text:
# Серце Америки
Серце Америки (англ. Heart of America) — драма 2002 року.

## Синопсис
У звичайній середній школі в самому серці Америки починається останній день навчання. Для багатьох випускників це свято, але вони підозрюють, що для когось з них цей день стане останнім днем їх життя. Ненависть, що накопичувалася в шкільних стінах, скоро вийде назовні, і ніхто не зможе зупинити тих, хто поклявся заглушити фінальний дзвінок криками і пострілами.

## У ролях
| Актор                | Роль            |
| -------------------- | --------------- |
| Юрген Прохнов        | Гарольд Льюїс   |
| Майкл Паре           | Вілл Прат       |
| Патрік Малдун        | Райан Бреннан   |
| Кетті Тортон         | Даніель Лінн    |
| Елізабет Мосс        | Робін Волтерс   |
| Марія Кончіта Алонсо | Місіс Джонс     |
| Клінт Говард         | Арті Лінн       |
| Брендан Флетчер      | Ріккі Герман    |
| Локлін Манро         | репортер        |
| Мейв Квінлан         | Беккі Шульц     |
| Елізабет Розен       | Дара Макдермотт |
| Вілл Сендерсон       | Френк           |
| Дж. Майкл Грей       | Векс Преслі     |
| Кевін Манді          | Томмі Бруно     |
| Майкл Бельєа         | Баррі Шульц     |
| Стефані Макґілліврей | Карін Льюїс     |
| Алехандро Рей        | Пол             |
| Меттью МакКоулл      | Донні           |
| Стів Байєрс          | Джефф           |
| Майлз Медоуз         | Кевін Родос     |
| Крістофер Маврікос   | Ленні           |
| Чілтон Крейн         | Гелена Пратт    |
| Спенсер Актимічук    | Джеймс Пратт    |
| Леслі Івен           | місіс Вайнберг  |
| Біргіт Стейн         | місіс Голл      |
| Лілі Шевік           | Паула           |
| Річард Кеген         | студент         |
| Міхаелла Манн        | повільний білий |
| Кріс Ловік           | Кенні           |
| Джастін Стіллвелл    | Джо             |
| Майк Севадж          | Дейв            |
| Бен Деррік           | листоноша       |
| Бред Лорі            | людина у масці  |

title: Серце Америки

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Серце Америки
| оригінальна назва = Heart of America
| жанр              = [[драма (жанр)|драма]]
| режисер           = [[Уве Болл]]
| продюсер          = [[Шон Вільямсон]]
[[Уве Болл]]
[[Ден Кларк]]
[[Вольфганг Герольд]]
[[Девід М. Річардсон]]
[[Філіп Селкірк]]
[[Джеймс Шевік]]
[[Джонатан Шор]]
[[Уве Шпіз]]
| сценарист         = [[Роберт Дін Клейн]]
[[Уве Болл]]
| на основі         =
| актори            =
| композитор        = [[Рейнгард Бессер]]
| оператор          = [[Матіас Нойманн]]
| художник          = [[Тінк]]
[[Крістен Джонсон]]
[[Марія Лівінгстоун]]
[[Серджо Лавілла]]
| монтаж            = [[Девід М. Річардсон]]
| кінокомпанія      = [[Boll Kino Beteiligungs GmbH & Co. KG]]
[[Cinemedia]]
[[Shavick Entertainment]]
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 87 хв.
| мова              = англійська
| країна            = {{CAN}}
{{DEU}}
| рік               = 2002
| дата виходу       =
| кошторис          = $3 000 000
| касові збори      =
| ідентифікатор     = 0279037
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
| зображення= BLIT1463.jpg
}}
'''Серце Америки''' ({{lang-en|Heart of America}}) — драма [[2002 у кіно|2002 року]].

== Синопсис ==
У звичайній середній школі в самому серці Америки починається останній день навчання. Для багатьох випускників це свято, але вони підозрюють, що для когось з них цей день стане останнім днем їх життя. Ненависть, що накопичувалася в шкільних стінах, скоро вийде назовні, і ніхто не зможе зупинити тих, хто поклявся заглушити фінальний дзвінок криками і пострілами.

== У ролях ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях|[[Юрген Прохнов]]||''Гарольд Льюїс''}}
{{ВРолях|[[Майкл Паре]]||''Вілл Прат''}}
{{ВРолях|[[Патрік Малдун]]||''Райан Бреннан''}}
{{ВРолях|[[Кетті Тортон]]||''Даніель Лінн''}}
{{ВРолях|[[Елізабет Мосс]]||''Робін Волтерс''}}
{{ВРолях|[[Марія Кончіта Алонсо]]||''Місіс Джонс''}}
{{ВРолях|[[Клінт Говард]]||''Арті Лінн''}}
{{ВРолях|[[Брендан Флетчер]]||''Ріккі Герман''}}
{{ВРолях|[[Локлін Манро]]||''репортер''}}
{{ВРолях|[[Мейв Квінлан]]||''Беккі Шульц''}}
{{ВРолях|[[Елізабет Розен]]||''Дара Макдермотт''}}
{{ВРолях|[[Вілл Сендерсон]]||''Френк''}}
{{ВРолях|[[Дж. Майкл Грей]]||''Векс Преслі''}}
{{ВРолях|[[Кевін Манді]]||''Томмі Бруно''}}
{{ВРолях|[[Майкл Бельєа]]||''Баррі Шульц''}}
{{ВРолях|[[Стефані Макґілліврей]]||''Карін Льюїс''}}
{{ВРолях|[[Алехандро Рей]]||''Пол''}}
{{ВРолях|[[Меттью МакКоулл]]||''Донні''}}
{{ВРолях|[[Стів Байєрс]]||''Джефф''}}
{{ВРолях|[[Майлз Медоуз]]||''Кевін Родос''}}
{{ВРолях|[[Крістофер Маврікос]]||''Ленні''}}
{{ВРолях|[[Чілтон Крейн]]||''Гелена Пратт''}}
{{ВРолях|[[Спенсер Актимічук]]||''Джеймс Пратт''}}
{{ВРолях|[[Леслі Івен]]||''місіс Вайнберг''}}
{{ВРолях|[[Біргіт Стейн]]||''місіс Голл''}}
{{ВРолях|[[Лілі Шевік]]||''Паула''}}
{{ВРолях|[[Річард Кеген]]||''студент''}}
{{ВРолях|[[Міхаелла Манн]]||''повільний білий''}}
{{ВРолях|[[Кріс Ловік]]||''Кенні''}}
{{ВРолях|[[Джастін Стіллвелл]]||''Джо''}}
{{ВРолях|[[Майк Севадж]]||''Дейв''}}
{{ВРолях|[[Бен Деррік]]||''листоноша''}}
{{ВРолях|[[Бред Лорі]]||''людина у масці''}}
{{ВРоляхНиз}}

== Посилання ==
* {{IMDb title|0279037}}
* {{AllRovi movie|heart-of-america-homeroom-v282967}}
* {{Rotten-tomatoes|1138315-heart_of_america}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Фільми Німеччини 2002]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми-драми Канади]]
[[Категорія:Фільми-драми Німеччини]]
[[Категорія:Фільми Уве Болла]]
[[Категорія:Фільми про насильство в школах]]

title: Heart of America

Жанр: драма

Режисер: Уве Болл

Продюсер: Шон Вільямсон · Уве Болл · Ден Кларк · Вольфганг Герольд · Девід М. Річардсон · Філіп Селкірк · Джеймс Шевік · Джонатан Шор · Уве Шпіз

Сценарист: Роберт Дін Клейн · Уве Болл

У головних · ролях: Юрген Прохнов, Марія Кончіта Алонсо, Клінт Говард, Miles Meadowsd, Brendan Fletcherd, Лохлін Манроd, Мев Кіллан, Патрік Малдунd і Майкл Паре

Оператор: Матіас Нойманн

Композитор: Рейнгард Бессер

Монтаж: Девід М. Річардсон

Художник: Тінк · Крістен Джонсон · Марія Лівінгстоун · Серджо Лавілла

Кінокомпанія: Boll Kino Beteiligungs GmbH & Co. KG · Cinemedia · Shavick Entertainment

Дистриб'ютор: Netflix

Мова: англійська

Країна: Канада · Німеччина


text:
# 23-й аеромобільний загін Прикордонних військ (Україна)
23-тя окрема десантно-штурмова бригада — військова частина, що дислокувалася в м. Кременчук з 1992 по 2000 рік, коли була переформатована в навчальний центр підрозділу СБУ «Альфа».в період з92 до 98 року командиром бригади був полковник Паскар Юрій Семенович 1953-2001.Він змінив Петрова.

## Історія
Частина створена в Кременчуці в 1986 році як 23-я окрема десантно-штурмова бригада (в/ч 51170) Головного командування Південно-західного напрямку ЗС СРСР. 25 вересня було видано наказ № 1 по бригаді про вступ на посаду її командира підполковника В. Петрова.
На момент створення частина включала три парашутно-десантні (піші) батальйони, десантно-штурмовий батальйон (на бронетехніці), гаубичний артилерійський та зенітно-ракетний дивізіони, інші підрозділи.
На підставі директиви МО СРСР від 06.12.1989 року бригаду вивели з підпорядкування Київському військовому округу та передали до складу Повітрянодесантних військ зі зміною найменування на 23-ю окрему повітрянодесантну бригаду. Тоді вона включала 1-й, 2-й, 3-й парашутно-десантні батальйони, гаубичний артилерійський дивізіон та інші підрозділи.
13 січня 1992 року 23-я бригада однією з перших прийняла присягу на вірність Україні. Згідно директиви Головного штабу ЗСУ від 12.05.1992 р. частину перейменували в 23-ю окрему аеромобільну бригаду, із центральним підпорядкуванням Генеральному штабу. Особовий склад брав участь у миротворчій місії в Югославії.
Згідно з директивою Міністерства оборони України від 01 липня 1995 року бригаду передали Держкомкордону України. 2 серпня того ж року частина була урочисто прийнята до Прикордонних військ.
Передану зі складу ЗС України в липні 1995 року 23-ю аеромобільну бригаду (в/ч А0223) переформували у 23-й окремий аеромобільний прикордонний загін спеціального призначення (військова частина 1478) резерву Командувача Прикордонних військ України.
Застосування аеромобільних підрозділів в охороні державного кордону стало одним з перших кроків до створення прикордонних підрозділів спецпризначення.
Особливо ефективно десантники в зелених беретах діяли на ділянках рубежу з Російською Федерацією, Республікою Білорусь та Молдовою. Адже після розпаду СРСР там не було достатньої кількості прикордонних підрозділів та необхідної інфраструктури.
17 жовтня 2000 року був підписаний президентський указ № 1139 «Про військову частину № 1478 Прикордонних військ України», згідно з яким 23-й аеромобільний прикордонний загін спецпризначення Прикордонних військ України передали до складу Служби безпеки України, де на базі частини створили навчальний центр підрозділу «Альфа».

wikiname: ukwiki

in_language: uk

wikitext:
'''23-тя окрема десантно-штурмова бригада''' — військова частина, що дислокувалася в м. [[Кременчук]] з 1992 по 2000 рік, коли була переформатована в навчальний центр підрозділу СБУ «<nowiki/>[[Альфа (спецпідрозділ СБУ)|Альфа]]<nowiki/>».в період з92 до 98 року командиром бригади був полковник Паскар Юрій Семенович 1953-2001.Він змінив Петрова.

== Історія ==
{{У планах}}
Частина створена в Кременчуці в 1986 році як 23-я окрема десантно-штурмова бригада (в/ч 51170) Головного командування Південно-західного напрямку ЗС СРСР. 25 вересня було видано наказ № 1 по бригаді про вступ на посаду її командира підполковника В. Петрова.

На момент створення частина включала три парашутно-десантні (піші) батальйони, десантно-штурмовий батальйон (на бронетехніці), гаубичний артилерійський та зенітно-ракетний дивізіони, інші підрозділи.

На підставі директиви МО СРСР від 06.12.1989 року бригаду вивели з підпорядкування Київському військовому округу та передали до складу Повітрянодесантних військ зі зміною найменування на 23-ю окрему повітрянодесантну бригаду. Тоді вона включала 1-й, 2-й, 3-й парашутно-десантні батальйони, гаубичний артилерійський дивізіон та інші підрозділи.

13 січня 1992 року 23-я бригада однією з перших прийняла присягу на вірність Україні. Згідно директиви Головного штабу ЗСУ від 12.05.1992 р. частину перейменували в 23-ю окрему аеромобільну бригаду, із центральним підпорядкуванням Генеральному штабу. Особовий склад брав участь у миротворчій місії в Югославії.

Згідно з директивою Міністерства оборони України від 01 липня 1995 року бригаду передали Держкомкордону України. 2 серпня того ж року частина була урочисто прийнята до Прикордонних військ.

Передану зі складу ЗС України в липні 1995 року 23-ю аеромобільну бригаду (в/ч А0223) переформували у 23-й окремий аеромобільний прикордонний загін спеціального призначення (військова частина 1478) резерву Командувача Прикордонних військ України.

Застосування аеромобільних підрозділів в охороні державного кордону стало одним з перших кроків до створення прикордонних підрозділів спецпризначення.

Особливо ефективно десантники в зелених беретах діяли на ділянках рубежу з Російською Федерацією, Республікою Білорусь та Молдовою. Адже після розпаду СРСР там не було достатньої кількості прикордонних підрозділів та необхідної інфраструктури.

17 жовтня 2000 року був підписаний президентський указ № 1139 «Про військову частину № 1478 Прикордонних військ України», згідно з яким 23-й аеромобільний прикордонний загін спецпризначення Прикордонних військ України передали до складу Служби безпеки України, де на базі частини створили навчальний центр підрозділу «Альфа».<ref>{{Cite web|title=Десантна частина в складі Прикордонних військ України|url=https://www.ukrmilitary.com/2020/10/airmobile-border-quard.html|accessdate=2020-10-18|archive-date=21 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201021135202/https://www.ukrmilitary.com/2020/10/airmobile-border-quard.html}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Історія Кременчука]]
[[Категорія:Військові формування, розформовані 2000]]
[[Категорія:Десантні бригади України]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1986]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1986]]
[[Категорія:Зникли в Україні 2000]]


text:
# Асоціація пляжного футболу України
Асоціа́ція пля́жного футбо́лу Украї́ни — всеукраїнська неприбуткова громадська організація, що має на меті розвиток пляжного футболу в Україні. Опікується проведенням національних та міжнародних турнірів, зокрема, першості України з пляжного футболу, інших заходів, наприклад, спортивних фестивалів для популяризації цього виду спорту, забезпечує участь збірної України в міжнародних змаганнях тощо.
Створена після проведення першого (аматорського) чемпіонату України з пляжного футболу влітку 2002, а 18 грудня 2002 року отримала статус колективного члена ФФУ. Вже тоді діяли більше ніж 140 місцевих осередків у більшості областей України. В наступні роки АПФУ залучила до участі в змаганнях сотні спортивних колективів (у 2005 році, наприклад, грали 210 команд з 11 міст України), відомих футболістів (Олег Саленко став тренером збірної, брали участь у змаганнях Сергій Шматоваленко, Юрій Калитвинцев), професійні команди вищої та першої ліги "звичайного" футбольного чемпіонату.
Першим успіхом збірної стало здобуття «бронзи» в турнірі Євроліга-2004 і це попри важкі умови підготовки. Тренер команди Віктор Мороз згадував, що тренувальний цикл перед турніром команда проводила на паркеті в шкільному спортзалі.
У 2007—2008 АПФУ змогла залучити значні спонсорські кошти, привернути увагу мас-медіа. Це стало можливим, зокрема, завдяки підтримці промислової групи компаній «Євроформат» і компанії «Медиа Спорт Промоушн», експрезидент якої, Сергій Харченко, очолив АПФУ. В передкризовий 2007 рік бюджет лише української першості склав 2,5 млн грн. А бюджет чемпіонату-2008 оцінювався у 2,2 млн дол., в українських клубах були заявлені щонайменше шестеро легіонерів, в тому числі двоє чемпіонів світу (з Бразилії), здійснювались трансляції матчів чемпіонату на 10 регіональних і національних телеканалах.
Київ був і залишається ключовим для розвитку пляжного футболу містом. В Гідропарку розташований сучасний добре обладнаний "пляжний" стадіон, де проводяться міжнародні турніри. Проте, АПФУ доклала зусиль для поширення бічсокеру в інших містах. Цій меті, зокрема, були присвячені фестивалі пляжного футболу, що проводилися в Україні не лише в Причорномор'ї, але від Харкова і до Львова. Основними осередками розвитку пляжного футболу в інших областях України є Одеса (тут розвивається ще й жіночий пляжний футбол), Чорноморськ (місцева команда «Старт» виступає в чемпіонаті з 2003), Дніпро (місцевий клуб «Вибір» став першим чемпіоном України з-за меж Києва), Харків.

title: Асоціація пляжного футболу України

wikitext:
{{Картка:Громадська організація
|назва          = Всеукраїнська громадська організація "Асоціація пляжного футболу України"
|емблема        = Logo_apfu.png
|розмір емблеми = 120пкс
|підпис         =
|зображення     =
|розмір зображення =
|підпис зображення =
|девіз          =
|рік заснування = [[4 серпня]] [[2002]]
|тип            = всеукраїнська громадська спортивна організація
|голова         = [[Харченко Сергій Володимирович]]
|напрямки роботи= розвиток [[пляжний футбол|пляжного футболу]]
|члени          =
|положення      = [http://www.beachsoccer.com.ua/apfu/documentation статут]
|сайт           = [http://www.beachsoccer.com.ua/]
|адреса         = Україна, 01133, Київ, пров. Лабораторний, 7а.
|контакт        = +38 (044) 521-05-41
}}
'''Асоціа́ція пля́жного футбо́лу Украї́ни''' — всеукраїнська неприбуткова громадська організація, що має на меті розвиток пляжного футболу в Україні. Опікується проведенням національних та міжнародних турнірів, зокрема, [[Чемпіонат України з пляжного футболу|першості України з пляжного футболу]], інших заходів, наприклад, спортивних фестивалів для популяризації цього виду спорту, забезпечує участь [[Збірна України з пляжного футболу|збірної України]] в міжнародних змаганнях тощо.

Створена після проведення першого (аматорського) чемпіонату України з пляжного футболу влітку 2002, а 18 грудня 2002 року отримала статус колективного члена [[ФФУ]]. Вже тоді діяли більше ніж 140 місцевих осередків у більшості областей України. В наступні роки АПФУ залучила до участі в змаганнях сотні спортивних колективів (у 2005 році, наприклад, грали 210 команд з 11 міст України), відомих футболістів ([[Олег Саленко]] став тренером збірної, брали участь у змаганнях [[Сергій Шматоваленко]], [[Юрій Калитвинцев]]), професійні команди вищої та першої ліги "звичайного" футбольного чемпіонату.

Першим успіхом збірної стало здобуття «бронзи» в турнірі [[Євроліга з пляжного футболу 2004|Євроліга-2004]] і це попри важкі умови підготовки. Тренер команди [[Мороз Віктор Васильович|Віктор Мороз]] згадував, що тренувальний цикл перед турніром команда проводила на паркеті в шкільному спортзалі<ref>[fcvolyn.net/newsView/228/ Інтерв'ю Віктора Мороза на сайті ФК «Волинь»]</ref>.

У 2007—2008 АПФУ змогла залучити значні спонсорські кошти, привернути увагу мас-медіа. Це стало можливим, зокрема, завдяки підтримці промислової групи компаній «Євроформат» і компанії «Медиа Спорт Промоушн», експрезидент якої, Сергій Харченко, очолив АПФУ. В передкризовий 2007 рік бюджет лише української першості склав 2,5 млн грн.<ref>{{Cite web |url=http://www.ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/273/ |title=Звіт на сайті ФФУ |accessdate=22 серпня 2013 |archive-date=4 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304135119/http://www.ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/273/ }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304135119/http://www.ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/273/ |date=2016-03-04 }}</ref> А бюджет чемпіонату-2008 оцінювався у 2,2 млн дол., в українських клубах були заявлені щонайменше шестеро легіонерів, в тому числі двоє чемпіонів світу (з Бразилії), здійснювались трансляції матчів чемпіонату на 10 регіональних і національних телеканалах<ref>{{Cite web |url=http://www.ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/2180/ |title=Інтерв'ю Сергія Харченка на сайті ФФУ |accessdate=22 серпня 2013 |archive-date=17 травня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130517143108/http://ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/2180/ }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130517143108/http://ffu.org.ua/ukr/tournaments/beach/2180/ |date=2013-05-17 }}</ref>.

Київ був і залишається ключовим для розвитку пляжного футболу містом. В [[Гідропарк (Київ)|Гідропарку]] розташований сучасний добре обладнаний [[Гідропарк Арена|"пляжний" стадіон]], де проводяться міжнародні турніри. Проте, АПФУ доклала зусиль для поширення ''бічсокеру'' в інших містах. Цій меті, зокрема, були присвячені фестивалі пляжного футболу, що проводилися в Україні не лише в Причорномор'ї, але від Харкова і до Львова. Основними осередками розвитку пляжного футболу в інших областях України є Одеса (тут розвивається ще й жіночий пляжний футбол), Чорноморськ (місцева команда [[Старт (футбольний клуб, Чорноморськ)|«Старт»]] виступає в чемпіонаті з 2003), Дніпро (місцевий клуб «[[Вибір (пляжний футбольний клуб)|Вибір]]» став першим чемпіоном України з-за меж Києва), Харків.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [https://sport.ua/news/5928-novaya-rubrika-na-sayte-plyazhniy-futbol  Новая рубрика на сайте - Пляжный футбол] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200321150233/https://sport.ua/news/5928-novaya-rubrika-na-sayte-plyazhniy-futbol |date=21 березня 2020 }} {{ref-ru}}

{{Футбол в Україні}}

[[Категорія:Всеукраїнські громадські організації]]
[[Категорія:Футбольні організації]]
[[Категорія:Засновані в Україні 2002]]
[[Категорія:2002 в українському спорті]]
[[Категорія:Пляжний футбол в Україні]]
[[Категорія:Українська асоціація футболу]]

Дата заснування: 4 серпня 2002

Голова: Харченко Сергій Володимирович

Положення: статут


text:
# Кубок Еміра Катару з футболу 2021
Кубок Еміра Катару з футболу 2021 — 49-й розіграш головного кубкового футбольного турніру у Катарі. Титул володаря кубка вдруге поспіль здобув Ас-Садд.

## Календар
| Раунд            | Дата             | Матчі | Клуби   |
| ---------------- | ---------------- | ----- | ------- |
| Попередній раунд | 21 грудня 2020   | 1     | 17 → 16 |
| 1/8 фіналу       | 25-27 січня 2021 | 8     | 16 → 8  |
| 1/4 фіналу       | 2-3 березня 2021 | 4     | 8 → 4   |
| 1/2 фіналу       | 9-10 травня 2021 | 2     | 4 → 2   |
| Фінал            | 22 жовтня 2021   | 1     | 2 → 1   |

## Попередній раунд
| Команда 1         | Рахунок | Команда 2       |
| ----------------- | ------- | --------------- |
| 21 грудня 2020    |         |                 |
| Аль-Месаймеер (2) | 2:3     | Аль-Муайдар (2) |

## 1/8 фіналу
| Команда 1     | Рахунок      | Команда 2       |
| ------------- | ------------ | --------------- |
| 25 січня 2021 |              |                 |
| Катар СК      | 2:2 пен. 4:5 | Аль-Шамаль (2)  |
| Ад-Духаїль    | 6:0          | Аль-Аглі        |
| Аль-Вакра     | 1:2          | Аль-Харітіят    |
| 26 січня 2021 |              |                 |
| Ар-Райян      | 1:0          | Аль-Мархія (2)  |
| Ас-Садд       | 7:0          | Аль-Муайдар (2) |
| Аль-Гарафа    | 2:2 пен. 5:4 | Аш-Шаханія (2)  |
| 26 січня 2021 |              |                 |
| Ас-Сайлія     | 4:2          | Аль-Хор         |
| Аль-Арабі     | 2:1          | Умм-Салаль      |

## 1/4 фіналу
| Команда 1      | Рахунок | Команда 2      |
| -------------- | ------- | -------------- |
| 2 березня 2021 |         |                |
| Ад-Духаїль     | 2:0     | Аль-Шамаль (2) |
| Аль-Харітіят   | 0:2     | Ар-Райян       |
| 3 березня 2021 |         |                |
| Аль-Гарафа     | 0:5     | Ас-Садд        |
| Ас-Сайлія      | 1:4     | Аль-Арабі      |

## 1/2 фіналу
| Команда 1      | Рахунок | Команда 2 |
| -------------- | ------- | --------- |
| 9 травня 2021  |         |           |
| Ас-Садд        | 3:0     | Аль-Арабі |
| 10 травня 2021 |         |           |
| Ад-Духаїль     | 1:2     | Ар-Райян  |

## Фінал
| 22 жовтня 2021 19:00 (EEST) |

| Ас-Садд                                            | 1:1      | Ар-Райян                                    |
| -------------------------------------------------- | -------- | ------------------------------------------- |
| Касорла 58' (пен.)                                 | Протокол | Брагімі 44' (пен.)                          |
|                                                    | Пенальті |                                             |
| Касорла · Родріго Табата · Афіф · Хухі · Чон У Йон | 5:4      | Брагімі · Болі · Хатем · Нзонзі · Халілзаде |

| Яссім бін Хамад, Доха Арбітр: Абдуллах Аль-Атбах |

title: Кубок Еміра Катару з футболу 2021

wikitext:
{{Національний чемпіонат
|турнір=Кубок Еміра Катару 2021
|лого =
|підпис =
|час = 21 грудня 2020 - 22 жовтня 2021
|учасників = 17
|чемпіон = [[Ас-Садд]]
|раз = 18
|2 місце = [[Ар-Райян (футбольний клуб)|Ар-Райян]]
|бомбардир =
|бголів =
|ігор =
|голів =
|попередній_сезон = [[Кубок Еміра Катару з футболу 2020|2020]]
|наступний_сезон = [[Кубок Еміра Катару з футболу 2022|2022]]
}}
'''Кубок Еміра Катару з футболу 2021''' — [[Кубок Еміра Катару з футболу|49-й розіграш]] головного кубкового футбольного турніру у Катарі. Титул володаря кубка вдруге поспіль здобув [[Ас-Садд]].

== Календар ==
{| class="wikitable" style="text-align:center"
! Раунд !! Дата !! Матчі !! width=100 | Клуби
|-
|style="text-align:left;"| Попередній раунд || 21 грудня 2020 || 1 || 17 → 16
|-
|style="text-align:left;"| 1/8 фіналу || 25-27 січня 2021 || 8 || 16 → 8
|-
|style="text-align:left;"| 1/4 фіналу || 2-3 березня 2021 || 4 || 8 → 4
|-
|style="text-align:left;"| 1/2 фіналу || 9-10 травня 2021 || 2 || 4 → 2
|-
|style="text-align:left;"| Фінал || 22 жовтня 2021 || 1 || 2 → 1
|}

== Попередній раунд ==
{{OneLegStart}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''21 грудня 2020'''}}
{{OneLegResult|Аль-Месаймеер (2)||2:3|Аль-Муайдар (2)|winner=2}}
|}

== 1/8 фіналу ==
{{OneLegStart}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''25 січня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Катар СК]]||2:2 {{pso|4:5}}|Аль-Шамаль (2)|winner=2}}
{{OneLegResult|[[Ад-Духаїль]]||6:0|[[Аль-Аглі (Доха)|Аль-Аглі]]|winner=1}}
{{OneLegResult|[[Аль-Вакра (футбольний клуб)|Аль-Вакра]]||1:2|Аль-Харітіят|winner=2}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''26 січня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Ар-Райян (футбольний клуб)|Ар-Райян]]||1:0|[[Аль-Мархія (футбольний клуб)|Аль-Мархія]] (2)|winner=1}}
{{OneLegResult|[[Ас-Садд]]||7:0|Аль-Муайдар (2)|winner=1}}
{{OneLegResult|[[Аль-Гарафа]]||2:2 {{pso|5:4}}|[[Аш-Шаханія (спортивний клуб)|Аш-Шаханія]] (2)|winner=1}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''26 січня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Ас-Сайлія]]||4:2|[[Аль-Хор (футбольний клуб)|Аль-Хор]]|winner=1}}
{{OneLegResult|[[Аль-Арабі (Доха)|Аль-Арабі]]||2:1|[[Умм-Салаль (футбольний клуб)|Умм-Салаль]]|winner=1}}
|}

== 1/4 фіналу ==
{{OneLegStart}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''2 березня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Ад-Духаїль]]||2:0|Аль-Шамаль (2)|winner=1}}
{{OneLegResult|Аль-Харітіят||0:2|[[Ар-Райян (футбольний клуб)|Ар-Райян]]|winner=2}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''3 березня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Аль-Гарафа]]||0:5|[[Ас-Садд]]|winner=2}}
{{OneLegResult|[[Ас-Сайлія]]||1:4|[[Аль-Арабі (Доха)|Аль-Арабі]]|winner=2}}
|}

== 1/2 фіналу ==
{{OneLegStart}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''9 травня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Ас-Садд]]||3:0|[[Аль-Арабі (Доха)|Аль-Арабі]]|winner=1}}
|-
| colspan="3" style="background:#fcc;"|{{center|'''10 травня 2021'''}}
{{OneLegResult|[[Ад-Духаїль]]||1:2|[[Ар-Райян (футбольний клуб)|Ар-Райян]]|winner=2}}
|}

== Фінал ==
{{Footballbox
|date = 22 жовтня 2021
|time = 19:00 ([[Східноєвропейський літній час|EEST]])
|team1 = [[Ас-Садд]]
|score = 1:1
|report = [https://int.soccerway.com/matches/2021/10/22/qatar/prince-cup/al-sadd-sc-doha/al-rayyan-sc/3473793/ Протокол]
|team2 = [[Ар-Райян (футбольний клуб)|Ар-Райян]]
|goals1 = [[Санті Касорла|Касорла]] {{goal|58|пен.}}
|goals2 = [[Ясін Брагімі|Брагімі]] {{goal|44|пен.}}
|stadium = [[Яссім бін Хамад (стадіон)|Яссім бін Хамад]], [[Доха]]
|attendance =
|referee = [[Абдуллах Аль-Атбах]]
|penalties1= [[Санті Касорла|Касорла]] {{pengoal}}
[[Родріго Табата]] {{pengoal}}
[[Акрам Афіф|Афіф]] {{pengoal}}
[[Буалем Хухі|Хухі]] {{pengoal}}
[[Чон У Йон]] {{pengoal}}
|penaltyscore= 5:4
|penalties2= [[Ясін Брагімі|Брагімі]] {{pengoal}}
[[Йоган Болі|Болі]] {{pengoal}}
 [[Абдулазіз Хатем|Хатем]] {{pengoal}}
[[Стівен Нзонзі|Нзонзі]] {{pengoal}}
[[Шоджа Халілзаде|Халілзаде]] {{penmiss}}
}}

== Посилання ==
* [http://int.soccerway.com/national/qatar/prince-cup/2020/ Кубок Еміра Катару на soccerway] {{ref-en}}
* [https://www.rsssf.org/tablesq/qat2021.html#prc Кубок Еміра Катару на rsssf] {{ref-en}}
* [https://www.goalzz.com/main.aspx?c=21505 Кубок Еміра Катару на goalzz] {{ref-en}}

{{Сезони Кубку Еміра Катару з футболу}}
{{Азійський футбол 2021}}

[[Категорія:Кубок Еміра Катару з футболу|2021]]
[[Категорія:2021 у футболі|Катар]]
[[Категорія:2021 у катарському спорті]]

title: Кубок Еміра Катару 2021

Чемпіон: Ас-Садд (18-й раз)

Віцечемпіон: Ар-Райян


text:
# Mystus leucophasis
Mystus leucophasis — рід риб з роду Mystus родини Bagridae ряду сомоподібні. Інші назви «чорний мистус», «сом-перевертень».

## Опис
Загальна довжина сягає 25 см. Голова коротка, широка. очі великі. Рот доволі широкий. Є 3 пари довгих вусів. Тулуб видовжений. Спинний плавець високий з шипом, основа цього плавця невеличка. Грудні та черевні плавці маленькі. Жировий плавець відносно довгий. Анальний плавець широкий, округлий. Хвостовий плавець розділено, верхня лопать подовжена, може бути до 3 см завдовжки.
Забарвлення чорне або оливково-зелене з розкиданими дрібними білими або сріблястими плямочками уздовж боків. Середні плямочки численні, з віком складається враження, що риба усіяна борошном.

## Спосіб життя
Воліє до чистої води. Зустрічається у річках зі спокійною течією та піщано-мулистим ґрунтом. Надзвичайно витривала риба. Вдень ховається під корчами або у гротах, де відпочиває догори дриґом. Активний вночі. Хижак. Живиться дрібними рибами, креветками, пуголовками.
Нерест груповий: 1 самець та декілька самиць. Мальки зростають доволі швидко.
Є об'єктом місцевого рибальства.

## Розповсюдження
Мешкає у водоймах М'янми.

title: Mystus leucophasis

wikitext:
{{italic title}}
{{Taxobox
| name = ''Mystus leucophasis''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| image = Macrones leucophasis Mintern 100.jpg
| image_width = 250px
| image_caption =
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні (підцарство)|Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| infraclassis = [[Костисті риби]] (Teleostei)
| superordo = [[Остаріофізи]] (Ostariophysi)
| ordo = [[Сомоподібні]] (Siluriformes)
| familia = [[Bagridae]]
| subfamilia =
| genus = ''[[Mystus]]''
| species = '''''Mystus leucophasis'''''
| binomial = ''Mystus leucophasis''
| binomial_authority = [[Едвард Бліт|Blyth]], 1860
| subdivision_ranks =
| subdivision =
| wikispecies = Mystus leucophasis
| commonscat = Mystus leucophasis
| iucn = 168475
}}

'''''Mystus leucophasis''''' — рід риб з роду ''[[Mystus]]'' [[родина (біологія)|родини]] [[Bagridae]] ряду [[сомоподібні]]. Інші назви «чорний мистус», «сом-перевертень».

== Опис ==
Загальна довжина сягає 25 см. Голова коротка, широка. очі великі. Рот доволі широкий. Є 3 пари довгих вусів. Тулуб видовжений. Спинний плавець високий з шипом, основа цього плавця невеличка. Грудні та черевні плавці маленькі. Жировий плавець відносно довгий. Анальний плавець широкий, округлий. Хвостовий плавець розділено, верхня лопать подовжена, може бути до 3 см завдовжки.

Забарвлення чорне або оливково-зелене з розкиданими дрібними білими або сріблястими плямочками уздовж боків. Середні плямочки численні, з віком складається враження, що риба усіяна борошном.

== Спосіб життя ==
Воліє до чистої води. Зустрічається у річках зі спокійною течією та піщано-мулистим ґрунтом. Надзвичайно витривала риба. Вдень ховається під корчами або у гротах, де відпочиває догори дриґом. Активний вночі. Хижак. Живиться дрібними рибами, креветками, пуголовками.

Нерест груповий: 1 самець та декілька самиць. Мальки зростають доволі швидко.

Є об'єктом місцевого рибальства.

== Розповсюдження ==
Мешкає у водоймах [[М'янма|М'янми]].

== Джерела ==
* Talwar, P. K. and A. G. Jhingran, 1991. Inland fishes of India and adjacent countries. Volume 2. A. A. Balkema, Rotterdam.

{{taxonbar}}
[[Категорія:Mystus]]
[[Категорія:Риби М'янми]]
[[Категорія:Тварини, описані 1860]]

title: ?Mystus leucophasis

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Тип: Хордові (Chordata)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Інфраклас: Костисті риби (Teleostei)

Надряд: Остаріофізи (Ostariophysi)

Ряд: Сомоподібні (Siluriformes)

Родина: Bagridae

Рід: Mystus

Вид: Mystus leucophasis

Вікісховище: Mystus leucophasis

Віківиди: Mystus leucophasis


text:
# Церковна провінція
Церко́вна прові́нція (лат. і італ. provincia ecclesiastica; англ. ecclesiastical province, ісп. provincia eclesiástica) — у християнстві церковна адміністративно-територіальна одиниця, що підпорядковується архієпископу або митрополиту. Складається з архієпископства (архідіоцезії або архієпархії) і декількох єпископств (діоцезій або єпархій). Зазвичай, центром церковної провінції є місто, де розташована катедра архієпископа. Перші церковні провінції існували в Східній Римській імперії: Сирійська з центром в Антиохії, Азійська з центром в Ефесі, Єгипетська з центром в Александрії, Італійська з центром у Римі. Церковні провінції існують в католицькій, англіканській, деяких православних і протестантських церквах.

title: Церковна провінція

wikitext:
{{Otheruses|Провінція (значення)}}
[[Файл:Roman Catholic provinces and top-level groupings.png|250px|міні|Карта церковних провінцій Католицької церкви.]]

'''Церко́вна прові́нція''' ({{lang2|la|it|provincia ecclesiastica}}; {{lang-en|ecclesiastical province}}, {{lang-es|provincia eclesiástica}}) — у [[християнство|християнстві]] церковна [[адміністративно-територіальна одиниця]], що підпорядковується [[архієпископ]]у або [[митрополит]]у<ref name="СН"/>. Складається з архієпископства ([[архідіоцезія|архідіоцезії]] або [[архієпархія|архієпархії]]) і декількох єпископств ([[суфраганна діоцезія|діоцезій]] або [[єпархія|єпархій]]). Зазвичай, центром церковної провінції є місто, де розташована катедра архієпископа. Перші церковні провінції існували в [[Східна Римська імперія|Східній Римській імперії]]: Сирійська з центром в [[Антиохія|Антиохії]], Азійська з центром в [[Ефес]]і, Єгипетська з центром в [[Александрія|Александрії]], Італійська з центром у [[Рим]]і<ref name="СН">Kirsch, Johann Peter. [http://www.newadvent.org/cathen/12514a.htm Ecclesiastical Province] // ''[[The Catholic Encyclopedia]]''. Vol. 12. New York: Robert Appleton Company, 1911. </ref>. Церковні провінції існують в [[Католицька церква|католицькій]], [[англіканська церква|англіканській]], деяких [[православна церква|православних]] і [[протестантизм|протестантських]] церквах.

== Див. також ==
* [[Провінціал]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Kirsch, Johann Peter. [http://www.newadvent.org/cathen/12514a.htm Ecclesiastical Province] // ''[[The Catholic Encyclopedia]]''. Vol. 12. New York: Robert Appleton Company, 1911.

== Посилання ==
{{ci}}
{{ac}}
[[Категорія:Християнство]]
[[Категорія:Церковні провінції]]
[[Категорія:Провінції]]


text:
# Кетіна (комуна, Клуж)
Кетіна (рум. Cătina) — комуна у повіті Клуж в Румунії. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
- Валя-Калде (185 осіб)
- Кетіна (914 осіб) — адміністративний центр комуни
- Копру (142 особи)
- Фелдіоара (601 особа)
- Хагеу (245 осіб)
- Ходає (116 осіб)

Комуна розташована на відстані 306 км на північний захід від Бухареста, 43 км на схід від Клуж-Напоки.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у комуні проживали 2203 особи.
Національний склад населення комуни:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 1668           | 75,7%    |
| угорці         | 459            | 20,8%    |
| цигани         | 75             | 3,4%     |
| українці       | 1              | < 0,1%   |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 1790           | 81,3%    |
| угорська  | 412            | 18,7%    |
| циганська | 1              | < 0,1%   |

Склад населення комуни за віросповіданням:
| Релігія        | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| православні    | 1516           | 68,8%    |
| реформати      | 309            | 14,0%    |
| греко-католики | 206            | 9,4%     |
| римо-католики  | 171            | 7,8%     |
| п'ятдесятники  | 1              | < 0,1%   |

## Зовнішні посилання
- Дані про комуну Кетіна на сайті Ghidul Primăriilor

title: Кетіна (комуна, Клуж)

wikitext:
{{Otheruses|Кетіна}}
{{НП Румунії
 | назва               = Кетіна
 | статус              = комуна
 | місцева_назва       = ''Cătina''
 | герб                =
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Клуж
 | код_SIRUTA          =
 | широта              = 46.8454
 | довгота             = 24.1643
 | висота              = 309
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 2045
 | рік_насел           = 2009
 | населення_джерело   = <ref>{{cite web|url=http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|title=Populația stabilă la 1.01.2009 total din care de 18 ani și peste|language=румунською|accessdate=2011-12-19|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120412204825/http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|archivedate=12.04.2012|deadurl=yes}}</ref>
 | площа               = 52,77
 | поштові_індекси     =
 | карта               = Catina jud Cluj.png
 | примар              = Bota Alexandru<ref>{{cite web|url=http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|title=Biroul Electoral Central. Alegeri locale 2008 TUR I + TUR II + TUR III. Primari aleşi pe municipii,oraşe şi comune.|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120206145418/http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|archivedate=2012-02-06|deadurl=yes}}</ref>
 | партія              = [[Соціал-демократична партія (Румунія)|PSD]]
 | мандат              = 2008-2012
 | www                 = http://www.primariacatina.ro
}}
'''Кетіна''' ({{lang-ro|Cătina}}) — комуна у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Клуж (повіт)|Клуж]] в [[Румунія|Румунії]]. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
* [[Валя-Калде]] (185 осіб)
* [[Кетіна (Клуж)|Кетіна]] (914 осіб) — адміністративний центр комуни
* [[Копру]] (142 особи)
* [[Фелдіоара (Клуж)|Фелдіоара]] (601 особа)
* [[Хагеу (Клуж)|Хагеу]] (245 осіб)
* [[Ходає]] (116 осіб)

Комуна розташована на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 306 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 43 км на схід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]]<ref>{{cite web|url=http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=2140&judet_id=2295&localitate_id=2321|title=Structura Etno-demografică a României|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120426214752/http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=2140&judet_id=2295&localitate_id=2321|archivedate=2012-04-26|deadurl=yes}}</ref> у комуні проживали {{formatnum:2203}} особи.

Національний склад населення комуни:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 1668
| 75,7%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 459
| 20,8%
|-
| цигани
| 75
| 3,4%
|-
| [[Українці Румунії|українці]]
| 1
| < 0,1%
|}

Рідною мовою назвали:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 1790
| 81,3%
|-
| угорська
| 412
| 18,7%
|-
| циганська
| 1
| < 0,1%
|}

Склад населення комуни за віросповіданням:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Релігія
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[Румунська православна церква|православні]]
| 1516
| 68,8%
|-
| реформати
| 309
| 14,0%
|-
| греко-католики
| 206
| 9,4%
|-
| римо-католики
| 171
| 7,8%
|-
| п'ятдесятники
| 1
| < 0,1%
|}

== Зовнішні посилання ==
* [http://www.ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-CATINA/47585/ Дані про комуну Кетіна на сайті Ghidul Primăriilor]

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Повіт Клуж}}
{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Комуни повіту Клуж]]

title: Кетіна · Cătina

Країна: Румунія

Повіт: Клуж

Телефонний код: +40 264 (Romtelecom, TR) · +40 364 (інші оператори)

title: Влада

Примар · Мандат: Bota Alexandru (PSD) · 2008-2012

Влада: Офіційна сторінка


text:
# Адольф Нопф
Адольф Нопф (англ. Adolph Knopf; 2 грудня 1882 — 23 листопада 1966) — американський геолог. Здобув освіту в Університеті Каліфорнії у Берклі, він працював у Геологічній службі США, Єльському та Стенфордському університетах. Він перш за все займався петрологією та мінералогією, хоча пізніше зробив внесок у геохронологію. Більшу частину польової роботи проводив на заході США, досліджуючи родовища корисних копалин на Алясці, батоліт Боулдер у Монтані та Голд Кантрі у Каліфорнії.
Нопф був членом Національної академії наук США й Американської академії мистецтв і наук. У 1944 році він був президентом Геологічного товариства Америки, а у 1959 році отримав медаль Пенроуза. Його друга дружина, Елеонора Нопф, була відомим геологом.

## Ранні роки
Нопф народився 2 грудня 1882 року у Сан-Франциско, штат Каліфорнія, у родині американських іммігрантів. Його батько був будівельником. Він виріс разом із сім'єю на ранчо поблизу Вудсайду, Каліфорнія.

## Кар'єра
Нопф вступив до Каліфорнійського університету у Берклі, де вивчав петрологію під керівництвом Ендрю Лоусона. У 1904 році він здобув ступінь бакалавра наук з гірничої геології та ступінь магістра наук у 1905 році. Того ж року він провів перше з шести літ, досліджуючи родовища корисних копалин на Алясці для Геологічної служби США. У 1906 році він переїхав до Вашингтона, отримавши місце на повну ставку  Геологічній службі. Аляскинський відділ, одним із близько десятка членів якого був Нопф, вважався найкращою геологічною групою Геологічної служби США на той час. Робота Нопфа про родовища олова на півострові Сьюард стала основою дисертації на здобуття доктора філософії у Берклі у 1909 році. На Алясці він також відкрив мінерали гальсит і пейгеїт.
У 1911 році Нопф отримав підвищення з помічника геолога до геолога. Протягом наступних дев'яти років він виконав низку польових проєктів для Геологічної служби, починаючи з гірничодобувного району у Монтані, зокрема батоліт Боулдер, і до інших західних штатів, серед них Невада та Каліфорнія. В останньому штаті він обстежив район Голден Стейт. Університети на східному узбережжі платили приблизно вдвічі більше за зарплату у Геологічній службі, Нопф перейшов на посаду викладача, і кілька його колег наслідували його приклад. Він приєднався до Єльського університету у січні 1920 року. Проте Нопф заохочував студентів працювати у Геологічній службі, таким чином попереджаючи відтік мізків.
У Єльському університеті Нопф працював асоційованим професором, але у 1923 році став повним професором. У 1937 році він здобув звання професора геології Сіллімана, а у 1938 році — професора Стерлінга. З 1933 року і до виходу на пенсію у 1951 році він був директором аспірантури Єльського університету. Він повернувся до рідного Вудсайду й оселився неподалік від старого сімейного ранчо. Він продовжував брати участь у зустрічах Школи наук про Землю Стенфордського університету до своєї смерті у 1966 році.
Розпочата польова робота Нопфа не зупинялася у роки кар'єри у Єльському та Стенфордському університетах, зосереджуючись на західних штатах. Він продовжив свою роботу на батоліті Боулдер і досліджував інтрузивні тіла магматичних гірських порід на Спаніш Пікс у Колорадо. Він зробив внесок у розвиток геохронології, встановивши нижню межу 2 мільярдів років, а пізніше 4,5 мільярда років для віку Землі.
У 1931 році Нопф став членом Національної академії наук США. Він також був членом Американської академії мистецтв і наук і Геологічного товариства Америки. У 1944 році він очолив Геологічне товариство Америки, у 1959 році отримав медаль Пенроуза. У 1937 став віце-президентом Товариства геологів корисних копалин.

## Особисте життя
У 1908 році Нопф одружився з Агнес Бургард Діллон. У них було три доньки й один син, проте одна дівчинка померла у дитинстві. Агнес померла у 1918 році під час пандемії грипу. У червні 1920 року Нопф одружився з геологом Геологічної служби США Елеонорою Френсіс Блісс, яка допомагала йому та супроводжувала у подорожах. Після переїзду до Єльського університету, у який тоді не приймали на роботу жінок, Елеонора працювала в офісі чоловіка як приватний викладач та виконуючи завдання Геологічної служби. У Каліфорнії вона стала науковим співробітником Стенфорда.

## Спадщина
Нопф помер 23 листопада 1966 року у Пало-Альто, Каліфорнія. Він заповів посаду професора Єльського університету. Чинним професором петрології Адольфа Нопфа є Шун-Ічіро Карато. Адольф й Елеонора Нопфи також заснували стипендію для випускників-петрологіі Стенфорду. У районі Джуно на Алясці назвали гору Адольфа Нопфа на його честь.

title: Адольф Нопф

wikitext:
{{Науковець
|ім'я =
|галузь =
}}

'''Адольф Нопф''' ({{Lang-en|Adolph Knopf}}; {{Дата народження|2|грудня|1882}} — {{Дата смерті|23|листопада|1966}}) — американський [[геолог]]. Здобув освіту в [[Університет Каліфорнії (Берклі)|Університеті Каліфорнії у Берклі]], він працював у [[Геологічна служба США|Геологічній службі США]], [[Єльський університет|Єльському]] та [[Стенфордський університет|Стенфордському університетах]]. Він перш за все займався [[Петрологія|петрологією]] та [[Мінералогія|мінералогією]], хоча пізніше зробив внесок у [[Геохронологія|геохронологію]]. Більшу частину польової роботи проводив на заході США, досліджуючи [[Мінерал|родовища корисних копалин]] на [[Аляска|Алясці]], батоліт Боулдер у [[Монтана|Монтані]] та Голд Кантрі у [[Каліфорнія|Каліфорнії]].

Нопф був членом [[Національна академія наук США|Національної академії наук США]] й [[Американська академія мистецтв і наук|Американської академії мистецтв і наук]]. У 1944 році він був президентом Геологічного товариства Америки, а у 1959 році отримав медаль Пенроуза<ref name="Eckel, Edwin 1982">Eckel, Edwin, 1982, GSA Memoir 155, The Geological Society of America — Life History of a Learned Society: Boulder, Colorado, Geological Society of America Memoir 155, 168 p., {{ISBN|0-8137-1155-X}}.</ref>. Його друга дружина, [[Елеонора Нопф]], була відомим геологом.

== Ранні роки ==
Нопф народився 2 грудня 1882 року у [[Сан-Франциско|Сан-Франциско, штат Каліфорнія]], у [[Американці німецького походження|родині американських]] іммігрантів. Його батько був будівельником<ref name=":0">{{Cite book
|url=http://www.nasonline.org/publications/biographical-memoirs/memoir-pdfs/knopf-adolph.pdf
|title=Adolph Knopf |last=Longwell
|first=Chester R.
|year=1970
|publisher=National Academy of Sciences
}}</ref>. Він виріс разом із сім'єю на ранчо поблизу [[Вудсайд (Каліфорнія)|Вудсайду, Каліфорнія]]<ref name="am">{{Cite journal|last=Coleman|first=Robert G.|author-link=|date=March–April 1968|title=Memorial of Adolph Knopf|url=http://www.minsocam.org/ammin/AM53/AM53_536.pdf|journal=[[American Mineralogist]]|pages=567–76|access-date=21 березня 2014}}</ref>.

== Кар'єра ==
Нопф вступив до [[Університет Каліфорнії (Берклі)|Каліфорнійського університету у Берклі]], де вивчав [[Петрологія|петрологію]] під керівництвом Ендрю Лоусона. У 1904 році він здобув ступінь бакалавра наук з [[Гірнича геологія|гірничої геології]] та ступінь магістра наук у 1905 році. Того ж року він провів перше з шести літ, досліджуючи родовища корисних копалин на [[Аляска|Алясці]] для [[Геологічна служба США|Геологічної служби США]]. У 1906 році він переїхав до [[Вашингтон]]а, отримавши місце на повну ставку  Геологічній службі. Аляскинський відділ, одним із близько десятка членів якого був Нопф, вважався найкращою геологічною групою Геологічної служби США на той час. Робота Нопфа про родовища [[Олово|олова]] на [[Сьюард (півострів)|півострові Сьюард]] стала основою дисертації на здобуття доктора філософії у Берклі у 1909 році. На Алясці він також відкрив мінерали гальсит і пейгеїт<ref name=":0" /><ref name="am" />.

У 1911 році Нопф отримав підвищення з помічника геолога до геолога. Протягом наступних дев'яти років він виконав низку польових проєктів для Геологічної служби, починаючи з гірничодобувного району у [[Монтана|Монтані]], зокрема батоліт Боулдер, і до інших західних штатів, серед них [[Невада]] та Каліфорнія. В останньому штаті він обстежив район Голден Стейт. Університети на східному узбережжі платили приблизно вдвічі більше за зарплату у Геологічній службі, Нопф перейшов на посаду викладача, і кілька його колег наслідували його приклад. Він приєднався до [[Єльський університет|Єльського університету]] у січні 1920 року. Проте Нопф заохочував студентів працювати у Геологічній службі, таким чином попереджаючи [[відтік мізків]]<ref name=":0" /><ref name="am" />.

У Єльському університеті Нопф працював асоційованим професором, але у 1923 році став повним професором. У 1937 році він здобув звання професора геології Сіллімана, а у 1938 році — професора Стерлінга<ref name=":0" />. З 1933 року і до виходу на пенсію у 1951 році він був директором аспірантури Єльського університету<ref name="am" />. Він повернувся до рідного Вудсайду й оселився неподалік від старого сімейного ранчо. Він продовжував брати участь у зустрічах Школи наук про Землю [[Стенфордський університет|Стенфордського університету]] до своєї смерті у 1966 році<ref name=":0" />.

Розпочата польова робота Нопфа не зупинялася у роки кар'єри у Єльському та Стенфордському університетах, зосереджуючись на західних штатах. Він продовжив свою роботу на батоліті Боулдер і досліджував [[Інтрузивні гірські породи|інтрузивні]] тіла [[Магматичні гірські породи|магматичних гірських порід]] на Спаніш Пікс у [[Колорадо]]. Він зробив внесок у розвиток [[Геохронологія|геохронології]], встановивши нижню межу 2 мільярдів років, а пізніше 4,5 мільярда років для [[Вік Землі|віку Землі]]<ref name=":0" />.

У 1931 році Нопф став членом [[Національна академія наук США|Національної академії наук США]]. Він також був членом [[Американська академія мистецтв і наук|Американської академії мистецтв і наук]]<ref name=":0" /> і Геологічного товариства Америки<ref>{{Cite journal|date=June 1938|title=none|journal=Proceedings of the Geological Society of America for 1937|page=67}}</ref>. У 1944 році він очолив Геологічне товариство Америки, у 1959 році отримав медаль Пенроуза<ref name="Eckel, Edwin 1982" /><ref name=":0" />. У 1937 став віце-президентом Товариства геологів корисних копалин<ref>{{Cite web|url=http://www.segweb.org/SEG/About_SEG/Officers_and_Councilors/SEG/_About_SEG/_Officers_and_Councilors/Previous_Presidents_and_Vice_Presidents.aspx|title=Previous Presidents and Vice Presidents|last=Society of Economic Geologists|accessdate=21 березня 2014|authorlink1=}}</ref>.

== Особисте життя ==
[[Файл:Eleanora_Frances_Bliss_Knopf.jpg|праворуч|міні| [[Елеонора Нопф]], геолог і друга дружина Адольфа Нопфа.]]
У 1908 році Нопф одружився з Агнес Бургард Діллон. У них було три доньки й один син<ref name=":0" />, проте одна дівчинка померла у дитинстві. Агнес померла у 1918 році під час [[Іспанський грип|пандемії грипу]]<ref name="am" />. У червні 1920 року<ref name=":0" /> Нопф одружився з геологом Геологічної служби США [[Елеонора Нопф|Елеонорою Френсіс Блісс]], яка допомагала йому та супроводжувала у подорожах. Після переїзду до Єльського університету, у який тоді не приймали на роботу жінок, Елеонора працювала в офісі чоловіка як приватний викладач та виконуючи завдання Геологічної служби. У Каліфорнії вона стала науковим співробітником Стенфорда<ref>{{Cite encyclopedia|first=Elizabeth H.|last=Oakes|title=Knopf, Eleanora Bliss|isbn=9781438118826|url=https://books.google.com/books?id=uPRB-OED1bcC&pg=PA408}}</ref>.

== Спадщина ==
Нопф помер 23 листопада 1966 року у [[Пало-Альто|Пало-Альто, Каліфорнія]]<ref name="am" />. Він [[Заповіт|заповів]] посаду професора Єльського університету. Чинним професором петрології Адольфа Нопфа є Шун-Ічіро Карато<ref>{{Cite web|url=http://www.yale.edu/opa/arc-ybc/v36.n24/story7.html|publisher=Yale Bulletin & Calendar|title=Shun-ichiro Karato named the Adolph Knopf Professor|date=4 квітня 2008|accessdate=21 березня 2014|archiveurl=https://web.archive.org/web/20151218200312/http://www.yale.edu/opa/arc-ybc/v36.n24/story7.html|archivedate=December 18, 2015|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151218200312/http://www.yale.edu/opa/arc-ybc/v36.n24/story7.html |date=2015-12-18 }}</ref>. Адольф й Елеонора Нопфи також заснували стипендію для випускників-петрологіі Стенфорду<ref name=":0" />. У районі Джуно на Алясці назвали гору Адольфа Нопфа на його честь<ref>{{Cite web|url=https://alaska.hometownlocator.com/maps/feature-map,ftc,1,fid,1854175,n,mount%20adolph%20knopf.cfm|title=Mount Adolph Knopf (in Juneau Borough, AK)}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Нопф Адольф}}
[[Категорія:Науковці з Каліфорнії]]
[[Категорія:Стерлінгські професори]]
[[Категорія:Члени Американської академії мистецтв і наук]]
[[Категорія:Члени і члени-кореспонденти Національної академії наук США]]
[[Категорія:Мінералоги США]]
[[Категорія:Науковці Стенфордського університету]]
[[Категорія:Викладачі Єльського університету]]
[[Категорія:Випускники Університету Каліфорнії у Берклі]]
[[Категорія:Американці німецького походження]]

title: Адольф Нопф

Народився: 2 грудня 1882 · Сан-Франциско, Каліфорнія, США

Помер: 23 листопада 1966 (83 роки) · Пало-Альто, Санта-Клара, Каліфорнія, США

Країна: США

Діяльність: геолог, викладач університету, мінералог

Alma mater: Університет Каліфорнії (Берклі) (1909)

Галузь: геологія

Заклад: Стенфордський університет · Єльський університет · Геологічна служба США

Посада: President of the Geological Society of Americad

Аспіранти, докторанти: James W. Clarked

Членство: Національна академія наук США · Американська академія мистецтв і наук

У шлюбі з: Елеонора Нопф

Нагороди: медаль Пенроуза (1959) стерлінгський професор Fellow of the Geological Society of Americad Член Американської академії мистецтв і наук


text:
# Шарівський (парк)
Ша́рівський парк — парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення в Україні, палацово-парковий комплекс, пам'ятка культурної спадщини національного значення. Розташований у селищі міського типу Шарівка Богодухівського району Харківської області.

## Історія
Створення парку тісно пов'язане з історією селища, заснованого в 1700 осавулом Охтирського полку М. О. Шарієм, від імені якого походить назва. Парк закладено на схилах великої балки, що прилягає до русла річки Мерчик, на основі природного лісу та фруктових садів. Своєрідний мікроклімат створюють у Шарівському парку рельєф ґрунту, достатня кількість вологи та віковічна діброва. Ним володіли поміщики Ольховські, Гебенштрейти, Кьоніги. Ансамбль садиби остаточно сформувався за її останніх власників — Л. Е. та Ю. Л. Кьонігах (у 1881-1917) За цей час площа садиби зросла до 70 га.
Екзотичними рослинами парк почав збагачуватися при Гебенштрейтах: Християн Гебенштрейт, ботанік-любитель, займався вирощуванням та акліматизацією рідкісних для Харківщини рослин. Новий власник, Леопольд Кеніг, запросив учених-садоводів, парк було реконструйовано за проектом відомого парко-будівника Куфальдта. На початку століття парк набув чіткого, закінченого планування: частина його була в регулярному стилі, інша мала ландшафтний (пейзажний) характер і поступово переходила в природний ліс.
У 1923 р. маєток перейшов у використання до радгоспу ім. Свердлова. З 1925 р. по 2010 р. на території палацово-паркового комплексу розміщувався спеціалізований протитуберкульозний санаторій, який діяв до 2008 року. На початку 2009 року всі хворі були переведені з палацу до диспансеру в Зміївському районі. Була запланована реставрація палацово-паркового ансамблю зі створенням в ньому «санаторію — будинку відпочинку сімейного типу» або «будинку відпочинку сімейного типу — музею».
У 2009 р. в ході реконструкції парку планувалося освоїти близько 600 тис. грн., ще 1,2-1,5 млн грн. — на ремонт у головному корпусі палацу, зокрема на реконструкцію системи опалення й електропостачання, а також на ремонт покрівлі й дезінфекцію. «Харківгіпроагроліс» розробив проект реконструкції й обслуговування парку, згідно з яким за три роки на реконструкції парку планується освоїти близько 3 млн грн., на реконструкції палацу — близько 12 млн грн. Також в два етапи мала бути проведена дезінфекція палацу і парку. Однак 29 жовтня 2009 року Харківська обласна рада скоротила витрати обласного бюджету по пункту «Реконструкція пам'ятника садово-паркового мистецтва „Шарівський парк“» на 290 тис. грн., тож плани з реставрації не були виконані.
Садиба ввійшла в список 10 пам'яток історії та культури України тижневика «Коментарі», яким загрожує загибель, оскільки паркове господарство біля палацу запущене, елементи декору палацу руйнуються.

## Опис палацово-паркового ансамблю
Комплекс парадних будівель займає підвищену ділянку у північній частині садиби. Зі східного боку розміщені службові двори — кінний, скотний, гараж, електростанція, оранжерея. Парк охоплює палацову частину з півночі, сходу і півдня.
Основне місце в ансамблі належить палацу, орієнтованому головним фасадом на південь. До нього примикає регулярний терасний сад, зв'язаний з парковими алеями і доріжками. Всі господарчі будівлі, парадні ворота, будинок садівника, другі ворота садиби — мають єдине архітектурне рішення.
Склад живої паркової колекції різноманітний — близько 200 видів дерев та кущів, 150 з яких є рідкісними екзотичними породами. У прилеглому лісі водяться лосі, дикі кабани та кози.
Композиційним центром парку є збудований на високому пагорбі двоповерховий замок-палац, що має 26 кімнат і три зали. Зовнішня будова та інтер'єри, стилізовані під готику, колись відзначались розкішшю і частково збереглися до нашого часу: кахлеві печі, настінний живопис і ажурне ліплення, темні дубові панелі, дерев'яні парадні сходи.
Цей палац належить до найстаріших пам'яток палацово-паркової архітектури України.

## Ландшафтний парк
Парк засновано на початку XIX ст. Територія парку займає площу більш 40 га та являє собою широку балку. Зі всіх боків оточена дубовим лісом віком у 150—300 років. На дні балки влаштовано два ставки. Джерело (що витікає вище парку) постійно поповнює ставки водою. Схили балки покриті парковими і лісовими насадженнями, які відрізняються багатим асортиментом — 79 найменувань. Частина з них — із акліматизованого І. І. Каразіним саду, інших парків Росії та з-за кордону.
Існуюча садово-паркова композиція закладена наприкінці XIX ст. З 1890 р. формуванням парку за проектом відомого ландшафтного архітектора Г. Куфальдта займався його учень А. А. Прейль.
Парк складається з двох частин: великої — ландшафтної та невеликої регулярної. Головна композиційна вісь парку проходить від південного фасаду палацу по мосту меншого ставка, по зеленій ковдрі прогалини протилежного схилу і завершується видовим майданчиком з алеєю голландських лип.
По ширині фасаду палацу по крутому схилу балки споруджені три тераси з підпірними стінами, сходами і видовими майданчиками. Нижня тераса має високі підпірні стіни, що укріплюють береги ставка. Система інженерних споруд включала: підземні дренажі, що регулювали фільтрацію ґрунтових вод, водопровідну мережу, що зв'язувала водяне облаштування терасного саду, електроосвітлення. На нижній терасі була розміщена оранжерея для вирощування цитрусових і винограду.
У ландшафтній частині парку вздовж схилів влаштована звивиста мережа зручних мощених доріжок. В основу композиції зелених насаджень покладений принцип чергування затінених ділянок з галявинами і прогалинами. Особливою мальовничістю відрізняється південна частина парку, з якої відкривається панорама палацового комплексу.
Парк є найяскравішим прикладом садово-паркового мистецтва Харківщини.

## Палац
Будівництво розпочато у 2 чверті XIX ст. Палац є композиційним центром парадної частини ансамблю. Будувався у декілька етапів до 1911. Проміжну реконструкцію виконано за проектом громадського інженера К. Шольца.
Фасади будівлі виконані з використанням романо-готичних форм архітектури. Палац має складну конфігурацію у плані, витягнутий більш ніж на 150 м. Парадний вхід, вестибюль та зал — вітальня («блакитний зал») розташований між двома восьмигранними баштами. На першому поверсі розташована двосвітлова «хорова» зала з двома виходами на широкі балкони — тераси на рівні другого поверху. У баштах влаштовані виходи на оглядові майданчики.
В оздобленні інтер'єрів використані дерев'яні панелі, різьблені деталі, вітражі, тематичний і орнаментальний стінопис. У всіх кімнатах встановлено печі, що облицьовані кахлями, в парадних приміщеннях — комини. Стіни і стеля вестибюля оздоблено дубовими панелями. Двосвітловий зал палацу має найбільш представницький вигляд: комини, канельовані пілястри коринфського ордеру, плафон «хорового» залу розписаний дрезденськими майстрами. Також збереглися бра, виконані з бронзи. Роботи по оздобленню інтер'єрів проводила московська фірма «Шольц».

## Перспективи збереження і реставрації
У 2012 році палацово-парковим комплексом почав опікуватись громадський діяч, правник Олексій Толкачов разом із Благодійним фондом «Омріяна Країна». За кошти фонду в грудні 2012 року по всьому периметру палацу було відновлено водостічні труби У 2013 році Олексій Толкачов звернувся до Харківської обласної ради з проханням передати палац і будівлі архітектурного ансамблю в оренду Благодійному фонду «Омріяна Країна» для реставрації, музеєфікації та створення культурно-мистецького центру. «24 квітня 2014 р. Харківська обласна рада своїм рішенням № 966-VI вирішила передати об'єкти Шарівського палацово-паркового комплексу в оренду. Після проведення всіх відповідних процедур, 18 червня 2014 року було вирішено від імені Харківської обласної ради укласти з Благодійним фондом „Омріяна Країна“ договір оренди на об'єкти Шарівського маєтку строком на 25 років».
Станом на 1 січня 2015 року договір оренди з Благодійним фондом так і не був підписаний, оскільки триває виготовлення документації на об'єкти культурної спадщини.
Для порятунку Шарівського маєтку необхідно найперше виконати роботи, які зупинять руйнування палацово-паркового комплексу. Фонд планує виконати ремонт покрівлі палацу і Будинку охорони, а також провести гідроізоляцію фундаментів, відновити систему відводу стічної води. В палаці і будівлях палацово-паркового комплексу буде проведена комплексна дезінфекція після туберкульозного санаторію. Також планується полагодити електрику, змонтувати систему централізованого опалення. Після цього палац можна буде відкрити для відвідин. Пізніше планується відновити дренажні системи, відреставрувати паркові балюстради, укріпити підпірні стіни терас, очистити парк від захаращень, сухих дерев, почистити озера, облаштувати лавки та місця відпочинку.
Загалом, на реставрацію палацу, за попередніми розрахунками, необхідно 40-50 мільйонів гривень. На реставрацію парку — 15-20 мільйонів. Окрім цього, щомісяця на утримання палацово-паркового ансамблю йтиме не менше 50 тис. гривень
У відреставрованому палаці будуть проводити концерти, урочисті заходи, музейні експозиції, конференції. Планується також запровадити на території палацово-паркового комплексу прогулянки на човниках та кінні прогулянки.
З метою популяризації Шарівського палацово-паркового ансамблю розпочав роботу інтернет-сайт www.sharivka.org [Архівовано 18 січня 2021 у Wayback Machine.]

## Фотогалерея
- Вхід до палацу
- Вежі палацу. Реставрація
- Старовинний дуб у садово-парковому комплексі
- Тераса перед головним корпусом Шарівського палацу
- Вид на ставок
- Липова алея
- Ліве крило огорожі ставка

title: Шарівський (парк)

wikitext:
{{Картка:Природоохоронна територія
  | name = Парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Шарівський»
  | категорія_мсоп = V
  | image =
  | зображення_підпис =
  | ширина_зображення = 300px
  | мапа =
  | підпис =
  | ширина_мапи =
  | локатор_x =
  | локатор_y =
  | розташування = {{UKR}}
[[Харківська область]],
[[Богодухівський район]],
смт [[Шарівка (смт)|Шарівка]]
  | nearest_city = [[Богодухів]]
  | lat_degrees = 50
  | lat_minutes = 02
  | lat_seconds = 43
  | lat_direction = N
  | long_degrees = 35
  | long_minutes = 25
  | long_seconds = 58
  | long_direction = E
  | площа = 39,3 га
  | заснований = 1960 р.
  | число_відвідувачів =
  | рік_відвідувачів =
  | керуюча_організація =
  | Карта розташування  = Україна Харківська область
}}

{{Otheruses|Шарівський}}
'''Ша́рівський парк''' — [[парк-пам'ятка садово-паркового мистецтва]] загальнодержавного значення в Україні, палацово-парковий комплекс, пам'ятка культурної спадщини національного значення. Розташований у селищі міського типу [[Шарівка (смт)|Шарівка]] [[Богодухівський район|Богодухівського району]] [[Харківська область|Харківської області]].

== Історія ==
[[Файл:«Шарівський» 1.jpg|thumb|Шарівський палацово-парковий ансамбль]]

Створення парку тісно пов'язане з історією селища, заснованого в [[1700]] осавулом Охтирського полку М. О. Шарієм, від імені якого походить назва. Парк закладено на схилах великої балки, що прилягає до русла річки [[Мерчик]], на основі природного лісу та фруктових садів. Своєрідний мікроклімат створюють у Шарівському парку рельєф ґрунту, достатня кількість вологи та віковічна діброва. Ним володіли поміщики Ольховські, Гебенштрейти, Кьоніги. Ансамбль садиби остаточно сформувався за її останніх власників — Л. Е. та Ю. Л. Кьонігах (у [[1881]]-[[1917]]) За цей час площа садиби зросла до 70 га.

Екзотичними рослинами парк почав збагачуватися при Гебенштрейтах: Християн Гебенштрейт, ботанік-любитель, займався вирощуванням та акліматизацією рідкісних для Харківщини рослин. Новий власник, [[Леопольд Кеніг]], запросив учених-садоводів, парк було реконструйовано за проектом відомого парко-будівника Куфальдта. На початку століття парк набув чіткого, закінченого планування: частина його була в регулярному стилі, інша мала ландшафтний (пейзажний) характер і поступово переходила в природний ліс.

У [[1923]] р. маєток перейшов у використання до радгоспу ім. Свердлова. З 1925 р. по 2010 р. на території палацово-паркового комплексу розміщувався спеціалізований протитуберкульозний санаторій, який діяв до 2008 року. На початку [[2009]] року всі хворі були переведені з палацу до диспансеру в [[Зміївський район|Зміївському районі]]. Була запланована реставрація палацово-паркового ансамблю зі створенням в ньому «санаторію — будинку відпочинку сімейного типу» або «будинку відпочинку сімейного типу — музею»<ref>[http://www.kharkivoda.gov.ua/news.php?news=9667 «Шарівка» має стати «туристичною Меккою» Харківщини". Арсен Аваков]</ref>.

У [[2009]] р. в ході реконструкції парку планувалося освоїти близько 600 тис. грн., ще 1,2-1,5 млн грн. — на ремонт у головному корпусі палацу, зокрема на реконструкцію системи опалення й електропостачання, а також на ремонт покрівлі й дезінфекцію<ref>[http://www.sq.com.ua/show_news/87852.html Близько 600 тис. грн. планується освоїти на реконструкції парку в колишньому маєтку барона Кеніга в сел. Шарівка Харківської області]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} {{ref-ru}}</ref>. «Харківгіпроагроліс» розробив проект реконструкції й обслуговування парку, згідно з яким за три роки на реконструкції парку планується освоїти близько 3 млн грн., на реконструкції палацу — близько 12 млн грн. Також в два етапи мала бути проведена дезінфекція палацу і парку. Однак [[29 жовтня]] [[2009]] року [[Харківська обласна рада]] скоротила витрати обласного бюджету по пункту «Реконструкція пам'ятника садово-паркового мистецтва „Шарівський парк“» на 290 тис. грн.,<ref>[http://www.sq.com.ua/show_news/93538.html Харківська облрада планує скоротити витрати на реконструкцію Шарівського парку]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} {{ref-ru}}</ref> тож плани з реставрації не були виконані.

Садиба ввійшла в список 10 пам'яток історії та культури України тижневика «Коментарі», яким загрожує загибель, оскільки паркове господарство біля палацу запущене, елементи декору палацу руйнуються<ref>{{Cite web |url=http://sq.com.ua/show_news/74006/index.html |title=Усадьба Л.Кенига в с. Шаровка Харьковской области находится под угрозой разрушения — СМИ |accessdate=29 липня 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080802005700/http://www.sq.com.ua/show_news/74006/index.html |archivedate=2 серпня 2008 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080802005700/http://www.sq.com.ua/show_news/74006/index.html |date=2008-08-02 }}</ref><ref>[http://risu.org.ua/ru/relig_tourism/krayeznavstvo_digest/23858/ Десять памятников, которые разрушатся вслед за Чембало]</ref>.

== Опис палацово-паркового ансамблю ==
Комплекс парадних будівель займає підвищену ділянку у північній частині садиби. Зі східного боку розміщені службові двори — кінний, скотний, гараж, електростанція, оранжерея. Парк охоплює палацову частину з півночі, сходу і півдня.[[Файл:Шарівка.jpg|250px|thumb|Інформаційна табличка на вході]]
Основне місце в ансамблі належить палацу, орієнтованому головним фасадом на південь. До нього примикає регулярний терасний сад, зв'язаний з парковими алеями і доріжками. Всі господарчі будівлі, парадні ворота, будинок садівника, другі ворота садиби — мають єдине архітектурне рішення.

Склад живої паркової колекції різноманітний — близько 200 видів дерев та кущів, 150 з яких є рідкісними екзотичними породами. У прилеглому лісі водяться лосі, дикі кабани та кози.

Композиційним центром парку є збудований на високому пагорбі двоповерховий замок-палац, що має 26 кімнат і три зали. Зовнішня будова та інтер'єри, стилізовані під готику, колись відзначались розкішшю і частково збереглися до нашого часу: кахлеві печі, настінний живопис і ажурне ліплення, темні дубові панелі, дерев'яні парадні сходи.

Цей палац належить до найстаріших пам'яток палацово-паркової архітектури України.

== Ландшафтний парк ==
Парк засновано на початку XIX ст. Територія парку займає площу більш 40 га та являє собою широку балку. Зі всіх боків оточена дубовим лісом віком у 150—300 років. На дні балки влаштовано два ставки. Джерело (що витікає вище парку) постійно поповнює ставки водою. Схили балки покриті парковими і лісовими насадженнями, які відрізняються багатим асортиментом — 79 найменувань. Частина з них — із акліматизованого І. І. Каразіним саду, інших парків Росії та з-за кордону.

Існуюча садово-паркова композиція закладена наприкінці XIX ст. З [[1890]] р. формуванням парку за проектом відомого ландшафтного архітектора Г. Куфальдта займався його учень А. А. Прейль.

Парк складається з двох частин: великої — ландшафтної та невеликої регулярної. Головна композиційна вісь парку проходить від південного фасаду палацу по мосту меншого ставка, по зеленій ковдрі прогалини протилежного схилу і завершується видовим майданчиком з алеєю голландських лип.
[[Файл:Шарівський (парк) 5.jpg|thumb|Липова алея в шарівському ландшафтному парку]]
По ширині фасаду палацу по крутому схилу балки споруджені три тераси з підпірними стінами, сходами і видовими майданчиками. Нижня тераса має високі підпірні стіни, що укріплюють береги ставка. Система інженерних споруд включала: підземні дренажі, що регулювали фільтрацію ґрунтових вод, водопровідну мережу, що зв'язувала водяне облаштування терасного саду, електроосвітлення. На нижній терасі була розміщена оранжерея для вирощування цитрусових і винограду.

У ландшафтній частині парку вздовж схилів влаштована звивиста мережа зручних мощених доріжок. В основу композиції зелених насаджень покладений принцип чергування затінених ділянок з галявинами і прогалинами. Особливою мальовничістю відрізняється південна частина парку, з якої відкривається панорама палацового комплексу.

Парк є найяскравішим прикладом садово-паркового мистецтва Харківщини.

== Палац ==
[[Файл:«Шарівський».jpg|thumb|Шарівський палац]]

Будівництво розпочато у 2 чверті XIX ст. [[Палац]] є композиційним центром парадної частини ансамблю. Будувався у декілька етапів до [[1911]]. Проміжну реконструкцію виконано за проектом громадського [[інженер]]а К. Шольца.

[[Фасад]]и будівлі виконані з використанням романо-готичних форм архітектури. Палац має складну конфігурацію у плані, витягнутий більш ніж на 150 м. Парадний вхід, [[вестибюль]] та зал — вітальня («блакитний зал») розташований між двома восьмигранними баштами. На першому поверсі розташована двосвітлова «хорова» зала з двома виходами на широкі [[балкон]]и — [[Тераса (архітектура)|тераси]] на рівні другого поверху. У баштах влаштовані виходи на оглядові майданчики.

В оздобленні [[інтер'єр]]ів використані дерев'яні панелі, різьблені деталі, [[вітраж]]і, тематичний і орнаментальний стінопис. У всіх кімнатах встановлено печі, що облицьовані [[кахлі|кахлями]], в парадних приміщеннях — комини. Стіни і стеля вестибюля оздоблено дубовими панелями. Двосвітловий зал палацу має найбільш представницький вигляд: комини, канельовані [[пілястр]]и коринфського ордеру, плафон «хорового» залу розписаний дрезденськими майстрами. Також збереглися бра, виконані з [[бронза|бронзи]]. Роботи по оздобленню інтер'єрів проводила московська фірма «Шольц».

== Перспективи збереження і реставрації ==
[[Файл:Шарівський парк.JPG|thumb|Аварійні стіни паркових терас]]
У 2012 році палацово-парковим комплексом почав опікуватись громадський діяч, правник [[Олексій Толкачов]] разом із [[Благодійний фонд "Омріяна Країна"|Благодійним фондом «Омріяна Країна»]]. За кошти фонду в грудні 2012 року по всьому периметру палацу було відновлено водостічні труби<ref name=":0">{{Cite web |url=http://www.sharivka.org/#!Шарівський-палац-руїна-чи-перлина/c1aad/25AE5F64-C61C-45F7-8AD4-B34970A2FEB0 |title=Шарівський палац: руїна чи перлина? |accessdate=13 січня 2015 |archive-date=13 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150113164701/http://www.sharivka.org/#!Шарівський-палац-руїна-чи-перлина/c1aad/25AE5F64-C61C-45F7-8AD4-B34970A2FEB0 }}</ref> У 2013 році [[Олексій Толкачов]] звернувся до [[Харківська обласна рада|Харківської обласної ради]] з проханням передати палац і будівлі архітектурного ансамблю в оренду [[Благодійний фонд "Омріяна Країна"|Благодійному фонду «Омріяна Країна»]] для реставрації, музеєфікації та створення культурно-мистецького центру. «24 квітня 2014 р. [[Харківська обласна рада]] своїм рішенням № 966-VI вирішила передати об'єкти Шарівського палацово-паркового комплексу в оренду. Після проведення всіх відповідних процедур, 18 червня 2014 року було вирішено від імені [[Харківська обласна рада|Харківської обласної ради]] укласти з [[Благодійний фонд «Омріяна Країна»|Благодійним фондом „Омріяна Країна“]] договір оренди на об'єкти Шарівського маєтку строком на 25 років»<ref>{{Cite web |url=http://www.sharivka.org/#!У-Шарівського-маєтку-%E2%80%93-новий-господар/c1aad/8530844D-1AE7-4FBA-A6C1-A94CE36F1B13 |title=У Шарівського маєтку — новий господар |accessdate=13 січня 2015 |archive-date=13 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150113164701/http://www.sharivka.org/#!У-Шарівського-маєтку-%E2%80%93-новий-господар/c1aad/8530844D-1AE7-4FBA-A6C1-A94CE36F1B13 }}</ref>.

Станом на 1 січня 2015 року договір оренди з Благодійним фондом так і не був підписаний, оскільки триває виготовлення документації на об'єкти культурної спадщини.

Для порятунку Шарівського маєтку необхідно найперше виконати роботи, які зупинять руйнування палацово-паркового комплексу. Фонд планує виконати ремонт покрівлі палацу і Будинку охорони, а також провести гідроізоляцію фундаментів, відновити систему відводу стічної води. В палаці і будівлях палацово-паркового комплексу буде проведена комплексна дезінфекція після туберкульозного санаторію. Також планується полагодити електрику, змонтувати систему централізованого опалення. Після цього палац можна буде відкрити для відвідин. Пізніше планується відновити дренажні системи, відреставрувати паркові балюстради, укріпити підпірні стіни терас, очистити парк від захаращень, сухих дерев, почистити озера, облаштувати лавки та місця відпочинку.<ref name=":0" />

Загалом, на реставрацію палацу, за попередніми розрахунками, необхідно 40-50 мільйонів гривень. На реставрацію парку — 15-20 мільйонів. Окрім цього, щомісяця на утримання палацово-паркового ансамблю йтиме не менше 50 тис. гривень<ref name=":0" />

У відреставрованому палаці будуть проводити концерти, урочисті заходи, музейні експозиції, конференції. Планується також запровадити на території палацово-паркового комплексу прогулянки на човниках та кінні прогулянки<ref>{{Cite web |url=http://kharkivoda.gov.ua/uk/news/view/id/24077 |title=На базі Шарівського палацу планують створити міжнародний центр культури |accessdate=13 січня 2015 |archive-date=27 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150427001134/http://kharkivoda.gov.ua/uk/news/view/id/24077 }}</ref>.

З метою популяризації Шарівського палацово-паркового ансамблю розпочав роботу інтернет-сайт [https://www.sharivka.org/ www.sharivka.org] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210118174851/https://www.sharivka.org/ |date=18 січня 2021 }}

== Фотогалерея ==
{{center|<gallery widths="255" heights="225">
Файл:Sharivskyj palats.JPG|Вхід до палацу
Файл:Vezhi palatsu u Sharivtsi.jpg|Вежі палацу. Реставрація
Файл:Dub u Sharivtsi.JPG|Старовинний дуб у садово-парковому комплексі
Файл:Шарівський дендропарк 2.jpg
Файл:Шарівський дендропарк 3.jpg
Файл:Терраса перед головним корпусом Шарівського палацу.jpg|Тераса перед головним корпусом Шарівського палацу
Файл:Шарівський дендропарк 4.jpg|Вид на ставок
Файл:Шаровка, Харьковская обл., липовая аллея.JPG|Липова алея
Файл:Парк 19-п.20ст., смт.Шарiвка, Богодухівський р-н, Харківська обл..JPG
Файл:Липова алея у палацовому парку.jpg
Файл:Липова алея у Шарівському парку.jpg
Файл:Левое крыло ограды пруда..JPG|Ліве крило огорожі ставка
</gallery>
}}

== Джерела ==
* [http://www.kharkivoda.gov.ua/news.php?news=7866&subscriber=1 Інформація про старовинний парк, пам'ятку садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Шарівський» в Богодухівському районі]
* [http://www.kharkivoda.gov.ua/show.php?page=15789 Про збереження, упорядкування та використання пам'яток культурної спадщини національного значення "Палацово-паркового комплексу «Шарівка» (с. Шарівка, Богодухівський район), "Палацово-паркового комплексу «Старомерчанський» (с. Старий Мерчик, Валківський район), "Парку-пам'ятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Наталіївський» (с. Володимирівка, Краснокутський район)]
* [http://www.kharkivoda.gov.ua/show.php?page=15844&subscriber=1 Палацово-парковий ансамбль «Шарівка»]

== Примітки ==
{{reflist|2}}
{{commonscat|Sharivka Park}}

{{Парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва України загальнодержавного значення}}
{{Природоохоронні території загальнодержавного значення Харківської області}}
{{Природно-заповідний фонд Богодухівського району}}
{{Замки та палаци Харківської області}}

[[Категорія:Парки Харківської області]]
[[Категорія:Парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва Харківської області]]

Країна: Україна

Розташування: Україна · Харківська область, · Богодухівський район, · смт Шарівка

Найближче місто: Богодухів

Статус: пам'ятка архітектури національного значення України


text:
# Луб'яний Володимир Якович
Володи́мир Я́кович Луб'яни́́й (нар. 1 липня 1926, Краснодар — пом. 9 лютого 1991, Львів) — російський та український радянський співак (бас), народний артист УРСР (1972).

## Біографія
Навчався в Алма-Атинській консерваторії, 1953 року закінчив Мінську консерваторію — по класу О. М. Курганова та Є. Е. Вітінга.
У 1953—1960 роках працює у Мінську — соліст Білоруського театру опери та балету, у 1960—1963 роках — Азербайджанського.
У 1963—1988 роках — на роботі у Львівському театрі опери та балету ім. І. Франка.
Помер у Львові, похований на 80-му полі Личаківського цвинтаря.
Виконував партії:
- Валько, «Молода гвардія» Мейтуса,
- Кочубей, «Мазепа» Чайковського,
- Борис Годунов — однойменна опера Мусоргського,
- Захар Беркут — «Золотий обруч» Лятошинського,
- Філіпп — «Дон Карлос» Верді,
- Собакін — «Царська наречена».

title: Луб'яний Володимир Якович

wikitext:
{{Актор
|bgcolour             =
|ім'я                 = Володимир Якович Луб'яний
|зображення           = Луб'яний Володимир Якович.jpg
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  =
|дата_народження      = 1.7.1926
|місце_народження     =  [[Краснодар]]
|дата_смерті          = 9.2.1991
|місце_смерті         = [[Львів]]
|інші_імена           =
|громадянство         =  {{USSR}} → {{UKR}}
|національність       =
|рід_діяльності       = співак (бас)
|роки_діяльності      =
|провідні_ролі        =
|нагороди             = {{Народний артист УРСР}}
}}
{{Однофамільці|Луб'яний}}
[[Файл:Надгробок на могилі В. Луб'яного..jpg|міні]]
'''Володи́мир Я́кович Луб'яни́́й''' ({{н}} {{ДН|1|7|1926}}, [[Краснодар]] — {{†}} {{ДС|9|2|1991}}, [[Львів]]) — російський та український радянський співак (бас), [[народний артист УРСР]] (1972).

== Біографія ==

Навчався в [[Казахська національна консерваторія імені Курмангази|Алма-Атинській консерваторії]], 1953 року закінчив [[Білоруська державна академія музики|Мінську консерваторію]] — по класу О. М. Курганова та Є. Е. Вітінга.

У 1953—1960 роках працює у Мінську — соліст [[Національний академічний Великий театр опери та балету Республіки Білорусь|Білоруського театру опери та балету]], у 1960—1963 роках — [[Азербайджанський театр опери і балету|Азербайджанського]].

У 1963—1988 роках — на роботі у [[Львівський національний академічний театр опери та балету імені Соломії Крушельницької|Львівському театрі опери та балету ім. І. Франка]].

Помер у Львові, похований на 80-му полі Личаківського цвинтаря.

Виконував партії:
* Валько, «Молода гвардія» Мейтуса,
* Кочубей, «Мазепа» Чайковського,
* Борис Годунов — однойменна опера Мусоргського,
* Захар Беркут — [[Золотий обруч (опера)|«Золотий обруч»]] Лятошинського,
* Філіпп — «Дон Карлос» Верді,
* Собакін — «Царська наречена».

== Література ==
* Луб'яний Володимир Якович // {{УРЕС-2/2}} — С. 296.
* Луб'яний Володимир Якович // {{МУ-97}} — С. 376.

== Посилання ==
* {{УМузЕ-3|частина=Луб'яний Володимир Якович|сторінки =191}}
* [http://leksika.com.ua/12281005/ure/lubyaniy УРЕ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304205905/http://leksika.com.ua/12281005/ure/lubyaniy |date=4 березня 2016 }}
* [http://slovari.yandex.ru/~книги/Вокально-энциклопедический%20словарь/Лубяной%20Владимир%20Яковлевич%20(1926)/ Луб'яний]{{ref-ru}}{{Недоступне посилання|date=вересня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

[[Категорія:Уродженці Краснодара]]
[[Категорія:Українські співаки]]
[[Категорія:Російські співаки]]
[[Категорія:Померли у Львові]]
[[Категорія:Поховані на Личаківському цвинтарі]]

title: Володимир Якович Луб'яний

Народився: 1 липня 1926 · Краснодар

Помер: 9 лютого 1991 (64 роки) · Львів

Поховання: Личаківський цвинтар

Громадянство: СРСР → Україна

Діяльність: співак (бас)


text:
# Музей Дніпровської політехніки
Народний музей історії ім. О. М. Поля НТУ «Дніпровська Політехніка» — музей історії Дніпровської політехніки (м. Дніпро). Розповідає про історію вузу від часів заснування до сьогодення.

## Історія музею
Музей був відкритий 12.10.1974.
У 2001 Вчена рада університету присвоїла музею ім'я О. М. Поля.
Станом на 2021 у фондах музею зберігається понад 14 000 експонатів. Експозиція має 6 розділів і вміщує 1500 експонатів, з яких майже 80 % – оригінали.
Щорічно у музеї проходить від чотирьох до шести виставок, присвячених ювілейним подіям з історії університету, проводяться краєзнавчі конференції. При музеї діють декілька клубів: історико-краєзнавчий «Грані» і військово-історичний ім. капітана А. І. Грязнова. Працювала Школа гідів. Екскурсії проводяться як українською, так і польською і англійською мовами.

## Експозиція музею
Експозиційна зала музею розбита на шість тем.
Перша частина розповідає про заснування у Катеринославі вищого гірничого училища (КВГУ). Також мова йде про першу бібліотеку і перші кабінети. Ще акцент робиться на перших випускниках закладу.
Другий розділ охоплює період з 1912 до 1917 роки, коли училище перетворили на Гірничий інститут. Тут також йде мова про перших засновників наукових шкіл О. М. Терпигорєва, М. Й. Лебедєва, П. М. Леонтовського, Я. І. Грдіни, М. М. Федорова та ін.
Третій розділ – 1920-ті–1930-ті роки. Розповідає про життя інституту за часів більшовицьких перетворень і новацій. Про нові правила навчання і прийому до закладу, про часту зміну ректорів і про формування нових шкіл.
Четвертий розділ розповідає про життя інституту в часи Другої світової війни.
П'ятий розділ показує життя вузу після війни. Мова також йде про спортивне і творче життя студентів та викладачів. Про налагодження міжнародних зв'язків і про випускників закладу.
Шостий розділ охоплює період часів незалежності України. Мова йде про створення нових підрозділів і заснування нових традицій. Завершує експозицію виставка подарунків з нагоди 100-річчя та 110-річчя НГУ.

title: Музей Дніпровської політехніки

wikitext:
{{Без приміток}}

'''Народний музей історії ім. [[Поль Олександр Миколайович|О. М. Поля]] [[Національний технічний університет «Дніпровська політехніка»|НТУ «Дніпровська Політехніка»]]''' — [[Історичний музей|музей історії]] Дніпровської політехніки (м. [[Дніпро (місто)|Дніпро]]). Розповідає про історію вузу від часів заснування до сьогодення.

== Історія музею ==
Музей був відкритий 12.10.1974.

У [[2001]] Вчена рада університету присвоїла музею ім'я О. М. Поля.

Станом на 2021 у фондах музею зберігається понад 14 000 експонатів. Експозиція має 6 розділів і вміщує 1500 експонатів, з яких майже 80 % – оригінали.

Щорічно у музеї проходить від чотирьох до шести виставок, присвячених ювілейним подіям з історії університету, проводяться краєзнавчі конференції. При музеї діють декілька клубів: історико-краєзнавчий «Грані» і військово-історичний ім. [[Грязнов Андрій Іннокентійович|капітана А. І. Грязнова]]. Працювала Школа [[Екскурсовод|гідів]]. Екскурсії проводяться як українською, так і польською і англійською мовами.

== Експозиція музею ==
Експозиційна зала музею розбита на шість тем.

Перша частина розповідає про заснування у Катеринославі вищого гірничого училища (КВГУ). Також мова йде про першу бібліотеку і перші кабінети. Ще акцент робиться на перших випускниках закладу.

Другий розділ охоплює період з 1912 до 1917 роки, коли училище перетворили на Гірничий інститут. Тут також йде мова про перших засновників наукових шкіл [[Терпигорєв Олександр Митрофанович|О. М. Терпигорєва]], [[Лебедєв Микола Йосипович|М. Й. Лебедєва]], [[П. М. Леонтовський|П. М. Леонтовського]], [[Я.І. Грдіни|Я. І. Грдіни]], [[Федоров Михайло Михайлович|М. М. Федорова]] та ін.

Третій розділ – 1920-ті–1930-ті роки. Розповідає про життя інституту за часів більшовицьких перетворень і [[Новація|новацій]]. Про нові правила навчання і прийому до закладу, про часту зміну [[Ректор|ректорів]] і про формування нових шкіл.

Четвертий розділ розповідає про життя інституту в часи [[Друга світова війна|Другої світової війни]].

П'ятий розділ показує життя вузу після війни. Мова також йде про спортивне і творче життя студентів та викладачів. Про налагодження міжнародних зв'язків і про випускників закладу.

Шостий розділ охоплює період часів незалежності України. Мова йде про створення нових підрозділів і заснування нових традицій. Завершує експозицію виставка подарунків з нагоди 100-річчя та 110-річчя НГУ.

==Див. також==
* [[Геолого-мінералогічний музей Дніпровської політехніки]]
* [[Дніпровська політехніка]]

== Посилання ==
* [http://www.nmu.org.ua/ua/content/about_to/muze_un_versitetu/mus_history/ Сайт музею] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130711020041/http://www.nmu.org.ua/ua/content/about_to/muze_un_versitetu/mus_history/ |date=11 липня 2013 }}

[[Категорія:Історичні музеї України]]
[[Категорія:Музеї Дніпра]]
[[Категорія:Музеї, засновані 1974]]
[[Категорія:Дніпровська політехніка]]
[[Категорія:Музеї на Горі]]
[[Категорія:Музеї вищих навчальних закладів України]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1974]]


text:
# Андреас Даккель
Андреас Даккель (швед. Andreas Dackell, нар. 29 грудня 1972, Євле) — колишній шведський хокеїст, що грав на позиції крайнього нападника. Грав за збірну команду Швеції.
Олімпійський чемпіон. Провів понад 600 матчів у Національній хокейній лізі.

## Ігрова кар'єра
Хокейну кар'єру розпочав на батьківщині 1990 року виступами за команду «Брюнес».
1996 року був обраний на драфті НХЛ під 136-м загальним номером командою «Оттава Сенаторс».
Протягом професійної клубної ігрової кар'єри, що тривала 23 роки, захищав кольори команд «Оттава Сенаторс», «Монреаль Канадієнс» та «Брюнес».
Загалом провів 657 матчів у НХЛ, включаючи 44 гри плей-оф Кубка Стенлі.
Виступав за збірну Швеції.

## Нагороди та досягнення
- Чемпіон Швеції в складі «Брюнесу» — 1993.
- Олімпійський чемпіон — 1994.
- Бронзовий призер чемпіонату світу — 1994.
- Срібний призер чемпіонатів світу — 1995.

## Статистика
| Сезон              | Клуб                 | Ліга               | Регулярний сезон | Регулярний сезон | Регулярний сезон | Регулярний сезон | Регулярний сезон | Плей-оф | Плей-оф | Плей-оф | Плей-оф | Плей-оф |
| Сезон              | Клуб                 | Ліга               | І                | Г                | П                | О                | ШХ               | І       | Г       | П       | О       | ШХ      |
| ------------------ | -------------------- | ------------------ | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ------- | ------- | ------- | ------- | ------- |
| 1990–91            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 3                | 0                | 1                | 1                | 2                | 1       | 0       | 0       | 0       | 0       |
| 1991–92            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 5                | 0                | 0                | 0                | 2                | 2       | 0       | 1       | 1       | 4       |
| 1992–93            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 40               | 12               | 15               | 27               | 12               | 10      | 4       | 5       | 9       | 2       |
| 1993–94            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 38               | 12               | 17               | 29               | 51               | 7       | 2       | 2       | 4       | 4       |
| 1994–95            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 39               | 16               | 14               | 30               | 34               | 14      | 3       | 3       | 6       | 14      |
| 1995–96            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 22               | 6                | 6                | 12               | 8                | —       | —       | —       | —       | —       |
| 1996–97            | «Оттава Сенаторс»    | НХЛ                | 79               | 12               | 19               | 31               | 8                | 7       | 1       | 0       | 1       | 0       |
| 1997–98            | «Оттава Сенаторс»    | НХЛ                | 82               | 15               | 18               | 33               | 24               | 11      | 1       | 1       | 2       | 2       |
| 1998–99            | «Оттава Сенаторс»    | НХЛ                | 77               | 15               | 35               | 50               | 30               | 4       | 0       | 1       | 1       | 0       |
| 1999–00            | «Оттава Сенаторс»    | НХЛ                | 82               | 10               | 25               | 35               | 18               | 6       | 2       | 1       | 3       | 2       |
| 2000–01            | «Оттава Сенаторс»    | НХЛ                | 81               | 13               | 18               | 31               | 24               | 4       | 0       | 0       | 0       | 0       |
| 2001–02            | «Монреаль Канадієнс» | НХЛ                | 79               | 15               | 18               | 33               | 24               | 12      | 1       | 2       | 3       | 6       |
| 2002–03            | «Монреаль Канадієнс» | НХЛ                | 73               | 7                | 18               | 25               | 24               | —       | —       | —       | —       | —       |
| 2003–04            | «Монреаль Канадієнс» | НХЛ                | 60               | 4                | 8                | 12               | 10               | —       | —       | —       | —       | —       |
| 2004–05            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 40               | 9                | 13               | 22               | 48               | —       | —       | —       | —       | —       |
| 2005–06            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 40               | 6                | 14               | 20               | 22               | 4       | 0       | 0       | 0       | 2       |
| 2006–07            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 54               | 7                | 21               | 28               | 67               | 7       | 2       | 7       | 9       | 4       |
| 2007–08            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 54               | 7                | 18               | 25               | 40               | —       | —       | —       | —       | —       |
| 2008–09            | «Брюнес»             | Елітсерія          | 55               | 13               | 27               | 40               | 44               | 4       | 0       | 1       | 1       | 4       |
| Усього в НХЛ       | Усього в НХЛ         | Усього в НХЛ       | 613              | 91               | 159              | 250              | 162              | 44      | 5       | 5       | 10      | 10      |
| Усього в Елітсерії | Усього в Елітсерії   | Усього в Елітсерії | 390              | 88               | 146              | 234              | 330              | 49      | 11      | 19      | 30      | 34      |

title: Андреас Даккель

wikitext:
{{Infobox Ice Hockey Player
| name            = {{прапорець|SWE}} Андреас Даккель
| image           =
| image_caption   =
| image_size      = 200пкс
| position      = [[Крайній нападник (хокей із шайбою)|крайній нападник]]
| shoots        = правий
| height        = 180 см
| weight        = 88 кг
| played_for      = '''[[Національна хокейна ліга|НХЛ]]'''
«[[Оттава Сенаторс]]»
«[[Монреаль Канадієнс]]»
'''[[Шведська хокейна ліга|ШХЛ]]'''
[[Брюнес (хокейний клуб)|«Брюнес»]]
| ntl_team      =  {{Прапорець|SWE}} [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|Швеція]]
| birth_date      = 29.12.1972
| birth_place     = [[Євле]], [[Швеція]]
| draft           = 136-й загальний
| draft_year      = 1996
| draft_team      = «[[Оттава Сенаторс]]»
| career_start      = 1990
| career_end      = 2012
| halloffame     =
}}
'''Андреас Даккель''' ({{lang-sv|Andreas Dackell}}, {{н}} [[29 грудня]] [[1972]], [[Євле]]) — колишній шведський [[хокей із шайбою|хокеїст]], що грав на позиції [[Крайній нападник (хокей із шайбою)|крайнього нападника]]. Грав за [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|збірну команду Швеції]].

[[Хокей із шайбою на Олімпійських іграх|Олімпійський чемпіон]]. Провів понад 600 матчів у [[Національна хокейна ліга|Національній хокейній лізі]].

== Ігрова кар'єра ==
Хокейну кар'єру розпочав на батьківщині 1990 року виступами за команду [[Брюнес (хокейний клуб)|«Брюнес»]].

1996 року був обраний на [[Драфт НХЛ 1996|драфті НХЛ]] під 136-м загальним номером командою «[[Оттава Сенаторс]]».

Протягом професійної клубної ігрової кар'єри, що тривала 23 роки, захищав кольори команд «[[Оттава Сенаторс]]», «[[Монреаль Канадієнс]]» та [[Брюнес (хокейний клуб)|«Брюнес»]].

Загалом провів 657 матчів у [[Національна хокейна ліга|НХЛ]], включаючи 44 гри [[плей-оф]] Кубка Стенлі.

Виступав за [[Збірна Швеції з хокею із шайбою|збірну Швеції]].

== Нагороди та досягнення ==
* Чемпіон Швеції в складі [[Брюнес (хокейний клуб)|«Брюнесу»]] — 1993.
* Олімпійський чемпіон — 1994.
* Бронзовий призер чемпіонату світу — 1994.
* Срібний призер чемпіонатів світу — 1995.

== Статистика ==
{| class="wikitable" style="text-align: center;"
|-
!rowspan="2"|Сезон
!rowspan="2"|Клуб
!rowspan="2"|Ліга
!colspan="5"|Регулярний сезон
!colspan="5"|Плей-оф
|-
! {{comment|І|Ігор}}
! {{comment|Г|Голів}}
! {{comment|П|Передач}}
! {{comment|О|Очок}}
! {{comment|ШХ|Штрафних хвилин}}
! {{comment|І|Ігор}}
! {{comment|Г|Голів}}
! {{comment|П|Передач}}
! {{comment|О|Очок}}
! {{comment|ШХ|Штрафних хвилин}}
|- ALIGN="center"
|1990–91
|[[Брюнес (хокейний клуб)|«Брюнес»]]
|[[Шведська хокейна ліга|Елітсерія]]
|3
|0
|1
|1
|2
|1
|0
|0
|0
|0
|- bgcolor="#f0f0f0"
|1991–92
|«Брюнес»
|Елітсерія
|5
|0
|0
|0
|2
|2
|0
|1
|1
|4
|- ALIGN="center"
|1992–93
|«Брюнес»
|Елітсерія
|40
|12
|15
|27
|12
|10
|4
|5
|9
|2
|- bgcolor="#f0f0f0"
|1993–94
|«Брюнес»
|Елітсерія
|38
|12
|17
|29
|51
|7
|2
|2
|4
|4
|- ALIGN="center"
|1994–95
|«Брюнес»
|Елітсерія
|39
|16
|14
|30
|34
|14
|3
|3
|6
|14
|- bgcolor="#f0f0f0"
|1995–96
|«Брюнес»
|Елітсерія
|22
|6
|6
|12
|8
|—
|—
|—
|—
|—
|- ALIGN="center"
|[[НХЛ у сезоні 1996—1997|1996–97]]
|«[[Оттава Сенаторс]]»
|[[Національна хокейна ліга|НХЛ]]
|79
|12
|19
|31
|8
|7
|1
|0
|1
|0
|- bgcolor="#f0f0f0"
|[[НХЛ у сезоні 1997—1998|1997–98]]
|«[[Оттава Сенаторс]]»
|НХЛ
|82
|15
|18
|33
|24
|11
|1
|1
|2
|2
|- ALIGN="center"
|[[НХЛ у сезоні 1998—1999|1998–99]]
|«[[Оттава Сенаторс]]»
|НХЛ
|77
|15
|35
|50
|30
|4
|0
|1
|1
|0
|- bgcolor="#f0f0f0"
|[[НХЛ у сезоні 1999—2000|1999–00]]
|«[[Оттава Сенаторс]]»
|НХЛ
|82
|10
|25
|35
|18
|6
|2
|1
|3
|2
|- ALIGN="center"
|[[НХЛ у сезоні 2000—2001|2000–01]]
|«[[Оттава Сенаторс]]»
|НХЛ
|81
|13
|18
|31
|24
|4
|0
|0
|0
|0
|- bgcolor="#f0f0f0"
|[[НХЛ у сезоні 2001—2002|2001–02]]
|«[[Монреаль Канадієнс]]»
|НХЛ
|79
|15
|18
|33
|24
|12
|1
|2
|3
|6
|- ALIGN="center"
|[[НХЛ у сезоні 2002—2003|2002–03]]
|«Монреаль Канадієнс»
|НХЛ
|73
|7
|18
|25
|24
|—
|—
|—
|—
|—
|- bgcolor="#f0f0f0"
|[[НХЛ у сезоні 2003—2004|2003–04]]
|«Монреаль Канадієнс»
|НХЛ
|60
|4
|8
|12
|10
|—
|—
|—
|—
|—
|- ALIGN="center"
|2004–05
|«Брюнес»
|Елітсерія
|40
|9
|13
|22
|48
|—
|—
|—
|—
|—
|- bgcolor="#f0f0f0"
|2005–06
|«Брюнес»
|Елітсерія
|40
|6
|14
|20
|22
|4
|0
|0
|0
|2
|- ALIGN="center"
|2006–07
|«Брюнес»
|Елітсерія
|54
|7
|21
|28
|67
|7
|2
|7
|9
|4
|- bgcolor="#f0f0f0"
|2007–08
|«Брюнес»
|Елітсерія
|54
|7
|18
|25
|40
|—
|—
|—
|—
|—
|- ALIGN="center"
|2008–09
|«Брюнес»
|Елітсерія
|55
|13
|27
|40
|44
|4
|0
|1
|1
|4
|-
! colspan="3" |Усього в НХЛ
! 613
! 91
! 159
! 250
! 162
! 44
! 5
! 5
! 10
! 10
|-
! colspan="3" |Усього в Елітсерії
! 390
! 88
! 146
! 234
! 330
! 49
! 11
! 19
! 30
! 34
|}

== Посилання ==
* {{Hockeydb|19104}}
* {{Eliteprospects|709}}
* {{Eurohockey|10549}}

{{Склад хокейної збірної Швеції на Олімпійських іграх 1994}}
{{DEFAULTSORT:Даккель}}

[[Категорія:Шведські хокеїсти]]
[[Категорія:Гравці збірної Швеції з хокею]]
[[Категорія:Хокеїсти «Оттава Сенаторс»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Монреаль Канадієнс»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Брюнеса»]]
[[Категорія:Задрафтовані «Оттава Сенаторс»]]

title: Андреас Даккель

Народився: 29 грудня 1972 (52 роки) · Євле, Швеція

Вага: 88 кг

Позиція: крайній нападник

Кидок: правий

Проф. клуби: НХЛ · «Оттава Сенаторс» · «Монреаль Канадієнс» · ШХЛ · «Брюнес»

Нац. збірна: Швеція

Драфт НХЛ: 136-й загальний, 1996 · «Оттава Сенаторс»