011 року);
- Валентина Яківна Саввопуло — Народна артистка України, кавалер ордена княгині Ольги;
- Олександр Миколайович Дяченко — Заслужений діяч мистецтв України;
- Красавіна Лариса Миколаївна — Заслужений працівник культури України[3];
- Валентин Іванович Хороший — Заслужений працівник культури України;
- Володимир Васильович Бреславський — Заслужений працівник культури України;
- Микола Федорович Євпак - Заслужений працівник культури України;
- Конощенко Володимир Федорович — Заслужений працівник культури України

тощо.

## Музичні колективи
Серед музичних колективів училища:
- симфонічний оркестр (керівник — О. Дяченко);
- хор (керівник — С. Кладій);
- оркестр народних інструментів (керівник — І. Дяченко);
- духовий оркестр (керівник — В. Бреславський);
- ансамбль бандуристів (керівник — В. Луньова);
- ансамбль гітаристів (керівник Г. Ковальова);
- біг-бенд (керівник — М. Євпак);
- хор студентів естрадного відділу (керівник — Н. Шмараєва-Гожа) та ін.

## Відомі випускники
За майже півстолітню історію діяльності в стінах коледжу підготовлено понад 6 тисяч молодих спеціалістів. Серед них — більше 300 лауреатів міжнародних, всеукраїнських, міжрегіональних конкурсів виконавців, відомі музиканти-виконавці, вокалісти, керівники мистецьких колективів, драматичні артисти, музичні педагоги, зокрема:
- Ю. Власенко — професор Московської
консерваторії ім. П. І. Чайковського;
- В. Замула — володар Кубка Світу серед акордеоністів;
- Л. Зайнчківська — народна артистка України;
- С. Проскурня — режисер, театральний діяч;
- О. Бондаренко — хоровий диригент, заслужений діяч мистецтв України;
- О. Стадник — заслужений діяч мистецтв України, художній керівник та головний диригент Державного академічного Волинського народного хору;
- С. Савченко — флейтист, концертмейстер групи флейт Симфонічного оркестру Держтелерадіо України.
- В. Боюнець — домбрист, артист Національного академічного оркестру народних інструментів;
- Л. Шумська — хоровий диригент, заслужений діяч мистецтв України, професор.
- брати Осичнюки - рок-гурт "Спів Братів"

## Галерея
- Старовинна частина училища (1910).
- Старовинна частина училища (2010)

wikitext:
{{ВНЗ
|назва=Черкаський музичний фаховий коледж ім. С.С. Гулака-Артемовського
|скорочення=
|зображення= Файл:Чоловіча гімназія (Б.Вишневецького, 6)3!.JPG
|зображення_розмір=
|зображення_підпис=
|емблема=
|герб=
|опис емблеми=
|опис герба=
|оригінал=
|девіз=
|засновано= [[1961]]
|акредитація=
|студенти=
|сайт=
|адреса= [[Вулиця Байди Вишневецького (Черкаси)|вул. Б. Вишневецького]], 6, [[Черкаси|м.Черкаси]], 18000
|директор=Хороший Валентин Іванович}}

'''Черкаський музичний фаховий коледж ім. С. С. Гулака-Артемовського''' — (повна назва - ''Комунальний заклад фахової передвищої освіти "Черкаський музичний фаховий коледж ім. С.С. Гулака-Артемовського Черкаської обласної ради"'') комунальний [[заклад фахової передвищої освіти]] у місті [[Черкаси]], який готує фахівців спеціальності 025 Музичне мистецтво. До 2020 мав назву '''Черка́ське музи́чне учи́лище ім. С.С. Гула́ка-Артемо́вського'''.
[[Файл:Черкаське_музучилище.PNG|міні|праворуч|200пкс|Схематичне роташування]]

== Історія ==
Засновано училище у [[1961]] році. З початку базувалось у трьох класах напівпідвального приміщення дитячої музичної школи № 1 міста [[Черкаси]]. Отримало нове приміщення після зведення сучасної добудови до старої будівлі колишньої чоловічої гімназії, яка є архітектурним спадком [[Городецький Владислав Владиславович|В. В. Городецького]] і зведена у [[1903]]. У [[1986]] році Черкаському музичному училищу присвоєно ім'я видатного українського співака і композитора [[Гулак-Артемовський Семен Степанович|С. С. Гулака-Артемовського]].

Біля центрального входу до училища 18 січня 2019 року було встановлено [[Пам'ятник митрополитові Василю Липківському (Черкаси)|Пам'ятник митрополитові Василю Липківському]]. В урочистостях взяли участь Президент України [[Порошенко Петро Олексійович|Петро Порошенко]] і митрополит [[Православна церква України|Православної церкви України]] [[Епіфаній (митрополит Київський)|Епіфаній]]<ref>{{Cite web |url=http://vikka.ua/novini/16378-u-cherkasah-vidkrili-pamyatnik-mitropolitu-lipkivskomu-foto.htm |title=У Черкасах відкрили пам'ятник митрополиту Липківському (фото) |accessdate=18 січня 2019 |archive-date=19 січня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190119121005/http://vikka.ua/novini/16378-u-cherkasah-vidkrili-pamyatnik-mitropolitu-lipkivskomu-foto.htm }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190119121005/http://vikka.ua/novini/16378-u-cherkasah-vidkrili-pamyatnik-mitropolitu-lipkivskomu-foto.htm |date=2019-01-19 }}</ref>. 2020 року заклад перейменований у коледж<ref>{{Cite web|title=Черкаські музучилища перейменували у коледжі {{!}} Про Головне|url=https://progolovne.ck.ua/cherkas-ki-muzuchylyshcha-pereymenuvaly-u-koledzhi/|website=progolovne.ck.ua|accessdate=2020-06-02|language=uk|archive-date=5 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200105203602/http://progolovne.ck.ua/cherkas-ki-muzuchylyshcha-pereymenuvaly-u-koledzhi/}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200105203602/http://progolovne.ck.ua/cherkas-ki-muzuchylyshcha-pereymenuvaly-u-koledzhi/ |date=2020-01-05 }}</ref>.

== Діяльність ==
Черкаський музичний фаховий коледж ім. С.С. Гулака-Артемовського випускає фахівців за спеціалізаціями:
* фортепіано;
* оркестрові струнні інструменти;
* оркестрові духові та ударні інструменти;
* народні інструменти;
* хорове диригування;
* академічний спів;
* теорія музики;
* музичне мистецтво естради.

== Викладачі ==
Серед виклалачів:
* Сергій Анатолійович Удод — викладач класу тромбона, соліст Черкаського симфонічного оркестру;
* [[Олександр Олександрович Лісун]] — викладач класу тромбон (до 2011 року);
* Валентина Яківна Саввопуло — [[Народний артист України|Народна артистка України]], кавалер [[Орден княгині Ольги|ордена княгині Ольги]];
* Олександр Миколайович Дяченко — [[Заслужений діяч мистецтв України]];
* [[Красавіна Лариса Миколаївна]] — [[Заслужений працівник культури України]]<ref>{{Cite web |url=https://www.president.gov.ua/documents/712020-32669 |title=Указ президента України 71/2020 |accessdate=11 серпня 2020 |archive-date=13 червня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200613083618/https://www.president.gov.ua/documents/712020-32669 }}</ref>;
* Валентин Іванович Хороший — [[Заслужений працівник культури України]];
* Володимир Васильович Бреславський — [[Заслужений працівник культури України]];
* Микола Федорович Євпак - [[Заслужений працівник культури України]];
* [[Конощенко Володимир Федорович]] — [[Заслужений працівник культури України]]
тощо.

== Музичні колективи ==
Серед музичних колективів училища:
* симфонічний оркестр (керівник — О. Дяченко);
* хор (керівник — С. Кладій);
* оркестр народних інструментів (керівник — І. Дяченко);
* духовий оркестр (керівник — В. Бреславський);
* ансамбль бандуристів (керівник — В. Луньова);
* ансамбль гітаристів (керівник Г. Ковальова);
* біг-бенд (керівник — М. Євпак);
* [[Хор студентів естрадного відділу Черкаського музичного училища імені Семена Гулака-Артемовського|хор студентів естрадного відділу]] (керівник — Н. Шмараєва-Гожа) та ін.

== Відомі випускники ==
За майже півстолітню історію діяльності в стінах коледжу підготовлено понад 6 тисяч молодих спеціалістів. Серед них — більше 300 лауреатів міжнародних, всеукраїнських, міжрегіональних конкурсів виконавців, відомі музиканти-виконавці, вокалісти, керівники мистецьких колективів, драматичні артисти, музичні педагоги, зокрема:
* Ю. Власенко — професор [[Московська державна консерваторія імені П. І. Чайковського|Московської
консерваторії ім. П. І. Чайковського]];
* В. Замула — володар Кубка Світу серед акордеоністів;
* [[Вербена (тріо)|Л. Зайнчківська]] — [[Народний артист України|народна артистка України]];
* [[Проскурня Сергій Владиславович|С. Проскурня]] — режисер, театральний діяч;
* О. Бондаренко — [[диригент|хоровий диригент]], [[Заслужений артист України|заслужений діяч мистецтв України]];
* О. Стадник — [[заслужений артист України|заслужений діяч мистецтв України]], художній керівник та головний диригент Державного академічного Волинського народного хору;
* С. Савченко — флейтист, концертмейстер групи флейт Симфонічного оркестру Держтелерадіо України.
* В. Боюнець — домбрист, артист Національного академічного оркестру народних інструментів;
* [[Шумська Людмила Юріївна|Л. Шумська]] — [[диригент|хоровий диригент]], [[Заслужений артист України|заслужений діяч мистецтв України]], професор.
* брати Осичнюки - рок-гурт [[Спів Братів|"Спів Братів"]]

== Галерея ==
<gallery>
Зображення:Черкаси-1910-2.PNG|Старовинна частина училища (1910).
Зображення:Черкаське музичне училище.jpg|Старовинна частина училища (2010)
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.cherkasy-music-art.org.ua офіційна сторінка Черкаського музичного училища] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120323002108/http://www.cherkasy-music-art.org.ua/ |date=23 березня 2012 }}
* [https://web.archive.org/web/20060522124743/http://osvita.org.ua/highedu/?hes_id=1124 www.osvita.org.ua]
* [https://web.archive.org/web/20110922120427/http://www.organy.lviv.ua/cgi-bin/index.cgi?33 www.organy.lviv.ua]

{{ВНЗ Черкас}}

[[Категорія:Вищі навчальні заклади Черкас|Черкаський_музичний_фаховий_коледж_ім._С.С._Гулака-Артемовського]]
[[Категорія:Музика Черкас]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1961]]

Назва на честь: Гулак-Артемовський Семен Степанович

Країна: Україна

Місто: Черкаси

Директор: Хороший Валентин Іванович

Адреса: вул. Б. Вишневецького, 6, м.Черкаси, 18000


text:
# Подклиння (Краснопрудська волость)
Подклиння (рос. Подклинье) — присілок в Псковському районі Псковської області Російської Федерації.
Населення становить 2 особи. Входить до складу муніципального утворення Краснопрудська волость.

## Історія
Від 2015 року входить до складу муніципального утворення Краснопрудська волость.

## Населення
| 2001 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 8    | ↘4   | ↘2   |

title: Подклиння (Краснопрудська волость)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Подклиння
|назва ін.       = Подклинье
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Псковська область]]
|район           = [[Псковський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Краснопрудська волость]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 2
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Псковська область
}}
'''Подклиння''' ({{lang-ru|Подклинье}}) — [[присілок]] в [[Псковський район|Псковському районі]] [[Псковська область|Псковської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 2 особи. Входить до складу муніципального утворення [[Краснопрудська волость]].

== Історія ==

Від 2015 року входить до складу муніципального утворення Краснопрудська волость<ref>[http://publication.pravo.gov.ru/Document/View/6000201504020002?index=11&rangeSize=1 Закон Псковской области от 30 марта 2015 года № 1508-ОЗ «О преобразовании муниципальных образований»]</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Подклинье (Краснопрудская волость)  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Псковський район}}
{{Pskov-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Псковського району]]

title: присілок Подклиння

Суб'єкт Російської Федерації: Псковська область

Муніципальний район: Псковський район

Поселення: Краснопрудська волость

title: Основні дані

Населення: ▼ 2

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Подклиння · Подклиння


text:
# Кам'янський (Нехаєвський район)
Кам'янський (рос. Каменский) — хутір у Нехаєвському районі Волгоградської області Російської Федерації.
Населення становить 155 осіб. Входить до складу муніципального утворення Кругловське сільське поселення.

## Історія
Хутір розташований у межах українського історичного та культурного регіону Жовтий Клин.
Згідно із законом від 14 лютого 2005 року № 1006-ОД органом місцевого самоврядування є Кругловське сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 155  |

title: Кам'янський (Нехаєвський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[хутір]]
|тип_род         = хутора
|назва           = Кам'янський
|назва ін.       = Каменский
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Волгоградська область]]
|район           = [[Нехаєвський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Кругловське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 155
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Волгоградська область
}}
'''Кам'янський''' ({{lang-ru|Каменский}}) — [[хутір]] у [[Нехаєвський район|Нехаєвському районі]] [[Волгоградська область|Волгоградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 155 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Кругловське сільське поселення]].

== Історія ==

Хутір розташований у межах українського історичного та культурного регіону [[Жовтий Клин]].

Згідно із законом від [[14 лютого]] [[2005]] року № 1006-ОД органом місцевого самоврядування є Кругловське сільське поселення<ref>[http://docs.cntd.ru/document/802022980 Закон Волгоградской области от 24 декабря 2004 года N 977-ОД «Об установлении границ и наделении статусом Нехаевского района и муниципальных образований в его составе»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190603191211/http://docs.cntd.ru/document/802022980 |date=3 червня 2019 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Каменский (Нехаевский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Нехаєвський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Нехаєвського району]]
[[Категорія:Хутори Волгоградської області]]

title: хутір Кам'янський

Суб'єкт Російської Федерації: Волгоградська область

Муніципальний район: Нехаєвський район

Поселення: Кругловське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Кам'янський · Кам'янський


text:
# Шаховцев Михайло Андрійович
Михайло Андрійович Шаховцев (нар. 1913 — пом. 1944) — радянський військовик часів Другої світової війни, заступник командира зі стройової частини 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії 8-ї гвардійської армії, гвардії майор. Герой Радянського Союзу (1945).

## Життєпис
Народився 8 (21) листопада 1913 року в родині православного священнослужителя. Росіянин. Тривалий час місцем народження вважається село Березівка Херсонської губернії Російської імперії (нині — місто, районний центр Одеської області). За даними тульського краєзнавця Валентина Огнєва, М. А. Шаховцев насправді народився в селі Семенек Єфремовського повіту Тульської губернії (нині — Липецька область РФ).
Закінчив Саратовський інститут механізації сільського господарства. Працював головним інженером обласного управління сільського господарства в місті Барнаулі.
До лав РСЧА призваний у 1940 році. У 1941 році закінчив Ташкентське військове піхотне училище. На фронтах німецько-радянської війни з кінця 1941 року. У 1942 році закінчив Курси удосконалення командного складу при Військовій академії імені М. В. Фрунзе, по закінченні яких у серпні 1942 року був призначений ад'ютантом старшим стрілецького батальйону 473-го стрілецького полку 154-ї стрілецької дивізії. Брав участь у боях під Козельськом, за що дивізія була перетворена в «Гвардійську». Учасник Сталінградської битви. Член ВКП(б) з 1943 року.
Будучи командиром 2-го стрілецького батальйону 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії, гвардії капітан М. А. Шаховцев брав участь у визволенні Донбасу. 17 липня 1943 року батальйон під його командування у брід форсував Сіверський Донець й з ходу захопив панівну висоту. Отримавши поранення, не полишив поле бою, брав участь у відбитті 8 контратак супротивника. У подальшому з боями пройшов через всю Україну.
Особливо заступник командира зі стройової частини 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії гвардії майор М. А. Шаховцев відзначився в боях на території Польщі. У серпні 1944 року передові загони радянських військ форсували річку Вісла в районі міста Магнушева й захопили плацдарм на лівому березі. Протягом 10-14 серпня супротивник, зібравши на окремих ділянках оборони значні сили піхоти і танків, при підтримці авіації, здійснив низку потужних контратак. 14 серпня 1944 року у критичний момент бою, коли супротивник переважаючими чисельно силами намагався вклинитись в оборону 3-го стрілецького батальйону, майор Шаховцев, що перебував у розташуванні 3-ї роти автоматників, особисто підняв бійців в атаку й змусив ворога відступити. Загинув у цьому бою.
Похований на кладовищі в місті Ласкажев Гарволінського повіту Мазовецького воєводства Польщі.

## Нагороди
Указом Президії Верховної Ради СРСР від 24 березня 1945 року за зразкове виконання бойових завдань командування на фронті боротьби з німецькими загарбниками та виявлені при цьому відвагу і героїзм, гвардії майорові Шаховцеву Михайлу Андрійовичу присвоєне звання Героя Радянського Союзу (посмертно).
Також нагороджений орденами Леніна (24.03.1945), Олександра Невського (05.10.1943), Вітчизняної війни 1-го ступеня (31.07.1944), Червоної Зірки (20.12.1942).

title: Шаховцев Михайло Андрійович

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                         = Михайло Андрійович Шаховцев
| оригінал імені               =
| портрет                      =
| розмір                       = 200пкс
| підпис                       =
| ім'я при народженні          =
| дата народження              = 21.11.1913(8)
| місце народження             = [[Березівка]]
| дата смерті                  = 14.8.1944
| місце смерті                 =
| місце поховання              =
| координати місця поховання   =
| прізвисько                   =
| приналежність                =
| країна                       = {{RUSold}}<br/> {{URS}}
| вид збройних сил             = [[сухопутні війська]]
| рід військ                   = [[піхота]]
| освіта                       =
| роки служби                  = 1940—1944
| звання                       = {{Ранг|країна=СРСР|звання=Майор}}
| формування                   = [[47-а гвардійська стрілецька дивізія]]
| командування                 =
| битви                        = [[німецько-радянська війна]]
| нагороди                     = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Медаль Золота Зірка}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден Леніна}} {{!!}} {{Орден Олександра Невського}} {{!!}} {{Орден Вітчизняної війни 1 ступеня}} {{!!}} {{Орден Червоної Зірки}}
{{!)}}
| відносини                    =
| титул                        =
| по відставці                 =
| інше                         =
| автограф                     =
}}

'''Михайло Андрійович Шаховцев''' ({{н}} [[1913]] — {{†}} [[1944]]) — радянський [[військовик]] часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]], заступник [[командир]]а зі стройової частини 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії [[8-а гвардійська армія|8-ї гвардійської армії]], [[Гвардія|гвардії]] [[майор]]. [[Герой Радянського Союзу]] (1945).

== Життєпис ==
Народився {{ДН|21|11|1913|8}} року в родині православного священнослужителя. [[Росіянин]]. Тривалий час місцем народження вважається село [[Березівка]] [[Херсонська губернія|Херсонської губернії]] [[Російська імперія|Російської імперії]] (нині — місто, районний центр [[Одеська область|Одеської області]]).<ref>{{Cite web |url=http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=15699 |title=Біографія на сайті «Герои страны».  |accessdate=7 січня 2016 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305022419/http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=15699 }} Біографія на сайті «Герои страны». {{ref-ru}}</ref> За даними тульського краєзнавця Валентина Огнєва, М. А. Шаховцев насправді народився в селі Семенек [[Єфремовський повіт|Єфремовського повіту]] [[Тульська губернія|Тульської губернії]] (нині — [[Липецька область]] [[Росія|РФ]]).<ref>{{Cite web |url=http://www.lipetskmedia.ru/news/view/39293-Na_stanovlyanskoii.html |title=LipetskMedia.ru: «На Становлянской Аллее Славы увековечено имя десятого Героя».  |accessdate=7 січня 2016 |archive-date=29 травня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150529215514/http://www.lipetskmedia.ru/news/view/39293-Na_stanovlyanskoii.html }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150529215514/http://www.lipetskmedia.ru/news/view/39293-Na_stanovlyanskoii.html |date=2015-05-29 }}</ref>

Закінчив Саратовський інститут механізації сільського господарства. Працював головним інженером обласного управління сільського господарства в місті [[Барнаул]]і.

До лав [[РСЧА]] призваний у 1940 році. У 1941 році закінчив Ташкентське військове піхотне училище. На фронтах [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] з кінця 1941 року. У 1942 році закінчив [[Курси удосконалення командного складу]] при [[Військова академія імені М. В. Фрунзе|Військовій академії імені М. В. Фрунзе]], по закінченні яких у серпні 1942 року був призначений ад'ютантом старшим стрілецького батальйону 473-го стрілецького полку 154-ї стрілецької дивізії. Брав участь у боях під [[Козельськ]]ом, за що дивізія була перетворена в «Гвардійську». Учасник [[Сталінградська битва|Сталінградської битви]]. Член [[ВКП(б)]] з 1943 року.

Будучи командиром 2-го стрілецького батальйону 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії, гвардії [[Капітан (військове звання)|капітан]] М. А. Шаховцев брав участь у визволенні [[Донбас]]у. 17 липня 1943 року батальйон під його командування у брід форсував [[Сіверський Донець]] й з ходу захопив панівну висоту. Отримавши поранення, не полишив поле бою, брав участь у відбитті 8 контратак супротивника. У подальшому з боями пройшов через всю [[Україна|Україну]].

Особливо заступник командира зі стройової частини 140-го гвардійського стрілецького полку 47-ї гвардійської стрілецької дивізії гвардії майор М. А. Шаховцев відзначився в боях на території [[Польща|Польщі]]. У серпні 1944 року передові загони радянських військ форсували річку [[Вісла]] в районі міста [[Магнушев]]а й захопили плацдарм на лівому березі. Протягом 10-14 серпня супротивник, зібравши на окремих ділянках оборони значні сили піхоти і танків, при підтримці авіації, здійснив низку потужних контратак. 14 серпня 1944 року у критичний момент бою, коли супротивник переважаючими чисельно силами намагався вклинитись в оборону 3-го стрілецького батальйону, майор Шаховцев, що перебував у розташуванні 3-ї роти автоматників, особисто підняв бійців в атаку й змусив ворога відступити. Загинув у цьому бою.<ref>{{Cite web |url=http://podvignaroda.mil.ru/#id=150036273&tab=navDetailDocument |title=Сайт МО РФ «Подвиг народа»: Представлення до присвоєння звання Героя Радянського Союзу.  |accessdate=7 січня 2016 |archiveurl=https://www.webcitation.org/667oHlgwN?url=http://podvignaroda.mil.ru/#id=150036273&tab=navDetailDocument |archivedate=13 березня 2012 |deadurl=yes }}</ref>

Похований на кладовищі в місті [[Ласкажев]]<ref>{{Cite web |url=http://www.obd-memorial.ru/html/info.htm?id=4998531 |title=ОБД «Мемориал»: Іменний список незворотніх втрат офіцерського складу 47-ї гвардійської стрілецької дивізії.  |accessdate=7 січня 2016 |archive-date=4 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304234551/http://www.obd-memorial.ru/html/info.htm?id=4998531 }} ОБД «Мемориал»: Іменний список незворотніх втрат офіцерського складу 47-ї гвардійської стрілецької дивізії. {{ref-ru}}</ref> [[Гарволінський повіт|Гарволінського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]] Польщі.

== Нагороди ==
Указом [[Президія Верховної Ради СРСР|Президії]] [[Верховна Рада СРСР|Верховної Ради СРСР]] від [[24 березня]] [[1945]] року за зразкове виконання бойових завдань командування на фронті боротьби з німецькими загарбниками та виявлені при цьому відвагу і героїзм, гвардії майорові Шаховцеву Михайлу Андрійовичу присвоєне звання Героя Радянського Союзу (посмертно).

Також нагороджений [[орден]]ами [[Орден Леніна|Леніна]] (24.03.1945), [[Орден Олександра Невського|Олександра Невського]] (05.10.1943), [[Орден Вітчизняної війни|Вітчизняної війни]] 1-го ступеня (31.07.1944), [[Орден Червоної Зірки|Червоної Зірки]] (20.12.1942).

== Література ==
* ''«Подвиг во имя жизни: Очерки о Героях Советского Союза, уроженцах Одесской области». / Сост.: Абрамов А. Ф., Бульба А. И. — Одеса: Маяк, 1984, стор. 296—298.''

== Примітки ==
{{примітки}}

{{Герої Радянського Союзу}}
[[Категорія:Уродженці Березівки]]
[[Категорія:Радянські офіцери Другої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Сталінградської битви]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Учасники битви за Дніпро]]
[[Категорія:Герої Радянського Союзу — уродженці України]]
[[Категорія:Загинули в боях Німецько-радянської війни]]
[[Категорія:Померли в Мазовецькому воєводстві]]
[[Категорія:Поховані в Мазовецькому воєводстві]]

title: Михайло Андрійович Шаховцев

Народження: 8 (21) листопада 1913 · Березівка

Смерть: 14 серпня 1944 (30 років) · Ласкажев, Гарволінський повіт, Мазовецьке воєводство, Республіка Польща

Поховання: Мазовецьке воєводство

Країна: Російська імперія · СРСР

Вид збройних сил: сухопутні війська

Рід військ: піхота

Освіта: Саратовський державний аграрний університетd

Партія: КПРС

Звання: Майор

Формування: 47-а гвардійська стрілецька дивізія

Війни / битви: німецько-радянська війна

Нагороди: Герой Радянського Союзу · Орден Леніна · Орден Олександра Невського · Орден Вітчизняної війни I ступеня · Орден Червоної Зірки

title: Війни / битви


text:
# Райони Республіки Китай
Райони Республіки Китай (кит. трад.: 區; піньїнь: qū; певедзі: ku) — адміністративні одиниці III рівня. Станом на 2017 рік існує 164 райони, а також 6 спеціальних аборигенних гірськіх районів). На райони у Республіці поділяються міста провінційного підпорядкування та міста центрального підпорядкування.

## Кількість районів
| Міста             | Спеціальні муніципалітети | Спеціальні муніципалітети | Спеціальні муніципалітети | Спеціальні муніципалітети | Спеціальні муніципалітети | Спеціальні муніципалітети | Провінційні міста | Провінційні міста | Провінційні міста | Разом |
| ----------------- | ------------------------- | ------------------------- | ------------------------- | ------------------------- | ------------------------- | ------------------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----- |
| Назва             | Гаосюн                    | Синьбей                   | Тайчжун                   | Тайнань                   | Тайбэй                    | Таоюань                   | Цзяї              | Синьчжу           | Цзілун            | Разом |
| Кількість районів | 35 (3)                    | 28 (1)                    | 28 (1)                    | 37                        | 12                        | 12 (1)                    | 2                 | 3                 | 7                 | 170   |

title: Райони Республіки Китай

wikitext:
{{Адміністративний поділ Республіки Китай}}'''Райони Республіки Китай''' ({{zh|t=區|p=qū|poj=ku}}) — адміністративні одиниці III рівня. Станом на 2017 рік існує 164 райони, а також 6 спеціальних [[Аборигени Тайваню|аборигенних]] гірськіх районів). На райони у Республіці поділяються [[Міста провінційного підпорядкування Республіки Китай|міста провінційного підпорядкування]] та [[Міста центрального підпорядкування Республіки Китай|міста центрального підпорядкування]].

== Кількість районів ==
{| class="wikitable"  text-align:center;"
|-
!Міста
!colspan=6|Спеціальні муніципалітети!! colspan="3" |Провінційні міста!! rowspan="2" |Разом
|-align=center
!Назва
|[[Гаосюн]]<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=KaoHsiung+City "KaoHsiung City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052707/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=KaoHsiung+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Новий Тайбей|Синьбей]]<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=New+Taipei+City "New Taipei City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052743/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=New+Taipei+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Тайчжун]]<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=TaiChung+City "Taichung City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052611/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=TaiChung+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Тайнань]] <ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=TaiNan+City "Tainan City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052653/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=TaiNan+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Тайбей|Тайбэй]] <ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=Taipei+City "Taipei City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052555/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=Taipei+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Таоюань]]
|[[Цзяї]]
<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=ChiaYi+City "ChiaYi City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052755/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=ChiaYi+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Синьчжу]]<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=HsinChu+City "Hsinchu City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052805/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=HsinChu+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|[[Цзілун]]<ref>[http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=KeeLung+City "KeeLung City"] {{webarchive |url=https://web.archive.org/web/20110927052820/http://www.post.gov.tw/post/internet/u_english/postal_e.jsp?Submit=Search&city=KeeLung+City |date=27 вересня 2011 }}. ''Post.gov.tw''.</ref>
|-align=center
!Кількість районів
|35 (3)||28 (1)||28 (1)||37||12||12 (1)||2||3||7
!|170
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Райони Республіки Китай]]
[[Категорія:Адміністративний поділ Республіки Китай]]


text:
# Зоран Чутура
Зоран Чутура (12 березня 1962) — хорватський баскетболіст.
Срібний призер Олімпійських Ігор 1988 року.
Чемпіон світу 1990 року, бронзовий призер 1986 року.
Чемпіон Європи 1989 року.
Срібний призер Юнацького чемпіонату Європи (U-18) 1980 року.
Переможець чемпіонату Європи серед кадетів (U-16) 1979 року.

title: Зоран Чутура

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Зоран Чутура
| оригінал імені = Zoran Čutura
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalCountry|{{bk|YUG}}}}
{{MedalOlympic}}
{{MedalSilver|[[Літні Олімпійські ігри 1988|Сеул 1988]]|[[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1988|Командні змагання]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат світу з баскетболу|Чемпіонат світу]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат світу з баскетболу 1990|Аргентина 1990]]|Командні змагання}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат світу з баскетболу 1986|Іспанія 1986]]|Командні змагання}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Європи з баскетболу|Чемпіонат Європи]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Європи з баскетболу 1989|Югославія 1989]]|Командні змагання}}
{{MedalCompetition|[[Юнацький чемпіонат Європи з баскетболу (U-18)|Юнацький чемпіонат Європи (U-18)]]}}
{{MedalSilver|[[Юнацький чемпіонат Європи з баскетболу (U-18) 1980|Югославія 1980]]|[[Юнацька збірна Югославії (U-18) з баскетболу|Командні змагання]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Європи з баскетболу серед кадетів (U-16)|Чемпіонат Європи серед кадетів]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Європи з баскетболу серед кадетів (U-16) 1979|Сирія 1979]]|[[Кадетська збірна Югославії (U-16) з баскетболу|Командні змагання]]}}
}}

'''Зоран Чутура''' (12 березня 1962) — [[Хорватія|хорватський]] [[Баскетбол|баскетболіст]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Срібний призер Олімпійських Ігор [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1988|1988]] року.
Чемпіон світу [[Чемпіонат світу з баскетболу 1990|1990]] року, бронзовий призер [[Чемпіонат світу з баскетболу 1986|1986]] року.
Чемпіон Європи [[Чемпіонат Європи з баскетболу 1989|1989]] року.
Срібний призер Юнацького чемпіонату Європи (U-18) [[Юнацький чемпіонат Європи з баскетболу (U-18) 1980|1980]] року.
Переможець чемпіонату Європи серед кадетів (U-16) [[Чемпіонат Європи з баскетболу серед кадетів (U-16) 1979|1979]] року.
<!--ДосягненняКінець Код:OGU88.90868980-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/5935 Зоран Чутура на Olympedia.org]
* [https://olympics.com/en/athletes/Zoran-Cutura Зоран Чутура на Olympics.com]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Cu/Zoran-Cutura-1.html Зоран Чутура на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Чутура Зоран}}
[[Категорія:Народились 1962]]
[[Категорія:Баскетболісти на літніх Олімпійських іграх 1988]]
[[Категорія:Хорватські баскетболісти]]
[[Категорія:Баскетболісти «Спліта»]]
[[Категорія:Баскетболісти «Цибони» (Загреб)]]
[[Категорія:Баскетболісти «Зрінєваца»]]
[[Категорія:Югославські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Югославські баскетболісти]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1988]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з баскетболу]]
[[Категорія:Югославські олімпійські баскетболісти та баскетболістки]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Хорватія · Югославія

Народження: 12 березня 1962 (63 роки) · Загреб, Соціалістична Республіка Хорватія, ФНРЮ

Вага: 97 кг

Alma mater: V Gymnasiumd

title: Спорт

Вид спорту: баскетбол

Команда: KK Zrinjevacd

title: Олімпійські ігри

Срібло: Сеул 1988 · Командні змагання

title: Чемпіонат світу

Золото: Аргентина 1990 · Командні змагання

Бронза: Іспанія 1986 · Командні змагання

title: Чемпіонат Європи

Золото: Югославія 1989 · Командні змагання

title: Юнацький чемпіонат Європи (U-18)

Срібло: Югославія 1980 · Командні змагання

title: Чемпіонат Європи серед кадетів

Золото: Сирія 1979 · Командні змагання


text:
# NYSE Euronext
NYSE Euronext — бувша фінансова транснаціональна корпорація, утворена в результаті злиття в квітні 2007 року найбільшої в світі Нью-Йоркської фондової біржі (NYSE) і Європейської біржі Euronext. Управляла фондовими біржами Нью-Йорка, Парижа, Амстердама, Брюсселя і Лісабона, Лондонською міжнародною біржею фінансових ф'ючерсів та опціонів (LIFFE).
Біржа визначала індекс Dow Jones для акцій промислового сектора та індекси NYSE ARCA Tech 100 Index і NYSE Composite.
Обсяг капіталізації біржі становив $15,970 трлн. На ній відбувались операції з акціями та цінними паперами близько 3 тис. компаній.
Була розташована у фінансовому центрі Нью-Йорка — на Волл-стріт.
У листопаді 2013 NYSE Euronext була придбана за $8,2 млрд компанією Intercontinental Exchange (ICE), яка згодом у 2014 році відокремила Euronext в IPO.

title: NYSE Euronext

wikitext:
{{Компанія}}
'''NYSE Euronext''' — бувша [[фінансові послуги|фінансова]] [[транснаціональна корпорація]], утворена в результаті [[Злиття і поглинання|злиття]] в квітні [[2007]] року найбільшої в світі [[Нью-Йоркська фондова біржа|Нью-Йоркської фондової біржі]] (NYSE) і Європейської біржі [[Euronext]]. Управляла [[фондова біржа|фондовими біржами]] [[Нью-Йорк]]а, [[Париж]]а, [[Амстердам]]а, [[Брюссель|Брюсселя]] і [[Лісабон]]а, [[LIFFE|Лондонською міжнародною біржею фінансових ф'ючерсів та опціонів]] (LIFFE).

Біржа визначала [[Промисловий індекс Доу-Джонса|індекс Dow Jones]] для акцій промислового сектора та індекси NYSE ARCA Tech 100 Index і NYSE Composite.

Обсяг [[капіталізація|капіталізації]] біржі становив $15,970 трлн. На ній відбувались операції з акціями та [[цінні папери|цінними паперами]] близько 3 тис. компаній.

Була розташована у фінансовому центрі [[Нью-Йорк]]а — на [[Волл-стріт]].

У листопаді 2013 ''NYSE Euronext'' була придбана за $8,2 млрд компанією [[Intercontinental Exchange]] (ICE), яка згодом у 2014 році відокремила [[Euronext]] в [[IPO]]<ref>{{Cite web |first=Chad| last=Bray |title=IntercontinentalExchange Set to Spin Off Euronext |url=https://dealbook.nytimes.com/2014/05/27/intercontinentalexchange-announces-plans-to-float-euronext/ |дата=27 травня 2014 |website=[[New York Times]]|дата-доступу=5 січня 2024}}</ref>.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20140125080503/http://www.nyx.com/ NYSE Euronext]
{{Економіка Європейського Союзу}}{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Транснаціональні корпорації]]

title: NYSE Euronext

Тип: бізнес · підприємство · фондова біржа · публічна компанія і фондовий ринок

Правова форма: публічна компанія

Галузь: фондова біржа

Засновано: 4 квітня 2007

Штаб-квартира: Будівля Нью-Йоркської фондової біржі і Лондон

Власник(и): Intercontinental Exchanged

Холдингова компанія: Intercontinental Exchanged

Дочірні компанії: Нью-Йоркська фондова біржа