text:
# Нягань
Ня́гань (рос. Нягань, хант. Нәх) — місто у складі Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області, Росія. Адміністративний центр та єдиний населений пункт Няганського міського округу.
Розташоване уздовж залізниці Івдель — Приоб'є, має сполучення із Ханти-Мансійськом автомобільною дорогою.
Населення — 58201 особа (2018, 54890 у 2010, 52610 у 2002).

## Історія
Перші поселенці в тутешніх місцях з'явилися у 1930-х роках. 1954 року на річці Нягань-Юган було закладене селище лісозаготівлі, яке зараз відоме як Стара Нягань. Обсяги лісозаготівель росли, і 1965 року поряд було засновано селище Нях. 1 жовтня 1966 року був утворений Няганськой ліспромгосп.
1967 року до селища проклали залізницю, по ній пройшов перший потяг із одним вагоном. Рішенням облвиконкому утворена Няхинська сільська рада. 1978 року була утворена Красноленінська НафтоГазоРозвідувальна Експедиція (КНГРЕ), і незабаром була знайдена промислова нафта. Спочатку видобутком нафти та газу займалося об'єднання «КрасноленінськНафтоГаз», яке переросло у ВАТ «Кондпетролеум». З 1999 року видобуток веде ВАТ ТНК- Нягань. 2004 року обсяг видобутку склав 4,5 млн тонн нафти, а 2006 року — він уже дорівнював шести мільйонам тонн.
15 серпня 1985 року селищу Нях було присвоєно статус міста і перейменовано в сучасну назву.

title: Нягань

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = місто
 | тип_род         = міста
 | назва           = Нягань
 | назва ін.       = {{lang-ru|Нягань}}, {{lang-kca|Нәх}}
 | герб            = Coat of arms of Nyagan.png
 | опис герба      = Герб Нягані
 | карта розташування1 = Росія Ханти-Мансійський автономний округ — Югра
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[ханти-Мансійський автономний округ — Югра|Ханти-Мансійський автономний округ]]
 | район           = [[Няганський міський округ]]
 | поселення       =
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       = [[1965]] року
 | статус          = [[1985]] року
 | поділ           =
 | населення       = 58201 особа ([[2018]]{{RUS-population|2018}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
| lat_deg= 62
| lat_min= 08
| lat_sec= 20
 | lon_dir=E
| lon_deg= 65
| lon_min= 24
| lon_sec= 55
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     = www.admnyagan.ru
 | мер             =
 }}

'''Ня́гань''' ({{lang-ru|Нягань}}, {{lang-kca|Нәх}}) — [[місто]] у складі [[ханти-Мансійський автономний округ — Югра|Ханти-Мансійського автономного округу]] [[тюменська область|Тюменської області]], [[Росія]]. Адміністративний центр та єдиний населений пункт [[няганський міський округ|Няганського міського округу]].

Розташоване уздовж залізниці [[Івдель]] — [[Приоб'є]], має сполучення із [[Ханти-Мансійськ]]ом автомобільною дорогою.

Населення — 58201 особа ([[2018]], 54890 у [[2010]]{{RUS-KRG-census}}, 52610 у [[2002]]{{RUS-census2002}}).

== Історія ==
Перші поселенці в тутешніх місцях з'явилися у [[1930-ті|1930-х]] роках. [[1954]] року на річці [[Нягань-Юган]] було закладене селище лісозаготівлі, яке зараз відоме як [[Стара Нягань]]. Обсяги лісозаготівель росли, і [[1965]] року поряд було засновано селище Нях. [[1 жовтня]] [[1966]] року був утворений Няганськой [[ліспромгосп]].

[[1967]] року до селища проклали залізницю, по ній пройшов перший потяг із одним вагоном. Рішенням облвиконкому утворена Няхинська сільська рада. [[1978]] року була утворена ''Красноленінська НафтоГазоРозвідувальна Експедиція'' (КНГРЕ), і незабаром була знайдена промислова нафта. Спочатку видобутком нафти та газу займалося об'єднання «КрасноленінськНафтоГаз», яке переросло у ВАТ «Кондпетролеум». З [[1999]] року видобуток веде ВАТ [[ТНК- Нягань]]. [[2004]] року обсяг видобутку склав 4,5 млн тонн нафти, а [[2006]] року — він уже дорівнював шести мільйонам тонн.

[[15 серпня]] [[1985]] року селищу Нях було присвоєно статус міста і перейменовано в сучасну назву.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|P-41-71}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Nyagan}}
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=62.134387&lon=65.409164&z=11&show=/6600608/ru/ На Вікімапії]
* [http://www.admnyagan.ru/ Адміністрація міста Нягань] {{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20131014052820/http://niagan.ru/o-gorode/karta-goroda-njagan.html Мапа міста Нягань] {{ref-ru}}

{{yugra-geo-stub}}
{{міста Ханти-Мансійського автономного округу}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Нягань]]
[[Категорія:Міста Ханти-Мансійського автономного округу]]
[[Категорія:Населені пункти міських округів Ханти-Мансійського автономного округу]]
[[Категорія:Центри міських округів Ханти-Мансійського автономного округу]]
[[Категорія:Міста Росії]]
[[Категорія:Засновані в СРСР 1965]]

title: рос. Нягань, хант. Нәх

Герб Нягані: Прапор

title: місто Нягань

Суб'єкт Російської Федерації: Ханти-Мансійський автономний округ

Муніципальний район: Няганський міський округ

title: Основні дані

Час заснування: 1965 року

Статус міста: 1985 року

Площа: 814 км²

Основні дані:
Влада
Мапа
· Нягань · Нягань
Нягань у Вікісховищі


text:
# Озброєння військ Київської Русі
Озброєння військ Київської Русі — озброєння, яке використовувалося військом Русі під час бойових дій. Складається з різних видів зброї: холодної, метальної, метальних машин та ін. За функціональними ознаками зброя поділяється на зброю ближнього і дальнього бою та на рублячу, колючу й ударну. Всі ці види зброї є водночас наступальними й захисними. Вояками Київської Русі використовувалася як зброя власного виробництва так трофейна і придбана. Основною бойовою силою війська Київської Русі складала добре озброєна і навчена дружина, що складалася з професійних бійців. Дружина могла швидко і несподівано переміщатися на великі відстані, часто переміщалася на кораблях здійснюючи несподівані морські десанти. Саме в раті була найкраща зброя і обладунки, іншу частину військ Київської Русі складали вої, що набиралися з вільних селян і городян на час військових дій. Вої були легко озброєною піхотою. Третю частину військ складали добровільні або наймані підрозділи що складалися з іноземців.

## Озброєння
Зброя Київської Русі створювалась в умовах ведення війни, з одного боку з важкоозброєнним європейським противником, а з другого — із швидкими і маневреними кінними степовиками. З урахуванням цих особливостей у розвитку війська на півночі і півдні зброя набула різноманітності задля протистояння найрізноманітнішим супротивникам. Початково згідно зі станом меч не був зброєю простолюдинів, а лук заможних дружинників. Арсенал професійних вояків складали мечі, списи і бойові сокири укупі з більш міцними обладунками, у той час як решта війська здебільшого мала на озброєнні універсальні сокири разом з метальною зброєю та менш потужне захисне озброєння.
У IX—X ст. складається відносно сталий, протягом тривалого часу, комплекс озброєння, який збагачується кістенями та булавами з чотиригранними шипами. Більшого вжитку зазнають пластинчасті обладунки, кольчуги та шоломи. Додаються елементи західного зброярства — каролінгські мечі та круглі щити вікінгів з умбонами, розповсюджуються шаблі.
У XI—XIII ст. бойове застосування сокири знижується, вона лишається на озброєнні переважно інженерних військ, до XII ст. їх виробництво спрощується, найбільшого поширення набувають чекани та бороноподібні сокири. Протягом XII—XIII ст. провідне становище стверджується за кінною дружиною, серед рублячо-колючої зброї провідне місце займають більш пристосовані до кавалерійського бою романські мечі, кавалерійські списи отримують спеціалізовані, задля ураження різних цілей, накінечники. Ще від XII ст. зброї надається підвищенна бронебійність: оскільки обладунки поступово підвищують свою захисну здатність на озброєнні з'являються дроблячі засоби — клевець та пірнач, арбалети з бронебійними стрілами, замість пласких набувають поширення гранчасті, більш придатні до пробиття кольчуг, леза кинджалів.

## Зброя

### Холодна зброя
- Довбня з шипами
- Ніж
- Кинджал
- Меч
- Шабля
- Рогатина
- Спис
- Бойова сокира
  - Бородоподібна сокира
  - Скандинавська сокира
- Клевець
- Обушок (Кистінь)
- Булава
- Пірнач

### Метальна зброя
- Сулиця
- Лук
- Арбалет

### Облогові машини
- Порок
- Гуляй-город
- Облогова вежа

### Флот
- Лодія

## Обладунки
- Чернігівський шолом
- Шолом з напівмаскою

wikiname: ukwiki

title: Озброєння військ Київської Русі

in_language: uk

wikitext:
'''Озброєння військ Київської Русі''' — [[озброєння]], яке використовувалося [[Військо Русі|військом Русі]] під час [[Бойові дії|бойових дій]]. Складається з різних видів зброї: [[Холодна зброя|холодної]], [[Метальна зброя|метальної]], [[Метальні машини|метальних машин]] та ін. За функціональними ознаками зброя поділяється на зброю ближнього і дальнього бою та на рублячу, колючу й ударну. Всі ці види зброї є водночас наступальними й захисними. Вояками [[Київська Русь|Київської Русі]] використовувалася як зброя власного виробництва так [[Трофей (військова справа)|трофейна]] і [[Імпорт (товарів)|придбана]]. Основною бойовою силою війська Київської Русі складала добре озброєна і навчена [[Дружина (військо)|дружина]], що складалася з професійних бійців. Дружина могла швидко і несподівано переміщатися на великі відстані, часто переміщалася на кораблях здійснюючи несподівані морські десанти. Саме в раті була найкраща зброя і [[Обладунок|обладунки]], іншу частину військ Київської Русі складали [[вої]], що набиралися з вільних селян і городян на час [[Військові дії|військових дій]]. Вої були [[Легка піхота|легко озброєною піхотою]]. Третю частину військ складали [[Доброволець|добровільні]] або [[Найманець|наймані]] підрозділи що складалися з іноземців.

== Озброєння ==
[[Файл:Mace heads KievRus 12-13c GIM Zlatnik.jpg|праворуч|200 px|thumb|Шиповане навершшя бронзової булави]]
[[Файл:Lviv - Arsenal - 13.jpg|праворуч|200 px|thumb|Клевці та пірначі]]
[[Файл:Lviv - Arsenal - 18.jpg|праворуч|200 px|thumb|Арбалети]]
Зброя Київської Русі створювалась в умовах ведення війни, з одного боку з важкоозброєнним європейським противником, а з другого — із швидкими і маневреними кінними степовиками. З урахуванням цих особливостей у розвитку війська на півночі і півдні зброя набула різноманітності задля протистояння найрізноманітнішим супротивникам. Початково згідно зі [[Суспільний стан|станом]] [[меч]] не був зброєю простолюдинів, а [[лук]] заможних дружинників. Арсенал професійних вояків складали мечі, [[спис]]и і [[Бойова сокира|бойові сокири]] укупі з більш міцними [[Обладунок|обладунками]], у той час як [[Ополчення|решта війська]] здебільшого мала на озброєнні універсальні [[сокира|сокири]] разом з [[Метальна зброя|метальною зброєю]] та менш потужне захисне озброєння.

У IX—X ст. складається відносно сталий, протягом тривалого часу, комплекс озброєння, який збагачується [[Обушок (зброя)|кістенями]] та [[булава]]ми з чотиригранними шипами. Більшого вжитку зазнають пластинчасті обладунки, [[Кольчуга|кольчуги]] та [[Бойовий шолом|шоломи]]. Додаються елементи західного зброярства — [[Каролінгський меч|каролінгські мечі]] та круглі щити [[Вікінги|вікінгів]] з [[умбон]]ами, розповсюджуються [[шабля|шаблі]].

У XI—XIII ст. бойове застосування сокири знижується, вона лишається на озброєнні переважно [[Інженерні війська|інженерних військ]], до XII ст. їх виробництво спрощується, найбільшого поширення набувають [[Келеп|чекани]] та бороноподібні сокири. Протягом XII—XIII ст. провідне становище стверджується за [[Кіннота|кінною]] [[Дружина (військо)|дружиною]], серед рублячо-колючої зброї провідне місце займають більш пристосовані до кавалерійського бою [[Романський меч|романські мечі]], [[Копия|кавалерійські списи]] отримують спеціалізовані, задля ураження різних цілей, накінечники. Ще від XII ст. зброї надається підвищенна бронебійність: оскільки обладунки поступово підвищують свою захисну здатність на озброєнні з'являються дроблячі засоби — [[клевець]] та [[пірнач]], [[арбалет]]и з [[Наконечник стріли#Давньоруські вістря стріл|бронебійними стрілами]], замість пласких набувають поширення гранчасті, більш придатні до пробиття кольчуг, леза [[кинджал]]ів{{sfn|Бережинський|2014|с=47-50, 201}}.

== Зброя ==

=== Холодна зброя ===

* [[Довбня|Довбня з шипами]]
* [[Ніж]]
* [[Кинджал]]
* [[Меч]]
* [[Шабля]]
* [[Рогатина]]
* [[Спис]]
* [[Бойова сокира]]
** [[Бородоподібний топір|Бородоподібна сокира]]
** [[Скандинавський топір|Скандинавська сокира]]
* [[Клевець]]
* [[Обушок (зброя)|Обушок (Кистінь)]]
* [[Булава]]
* [[Пірнач]]

=== Метальна зброя ===

* [[Сулиця]]
* [[Лук]]
* [[Арбалет]]

=== Облогові машини ===
* [[Порок (зброя)| Порок]]
* [[Гуляй-город]]
* [[Облогова вежа]]

=== Флот ===
* [[Лодія]]

== Обладунки ==
{{Розширити розділ|дата=листопад 2018}}
* [[Чернігівський шолом]]
* [[Шолом з напівмаскою]]

== Див. також ==
* [[Меч Святослава]]
* [[Список озброєння запорізьких козаків|Список озброєння запорозьких козаків]]

== Примітки ==
{{Commons category|Military of Kievan Rus|Озброєння Київської Русі}}
{{reflist}}

== Література ==
* {{Книга
|назва = Мілітарія Київської Русі
|місце = {{К.}}
|видавництво = «Стародавній Світ»
|рік = 2014
|сторінок = 370
|ISBN = 978-966-2606-23-6
|автор = [[Бережинський В. Г.]]
}}
* {{Книга
|назва = Зброя Київської Русі
|автор = Бережинський В. Г.
|відповідальний = Бережинський Володимир Григорович; НАН України; Науково-дослідний центр гуманітарних проблем Збройних Сил України.
|місце = {{К.}}
|видавництво = Ін-т археології
|рік = 2000
|сторінок = 296
|ref = Бережинський
}}
* {{Книга
|назва = Виготовлення зброї в давньоруській державі
|автор = Бережинський В. Г.
|відповідальний = Бережинський Володимир Григорович; Науково-дослідний центр гуманітарних проблем Збройних Сил України.
|місце = {{К.}}
|видавництво = Ін-т археології
|рік = 2000
|сторінок = 232
|ref = Бережинський
}}
* {{Книга
|назва = The «Ljudota Sword?» (An episode of Contacts Between Britain and Scandinavia in the Late Viking Age)
|автор = [[Андрощук Федір Олександрович|Androshchuk F.]]
|сторінки = 15–25
|рік = 2003
|місце = {{К.}}
|видавництво =
|том = 2
|видання = Ruthenica: Зб. наук. пр.
|ref = Androshchuk
|посилання = http://zbroeznav.com/book-review/the-ljudota-sword/
}}
* {{Книга
|назва = Русское оружие: Краткий определитель русского боевого оружия ХІ–ХІХ вв.
|автор = Денисова М. М.
|видавництво = Госкультпросветиздат
|сторінок = 168
|рік = 1953
|місце = {{М.}}
}}
*{{Книга
|назва = Древнерусское оружие: в 3 вып.
|автор = [[Кирпичников Анатолій Миколайович|Кирпичников А. Н.]]
|місце = {{М.}}–{{Л.}}
|серія = Археология СССР. Свод археологических источников; Е 1-36.
|видавництво = Наука
|рік = 1966–1971
|ref = Кирпичников
}}
** [https://www.academia.edu/30133109/А_Н_Кирпичников_Древнерусское_оружие_Вып_1_Мечи_и_сабли_IX_XIII_вв_Staroruské_zbran%C4%9B_Díl_1_Me%C4%8De_a_%C5%A1avle_IX_XIII_století_Old_Russian_weapons_Volume_1_Swords_and_sabers_IX_XIII_century_ Выпуск 1. Мечи и сабли IX–XIII вв. — 1966. — 143 с.]
** [https://www.academia.edu/30133494/А_Н_Кирпичников_Древнерусское_оружие_Выпуск_2_Копья_сулицы_боевые_топоры_булавы_кистени_IX_XIII_веков_Old_Russian_weapon_Volume_2_Spears_Sulitsa_battle_axes_maces_flails_IX_XIII_centuries_Staré_ruské_zbran%C4%9B_Díl_2_Kopí_bojové_sekery_palcáty_cepy_IX_XIII_století Выпуск 2. Копья, сулицы, боевые топоры, булавы, кистени IX—XIII вв. — 1966. — 182 с.]
** [https://www.academia.edu/30133936/А_Н_Кирпичников_Древнерусское_оружие_Выпуск_3_Доспех_комплекс_боевых_средств_IX_XIII_вв_Old_Russian_weapon_Volume_3_Armor_complex_combat_equipment_IX_XIII_centuries_Staré_ruské_zbran%C4%9B_Díl_3_Brn%C4%9Bní_komplexní_bojové_techniky_IX_XIII_století Выпуск 3. Доспех, комплекс боевых средств IX–XIII вв. — 1971. — 127 c.]
== Посилання ==
* [http://navigator.rv.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=125:-------&catid=33 Зброя княжої доби в експозиції Рівненського краєзнавчого музею]
* [http://litopys.org.ua/istkult2/ikult205.htm Військо і військова організація]

[[Категорія:Військо Русі]]
[[Категорія:Середньовічна зброя]]
[[Категорія:Списки військової техніки]]


text:
# Венере Піццінато-Папо
Венере Піццінато-Папо (італ. Venere Pizzinato-Papo; 23 листопада 1896 року, Ала, Австро-Угорщина (зараз Італія) — 2 серпня 2011 року, Верона, Італія) — італійська супердовгожителька, яка досягла віку 114 років і 252 днів. Вона була третьою найстаршою повністю верифікованою нині живою людиною в світі після Бессі Купер та Чійоно Хасеґави. Також Піццінато була найстарішою повністю верифікованою людиною, яка народилася в Австро-угорській імперії. На момент своєї смерті вона була найстарішою повністю верифікованою людиною в історії Італії. 13 грудня 2011 року цей титул отримала Діна Манфредіні. До 9 серпня 2014 року (титул перейшов до Емми Морано) була найстарішою людиною, яка народилась і померла в Італії. Станом на вересень 2018 року Венере Піццінато-Папо є п'ятою найстарішою італійкою в історії і займає 60-те місце в списку найстаріших людей в історії.

## Життєпис
Венере Піццінато-Папо народилася 23 листопада 1896 року в місті Ала — частині Австро-Угорської імперії (зараз Італія). В 1902 році її сім'я переїхала до Верони, де жили їхні родичі. У 1903 році родина повернулася в Трентіно-Альто-Адідже, де Венере відвідувала школу в центрі регіону — місті Тренто. Перша світова війна змусила Піццінато переїхати до міста Баццано, Болонья (зараз частина муніципалітету Вальзамоджа). Після війни вона переїхала до Мілана, де отримала італійське громадянство і зустріла свого майбутнього чоловіка Ісідоро Папо. На початку Другої світової війни в 1939 році пара переїхала до Ніцци, Франція, щоб уникнути фашистського режиму Беніто Муссоліні. Вони одружились у Франції, а після війни повернулися до Мілана. Після виходу на пенсію в 1964 році Венере та Ісідоро переїхали до Верони, де вони остаточно оселилися. Ісідоро Папо помер у 1981 році. В них не було дітей.
23 листопада 2010 року на 114-ті уродини Піццінато-Папо відвідав президент Італії Джорджо Наполітано.
Венере Піццінато-Папо померла 2 серпня 2011 року в Вероні у віці 114 років і 252 днів.

title: Венере Піццінато-Папо

wikitext:
{{особа
|ім'я              = Венере Піццінато-Папо
|оригінал імені    = ''Venere Pizzinato-Papo''
|зображення        =
|підпис_зображення =
|розмір            =
|причина смерті    =
|відомий_(відома)  = [[супердовгожитель]]ка
|рід діяльності    =
|титул             =
* Найстаріша повністю верифікована [[Людина|людиною]], яка народилася в [[Австро-угорська імперія|Австро-угорській імперії]].
* П'ята найстаріша [[Італійці|італійка]] в історії.
|національність    = [[Італія|італійка]]{{flag|Italy}}
|військове звання  =
|партія            =
|нагороди          =
|батько            =
|мати              =
|брат              =
|сестра            =
|чоловік           = Ісідоро Папо
|діти              =
}}

'''Венере Піццінато-Папо''' ([[Італійська мова|італ.]] ''Venere Pizzinato-Papo''; [[23 листопада]] [[1896 рік|1896 року]], [[Ала (Італія)|Ала]], [[Австро-Угорщина]] (зараз [[Італія]]) — [[2 серпня]] [[2011 рік|2011 року]], [[Верона]], [[Італія]]) <ref>{{Cite web |url=http://www.abc.net.au/news/2011-08-05/europes-oldest-person-dies/2826014 |title=Архівована копія |accessdate=13 вересня 2018 |archive-date=14 серпня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110814083923/http://www.abc.net.au/news/2011-08-05/europes-oldest-person-dies/2826014 }}</ref>— [[Італія|італійська]] [[супердовгожитель]]ка, яка досягла [[вік]]у 114 років і 252 днів. Вона була третьою найстаршою повністю верифікованою нині живою людиною в світі після [[Бессі Купер]] та [[Хасеґава Чійоно|Чійоно Хасеґави]]. Також Піццінато була найстарішою повністю верифікованою [[Людина|людиною]], яка народилася в [[Австро-угорська імперія|Австро-угорській імперії]]. На момент своєї [[Смерть|смерті]] вона була найстарішою повністю верифікованою людиною в історії [[Італія|Італії]]. [[13 грудня]] [[2011 рік|2011 року]] цей [[титул]] отримала [[Діна Манфредіні]]. До [[9 серпня]] [[2014 рік|2014 року]] ([[титул]] перейшов до [[Емма Морано|Емми Морано]]) була найстарішою людиною, яка народилась і померла в [[Італія|Італії]].<ref>{{Cite web |url=http://www.tgverona.it/index.cfm/hurl/contenuto=130253/cronaca/il_record_di_nonna_venere_e_veronese_la_donna_piu_vecchia_d_italia.html |title=Архівована копія |accessdate=13 вересня 2018 |archive-date=12 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180612162654/https://www.tgverona.it/index.cfm/hurl/contenuto=130253/cronaca/il_record_di_nonna_venere_e_veronese_la_donna_piu_vecchia_d_italia.html }}</ref> Станом на [[вересень]] [[2018 рік|2018 року]] Венере Піццінато-Папо є п'ятою найстарішою [[Італійці|італійкою]] в історії і займає 60-те місце в [[Список найстаріших людей у світі|списку найстаріших людей в історії]].

== Життєпис ==
Венере Піццінато-Папо народилася [[23 листопада]] [[1896 рік|1896 року]] в місті [[Ала (Італія)|Ала]] — частині [[Австро-угорська імперія|Австро-Угорської імперії]] (зараз [[Італія]]). В [[1902 рік|1902 році]] її [[сім'я]] переїхала до [[Верона|Верони]], де жили їхні [[родичі]]. У [[1903 рік|1903 році]] [[Сім'я|родина]] повернулася в [[Трентіно-Альто-Адідже]], де Венере відвідувала [[Школа|школу]] в центрі [[регіон]]у — [[Місто|місті]] [[Тренто]]. [[Перша світова війна]] змусила Піццінато переїхати до [[Місто|міста]] [[Баццано]], [[Болонья (провінція)|Болонья]] (зараз частина [[муніципалітет]]у [[Вальзамоджа]]). Після [[Перша світова війна|війни]] вона переїхала до [[Мілан]]а, де отримала [[Італія|італійське]] [[громадянство]] і зустріла свого майбутнього [[Чоловік (одружена особа)|чоловіка]] Ісідоро Папо. На початку [[Друга світова війна|Другої світової війни]] в [[1939 рік|1939 році]] пара переїхала до [[Ніцца|Ніцци]], [[Франція]], щоб уникнути [[Фашизм|фашистського]] режиму [[Беніто Муссоліні]]. Вони [[Шлюб|одружились]] у [[Франція|Франції]], а після [[Друга світова війна|війни]] повернулися до [[Мілан]]а. Після виходу на [[Пенсія|пенсію]] в [[1964 рік|1964 році]] Венере та Ісідоро переїхали до [[Верона|Верони]], де вони остаточно оселилися. Ісідоро Папо помер у [[1981 рік|1981 році]]. В них не було дітей.<ref>{{Cite web |url=http://trentinocorrierealpi.gelocal.it/trento/cronaca/2011/08/04/news/morta-a-114-anni-la-donna-piu-vecchia-d-italia-1.3995636 |title=Архівована копія |accessdate=13 вересня 2018 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20160223003217/http://trentinocorrierealpi.gelocal.it/trento/cronaca/2011/08/04/news/morta-a-114-anni-la-donna-piu-vecchia-d-italia-1.3995636 |archivedate=23 лютого 2016 |deadurl=yes }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://magazine.excite.it/addio-a-venere-pizzinato-la-donna-piu-anziana-deuropa-N84171.html |title=Архівована копія |accessdate=13 вересня 2018 |archive-date=10 серпня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110810021010/http://magazine.excite.it/addio-a-venere-pizzinato-la-donna-piu-anziana-deuropa-N84171.html }}</ref>

[[23 листопада]] [[2010 рік|2010 року]] на 114-ті [[уродини]] Піццінато-Папо відвідав [[президент Італії]] [[Джорджо Наполітано]].<ref>{{Cite web |url=http://corrieredelveneto.corriere.it/veneto/notizie/cronaca/2010/24-novembre-2010/tanti-auguri-suoi-114-anni-napolitano-scrive-nonna-venere-1804233964407.shtml |title=Архівована копія |accessdate=13 вересня 2018 |archive-date=7 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120607235948/http://corrieredelveneto.corriere.it/veneto/notizie/cronaca/2010/24-novembre-2010/tanti-auguri-suoi-114-anni-napolitano-scrive-nonna-venere-1804233964407.shtml }}</ref>

Венере Піццінато-Папо померла [[2 серпня]] [[2011 рік|2011 року]] в [[Верона|Вероні]] у віці 114 років і 252 днів.

== Див. також ==
* [[Список найстаріших людей у світі]]
* [[Список найстаріших жінок]]
* [[Список найстаріших чоловіків]]
* [[Список довгожителів, що нині живуть]]
* [[Неверифіковані 115-річні довгожителі]]
* [[Довгожитель]]
* [[Супердовгожитель]]
* [[Група геронтологічних досліджень]]
* [[Емма Морано]]
* [[Джузеппіна Проетто-Фрау]]
* [[Діна Манфредіні]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://supercentenarian-research-foundation.org/TableE.aspx Список-рейтинг супердовгожителів у світі (GRG World Supercentenarian Rankings List)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180525151117/http://supercentenarian-research-foundation.org/TableE.aspx |date=25 травня 2018 }}
* [http://www.grg.org/SC/SCindex.html Gerontology Research Group] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200102062008/http://www.grg.org/SC/SCindex.html |date=2 січня 2020 }}
* [http://gerontology.wikia.com/wiki/Venere_Pizzinato-Papo Gerontology Wiki; Venere Pizzinato-Papo] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180913223352/http://gerontology.wikia.com/wiki/Venere_Pizzinato-Papo |date=13 вересня 2018 }}
* [http://gerontology.wikia.com/wiki/Oldest_living_people Gerontology Wiki; Oldest Living People] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180910133255/http://gerontology.wikia.com/wiki/Oldest_living_people |date=10 вересня 2018 }}

{{Довголіття}}
{{Бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Старість}}

{{DEFAULTSORT:Піццінато-Папо, Венере}}
[[Категорія:Італійські довгожителі]]
[[Категорія:Стодесятирічні довгожителі]]
[[Категорія:Люди, що жили в трьох віках: XIX, XX, XXI]]
[[Категорія:114-річні підтверджені довгожителі]]

title: Venere Pizzinato-Papo

Народилася: 23 листопада 1896 · Ала, Провінція Тренто, Трентіно-Альто-Адідже, Італія

Померла: 2 серпня 2011 (114 років) · Верона, Венето, Італія

Країна: Італія · Королівство Італія

Національність: італійка

Відома завдяки: супердовгожителька

Знання мов: італійська

Титул: - Найстаріша повністю верифікована людиною, яка народилася в Австро-угорській імперії. - П'ята найстаріша італійка в історії.

У шлюбі з: Ісідоро Папо


text:
# Курово (Дмитровський міський округ)
Ку́рово (рос. Курово) — присілок у складі Дмитровського міського округу Московської області, Росія.

## Населення
Населення — 173 особи (2010; 193 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 92 %

title: Курово (Дмитровський міський округ)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Курово
 | назва ін.       = {{lang-ru|Курово}}
 | карта розташування1 = Росія Московська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Московська область]]
 | міський округ   = [[Дмитровський міський округ]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 173 особи ([[2010]]{{RUS-MS-popstat-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 56
 | lat_min= 16
 | lat_sec= 30
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 37
 | lon_min= 33
 | lon_sec= 20
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Курово}}

'''Ку́рово''' ({{lang-ru|Курово}}) — [[присілок]] у складі [[дмитровський міський округ|Дмитровського міського округу]] [[московська область|Московської області]], [[Росія]].

== Населення ==
Населення — 173 особи ([[2010]]; 193 у [[2002]]{{RUS-MS-popstat}}).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 92 %

== Джерела ==
* {{Карта|O-37-136}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Moscow-obl-stub}}
{{дмитровський міський округ}}

[[Категорія:Населені пункти Дмитровського міського округу]]
[[Категорія:Присілки Московської області]]

title: присілок Курово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Московська область

Міський округ: Дмитровський міський округ

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Курово · Курово


text:
# Піанхалара
Піанхалара (Піанхі-Алара) (д/н — 350 до н. е.) — цар Куша в 369–350 роках до н. е.

## Життєпис
Відомостей про нього обмаль. Відомо що панував з 369 до 350 року до н. е. Його артефакти омбежені, можливо це пов'язано з тим, що частина з них приписується Алара. Стосовно нього триває дискурс. За однією гипотезою — старший син царя Гарсіотефа та його першої дружини Батахалійє. За іншою — син Баскакерена та його небоги Малетарели, доньки Герінутаракамані, сина Малевіебамані. Водночас є згадка про Піанхалару за часів панування його царя Настасена.
Відбувалися якись внутрішні зміни, що відбилося у похованні царя в більш давньому некрополі Ель-Курру замість ставшого традиційним Нурі. На думку низки дослідників це пов'язано було з бажанням Піаналари відродити потугу Кушу часів панування Єгиптом. Інші висувають більш слушну теорію, за якою Піанхалара, що був стриєчним братом Гарсіотефа, після смерті останнього захопив владу. Але відчував себе досить міцним в Мерое, тому перемістив резиденцію на північ. Інші вважають, що в цей час Куш розпався на 2 частини й більше часу піанхалара боровся з родичем Ахратаном
Навіть дата смерті є суперечливою — 353 або 350 роки до н. е. Припускають, що після його смерті відбулися численні повстання, або самого Піанхалару було повлаено внаслідок заколоту. Поховано в піраміді № 1. Йому спадкував Ахратан.

title: Піанхалара

wikitext:
{{Infobox pharaoh
|Ім'я= Піанхалара
|Альтернативне ім'я= Піанхі-Алара
|Зображення=
|Підпис зображення=
|Ширина зображення= 200px
|Період панування= 369—350 до н.е.
|Династія=
|Coregency=
|Попередник= [[Гарсіотеф]]
|Наступник= [[Ахратан]]

|Тронне ім'я=
|PrenomenHiero=
|Власне ім'я=
|NomenHiero=
|Золоте ім'я Гора=
|GoldenHiero=
|Небті=
|NebtyHiero=
|Ім'я Гора=
|HorusHiero=

|В шлюбі=
|Діти=
|Батько= [[Гарсіотеф]] або [[Баскакерен]]
|Мати=Батахалійє
|Народився=невідомо
|Помер=бл. [[350 до н. е.]]
|Похований= [[Ель-Курру]]
|Монументи=
}}
'''Піанхалара (Піанхі-Алара)''' (д/н — [[350 до н. е.]]) — цар [[Куш (царство)|Куша]] в [[369 до н. е.|369]]–[[350 до н. е.|350]] роках до н. е.

== Життєпис ==
Відомостей про нього обмаль. Відомо що панував з 369 до 350 року до н. е. Його артефакти омбежені, можливо це пов'язано з тим, що частина з них приписується [[Алара]]. Стосовно нього триває дискурс. За однією гипотезою — старший син царя [[Гарсіотеф]]а та його першої дружини Батахалійє. За іншою — син [[Баскакерен]]а та його небоги Малетарели, доньки Герінутаракамані, сина [[Малевіебамані]]. Водночас є згадка про Піанхалару за часів панування його царя [[Настасен]]а.

Відбувалися якись внутрішні зміни, що відбилося у похованні царя в більш давньому некрополі [[Ель-Курру]] замість ставшого традиційним [[Нурі (Судан)|Нурі]]. На думку низки дослідників це пов'язано було з бажанням Піаналари відродити потугу Кушу часів панування Єгиптом. Інші висувають більш слушну теорію, за якою Піанхалара, що був стриєчним братом Гарсіотефа, після смерті останнього захопив владу. Але відчував себе досить міцним в Мерое, тому перемістив резиденцію на північ. Інші вважають, що в цей час Куш розпався на 2 частини й більше часу піанхалара боровся з родичем [[Ахратан]]ом

Навіть дата смерті є суперечливою — 353 або 350 роки до н. е. Припускають, що після його смерті відбулися численні повстання, або самого Піанхалару було повлаено внаслідок заколоту. Поховано в піраміді № 1. Йому спадкував [[Ахратан]].

== Джерела ==
* Dows Dunham and M. F. Laming Macadam, Names and Relationships of the Royal Family of Napata, The Journal of Egyptian Archaeology, Vol. 35 (Dec., 1949), pp. 139—149
* Richard Holton Pierce/László Török: Fontes Historiae Nubiorum, Vol. II, Bergen 1996, 436—464, ISBN 8291626014

[[Категорія:Царі Куша]]

title: Піанхалара

Попередник: Гарсіотеф

Наступник: Ахратан

Батько: Гарсіотеф або Баскакерен

Мати: Батахалійє

Народження: невідомо

Смерть: бл. 350 до н. е.

Місце поховання: Ель-Курру


text:
# Legio I Pontica
Legio I Pontica (I Понтійський легіон) — римський легіон часів пізньої імперії.

## Історія
Створено імператором Діоклетіаном у 288 році на території Римської Вірменії. Спочатку використовувався для придушення виступів в Ісаврії. Відомий по згадці префекта легіону Тита Аврелія Віктора.
У 297 році переведено до новоутвореної провінції Понту Полемонійського. Основною базою легіону стає велике місто Трапезунд, де змінив вексиларіїв XV Аполлонієвого легіону. З цього моменту виконував обов'язки лімітанів (прикордонних військ) для захисту від нападу кочовників. Водночас забезпечував тили римлянам під час війн з Персією Сасанідів.
Наприкінці IV ст. кількість легіону зменшено до 2000 легіонерів. Відповідно до Переліку почесних посад (Notitia dignitatum) легіон все ще перебував на початку V ст. у Трапезунді. Продовжував існувати за перших імператорів Східної Римської імперії. Підпорядковувався дуксу Вірменії.

title: Legio I Pontica

wikitext:
{{Infobox Military Unit
|unit_name= '''Legio I Pontica'''
|image=
|caption=
|dates= [[288]] — V ст.
|country=[[Файл:Vexilloid of the Roman Empire.svg|33px]] [[Римська імперія]]
|allegiance=
|branch=[[Сухопутні війська]]
|type=[[Римський легіон|Легіон]]
|role=
|size= 2000-5000 осіб
|command_structure=
|current_commander=
|garrison=[[Трапезунд]]
|battle_honours=
|march=
|motto=
|mascot=
|battles=
|notable_commanders=
|anniversaries=
}}
'''Legio I Pontica''' (''I Понтійський легіон'') — римський [[Римський легіон|легіон]] часів пізньої [[Римська імперія|імперії]].

== Історія ==
Створено імператором [[Діоклетіан]]ом у 288 році на території Римської Вірменії. Спочатку використовувався для придушення виступів в Ісаврії. Відомий по згадці префекта легіону Тита Аврелія Віктора.

У 297 році переведено до новоутвореної провінції Понту Полемонійського. Основною базою легіону стає велике місто Трапезунд, де змінив вексиларіїв [[Legio XV Apollinaris|XV Аполлонієвого легіону]]. З цього моменту виконував обов'язки лімітанів (прикордонних військ) для захисту від нападу кочовників. Водночас забезпечував тили римлянам під час війн з Персією Сасанідів.

Наприкінці IV ст. кількість легіону зменшено до 2000 легіонерів. Відповідно до Переліку почесних посад (Notitia dignitatum) легіон все ще перебував на початку V ст. у Трапезунді. Продовжував існувати за перших імператорів Східної Римської імперії. Підпорядковувався дуксу Вірменії.

== Джерела ==
* Le Dictionnaire des Antiquités Grecques et Romaines de Daremberg et Saglio, Tome 3, vol. 2, pp. 1047–1093
* M.P.Speidel, The roman army in Asia minor, in Armies and frontiers in Roman and Byzantine Anatolia, BAR International series 156, Oxford 1983.

[[Категорія:Римський легіон]]

title: Legio I Pontica

На службі: 288 — V ст.

Країна: Римська імперія

Вид: Сухопутні війська

Тип: Легіон

Гарнізон/Штаб: Трапезунд


text:
# Вівчарик целебеський
Вівча́рик целебеський (Phylloscopus sarasinorum) — вид горобцеподібних птахів родини вівчарикових (Phylloscopidae). Ендемік Індонезії. Чагарниковий вівчарик раніше вважався конспецифічним з целебеським вівчариком.

## Поширення і екологія
Целебеські вівчарики є ендеміками острова Сулавесі. Вони живуть у вологих гірських тропічних лісах.

title: Вівчарик целебеський

wikitext:
{{taxobox
| name = Вівчарик целебеський
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/22715392/94451139 |title=''Phylloscopus sarasinorum'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 |accessdate=1 листопада 2021 |archive-date=1 листопада 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211101224900/https://www.iucnredlist.org/species/22715392/94451139 }}</ref>
| image =Phylloscopus sarasinorum sarasinorum 1898.jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Вівчарикові]] (Phylloscopidae)
| genus = [[Вівчарик]] (''Phylloscopus'')
| species = '''Вівчарик целебеський'''
| binomial = ''Phylloscopus sarasinorum''
| binomial_authority = ([[Адольф Бернхард Меєр|Meyer]] & [[Lionel William Wiglesworth|Wiglesworth]], 1896)
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms =
| wikispecies = Phylloscopus sarasinorum
| commonscat = Phylloscopus sarasinorum
| commons = Phylloscopus sarasinorum
}}

'''Вівча́рик целебеський'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Phylloscopus sarasinorum'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Вівчарикові|вівчарикових]] (Phylloscopidae)<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|year=2021|title=Bushtits, leaf warblers, reed warblers|work=World Bird List Version 11.2|url=https://www.worldbirdnames.org/new/bow/bushtits/|publisher=International Ornithologists' Union|accessdate=01 листопада 2021|archive-date=23 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211023184410/https://www.worldbirdnames.org/new/bow/bushtits/}}</ref>. [[Ендемік]] [[Індонезія|Індонезії]]. [[Вівчарик чагарниковий|Чагарниковий вівчарик]] раніше вважався конспецифічним з целебеським вівчариком.

== Поширення і екологія ==
Целебеські вівчарики є ендеміками острова [[Сулавесі]]. Вони живуть у вологих гірських тропічних лісах.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3727716}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Вівчарикові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1896]]
[[Категорія:Ендемічні птахи Індонезії]]

title: ?Вівчарик целебеський

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Вівчарикові (Phylloscopidae)

Рід: Вівчарик (Phylloscopus)

Вид: Вівчарик целебеський

Вікісховище: Phylloscopus sarasinorum

Віківиди: Phylloscopus sarasinorum


text:
# Ґрейді Гендрікс
Ґрейді Гендрікс — американський письменник-романіст, журналіст і сценарист, має багато нагод. У 2018 році став лауреатом премії Брема Стокера, у 2021 році здобув премію лорда Рутвена та Goodreads Choice Awards. Є одним із засновників Нью-Йоркського азійського кінофестивалю. Став відомим після виходу бестселера 2014 року — комедійного роману жахів Horrorstör, який вже перекладений 14 мовами.

## Життя та кар'єра
Ґрейді Гендрікс народився 14 грудня 1972 р. у місті Чарлстон у Південній Кароліні (США). Батьки хлопчика розлучилися, коли йому було 13 років, тому він багато часу проводив в публічних бібліотеках. Перед тим як перейти до письменницької діяльності, Гендрікс деякий час працював у бібліотеці Американського товариства психічних досліджень. Творчу кар'єру почав з написання статей для журналів Playboy, The New York Post. Писав як кінокритик для The New York Sun. Його перші фантастичні історії вийшли у виданнях Strange Horizons та Pseudopod.
У 2009 році Гендрікс прослухав шеститижневий семінар Clarion в Каліфорнійському університеті в Сан-Дієго для письменників-початківців, що пишуть в жанрах наукової фантастики та фентезі.
Автор брав участь у створенні молодіжної серії книг Кеті Крауч «Ліга Магнолій», а його художні твори почали з'являтися в онлайн-журналі Strange Horizons. Це видання відоме тим, що публікує фантастичну, надприродну, футуристичну, апокаліптичну прозу, фентезі та інші жанри Speculative fiction. Також його коротка проза звучала у подкасті Pseudopod, який представляє короткі оповідання в жанрі горор.
Ґрейді зазначає в інтерв'ю, що йому подобаються жахи, бо вони справді пов'язані зі смертю, а смерть — це те, що об'єднує всіх нас як вид.
У 2012 році Гендрікс разом зі своєю дружиною Амандою Коен та Раяном Данлаві написав Dirt Candy: A Cookbook. Вона не є прямою кулінарною книгою чи мемуарами. Це самоіронічний погляд на те, як працює ресторан, включаючи роботи з підрядниками для будівництва приміщення в Іст-Віллидж площею 350 квадратних футів, і те, чому салат коштує 14 доларів.
У 2014 році видавництво Quirk Books опублікувало роман Гендрікса Horrorstör, за яким згодом вийшов телесеріал на каналі FOX. Це класична історія про будинок з привидами, дія відбувається у великому меблевому супермаркеті у шведському стилі. Щоранку співробітники приходять і знаходять розбиті книжкові полиці, скляний посуд та пошкоджені вандалами шафи. Щоб розгадати таємницю, п'ятеро співробітників погоджуються провести довгу зміну від сутінків до світанку в магазині, не підозрюючи, що їх чекає.
У 2016 році Гендрікс написав My Best Friend's Exorcism. Дія книги відбувається у 1988 році, автор стверджує, що писав на основі власного шкільного досвіду і намагався правильно передати всі деталі, навіть погоду, яка відповідала б тому часу. Також у цьому році вийшло його нехудожнє дослідження «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х та 80-х років». Через рік (2017) Гендрікс написав разом з режисером Тедом Джогеганом сценарій до фільму «Могавк» та спеціальний сценарій до комедійного фільму жахів «Сатанинська паніка», який був придбаний та продюсований Fangoria в середині 2018 року.
У 2020 р. був написаний «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу». За цей твір автор у 2021 році отримав премію лорда Рутвена. За словами автора, "Посібник… " — це духовне продовження «Вигнання демонів мого найкращого друга». Події відбуваються в тому ж районі, де виріс письменник, лише через кілька років, і цього разу мова йде не про дітей, а про їхніх батьків. Це ода мамам, які п'ють вино та читають книги, але регулярно стикалися з такою темрявою, що може і Джека Річера довести  до сліз.
З травня 2020 року по жовтень 2020 року автор вів власний подкаст Super Scary Haunted Homeschool. Тут Гендрікс обговорював цікаву інформацію про вампірів, яку використовував для просування своєї книги «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу».
Роман «Група підтримки останніх дівчат» Гендрікс написав у 2021 р. Отримав за нього Goodreads Choice Awards 2021 року. Для просування роману письменник створив моноспектакль «Остання дівчина», оскільки вважав традиційні авторські заходи нудними.

## Українські переклади
Переклад роман роману «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу» здійснило видавництво Bookchef у 2024 р. Перекладачка — Світлана Смілян. ISBN — 978-617-548-228-5.
Роман «Група підтримки останніх дівчат» теж був перекладений у видавництві Bookchef Переклад роману вийшов у 2025 році. Твір з англійської переклала Уляна Русин. ISBN — 978-617-548-444-9.
Роман «Як продати будинок з привидами» перекладений «Видавництвом Старого Лева» у 2025 році. Перекладач — Геник Бєляков.

### Романи
- Satan Loves You — «Сатана любить тебе», 2012
- The White Glove War — «Війна білих рукавичок», 2013 (серія «Ліга Магнолій»,  № 2 з Кеті Крауч)
- Horrorstör — «Жах», 2014, Quirk Books
- My Best Friend's Exorcism — «Екзорцизм мого найкращого друга», 2016, Quirk Books
- We Sold Our Souls — «Ми продали свої душі», 2018, Quirk Books
- The Southern Book Club's Guide to Slaying Vampires — «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу», 2020, Quirk Books
- The Final Girl Support Group — «Група підтримки останніх дівчат», 2021, Berkley)
- How to Sell a Haunted House — «Як продати будинок з привидами», 2023, Berkley
- Witchcraft for Wayward Girls — «Чаклунство для неслухняних дівчат», 2025, Pan Macmillan

### Новели
- Badasstronauts — «Злі астронавти», 2022, Jab Books

### Короткі оповідання
- The Bright and Shining Parasites of Guiyu — «Яскраві та сяючі паразити Гуйю», 2010, Strange Horizons
- The Mad Scientist's Guide to World Domination: Original Short Fiction for the Modern Evil Genius — «Посібник божевільного вченого зі світового панування: оригінальна коротка проза для сучасного злого генія», 2013, автор

### Збірки коротких оповідань
- Dead Leprechauns & Devil Cats: Strange Tales of the White Street Society — «Мертві лепрекони та диявольські коти: Дивні історії Товариства Білої вулиці», 2020, JABberwocky

### Комікси
- Li'l Wimmin: A Comic Adaptation of Louisa May Alcott's Little Women — Комічна адаптація твору Луїзи Мей Олкотт «Маленькі жінки», 2013, разом з Ryan Dunlavey

### Документальні книги
- Dirt Candy: Кулінарна книга, 2012 з Амандою Коен та Раяном Данлавей
- Paperbacks from Hell: The Twisted History of ’70s and ’80s Horror Fiction — «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років», 2017, Quirk Books
- These Fists Break Bricks: How Kung Fu Movies Swept America and Changed the World — «Ці кулаки розбивають цеглу: Як фільми про кунг-фу підкорили Америку та змінили світ», 2021, Mondo Books

### Сценарії
- Mohawk — «Могавк», 2017
- Satanic Panic — «Сатанинська паніка», 2019
- The Black Room — «Чорна кімната»[11]
- Horrorstör — «Жах»

## Нагороди
| Робота                                                                                | Рік та нагорода                              | Категорія              | Результат    | Посилання                 |
| ------------------------------------------------------------------------------------------- | -------------------------------------------- | ---------------------- | ------------ | ------------------------- |
| «Жах»                                                                                | Нагороди Goodreads Choice Awards 2014 року   | Жахи                   | Номінація    | [ 12 ] [ голе посилання ] |
| «Жах»                                                                                | Список літератури RUSA CODES 2015 року       | Жахи                   | У шорт-листі | [ 13 ] [ голе посилання ] |
| «Екзорцизм мого найкращого друга»                                                           | Премія Goodreads Choice Awards 2016 року     | Жахи                   | Номінація    | [ 14 ] [ голе посилання ] |
| «Екзорцизм мого найкращого друга»                                                           | Список літератури RUSA CODES 2017 року       | Жахи                   | У шорт-листі | [ 15 ] [ голе посилання ] |
| «Ми продали свої душі»                                                                      | Нагороди Goodreads Choice Awards 2018 року   | Жахи                   | Номінація    | [ 16 ] [ голе посилання ] |
| «Ми продали свої душі»                                                                      | Премія Ширлі Джексон 2018 року               | Роман                  | Номінація    | [ 17 ] [ голе посилання ] |
| «Ми продали свої душі»                                                                      | Нагороди Дракона 2019 року                   | Роман жахів            | Номінація    |                           |
| «Ми продали свої душі»                                                                      | Премія «Локус» 2019 року                     | Роман жахів            | Номінація    | [ 18 ] [ голе посилання ] |
| «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років» | Премія Брема Стокера 2018 року               | Нехудожня література   | Перемога     |                           |
| «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років» | Премія Goodreads Choice Awards 2017 року     | Нехудожня література   | Номінація    | [ 19 ] [ голе посилання ] |
| «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років» | Британська премія у галузі фентезі 2018 року | Нехудожня література   | Номінація    |                           |
| «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу»                             | Нагороди Goodreads Choice Awards 2020        | Жахи                   | Номінація    | [ 20 ] [ голе посилання ] |
| «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу»                             | Премія лорда Рутвена 2021 року               | Художня література     | Перемога     |                           |
| «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу»                             | Список літератури RUSA CODES на 2021 рік     | Жахи                   | У шорт-листі | [ 21 ] [ голе посилання ] |
| «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу»                             | Премія «Локус» 2021 року                     | Роман жахів            | Номінація    | [ 22 ] [ голе посилання ] |
| «Група підтримки останніх дівчат»                                                           | Премія Goodreads Choice Awards 2021 року     | Жахи                   | Перемога     | [ 23 ] [ голе посилання ] |
| «Група підтримки останніх дівчат»                                                           | Премія Брема Стокера 2021 року               | Роман                  | Номінація    |                           |
| «Група підтримки останніх дівчат»                                                           | Премія «Локус» 2022 року                     | Роман жахів            | Номінація    | [ 24 ] [ голе посилання ] |
| «Група підтримки останніх дівчат»                                                           | Нагороди Дракона 2022 року                   | Роман жахів            | Номінація    |                           |
| «Як продати будинок з привидами»                                                            | Премія Goodreads Choice Awards 2023 року     | Жахи                   | Номінація    | [ 25 ] [ голе посилання ] |
| «Як продати будинок з привидами»                                                            | Премія Брема Стокера 2023 року               | Роман                  | Номінація    |                           |
| «Як продати будинок з привидами»                                                            | Список літератури RUSA CODES на 2024 рік     | Жахи                   | У шорт-листі | [ 26 ] [ голе посилання ] |
| «Як продати будинок з привидами»                                                            | Премія «Локус» 2024 року                     | Жахи                   | Номінація    | [ 27 ] [ голе посилання ] |
| «Як продати будинок з привидами»                                                            | Британська премія у галузі фентезі 2024 року | Премія Августа Дерлета | Номінація    | [ 28 ] [ голе посилання ] |

title: Ґрейді Гендрікс

wikitext:
{{однофамільці|Гендрікс}}
{{письменник}}
'''Ґрейді Гендрікс''' — американський письменник-романіст, журналіст і сценарист, має багато нагод. У 2018 році став лауреатом премії Брема Стокера, у 2021 році здобув премію лорда Рутвена та Goodreads Choice Awards. Є одним із засновників Нью-Йоркського азійського кінофестивалю. Став відомим після виходу бестселера 2014 року — комедійного роману жахів Horrorstör, який вже перекладений 14 мовами.

== Життя та кар'єра ==
Ґрейді Гендрікс народився 14 грудня 1972 р. у місті Чарлстон у Південній Кароліні (США). Батьки хлопчика розлучилися, коли йому було 13 років, тому він багато часу проводив в публічних бібліотеках. Перед тим як перейти до письменницької діяльності, Гендрікс деякий час працював у бібліотеці Американського товариства психічних досліджень. Творчу кар'єру почав з написання статей для журналів Playboy, The New York Post. Писав як кінокритик для The New York Sun. Його перші фантастичні історії вийшли у виданнях Strange Horizons та Pseudopod.<ref>{{Cite web |url=https://bookchef.ua/authors/greydi-hendriks/ |title=Ґрейді Гендрікс - купити книги автора в Україні ➩ книжковий інтернет-магазин bookchef.ua |website=bookchef.ua |language=uk |access-date=2025-06-28}}</ref>

У 2009 році Гендрікс прослухав шеститижневий семінар Clarion в Каліфорнійському університеті в Сан-Дієго для письменників-початківців, що пишуть в жанрах наукової фантастики та фентезі.<ref>{{Cite web |url=https://clarion.ucsd.edu/san-diego-alumni/ |title=San Diego Alumni – Clarion Workshop |website=clarion.ucsd.edu |access-date=2025-06-28}}</ref>

Автор брав участь у створенні молодіжної серії книг Кеті Крауч «Ліга Магнолій», а його художні твори почали з'являтися в онлайн-журналі Strange Horizons. Це видання відоме тим, що публікує фантастичну, надприродну, футуристичну, апокаліптичну прозу, фентезі та інші жанри Speculative fiction. Також його коротка проза звучала у подкасті Pseudopod, який представляє короткі оповідання в жанрі горор.

Ґрейді зазначає в інтерв'ю, що йому подобаються жахи, бо вони справді пов'язані зі смертю, а смерть — це те, що об'єднує всіх нас як вид.<ref>{{Cite web |url=https://fully-booked.ca/author-interviews/grady-hendrix-talks-about-his-new-books-movies-and-writing-exclusive/ |title=Grady Hendrix Talks About His New & Upcoming Books, Movies And Writing (EXCLUSIVE) |date=2021-09-05 |website=fully-booked.ca |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>

У 2012 році Гендрікс разом зі своєю дружиною Амандою Коен та Раяном Данлаві написав {{нп|Dirt Candy}}: A Cookbook. Вона не є прямою кулінарною книгою чи мемуарами. Це самоіронічний погляд на те, як працює ресторан, включаючи роботи з підрядниками для будівництва приміщення в Іст-Віллидж площею 350 квадратних футів, і те, чому салат коштує 14 доларів.

У 2014 році видавництво Quirk Books опублікувало роман Гендрікса Horrorstör, за яким згодом вийшов телесеріал на каналі FOX. Це класична історія про будинок з привидами, дія відбувається у великому меблевому супермаркеті у шведському стилі. Щоранку співробітники приходять і знаходять розбиті книжкові полиці, скляний посуд та пошкоджені вандалами шафи. Щоб розгадати таємницю, п'ятеро співробітників погоджуються провести довгу зміну від сутінків до світанку в магазині, не підозрюючи, що їх чекає.<ref>{{Cite web |url=https://deadline.com/2014/10/grady-hendrix-horrorstor-novel-tv-series-gail-berman-the-jackal-group-864211/ |title=‘Horrorstör’ Novel To Be Developed As TV Series By Gail Berman & The Jackal Group |last=Andreeva |first=Nellie |date=2014-10-28 |website=Deadline |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>

У 2016 році Гендрікс написав My Best Friend's Exorcism. Дія книги відбувається у 1988 році, автор стверджує, що писав на основі власного шкільного досвіду і намагався правильно передати всі деталі, навіть погоду, яка відповідала б тому часу.<ref>{{Cite web |url=https://fully-booked.ca/author-interviews/grady-hendrix-talks-about-his-new-books-movies-and-writing-exclusive/ |title=Grady Hendrix Talks About His New & Upcoming Books, Movies And Writing (EXCLUSIVE) |date=2021-09-05 |website=fully-booked.ca |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref> Також у цьому році вийшло його нехудожнє дослідження «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х та 80-х років».<ref>{{Cite web |url=https://www.latimes.com/books/la-ca-jc-paperbacks-from-hell-20171012-story.html |title=Paperback horror fiction rises from the dead |last=journals |first=Agatha French Agatha French is a former staff writer in books at the Los Angeles Times She has worked as an editor for a number of literary |last2=magazines |last3=Born |first3=including the Los Angeles Review of Books She holds an MFA in creative writing from Bennington College |last4=California |first4=raised in |last5=Island |first5=she has lived on Vancouver |last6=Andrews |first6=British Columbia; St |last7=Boulder |first7=Scotland; |last8=Cambridge |first8=Colorado; |last9=Massachusetts; |date=2017-10-12 |website=Los Angeles Times |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref> Через рік (2017) Гендрікс написав разом з режисером Тедом Джогеганом сценарій до фільму «Могавк» та спеціальний сценарій до комедійного фільму жахів «Сатанинська паніка», який був придбаний та продюсований Fangoria в середині 2018 року.

У 2020 р. був написаний «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу». За цей твір автор у 2021 році отримав премію лорда Рутвена. За словами автора, "Посібник… " — це духовне продовження «Вигнання демонів мого найкращого друга». Події відбуваються в тому ж районі, де виріс письменник, лише через кілька років, і цього разу мова йде не про дітей, а про їхніх батьків. Це ода мамам, які п'ють вино та читають книги, але регулярно стикалися з такою темрявою, що може і Джека Річера довести  до сліз.<ref>{{Cite web |url=https://deadline.com/2020/02/patrick-moran-pkm-productions-the-southern-book-clubs-guide-to-slaying-vampires-the-wild-oats-project-amazon-studios-tv-series-development-1202843321/ |title=‘The Southern Book Club’s Guide to Slaying Vampires’ Adaptation Among First Projects On Producer Patrick Moran’s Amazon Development Slate |last=Andreeva |first=Nellie |date=2020-02-03 |website=Deadline |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>

З травня 2020 року по жовтень 2020 року автор вів власний подкаст Super Scary Haunted Homeschool. Тут Гендрікс обговорював цікаву інформацію про вампірів, яку використовував для просування своєї книги «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу».<ref>{{Cite web |url=http://www.gradyhendrix.com/ |title=Grady Hendrix |website=Grady Hendrix |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>

Роман «Група підтримки останніх дівчат» Гендрікс написав у 2021 р. Отримав за нього Goodreads Choice Awards 2021 року. Для просування роману письменник створив моноспектакль «Остання дівчина», оскільки вважав традиційні авторські заходи нудними.<ref>{{Cite web |url=https://www.news-leader.com/story/news/local/ozarks/2021/10/13/horror-author-grady-hendrix-perform-one-man-show-springfield-greene-county-public-library/6093786001/ |title=What is a 'final girl,' anyway? Bestselling horror author Grady Hendrix coming to Springfield for one-man show |last=Holman |first=Gregory J. |website=Springfield News-Leader |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>

== Українські переклади ==
Переклад роман роману «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу» здійснило [[BookChef|видавництво Bookchef]] у 2024 р. Перекладачка — Світлана Смілян. ISBN — 978-617-548-228-5.

Роман «Група підтримки останніх дівчат» теж був перекладений у видавництві Bookchef Переклад роману вийшов у 2025 році. Твір з англійської переклала Уляна Русин. ISBN — 978-617-548-444-9.

Роман «Як продати будинок з привидами» перекладений «Видавництвом Старого Лева» у 2025 році. Перекладач — Геник Бєляков.

== Бібліографія ==

=== Романи ===

* Satan Loves You — «Сатана любить тебе», 2012
* The White Glove War — «Війна білих рукавичок», 2013 (серія «Ліга Магнолій»,  № 2 з Кеті Крауч)
* Horrorstör — «Жах», 2014, Quirk Books
* My Best Friend's Exorcism — «Екзорцизм мого найкращого друга», 2016, Quirk Books
* We Sold Our Souls — «Ми продали свої душі», 2018, Quirk Books
* The Southern Book Club's Guide to Slaying Vampires — «Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу», 2020, Quirk Books
* The Final Girl Support Group — «Група підтримки останніх дівчат», 2021, Berkley)
* How to Sell a Haunted House — «Як продати будинок з привидами», 2023, Berkley
* Witchcraft for Wayward Girls — «Чаклунство для неслухняних дівчат», 2025, Pan Macmillan

=== Новели ===

* Badasstronauts — «Злі астронавти», 2022, Jab Books

=== Короткі оповідання ===

* The Bright and Shining Parasites of Guiyu — «Яскраві та сяючі паразити Гуйю», 2010, Strange Horizons
* The Mad Scientist's Guide to World Domination: Original Short Fiction for the Modern Evil Genius — «Посібник божевільного вченого зі світового панування: оригінальна коротка проза для сучасного злого генія», 2013, автор

=== Збірки коротких оповідань ===

* Dead Leprechauns & Devil Cats: Strange Tales of the White Street Society — «Мертві лепрекони та диявольські коти: Дивні історії Товариства Білої вулиці», 2020, JABberwocky

=== Комікси ===

* Li'l Wimmin: A Comic Adaptation of Louisa May Alcott's Little Women — Комічна адаптація твору Луїзи Мей Олкотт «Маленькі жінки», 2013, разом з Ryan Dunlavey

=== Документальні книги ===

* Dirt Candy: Кулінарна книга, 2012 з Амандою Коен та Раяном Данлавей
* Paperbacks from Hell: The Twisted History of ’70s and ’80s Horror Fiction — «Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років», 2017, Quirk Books
* These Fists Break Bricks: How Kung Fu Movies Swept America and Changed the World — «Ці кулаки розбивають цеглу: Як фільми про кунг-фу підкорили Америку та змінили світ», 2021, Mondo Books

=== Сценарії ===

* Mohawk — «Могавк», 2017
* Satanic Panic — «Сатанинська паніка», 2019
* The Black Room — «Чорна кімната»<ref>{{Cite web |url=https://www.joblo.com/grady-hendrixs-the-black-room-is-based-on-his-parapsychology-experience/ |title=Grady Hendrix's The Black Room is based on his parapsychology experience |last=Hamman |first=Cody |date=2020-02-06 |website=JoBlo |language=en-US |access-date=2025-06-28}}</ref>
* Horrorstör — «Жах»

== Нагороди ==
{| class="wikitable"
! Робота
! Рік та нагорода
! Категорія
! Результат
! Посилання
|-
| rowspan="2" |«Жах»
|Нагороди Goodreads Choice Awards 2014 року
| rowspan="5" |Жахи
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2014</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Список літератури RUSA CODES 2015 року
|{{shortlisted}}
|<ref>https://rusaupdate.org/awards/the-reading-list/</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
| rowspan="2" |«Екзорцизм мого найкращого друга»
|Премія Goodreads Choice Awards 2016 року
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2016</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Список літератури RUSA CODES 2017 року
|{{shortlisted}}
|<ref>https://www.librarything.com/award/748.0.0.2017/RUSA-CODES-Reading-List-2017</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
| rowspan="4" |«Ми продали свої душі»
|Нагороди Goodreads Choice Awards 2018 року
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2018</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія Ширлі Джексон 2018 року
|Роман
|{{nom}}
|<ref>https://www.sfadb.com/Shirley_Jackson_Awards_2019</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Нагороди Дракона 2019 року
| rowspan="2" |Роман жахів
|{{nom}}
|
|-
|Премія «Локус» 2019 року
|{{nom}}
|<ref>https://www.sfadb.com/Locus_Awards_2019</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
| rowspan="3" |«Книги з пекла у м'якій обкладинці: перекручена історія горор фантастики 70-х і 80-х років»
|Премія Брема Стокера 2018 року
| rowspan="3" |Нехудожня література
|{{won}}
|
|-
|Премія Goodreads Choice Awards 2017 року
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-nonfiction-books-2017</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Британська премія у галузі фентезі 2018 року
|{{nom}}
|
|-
| rowspan="4" |«Посібник зі знищення вампірів від Південного книжкового клубу»
|Нагороди Goodreads Choice Awards 2020
|Жахи
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2020</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія лорда Рутвена 2021 року
|Художня література
|{{won}}
|
|-
|Список літератури RUSA CODES на 2021 рік
|Жахи
|{{shortlisted}}
|<ref>https://rusaupdate.org/awards/the-reading-list/</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія «Локус» 2021 року
|Роман жахів
|{{nom}}
|<ref>https://www.sfadb.com/Locus_Awards_2021</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
| rowspan="4" |«Група підтримки останніх дівчат»
|Премія Goodreads Choice Awards 2021 року
|Жахи
|{{won}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2021</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія Брема Стокера 2021 року
|Роман
|{{nom}}
|
|-
|Премія «Локус» 2022 року
| rowspan="2" |Роман жахів
|{{nom}}
|<ref>https://www.sfadb.com/Locus_Awards_2022</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Нагороди Дракона 2022 року
|{{nom}}
|
|-
| rowspan="5" |«Як продати будинок з привидами»
|Премія Goodreads Choice Awards 2023 року
|Жахи
|{{nom}}
|<ref>https://www.goodreads.com/choiceawards/best-horror-books-2023</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія Брема Стокера 2023 року
|Роман
|{{nom}}
|
|-
|Список літератури RUSA CODES на 2024 рік
| rowspan="2" |Жахи
|{{shortlisted}}
|<ref>https://rusaupdate.org/awards/the-reading-list/</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Премія «Локус» 2024 року
|{{nom}}
|<ref>https://www.sfadb.com/Locus_Awards_2024</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|-
|Британська премія у галузі фентезі 2024 року
|Премія Августа Дерлета
|{{nom}}
|<ref>https://www.worldswithoutend.com/books_bfs-derleth_index.asp</ref>{{bare-inline|date=червень 2025}}
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Гендрікс Ґрейді}}
[[Категорія:Письменники-романісти США]]

title: Ґрейді Гендрікс

Народився: 14 грудня 1972 (52 роки) · Чарлстон, Південна Кароліна, США

Країна: США

Діяльність: прозаїк-романіст, сценарист

Magnum opus: Horrorstörd

Нагороди: Премія Брема Стокера за найкращу документальну літературуd


text:
# Кузнічка (Великопольське воєводство)
Кузнічка (пол. Kuźniczka, нім. Kottenhammer) — село в Польщі, у гміні Велень Чарнковсько-Тшцянецького повіту Великопольського воєводства.
Населення — 99 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Пільського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 52      | 13                 | 35               | 4                    |
| Жінки    | 47      | 13                 | 24               | 10                   |
| Разом    | 99      | 26                 | 59               | 14                   |

title: Кузнічка (Великопольське воєводство)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Кузнічка
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Kuźniczka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Великопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Чарнковсько-Тшцянецький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Велень (гміна){{!}}Велень
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 99
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 67
|поштовий індекс        = 64-730 ([[Wieleń]])
|автомобільний код      = PCT
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0532518
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Кузнічка}}

'''Кузнічка''' ({{lang-pl|Kuźniczka}}, {{lang-de|Kottenhammer}}) — село в Польщі, у [[Велень (гміна)|гміні Велень]] [[Чарнковсько-Тшцянецький повіт|Чарнковсько-Тшцянецького повіту]] [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:99}} {{МНОЖИНА:99|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Пільське воєводство|Пільського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=52 |ЧолПре=13 |ЧолПрац=35 |ЧолПост=4
|Жін=47 |ЖінПре=13 |ЖінПрац=24 |ЖінПост=10
|Разом=99 |РазомПре=26 |РазомПрац=59 |РазомПост=14
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Велень}}

[[Категорія:Села Чарнковсько-Тшцянецького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Великопольське воєводство

Повіт: Чарнковсько-Тшцянецький повіт

Гміна: Велень

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: PCT

OSM: ↑2857082 ·R (Ґміна Велень)


text:
# Заподюжжя
Заподюжжя (рос. Заподюжье) — присілок в Вельському районі Архангельської області Російської Федерації.
Населення становить 6 осіб. Входить до складу муніципального утворення Усть-Шоношське муніципальне утворення.

## Історія
Від 1937 року належить до Архангельської області.
Від 2004 року належить до муніципального утворення Усть-Шоношське муніципальне утворення.

## Населення
| 2002 | 2010 | 2012 | 2014 |
| ---- | ---- | ---- | ---- |
| 20   | ↘5   | ↗6   | →6   |

title: Заподюжжя

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Заподюжжя
|назва ін.       = Заподюжье
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Архангельська область]]
|район           = [[Вельський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Усть-Шоношське муніципальне утворення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{стабільно}} 6
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Архангельська область
}}
'''Заподюжжя''' ({{lang-ru|Заподюжье}}) — [[присілок]] в [[Вельський район|Вельському районі]] [[Архангельська область|Архангельської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 6 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Усть-Шоношське муніципальне утворення]].

== Історія ==

Від 1937 року належить до Архангельської області.

Від 2004 року належить до муніципального утворення Усть-Шоношське муніципальне утворення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/962010293 |title=Областной закон от 23 сентября 2004 года N 258-внеоч.-ОЗ «О статусе и границах муниципальных образований Архангельской области» |access-date=2018-10-05 |archive-date=2018-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181005194711/http://docs.cntd.ru/document/962010293 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Заподюжье }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Вельський район}}
{{Arkhangelsk-obl-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Вельського району]]

title: присілок Заподюжжя

Суб'єкт Російської Федерації: Архангельська область

Муніципальний район: Вельський район

Поселення: Усть-Шоношське муніципальне утворення

title: Основні дані

Населення: ▬ 6

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Заподюжжя · Заподюжжя


text:
# Юридична клініка
Юридична клініка — це структурний підрозділ юридичного факультету, за допомогою якого студенти набувають практичної підготовки шляхом надання безкоштовної юридичної допомоги та здійснення правової просвіти населенню.
Якість цих послуг забезпечується завдяки допомозі та контролю з боку викладачів, а також відповідності стандартам національних асоціацій юридичних клінік.
За наказом Міністерства освіти і науки України № 592 від 3 серпня 2006 року юридичні клініки мають функціонувати в усіх вишах, що навчають праву.

## Мета юридичної клініки
Юридична клініка зазвичай має дві головні цілі:
- Навчальна мета — працюючи у юридичній клініці, студент має можливість застосувати отримані теоретичні знання на практиці без відриву від навчання.
- Соціальна мета — надання безоплатної юридичної допомоги та правової інформації малозабезпеченим верствам населення. Юридична клініка дозволяє цим особам, які дуже часто не знають про свої права, отримати доступ до правових послуг.

Навчальна мета у юридичних клініках вважається пріоритетною.

## Види (напрями) клінічного навчання
Навчання студентів у юридичній клініці може включати в себе наступні види діяльності:
- надання юридичної допомоги — традиційно найпоширеніший тип клінічного навчання. Студенти під наглядом викладачів надають правову допомогу своїм клієнтам. Юридичні консультації супроводжуються складанням правових документів та, подекуди, представництвом інтересів клієнтів у суді. Консультування юридичні клініки ведуть або у всіх справах без винятку, або у тих галузях, на яких спеціалізуються. Інколи ці спеціалізації вимагають особливої кваліфікації (медичне право, податкове право, антидискримінаційне право тощо).
- проведення членами юридичної клініки правопросвітніх занять за програмою «Практичне право» (street law). Такі заняття здебільшого проводяться для шкільної молоді, проте практикуються також для інших категорій осіб;
- Моделювання — коли студенти-клініцисти детально розбирають реальні або змодельовані юридичні справи з навчальною метою.

Багато клінік поєднують одразу всі ці види діяльності.

## Структура
Юридична клініка, як правило, створюється як структурний підрозділ юридичного факультету навчального закладу. Вона постійно взаємодіє у своїй діяльності з відповідними кафедрами права свого навчального закладу.
До структури юридичної клініки входять керівник, викладачі-куратори, координатори та консультанти.
Загальне керівництво юридичною клінікою здійснює керівник. Також керівник юридичної клініки може обіймати за сумісництвом посаду викладача-куратора клініки за певною спеціалізацією.
Викладачами-кураторами призначаються найдосвідченіші фахівці, як правило, особи з науковими юридичними ступенями та практикою правозастосовної діяльності. У цій якості до роботи у клініці також залучаються фахівці-практики у галузі права (адвокати, юрисконсульти, співробітники суду, нотаріату, виконавчої служби, юстиції). Вони залучаються до роботи юридичної клініки протягом навчального року, згідно з планом роботи клініки. Викладачі-куратори надають необхідну методичну і теоретичну підтримку студентам-консультантам: вирішують питання про прийнятність справи, її направлення до студента, виступають у ролі куратора за кожним зверненням, а також забезпечують теоретичну підготовку, яка є складовою програми клінічної освіти студента, здійснюють контроль за діяльністю студентів на відповідність правової допомоги вимогам законодавства і професійної етики.
Координатори юридичної клініки — особи, що відповідають за певний напрям діяльності або групу отримувачів послуг клініки. Вони виконують управлінські функції під загальним керівництвом керівника юридичної клініки. Залежно від організаційної здатності координаторами юридичної клініки є співробітники вищого навчального закладу або студенти.
Основну роботу в клініці здійснюють консультанти. Це студенти-юристи старших курсів напряму підготовки «Право», які надають допомогу під керівництвом викладачів-кураторів у відповідних галузях права. Прийом студентів до юридичної клініки здійснюється на основі конкурсного відбору. Умови конкурсу встановлюються юридичною клінікою відповідного навчального закладу.

## Проблеми
- Інтеграція юридичної клініки у систему навчального закладу:
  - клініка може стати ізольованою від решти навчального закладу — важливо, щоб вона мала зв'язок з іншими структурами правового факультету;
  - клініці можуть не надавати належного значення і розглядати її тільки як таку, що надає правові послуги для малозабезпечених верст місцевої громади або ж як форму самодіяльності студентів. Впровадження клініки вимагає включення напрямку у філософії освіти, що полягає у навчанні досвідом.
- Кадрова проблема. Плинність студентських кадрів та недостатня вмотивованість роботи викладачів. Також теоретизованість і відірваність від регулярного проєктного менеджменту викладачів університетів позначається на якості практичних завдань, за які вони можуть братися
- Ресурси — на утримання клініки потрібні додаткові видатки. Це не завжди кошти університетів і важливо вміти з ними працювати.
- Робота студентів — студенти-юристи не є фахівцями і зазвичай потребують додаткового часу і механізмів допомоги і контролю у завданнях, які вони виконують.

title: Юридична клініка

wikitext:
Юридична клініка — це структурний підрозділ юридичного факультету, за допомогою якого студенти набувають практичної підготовки шляхом надання безкоштовної юридичної допомоги та здійснення правової просвіти населенню.

Якість цих послуг забезпечується завдяки допомозі та контролю з боку викладачів, а також відповідності стандартам національних асоціацій юридичних клінік.

За наказом [[Міністерство освіти і науки України|Міністерства освіти і науки України]] [http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/z0956-06 № 592] від [[3 серпня]] [[2006]] року юридичні клініки мають функціонувати в усіх вишах, що навчають праву.

== Мета юридичної клініки ==

Юридична клініка зазвичай має дві головні цілі:
* Навчальна мета — працюючи у юридичній клініці, студент має можливість застосувати отримані теоретичні [[знання]] на практиці без відриву від навчання.
* Соціальна мета — надання безоплатної юридичної допомоги та правової інформації малозабезпеченим верствам населення. Юридична клініка дозволяє цим особам, які дуже часто не знають про свої права, отримати доступ до правових послуг.
Навчальна мета у юридичних клініках вважається пріоритетною.

== Види (напрями) клінічного навчання ==

Навчання студентів у юридичній клініці може включати в себе наступні види діяльності:
* '''надання юридичної допомоги''' — традиційно найпоширеніший тип клінічного навчання. Студенти під наглядом викладачів надають правову допомогу своїм клієнтам. Юридичні консультації супроводжуються складанням правових документів та, подекуди, представництвом інтересів клієнтів у суді. Консультування юридичні клініки ведуть або у всіх справах без винятку, або у тих галузях, на яких спеціалізуються. Інколи ці спеціалізації вимагають особливої кваліфікації (медичне право, [[податкове право]], антидискримінаційне право тощо).
* проведення членами юридичної клініки '''правопросвітніх занять за програмою «Практичне право»''' (street law). Такі заняття здебільшого проводяться для шкільної молоді, проте практикуються також для інших категорій осіб;
* '''Моделювання''' — коли студенти-клініцисти детально розбирають реальні або змодельовані юридичні справи з навчальною метою.
Багато клінік поєднують одразу всі ці види діяльності.

== Структура ==

Юридична клініка, як правило, створюється як структурний підрозділ юридичного факультету навчального закладу. Вона постійно взаємодіє у своїй діяльності з відповідними [[Кафедра (освіта)|кафедрами]] права свого навчального закладу.

До структури юридичної клініки входять [[керівник]], викладачі-куратори, координатори та консультанти.

Загальне керівництво юридичною клінікою здійснює керівник. Також керівник юридичної клініки може обіймати за сумісництвом посаду викладача-куратора клініки за певною спеціалізацією.

Викладачами-кураторами призначаються найдосвідченіші фахівці, як правило, особи з науковими юридичними ступенями та практикою правозастосовної діяльності. У цій якості до роботи у клініці також залучаються фахівці-практики у галузі права ([[адвокат]]и, [[юрисконсульт]]и, співробітники [[суд]]у, [[нотаріат]]у, [[Державна виконавча служба|виконавчої служби]], [[Юстиція|юстиції]]). Вони залучаються до роботи юридичної клініки протягом [[Навчальний рік|навчального року]], згідно з планом роботи клініки. Викладачі-куратори надають необхідну методичну і теоретичну підтримку студентам-консультантам: вирішують питання про прийнятність справи, її направлення до студента, виступають у ролі куратора за кожним зверненням, а також забезпечують теоретичну підготовку, яка є складовою програми клінічної освіти [[студент]]а, здійснюють контроль за діяльністю студентів на відповідність правової допомоги вимогам законодавства і професійної етики.

Координатори юридичної клініки — особи, що відповідають за певний напрям діяльності або групу отримувачів послуг клініки. Вони виконують управлінські функції під загальним керівництвом керівника юридичної клініки. Залежно від організаційної здатності координаторами юридичної клініки є співробітники вищого навчального закладу або студенти.

Основну роботу в клініці здійснюють консультанти. Це студенти-юристи старших курсів напряму підготовки «Право», які надають допомогу під керівництвом викладачів-кураторів у відповідних галузях права. Прийом студентів до юридичної клініки здійснюється на основі конкурсного відбору. Умови конкурсу встановлюються юридичною клінікою відповідного навчального закладу.

== Проблеми ==

* '''Інтеграція юридичної клініки у систему навчального закладу''':
** клініка може стати ізольованою від решти навчального закладу — важливо, щоб вона мала зв'язок з іншими структурами правового факультету;
** клініці можуть не надавати належного значення і розглядати її тільки як таку, що надає правові послуги для малозабезпечених верст місцевої громади або ж як форму самодіяльності студентів. Впровадження клініки вимагає включення напрямку у філософії [[Освіта|освіти]], що полягає у навчанні досвідом.
* '''Кадрова проблема'''. Плинність студентських кадрів та недостатня вмотивованість роботи викладачів. Також теоретизованість і відірваність від регулярного проєктного менеджменту викладачів університетів позначається на якості практичних завдань, за які вони можуть братися
* '''Ресурси''' — на утримання клініки потрібні додаткові видатки. Це не завжди кошти університетів і важливо вміти з ними працювати.
* '''Робота студентів''' — студенти-юристи не є фахівцями і зазвичай потребують додаткового часу і механізмів допомоги і контролю у завданнях, які вони виконують.

== Див. також ==
* [[Юридична консультація]]
* [[Правова допомога]]

== Посилання ==
* [http://legalclinics.in.ua Асоціація юридичних клінік України]
* [https://sites.google.com/a/onua.edu.ua/lawclinic/ Юридична клініка Національного університету «Одеська юридична академія»]
* [http://www.oa.edu.ua/ua/studentbody/stud_organizations/probono Юридична клініка «Pro bono» НаУ «Острозька академія»]
* [http://zakon3.rada.gov.ua/laws/show/z0956-06 '''МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ УКРАЇНИ''' - Наказ 03.08.2006  N 592]

== Джерела ==
# Юридична клініка в правоосвітній діяльності / О. Л. Соколенко //     Вісник Академії митної служби України. Сер. : Право. - 2009. - № 1. - С.     40-44.
# Юридична клініка як форма підготовки студентів-правників: на     прикладі викладання медичного права / З. С. Черненко // Вісник Академії     адвокатури України. - 2013. - Число 3. - С. 68–74.
# Юридична клініка як суб’єкт адміністративних правовідносин  / А. О. Галай // Бюлетень Міністерства     юстиції України. - 2013. - № 4. - С. 66-73.
# Пенітенціарна юридична клініка      / А. О. Галай // Науковий вісник Інституту кримінально-виконавчої     служби. - 2014. - № 1. - С. 3-8.
# Юридична клініка як засіб підвищення рівня практичної підготовки     юристів у вищих навчальних закладах / Ю. М. Савелова // Право і     суспільство. - 2014. - № 1.2. - С. 43-46.
# Юридична клініка - інноваційний напрямок розвитку правової освіти     в Україні / М. В. Кравчук, Р. М. Мудрак / Збірник матеріалів Міжнародної     юридичної науково-практичної      конференції - Київ : МЮНПІК "Актуальна юриспруденція",     2014.  -  С .7-30.
# Юридична клініка: зб. нормат.-прав. актів з орг. діяльності / [С.     В. Ківалов [та ін.] ; за заг. ред. С. В. Ківалова] ; Нац. ун-т "Одес.     юрид. акад.". - Одеса : Феникс, 2014. - 124 с.
# З історії наукових досліджень: юридична клініка при Київському інституті     народного господарства / Л.В. Міхневич/ Збірник наукових праць / Київ:     КНЕУ, 2000 - Вип. 5. С.176-184.
# Гончаренко В. О. Юридична клініка: історія і визначення / В. О.     Гончаренко // Практика діяльності “юридичних клінік” України. - 2004. - №     1. - С. 3-5.
# Сучасний “юридичний клінічний рух” на шляху до гармонізації та     розширення / М. В. Дулеба // Вісник Асоціації юридичних клінік України. -     2005. - № 2. - С. 7-9.
[[Категорія:Благодійні організації]]
[[Категорія:Неприбуткові організації]]


text:
# Єва Рутткаї
Єва Рутткаї (угор. Ruttkai Éva, при народженні Рушш, 31 грудня 1927, Будапешт — 27 вересня 1986, Будапешт) — угорська акторка театру і кіно, телеведуча. На честь мисткині названо астероїд.

## Біографія
Єва Рушш народилася 31 грудня 1927 в Будапешті шостою дитиною в сім'ї, але лише вона і її брати Іван і Отто досягли повноліття. Сім'я ледве зводила кінці з кінцями, брати працювали акторами-дітьми в театрі. Єва приєдналася до них, коли їй було лише 2 роки. Разом з братом Іваном вона працювала в будапештському Театрі комедії, потім в дитячому театрі Артура Лакнера. Там вона зустрілася з такими відомими угорськими акторами, як Лілі Дарваш або Артур Шомлаі.
На Єву звернув увагу директор Театру комедії Даніель Йоб, і контракт з цим театром вона уклала в 16-річному віці. У Театрі комедії вона пропрацювала до самої смерті в 1986, за винятком короткого періоду з 1948 по 1951, коли грала в Національному театрі.
У 1948–1986 знялася в понад 50 художніх фільмах, а також майже в 30 телевізійних фільмів і телеспектаклів.
У 1950 Рутткаї одружилася з актором Національного театру Міклошем Ґабором, в шлюбі з яким в 1952 народила дочку Юлію.
У 1960 на репетиції п'єси Павла Когоута «Така любов» в Мішкольці Рутткаї зустріла угорського актора Золтана Латиновича, з яким стала жити разом до його смерті в 1976.
Через півроку після свого останнього виходу на сцену Єва Рутткаї померла 27 вересня 1986. Похована на цвинтарі Фаркашреті в Будапешті.

## Творчість

### Театр
Як професійна театральна акторка Рутткаї дебютувала в 1945 в Театрі комедії («Вігсінхаз») в ролі Емілі («Наше містечко»). Популярність їй принесли насамперед ліричні ролі, серед яких насамперед Луїза («Підступність і кохання» Шіллера), Роксана («Сірано де Бержерак» Ростана), Наташа («Щастя», інсценування роману Павленко).
Характерна зовнішність, витонченість, глибина внутрішнього перевтілення дали Рутткаї можливість створити образи як Наташі Ростової («Війна і мир» Толстого) і Джульєтти («Ромео і Джульєтта» Шекспіра), так і Меггі («Кішка на розпеченому даху» Теннессі Вільямса) або Зілії («Німий лицар» Хельтаі).

### Кіно
Славу і популярність не тільки в Угорщині, але й за її межами, Рутткаї здобула виконанням характерних і комедійних ролей в кіно. Найяскравіші з них — Юліка у фільмі «Кружка пива» (1955), Віка («Опівночі», 1957), Каті в комедії «Історія моєї дурості» (1965), вчителька Марта в детективі «Фальшива Ізабелла» (1968), Ленка в фільмі «Синдбад» (1971).

## Вибрана фільмографія
- 1963 — «Фото Габера» — Ані Барабаш
- 1965 — «Історія моєї дурості» — Каті
- 1967 — «Угорський набоб» — Флора Есекі
- 1967 — «Доля Золтана Карпаті» — Флора Сент-Ірма
- 1968 — «Зірки Еґера» — королева Ізабелла Ягеллонка
- 1968 — «Лицарі „Золотої рукавички“»
- 1968 — «Фальшива Ізабелла» — вчителька березня Вег
- 1974 — «Синдбад» — Ленка

## Звання та нагороди
- Заслужена артистка УНР — 1966;
- Народна артистка УНР — 1971;
- Лауреатка Національної премії імені Лайоша Кошута 2-го ступеня — 1960;
- Лауреатка Премія імені Марі Ясаі — двічі, в 1955 і 1959;
- Лауреатка премії Національної ради профспілок Угорщини — 1984.

title: Єва Рутткаї

wikitext:
{{Кінематографіст
| Ім'я = Єва Рутткаї
| Оригінал імені = {{lang-hu|{{угорське ім'я|Ruttkai Éva}}}}
| Фото =
| Підпис =
| Ім'я при народженні = Ева Рушш
| Національність =
| Релігія =
| Роки активності = [[1945]]—[[1986]]
| Напрямок = [[кінематограф]]<br/>[[театр]]
| Нагороди =
| imdb_id = ID 0752182
| Сайт =
}}
'''Єва Рутткаї''' ({{lang-hu|{{угорське ім'я|Ruttkai Éva}}}}, при народженні '''Рушш''', [[31 грудня]] [[1927]], [[Будапешт]] — [[27 вересня]] [[1986]], [[Будапешт]]) — [[Угорщина|угорська]] акторка театру і кіно, телеведуча. На честь мисткині названо астероїд.

== Біографія ==
[[Файл:Ruttkai Éva sírja.jpg|thumb|Могила Єви Рутткаї]]
Єва Рушш народилася [[31 грудня]] [[1927]] в [[Будапешт]]і шостою дитиною в сім'ї, але лише вона і її брати Іван і Отто досягли повноліття. Сім'я ледве зводила кінці з кінцями, брати працювали акторами-дітьми в театрі. Єва приєдналася до них, [[Дитяча праця|коли їй було лише 2 роки]]. Разом з братом Іваном вона працювала в будапештському [[Театр комедії (Будапешт)|Театрі комедії]], потім в дитячому театрі Артура Лакнера. Там вона зустрілася з такими відомими угорськими акторами, як [[Лілі Дарваш]] або Артур Шомлаі.

На Єву звернув увагу директор [[Театр комедії (Будапешт)|Театру комедії]] Даніель Йоб, і контракт з цим театром вона уклала в 16-річному віці. У Театрі комедії вона пропрацювала до самої смерті в [[1986]], за винятком короткого періоду з [[1948]] по [[1951]], коли грала в Національному театрі.

У [[1948]]–[[1986]] знялася в понад 50 художніх фільмах, а також майже в 30 телевізійних фільмів і телеспектаклів.

У [[1950]] Рутткаї одружилася з актором Національного театру [[Міклош Ґабор (кіноактор)|Міклошем Ґабором]], в шлюбі з яким в [[1952]] народила дочку Юлію.

У [[1960]] на репетиції п'єси [[Павел Когоут|Павла Когоута]] ''«Така любов»'' в Мішкольці Рутткаї зустріла угорського актора [[Золтан Латинович|Золтана Латиновича]], з яким стала жити разом до його смерті в [[1976]].

Через півроку після свого останнього виходу на сцену Єва Рутткаї померла [[27 вересня]] [[1986]]. Похована на цвинтарі [[Фаркашреті]] в [[Будапешт]]і.

== Творчість ==

=== Театр ===

Як професійна театральна акторка Рутткаї дебютувала в [[1945]] в Театрі комедії (''«Вігсінхаз»'') в ролі Емілі (''«Наше містечко»''). Популярність їй принесли насамперед ліричні ролі, серед яких насамперед Луїза (''«Підступність і кохання»'' [[Шіллер Фрідріх|Шіллера]]), Роксана (''«Сірано де Бержерак»'' Ростана), Наташа (''«Щастя»'', інсценування роману Павленко).

Характерна зовнішність, витонченість, глибина внутрішнього перевтілення дали Рутткаї можливість створити образи як Наташі Ростової (''«[[Війна і мир]]»'' [[Толстой Лев Миколайович|Толстого]]) і Джульєтти (''«[[Ромео і Джульєтта]]»'' [[Шекспір]]а), так і Меггі (''«Кішка на розпеченому даху»'' [[Теннессі Вільямс]]а) або Зілії (''«Німий лицар»'' Хельтаі).

=== Кіно ===
Славу і популярність не тільки в Угорщині, але й за її межами, Рутткаї здобула виконанням характерних і комедійних ролей в кіно. Найяскравіші з них — Юліка у фільмі ''«Кружка пива»'' ([[1955]]), Віка (''«Опівночі»'', [[1957]]), Каті в комедії ''«Історія моєї дурості»'' ([[1965]]), вчителька Марта в детективі «Фальшива Ізабелла» ([[1968]]), Ленка в фільмі ''«Синдбад»'' ([[1971]]).

== Вибрана фільмографія ==

* [[1963]] — «Фото Габера» — ''Ані Барабаш''
* [[1965]] — «Історія моєї дурості» — ''Каті''
* [[1967]] — «Угорський набоб» — ''Флора Есекі''
* [[1967]] — «Доля Золтана Карпаті» — ''Флора Сент-Ірма''
* [[1968]] — «[[Зірки Еґера (фільм)|Зірки Еґера]]» — ''королева [[Ізабелла Ягеллонка]]''
* [[1968]] — «Лицарі „Золотої рукавички“»
* [[1968]] — «Фальшива Ізабелла» — ''вчителька березня Вег''
* [[1974]] — «Синдбад» — ''Ленка''

== Звання та нагороди ==

* Заслужена артистка УНР — [[1966]];
* Народна артистка УНР — [[1971]];
* Лауреатка Національної премії імені [[Лайош Кошут|Лайоша Кошута]] 2-го ступеня — [[1960]];
* Лауреатка Премія імені Марі Ясаі — двічі, в [[1955]] і [[1959]];
* Лауреатка премії Національної ради профспілок Угорщини — [[1984]].

== Джерела ==

* Большая советская энциклопедия. Гл. ред. А. М. Прохоров, 3-е изд. Т. 22. Ремень — Сафи. 1975. 628 стр., илл.; 37 л. илл. и карт. Статья «Ева Руткаи».
* {{Из БСЭ|заглавие=Руткаи Ева}}
* Иштван Немешкюрти. История венгерского кино (1896—1966). М.- Искусство. 1969.
* Гершкович А., Театральный Будапешт, М., 1961.

{{бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Рутткаї}}
[[Категорія:Уродженці Будапешта]]
[[Категорія:Померли в Будапешті]]
[[Категорія:Акторки за алфавітом]]
[[Категорія:Акторки XX століття]]
[[Категорія:Угорські телеакторки]]
[[Категорія:Телеведучі]]
[[Категорія:Театральні акторки]]
[[Категорія:Кіноакторки]]
[[Категорія:Жінки, на честь яких названо астероїд]]

title: угор. Ruttkai Éva

Ім'я при народженні: Ева Рушш

Дата народження: 31 грудня 1927

Місце народження: Будапешт, Угорське королівство

Дата смерті: 27 вересня 1986 (58 років)

Місце смерті: Будапешт, Угорщина

Поховання: Фаркашреті

Громадянство: Угорщина

Вчителі: Frida M. Adorjánnéd

Професія: акторка театру, кіноакторка, дитина-акторка, акторка

Напрям: кінематограф · театр

Нагороди: Премія імені Кошута (1960) Премія Ясаї Маріd (1955) Премія Ясаї Маріd (1959) премія Фаркаша — Раткоd (1950) Заслужений артист Угорщиниd (1966) Заслужений художник Угорщиниd (1971) Q1401991? (1971)


text:
# Віштук
Віштук (словац. Vištuk) — село, громада округу Пезінок, Братиславський край, південно-західна Словаччина, Малокарпатський регіон. Кадастрова площа громади — 20,04 км². Протікає Віштуцький потік.
Населення 1342 особи (станом на 31 грудня 2017 року).

## Історія
Віштук згадується в 1244 році.

## Населення
| Рік:            | 1994. | 2004.   | 2014.   | 2024.   |
| --------------- | ----- | ------- | ------- | ------- |
| Кількість осіб: | 1297  | 1382    | 1307    | 1365    |
| Різниця:        |       | +6,55 % | -5,42 % | +4,43 % |

| Рік:            | 2023. | 2024.   |
| --------------- | ----- | ------- |
| Кількість осіб: | 1382  | 1365    |
| Різниця:        |       | -1,23 % |

title: Віштук

wikitext:
{{Населений пункт Словаччини
|староста = Марія Враблова
|автошляхи =
}}
'''Віштук''' ({{lang-sk|Vištuk}}) — село, [[громади Словаччини|громада]] [[Пезінок (округ)|округу Пезінок]], [[Братиславський край]], південно-західна [[Словаччина]], [[Малокарпатський регіон]]. Кадастрова площа громади — 20,04 км². Протікає [[Віштуцький потік]].

Населення 1342 особи (станом на 31 грудня 2017 року).

== Історія ==
Віштук згадується в 1244 році.

== Населення ==
{{SK|pop}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{офіційний сайт||громади}}
{{obce}}
{{Slovakia-geo-stub}}
{{округ Пезінок}}
{{Братиславський край}}
[[Категорія:Округ Пезінок]]

title: обец

Країна: Словаччина

Край: Братиславський

Окрес: Пезінок → SPARQL ←

· густота: 68,12 осіб/км²

Автомоб. ном.: PK

Староста: Марія Враблова

— фізична: 30 км

title: Карта

Карта:
Віштук (Братиславський край)
Віштук у Вікісховищі


text:
# Astragalus leucophanus
Astragalus leucophanus — вид квіткових рослин з родини бобових (Fabaceae). Ареал охоплює такі країни: Іран (Провінція Хамадан).

## Середовище
Це багаторічна трав'яниста рослина, яка, ймовірно, росте в гірських районах (гора Алванд). Наразі немає відомих серйозних загроз для цього виду.

title: Astragalus leucophanus

wikitext:
{{Speciesbox
|status =
|status_system = iucn3.1
|image =
|taxon = Astragalus leucophanus
|authority = [[Йозеф Борнмюллер|Bornm.]]
|range_map =
}}
'''''Astragalus leucophanus''''' — [[вид]] квіткових рослин з родини бобових (Fabaceae). Ареал охоплює такі країни: [[Іран]] (Провінція Хамадан)<ref name="POWO">{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:478333-1 |назва=''Astragalus leucophanus'' |вебсайт=Plants of the World Online |дата-доступу=02.06.2025}}</ref><ref>{{cite web |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/HYSY |назва=''Astragalus leucophanus'' |вебсайт=Catalogue of Life |дата-доступу=02.06.2025}}</ref>.

== Середовище ==
Це багаторічна трав'яниста рослина, яка, ймовірно, росте в гірських районах (гора Алванд). Наразі немає відомих серйозних загроз для цього виду<ref name="IUCN">[https://www.iucnredlist.org/species/19892110/20016665 Contu, S. 2012. ''Astragalus leucophanus''. The IUCN Red List of Threatened Species]</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from1=Q15519391}}

[[Категорія:Астрагал|leucophanus]]
[[Категорія:Флора Ірану]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Бобовоцвіті (Fabales)

Родина: Бобові (Fabaceae)

Рід: Астрагал (Astragalus)

Вид: A. leucophanus

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Astragalus leucophanus · Bornm.