text:
# Токко
Токко (італ. Tocco, грец. Τόκκο) — знатна італійська родина з Беневенто, яка мала ломбардське коріння. Наприкінці XIV — початку XV століття її представники керували Іонійськими островами та Епірським царством.

## Історія
Першим відомим членом династії став Уголіно Токко, який був великим сенешалем німецького імператора Генріха VI у 1195 році.
У 1330-х роках Гульєльмо Токко став правителем острова Корфу, що належав Неаполітанському королівству. Його син Леонардо I Токко в 1357 отримав титул графа Кефалінії і Закінфа і до своєї загибелі в 1376 році встиг додатково захопити острови Ітака і Лефкас, а також порт Воніца на материковому убережжі навпроти островів.
Його синами були Карло I Токко та Леонардо II Токко. Останній правив Закінфом на умовах аппонажу, і його дочка Феодора Токко стала першою дружиною Костянтина XI Палеолога. Своїм весіллям на дочці афінського герцога Неріо I в 1395 Карл зміг захопити Корінф і Еліду, але надалі ці володіння були відібрані візантійцями. Він взяв участь у громадянській війні албанських племен, але в 1411 став правителем міста Яніна, успадкувавши цей титул у свого дядька Ісава де Буондельмонті. До 1415 Карло захопив Артський деспотат, востаннє згуртувавши споконвічні володіння Епірського царства.
Після смерті Карло у 1429 році, за владу розгорнулась боротьба між його п'ятьма незаконнонародженими синами та племінником Карло II Токко (син Леонардо II). На прохання синів Карло в конфлікт втрутилася Османська імперія, і в 1430 була захоплена Яніна, а на наступний рік — велика частина Епіра. Карло II керував з Арти як османський васал аж до своєї смерті в 1448 році. Через рік місто було захоплене турками, і спадкоємець Карло Леонардо III Токко перебрався до замку Ангелокастро на острові Керкіра, а після його падіння в 1460 оці відправився на Іонічні острови. Ними він правив до 1479, коли їх захопили турки. Леонардо з родиною втік до Неаполя. Його син Карло III Токко і наступні представники династії продовжували називати себе титулярними деспотами Арти до XVII століття.

## Хроніка Токко
На відміну від Янінської хроніки, прозового твору, що засуджує тиранію сербського деспота Томаса Прелюбовича, Хроніка Токо, написана у віршах і, ймовірно, завершена близько 1429 року, є епічним оповіданням, що розповідає про подвиги двох її героїв: Карло I Токко та його молодший брат Леонардо II. Написана місцевим патріотом, особа якого невідома, вона територіально зосереджена на острові Лефкада та Акарнанії, континентальній частині на південний захід від колишнього Епірського деспотату. Хоча автор дуже прив’язаний до своєї батьківщини і для нього Константинополь і візантійський імператор дуже далекі від локальних конфліктів, які формують рамки його оповідання, він все ж визнає якості своїх італійських героїв і робить улесливі зауваження про деяких албанських володарів.
Хроніка охоплює близько п'ятдесяти років і триває до смерті Леонардо Токко в 1422 році. Окрім того, що вона є джерелом інформації про історію регіону, вона також розповідає нам про феодальні структури Епіру того часу та соціальні економічні умови, які там панували

## Відомі представники
- Гульєльмо Токко (помер 22 вересня 1335, Неаполь) — губернатор острова Корфу в 1330-х роках, і засновник династії Токко.
- Леонардо I Токко (1310/1315—1375/1377) — пфальцграф Кефалонії та Закінфу в 1357—1375/1377 роках.
- Карло I Токко (д/н — 4 липня 1429) — 13-й володар Епірського деспотату в 1411—1429 роках, пфальцграф Кефалонії та Закінфу.
- Леонардо II Токко (1375/76 – 1418/19) — співпфальцграф Кефалонії та Закінфу в 1376—1399 роках.
- Теодора Токко (померла в листопаді 1429) — донька Леонардо II[11], перша дружина Костянтина Палеолога в часи, коли він був деспотом Мореї
- Карло II Токко (д/н — 1448) — 14-й володар Епірського деспотату в 1429—1448 роках.
- Леонардо III Токко (д/н — між 1495 і 1503) — останній володар Епірського деспотату в 1448—1460 роках (як Леонардо I), пфальцграф Кефалонії та Закінфа в 1448—1479 роках (як Леонардо III).
- Антоніо Токко (д/н — 1483) — співпфальцграф Кефалонії та Закінфа в 1481—1483 роках.
- Карло III Токко (1464–1518) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закінфа після смерті свого батька Леонардо III Токко бл.1503 до власної смерті в 1518 році
- Леонардо IV Токко (1510–1564) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закінфу від смерті свого батька Карло III Токко в 1518 році до власної смерті в 1564 році.
- Франческо Токко (помер 16 серпня 1596) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закіфу від смерті свого батька Леонардо IV Токко в 1564 році до власної смерті в 1596 році.

title: Токко

wikitext:
{{Універсальна картка}}
'''Токко''' ({{Lang-it|Tocco}}, {{Lang-el|Τόκκο}}) — знатна італійська родина з [[Беневенто]], яка мала [[Ломбардія|ломбардське]] коріння. Наприкінці XIV — початку XV століття її представники керували [[Іонічні острови|Іонійськими островами]] та [[Епірський деспотат|Епірським царством]]<ref name="ODB">Kazhdan (1990), p. 2090</ref>.

== Історія ==
Першим відомим членом династії став Уголіно Токко, який був [[Сенешаль|великим сенешалем]] німецького імператора [[Генріх VI (імператор Священної Римської імперії)|Генріха VI]] у 1195 році<ref name="Miller292">Miller (1908), p. 292</ref><ref>Cawley, [http://fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#_ftnref626 Ugolino Tocco] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120411030225/http://www.fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#_ftnref626 |date=2012-04-11 }}</ref>.

У 1330-х роках Гульєльмо Токко став правителем [[Керкіра|острова Корфу]], що належав [[Неаполітанське королівство|Неаполітанському королівству]]<ref name="ODB"/><ref>Cawley, [http://fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#GuglielmoToccoMMargheritaOrsini Guglielmo Tocco] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120411030225/http://www.fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#GuglielmoToccoMMargheritaOrsini |date=2012-04-11 }}</ref>. Його син [[Леонардо I Токко]] в 1357 отримав титул [[Пфальцграфство Кефалонії та Закінфу|графа Кефалінії і Закінфа]] і до своєї загибелі в 1376 році встиг додатково захопити острови [[Ітака]] і [[Лефкада|Лефкас]], а також порт [[Воніца]] на материковому убережжі навпроти островів<ref name="ODB" /><ref name="Miller292"/><ref>Fine (1994), p. 354</ref>.
[[Файл:Arms of Leonardo I Tocco.svg|міні|187x187пкс|Герб Токко як [[Пфальцграфство Кефалонії та Закінфу|пфальцграфів Кефалонії та Закінфа]]: герб Токко з Анжу-Таранто в [[Вільна частина|кантоні]]]]
Його синами були [[Карло I Токко]] та [[Леонардо II Токко]]. Останній правив [[Закінф|Закінфом]] на умовах аппонажу, і його дочка [[Теодора Токко|Феодора Токко]] стала першою дружиною [[Костянтин ХІ|Костянтина XI Палеолога]]. Своїм весіллям на дочці [[Афінське герцогство|афінського герцога]] [[Неріо I Аччаюолі|Неріо I]] в 1395 Карл зміг захопити Корінф і Еліду, але надалі ці володіння були відібрані візантійцями<ref name="ODB"/><ref>Fine (1994), pp. 431, 434, 543</ref>. Він взяв участь у громадянській війні албанських племен, але в 1411 став правителем міста [[Яніна]], успадкувавши цей титул у свого дядька [[Ісав де Буондельмонті|Ісава де Буондельмонті]]. До 1415 Карло захопив Артський деспотат, востаннє згуртувавши споконвічні володіння [[Епірський деспотат|Епірського царства]]<ref name="ODB" /><ref>Fine (1994), pp. 356—357, 543</ref>.

Після смерті Карло у 1429 році, за владу розгорнулась боротьба між його п'ятьма незаконнонародженими синами та племінником [[Карло II Токко]] (син Леонардо II). На прохання синів Карло в конфлікт втрутилася [[Османська імперія]], і в 1430 була захоплена [[Яніна]], а на наступний рік — велика частина Епіра. Карло II керував з [[Арта|Арти]] як османський васал аж до своєї смерті в 1448 році<ref name="ODB"/><ref name="Fine">Fine (1994), pp. 544, 563</ref>. Через рік місто було захоплене турками, і спадкоємець Карло [[Леонардо III Токко]] перебрався до замку [[Ангелокастро]] на острові Керкіра, а після його падіння в 1460 оці відправився на Іонічні острови. Ними він правив до 1479, коли їх захопили турки<ref name="ODB" /><ref name="Fine" />. Леонардо з родиною втік до Неаполя. Його син [[Карло III Токко]] і наступні представники династії продовжували називати себе титулярними деспотами Арти до XVII століття.

== Хроніка Токко ==
На відміну від Янінської хроніки, прозового твору, що засуджує тиранію сербського деспота Томаса Прелюбовича, Хроніка Токо, написана у віршах і, ймовірно, завершена близько 1429 року, є епічним оповіданням, що розповідає про подвиги двох її героїв: [[Карло I Токко]] та його молодший брат [[Леонардо II Токко|Леонардо II]]. Написана місцевим патріотом, особа якого невідома, вона територіально зосереджена на острові [[Лефкада]] та [[Акарнанія|Акарнанії]], континентальній частині на південний захід від колишнього Епірського деспотату. Хоча автор дуже прив’язаний до своєї батьківщини і для нього Константинополь і візантійський імператор дуже далекі від локальних конфліктів, які формують рамки його оповідання, він все ж визнає якості своїх італійських героїв і робить улесливі зауваження про деяких албанських володарів.

Хроніка охоплює близько п'ятдесяти років і триває до смерті Леонардо Токко в 1422 році. Окрім того, що вона є джерелом інформації про історію регіону, вона також розповідає нам про феодальні структури Епіру того часу та соціальні економічні умови, які там панували<ref>Kazhdan (1991) "Chronicle of the Tocco" vol. 1 p.  446.</ref><ref>Nicol (1984) p.  165.</ref>

== Відомі представники ==

* [[Гульєльмо Токко]] (помер 22 вересня 1335, [[Неаполь]]) — губернатор острова [[Керкіра|Корфу]] в 1330-х роках, і засновник династії [[Токко]].
* [[Леонардо I Токко]] (1310/1315—1375/1377) — [[Пфальцграфство Кефалонії та Закінфу|пфальцграф Кефалонії та Закінфу]] в 1357—1375/1377 роках.
* [[Карло I Токко]] (д/н — 4 липня 1429) — 13-й володар [[Епірський деспотат|Епірського деспотату]] в 1411—1429 роках, пфальцграф Кефалонії та Закінфу.
* [[Леонардо II Токко]] (1375/76 – 1418/19) — співпфальцграф Кефалонії та Закінфу в 1376—1399 роках.
* [[Теодора Токко]] (померла в листопаді 1429) — донька Леонардо II<ref>Anna Goudi, [https://ikee.lib.auth.gr/record/134165/files/GRI-2014-12190.pdf The Chronicles of the Tokkos and the Ioannina - Similarities and Differences] , Thessaloniki 2013</ref>, перша дружина [[Костянтин ХІ|Костянтина Палеолога]] в часи, коли він був [[Морейський деспотат|деспотом Мореї]]
* [[Карло II Токко]] (д/н — 1448) — 14-й володар Епірського деспотату в 1429—1448 роках.
* [[Леонардо III Токко]] (д/н — між 1495 і 1503) — останній володар Епірського деспотату в 1448—1460 роках (як Леонардо I), пфальцграф Кефалонії та Закінфа в 1448—1479 роках (як Леонардо III).
* [[Антоніо Токко]] (д/н — 1483) — співпфальцграф Кефалонії та Закінфа в 1481—1483 роках.
* [[Карло III Токко]] (1464–1518) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закінфа після смерті свого батька Леонардо III Токко бл.1503 до власної смерті в 1518 році
* [[Леонардо IV Токко]] (1510–1564) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закінфу від смерті свого батька Карло III Токко в 1518 році до власної смерті в 1564 році.
* [[Франческо Токко]] (помер 16 серпня 1596) — титулярний деспот Епіру та пфальцграф Кефалонії та Закіфу від смерті свого батька Леонардо IV Токко в 1564 році до власної смерті в 1596 році.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Джерела ==

* {{Cite web|url=http://fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#_Toc219779625|title=Medieval Lands Project: Counts of Kefalonia (Tocco)|last=Cawley|first=Charles|publisher=Foundation for Medieval Genealogy|archive-url=https://www.webcitation.org/67h0WMgLW?url=http://fmg.ac/Projects/MedLands/LATIN%20LORDSHIPS%20IN%20GREECE.htm#_Toc219779625|archive-date=2012-05-16|dead-url=no|access-date=2010-06-28}}
* {{Citation|first=John Van Antwerp|last=Fine|title=The Late Medieval Balkans: A Critical Survey from the Late Twelfth Century to the Ottoman Conquest|publisher=University of Michigan Press|year=1994|isbn=978-0472082605|url=https://books.google.com/books?id=Hh0Bu8C66TsC}}
* {{Книга
|рік = 1991
|заголовок = [[Оксфордський словник Візантії|Oxford Dictionary of Byzantium]]
|видавництво = [[Oxford University Press]]
|ISBN = 978-0-19-504652-6
|мова = en
|відповідальний = [[Каждан Олександр Петрович|Alexander Kazhdan]]
|назва = [[Оксфордський словник Візантії|Oxford Dictionary of Byzantium]]
}}
* {{Citation|title=The Latins in the Levant: A history of Frankish Greece (1204–1566)|first=William|last=Miller|publisher=E.P. Dutton and Co.|location=New York|year=1908|url=https://archive.org/details/latinsinlevanta00millgoog}}

[[Категорія:Токко (рід)]]
[[Категорія:Шляхта держав хрестоносців]]
[[Категорія:Іонічні острови]]

Країна: Неаполітанське королівство, Королівство Обох Сицилій, Королівство Італія і Італія


text:
# Альзакола білогорла
Альзако́ла білогорла (Cercotrichas quadrivirgata) — вид горобцеподібних птахів родини мухоловкових (Muscicapidae). Мешкає в Східній і Південній Африці.

## Опис
Довжина птаха становить 15-17 см, вага 20-31 г. Виду не притаманний статевий диморфізм. Тім'я і верхня частина тіла темно-оливково-коричневі. Хвіст темно-коричневий, крайні стернові пера мають білі кінчики. Покривні пера крил сіро-коричневі з оливково-коричневими краями, махові пера темно-коричневі з білими плямами. Над очима білі "брови", зверху окаймлені чорними смугами, під очима білі плями у формі півмісяця, під дзьобом чорні "вуса", підборіддя, горло і верхня частина грудей білі. Груди і боки руді або рудувато-коричневі, живіт і гузка білі. Дзьоб чоний, лапи рожевувато-коричневі. Очі темно-карі, дзьоб чорний, лапи тілесного кольору. Молоді птахи мають світліше забарвлення, на тімені і спині у них чорні смуги, нижня частина тіла у них охриста, поцяткована темними плямками. Представники підиду C. q. greenwayi вирізняються сірою верхньою частиною тіла, тьмянішим надхвістям і блідішими грудьми.

## Підвиди
Виділяють два підвиди:
- C. q. quadrivirgata (Reichenow, 1879) — від півдня Сомалі до північно-східної Намібії і ПАР;
- C. q. greenwayi (Moreau, 1938) — острови Унгуджа і Мафія (архіпелаг Занзібар).

## Поширення і екологія
Білогорлі альзаколи мешкають в Сомалі, Кенії, Танзанії, Малаві, Мозамбіку, Зімбабве, Ботсвані, Намібії, Південно-Африканській Республіці і Есватіні, можливо, також на південному сході Анголи. Вони живуть в сухих і вологих тропічних лісах та чагарникових заростях, на болотах, в садах і на плантаціях. Зустрічаються на висоті до 1300 м над рівнем моря.

## Поведінка
Білогорлі альзаколи зустрічаються парами або невеликими зграйками. Живляться комахами, зокрема мурахами, термітами і жуками, яких шукають на землі. Білогорлі альзаколи є моногамними, територіальними птахами, їх гніздова територія може досягати площі 1 га. Сезон розмноження триває з грудня по лютий в Східній Африці, з вересня по січень в Малаві, Замбії і Зімбабве та з вересня по грудень в ПАР. Гніздо робиться з трави, лишайників і шерсті. В кладці 2-3 білих, зеленуватих або блакитнуватих яйця, поцяткованих темними плямками. Насиджує лише самиця.

wikiname: ukwiki

title: Альзакола білогорла

in_language: uk

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Альзакола білогорла
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/22709891/94227114 |title=''Cercotrichas quadrivirgata'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 |accessdate=27 лютого 2022 |archive-date=17 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210417214343/https://www.iucnredlist.org/species/22709891/94227114 }}</ref>
| image = Bearded scrub robin (Cercotrichas quadrivirgata).jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Мухоловкові]] (Muscicapidae)
| genus = [[Альзакола]] (''Cercotrichas'')
| species = '''Альзакола білогорла'''
| binomial = ''Cercotrichas quadrivirgata''
| binomial_authority = ([[Антон Райхенов|Reichenow]], 1879)
| subdivision_ranks = Підвиди
| subdivision =
(Див. текст)
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms =''Tychaedon quadrivirgata''
''Erythropygia quadrivirgata''
''Thamnobia quadrivirgata''
| wikispecies = Cercotrichas quadrivirgata
| commonscat = Cercotrichas quadrivirgata
| commons = Cercotrichas quadrivirgata
}}
'''Альзако́ла білогорла'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Cercotrichas quadrivirgata'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Мухоловкові|мухоловкових]] (Muscicapidae). Мешкає в [[Східна Африка|Східній]] і [[Південна Африка|Південній Африці]].

== Опис ==
[[Файл:Bearded Scrub-Robin 2015 10 17 9893.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Білогорла альзакола]]
[[Файл:Bearded Scrub Robin, Natal, South Africa S4E8875 (19337352376).jpg|міні|ліворуч|200пкс|Білогорла альзакола]]
Довжина птаха становить 15-17 см, вага 20-31 г. Виду не притаманний статевий диморфізм. Тім'я і верхня частина тіла темно-оливково-коричневі. Хвіст темно-коричневий, крайні стернові пера мають білі кінчики. Покривні пера крил сіро-коричневі з оливково-коричневими краями, махові пера темно-коричневі з білими плямами. Над очима білі "брови", зверху окаймлені чорними смугами, під очима білі плями у формі півмісяця, під дзьобом чорні "вуса", підборіддя, горло і верхня частина грудей білі. Груди і боки руді або рудувато-коричневі, живіт і гузка білі. Дзьоб чоний, лапи рожевувато-коричневі. Очі темно-карі, дзьоб чорний, лапи тілесного кольору. Молоді птахи мають світліше забарвлення, на тімені і спині у них чорні смуги, нижня частина тіла у них охриста, поцяткована темними плямками. Представники підиду ''C. q. greenwayi'' вирізняються сірою верхньою частиною тіла, тьмянішим надхвістям і блідішими грудьми<ref name=Clement>{{cite book|last1=Clement|first1=Peter|title=Robins and Chats|date=2016|publisher=Bloomsbury|isbn=9781408155967|pages=355–357|url=https://books.google.com/books?id=xgdoCwAAQBAJ&pg=PA355|accessdate=27 лютого 2022|archive-date=27 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220227164816/https://books.google.com/books?id=xgdoCwAAQBAJ&pg=PA355}}</ref><ref name=Hancock>{{cite book|last1=Hancock|first1=Peter|last2=Weiersbye|first2=Ingrid|title=Birds of Botswana|date=2015|publisher=Princeton University Press|isbn=9781400874170|page=324|url=https://books.google.com/books?id=H-d0CgAAQBAJ&pg=PA324|accessdate=27 лютого 2022|archive-date=27 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220227164816/https://books.google.com/books?id=H-d0CgAAQBAJ&pg=PA324}}</ref>.

== Підвиди ==
Виділяють два підвиди:<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|title=Chats, Old World flycatchers|work=World Bird List Version 12.1|url=http://www.worldbirdnames.org/bow/chats/|publisher=International Ornithologists' Union|accessdate=27 лютого 2022|archive-date=20 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210520140554/https://www.worldbirdnames.org/bow/chats/}}</ref>
* ''C. q. quadrivirgata'' (Reichenow, 1879) — від півдня [[Сомалі]] до північно-східної [[Намібія|Намібії]] і [[Південно-Африканська Республіка|ПАР]];
* ''C. q. greenwayi'' (Moreau, 1938) — острови [[Унгуджа]] і [[Мафія (острів)|Мафія]] (архіпелаг [[Занзібар (архіпелаг)|Занзібар]]).

== Поширення і екологія ==
Білогорлі альзаколи мешкають в [[Сомалі]], [[Кенія|Кенії]], [[Танзанія|Танзанії]], [[Малаві]], [[Мозамбік]]у, [[Зімбабве]], [[Ботсвана|Ботсвані]], [[Намібія|Намібії]], [[Південно-Африканська Республіка|Південно-Африканській Республіці]] і [[Есватіні]], можливо, також на південному сході [[Ангола|Анголи]]. Вони живуть в сухих і вологих тропічних лісах та чагарникових заростях, на болотах, в садах і на плантаціях. Зустрічаються на висоті до 1300 м над рівнем моря.

== Поведінка ==
Білогорлі альзаколи зустрічаються парами або невеликими зграйками. Живляться комахами, зокрема мурахами, термітами і жуками, яких шукають на землі. Білогорлі альзаколи є моногамними, територіальними птахами, їх гніздова територія може досягати площі 1 га. Сезон розмноження триває з грудня по лютий в Східній Африці, з вересня по січень в Малаві, Замбії і Зімбабве та з вересня по грудень в ПАР. Гніздо робиться з трави, лишайників і шерсті. В кладці 2-3 білих, зеленуватих або блакитнуватих яйця, поцяткованих темними плямками. Насиджує лише самиця.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* Bearded (scrub) robin - [http://sabap2.adu.org.za/docs/sabap1/617.pdf Species text in The Atlas of Southern African Birds] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180930155351/http://sabap2.adu.org.za/docs/sabap1/617.pdf |date=30 вересня 2018 }}.

{{Taxonbar|from=Q2226055}}

{{bird-stub}}

[[Категорія:Мухоловкові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1879]]
[[Категорія:Птахи Сомалі]]
[[Категорія:Птахи Кенії]]
[[Категорія:Птахи Танзанії]]
[[Категорія:Птахи Малаві]]
[[Категорія:Птахи Мозамбіку]]
[[Категорія:Птахи Зімбабве]]
[[Категорія:Птахи Ботсвани]]
[[Категорія:Птахи Намібії]]
[[Категорія:Птахи Південно-Африканської Республіки]]
[[Категорія:Птахи Есватіні]]
[[Категорія:Птахи Анголи]]

title: ?Альзакола білогорла

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Мухоловкові (Muscicapidae)

Рід: Альзакола (Cercotrichas)

Вид: Альзакола білогорла

Вікісховище: Cercotrichas quadrivirgata

Віківиди: Cercotrichas quadrivirgata


text:
# Конвеєри (Unix)
В Unix-подібних операційних системах конвеєр — це механізм міжпроцесної взаємодії, що використовує передачу повідомлень. Є набором поєднаних між собою процесів, які забезпечують передачу даних так, що стандартний вихідний потік кожного процесу (stdout) безпосередньо з'єднується зі стандартним вхідним потоком (stdin) наступного. Наступний процес починається, поки перший ще виконується і вони виконуються одночасно. Концепцію було запропоновано Дугласом Макілроєм в Bell Labs, колисці Unix, в процесі його розробки та формування філософії інструментизації. Назву дано за аналогією зі справжніми конвеєрами. Ключовою функцією цих конвеєрів є «приховування нутрощів» (Ritchie & Thompson, 1974). Це забезпечує системі чистоту за простоту.
У цій статті йдеться про неіменовані канали, де дані, повернені одним процесом, буферизуються системою, поки не будуть зчитані наступним процесом і цей односпрямований канал зникає з закінченням процесів. Це відрізняється від іменованих каналів, де повідомлення передаються між процесами файлами, які залишаються по закінченні процесів. Стандартний shell-синтаксис для неіменованих каналів — це список декількох команд, розділених вертикальними рисками («пайпи» в розмовній лексиці користувачів Unix):
```
command1

|

command2

|

command3

```

Наприклад, щоб отримати список файлів в поточній директорії, зберегти лише стрічку ls виводу, що має рядок "key" (grep) і показати результат на сторінці, що прогортується (less), користувач може написати в командний рядок терміналу наступне:
```
ls

-l

|

grep

key

|

less

```

Командаls -l виконується як процес, вивід (stdout) якого передається вводу (stdin) процесу команди grep key, так само з командою less. Кожен процес приймає ввід від попереднього і передає свій вивід наступному стандартними потоками. Кожен | вказує командній оболонці під'єднати стандартний вивід команди зліва до стандартного вводу команди справа через механізм взаємодії між процесами, що називають неіменованим каналом, вбудованим в операційну систему. Канали є односторонніми: дані переходять каналом лише зліва направо.

## Приклади
Нижче наведений приклад конвеєра, що реалізовує перевірку орфографії для веб-сторінки, на яку вказує посилання.
```
curl

"https://en.wikipedia.org/wiki/Pipeline_(Unix)"

|

sed

's/[^a-zA-Z ]/ /g'

|

tr

'A-Z '

'a-z\n'

|

grep

'[a-z]'

|

sort

-u

|

comm

-23

-

<
(
sort

/usr/share/dict/words
)

|

less

```

1. curl отримує html вміст вебсторінки (для деяких систем використовують wget).
2. sed замінює всі символи (з вмісту вебсторінки), що не є пробілами чи літерами, на пробіли (зі збереженням переходу на новий рядок)
3. tr змінює всі великі літери на малі і конвертує пробіли у переходи на новий рядок (кожне «слово» тепер в окремому рядку).
4. grep приймає лише ті рядки, які містять щонайменше одну малу літеру алфавіту, таким чином виключаючи пусті рядки.
5. sort сортує список «слів» в алфавітному порядку, а -u видаляє дублікати.
6. comm шукає стрічки, що є однаковими в обидвох файлах, -23виключає вивід стрічок, що є унікальними в другому файлі та однаковими в обох файлах, виводячи лише стрічки, унікальні для першого файлу. - на місці назви файлу вказує процесу comm використовувати стандартний потік вводу (в даному випадку з конвеєра). sort /usr/share/dict/words сортує вміст файлу words за алфавітом (за вимогами процесу comm). <( ... )виводить результат виконання в тимчасовий файл (використовуючи процесне заміщення), який зчитує comm. Результатом є список слів (стрічок), не знайдених в /usr/share/dict/words
7. less дозволяє користувачеві розділити результат на сторінки і прогортувати їх.

## Конвеєри в інтерфейсах командного рядка
Всі широко використовувані оболонки Unix мають власний синтаксис для створення конвеєрів. Загалом, команди пишуть послідовно, розділюючи їх вертикальною рискою ASCII | (яку з цієї ж причини часто називають «пайпом»). Командна оболонка розпочинає процеси і організовує необхідні зв'язки між їхніми стандартними потоками, використовуючи деякий обсяг буферу.

### Потік виводу помилок
За замовчуванням стандартні потоки виводу помилок («stderr») процесів в конвеєрі не передаються далі, натомість з'єднуються і направляються в консоль. Однак, багато оболонок мають додатковий синтаксис для зміни цих налаштувань. Наприклад, використання |& замість |в оболонці csh означає, що стандартний потік виводу помилок теж треба злити зі стандартним виводом і передати наступному процесу.

### Канальні роздрібнювачі
У найпростіших та найпоширеніших конвеєрах, оболонка з'єднує серію підпроцесів каналами і виконує зовнішні команди безпосередньо в підпроцесі. Таким чином сама оболонка не виконує прямої обробки даних, що передаються каналом.
Однак, оболонка може напряму обробляти дані, використовуючи так звані канальні роздрібнювачі (оскільки команда while «роздібнює» результати з початкової команди і проходиться по кожному з них). Загальний вигляд такого конструкту виглядає наступним чином:
```
command

|

while

read

-r

var1

var2

...
;

do

# process each line, using variables as parsed into var1, var2, etc

# (note that this may be a subshell: var1, var2 etc will not be available

# after the while loop terminates; some shells, such as zsh and newer

# versions of Korn shell, process the commands to the left of the pipe

# operator in a subshell)

done

```

Такі конструкти можуть виконуватись некоректно, якщо тіло циклу містить такі команди, як cat i ssh, які потребують зчитування з stdin: при першій його ітерації. Така програма (назвімо її стоком) зчитуватиме залишковий вивід з command і цикл буде припинено (його результат залежатиме від специфіки стоку). Є декілька шляхів уникнення такого сценарію. По-перше, деякі стоки підтримують можливість вимкнення читання з stdin (напр. ssh -n). Як альтернатива, якщо стік не потребує вхідних даних з stdin, щоб зробити щось корисне, вхідними даними може бути  < /dev/null.
Оскільки всі складові каналу виконуються паралельно, оболонка типово розділяє підпроцес (підоболонку), щоб обробити його вміст, що унеможливлює поширення зміни змінної в зовнішню оболонку. Щоб виправити цю проблему, даний конструкт може прийняти значення з here-документу, що містить командне заміщення, яке очікує завершення конвеєру, перш ніж проходитись по даних. В альтернативу цьому, для розпаралелення можна використовувати іменовані канали або заміщення процесів. GNU bash також має варіант lastpipe для вимкнення розділення останнього компоненту каналу.

## Програмне створення конвеєрів
Конвеєри можуть бути створені програмно. Системний виклик в Unix pipe() просить операційну систему побудувати новий об'єкт неіменованого каналу. Результатом є відкриті два нові файлові дескриптори процесу: один лише для читання, другий лише для запису. Вони схожі зі звичайними неіменованими файловими дескрипторами, але в них немає можливості пошуку.
Щоб уникнути взаємного блокування та використати розпаралелення, Unix процес з одним або більше новим каналом викликає fork(), щоб створити нові процеси.
Іменовані канали теж можна створити командою mkfifo() або mknod().

## Виконання
В більшості Unix-подібних системах всі процеси конвеєра починаються одночасно. Їхні потоки повинні бути відповідно правильно під'єднані і організовані планувальником разом з іншими процесами, що виконуються машиною. Важливим аспектом цього є наступне: відділяти Unix канали від інших каналів, що виконуються, є концептом буферингу. Наприклад, програма-відправник може генерувати 5000 байтів на секунду, а програма-отримувач може отримувати лише 100 байтів на секунду, але при цьому дані не втрачаються, а зберігаються в буфері. Коли отримувач готовий приймати дані, наступний процес конвеєру зчитує їх з буферу. Якщо він заповнений, програма-відправник блокується, поки певний об'єм даних не переміститься з буферу до отримувача. В Лінуксі розмір буферу складає 65546 байтів (64КБ). У відкритих джерелах можна знайти сторонній фільтр bfr для забезпечення буферу більшого об'єму при потребі.

## Історія
Дуглас Макілрой винайшов концепт конвеєру і вперше описав його в посібнику для Version 3 Unix. Макілрой помітив, що дуже часто командні оболонки передавали вихідні дані однієї програми на вхід іншій.
Його ідеї були втілені в 1973 році, коли Кен Томпсон додав системний виклик pipe() і канали до оболонки і декількох утиліт Version 3 Unix. Позначення | — також заслуга Томпсона, це значно полегшило опис синтаксису у Version 4.

title: Конвеєри (Unix)

wikitext:
[[Файл:Pipeline.svg|міні|280x280пкс|Конвеєр з трьох програмних процесів, виконувана з текстового терміналу]]
В [[Unix-подібні операційні системи|Unix-подібних операційних системах]] '''конвеєр''' — це механізм [[Взаємодія між процесами|міжпроцесної взаємодії]], що використовує передачу повідомлень. Є набором поєднаних між собою процесів, які забезпечують передачу даних так, що [[Стандартні потоки|стандартний вихідний потік]] кожного процесу ([[stdout]]) безпосередньо з'єднується зі [[Стандартний потік|стандартним вхідним потоком]] ([[stdin]]) наступного. Наступний процес починається, поки перший ще виконується і вони виконуються одночасно. Концепцію було запропоновано [[Дуглас Макілрой|Дугласом Макілроєм]] в [[Bell Labs]], колисці Unix, в процесі його розробки та формування філософії інструментизації<ref>{{cite web|first=Michael S.|last=Mahoney|url=http://www.princeton.edu/~hos/Mahoney/expotape.htm|title=The Unix Oral History Project: Release.0, The Beginning|quote=McIlroy: It was one of the only places where I very nearly exerted managerial control over Unix, was pushing for those things, yes.|accessdate=14 січня 2022|archive-date=21 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210421192513/http://www.princeton.edu/~hos/Mahoney/expotape.htm}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://cm.bell-labs.com/cm/cs/who/dmr/mdmpipe.html |title=Архівована копія |accessdate=14 січня 2022 |archive-date=3 лютого 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150203070719/http://cm.bell-labs.com/cm/cs/who/dmr/mdmpipe.html }}</ref>. Назву дано за аналогією зі справжніми [[конвеєр]]ами. Ключовою функцією цих конвеєрів є «приховування нутрощів» (Ritchie & Thompson, 1974). Це забезпечує системі чистоту за простоту.

У цій статті йдеться про [[Неіменований канал|неіменовані канали]], де дані, повернені одним процесом, [[Буфер обміну|буферизуються]] системою, поки не будуть зчитані наступним процесом і цей односпрямований канал зникає з закінченням процесів. Це відрізняється від [[Іменований канал|іменованих каналів]], де повідомлення передаються між процесами файлами, які залишаються по закінченні процесів. Стандартний [[Командна оболонка Unix|shell]]-синтаксис для [[Неіменований канал|неіменованих каналів]] — це список декількох команд, розділених вертикальними рисками («пайпи» в розмовній лексиці користувачів Unix):

<syntaxhighlight lang="bash">command1 | command2 | command3</syntaxhighlight>

Наприклад, щоб отримати список файлів в поточній директорії, зберегти лише стрічку {{mono|ls}} виводу, що має рядок {{mono|"key"}} ({{mono|[[grep]]}}) і показати результат на сторінці, що прогортується ({{mono|[[less]]}}), користувач може написати в командний рядок терміналу наступне:

<syntaxhighlight lang="bash">ls -l | grep key | less</syntaxhighlight>

Командаls -l виконується як процес, вивід ([[Стандартні потоки|stdout]]) якого передається вводу ([[Стандартні потоки|stdin]]) процесу команди grep key, так само з командою less. Кожен процес приймає ввід від попереднього і передає свій вивід наступному [[Стандартні потоки|стандартними потоками]]. Кожен | вказує командній оболонці під'єднати стандартний вивід команди зліва до стандартного вводу команди справа через механізм [[Взаємодія між процесами|взаємодії між процесами]], що називають [[Неіменований канал|неіменованим каналом]], вбудованим в операційну систему. Канали є односторонніми: дані переходять каналом лише зліва направо.

== Приклади ==
Нижче наведений приклад конвеєра, що реалізовує перевірку орфографії для [[Вебсайт|веб]]-сторінки, на яку вказує [[посилання]].

<syntaxhighlight lang="bash">
curl "https://en.wikipedia.org/wiki/Pipeline_(Unix)" |
sed 's/[^a-zA-Z ]/ /g' |
tr 'A-Z ' 'a-z\n' |
grep '[a-z]' |
sort -u |
comm -23 - <(sort /usr/share/dict/words) |
less
</syntaxhighlight>

# '''[[CURL|curl]]''' отримує html вміст вебсторінки (для деяких систем використовують wget).
# '''[[sed]]''' замінює всі символи (з вмісту вебсторінки), що не є пробілами чи літерами, на пробіли (зі збереженням переходу на новий рядок)
# '''[[tr]]''' змінює всі великі літери на малі і конвертує пробіли у переходи на новий рядок (кожне «слово» тепер в окремому рядку).
# '''[[grep]]''' приймає лише ті рядки, які містять щонайменше одну малу літеру алфавіту, таким чином виключаючи пусті рядки.
# '''[[sort]]''' сортує список «слів» в алфавітному порядку, а -u видаляє дублікати.
# '''[[comm]]''' шукає стрічки, що є однаковими в обидвох файлах, -23виключає вивід стрічок, що є унікальними в другому файлі та однаковими в обох файлах, виводячи лише стрічки, унікальні для першого файлу. - на місці назви файлу вказує процесу comm використовувати стандартний потік вводу (в даному випадку з конвеєра). sort /usr/share/dict/words сортує вміст файлу words за алфавітом (за вимогами процесу comm). <( ... )виводить результат виконання в тимчасовий файл (використовуючи [[процесне заміщення]]), який зчитує comm. Результатом є список слів (стрічок), не знайдених в /usr/share/dict/words
# '''[[less]]''' дозволяє користувачеві розділити результат на сторінки і прогортувати їх.

== Конвеєри в інтерфейсах командного рядка ==
{{anchor|pipe character}}Всі широко використовувані оболонки Unix мають власний синтаксис для створення конвеєрів. Загалом, команди пишуть послідовно, розділюючи їх [[Вертикальна риска|вертикальною рискою]] ASCII | (яку з цієї ж причини часто називають «пайпом»). Командна оболонка розпочинає процеси і організовує необхідні зв'язки між їхніми стандартними потоками, використовуючи деякий обсяг [[Буфер обміну|буферу]].

=== Потік виводу помилок ===
За замовчуванням стандартні потоки виводу помилок («[[Стандартні потоки|stderr]]») процесів в конвеєрі не передаються далі, натомість з'єднуються і направляються в консоль. Однак, багато оболонок мають додатковий синтаксис для зміни цих налаштувань. Наприклад, використання |& замість |в оболонці [[csh]] означає, що стандартний потік виводу помилок теж треба злити зі стандартним виводом і передати наступному процесу.

=== Канальні роздрібнювачі ===
У найпростіших та найпоширеніших конвеєрах, оболонка з'єднує серію підпроцесів каналами і виконує зовнішні команди безпосередньо в підпроцесі. Таким чином сама оболонка не виконує прямої обробки даних, що передаються каналом.

Однак, оболонка може напряму обробляти дані, використовуючи так звані канальні роздрібнювачі (оскільки команда while «роздібнює» результати з початкової команди і проходиться по кожному з них). Загальний вигляд такого конструкту виглядає наступним чином:
<syntaxhighlight lang="bash">
command | while read -r var1 var2 ...; do
    # process each line, using variables as parsed into var1, var2, etc
    # (note that this may be a subshell: var1, var2 etc will not be available
    # after the while loop terminates; some shells, such as zsh and newer
    # versions of Korn shell, process the commands to the left of the pipe
    # operator in a subshell)
    done
</syntaxhighlight>

Такі конструкти можуть виконуватись некоректно, якщо тіло циклу містить такі команди, як cat i ssh, які потребують зчитування з [[stdin]]:<ref>{{cite web|url=http://72.14.189.113/howto/shell/while-ssh/|archive-url=https://web.archive.org/web/20120306135439/http://72.14.189.113/howto/shell/while-ssh/|url-status=dead|archive-date=6 березня 2012|title=Shell Loop Interaction with SSH|date=6 березня 2012}}</ref> при першій його ітерації. Така програма (назвімо її ''стоком'') зчитуватиме залишковий вивід з command і цикл буде припинено (його результат залежатиме від специфіки ''стоку''). Є декілька шляхів уникнення такого сценарію. По-перше, деякі ''стоки'' підтримують можливість вимкнення читання з stdin (напр. ssh -n). Як альтернатива, якщо ''стік'' не потребує вхідних даних з stdin, щоб зробити щось корисне, вхідними даними може бути  < /dev/null.

Оскільки всі складові каналу виконуються паралельно, оболонка типово розділяє підпроцес (підоболонку), щоб обробити його вміст, що унеможливлює поширення зміни змінної в зовнішню оболонку. Щоб виправити цю проблему, даний конструкт може прийняти значення з [[Here-document|here-документу]], що містить командне заміщення, яке очікує завершення конвеєру, перш ніж проходитись по даних. В альтернативу цьому, для розпаралелення можна використовувати [[Іменований канал|іменовані канали]] або заміщення процесів. [[GNU]] bash також має варіант {{code|lastpipe}} для вимкнення розділення останнього компоненту каналу.<ref>{{cite web|author=John1024|title=How can I store the "find" command results as an array in Bash|url=https://stackoverflow.com/a/23357277|website=Stack Overflow}}</ref>

== Програмне створення конвеєрів ==
Конвеєри можуть бути створені програмно. [[Системний виклик]] в Unix pipe() просить операційну систему побудувати новий об'єкт [[Неіменований канал|неіменованого каналу]]. Результатом є відкриті два нові файлові дескриптори процесу: один лише для читання, другий лише для запису. Вони схожі зі звичайними неіменованими [[Файловий дескриптор|файловими дескрипторами]], але в них немає можливості пошуку.

Щоб уникнути [[Взаємне блокування|взаємного блокування]] та використати розпаралелення, Unix процес з одним або більше новим каналом викликає [[Fork (системний виклик)|fork()]], щоб створити нові процеси.

[[Іменований канал|Іменовані канали]] теж можна створити командою mkfifo() або {{iw|mknod}}().

== Виконання ==
В більшості Unix-подібних системах всі процеси конвеєра починаються одночасно. Їхні потоки повинні бути відповідно правильно під'єднані і організовані [[Планувальник операційної системи|планувальником]] разом з іншими процесами, що виконуються машиною. Важливим аспектом цього є наступне: відділяти Unix канали від інших каналів, що виконуються, є концептом [[Буфер обміну|буферингу]]. Наприклад, програма-відправник може генерувати 5000 [[байт]]ів на секунду, а програма-отримувач може отримувати лише 100 байтів на секунду, але при цьому дані не втрачаються, а зберігаються в буфері. Коли отримувач готовий приймати дані, наступний процес конвеєру зчитує їх з буферу. Якщо він заповнений, програма-відправник блокується, поки певний об'єм даних не переміститься з буферу до отримувача. В Лінуксі розмір буферу складає 65546 байтів (64КБ). У відкритих джерелах можна знайти сторонній фільтр bfr для забезпечення буферу більшого об'єму при потребі.

== Історія ==

[[Дуглас Макілрой]]<ref name="crea">{{cite web|title=The Creation of the UNIX Operating System|url=http://csdev.cas.upm.edu.ph/~pfalcone/compsci/unix/unix-history1.html|publisher=Bell Labs|archive-url=https://web.archive.org/web/20040914025332/http://csdev.cas.upm.edu.ph/~pfalcone/compsci/unix/unix-history1.html|archive-date=14 вересня 2004}}</ref> винайшов концепт конвеєру і вперше описав його в посібнику для Version 3 Unix<ref name="reader">{{cite techreport|first1=M. D.|last1=McIlroy|author-link1=Doug McIlroy|year=1987|url=http://www.cs.dartmouth.edu/~doug/reader.pdf|title=A Research Unix reader: annotated excerpts from the Programmer's Manual, 1971–1986|series=CSTR|number=139|institution=Bell Labs|accessdate=14 січня 2022|archive-date=11 листопада 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171111151817/http://www.cs.dartmouth.edu/~doug/reader.pdf}}</ref>. Макілрой помітив, що дуже часто [[Командна оболонка Unix|командні оболонки]] передавали вихідні дані однієї програми на вхід іншій.

Його ідеї були втілені в 1973 році, коли Кен Томпсон додав системний виклик pipe() і канали до оболонки і декількох утиліт Version 3 Unix. Позначення | — також заслуга Томпсона, це значно полегшило опис синтаксису у Version 4.<ref>http://www.linfo.org/pipe.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200626204944/http://www.linfo.org/pipe.html |date=26 червня 2020 }} Pipes: A Brief Introduction by The Linux Information Project (LINFO)</ref>{{r|reader}}

== Див. також ==

* [[Неіменований канал]]
* [[Іменований канал]]
* [[Процесне заміщення]]
* [[Tee]]

== Посилання ==
{{reflist|2}}

[[Категорія:Взаємодія між процесами]]
[[Категорія:UNIX]]


text:
# Жураковський Геннадій Євгенович
Геннадій Євгенович Жураковський (рос. Геннадий Евгеньевич Жураковский; нар. 23 серпня (4 вересня) 1894, Москва —  пом.10 березня 1955, там само) — російський педагог, науковець, доктор педагогічних наук (1940), професор (1940), член-кореспондент АПН РРФСР (1945).

## Біографія

### Походження та навчання
Геннадій Жураковський народився 1894 року в Москві в родині інтелігентів: його батько, Євген Петрович Жураковський, був педагогом, мати, Ольга Василівна Жураковська, брала участь у радикальному русі «шістдесятників», а молодший брат Анатолій став відомим священиком, духовним письменником, громадським діячем та ідеологом Істинно-Православної Церкви у Києві. Спочатку сім'я проживала в Москві, потім переїхала до Тифліса. У 1911 році разом з родиною переїздить до Києва.
Навчався Геннадій Жураковський на історико-філологічному факультеті Київського університету Святого Володимира, який закінчив 1919 року.

### Трудова діяльність
Трудову діяльність Геннадій Жураковський почав у 24–річному віці у Києві: з 1918 по 1920 роки працював керівником відділу дитячих будинків Губернського відділу соціального виховання. У 1919 році був призначений завідувачем дитячого будинку. Із 1924 року перейшов на викладацьку діяльність у деяких закладах вищої освіти Києва.
1934 року переїхав до Москви: спочатку, з 1935 по 1937 роки, працював у Центральному будинку художнього виховання дітей та Центральному НДІ педагогіки. Потім перейшов нову на викладацьку діяльність — до Московського обласного педагогічного інституту. У 1940 році захистив докторську дисертацію та одержав вчене звання професора.
Із початком німецько–радянської війни у 1941 році перейшов до Московського педагогічного інституту. 1945 року почав працювати завідувачем відділу зарубіжної педагогіки НДІ теорії та історії педагогіки. Крім того, в цей час продовжував працювати викладачем Московського педагогічного інституту. 1948 року повернувся до Московського обласного педагогічного інституту, де працював до 1954 року.
Помер 1955 року на 61–у році життя у Москві.

### Наукова діяльність
Геннадій Жураковський вивчав історію педагогіки, зокрема античності, середньовіччя та Відродження, проблеми селянської освіти другої половини XVIII ст., суспільно-педагогічний рух 60-х рр. XIX ст. у Російській імперії, наукову спадщину Антона Макаренка, Миколи Пирогова.
Готував до видання 3-томну працю. Було опубліковано лише першу частину — «Очерки по истории педагогики в связи с историей классовой борьбы» у 1926 році.

### Наукові праці
- Некоторые вопросы преподавания истории педагогики // Сов. педагогика. 1943. № 11–12;
- О развитии истории педагогики как науки и учебного предмета // Сов. педагогика. 1948. № 5;
- Педагогические идеи А. С. Макаренко. Москва, 1963;
- Очерки по истории античной педагогики. Москва, 1963;
- Из истории просвещения в дореволюционной России: Очерки. Москва, 1978.

title: Жураковський Геннадій Євгенович

wikitext:
{{Однофамільці|Жураківський|Жураковський}}
{{Науковець
|ім'я             = Геннадій Жураковський
|оригінал імені   = Жураковський Геннадій Євгенович
|жінка            = <!--Написати «так», якщо науковець — жінка.-->
|зображення       =
|розмір           = <
|підпис           = <!--Опис зображення, що з'являється при наведенні курсору (необов'язковий)-->
|дата народження  = 4.09.1894
|місце народження = [[Москва]]
|дата смерті      = 10.03.1955
|місце смерті     = [[Москва]]
|резиденція       = <!--Місце проживання (тривалий час > 1 року)-->
|громадянство     = {{RUSold}} {{URS}}
|національність   =
|галузь           = педагогіка
|alma mater       = [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київський університет Святого Володимира]]
|заклад           = <!--Місце роботи-->
|посада           = <!--Наприклад, ректор, директор інституту тощо-->
|відомий завдяки  = <!--Наукові досягнення, що зробили науковця відомим (асоціативно)-->
|звання           = професор (1940)
|ступінь          = доктор педагогічних наук (1940)
|керівник         =
|учні             = <!--Видатні учні, послідовники-->
|аспіранти-докторанти =
|батько           = [[Жураковський Євген Петрович|Євген Петрович Жураковський]]
|мати             =
|дружина          =
|чоловік          =
|діти             =
|нагороди         = <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
|автограф         =
|сайт             =
|примітки         =
}}
'''Геннадій Євгенович Жураковський''' ({{lang-ru|Геннадий Евгеньевич Жураковский}}; {{нар}} {{ДН|4|09|1894|23|08}}, [[Москва]] —  {{пом}}[[10 березня]] [[1955]], там само) — російський педагог, науковець, доктор педагогічних наук (1940), професор (1940), член-кореспондент АПН РРФСР (1945).

== Біографія ==

=== Походження та навчання ===
Геннадій Жураковський народився 1894 року в Москві в родині [[Інтелігенція|інтелігентів]]<ref name=iduh>Монахиня Магдалина (Глаголева-Пальян) [http://ru.duh-i-litera.com/zhurakovskiy-anatoliy-svyashhennik/ Жураковский Анатолий, священник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160820191759/http://ru.duh-i-litera.com/zhurakovskiy-anatoliy-svyashhennik/ |date=20 серпня 2016 }}</ref>: його батько, [[Жураковський Євген Петрович|Євген Петрович Жураковський]], був педагогом, мати, Ольга Василівна Жураковська, брала участь у радикальному русі «шістдесятників», а молодший брат [[Жураковський Анатолій Євгенович|Анатолій]] став відомим священиком, духовним письменником, громадським діячем та ідеологом Істинно-Православної Церкви у Києві. Спочатку сім'я проживала в Москві, потім переїхала до [[Тбілісі|Тифліса]]. У [[1911]] році разом з родиною переїздить до Києва<ref>{{Cite web |url=https://duh-i-litera.com/zhurakovskij-anatolij |title=ієрей Анатолій Жураковський |accessdate=16 травня 2021 |archive-date=16 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210516221952/https://duh-i-litera.com/zhurakovskij-anatolij }}</ref>.

Навчався Геннадій Жураковський на історико-філологічному факультеті [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського університету Святого Володимира]], який закінчив 1919 року.

=== Трудова діяльність ===
Трудову діяльність Геннадій Жураковський почав у 24–річному віці у Києві: з 1918 по 1920 роки працював керівником відділу дитячих будинків Губернського відділу соціального виховання. У 1919 році був призначений завідувачем дитячого будинку. Із 1924 року перейшов на викладацьку діяльність у деяких закладах вищої освіти Києва.

1934 року переїхав до Москви: спочатку, з 1935 по 1937 роки, працював у Центральному будинку художнього виховання дітей та Центральному НДІ педагогіки. Потім перейшов нову на викладацьку діяльність — до Московського обласного педагогічного інституту. У 1940 році захистив докторську дисертацію та одержав вчене звання професора.

Із початком [[Німецько–радянська війна|німецько–радянської війни]] у 1941 році перейшов до Московського педагогічного інституту. 1945 року почав працювати завідувачем відділу зарубіжної педагогіки НДІ теорії та історії педагогіки. Крім того, в цей час продовжував працювати викладачем Московського педагогічного інституту. 1948 року повернувся до Московського обласного педагогічного інституту, де працював до 1954 року.

Помер 1955 року на 61–у році життя у [[Москва|Москві]].

=== Наукова діяльність ===
Геннадій Жураковський вивчав історію педагогіки, зокрема [[Античність|античності]], [[середньовіччя]] та [[Відродження]], проблеми селянської освіти другої половини XVIII ст., суспільно-педагогічний рух 60-х рр. XIX ст. у Російській імперії, наукову спадщину [[Макаренко Антон Семенович|Антона Макаренка]], [[Пирогов Микола Іванович|Миколи Пирогова]].

Готував до видання 3-томну працю. Було опубліковано лише першу частину — «Очерки по истории педагогики в связи с историей классовой борьбы» у 1926 році.

=== Наукові праці ===
* Некоторые вопросы преподавания истории педагогики // Сов. педагогика. 1943. № 11–12;
* О развитии истории педагогики как науки и учебного предмета // Сов. педагогика. 1948. № 5;
* Педагогические идеи А. С. Макаренко. Москва, 1963;
* Очерки по истории античной педагогики. Москва, 1963;
* Из истории просвещения в дореволюционной России: Очерки. Москва, 1978.

== Література ==
* Бершадская Д. С. Г. Е. Жураковский // Сов. педагогика. 1975. № 2;
* Копиленко Н. Біля витоків педагогіки. Славні імена: Г. Є. Жураковський // Рад. освіта. 1987, 20 жовт.

== Посилання ==
* {{ЕСУ|том=|сторінки=|автор=С. І. Білокінь|стаття=Жураковський Геннадій Євгенович|id=18498|ref=}}

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Нормативний контроль|}}
[[Категорія:Російські педагоги]]
[[Категорія:Радянські педагоги]]

title: Жураковський Геннадій Євгенович

Народився: 4 вересня 1894 · Москва

Помер: 10 березня 1955 (60 років) · Москва

Поховання: Введенське кладовище

Країна: Російська імперія СРСР

Діяльність: науковець

Галузь: педагогіка

Вчене звання: професор (1940)

Науковий ступінь: доктор педагогічних наук (1940)

Батько: Євген Петрович Жураковський


text:
# Гусь (притока Оки)
Гусь (рос. Гусь) — річка в Рязанській і Владимирській областях Росії, ліва притока Оки. Довжина річки — 147 км, площа басейну — 3910 км².
Витоки знаходяться в районі села Арсамаки (Гусь-Хрустальний район Владимирської області), а гирло — за пристанню Забєліно Касимовського району Рязанської області.
Течія проходить здебільшого через лісисту місцевість, рідше через луки. Ширина — від 5 до 10 метрів, рідше, на поворотах, до 20.
Глибина 1-1,4 метра. Береги похилі, зарослі травою, чагарником і деревами.
У верхній течії збудовані дві штучні водойми — водосховище біля села Александровка (Гусь-Хрустальний район) і Міське водосховище міста Гусь-Хрустальний. Наповнення обох водосховищ відбувається за рахунок весняного стоку.
На річці розташовано багато поселень зі спорідненими назвами (Гусь-Хрустальний, Гусевський, Гусь-Желєзний, село Гусь-Парахіно, Гусевський Погост), а також різні ДОТ, турбази, профілакторії, дитячий санаторій біля Гусь-Желєзного.
За даними державного водного реєстру Росії, річка Гусь належить до Окського басейнового округу, водогосподарська ділянка річки — Ока від водомірного поста біля села Копоново до впадіння річки Мокша, річковий підбасейн річки — басейни приток Оки до впадіння Мокші. Річковий басейн річки — Ока.
Код об'єкта в державному водному реєстрі — 09010102312110000026498.

## Притоки (км від гирла)
- 12 км: Колп (лв)
- 20 км: Нарма (пр)
- 49 км: Місерва (пр)
- 55 км: Дандур (пр)
- 77 км: Нінур (пр)
- 84 км: струмок Сентур (Чорна Річка) (лв)
- 90 км: Нінор (Бочка) (пр)
- 100 км: Пинсур (пр)
- 103 км: Шершул (Єнпуш) (лв)
- 105 км: Насмур (пр)
- 112 км: Вєковка (лв)
- 122 км: Канава Смоляна[2]

- Водосховище на річці Гусь в селищі Гусь-Хрустальний
- Річка Гусь у селі Погост Касимовського району
- Впадіння річки Гусь в Оку

title: Гусь (притока Оки)

wikitext:
{{Річка
|назва            =
|місцева назва    =
|зображення       = Gus River.jpg
 |розмір          =
 |підпис          = Річка Гусь у селищі Гусь-Желєзний Касимовського району
|довжина          =
|висота витоку    =127
|висота гирла     =83
|похил            =
|стік             =
 |місце виміру    =
|площа басейну    =
|витік            = с. Арсамаки Гусь-Хрустального району Владимирської області
|витік коорд      = {{coord|55|45|59|N|40|38|10|E|type:waterbody}}
|гирло            =
|гирло коорд      = {{coord|54|59|56|N|41|11|09|E|type:waterbody}}
|басейн           = [[Клязьма|Клязьми]], [[Ока (притока Волги)|Оки]], [[Волга|Волги]], [[Каспійське море|Каспійського моря]]
|країни басейну   =
 |регіон          =
 |район           =
|прирічкові країни =
|притоки          =
|мапа             =
|мапа розмір      =
|мапа підпис      =
|OSM              = <!-- 1234567 — id відношення в OpenStreetMap (або way id — тоді у формі w1234567, але 99 % великих річок мають відношення)-->
}}
{{Otheruses}}
'''Гусь''' ({{lang-ru|Гусь}}) — річка в [[Рязанська область|Рязанській]] і [[Владимирська область|Владимирській]] областях Росії, ліва притока [[Ока (притока Волги)|Оки]]. Довжина річки — 147 км<ref name='МПР России'>{{cite web|url=http://textual.ru/gvr/index.php?card=178847|title=Государственный водный реестр РФ: Гусь|archiveurl=https://www.webcitation.org/6BVIShoe2?url=http://textual.ru/gvr/index.php?card=178847|archivedate=2012-10-18}}</ref>, площа басейну — 3910 км²<ref name='МПР России'/>.

Витоки знаходяться в районі села [[Арсамаки]] ([[Гусь-Хрустальний район]] Владимирської області), а гирло — за [[пристань|пристанню]] Забєліно [[Касимовський район|Касимовського району]] Рязанської області.

Течія проходить здебільшого через лісисту місцевість, рідше через луки. Ширина — від 5 до 10 метрів, рідше, на поворотах, до 20.

Глибина 1-1,4 метра. Береги похилі, зарослі травою, чагарником і деревами.

У верхній течії збудовані дві штучні водойми — водосховище біля села Александровка (Гусь-Хрустальний район) і Міське водосховище міста Гусь-Хрустальний. Наповнення обох водосховищ відбувається за рахунок весняного стоку.

На річці розташовано багато поселень зі спорідненими назвами ([[Гусь-Хрустальний]], [[Гусевський]], [[Гусь-Желєзний]], село [[Гусь-Парахіно]], [[Погост (Рязанська область)|Гусевський Погост]]), а також різні [[Дитячий табір|ДОТ]], [[турбаза|турбази]], [[профілакторій|профілакторії]], дитячий санаторій біля Гусь-Желєзного.

За даними [[Державний водний реєстр Російської Федерації|державного водного реєстру Росії]], річка Гусь належить до Окського басейнового округу, водогосподарська ділянка річки — Ока від [[Гідрологічний пост|водомірного поста]] біля села Копоново до впадіння річки [[Мокша (річка)|Мокша]], річковий підбасейн річки — басейни приток Оки до впадіння Мокші. Річковий басейн річки — Ока.

Код об'єкта в державному водному реєстрі — 09010102312110000026498<ref name='МПР России'/>.

== Притоки (км від гирла) ==
{{columns-list|2|
* 12 км: '''Колп''' (лв)
* 20 км: '''Нарма''' (пр)
* 49 км: '''Місерва''' (пр)
* 55 км: '''Дандур''' (пр)
* 77 км: '''Нінур''' (пр)
* 84 км: струмок '''Сентур''' ('''Чорна Річка''') (лв)
* 90 км: '''Нінор''' ('''Бочка''') (пр)
* 100 км: '''Пинсур''' (пр)
* 103 км: '''Шершул''' ('''Єнпуш''') (лв)
* 105 км: '''Насмур''' (пр)
* 112 км: '''Вєковка''' (лв)
* 122 км: '''Канава Смоляна'''<ref>У водному реєстрі — «река без названия, у с. Красный Якорь».</ref>
}}

<gallery>
File:Ozero v tsentre-2.jpg|Водосховище на річці Гусь в селищі Гусь-Хрустальний
File:Pogost. Kasimosky Dictrict16.jpg|Річка Гусь у селі Погост Касимовського району
File:Pogost. Kasimosky Dictrict15.jpg|Впадіння річки Гусь в Оку</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Географія}}
{{Commonscat|Gus (River)}}
* [https://web.archive.org/web/20020228201857/http://ktmz.boom.ru/library/wwte/raz62/pra.html#gu Туристская водная энциклопедия] {{ref-ru}}

{{Бібліоінформація}}
{{Ока}}
[[Категорія:Притоки Оки]]
[[Категорія:Річки Владимирської області]]
[[Категорія:Річки Рязанської області]]

title: 55°45′59″ пн. ш. 40°38′10″ сх. д. / 55.7663° пн. ш. 40.6362° сх. д.

Гирло: Ока

Басейн: Клязьми, Оки, Волги, Каспійського моря

Країни: Росія

Регіон: Рязанська область · Владимирська область

Притоки: Vekovkad, Dandurd, Kolpd, Miservad, Narmad, Nasmurd, Ninord, Ninurd, Pynsurd і Shershuld


text:
# Шипоту (Поройна-Маре, Мехедінць)
Шипоту (рум. Șipotu) — село у повіті Мехедінць в Румунії. Входить до складу комуни Поройна-Маре.
Село розташоване на відстані 252 км на захід від Бухареста, 25 км на південний схід від Дробета-Турну-Северина, 73 км на захід від Крайови.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 126 осіб, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську.

title: Шипоту (Поройна-Маре, Мехедінць)

wikitext:
{{Otheruses|Шипоту}}
{{НП Румунії
 | назва               = Шипоту
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Șipotu''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Мехедінць
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Поройна-Маре (комуна)|Поройна-Маре]]
 | код_SIRUTA          = 113199
 | широта              = 44.5029
 | довгота             = 22.9162
 | висота              = 309
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 126
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 227383
}}
'''Шипоту''' ({{lang-ro|Șipotu}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Мехедінць]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Поройна-Маре (комуна)|Поройна-Маре]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 252 км на захід від [[Бухарест]]а, 25 км на південний схід від [[Дробета-Турну-Северин|Дробета-Турну-Северина]], 73 км на захід від [[Крайова|Крайови]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:126}} осіб, усі — [[румуни]]<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014005851/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014182803/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>.

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Мехедінць]]

title: Шипоту · Șipotu

Країна: Румунія

Повіт: Мехедінць

Комуна: Поройна-Маре

Телефонний код: +40 252 (Romtelecom, TR) · +40 352 (інші оператори)


text:
# Хайдарзаде Мехмед-паша
Хайдарзаде Мехмед-паша (д/н — після 1655) — державний діяч Османської імперії, 58-й бейлербей Єгипетського еялету в 1646—1647 роках.

## Життєпис
Походив з впливового турецького роду. Ймовірно був сином Хайдар-паши, намісника Ємену. Навчався в палацовій школі Ендерун. Згодом розпочав службу при султанському дворі. Дослужився до посади башдефтердар (державний скарбник). Одружився за сестрі сановника Мелек Ахмеда-паши (в подальшому великого візира), породочавшись цим з Іпшир Мустафою-пашою, намісником Алеппо, і Евлією Челебі.
20 червня 1646 року призначається бейлербеєм Єгипту. Втім не зміг завадити посиленню впливу мамлюків. Намагався маневрувати між їх кланами — аль-Факарія і аль-Касимійя. Спочатку підтримував перших, вступивши у конфлікт з останніми. Лидері аль-Касимійї Кансух-бей і Мамай-бей спробували домовитися з бейлербеєм. Водночас амір аль-хадж Ридван-бей (очільник аль-Факарії) за підтримки Алі-бея, санджакбея Гірги в Верхньому Єгипті, виступили проти аль-Касимії, очільників якої звинувати у зловживанні. Невдовзі Кансух-бея і Мамай-бея було страчено, незважаючи на спроби Мехмед-паши їх врятувати. Після цього Алі-бей намагався захопити касбу (цитадель) Каїру. Наказа бейлербея атакувати того яничари і абази не виконали, оскільки їх підкупив Ридван-бей. В результаті у листопаді 1647 року Мехмед-пашу було звільнено та відізвано до Стамбулу.
1653 року було призначено пашою Дамаску. Перебував на посаді до 1655 року. Подальша доля невідома.

title: Хайдарзаде Мехмед-паша

wikitext:
{{особа}}
'''Хайдарзаде Мехмед-паша''' (д/н — після [[1655]]) — державний діяч [[Османська імперія|Османської імперії]], 58-й бейлербей [[Османський Єгипет|Єгипетського еялету]] в [[1646]]—[[1647]] роках.

== Життєпис ==
Походив з впливового турецького роду. Ймовірно був сином Хайдар-паши, намісника Ємену. Навчався в палацовій школі Ендерун. Згодом розпочав службу при султанському дворі. Дослужився до посади башдефтердар (державний скарбник). Одружився за сестрі сановника [[Мелек Ахмед-паша|Мелек Ахмеда-паши]] (в подальшому великого візира), породочавшись цим з [[Іпшир Мустафа-паша|Іпшир Мустафою-пашою]], намісником Алеппо, і [[Евлія Челебі|Евлією Челебі]].

20 червня 1646 року призначається бейлербеєм Єгипту. Втім не зміг завадити посиленню впливу мамлюків. Намагався маневрувати між їх кланами — аль-Факарія і аль-Касимійя. Спочатку підтримував перших, вступивши у конфлікт з останніми. Лидері аль-Касимійї Кансух-бей і Мамай-бей спробували домовитися з бейлербеєм. Водночас амір аль-хадж Ридван-бей (очільник аль-Факарії) за підтримки Алі-бея, санджакбея Гірги в Верхньому Єгипті, виступили проти аль-Касимії, очільників якої звинувати у зловживанні. Невдовзі Кансух-бея і Мамай-бея було страчено, незважаючи на спроби Мехмед-паши їх врятувати. Після цього Алі-бей намагався захопити касбу (цитадель) Каїру. Наказа бейлербея атакувати того яничари і абази не виконали, оскільки їх підкупив Ридван-бей. В результаті у листопаді 1647 року Мехмед-пашу було звільнено та відізвано до Стамбулу.

1653 року було призначено пашою Дамаску. Перебував на посаді до 1655 року. Подальша доля невідома.

== Джерела ==
* Salâh Ahmed Herîdî, Devrü’ṣ-Ṣaʿîd fî Mıṣri'l-ʿOs̱mâniyye, İskenderiye 1984, s. 193—208, 226
* Holt, P. M. (2009). "The beylicate in Ottoman Egypt during the seventeenth century". Bulletin of the School of Oriental and African Studies. 24 (02): 227–229

[[Категорія:Паши Єгипту]]
[[Категорія:Паши Дамаску]]

title: осман. حيدر زاده مصطفى پاشا

Країна: Османська імперія

Діяльність: політик

Знання мов: османська

Посада: бейлербей еялету Єгипетd


text:
# Гаммельстад
Гаммельстад (швед. Gammelstad) — церковне містечко в Швеції, об'єкт Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Занесений до списку в 1996 році. Гаммельстад розташований приблизно за п'ять кілометрів від міста Лулео.
Гаммельстад був одним з багатьох церковних містечок, що колись існували у Швеції. Церковне містечко було центром великої парафії. Через малу щільність населення і великих відстаней між селами, що відносились до однієї парафії, парафіяни не встигали за один день сходити до церкви і повернутися додому. Тому навколо церков почали будувати будинки, в яких могли переночувати парафіяни. Так виникли церковні містечка.
Церковні містечка були зручним місцем зустрічей мешканців різних віддалених місцевостей, тому церковні містечка були не тільки релігійними, але й торговими центрами.
Церковне містечко Гаммельстад виникло в XII столітті. Церква, що збереглась до наших днів, належить до XIV століття. Навколо церкви 424 дерев'яних будинки.

title: Гаммельстад

wikitext:
{{Об'єкт Світової спадщини
 | назва               = "Церкове містечко" Гаммельстад поблизу міста [[Лулео]]
 | назва(офіційна-WHS) = ''Church Town of Gammelstad, Luleå ''
 | зображення          = Visitor Centre Bild 094.jpg
 | підпис зображення   = Гаммельстадські будинки
 | країна              = {{SWE}}
 | тип                 = Культурний
 | критерії            = (ii), (iv), (v)
 | ID                  = 762
 | регіон ЮНЕСКО       = Європа і Північна Америка
 | рік                 = 1996
 | внесено зміни       =
 | під загрозою        =
 | карта розташування  = Швеція
 | підпис карти        = Гаммельстад на карті Швеції
 | lat_NS = N |lat_deg = |lat_min = |lat_sec =
 | lon_EW = E |lon_deg = |lon_min = |lon_sec =
 | region              =
 | CoordScale          =
}}
'''Гаммельстад''' ({{lang-sv|Gammelstad}}) — церковне містечко в [[Швеція|Швеції]], об'єкт [[Всесвітня спадщина|Всесвітньої спадщини]] [[ЮНЕСКО]]. Занесений до списку в 1996 році. Гаммельстад розташований приблизно за п'ять кілометрів від міста [[Лулео]].

Гаммельстад був одним з багатьох церковних містечок, що колись існували у Швеції. Церковне містечко було центром великої парафії. Через малу щільність населення і великих відстаней між селами, що відносились до однієї парафії, парафіяни не встигали за один день сходити до церкви і повернутися додому. Тому навколо церков почали будувати будинки, в яких могли переночувати парафіяни. Так виникли церковні містечка.

Церковні містечка були зручним місцем зустрічей мешканців різних віддалених місцевостей, тому церковні містечка були не тільки релігійними, але й торговими центрами.

Церковне містечко Гаммельстад виникло в XII столітті. Церква, що збереглась до наших днів, належить до [[XIV століття]]. Навколо церкви 424 дерев'яних будинки.

== Посилання ==
* {{commons-inline|Church village of Gammelstad, Luleå|Гаммельстад}}
* [https://web.archive.org/web/20070612001356/http://www2.lulea.se/gammelstad/english/frames.htm Офіційний сайт]
* [http://whc.unesco.org/en/list/762/ Опис на сайті ЮНЕСКО] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070101114000/http://whc.unesco.org/en/list/762/ |date=1 січня 2007 }}

{{sweden-geo-stub}}
{{Світова спадщина у Швеції}}

[[Категорія:Світова спадщина у Швеції]]
[[Категорія:Архітектура Швеції]]

title: Church Town of Gammelstad, Luleå

Church Town of Gammelstad, Luleå: Світова спадщина

Church Town of Gammelstad, Luleå: Гаммельстадські будинки

Church Town of Gammelstad, Luleå: Гаммельстад на карті Швеції

Країна: Швеція

Тип: Культурний

Регіон: Європа і Північна Америка


text:
# Васильєвка (Ковилкінський район)
Васи́льєвка (рос. Васильевка, ерз. Васильевка) — присілок у складі Ковилкінського району Мордовії, Росія. Входить до складу Мордовсько-Вечкенінського сільського поселення.
Населення — 214 осіб (2010; 214 у 2002).
Національний склад станом на 2002 рік:
- росіяни — 88 %

title: Васильєвка (Ковилкінський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Васильєвка
 | назва ін.       = {{lang-ru|Васильевка}}<br/>{{lang-myv|Васильевка}}
 | карта розташування1 = Росія Мордовія
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Мордовія]]
 | район           = [[Ковилкінський район]]
 | поселення       = [[мордовсько-Вечкенінське сільське поселення|Мордовсько-Вечкенінське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 214 осіб ([[2010]]{{RUS-MO-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 53
 | lat_min= 55
 | lat_sec= 45
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 43
 | lon_min= 51
 | lon_sec= 50
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Васильєвка}}

'''Васи́льєвка''' ({{lang-ru|Васильевка}}, {{lang-myv|Васильевка}}) — [[присілок]] у складі [[ковилкінський район|Ковилкінського району]] [[мордовія|Мордовії]], [[Росія]]. Входить до складу [[мордовсько-Вечкенінське сільське поселення|Мордовсько-Вечкенінського сільського поселення]].

Населення — 214 осіб ([[2010]]; 214 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=30 серпня 2020 |archive-date=11 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210511103433/http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls }}</ref>).

Національний склад станом на 2002 рік:
* [[росіяни]] — 88 %

== Джерела ==
* {{Карта|N-38-76}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=53.929613&lon=43.863945&z=12&show=/12880215/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=53.929613&lon=43.863945&z=12&show=/12880215/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{Mordov-geo-stub}}
{{ковилкінський район}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Ковилкінського району]]
[[Категорія:Присілки Мордовії]]

title: присілок Васильєвка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Мордовія

Муніципальний район: Ковилкінський район

Поселення: Мордовсько-Вечкенінське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Васильєвка · Васильєвка


text:
# Хан Сун Чхоль
Ха́н Сун Чхо́ль (кор. 韓淳哲, 한순철, 30 грудня 1984) — південнокорейський боксер, олімпійський медаліст, призер Азійських ігор.

## Аматорська кар'єра
На Азійських іграх 2006 зайняв друге місце після перемоги у півфіналі над Енхбатином Бадар-Ууганом (Монголія) і поразки в фіналі від філіппінця Джоана Тіпона.
На чемпіонаті світу 2007 програв у другому бою Максиму Третяку (Україна).
На Олімпійських іграх 2008 програв у першому бою Ектору Мансанілья (Венесуела).
На чемпіонаті світу 2009 у категорії до 60 кг переміг Франсіско Варгаса (Мексика), а у другому бою програв Доменіко Валентіно (Італія).
На Азійських іграх 2010 переміг двох суперників, програв у півфіналі Ху Цин (Китай) і зайняв третє місце.
На Олімпійських іграх 2012 завоював срібну медаль.
- У першому раунді змагань переміг Мохамеда Рамадан (Єгипет) — 11-6
- У другому раунді змагань переміг Вазген Сафарянц (Білорусь) — 13(+)-13
- У чвертьфіналі переміг Фазліддіна Гаїбназарова (Узбекистан) — 16-13
- У півфіналі переміг Евальдаса Петраускаса (Литва) — 18-13
- У фіналі програв Василю Ломаченко (Україна) — 9-19

### Виступи на Олімпіадах
| Олімпіада   | Вагова категорія | Місце |
| ----------- | ---------------- | ----- |
| Пекін 2008  | до 54 кг         | =9    |
| Лондон 2012 | до 60 кг         | 2     |

На Азійських іграх 2014 переміг двох суперників, а у чвертьфіналі програв Обада Аль-Касбех (Йорданія).

title: Хан Сун Чхоль

wikitext:
{{Othernames|Хан (прізвище)|Хан}}
{{Боксер
|ім'я             =Хан Сун Чхоль
|зображення       =
|підпис           =
|повне ім'я       =
|прізвисько       =
|громадянство     = {{KOR}}
|дата народження  = 30.12.1984
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|місце проживання =
|вагова категорія = [[легша вага в боксі|легша]]<br/>[[легка вага в боксі|легка]]
|стійка =
|зріст =178
|розмах рук =
|стиль =
|промоутер =
|тренер =
|нагороди =
|сайт =
|боїв =
|перший бій =
|останній бій =
|пояс =
|перемог =
|нокаутів =
|поразок =
|нічиїх =
|не відбулося
|боїв любительських =
|перемог любительських =
|нокаутів любительських =
|поразок любительських =
|ничиїх любительських =
}}
{{MedalTableTop|}}
{{MedalSport|[[Бокс]]}}
{{MedalCountry|{{KOR}}}}
{{MedalOlympic}}
{{MedalSilver|[[Літні Олімпійські ігри 2012|Лондон 2012]]|[[Бокс на літніх Олімпійських іграх 2012 — до 60 кг (чоловіки)|до 60 кг]]}}
{{MedalCompetition|[[Азійські ігри]]}}
{{MedalSilver|[[Азійські ігри 2006|Доха 2006]]|до 54 кг}}
{{MedalBronze|[[Азійські ігри 2010|Гуанчжоу 2010]]|до 60 кг}}
{{MedalBottom}}
'''Ха́н Сун Чхо́ль''' ({{lang-ko|韓淳哲, 한순철}}, [[30 грудня]] [[1984]]) — [[Південна Корея|південнокорейський]] [[бокс]]ер, [[Олімпійські ігри|олімпійський]] медаліст, призер Азійських ігор.

== Аматорська кар'єра ==
На [[Азійські ігри|Азійських іграх]] 2006 зайняв друге місце після перемоги у півфіналі над [[Енхбатин Бадар-Ууган|Енхбатином Бадар-Ууганом]] (Монголія) і поразки в фіналі від філіппінця [[Джоан Тіпон|Джоана Тіпона]].

На чемпіонаті світу 2007 програв у другому бою [[Третяк Максим Володимирович|Максиму Третяку]] (Україна).

На [[Літні Олімпійські ігри 2008|Олімпійських іграх 2008]] програв у першому бою Ектору Мансанілья (Венесуела).

На чемпіонаті світу 2009 у категорії до 60 кг переміг [[Франсіско Варгас]]а (Мексика), а у другому бою програв [[Доменіко Валентіно]] (Італія).

На Азійських іграх 2010 переміг двох суперників, програв у півфіналі [[Ху Цин]] (Китай) і зайняв третє місце.

На [[Літні Олімпійські ігри 2012|Олімпійських іграх 2012]] завоював срібну медаль.
* У першому раунді змагань переміг Мохамеда Рамадан (Єгипет) — 11-6
* У другому раунді змагань переміг [[Вазген Сафарянц]] (Білорусь) — 13(+)-13
* У чвертьфіналі переміг [[Гаїбназаров Фазліддін Хасанбаєвич|Фазліддіна Гаїбназарова]] (Узбекистан) — 16-13
* У півфіналі переміг [[Евальдас Петраускас|Евальдаса Петраускаса]] (Литва) — 18-13
* У фіналі програв [[Ломаченко Василь Анатолійович|Василю Ломаченко]] (Україна) — 9-19

=== Виступи на Олімпіадах ===
{|class = "wikitable"
!Олімпіада!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2008|Пекін 2008]] ||  до 54 кг || =9
|-
 |[[Літні Олімпійські ігри 2012|Лондон 2012]] || до 60 кг || 2
|-
|}

На Азійських іграх 2014 переміг двох суперників, а у чвертьфіналі програв [[Обада Аль-Касбех]] (Йорданія).

== Посилання ==
* [http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/ha/han-sun-cheol-1.html Досьє на sport.references.com]
* [https://www.olympedia.org/athletes/113003 На сайті olympedia]

{{Портали|Біографії|Спорт}}
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Хан Сун Чхол }}
[[Категорія:Південнокорейські боксери]]
[[Категорія:Боксери легшої ваги]]
[[Категорія:Боксери легкої ваги]]
[[Категорія:Боксери на літніх Олімпійських іграх 2012]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 2012]]
[[Категорія:Боксери на літніх Олімпійських іграх 2008]]
[[Категорія:Бронзові призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Срібні призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Південнокорейські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Боксери на Азійських іграх 2006]]
[[Категорія:Боксери на Азійських іграх 2010]]
[[Категорія:Боксери на Азійських іграх 2014]]
[[Категорія:Південнокорейські срібні призери Азійських ігор]]
[[Категорія:Південнокорейські бронзові призери Азійських ігор]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Південна Корея

Народження: 30 грудня 1984 (40 років) · Сеул, Південна Корея

Вагова категорія: легша · легка

title: Олімпійські ігри

Срібло: Лондон 2012 · до 60 кг

title: Азійські ігри

Срібло: Доха 2006 · до 54 кг

Бронза: Гуанчжоу 2010 · до 60 кг


text:
# 22 км (колійний пост, Одеська дирекція Одеської залізниці)
22 кіломе́тр — залізничний колійний пост Одеської дирекції Одеської залізниці.
Розташований у смт Великодолинське Одеського району Одеської області на лінії Одеса-Застава I — Арциз між станціями Ксенієве (5 км) та Аккаржа (6 км).
Точна дата відкриття колійного поста невідома. Виник пост після 1981 року на вже існуючій лінії Одеса — Ізмаїл, електрифікований 1973 року. Зупиняються приміські електропоїзди.

wikitext:
{{Станція
| назва_колір = Blue1
| назва_колір_фону = #CC0033
| підзаголовок_колір = Purple1
| підзаголовок_колір_фону = Cyan1
| назва = 22 км
| лінія_верх = [[Одеська дирекція залізничних перевезень|Одеська дирекція]]
| система_верх = [[Одеська залізниця]]
| тип = колійний пост
| зображення =
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування = смт [[Великодолинське]]
| адреса =
| координати = {{coord|46|20|47|N|30|35|27|E|scale:1500}}
| лінії = [[Одеса-Застава I]] — [[Арциз (станція)|Арциз]]
| структура =
| глибина =
| рівнів =
| платформ = 1
| тип_платформ = бічна
| колій = 1
| статус =
| час_роботи =
| транспортні_послуги = Посадка та висадка пасажирів на приміські поїзди
| супутні_послуги =
| інженер =
| відкрито =
| закрито =
| перебудовано =
| електрифіковано = 1973
| колишні_назви =
| архітектор =
| стиль =
| поверхів = 1
| власник = [[Одеська залізниця]]
| оператор = [[Укрзалізниця]]
| вебсайт =
| тип_коду =
| код =
| код_ємр = 401825
| код_експрес_2 = 2220001
| зона =
| пасажиропотік =
| мапа =
| мапа_стан =
| мапа_назва =
| мапа_маршруту =
| мапа_маршруту_стан =
| мапа_маршруту_назва =
}}
{{Otheruses}}
{{Одеса — Ізмаїл}}
'''22 кіломе́тр''' — залізничний [[колійний пост]] [[Одеська дирекція залізничних перевезень|Одеської дирекції]] [[Одеська залізниця|Одеської залізниці]].

Розташований у смт [[Великодолинське]] [[Одеський район|Одеського району]] [[Одеська область|Одеської області]] на лінії [[Одеса-Застава I]] — [[Арциз (станція)|Арциз]] між станціями [[Ксенієве]] (5 км) та [[Аккаржа]] (6 км).

Точна дата відкриття колійного поста невідома. Виник пост після 1981 року на вже існуючій лінії Одеса — Ізмаїл, електрифікований 1973 року. Зупиняються приміські електропоїзди.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

== Посилання ==
* [http://swrailway.gov.ua/timetable/eltrain/?sid=1303&lng= Розклад руху приміських електропоїздів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140222150524/http://swrailway.gov.ua/timetable/eltrain/?sid=1303&lng= |date=22 лютого 2014 }};
* [http://railwayz.info/photolines/station/8791 пут. пост 22 км] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140223120131/http://railwayz.info/photolines/station/8791 |date=23 лютого 2014 }}

{{Роздільні пункти Одеської дирекції ОЗ}}
{{railway-station}}
{{railway-stub}}

[[Категорія:Зупинні пункти Одеської залізниці]]
[[Категорія:Зупинні пункти Одеського району]]

title: Розташування

Розташування: смт Великодолинське

title: Структура

Лінія(ї): Одеса-Застава I — Арциз

Тип платформ: бічна

title: Послуги

title: Історія

title: Будівля

title: Інша інформація

Власник: Одеська залізниця

Оператор: Укрзалізниця

title: Дільниця Одеса-Західна — Ізмаїл

Одеса-Застава I
Овідіопольське шосе
| 6 | | 0 | · Одеса-Західна
8,8 · 9 км
5 · Поромна
11,2 · Сухий Лиман
Т 1609
12,5 · 13 км
16,9 · Ксенієве
18,8 · Імені Ємця М. А. — М27
21,4 · 22 км
24,3 · Н33 — 25 км
27,4 · Аккаржа
10,9 · Чорноморськ-Порт
Н33

35 · Зоря
р. Барабой
7,8 · Овідіополь
Дністровський лиман
54 · Лиманська
55,6 · Морська
56,8 · Дружба
58,2 · Сонячна
Н33
Дністровсько-Цареградське гирло
62,3 · Бугаз
Чорне море
68,7 · Прибережне
р. Алкалія
р. Хаджидер
р. Сарата
р. Чага
Березине
р. Когильник
р. Киргиж
р. Ташбунар
р. Кайраклія
15,3 · Ізмаїл-Порт Новий

| 37,4 | | 0 | · Барабой
40,2 · 41 км
44,1 · Путейська
48,6 · Студентська
Т 1647
50,9 · Нагірна
51,1 · Кароліна-Бугаз
Н33
74,4 · Шабо
80 · Тіра
81 · Білгород-Дністровський
103,6 · Кантемир
121,8 · Кулевча
131 км
137 · 137 км
М15E87
143,6 · Сарата
153,8 · Когильник
Т 1608
162 · Гнаденталь
| 171,1 | | 0 | · Арциз
Т 1627
3,1 · 1 км
15,5 · Давлет-Агач
26,1 · Главані
34,9 · Аліяга
Т 1645
53,1 · Дзинілор
70,2 · Котлабух
85,2 · Ташбунар
пр-кт Незалежності
вул. Єдності
| 0 | | 106 | · Ізмаїл Т 1607


text:
# Локачинський район
Локачи́нський райо́н — колишній район у південно-західній частині Волинської області у верхів'ях рік Луги, Стоходу і Турії (басейни Західного Бугу та Прип'яті). Станом на 1 січня 2002 року в районі проживало 25,4 тис. осіб, в тому числі 20,1 тис. сільського населення, що становить 82 відсотки. Загальна площа земель становить 71169 гектарів, в тому числі 51813 — сільськогосподарських угідь, з них ріллі — 43263 гектари. Площа покрита лісом становить 12262 гектари. На території району розміщено 53 сільські населені пункти і одне селище міського типу. Діє районна, одна селищна та 19 сільських рад. Районний центр — Локачі — селище міського типу, розташоване на правому березі річки Луги, за 56 км на захід від обласного центру.

## Історія
Район було утворено в січні 1940 року. В грудні 1962 року його ліквідовано, територію передано до складу Володимир-Волинського і Горохівського районів. З січня 1965 року район відновлено.
Назва Локачі походить від дієслова локати, лочити, що означає надмірно їсти. Першими історичними володарями Локачів були князі Чорторийські, які взяли назву від місцевості Чорторийськ над Стиром. Рід свій вони ведуть від Гедиміна, князя Литовського, який жив у 14 віці. У період господарювання Чорторийських у Локачах збудували замок на болотах близько села Козлів — навпроти Локач. Про цей замок згадує Ян Яблонський — воєвода Волинський у 1545 році. Далі володарями Локач стають князі литовські Сангушки, які з'явилися на Волині в Камені-Каширському і Ратному в 1441—1443 роках. Найвідомішим з цього роду був Роман Сангушко (1537—1571) — князь Локач.
У 1625 році Локачі дістаються Людвікові Вільзі. Локачі вже були містечком і мали право на чотири ярмарки. Населення займалося сільським господарством. Налічувалось в Локачах 173 двори. Крім ремісників, шевців, кравців, пекарів, перекупників була ще одна категорія — торгова знать. Становище селян в цей час було нестерпним. Феодали примушували селян відробляти шість днів панщини на тиждень, стягуючи грошові та натуральні податки.
В 1793 році після другого розподілу Польщі, Локачі, як і вся Волинь, попадають під панування Росії. Тривало це до 1917 року.
1812 року Локачі були захоплені військами наполеонівської армії. Наприкінці вересня цього ж року західну частину Волині, в тому числі й Локачі, «визволили» від загарбників російські війська. Більшість місцевих селян брали участь у цій війні і тому вважали, що після закінчення війни одержать свободу. Але їхні сподівання були марними, селяни так і залишилися кріпосними і виконували кріпосні повинності, як і раніше, на користь власника містечка Л. Вільги.
Населення Локачів жило в темряві, панувала суцільна неписемність.
Лише у 1803 році було відкрите парафіяльне училище, яке через брак коштів невдовзі припинило своє існування. Лише з 1817 року розпочалося нормальне навчання в училищі, навчали польською і російською мовами. Навчання в школі майже не було, вона була закрита, лише у 1835 році відновлює свою роботу. Після реформи 1861 року в Локачах виникають перші капіталістичні підприємства. Діяло дві суконні фабрики, цегельний завод. Селяни займалися кустарними промислами, особливо було розвинуте столярне виробництво, виготовлення деяких сільськогосподарських знарядь, ковальська справа, ткацтво, цим займались у кожному господарстві. Вироби збувалися на місцевих ринках та ярмарках, що відбувалися в Локачах.
23 червня 1941 року до Локачів вдерлися німецько-фашистські загарбники. Настали жахливі дні гітлерівської окупації. Німецькі окупанти організували в Локачах масові розстріли, під час яких знищено 3667 чоловік єврейської національності. До Німеччини на каторжні роботи фашисти вивезли 994 чоловіки. В липні 1944 року Локачі було відбито від німецько-фашистських загарбників. У боях за селище смертю хоробрих полягло багато радянських воїнів. На честь їх в центрі селища споруджено пам'ятник.
У 1955 році в Локачах зведено двоповерховий будинок районної ради депутатів трудящих і райкому партії, споруджено нові приміщення побутового комбінату, їдальні, крохмальний завод, раймаг, хлібопекарню, стала до ладу інкубаторно-птахівнича станція, відбудували двоповерхове приміщення середньої школи.
25 травня 2014 року відбулися Президентські вибори України. У межах Локачинського району була створена 51 виборча дільниця. Явка на виборах складала — 80,19 % (проголосували 13 814 із 17 227 виборців). Найбільшу кількість голосів отримав Петро Порошенко — 47,90 % (6 617 виборців); Юлія Тимошенко — 19,97 % (2 759 виборців), Олег Ляшко — 17,52 % (2 420 виборців), Анатолій Гриценко — 4,39 % (607 виборців). Решта кандидатів набрали меншу кількість голосів. Кількість недійсних або зіпсованих бюлетенів — 0,87 %.

## Транспорт
Територією району проходять такі автошляхи: Н22, Т 0305 та Т 0311.
Залізничне сполучення відсутнє.

## Адміністративний устрій
Район поділяється на 1 селищну і 19 сільських рад, що об'єднують 54 населених пункта. Адміністративний центр — місто Локачі.

## Природно-заповідний фонд
Ботанічні заказники: Губин (загальнодержавного значення).
Гідрологічні заказники: Луга-Свинорийка, Лучний, Окорський, Серна, Чорногузівський, Холопичівський.
Загальнозоологічні заказники: Губинський резерват.
Лісові заказники: Садівська Дача.
Ботанічні пам'ятки природи: Дуб звичайний велетень-1, Дуб звичайний велетень-2, Модриновий ліс, Сосна звичайна велетень.
Гідрологічні пам'ятки природи: Витік річки Турії, Затурцівські джерела, Турійські джерела.
Парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва: Садиба Липинського.

## Музеї
- Музей-садиба В. Липинського.

## Пам'ятки
Станом на 1 січня 2009 року у Локачинському районі Волинської області нараховується 19 пам'яток архітектури, з яких 7 — національного значення.
- Михайлівська церква і дзвіниця с. Великий Окорськ (1787 р. кінець ХУІІІ)
- Михайлівська церква і дзвіниця с. Кисилин (1777 р.- ХУІІІст.)
- Костел, келія монастиря с. Кисилин
- Луківська церква с. Сірнички (1788 р.)
- Костел Августинів св. Трійці (1641–1642)

title: Локачинський район

wikitext:
{{Район
 | назва           = Локачи́нський
 | статус          = ліквідована
 | розташування    = Lokatskyi-Raion.png
 | мапа            = Lokachi Raion.svg
 | прапор          = UKR Локачинський район flag.svg
 | опис прапора    = Прапор Локачинського району
 | герб            = Coat of Arms of Lokachynsky raion in Volyn oblast.gif
 | опис герба      = Герб Локачинського району
 | країна          = {{Прапорець|USR}} [[СРСР]] ([[Файл:Flag_of_the_Ukrainian_Soviet_Socialist_Republic.svg|border|20пкс]] [[УСРР]]),
 {{UKR}}
 | регіон          = {{Прапор|Вл}} [[Волинська область]]
 | код КОАТУУ      = 0722400000
 | утворений       = [[4 січня]] [[1965]] (раніше існував у 1940—1962)
 | ліквідований    = [[17 липня]] [[2020]] року<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>
 | населення       = {{Населення районів Волинської області|Локачинський}}
 | площа           = 712
 | густота         = 32.3
 | код району      = 3374
 | поштові індекси = 45500—45552
 | центр           = смт [[Локачі]]
 | міста           =
 | смт             = 1
 | села            = 53
 | селища          =
 | міські ради     =
 | селищні ради    = 1
 | сільські ради   = 19
 | адреса          = 45500, Волинська обл., Локачинський район, смт. Локачі, вул. Миру, 41
 | вебсторінка     = [http://locadm.gov.ua/ Локачинська РДА]
[http://lokachi-rayrada.gov.ua/ Локачинська районна рада]
}}

'''Локачи́нський райо́н''' — колишній район у південно-західній частині [[Волинська область|Волинської області]] у верхів'ях рік [[Луга|Луги]], [[Стохід|Стоходу]] і [[Турія (притока Прип'яті)|Турії]] (басейни [[Західний Буг|Західного Бугу]] та [[Прип'ять|Прип'яті]]). Станом на 1 січня 2002 року в районі проживало 25,4 тис. осіб, в тому числі 20,1 тис. сільського населення, що становить 82 відсотки. Загальна площа земель становить 71169 гектарів, в тому числі 51813 — сільськогосподарських угідь, з них ріллі — 43263 гектари. Площа покрита лісом становить 12262 гектари. На території району розміщено 53 сільські населені пункти і одне селище міського типу. Діє районна, одна селищна та 19 сільських рад. Районний центр — [[Локачі]] — селище міського типу, розташоване на правому березі річки Луги, за 56 км на захід від обласного центру.

== Історія ==
Район було утворено в січні 1940 року. В грудні 1962 року його ліквідовано, територію передано до складу [[Володимир-Волинський район (1940—2020)|Володимир-Волинського]] і [[Горохівський район|Горохівського]] районів. З січня 1965 року район відновлено.

Назва Локачі походить від дієслова локати, лочити, що означає надмірно їсти. Першими історичними володарями Локачів були князі [[Чорторийські]], які взяли назву від місцевості [[Старий Чорторийськ|Чорторийськ]] над Стиром. Рід свій вони ведуть від [[Гедимін]]а, князя Литовського, який жив у 14 віці. У період господарювання Чорторийських у Локачах збудували замок на болотах близько села Козлів — навпроти Локач. Про цей замок згадує Ян Яблонський — воєвода Волинський у 1545 році. Далі володарями Локач стають князі литовські [[Сангушки]], які з'явилися на Волині в [[Камінь-Каширський|Камені-Каширському]] і [[Ратне|Ратному]] в 1441—1443 роках. Найвідомішим з цього роду був Роман Сангушко (1537—1571) — князь Локач.

У 1625 році Локачі дістаються Людвікові Вільзі. Локачі вже були містечком і мали право на чотири ярмарки. Населення займалося сільським господарством. Налічувалось в Локачах 173 двори. Крім ремісників, шевців, кравців, пекарів, перекупників була ще одна категорія — торгова знать. Становище селян в цей час було нестерпним. Феодали примушували селян відробляти шість днів панщини на тиждень, стягуючи грошові та натуральні податки.

В 1793 році після другого розподілу Польщі, Локачі, як і вся Волинь, попадають під панування Росії. Тривало це до 1917 року.

1812 року Локачі були захоплені військами наполеонівської армії. Наприкінці вересня цього ж року західну частину Волині, в тому числі й Локачі, «визволили» від загарбників російські війська. Більшість місцевих селян брали участь у цій війні і тому вважали, що після закінчення війни одержать свободу. Але їхні сподівання були марними, селяни так і залишилися кріпосними і виконували кріпосні повинності, як і раніше, на користь власника містечка Л. Вільги.
Населення Локачів жило в темряві, панувала суцільна неписемність.

Лише у 1803 році було відкрите парафіяльне училище, яке через брак коштів невдовзі припинило своє існування. Лише з 1817 року розпочалося нормальне навчання в училищі, навчали польською і російською мовами. Навчання в школі майже не було, вона була закрита, лише у 1835 році відновлює свою роботу. Після реформи 1861 року в Локачах виникають перші капіталістичні підприємства. Діяло дві суконні фабрики, цегельний завод. Селяни займалися кустарними промислами, особливо було розвинуте столярне виробництво, виготовлення деяких сільськогосподарських знарядь, ковальська справа, ткацтво, цим займались у кожному господарстві. Вироби збувалися на місцевих ринках та ярмарках, що відбувалися в Локачах.

23 червня 1941 року до Локачів вдерлися німецько-фашистські загарбники. Настали жахливі дні гітлерівської окупації. Німецькі окупанти організували в Локачах масові розстріли, під час яких знищено 3667 чоловік єврейської національності. До Німеччини на каторжні роботи фашисти вивезли 994 чоловіки. В липні 1944 року Локачі було відбито від німецько-фашистських загарбників. У боях за селище смертю хоробрих полягло багато радянських воїнів. На честь їх в центрі селища споруджено пам'ятник.

У 1955 році в Локачах зведено двоповерховий будинок районної ради депутатів трудящих і райкому партії, споруджено нові приміщення побутового комбінату, їдальні, крохмальний завод, раймаг, хлібопекарню, стала до ладу інкубаторно-птахівнича станція, відбудували двоповерхове приміщення середньої школи.

25 травня 2014 року відбулися [[Вибори Президента України 2014|Президентські вибори України]]. У межах Локачинського району була створена 51 виборча дільниця. Явка на виборах складала — 80,19 % (проголосували 13 814 із 17 227 виборців). Найбільшу кількість голосів отримав [[Порошенко Петро Олексійович|Петро Порошенко]] — 47,90 % (6 617 виборців); [[Тимошенко Юлія Володимирівна|Юлія Тимошенко]] — 19,97 % (2 759 виборців), [[Ляшко Олег Валерійович|Олег Ляшко]] — 17,52 % (2 420 виборців), [[Гриценко Анатолій Степанович|Анатолій Гриценко]] — 4,39 % (607 виборців). Решта кандидатів набрали меншу кількість голосів. Кількість недійсних або зіпсованих бюлетенів — 0,87 %.<ref>{{Cite web|url=http://www.cvk.gov.ua/pls/vp2014/wp001|title=Центральна виборча комісія - ІАС "Вибори Президента України"|last=ПроКом|first=ТОВ НВП|website=www.cvk.gov.ua|accessdate=2016-03-07|archive-date=27 лютого 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180227134347/http://www.cvk.gov.ua/pls/vp2014/wp001}}</ref>

== Транспорт ==
Територією району проходять такі автошляхи: {{Автошлях Н|22}}, {{Автошлях Т|0305}} та {{Автошлях Т|0311}}.

Залізничне сполучення відсутнє.

== Адміністративний устрій ==
{{main|Адміністративний устрій Локачинського району}}
Район поділяється на 1 [[селищна рада|селищну]] і 19 [[сільська рада|сільських рад]], що об'єднують 54 [[населений пункт|населених пункта]]. Адміністративний центр — місто [[Локачі]]<ref>[http://static.rada.gov.ua/zakon/new/ADM/zmistvol.html Адміністративно-територіальний устрій Волинської області] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140212004221/http://static.rada.gov.ua/zakon/new/ADM/zmistvol.html |date=12 лютого 2014 }} на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>.
== Природно-заповідний фонд ==
Ботанічні заказники: [[Губин (заказник)|Губин]] (загальнодержавного значення).

Гідрологічні заказники: [[Луга-Свинорийка (заказник)|Луга-Свинорийка]], [[Лучний (заказник)|Лучний]], [[Окорський заказник|Окорський]], [[Серна (заказник)|Серна]], [[Чорногузівський (заказник)|Чорногузівський]], [[Холопичівський заказник|Холопичівський]].

Загальнозоологічні заказники: [[Губинський резерват (заказник)|Губинський резерват]].

Лісові заказники: [[Садівська Дача]].

Ботанічні пам'ятки природи: [[Дуб звичайний велетень-1]], [[Дуб звичайний велетень-2]], [[Модриновий ліс (пам'ятка природи)|Модриновий ліс]], [[Сосна звичайна велетень]].

Гідрологічні пам'ятки природи: [[Витік річки Турії]], [[Затурцівські джерела]], [[Турійські джерела]].

Парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва: [[Садиба Липинського (парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва)|Садиба Липинського]].

== Музеї ==
* [[Садиба Липинських (Затурці)|Музей-садиба В. Липинського]].

== Пам'ятки ==
{{main|Перелік пам'яток історії Локачинського району}}
{{main|Пам'ятки архітектури Локачинського району}}
Станом на 1 січня 2009 року у Локачинському районі Волинської області нараховується 19 пам'яток архітектури, з яких 7 — національного значення.
* Михайлівська церква і дзвіниця с. Великий Окорськ (1787 р. кінець ХУІІІ)
* Михайлівська церква і дзвіниця с. Кисилин (1777 р.- ХУІІІст.)
* Костел, келія монастиря с. Кисилин
* Луківська церква с. Сірнички (1788 р.)
* Костел Августинів св. Трійці (1641–1642)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Локачинський район // [[Історія міст і сіл Української РСР]] : у 26 т. / П.Т. Тронько (голова Головної редколегії). — К. : Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1967 - 1974. — том Волинська область / І.С. Клімаш (голова редколегії тому), 1970 : 747с. — С.386-413, 394

== Посилання ==
{{commonscat|Lokachi Raion}}
* [https://web.archive.org/web/20110929174450/http://who-is-who.com.ua/bookmaket/volin/4/30.html who-is-who]

{{Розташування2|nw=[[Володимир-Волинський район (1940—2020)|Володимир-Волинський район]]|n=[[Турійський район]]|ne=[[Рожищенський район]]|w=|e=[[Луцький район]]|sw=[[Іваничівський район]]|s=[[Горохівський район]]|se=}}

{{Бібліоінформація}}
{{Локачинський район|nocat=1}}

[[Категорія:Локачинський район]]
[[Категорія:Колишні райони Волинської області]]
[[Категорія:Виборчий округ 20]]
[[Категорія:Засновані у Волинській області 1940]]

title: Локачи́нський район

Герб: Прапор

title: Основні дані

Країна: СРСР ( УСРР), · Україна

Область: Волинська область

Утворений: 4 січня 1965 (раніше існував у 1940—1962)

Ліквідований: 17 липня 2020 року

Площа: 712 км²

Густота: 32.3 осіб/км²

title: Населені пункти та ради

Районний центр: смт Локачі

Населені пункти та ради: Мапа району

title: Районна влада

Вебсторінка: Локачинська РДА · Локачинська районна рада

title: Мапа

Мапа: Локачи́нський район у Вікісховищі