text:
# 6-й меридіан східної довготи
6-й меридіан східної довготи — лінія довготи, що лежить на 6 градусів східніше Гринвіцького меридіана. Вона проходить від Північного полюса через Північний Льодовитий океан, Європу, Африку, Атлантичний океан, Південний океан та Антарктиду до Південного полюса.
6-й меридіан східної довготи формує велике коло разом із 174-тим меридіаном західної довготи.

## Список географічних об'єктів, що перетинає 6° сх. д.
Починаючи на Північному полюсі та рухаючись до Південного полюса, 6-й меридіан східної довготи проходить через:
| Координати                                               | Країна, територія або море | Примітки                                                                                |
| -------------------------------------------------------- | -------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------------ |
| 90°0′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 90.000° пн. ш. 6.000° сх. д.  | Північний Льодовитий океан |                                                                                |
| 81°19′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 81.317° пн. ш. 6.000° сх. д. | Атлантичний океан          |                                                                                |
| 62°29′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 62.483° пн. ш. 6.000° сх. д. | Норвегія                   | Входить через острів Годьойя[en], Мере-ог-Ромсдал Виходить південніше Ейгерсунна[en], Ругаланн                     |
| 58°25′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 58.417° пн. ш. 6.000° сх. д. | Північне море              |                                                                                |
| 53°24′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 53.400° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нідерланди                 | Проходить східніше Апелдорна та Арнема                                                                             |
| 51°50′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 51.833° пн. ш. 6.000° сх. д. | Німеччина                  | Приблизно на 10 км                                                                                |
| 51°44′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 51.733° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нідерланди                 |                                                                                |
| 51°5′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 51.083° пн. ш. 6.000° сх. д.  | Німеччина                  | Приблизно на 11 км                                                                                |
| 50°59′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 50.983° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нідерланди                 |                                                                                |
| 50°48′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 50.800° пн. ш. 6.000° сх. д. | Німеччина                  | Проходить західніше Аахена — приблизно на 2 км                                                                     |
| 50°47′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 50.783° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нідерланди                 | Приблизно на 4 км                                                                                |
| 50°45′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 50.750° пн. ш. 6.000° сх. д. | Бельгія                    |                                                                                |
| 50°11′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 50.183° пн. ш. 6.000° сх. д. | Люксембург                 | Проходить західніше Люксембург                                                                                |
| 49°27′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 49.450° пн. ш. 6.000° сх. д. | Франція                    | Проходить через Безансон                                                                                |
| 46°14′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 46.233° пн. ш. 6.000° сх. д. | Швейцарія                  | Проходить західніше Женеви — приблизно на 9 км                                                                     |
| 46°9′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 46.150° пн. ш. 6.000° сх. д.  | Франція                    | Проходить східніше Тулона                                                                                |
| 43°6′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 43.100° пн. ш. 6.000° сх. д.  | Середземне море            |                                                                                |
| 36°51′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 36.850° пн. ш. 6.000° сх. д. | Алжир                      |                                                                                |
| 19°36′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 19.600° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нігер                      |                                                                                |
| 13°42′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 13.700° пн. ш. 6.000° сх. д. | Нігерія                    |                                                                                |
| 4°19′ пн. ш. 6°0′ сх. д. / 4.317° пн. ш. 6.000° сх. д.   | Атлантичний океан          | Проходить західніше острова Сан-Томе, Сан-Томе і Принсіпі Проходить східніше острова Аннобон, Екваторіальна Гвінея |
| 60°0′ пд. ш. 6°0′ сх. д. / 60.000° пд. ш. 6.000° сх. д.  | Південний океан            |                                                                                |
| 70°1′ пд. ш. 6°0′ сх. д. / 70.017° пд. ш. 6.000° сх. д.  | Антарктида                 | Проходить через Землю Королеви Мод (претендує Норвегія)                                                            |

title: 6-й меридіан східної довготи

wikitext:
{{Location map-line|lon=6}}
{{Mapframe маркери
|ширина=250|висота=200|широта=0|довгота=0|масштаб=0|вирівнювання=right
|лінія_колір1=f00
|лінія_точки1=[6, 90], [6, -90]}}
{{GeoGroup}}
'''6-й меридіан східної довготи''' — лінія [[Довгота|довготи]], що лежить на 6 [[Градус (геометрія)|градусів]] східніше [[Гринвіцький меридіан|Гринвіцького меридіана]]. Вона проходить від [[Північний полюс|Північного полюса]] через [[Північний Льодовитий океан]], [[Європа|Європу]], [[Африка|Африку]], [[Атлантичний океан]], [[Південний океан]] та [[Антарктида|Антарктиду]] до [[Південний полюс|Південного полюса]].

6-й меридіан східної довготи формує [[велике коло]] разом із [[174-й меридіан західної довготи|174-тим меридіаном західної довготи]].

== Список географічних об'єктів, що перетинає 6° сх. д. ==
Починаючи на [[Північний полюс|Північному полюсі]] та рухаючись до [[Південний полюс|Південного полюса]], 6-й меридіан східної довготи проходить через:

:{| class="wikitable plainrowheaders"
! scope="col" width="125" | Координати
! scope="col" | Країна, територія або море
! scope="col" | Примітки
|-
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|90|0|N|6|0|E|type:waterbody|name=Північний Льодовитий океан}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Північний Льодовитий океан]]
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|81|19|N|6|0|E|type:waterbody|name=Атлантичний океан}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Атлантичний океан]]
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| {{Coord|62|29|N|6|0|E|type:country|name=Норвегія}}
! scope="row" | {{NOR}}
| Входить через острів {{нп|Годьойя||en|Godøya}}, [[Мере-ог-Ромсдал]]
Виходить південніше {{нп|Ейгерсунн|Ейгерсунна|en|Eigersund}}, [[Ругаланн]]
|-
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|58|25|N|6|0|E|type:waterbody|name=Північне море}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Північне море]]
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| {{Coord|53|24|N|6|0|E|type:country|name=Нідерланди}}
! scope="row" | {{NLD}}
| Проходить східніше [[Апелдорн]]а та [[Арнем]]а
|-
| {{Coord|51|50|N|6|0|E|type:country|name=Німеччина}}
! scope="row" | {{DEU}}
| Приблизно на 10 км
|-
| {{Coord|51|44|N|6|0|E|type:country|name=Нідерланди}}
! scope="row" | {{NLD}}
|
|-
| {{Coord|51|5|N|6|0|E|type:country|name=Німеччина}}
! scope="row" | {{DEU}}
| Приблизно на 11 км
|-
| {{Coord|50|59|N|6|0|E|type:country|name=Нідерланди}}
! scope="row" | {{NLD}}
|
|-
| {{Coord|50|48|N|6|0|E|type:country|name=Німеччина}}
! scope="row" | {{DEU}}
| Проходить західніше [[Аахен]]а — приблизно на 2 км
|-
| {{Coord|50|47|N|6|0|E|type:country|name=Нідерланди}}
! scope="row" | {{NLD}}
| Приблизно на 4 км
|-
| {{Coord|50|45|N|6|0|E|type:country|name=Бельгія}}
! scope="row" | {{BEL}}
|
|-
| {{Coord|50|11|N|6|0|E|type:country|name=Люксембург}}
! scope="row" | {{LUX}}
| Проходить західніше [[Люксембург (місто)|Люксембург]]
|-
| {{Coord|49|27|N|6|0|E|type:country|name=Франція}}
! scope="row" | {{FRA}}
| Проходить через [[Безансон]]
|-
| {{Coord|46|14|N|6|0|E|type:country|name=Швейцарія}}
! scope="row" | {{CHE}}
| Проходить західніше [[Женева|Женеви]] — приблизно на 9 км
|-
| {{Coord|46|9|N|6|0|E|type:country|name=Франція}}
! scope="row" | {{FRA}}
| Проходить східніше [[Тулон]]а
|-
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|43|6|N|6|0|E|type:waterbody|name=Середземне море}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Середземне море]]
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| {{Coord|36|51|N|6|0|E|type:country|name=Алжир}}
! scope="row" | {{DZA}}
|
|-
| {{Coord|19|36|N|6|0|E|type:country|name=Нігер}}
! scope="row" | {{NER}}
|
|-
| {{Coord|13|42|N|6|0|E|type:country|name=Нігерія}}
! scope="row" | {{NGA}}
|
|-valign="top"
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|4|19|N|6|0|E|type:waterbody|name=Атлантичний океан}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Атлантичний океан]]
| style="background:#b0e0e6;" | Проходить західніше острова [[Сан-Томе (острів)|Сан-Томе]], {{STP}}
Проходить східніше острова [[Аннобон]], {{GNQ}}
|-
| style="background:#b0e0e6;" | {{Coord|60|0|S|6|0|E|type:waterbody|name=Південний океан}}
! scope="row" style="background:#b0e0e6;" | [[Південний океан]]
| style="background:#b0e0e6;" |
|-
| {{Coord|70|1|S|6|0|E|type:country|name=Антарктида}}
! scope="row" | [[Антарктида]]
| Проходить через [[Земля Королеви Мод|Землю Королеви Мод]] ([[Територіальні претензії в Антарктиці|претендує]] {{NOR}})
|-
|}

== Див. також ==
* [[5-й меридіан східної довготи]]
* [[7-й меридіан східної довготи]]

{{Географічні координати}}

[[Категорія:Лінії довготи]]


text:
# Цвітоха (станція)
Цвітоха — проміжна залізнична станція 5 класу Козятинської дирекції Південно-Західної залізниці, розташована неподалік села Цвітоха Славутського району Хмельницької області на лінії Шепетівка — Здолбунів, між зупинним пунктом Село Кам'янка (на сході) і залізничною станцією Славута I (на заході).
Києво-Брестську залізницю прокладено в 1872 році. Регулярна експлуатація лінії почалася у серпні 1873 року. Тоді ж на лінії виник полустанок Цвітоха (під такою назвою станція вперше показана на карті 1875 року), що згодом перетворився на повноцінну станцію. Електрифіковано станцію під час електрифікація лінії Фастів — Здолбунів 1964 року.

wikiname: ukwiki

title: Цвітоха (станція)

in_language: uk

wikitext:
{{Залізнична станція
|тип = станція
|Font-Color = <!--колір шрифту (вказується, якщо напрямку немає в шаблоні FontColor on Line)-->
|Color = <!--колір фону заголовка (вказується, якщо напрямку немає в шаблоні Color on Line)-->
|Name = Цвітоха
|Line = [[Шепетівка (станція)|Шепетівка]] — [[Здолбунів (станція)|Здолбунів]]
|Railway = [[Південно-Західна залізниця]]
|Department = [[Козятинська дирекція залізничних перевезень|Козятинська дирекція]]
|Image = <!--фотографія станції-->
|lat_dir = |lat_deg = |lat_min = |lat_sec =
  |lon_dir = |lon_deg = |lon_min = |lon_sec =
  |region                 =
  |CoordScale             =
|Date = [[15 серпня]]
|Year = 1873
|ProjectName = <!--проектна назва-->
|OldName = <!--попередні назви-->
|NameProjects = <!--проекти перейменування-->
|Type = проміжна
|Arhitector = <!--архітектори вокзалу-->
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms = 2
|NumberOfTracks = 3
|PlatformType = острівна та бокова
|PlatformForm = пряма
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуем)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street = <!--вихід на вулиці-->
|TransTo = <!--переходи на станції-->
|TransTo1 = <!--пересадка на-->
|DistanceKiev = 315
|Distance= 11
|Center=[[Шепетівка (станція)|Шепетівки]]
|Distance2 = 62
|Center2 = [[Здолбунів (станція)|Здолбунова]]
|Tariff = <!--тарифна зона пасажирської платформи-->
|Mobile = <!--Наявність покриття мобільних операторів (параметр не рекомендується використовувати)-->
|Code = 341501
|CodeExpress = 2200183
|services = Продаж квитків на всі пасажирські поїзди
|services1 =
|Commons = <!--категорія у Вікісховищі-->
}}

{{Шепетівка — Здолбунів}}
{{Otheruses}}
'''Цвітоха''' — проміжна [[залізнична станція]] 5 класу [[Козятинська дирекція залізничних перевезень|Козятинської дирекції]] [[Південно-Західна залізниця|Південно-Західної залізниці]], розташована неподалік села [[Цвітоха (село)|Цвітоха]] [[Славутський район|Славутського району]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]] на лінії [[Шепетівка (станція)|Шепетівка]] — [[Здолбунів (станція)|Здолбунів]], між зупинним пунктом [[Село Кам'янка]] (на сході) і залізничною станцією [[Славута I]] (на заході).

Києво-Брестську залізницю прокладено в [[1872]] році. Регулярна експлуатація лінії почалася у серпні [[1873]] року. Тоді ж на лінії виник ''полустанок Цвітоха'' (під такою назвою станція вперше показана на карті 1875 року), що згодом перетворився на повноцінну станцію. Електрифіковано станцію під час електрифікація лінії Фастів — Здолбунів 1964 року.

== Посилання ==
* [http://www.swrailway.gov.ua/timetable/eltrain/?sid=658&sid2=0 Розклад руху електропоїздів по станції Цвітоха].

{{Роздільні пункти Козятинської дирекції ПЗЗ}}
{{Портали|Залізниця}}

[[Категорія:Залізничні станції Хмельницької області]]
[[Категорія:Транспорт Славутського району]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1873]]

title: Станція Цвітоха Шепетівка — Здолбунів · Південно-Західна залізниця · Козятинська дирекція ·

Дата відкриття: 15 серпня

Тип: проміжна

Тип платформ(и): острівна та бокова

Форма платформи: пряма

title: Дільниця Шепетівка — Здолбунів

Рівне
220,5 · Здолбунів
217,8 · Здолбунів-Південний
212,6 · Семилітка
209,4 · Івачкове
203,9 · Українка
199,2 · Острог
Т 1831
193,8 · Могиляни
Р77
188,5 · Бадівка
181,6 · Кривин
176,9 · Колом'є
172,1 · Баранне
Т 1804
167,4 · Славута I
158,2 · Цвітоха
153,3 · к. п. Село-Кам'янка
Р49
147,5 · Шепетівка
Козятин

| Львівська залізниця | | Південно-Західна залізниця |

| Рівненська область | | Хмельницька область |

р. Богушівка

обхід Шепетівки

обхід Шепетівки

Звягель I

Шепетівка-Подільська


text:
# ZMAT2
ZMAT2 (англ. Zinc finger matrin-type 2) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 5-й хромосомі. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 199 амінокислот, а молекулярна маса — 23 612.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MASGSGTKNL |  | DFRRKWDKDE |  | YEKLAEKRLT |  | EEREKKDGKP |  | VQPVKRELLR |
| HRDYKVDLES |  | KLGKTIVITK |  | TTPQSEMGGY |  | YCNVCDCVVK |  | DSINFLDHIN |
| GKKHQRNLGM |  | SMRVERSTLD |  | QVKKRFEVNK |  | KKMEEKQKDY |  | DFEERMKELR |
| EEEEKAKAYK |  | KEKQKEKKRR |  | AEEDLTFEED |  | DEMAAVMGFS |  | GFGSTKKSY  |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Задіяний у такому біологічному процесі, як ацетилювання.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном цинку, ДНК.
Локалізований у ядрі.

title: ZMAT2

wikitext:
{{Картка гена}}
'''ZMAT2''' ({{lang-en|Zinc finger matrin-type 2}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 5-й хромосомі.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:26433 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:26433 |language=англ. |accessdate=18 вересня 2017 |url-status=dead }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 199 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 23 612<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/Q96NC0#sequences |title=UniProt, Q96NC0 |language=англ. |accessdate=18 вересня 2017 |archive-date=7 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170507121209/http://www.uniprot.org/uniprot/Q96NC0#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MASGSGTKNL		DFRRKWDKDE		YEKLAEKRLT		EEREKKDGKP		VQPVKRELLR

HRDYKVDLES		KLGKTIVITK		TTPQSEMGGY		YCNVCDCVVK		DSINFLDHIN

GKKHQRNLGM		SMRVERSTLD		QVKKRFEVNK		KKMEEKQKDY		DFEERMKELR

EEEEKAKAYK		KEKQKEKKRR		AEEDLTFEED		DEMAAVMGFS		GFGSTKKSY

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Задіяний у такому біологічному процесі, як [[ацетилювання]].
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном [[цинк]]у, [[Дезоксирибонуклеїнова кислота|ДНК]].
Локалізований у [[клітинне ядро|ядрі]].

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=Genome Res. |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
* {{cite journal|назва=SUMO-2 orchestrates chromatin modifiers in response to DNA damage. |journal=Cell Rep. |автор=Hendriks I.A., Treffers L.W., Verlaan-de Vries M., Olsen J.V., Vertegaal A.C. |дата=2015 |сторінки=1778 — 1791|volume=10}} {{PMID|25772364}} {{DOI|10.1016/j.celrep.2015.02.033}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 5 (людина)|Хромосома 5]]
{{protein-stub}}

{{Портали|Біологія|Хімія}}{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Некатегоризовані білки]]

title: Ідентифікатори

Символи: ZMAT2, Ptg-12, Snu23, hSNU23, zinc finger matrin-type 2

Зовнішні ІД: MGI: 1913742 HomoloGene: 5563 GeneCards: ZMAT2

Молекулярна функція: • DNA binding · • zinc ion binding · • GO:0001948, GO:0016582 protein binding · • зв'язування з іоном металу · • RNA binding · • nucleic acid binding

Клітинна компонента: • U4/U6 x U5 tri-snRNP complex · • клітинне ядро · • U2-type precatalytic spliceosome · • spliceosomal complex

Біологічний процес: • mRNA splicing, via spliceosome · • mRNA processing · • Сплайсинг РНК

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

Ортологи: Вікідані

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Каріно (Слободський район)
Каріно́ (рос. Карино) — село у складі Слободського району Кіровської області, Росія. Адміністративний центр Карінського сільського поселення.

## Населення
Населення становить 690 осіб (2010, 831 у 2002).
Національний склад станом на 2002 рік — татари 48 %, росіяни 37 %.

## Історія
Вперше село згадується 1489 року. У 15-16 століттях Нократ був центром Карінського князівства, яке управлялось династією Арських князів. У 19 столітті існували Верхнє Каріно (Деветьярово та Мітюково), Середнє Каріно (Арсланово, Касімово та Абашево) та Нижнє Каріно (Ільясово). Станом на 1873 рік існували Середнє Каріно (1571 особа) та Ільясово (786 осіб), які в середині 20 століття утворили село Каріно.

title: Каріно (Слободський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Каріно
 | назва ін.       = {{lang-ru|Карино}}, {{lang-tt|Нократ}}, {{lang-udm|Карагурт}}
 | герб            =
 | опис герба      =
 | розташування    =
 | опис розташування =
 | карта розташування1 = Росія Кіровська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | суб'єкт РФ      = [[Кіровська область]]
 | район           = [[Слободський район]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[карінське сільське поселення (Слободський район)|Карінське сільське поселення]]
 | рада            =
 | код ЗКАТУ       = 33235824001
 | засноване       =
 | перша згадка    = [[1489]] року
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 690 осіб ([[2010]])
 | поштові індекси =
 | код             =
 | координати      =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N | lat_deg= 58 | lat_min= 37
             | lat_sec= 08
 | lon_dir=W | lon_deg= 50 | lon_min= 20
             | lon_sec= 07
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Каріно}}

'''Каріно́''' ({{lang-ru|Карино}}) — [[село]] у складі [[слободський район|Слободського району]] [[кіровська область|Кіровської області]], [[Росія]]. Адміністративний центр [[карінське сільське поселення (Слободський район)|Карінського сільського поселення]].

== Населення ==
Населення становить 690 осіб ([[2010]]<ref>[https://rodnaya-vyatka.ru/perepis2010/region/33 Всероссийская перепись населения 2010 года: Кировская область - сводная таблица районов и городских округов] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210611111958/https://rodnaya-vyatka.ru/perepis2010/region/33 |date=11 червня 2021 }} — краєзнавчий портал «Родная Вятка» {{ref-ru}}</ref>, 831 у [[2002]]{{RUS-lingvarium}}).

Національний склад станом на 2002 рік — [[татари]] 48 %, [[росіяни]] 37 %.

== Історія ==
Вперше село згадується [[1489]] року. У [[15 століття|15]]-[[16 століття]]х '''Нократ''' був центром [[карінське князівство|Карінського князівства]], яке управлялось династією [[арські князі|Арських князів]]. У [[19 століття|19 столітті]] існували ''Верхнє Каріно'' (Деветьярово та Мітюково), ''Середнє Каріно'' (Арсланово, Касімово та Абашево) та ''Нижнє Каріно'' (Ільясово). Станом на [[1873]] рік існували Середнє Каріно (1571 особа) та Ільясово (786 осіб), які в середині [[20 століття]] утворили село Каріно.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=58.618257&lon=50.335236&z=13&m=b&show=/10643038/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=58.618257&lon=50.335236&z=13&m=b&show=/10643038/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{кіровська область-доробити}}
{{слободський район}}

[[Категорія:Населені пункти Слободського району]]
[[Категорія:Села Кіровської області]]

title: село Каріно

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Кіровська область

Муніципальний район: Слободський район

Поселення: Карінське сільське поселення

title: Основні дані

Перша згадка: 1489 року

Основні дані:
Мапа
· Каріно · Каріно


text:
# Ґрабостав
Ґрабостав (пол. Grabostaw) — село в Польщі, у гміні Броншевиці Серадзького повіту Лодзинського воєводства.
У 1975-1998 роках село належало до Серадзького воєводства.

title: Ґрабостав

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Ґрабостав
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Grabostaw}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Лодзинське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Серадзький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Броншевиці (гміна){{!}}Броншевіце
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 43
|поштовий індекс        = 98-277
|автомобільний код      = ESI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0699394
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Ґрабостав''' ({{lang-pl|Grabostaw}}) — село в Польщі, у [[Броншевиці (гміна)|гміні Броншевиці]] [[Серадзький повіт|Серадзького повіту]] [[Лодзинське воєводство|Лодзинського воєводства]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Серадзьке воєводство (1975—1998)|Серадзького воєводства]].

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Броншевиці}}

[[Категорія:Села Серадзького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Лодзинське воєводство

Повіт: Серадзький повіт

Гміна: Броншевіце

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: ESI


text:
# Східний енцефаломієліт коней
Східний енцефаломієліт коней (англ. Eastern equine encephalitis/encephalomyelitis) — гостре природно-осередкове нейроінфекційне трансмісивне захворювання, яке характеризується дифузним запаленням головного і спинного мозку, перебігає з високою гарячкою та виразними вогнищевими неврологічними симптомами.
Збудник хвороби входить до переліку патогенів, які можуть бути використані як біологічна зброя.

## Історичні відомості
Збудника хвороби вперше виявлено у 1938 році.

## Актуальність
Щорічно в США реєструється 12-17 випадків.

## Етіологія
Збудник належить до роду Alfavirus, куди також входять збудники західного енцефаломієліту коней і венесуельського енцефаломієліту, родини Togaviridae, екологічної групи арбовірусів. З альфавірусів збудник найбільш нагадує вірус західного енцефаломієліту коней, який ймовірно є його генетичним попередником. Збудник має 11508 нуклеотидних послідовностей із 84 % схожості з вірусом західного енцефаломієліту. Існують північні та південноамериканські варіанти, які виявлені на підставі результатів тестування на гемаглютинін.
Це РНК-вмісний вірус. Зовнішній шар складається з глікопротеїнової оболонки з виступами глікопротеїнових шипів, що знаходяться під ліпідним двошаровим матеріалом. Розрізняють кілька підтипів вірусу. Вірус інактивується через 15 хвилин при температурі 56 °C, під час кип'ятіння — за 2 хвилини. Добре зберігається при –70 °C та в 50 % гліцерині. УФ-промені вбивають вірус протягом 15 хвилин. Вірус росте на курячих ембріонах і в культурах тканин.

## Епідеміологічні особливості
Резервуаром вірусу в природі є лісові птахи, додатковим резервуаром є коні. Від людини передача не відбувається. Механізм передачі інфекції — трансмісивний, люди заражаються через укуси комарів Aedes spp., Culex spp., Coquillettidia spp. тощо, які харчуються кров'ю тварин і людини. Осередки виявлені в Північній (США) і Південній Америці (прибережні райони Мексики, північне узбережжя Південної Америки, Карибський басейн). Вірус у цих регіонах є антигенним варіантом північноамериканської форми. Також зустрічається в Таїланді, Філіппінах, Чехії, Словаччині, Польщі, Росії, Казахстані. У США головним переносником є Culiseta melanura. У Сполучених Штатах вірус найбільш поширений на схід від річки Міссісіпі (зокрема, в штатах Мічиган, Массачусетс, Нью-Йорк, Нью-Джерсі, Північна Кароліна, Південна Кароліна, Флорида, Луїзіана та Джорджія). Поширеність збільшується в середовищах з лісовими територіями, прилеглими до прісноводних боліт і водойм зі стоячою водою. Епідемії виникають пізно восени або навесні. Епізоотії у коней передують виникненню захворювань у людини на 1–2 тижні. Хворіють переважно діти і особи похилого віку, у інших Часто хвороба перебігає безсимптомно. Летальність маніфестних випадків складає 30–75 %. Імунітет стійкий довічний.

## Патогенез
Після укусу комара та первинної позанейронної реплікації вірус потрапляє у кров і досягає тканин головного і спинного мозку. Реплікація в нервових клітинах спричинює цитопатичний ефект і некроз як нейронів, так й клітин олігодендроглії, індукує точкову демієлінізацію, лімфомононуклеарну інфільтрацію навколо артеріол і венул. Переважно уражаються біла речовина головного та спинного мозку, коркові відділи, таламус і базальні ганглії, де розростається нейроглія. Також спостерігаються набряк і запальна інфільтрація мозкових оболон, може розвинутися судинне запалення з проліферацією ендотелію, тромбоз судин. У клітинах олігодендроглії може виявлятися сам вірус. Формування нейтралізуючих антитіл до його глікопротеїну сприяє одужанню. Персистенція вірусу в нервових клітинах не доведена.

## Клінічні прояви
Інкубаційний період триває 5–15 днів. Хвороба починається гостро з підвищення температури тіла до 39–40 °C, головного болю, блювання. Через 1–2 дні можливе покращення стану хворого, що триває 2–3 дні. Далі повторно підвищується температура, розвиваються менінгеальні симптоми, з'являються порушення свідомості аж до коми, епілептиформні судоми. Спостерігається дифузне підвищення м'язового тонусу, можливі парези і паралічі, ураження черепних нервів — найчастіше страждають VI (відвідний), VII (лицевий), а іноді XII (під'язиковий нерв). Відмічаються ознаки набряку-набухання головного мозку: відсутність черевних рефлексів, набряк обличчя і нижніх кінцівок, ціаноз. При ураженні стовбура головного мозку розвиваються розлади дихання. Хвороба триває 1–3 тижні. У реконвалесцентів можуть спостерігатися стійкі порушення функцій нервової системи у вигляді дизартрії, моторних розладів, судом, патологічних рефлексів, психічних порушень.

## Діагностика
У клінічному аналізі крові спостерігається нейтрофільний лейкоцитоз, при дослідженні спинномозкової рідини — спочатку невеликий плеоцитоз за рахунок нейтрофілів, а пізніше — лімфоцитів, підвищений вміст білка з формуванням білково-клітинної дисоціації. Для виявлення запальних вогнищ у мозкові речовині застосовують комп'ютерну томографію (КТ) та магнітно-резонансну томографію (МРТ). Радіографічні методи дослідження (КТ і МРТ) виявляють значні вогнища ураження в області базальних гангліїв, таламуса і стовбура мозку. Для виявлення можливої електричної вогнищевої гіперактивності мозку, що може свідчити про потенційну судомну готовність, використовують електроенцефалографію (ЕЕГ).
Підтвердження діагнозу проводиться через виділення вірусу з крові чи ліквору хворих у фазу гарячки, в разі смерті пацієнта — з тканини мозку. Проводиться полімеразна ланцюгова реакція (ПЛР). Основне значення в специфічній діагностиці належить серологічним методам: визначення антитіл класу IgM в імуноферментному аналізі (ІФА) в ранні терміни хвороби або визначення антитіл в реакції гальмування гемаглютинації (РГГА, 1–2-й тиждень хвороби), зв'язування комплементу (РЗК, 2–3-й тиждень) і нейтралізації (РН 3–4-й тиждень); в динаміці досліджують парні сироватки й оцінюють наростання титру. Перехресні серологічні реакції виключаються через те, що вірус немає спільних антигенів з іншими вірусами.

## Лікування
Специфічна етіологічна терапія не розроблена. Є свідчення про позитивний ефект рибавірину, хоча беззаперечних доказів не надано. Патогенетична терапія включає дезінтоксикацію, дегідратацію і препарати, що поліпшують мозковий кровоток, у тяжких випадках — респіраторна підтримка. Також за необхідності застосовують глюкокортикостероїди (рекомендуються дексаметазон, метилпреднізолон), жарознижувальні засоби (ацетоамінофен), анальгетики та протисудомні препарати (фенітоїн, діазепам). Антибіотики не є доцільними в цих ситуаціях і можуть тільки сприяти виникненню суперінфікування.
Напрямками перспективного лікування є:
- білки вірусної оболонки здатні бути функціонально активними у культурі, і в майбутньому вони можуть призвести до порушення субодиниці вірусу;
- антитіла з відповідною специфікою ослаблюють внутрішньоклітинні процеси, необхідні для реплікації вірусу на моделях тварин;
- цитотоксичні Т-клітини показали важливу роль у відновленні нервових уражень у мишей;
- моноклональні антитіла миші проти вірусу, вони нині не випробовані в клінічній практиці, але можуть в кінцевому підсумку стати формою імунодетекції або імунотерапії.

## Профілактика
У ветеринарії використовують інактивовану вакцину для птахів і коней. Лабораторних працівників також вакцинують за епідеміологічними показаннями інактивованою вакциною. Слід враховувати, що вакцина з північних штамів вірусу неефективна проти південних штамів. Велике значення в попередженні хвороби має боротьба з комарами (обробка водойм ДДТ[джерело?]) та індивідуальні засоби захисту (репеленти, протимоскітні сітки тощо).

title: Східний енцефаломієліт коней

wikitext:
{{Хвороба
 | назва          = Східний енцефаломієліт коней
 | зображення     = Eastern equine encephalitis incidence map.gif
 | розмір         = 250px
 | підпис         = <small>Карта поширення хвороби в США</small>
 | ICD10          = {{ICD10|A|83|2|}}
 | ICDO           =
 | OMIM           =
 | DiseasesDB     =
 | MedlinePlus    =
 | eMedicineSubj  =
 | eMedicineTopic =
 | MeshName       =
 | MeshNumber     =
 | MeshID         = D020242
}}
'''Східний енцефаломієліт коней''' ({{lang-en|Eastern equine encephalitis/encephalomyelitis}}) — гостре природно-осередкове [[Нейроінфекції|нейроінфекційне]] [[Трансмісивний механізм передачі інфекції|трансмісивне захворювання]], яке характеризується дифузним [[запалення]]м [[Головний мозок людини|головного]] і [[Спинний мозок|спинного мозку]], перебігає з високою [[Гарячка|гарячкою]] та виразними вогнищевими неврологічними [[симптом]]ами.

Збудник хвороби входить до переліку [[патоген]]ів, які можуть бути використані як [[біологічна зброя]]<ref>Croddy, Eric C. and Hart, C. Perez-Armendariz J., Chemical and Biological Warfare, (Google Books), Springer, 2002, pp. 30-31, ISBN 0387950761 {{ref-en}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.who.int/csr/delibepidemics/annex3.pdf |title=ANNEX 3: BIOLOGICAL AGENTS |accessdate=13 грудня 2018 |archive-date=1 лютого 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170201125221/http://www.who.int/csr/delibepidemics/annex3.pdf }}</ref>.

== Історичні відомості ==
Збудника хвороби вперше виявлено у 1938 році.

== Актуальність ==
Щорічно в США реєструється 12-17 випадків.

== Етіологія ==
[[Файл:Eastern equine encephalitis.jpg|міні|праворуч|200пкс|Вірус східного енцефаломієліту коней при електронній мікроскопії]]
Збудник належить до [[Рід (біологія)|роду]] ''Alfavirus'', куди також входять збудники [[Західний енцефаломієліт коней|західного енцефаломієліту коней]] і [[Венесуельський енцефаломієліт|венесуельського енцефаломієліту]], [[Родина (біологія)|родини]] Togaviridae, екологічної групи [[Арбовіруси|арбовірусів]]. З альфавірусів збудник найбільш нагадує вірус західного енцефаломієліту коней, який ймовірно є його генетичним попередником. Збудник має 11508 [[нуклеотид]]них послідовностей із 84 % схожості з вірусом західного енцефаломієліту. Існують північні та південноамериканські варіанти, які виявлені на підставі результатів тестування на гемаглютинін.

Це [[РНК]]-вмісний вірус. Зовнішній шар складається з глікопротеїнової оболонки з виступами глікопротеїнових шипів, що знаходяться під ліпідним двошаровим матеріалом. Розрізняють кілька підтипів вірусу. Вірус інактивується через 15 хвилин при температурі 56 °C, під час кип'ятіння — за 2 хвилини. Добре зберігається при –70 °C та в 50 % [[гліцерин]]і. УФ-промені вбивають вірус протягом 15 хвилин. Вірус росте на [[Вірусна культура|курячих ембріонах і в культурах тканин]].

== Епідеміологічні особливості ==
Резервуаром вірусу в природі є лісові птахи, додатковим резервуаром є коні. Від людини передача не відбувається. [[Механізм передачі інфекції]] — трансмісивний, люди заражаються через укуси комарів ''Aedes spp.'', ''Culex spp.'', ''Coquillettidia spp.'' тощо, які харчуються кров'ю тварин і людини. Осередки виявлені в Північній (США) і Південній Америці (прибережні райони Мексики, північне узбережжя Південної Америки, Карибський басейн). Вірус у цих регіонах є антигенним варіантом північноамериканської форми. Також зустрічається в Таїланді, Філіппінах, Чехії, Словаччині, Польщі, Росії, Казахстані. У США головним переносником є ''Culiseta melanura''. У Сполучених Штатах вірус найбільш поширений на схід від річки [[Міссісіпі (річка)|Міссісіпі]] (зокрема, в штатах Мічиган, Массачусетс, Нью-Йорк, Нью-Джерсі, Північна Кароліна, Південна Кароліна, Флорида, Луїзіана та Джорджія). Поширеність збільшується в середовищах з лісовими територіями, прилеглими до прісноводних боліт і водойм зі стоячою водою. Епідемії виникають пізно восени або навесні. [[Епізоотія|Епізоотії]] у коней передують виникненню захворювань у людини на 1–2 тижні. Хворіють переважно діти і особи похилого віку, у інших Часто хвороба перебігає безсимптомно. [[Летальність]] маніфестних випадків складає 30–75 %. [[Імунітет (медицина)|Імунітет]] стійкий довічний.

== Патогенез ==
Після укусу комара та первинної позанейронної реплікації вірус потрапляє у кров і досягає тканин [[Головний мозок людини|головного]] і [[Спинний мозок|спинного мозку]]. Реплікація в нервових клітинах спричинює цитопатичний ефект і некроз як нейронів, так й клітин олігодендроглії, індукує точкову демієлінізацію, лімфомононуклеарну інфільтрацію навколо артеріол і венул. Переважно уражаються біла речовина головного та спинного мозку, коркові відділи, таламус і базальні ганглії, де розростається нейроглія. Також спостерігаються набряк і запальна інфільтрація [[Головний мозок людини#Мозкові оболони|мозкових оболон]], може розвинутися судинне запалення з проліферацією ендотелію, тромбоз судин. У клітинах олігодендроглії може виявлятися сам вірус. Формування нейтралізуючих антитіл до його глікопротеїну сприяє одужанню. Персистенція вірусу в нервових клітинах не доведена.

== Клінічні прояви ==
[[Інкубаційний період]] триває 5–15 днів. Хвороба починається гостро з підвищення температури тіла до 39–40 °C, головного болю, блювання. Через 1–2 дні можливе покращення стану хворого, що триває 2–3 дні. Далі повторно підвищується температура, розвиваються [[менінгеальні симптоми]], з'являються порушення свідомості аж до [[Кома (медицина)|коми]], епілептиформні судоми. Спостерігається дифузне підвищення м'язового тонусу, можливі [[парез]]и і [[параліч]]і, ураження [[Черепні нерви|черепних нервів]] — найчастіше страждають VI ([[Відвідний нерв|відвідний]]), VII ([[Лицевий нерв|лицевий]]), а іноді XII ([[під'язиковий нерв]]). Відмічаються ознаки набряку-набухання головного мозку: відсутність черевних рефлексів, набряк обличчя і нижніх кінцівок, ціаноз. При ураженні стовбура головного мозку розвиваються розлади дихання. Хвороба триває 1–3 тижні. У реконвалесцентів можуть спостерігатися стійкі порушення функцій нервової системи у вигляді [[Дизартрія|дизартрії]], моторних розладів, судом, патологічних рефлексів, психічних порушень.

== Діагностика ==
У [[Клінічний аналіз крові|клінічному аналізі крові]] спостерігається [[Нейтрофіли|нейтрофільний]] [[лейкоцитоз]], при дослідженні [[Спинномозкова рідина|спинномозкової рідини]] — спочатку невеликий плеоцитоз за рахунок нейтрофілів, а пізніше — лімфоцитів, підвищений вміст білка з формуванням білково-клітинної дисоціації. Для виявлення запальних вогнищ у мозкові речовині застосовують [[Комп'ютерна томографія|комп'ютерну томографію (КТ)]] та [[Магнітно-резонансна томографія|магнітно-резонансну томографію (МРТ)]]. Радіографічні методи дослідження (КТ і МРТ) виявляють значні вогнища ураження в області базальних гангліїв, таламуса і стовбура мозку. Для виявлення можливої електричної вогнищевої гіперактивності мозку, що може свідчити про потенційну судомну готовність, використовують [[Електроенцефалографія|електроенцефалографію (ЕЕГ)]].

Підтвердження діагнозу проводиться через виділення вірусу з крові чи [[Спинномозкова рідина|ліквору]] хворих у фазу гарячки, в разі смерті пацієнта — з тканини мозку. Проводиться [[полімеразна ланцюгова реакція]] (ПЛР). Основне значення в специфічній діагностиці належить [[Серологія|серологічним]] методам: визначення [[Антитіла|антитіл]] [[Імуноглобуліни класу M|класу IgM]] в [[Імуноферментний аналіз (ELISA)|імуноферментному аналізі (ІФА)]] в ранні терміни хвороби або визначення антитіл в реакції гальмування гемаглютинації (РГГА, 1–2-й тиждень хвороби), зв'язування комплементу (РЗК, 2–3-й тиждень) і нейтралізації (РН 3–4-й тиждень); в динаміці досліджують парні сироватки й оцінюють наростання титру. Перехресні серологічні реакції виключаються через те, що вірус немає спільних антигенів з іншими вірусами.

== Лікування ==
Специфічна [[Етіологія (медицина)|етіологічна]] терапія не розроблена. Є свідчення про позитивний ефект [[рибавірин]]у, хоча беззаперечних доказів не надано. Патогенетична терапія включає дезінтоксикацію, дегідратацію і препарати, що поліпшують мозковий кровоток, у тяжких випадках — респіраторна підтримка. Також за необхідності застосовують глюкокортикостероїди (рекомендуються [[дексаметазон]], [[метилпреднізолон]]), жарознижувальні засоби ([[ацетоамінофен]]), анальгетики та протисудомні препарати (фенітоїн, [[діазепам]]). [[Антибіотики]] не є доцільними в цих ситуаціях і можуть тільки сприяти виникненню суперінфікування.
Напрямками перспективного лікування є:
* білки вірусної оболонки здатні бути функціонально активними у культурі, і в майбутньому вони можуть призвести до порушення субодиниці вірусу;
* [[антитіла]] з відповідною специфікою ослаблюють внутрішньоклітинні процеси, необхідні для реплікації вірусу на моделях тварин;
* цитотоксичні Т-клітини показали важливу роль у відновленні нервових уражень у мишей;
* моноклональні антитіла миші проти вірусу, вони нині не випробовані в клінічній практиці, але можуть в кінцевому підсумку стати формою імунодетекції або імунотерапії.

== Профілактика ==
У [[Ветеринарія|ветеринарії]] використовують інактивовану [[Вакцини|вакцину]] для птахів і коней. Лабораторних працівників також вакцинують за епідеміологічними показаннями інактивованою вакциною. Слід враховувати, що вакцина з північних штамів вірусу неефективна проти південних штамів. Велике значення в попередженні хвороби має боротьба з комарами (обробка водойм [[ДДТ]]{{джерело}}) та індивідуальні засоби захисту ([[репеленти]], протимоскітні сітки тощо).

== Див. також ==
* [[Західний енцефаломієліт коней]]

== Примітки ==
 {{reflist}}

== Джерела ==
* Інфекційні хвороби: енциклопедичний довідник / за ред. Крамарьова С. О., [[Голубовська Ольга Анатоліївна|Голубовської О. А.]] — К.: ТОВ «Гармонія», 2-е видання доповнене та перероблене. 2019. — 712 с. ISBN 978-966-2165-52-4 (Крамарьов С. О., Голубовська О. А., [[Шкурба Андрій Вікторович|Шкурба А. В.]] та ін.) / С. 537—538.
* Philip M. Armstrong, Theodore G. Andreadis: Eastern Equine Encephalitis Virus — Old Enemy, New Threat. // New England Journal of Medicine. Band 368, Nr. 18, 2. Mai 2013, S. 1670—1673. {{ref-en}}
* Mohan Nandalur, Andrew W Urban ''Eastern Equine Encephalitis'' Updated: Aug 21, 2023 [[Medscape]]. Drugs & Diseases. Infectious Diseases (Chief Editor: Burke A Cunha) [https://emedicine.medscape.com/article/233442-overview] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181123065758/https://emedicine.medscape.com/article/233442-overview |date=23 листопада 2018 }} {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Арбовірусні хвороби]]
[[Категорія:Захворювання тварин]]
[[Категорія:Зоонози]]
[[Категорія:Хвороби, які переносять комарі]]
[[Категорія:Вірусні енцефаліти]]
[[Категорія:Біологічна зброя]]
[[Категорія:Енцефаломієліти]]

title: Східний енцефаломієліт коней

Спеціальність: інфекційні хвороби

Симптоми: гарячка, головний біль, блювання, менінгеальні симптоми, спазм, парез, параліч і озноб

Причини: Eastern equine encephalitis virusd

Метод діагностики: фізикальне обстеження, клінічний аналіз крові, КТ, МРТ, ЕЕГ, реакція нейтралізації, ІФА і ПЛР

Препарати: рибавірин, глюкокортикоїд, діазепам і фенітоїн

title: Класифікація та зовнішні ресурси


text:
# Гіпсліс Айварс Петрович
Айварс Гіпсліс (латис. Aivars Gipslis; 8 лютого 1937, Рига — 13 квітня 2000, Берлін) — латвійський шахіст, шаховий діяч і тренер, гросмейстер від 1967 року, гросмейстер ІКЧФ від 1996 року.

## Шахова кар'єра
Упродовж своєї кар'єри вісім разів (у 1955, 1956, 1957, 1960, 1961, 1963, 1964 i 1966 роках) здобував звання чемпіона Латвії. Між 1958 і 1970 роками шість разів брав участь у фіналах індивідуальних чемпіонатів СРСР, найкращий результат показавши 1967 року в Тбілісі, де посів 3-тє місце. Завдяки тому виступові, того самого року взяв участь у міжзональному турнірі в Сусі, на якому посів 13-те місце.
Найбільшим турнірним успіхом Гіпсліса був поділ 2-го місця (позаду Леоніда Штейна, разом з Мілко Бобоцовим, Василем Смисловим i Михайлом Талем, попереду Давида Бронштейна, Лайоша Портіша, Бориса Спаського, Юхима Геллера, Пауля Кереса, Мігеля Найдорфа, Тиграна Петросяна i Светозара Глігорича) на міжнародному турнірі в Москві (1967). Окрім того поділив 1-ше місце в Бад-Лібенштайні (1963, разом з Левом Полугаєвським) i Печі (1964, меморіал Лайоша Асталоша, разом з Мілко Бобоцовим) а також святкував перемогу у Врнячці-Бані (1975), Калькуті (1979) i Юрмалі (1987).
Упродовж своєї кар'єри зустрівся за шахівницею майже з усіма чемпіонами світу, які тоді правили, зокрема, записав до свого активу перемоги над Анатолієм Карповим i Василем Смисловим, а також зіграв унічию з Гаррі Каспаровим.
Від 1963 року був редактором латвійського часопису Šahs. Від середини 1960-х до кінця 1970-х років був тренером Махайла Таля i Нони Гапріндашвілі а також п'ять разів (1972, 1974, 1978, 1980, 1982) жіночих збірних СРСР на шахових олімпіадах.
Найвищий рейтинг Ело в кар'єрі мав станом на 1 липня 1971 року, досягнувши 2580 пунктів, посідав тоді 19-е місце в світовій класифікації ФІДЕ, водночас посідав 13-тє місце серед радянських шахістів.
Досягнув успіхів також у грі за листуванням, 1996 року здобув звання гросмейстера у цьому різновиді шахів.

title: Гіпсліс Айварс Петрович

wikitext:
{{Картка:Шахіст
 | ім'я               = Айварс Гіпсліс
 | оригінал імені     = {{lang-lv|Aivars Gipslis}}
 | зображення         = Gipslis,Aivars 1982 Bad Kissingen.JPG
 | розмір_зображення  =
 | підпис_зображення  = Бад-Кіссінген, 1982 рік
 | країна             = {{URS}}
{{LVA}}
 | дата_народження    = 8.02.1937
 | місце_народження   = [[Рига]]
 | дата_смерті        = 13.04.2000
 | місце_смерті       = [[Берлін]]
 | титул              = [[Гросмейстер (шахи)|гросмейстер]] ([[1967]])
 | теперішній_рейтинг =
 | піковий_рейтинг    = '''2580''' (19-те місце, липень 1971 року)
}}
'''Айварс Гіпсліс''' ({{lang-lv|Aivars Gipslis}}; [[8 лютого]] [[1937]], [[Рига]] — [[13 квітня]] [[2000]], [[Берлін]]) — [[Латвія|латвійський]] [[Шахи|шахіст]], шаховий діяч і тренер, [[Гросмейстер (шахи)|гросмейстер]] від 1967 року, гросмейстер ІКЧФ від 1996 року.

== Шахова кар'єра ==
Упродовж своєї кар'єри вісім разів (у 1955, 1956, 1957, 1960, 1961, 1963, 1964 i 1966 роках) здобував звання чемпіона Латвії. Між 1958 і 1970 роками шість разів брав участь у фіналах індивідуальних [[Чемпіонат СРСР з шахів|чемпіонатів СРСР]], найкращий результат показавши [[Чемпіонат СРСР із шахів 1966/1967|1967 року]] в [[Тбілісі]], де посів 3-тє місце<ref>{{Cite web |url=http://members.aol.com/graemecree/chesschamps/ussr/ussr34.htm |title=34th USSR Championship, Tbilisi 1966/67 |accessdate=4 березня 2010 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20100304152824/http://members.aol.com/graemecree/chesschamps/ussr/ussr34.htm |archivedate=4 березня 2010 |deadurl=yes }}</ref>. Завдяки тому виступові, того самого року взяв участь у [[Міжзональні турніри|міжзональному турнірі]] в [[Сус]]і, на якому посів 13-те місце<ref>{{Cite web |url=http://www.mark-weeks.com/chess/6769$iix.htm |title=1967 Sousse Interzonal Tournament |accessdate=9 травня 2016 |archive-date=6 травня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160506023920/http://www.mark-weeks.com/chess/6769$iix.htm }}</ref>.

Найбільшим турнірним успіхом Гіпсліса був поділ 2-го місця (позаду [[Штейн Леонід Захарович|Леоніда Штейна]], разом з [[Мілко Бобоцов]]им, [[Смислов Василь Васильович|Василем Смисловим]] i [[Таль Михайло Нехемійович|Михайлом Талем]], попереду [[Бронштейн Давид Іонович|Давида Бронштейна]], [[Портіш Лайош|Лайоша Портіша]], [[Спаський Борис Васильович|Бориса Спаського]], [[Геллер Юхим Петрович|Юхима Геллера]], [[Пауль Керес|Пауля Кереса]], [[Мігель Найдорф|Мігеля Найдорфа]], [[Петросян Тигран Вартанович|Тиграна Петросяна]] i [[Светозар Глігорич|Светозара Глігорича]]) на міжнародному турнірі в [[Москва|Москві]] (1967). Окрім того поділив 1-ше місце в [[Бад-Лібенштайн]]і (1963, разом з [[Полугаєвський Лев Абрамович|Левом Полугаєвським]]) i [[Печ (Угорщина)|Печі]] (1964, [[меморіал Лайоша Асталоша]], разом з Мілко Бобоцовим) а також святкував перемогу у [[Врнячка-Баня|Врнячці-Бані]] (1975), [[Колката|Калькуті]] (1979) i [[Юрмала|Юрмалі]] (1987).

Упродовж своєї кар'єри зустрівся за шахівницею майже з усіма чемпіонами світу, які тоді правили, зокрема, записав до свого активу перемоги над [[Карпов Анатолій Євгенович|Анатолієм Карповим]] i Василем Смисловим, а також зіграв унічию з [[Каспаров Гаррі Кімович|Гаррі Каспаровим]]<ref>{{Cite web |url=http://www.theweekinchess.com/html/twic286.html#9 |title=Tribute to Aivars Gipslis |accessdate=9 травня 2016 |archive-date=10 квітня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160410142900/http://theweekinchess.com/html/twic286.html#9 }}</ref>.

Від 1963 року був редактором латвійського часопису ''Šahs''. Від середини 1960-х до кінця 1970-х років був тренером Махайла Таля i [[Гапріндашвілі Нона Терентіївна|Нони Гапріндашвілі]] а також п'ять разів (1972, 1974, 1978, 1980, 1982) жіночих збірних СРСР на [[Шахова олімпіада|шахових олімпіадах]].

Найвищий [[рейтинг Ело]] в кар'єрі мав станом на 1 липня 1971 року, досягнувши 2580 пунктів, посідав тоді 19-е місце в світовій класифікації [[ФІДЕ]], водночас посідав 13-тє місце серед радянських шахістів<ref>{{Cite web |url=http://www.olimpbase.org/Elo/player/Gipslis,%20Aivars.html |title=ФІДЕ rating history :: Gipslis, Aivars |accessdate=9 травня 2016 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305063948/http://www.olimpbase.org/Elo/player/Gipslis,%20Aivars.html }}</ref>.

Досягнув успіхів також у грі [[шахи за листуванням|за листуванням]], 1996 року здобув звання гросмейстера у цьому різновиді шахів.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Література ==
* [[Владислав Літманович|W.Litmanowicz]], [[Єржи Гіжицький|J.Giżycki]], «[[Szachy od A do Z]]», tom I, Варшава 1986, str. 296

== Посилання ==
{{Шахові посилання| ім'я = Айварса Гіпсліса
| fideId =
| chessgamesId = 47823
| 365chess = Aivars_Gipslis
| olimp =
| olimp2 = hhp3h3rf
| olimp3 = hhp3h3rf}}
* [http://www.iccf-webchess.com/PlayerDetails.aspx?id=910024 Aivars Gipslis] — особова картка на сайті [[ІКЧФ]]

{{Authority control}}

[[Категорія:Шахові гросмейстери]]
[[Категорія:Гросмейстери з шахів за листуванням]]
[[Категорія:Латвійські шахісти]]
[[Категорія:Радянські шахісти]]
[[Категорія:Шахові тренери]]
[[Категорія:Заслужені тренери Грузинської РСР]]

title: Айварс Гіпсліс

Оригінал імені: латис. Aivars Gipslis

Країна: СРСР · Латвія

Народження: 8 лютого 1937 · Рига

Смерть: 13 квітня 2000 (63 роки) · Берлін

Титул: гросмейстер (1967)

Піковий · рейтинг: 2580 (19-те місце, липень 1971 року)

title: Нагороди та відзнаки

Нагороди та відзнаки: заслужений тренер СРСР


text:
# PHF11
PHF11 (англ. PHD finger protein 11) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 13-й хромосомі. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 331 амінокислот, а молекулярна маса — 37 582.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MAQASPPRPE |  | RVLGASSPEA |  | RPAQEALLLP |  | TGVFQVAEKM |  | EKRTCALCPK |
| DVEYNVLYFA |  | QSENIAAHEN |  | CLLYSSGLVE |  | CEDQDPLNPD |  | RSFDVESVKK |
| EIQRGRKLKC |  | KFCHKRGATV |  | GCDLKNCNKN |  | YHFFCAKKDD |  | AVPQSDGVRG |
| IYKLLCQQHA |  | QFPIIAQSAK |  | FSGVKRKRGR |  | KKPLSGNHVQ |  | PPETMKCNTF |
| IRQVKEEHGR |  | HTDATVKVPF |  | LKKCKEAGLL |  | NYLLEEILDK |  | VHSIPEKLMD |
| ETTSESDYEE |  | IGSALFDCRL |  | FEDTFVNFQA |  | AIEKKIHASQ |  | QRWQQLKEEI |
| ELLQDLKQTL |  | CSFQENRDLM |  | SSSTSISSLS |  | Y          |  |            |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Кодований геном білок за функцією належить до активаторів.
Задіяний у таких біологічних процесах, як транскрипція, регуляція транскрипції, альтернативний сплайсинг.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном цинку.
Локалізований у ядрі.

title: PHF11

wikitext:
{{Картка гена}}
'''PHF11''' ({{lang-en|PHD finger protein 11}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 13-й хромосомі.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:17024 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:17024 |language=англ. |accessdate=20 вересня 2017 |url-status=dead }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 331 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 37 582<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/Q9UIL8#sequences |title=UniProt, Q9UIL8 |language=англ. |accessdate=20 вересня 2017 |archive-date=21 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180621030145/http://www.uniprot.org/uniprot/Q9UIL8#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MAQASPPRPE		RVLGASSPEA		RPAQEALLLP		TGVFQVAEKM		EKRTCALCPK

DVEYNVLYFA		QSENIAAHEN		CLLYSSGLVE		CEDQDPLNPD		RSFDVESVKK

EIQRGRKLKC		KFCHKRGATV		GCDLKNCNKN		YHFFCAKKDD		AVPQSDGVRG

IYKLLCQQHA		QFPIIAQSAK		FSGVKRKRGR		KKPLSGNHVQ		PPETMKCNTF

IRQVKEEHGR		HTDATVKVPF		LKKCKEAGLL		NYLLEEILDK		VHSIPEKLMD

ETTSESDYEE		IGSALFDCRL		FEDTFVNFQA		AIEKKIHASQ		QRWQQLKEEI

ELLQDLKQTL		CSFQENRDLM		SSSTSISSLS		Y

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Кодований геном білок за функцією належить до [[активатор (генетика)|активатор]]ів.
Задіяний у таких біологічних процесах, як [[транскрипція (біологія)|транскрипція]], регуляція [[транскрипція (біологія)|транскрипції]], [[альтернативний сплайсинг]].
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів, іоном [[цинк]]у.
Локалізований у [[клітинне ядро|ядрі]].

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=Genome Res. |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
* {{cite journal|назва=Polymorphisms within the PHF11 gene at chromosome 13q14 are associated with childhood atopic dermatitis. |journal=Genes Immun. |автор=Jang N., Stewart G., Jones G. |дата=2005 |сторінки=262 — 264|volume=6}} {{PMID|15674390}} {{DOI|10.1038/sj.gene.6364169}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 13 (людина)|Хромосома 13]]
{{protein-stub}}

{{Портали|Біологія|Хімія}}{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Некатегоризовані білки]]

title: Ідентифікатори

Символи: PHF11, APY, BCAP, IGEL, IGER, IGHER, NY-REN-34, NYREN34, PHD finger protein 11

Зовнішні ІД: OMIM: 607796 MGI: 1918441 HomoloGene: 87807 GeneCards: PHF11

title: Пов'язані генетичні захворювання

Пов'язані генетичні захворювання: гіпертрофічна кардіоміопатія

Молекулярна функція: • зв'язування з іоном металу

Клітинна компонента: • клітинне ядро · • нуклеоплазма · • ядерна мембрана

Біологічний процес: • GO:0009373 regulation of transcription, DNA-templated · • transcription, DNA-templated

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

UniProt: | Q9UIL8 | · | Q8BVM9 |

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Валтер Жуніор Казагранде
Валтер Жуніор Казагранде (порт. Walter Casagrande, нар. 15 квітня 1963, Сан-Паулу) — бразильський футболіст, що грав на позиції нападника.
Виступав, зокрема, за клуби «Корінтіанс», «Асколі» та «Торіно», а також національну збірну Бразилії.

## Клубна кар'єра
Народився 15 квітня 1963 року в місті Сан-Паулу. Вихованець футбольної школи клубу «Корінтіанс». Дорослу футбольну кар'єру розпочав 1980 року в основній команді того ж клубу, де провів сім років. Також здавався в оренду в клуби «Калденсе» та «Сан-Паулу». Казагранде двічі вигравав чемпіонат штату Сан-Паулу в складі «Корінтіанса» в 1982 і 1983 роках і зіграв за клуб 256 матчів і забив 102 голи.
У 1986 році Валтер поїхав грати в Португалію, підписавши контракт з «Порту», де провів один сезон, але у складі португальського гранда закріпитися не зміг, грав рідко, утім виграв з командою чемпіонат Португалії та Кубок чемпіонів, хоча у фінальній грі участі не брав.
Потім провів 4 роки в італійському «Асколі», в складі якого був одним з лідерів, демонстрував непогану результативність, але жодних трофеїв не вигравав.
З 1991 року два сезони захищав кольори «Торіно». Тренерським штабом нового клубу також розглядався як гравець «основи». За цей час додав до переліку своїх трофеїв титул володаря Кубка Італії, також дійшов до фіналу Кубка УЄФА, де два його голи не допомогли клубу переграти амстердамський «Аякс».
У 1993 році повернувся до Бразилії і разом з «Фламенго» вийшов у фінал Суперкубка Лібертадорес, де в серії пенальті його клуб програв «Сан-Паулу». Згодом захищав кольори клубів «Корінтіанс» та «Пауліста».
Завершив професійну ігрову кар'єру у клубі «Сан-Франсіску», за який виступав протягом 1996 року.

## Виступи за збірну
1985 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Бразилії.
У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1986 року у Мексиці, зігравши у трьох матчах, але збірна вилетіла вже у чвертьфіналі.
Коли він грав у збірній, її тренером був Теле Сантана, прихильник яскравого атакуючого футболу, після відставки якого і свого від'їзду в Європу Валтер втратив місце у збірній. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 2 роки, провів у формі головної команди країни 19 матчів, забивши 8 голів.

## Титули і досягнення

### Командні
- Чемпіон штату Сан-Паулу (2):

«Корінтіанс»: 1982, 1983
- Чемпіон Португалії (1):

«Порту»: 1985–86
- Володар Кубка Італії (1):

«Торіно»: 1992–93
- Володар Кубка європейських чемпіонів (1):

«Порту»: 1986–87

### Особисті
- Найкращий бомбардир чемпіонату штату Сан-Паулу: : 1982 (28 голів)
- Найкращий бомбардир італійської Серії В: 1990–91 (22 голи)

## Особисте життя
У вересні 2007 року після зіткнення з припаркованою машиною Казагранде ледь не позбувся життя і деякий час перебував у комі.
Він зізнався, що пристрастився до кокаїну, після чого проходив курс профілактики, який зайняв 7 місяців (починаючи з вересня 2007 року). В своєму інтерв'ю радіо Jovem Pan Казагранде заявив, що проходив профілактику в одній з клінік Сан-Паулу. «Коли я пішов з великого футболу, я відчував порожнечу всередині себе. Мені не вистачало того шаленого адреналіну, який я отримував на матчах, і щоб хоч якось відволіктися від цього, я був змушений вживати наркотики». Казагранде пізніше додав до вищесказаного: «Я пристрастився до кокаїну і іноді брав героїн». Він сказав, що у нього було чотири передозування у 2005—2007 роках, і одного разу він мало не впав у кому. У квітні 2008 року він закінчив лікування.

title: Валтер Жуніор Казагранде

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Валтер Жуніор Казагранде
| зображення = Walter Casagrande.jpg
| підпис = Казагранде під час виступів за [[Асколі (футбольний клуб)|«Асколі»]].
| місце-народження = [[Сан-Паулу]]
| країна-народження = [[Бразилія]]
| дата-народження = 15.4.1963
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 191 см<ref name=Panini4>{{cita web|titolo=Calciatori ‒ La raccolta completa Panini 1961-2012|editore=Panini|year = 28 maggio 2012|p=25|volume=Vol. 4 (1987-1988)}}</ref>
| вага = 85 кг<ref name=Panini4/>
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| юнацькі-роки = ?
| юнацькі-клуби ={{Прапорець|BRA}} «[[Корінтіанс]]»
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1980–1981|{{Прапорець|BRA}}|«[[Корінтіанс]]»|0 |0}}
{{Футболіст рядок 1|1981|{{Прапорець|BRA}} |«[[Калденсе]]»|8 |11}}
{{Футболіст рядок 0|1982–1984|{{Прапорець|BRA}}|«[[Корінтіанс]]»|46 |11}}
{{Футболіст рядок 1|1984|{{Прапорець|BRA}}|«[[Сан-Паулу (футбольний клуб)|Сан-Паулу]]»|23 |11}}
{{Футболіст рядок 0|1985–1986|{{Прапорець|BRA}}|«[[Корінтіанс]]»|46 |15}}
{{Футболіст рядок 1|1986–1987|{{Прапорець|POR}}|[[Порту (футбольний клуб)|«Порту»]]|6 |1}}
{{Футболіст рядок 0|1987–1991|{{Прапорець|ITA}}|[[Асколі (футбольний клуб)|«Асколі»]]|96 |38}}
{{Футболіст рядок 1|1991–1993|{{Прапорець|ITA}}|[[Торіно (футбольний клуб)|«Торіно»]]|47 |10}}
{{Футболіст рядок 0|1993|{{Прапорець|BRA}}|«[[Фламенго]]»|13 |5}}
{{Футболіст рядок 1|1994–1995|{{Прапорець|BRA}}|«[[Корінтіанс]]»|14 |3}}
{{Футболіст рядок 0|1995|{{Прапорець|BRA}}|«[[Пауліста (футбольний клуб)|Пауліста]]»|1 |2}}
{{Футболіст рядок 1|1996|{{Прапорець|BRA}} |«Сан-Франсіску»|1 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1985–1986|{{Прапорець|BRA}}|[[збірна Бразилії з футболу|Бразилія]]|19 |8}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Валтер Жуніор Казагранде''' ({{lang-pt|Walter Casagrande}}, {{нар}} [[15 квітня]] [[1963]], [[Сан-Паулу]]) — бразильський [[футболіст]], що грав на позиції [[Нападник (футбол)|нападника]].

Виступав, зокрема, за клуби «[[Корінтіанс]]», [[Асколі (футбольний клуб)|«Асколі»]] та [[Торіно (футбольний клуб)|«Торіно»]], а також [[збірна Бразилії з футболу|національну збірну Бразилії]].

== Клубна кар'єра ==
Народився [[15 квітня]] [[1963]] року в місті [[Сан-Паулу]]. Вихованець футбольної школи клубу «[[Корінтіанс]]». Дорослу футбольну кар'єру розпочав 1980 року в основній команді того ж клубу, де провів сім років. Також здавався в оренду в клуби «[[Калденсе]]» та «[[Сан-Паулу (футбольний клуб)|Сан-Паулу]]». Казагранде двічі вигравав чемпіонат штату Сан-Паулу в складі «Корінтіанса» в 1982 і 1983 роках і зіграв за клуб 256 матчів і забив 102 голи.

У 1986 році Валтер поїхав грати в Португалію, підписавши контракт з [[Порту (футбольний клуб)|«Порту»]], де провів один сезон, але у складі португальського гранда закріпитися не зміг, грав рідко, утім виграв з командою [[Чемпіонат Португалії з футболу|чемпіонат Португалії]] та [[Ліга чемпіонів УЄФА|Кубок чемпіонів]], хоча у [[Фінал Кубка європейських чемпіонів 1987|фінальній грі]] участі не брав.

Потім провів 4 роки в італійському [[Асколі (футбольний клуб)|«Асколі»]], в складі якого був одним з лідерів, демонстрував непогану результативність, але жодних трофеїв не вигравав.

З 1991 року два сезони захищав кольори [[Торіно (футбольний клуб)|«Торіно»]]. Тренерським штабом нового клубу також розглядався як гравець «основи». За цей час додав до переліку своїх трофеїв титул володаря [[Кубок Італії з футболу|Кубка Італії]], також дійшов до [[Фінал Кубка УЄФА 1992|фіналу Кубка УЄФА]], де два його голи не допомогли клубу переграти [[амстердам]]ський «[[Аякс (Амстердам)|Аякс]]».

У 1993 році повернувся до Бразилії і разом з «[[Фламенго]]» вийшов у фінал [[Суперкубок Лібертадорес|Суперкубка Лібертадорес]], де в серії пенальті його клуб програв «Сан-Паулу». Згодом захищав кольори клубів «[[Корінтіанс]]» та «[[Пауліста (футбольний клуб)|Пауліста]]».

Завершив професійну ігрову кар'єру у клубі «Сан-Франсіску», за який виступав протягом 1996 року.

== Виступи за збірну ==
1985 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Бразилії з футболу|національної збірної Бразилії]].

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат світу з футболу 1986|чемпіонату світу 1986 року]] у [[Мексика|Мексиці]], зігравши у трьох матчах<ref>[https://www.fifa.com/worldfootball/statisticsandrecords/players/player=63629/index.html Walter Casagrande Statistics] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140122231011/http://www.fifa.com/worldfootball/statisticsandrecords/players/player=63629/index.html |date=22 січня 2014 }} [[FIFA]]. Retrieved 2 February 2010.</ref>, але збірна вилетіла вже у чвертьфіналі.

Коли він грав у збірній, її тренером був [[Теле Сантана]], прихильник яскравого атакуючого футболу, після відставки якого і свого від'їзду в Європу Валтер втратив місце у збірній. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 2 роки, провів у формі головної команди країни 19 матчів, забивши 8 голів.

== Титули і досягнення ==

=== Командні ===
* [[Ліга Пауліста|Чемпіон штату Сан-Паулу]] '''(2)''':
: «[[Корінтіанс]]»: 1982, 1983
* [[Чемпіонат Португалії з футболу|Чемпіон Португалії]] '''(1)''':
: [[Порту (футбольний клуб)|«Порту»]]: [[Чемпіонат Португалії з футболу 1985—1986|1985–86]]
* [[Файл:Coccarda Coppa Italia.svg|20пкс]] Володар [[Кубок Італії з футболу|Кубка Італії]] '''(1)''':
: «[[Торіно]]»: [[Кубок Італії з футболу 1992—1993|1992–93]]
* [[Файл:Coppacampioni.png|20пкс]] Володар [[Ліга чемпіонів УЄФА|Кубка європейських чемпіонів]] '''(1)''':
: [[Порту (футбольний клуб)|«Порту»]]: [[Кубок європейських чемпіонів 1986—1987|1986–87]]

=== Особисті ===
* Найкращий бомбардир чемпіонату штату Сан-Паулу: : 1982 (28 голів)
* Найкращий бомбардир італійської [[Серія B|Серії В]]: [[Серія B 1990-1991|1990–91]] (22 голи)

== Особисте життя ==
У вересні 2007 року після зіткнення з припаркованою машиною Казагранде ледь не позбувся життя і деякий час перебував у [[кома|комі]].

Він зізнався, що пристрастився до [[кокаїн]]у, після чого проходив курс профілактики, який зайняв 7 місяців (починаючи з вересня 2007 року). В своєму інтерв'ю радіо Jovem Pan Казагранде заявив, що проходив профілактику в одній з клінік Сан-Паулу. ''«Коли я пішов з великого футболу, я відчував порожнечу всередині себе. Мені не вистачало того шаленого адреналіну, який я отримував на матчах, і щоб хоч якось відволіктися від цього, я був змушений вживати наркотики»''. Казагранде пізніше додав до вищесказаного: ''«Я пристрастився до кокаїну і іноді брав [[героїн]]»''. Він сказав, що у нього було чотири передозування у 2005—2007 роках, і одного разу він мало не впав у кому. У квітні 2008 року він закінчив лікування.<ref>Див. питання наркозалежності Казагранде: [http://ultimosegundo.ig.com.br/esportes/futebol/2008/03/27/casagrande_esta_internado_para_se_livrar_das_drogas_informa_revista_1245233.html Casagrande está internado para se livrar das drogas, informa revista] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081021120106/http://ultimosegundo.ig.com.br/esportes/futebol/2008/03/27/casagrande_esta_internado_para_se_livrar_das_drogas_informa_revista_1245233.html |date=21 жовтня 2008 }}, [http://esporte.ig.com.br/futebol/2008/10/17/walter_casagrande_sou_dependente_quimico_um_doente_2053282.html Walter Casagrande: «Sou dependente químico, um doente»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304130106/http://esporte.ig.com.br/futebol/2008/10/17/walter_casagrande_sou_dependente_quimico_um_doente_2053282.html |date=4 березня 2016 }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{NFT player}}
{{Склад збірної Бразилії на чемпіонаті світу 1986}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Казагранде, Валтер Жуніор}}
[[Категорія:Бразильські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Бразилії з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1986]]
[[Категорія:Футболісти «Корінтіанс»]]
[[Категорія:Футболісти «Сан-Паулу»]]
[[Категорія:Футболісти «Порту»]]
[[Категорія:Футболісти «Асколі»]]
[[Категорія:Футболісти «Торіно»]]
[[Категорія:Футболісти «Фламенго»]]
[[Категорія:Футболісти «Паулісти»]]
[[Категорія:Бразильські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Португалії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Італії]]
[[Категорія:Уродженці Сан-Паулу]]
[[Категорія:Італійці Бразилії]]
[[Категорія:Футболісти, дискваліфіковані за вживання допінгу]]

title: Особисті дані

Вага: 85 кг

Громадянство: Бразилія

Позиція: нападник

title: Юнацькі клуби

«Корінтіанс»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Корінтіанс» · 0 · (0)

«Калденсе» · 8 · (11)

«Корінтіанс» · 46 · (11)

«Сан-Паулу» · 23 · (11)

«Корінтіанс» · 46 · (15)

«Порту» · 6 · (1)

«Асколі» · 96 · (38)

«Торіно» · 47 · (10)

«Фламенго» · 13 · (5)

«Корінтіанс» · 14 · (3)

«Пауліста» · 1 · (2)

«Сан-Франсіску» · 1 · (1)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Бразилія · 19 · (8)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Хонда Наґаясу
Хонда Наґаясу (яп. 本田 長康) — японський футболіст, що грав на позиції півзахисника.

## Виступи за збірну
У 1927 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Японії. У формі головної команди країни зіграв 4 матчі. Був учасником Far Eastern Championship Games 1927 року і 1930 року.

## Статистика
Статистика виступів у національній збірній.
| Збірна Японії | Збірна Японії | Збірна Японії |
| Роки          | Ігри          | голи          |
| ------------- | ------------- | ------------- |
| 1927          | 2             | 0             |
| 1928          | 0             | 0             |
| 1929          | 0             | 0             |
| 1930          | 2             | 0             |
| Усього        | 4             | 0             |

title: Хонда Наґаясу

wikitext:
{{Футболіст
|ім'я=Хонда Наґаясу
|зображення=
|підпис=
|повне-ім'я=
|дата-народження=
|місце-народження=[[Японія]]
|дата-смерті=
|місце-смерті=
|зріст=
|вага=
|позиція=[[Півзахисник]]
|клубний гравець=
|гравець збірної={{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1927–1930|{{Прапорець|JPN}}|[[збірна Японії з футболу|Японія]]|4|0}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Хонда Наґаясу''' ({{lang-ja|本田 長康}}) — японський [[футболіст]], що грав на позиції [[Півзахисник|півзахисника]].

==Виступи за збірну==
У 1927 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Японії з футболу|національної збірної Японії]]. У формі головної команди країни зіграв 4 матчі. Був учасником [[Far Eastern Championship Games]] 1927 року і 1930 року.<ref name=JNFTD>{{Cite web |url=http://www.japannationalfootballteam.com/en/players_unknown/23.html |title=Japan National Football Team Database |accessdate=7 лютого 2017 |archive-date=21 січня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150121134607/http://www.japannationalfootballteam.com/en/players_unknown/23.html }}</ref>

==Статистика==
Статистика виступів у національній збірній.<ref name=JNFTD/>
{|class="wikitable" style="text-align:center"
! colspan=3 |[[Збірна Японії з футболу|Збірна Японії]]
|-
!Роки!!Ігри!!голи
|-
|1927||2||0
|-
|1928||0||0
|-
|1929||0||0
|-
|1930||2||0
|-
!Усього||4||0
|}

==Примітки==
{{Reflist}}

==Посилання==
*[http://www.national-football-teams.com/player/50023/Nagayasu_Honda.html National Football Teams] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160306142304/http://www.national-football-teams.com/player/50023/Nagayasu_Honda.html |date=6 березня 2016 }}

{{footballer-stub}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Японські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Японії з футболу]]
[[Категорія:Випускники університету Васеда]]

title: Особисті дані

Народження: невідомо

Смерть: невідомо

Громадянство: Японія

Позиція: Півзахисник

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Японія · 4 · (0)


text:
# Роберт Друрі
Роберт Друрі (англ. Robert Drury; 1687, Лондон —1743/50, Лондон, Велика Британія) — англійський моряк який у віці 13 років зазнав на судні «Degrave» кораблетрощі біля узбережжя Мадагаскару і провів на цьому острові п'ятнадцять років. Після повернення до Англії, в 1729 році від його імені були опубліковані спогади, які нібито описують його пригоди на острові. Незважаючи на миттєвий успіх книги, достовірність наведених у ній розповідей була поставлена під сумнів. Тим не менш, сучасні дослідники вважають, що багато деталей у книзі є достовірними, а сама історія є одним із найдавніших письмових історичних описів життя на півдні Мадагаскару у XVIII столітті.

## Раннє життя
Роберт народився в районі Тауер-Гамлетс у Лондоні, а згодом переїхав до Old Jewry поблизу Чіпсайд, де його батько утримував корчму під назвою «The King's Head». У віці тринадцяти років батько відправив його до Індії на кораблі «Degrave».

## Кораблетроща та життя на Мадагаскарі

### Плавання на «Degrave»
«Degrave» покинув Англію у лютому 1701 року та через чотири місяці благополучно досяг Індії. На зворотному шляху він сів на мілину поблизу Маврикія, і екіпаж, не досягнувши мису Доброї Надії, був змушений покинути судно на Мадагаскарі на самій південній частині острова. Андріанкіріндра, місцевий король народності антандруа добре зустрів моряків, але вирішив залишити їх у себе як полонених, щоб підвищити свій авторитет серед інших королів антандруа.

### Життя серед антандруа
Полонені моряки «Degrave» намагалися втекти від Андріанкріріндри на схід у Форт-Дофін, де Авраам Семуел, темношкірий уродженець карибської Мартініки, правив племенами антанузі. Перший помічник капітана Джон Бенбоу та кілька інших змогли втекти, але більшість екіпажу були вбиті під час спроби втечі. Кільком схопленим під час втечі молодим матросам, включаючи Друрі, було збережено життя, після чого Роберт був подарований королю Андріаміваро в якості раба.
Спочатку Роберт неохоче ставився до своїх обовязків, але з часом із сільськогосподарських робіт та бджільництва перейшов до випасу корів і, зрештою, став королівським м'ясником. Він пробув в рабстві біля 10 років. У наступні роки спалахнула війна антандруа із сусідньою етнічністю махафалі на заході. Після цього почалася братовбивча громадянська війна між Андріаміваро та його дядьками та двоюрідними братами, серед яких був Верховний король Андруа. Посланець короля Фігеренани (частина королівства Менабе) з народності сакалава зумів припинити громадянську війну, запропонувавши спільний напад на махафалі. Цей емісар також розмовляв з Друрі, переконуючи його, що якщо він втече до Фігеренани, вони допоможуть йому сісти на перший британський корабель, який пристане до берега.
Потім Роберт утік і знайшов притулок у Андріанафарани, суперника короля антандруа. Від цього короля він також утік і, мандруючи на північ через країну Бара, він натрапив на річку Онілахі та добрався вздовж її течії до затоки Сен-Огюстен і нинішнього міста Толіара на південному заході Мадагаскару, яке було столицею Фігеренани.

### Перебування на Західному узбережжі
Досягнувши західного узбережжя, Роберт зміг зустрітися та поспілкуватися тут з групою білих та чорношкірих моряків, які в результаті різних обставин опинились на узбережжі Мадагаскару. Після подальшої війни між своїми новими господарями, союзниками антандруа та їхніми ворогами махафалі, Друрі був змушений шукати притулку далі на півночі острова, цього разу при дворі легендарного Андріамантріаріву, короля менабе, брата великого короля Андріамандісоаріву з королівства Бойна. Ці два брати побудували королівства, які домінували над більшою частиною острова від західного узбережжя до глибини.
Зрештою, через його нових європейських друзів, новини про його місцезнаходження дійшли до його батька, який звернувся з проханням до капітана Маккетта, який на своєму кораблі Masselage планував відвідати Мадагаскар для закупки партії рабів у королівстві Бойна на північному заході Мадагаскару, знайти Роберта і доставити його додому в Англію.

## Подальше життя і щоденник
Роберт повернувся до Англії 9 вересня 1717 року після шістнадцяти років відсутності. На жаль, його батьки на той час вже померли. Згодом він повернувся на Мадагаскар в якості работорговця. Можливо, на деякий час він навіть став піратом. Але пізніше він працював звичайним портьє в лондонському Ост-Індійському домі, штаб-квартирі Британської Ост-Індійська компанії. Кажуть, що він також часто проводив час в кав'ярні Old Tom's Coffee House на Бірчін-Лейн, де розповідав відвідувачам історії про свої пригоди на Мадагаскарі.
В 1729 році Друрі опублікував свої мемуари під назвою «Мадагаскар, або щоденник Роберта Друрі» (англ. Madagascar, or Robert Drury's Journal). Книга користувалась надзвичайною популярністю і до 1890 року витримала сім видань. Але через перефразування багатьох частин книги з історії Мадагаскару Етьєна де Флакура в 1658 році, виникли підозри щодо її автентичності. Крім того, Друрі мав того самого видавця, що й Даніель Дефо, а також дуже схожий на Дефо літературний стиль. Відповідно, виникло припущення, що насправді Щоденник Друрі міг бути вигадкою Дефо, заснованою на інформації,отриманої з книги Флакура. Тим не менш, багато авторитетних дослідників, які добре знали регіони Андруа і Махафалі на Мадагаскарі, переконані, що автор Щоденника мав дуже глибокі знання про цей регіон. До таких дослідників, зокрема, відносяться :
- Доктор Лотте Шомерус-Гернбок (1970), етнолог, яка кілька років жила в регіоні Махафалі.
- Реймонд К. Кент, професор історії Каліфорнійського університету в Берклі.
- Майк Паркер Пірсон (1996), археолог Шеффілдського університету. Він обстоював автентичність журналу Друрі.

Серед найважливіших робіт була праця Майка П. Пірсона, який знайшов археологічні докази багатьох частин розповіді Друрі. Ці відкриття описані в його книзі «У пошуках червоного раба».
Інші дослідники дійшли висновку, що книга Друрі була частково заснована на роботі Флакура та інших, але головним чином на щоденнику Джона Бенбоу, товариша по кораблю «Degrave» і сина адмірала Бенбоу. Бенбоу втік до Форт-Дофіну і повернувся звідти додому на голландському кораблі. Кількох інших виживших моряків з «Degrave» підібрав на свій корабель пірат Джон Голзі. Бенбоу написав спогади про свої пригоди, які загинули під час пожежі 1714 року, але, можливо, Дефо встиг ознайомитись із ними до їх втрати.
Роберт Друрі помер в Лондоні десь між третім (1743) і четвертим (1750) виданнями своїх мемуарів.

title: Роберт Друрі

wikitext:
{{Особа
|зображення        = Robert-Drury-journal-front.jpg
|опис              = Обкладинка видання Щоденника Роберта Друрі 1897 року
|оригінал імені    = {{lang-en|Robert Drury}}
}}
'''Роберт Друрі''' ({{lang-en|Robert Drury}}; 1687, [[Лондон]] —1743/50, Лондон, [[Велика Британія]]) — англійський моряк який у віці 13 років зазнав на судні «''Degrave''» кораблетрощі біля узбережжя [[Мадагаскар]]у і провів на цьому острові п'ятнадцять років. Після повернення до Англії, в 1729 році від його імені були опубліковані спогади, які нібито описують його пригоди на острові. Незважаючи на миттєвий успіх книги, достовірність наведених у ній розповідей була поставлена під сумнів. Тим не менш, сучасні дослідники вважають, що багато деталей у книзі є достовірними, а сама історія є одним із найдавніших письмових історичних описів життя на півдні Мадагаскару у XVIII столітті.

== Раннє життя ==
Роберт народився в районі [[Тауер-Гемлетс|Тауер-Гамлетс]] у Лондоні, а згодом переїхав до Old Jewry поблизу Чіпсайд, де його батько утримував корчму під назвою «''The King's Head»''. У віці тринадцяти років батько відправив його до [[Індія|Індії]] на кораблі «''Degrave''».

== Кораблетроща та життя на Мадагаскарі ==

=== Плавання на «''Degrave''» ===
«''Degrave''» покинув Англію у лютому 1701 року та через чотири місяці благополучно досяг Індії. На зворотному шляху він сів на мілину поблизу [[Маврикій|Маврикія]], і екіпаж, не досягнувши [[Мис Доброї Надії|мису Доброї Надії]], був змушений покинути судно на [[Мадагаскар]]і на самій південній частині острова. Андріанкіріндра, місцевий король народності [[Андруа|антандруа]] добре зустрів моряків, але вирішив залишити їх у себе як полонених, щоб підвищити свій авторитет серед інших королів антандруа.

=== Життя серед антандруа ===
[[Файл:Robert-Drury-journal-frontis.jpg|ліворуч|міні|Фронтопис видання Щоденника Роберта Друрі 1897 року]]
Полонені моряки «''Degrave''» намагалися втекти від Андріанкріріндри на схід у [[Толанаро|Форт-Дофін]], де Авраам Семуел, темношкірий уродженець карибської [[Мартиніка|Мартініки]], правив племенами [[Анузі|антанузі]]. Перший помічник капітана Джон Бенбоу та кілька інших змогли втекти, але більшість екіпажу були вбиті під час спроби втечі. Кільком схопленим під час втечі молодим матросам, включаючи Друрі, було збережено життя, після чого Роберт був подарований королю Андріаміваро в якості [[Рабство|раба]].

Спочатку Роберт неохоче ставився до своїх обовязків, але з часом із сільськогосподарських робіт та бджільництва перейшов до випасу корів і, зрештою, став королівським м'ясником. Він пробув в рабстві біля 10 років. У наступні роки спалахнула війна антандруа із сусідньою етнічністю махафалі на заході. Після цього почалася братовбивча громадянська війна між Андріаміваро та його дядьками та двоюрідними братами, серед яких був Верховний король [[Андруа]]. Посланець короля Фігеренани (частина королівства Менабе) з народності сакалава зумів припинити громадянську війну, запропонувавши спільний напад на махафалі. Цей емісар також розмовляв з Друрі, переконуючи його, що якщо він втече до Фігеренани, вони допоможуть йому сісти на перший британський корабель, який пристане до берега.

Потім Роберт утік і знайшов притулок у Андріанафарани, суперника короля антандруа. Від цього короля він також утік і, мандруючи на північ через країну Бара, він натрапив на річку [[Онілахі]] та добрався вздовж її течії до [[Затока Сен-Огюстен|затоки Сен-Огюстен]] і нинішнього міста [[Туліара|Толіара]] на південному заході Мадагаскару, яке було столицею Фігеренани.

=== Перебування на Західному узбережжі ===
Досягнувши західного узбережжя, Роберт зміг зустрітися та поспілкуватися тут з групою білих та чорношкірих моряків, які в результаті різних обставин опинились на узбережжі Мадагаскару. Після подальшої війни між своїми новими господарями, союзниками антандруа та їхніми ворогами махафалі, Друрі був змушений шукати притулку далі на півночі острова, цього разу при дворі легендарного Андріамантріаріву, короля менабе, брата великого короля Андріамандісоаріву з королівства Бойна. Ці два брати побудували королівства, які домінували над більшою частиною острова від західного узбережжя до глибини.

Зрештою, через його нових європейських друзів, новини про його місцезнаходження дійшли до його батька, який звернувся з проханням до капітана Маккетта, який на своєму кораблі ''Masselage'' планував відвідати Мадагаскар для закупки партії рабів у королівстві Бойна на північному заході Мадагаскару, знайти Роберта і доставити його додому в Англію.

== Подальше життя і щоденник ==
[[Файл:Robert Drury Execution.png|міні|Страта в'язнів антандруа. Ілюстрація з Щоденника Роберта Друрі]]
Роберт повернувся до Англії 9 вересня 1717 року після шістнадцяти років відсутності. На жаль, його батьки на той час вже померли. Згодом він повернувся на Мадагаскар в якості работорговця. Можливо, на деякий час він навіть став [[Піратство|піратом]]. Але пізніше він працював звичайним портьє в лондонському Ост-Індійському домі, штаб-квартирі [[Британська Ост-Індійська компанія|Британської Ост-Індійська компанії]]. Кажуть, що він також часто проводив час в кав'ярні Old Tom's Coffee House на Бірчін-Лейн, де розповідав відвідувачам історії про свої пригоди на Мадагаскарі.

В 1729 році Друрі опублікував свої мемуари під назвою «''Мадагаскар, або щоденник Роберта Друрі''» ({{lang-en|Madagascar, or Robert Drury's Journal}}). Книга користувалась надзвичайною популярністю і до 1890 року витримала сім видань. Але через перефразування багатьох частин книги з ''історії Мадагаскару'' Етьєна де Флакура в 1658 році, виникли підозри щодо її автентичності. Крім того, Друрі мав того самого видавця, що й [[Данієль Дефо|Даніель Дефо]], а також дуже схожий на Дефо літературний стиль. Відповідно, виникло припущення, що насправді Щоденник Друрі міг бути вигадкою Дефо, заснованою на інформації,отриманої з книги Флакура. Тим не менш, багато авторитетних дослідників, які добре знали регіони [[Андруа]] і Махафалі на Мадагаскарі, переконані, що автор Щоденника мав дуже глибокі знання про цей регіон. До таких дослідників, зокрема, відносяться :

* [https://www.jstor.org/stable/1159852 Доктор Лотте Шомерус-Гернбок] (1970), [[Етнологія|етнолог]], яка кілька років жила в регіоні Махафалі.
* Реймонд К. Кент, професор історії [[Університет Каліфорнії (Берклі)|Каліфорнійського університету в Берклі]].
* Майк Паркер Пірсон (1996), [[Археологія|археолог]] [[Університет Шеффілда|Шеффілдського університету]]. Він обстоював автентичність журналу Друрі.

Серед найважливіших робіт була праця Майка П. Пірсона, який знайшов археологічні докази багатьох частин розповіді Друрі. Ці відкриття описані в його книзі «''У пошуках червоного раба»''.

Інші дослідники дійшли висновку, що книга Друрі була частково заснована на роботі Флакура та інших, але головним чином на щоденнику Джона Бенбоу, товариша по кораблю «''Degrave''» і сина [[Адмірал Бенбоу|адмірала Бенбоу]]<ref name="Moore" />. Бенбоу втік до [[Толанаро|Форт-Дофіну]] і повернувся звідти додому на голландському кораблі. Кількох інших виживших моряків з «''Degrave''» підібрав на свій корабель пірат [[Джон Голзі]]<ref name="Johnson - A General History Vol 2">{{Cite book
|url=https://digital.lib.ecu.edu/17002
|title=The history of the pyrates: containing the lives of Captain Mission. Captain Bowen. Captain Kidd ... and their several crews
|last=Johnson
|first=Charles
|date=1724
|publisher=T. Woodward
|location=London
|language=en
|accessdate=26 липня 2017
}}</ref>. Бенбоу написав спогади про свої пригоди, які загинули під час пожежі 1714 року, але, можливо, Дефо встиг ознайомитись із ними до їх втрати<ref name="Moore">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=OkpSYLTRSl4C
|title=Defoe's Sources for Robert Drury's Journal
|last=Moore
|first=John Robert
|date=1943
|publisher=Ardent Media
|location=New York
|pages=21–27
|language=en
|accessdate=25 червня 2018
}}</ref>.

Роберт Друрі помер в Лондоні десь між третім (1743) і четвертим (1750) виданнями своїх мемуарів.

== Посилання ==

* [http://www.museumofhoaxes.com/hoax/Hoaxipedia/Madagascar_or_Robert_Drurys_Journal/ Таємниця Мадагаскару]
* [http://observer.guardian.co.uk/uk_news/story/0,6903,811020,00.html Вигадка авантюриста про корабельну аварію виявляється правдивою]
* [http://www.britarch.ac.uk/BA/ba67/feat2.shtml Корабельна аварія в рабство (Британська археологія, випуск 67, жовтень 2002 р.)]
* [http://www.shef.ac.uk/archaeology/research/madagascar/madagascar4.html Гробниці, ландшафт і суспільство на півдні Мадагаскару]

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Народились 1687]]
[[Категорія:Історія Мадагаскару]]

title: англ. Robert Drury

Народився: 1687 · Лондон, Королівство Англія

Помер: 1735 · Лондон, Королівство Велика Британія

Країна: Королівство Велика Британія

Діяльність: моряк, письменник, работорговець

Галузь: морські перевезенняd і рабство

Знання мов: англійська

Суспільний стан: раб


text:
# Бен Кабанго
Бен Кабанго (англ. Ben Cabango, нар. 30 травня 2000, Кардіфф) — валлійський футболіст, захисник англійського клубу «Свонсі Сіті» та національної збірної Уельсу.

## Клубна кар'єра
Бен Кабанго народився у 2000 році в Кардіффі в сім'ї ангольця та валлійки. Розпочав професійно займатися футболом у школі клубу «Ньюпорт Каунті», пізніше перейшов до футбольної школи валлійського клубу «Свонсі Сіті», який виступає у системі футбольних ліг Англії.
У 2018 році Бена Кабанго включили до основної команди клубу «Свонсі Сіті», утім відразу його віддали в оенду до клубу Прем'єр-ліги Уельсу «Нью-Сейнтс», в якій він провів один сезон, взявши участь у 16 матчах чемпіонату, виборовши у складі команди титул чемпіону Уельсу.
У 2019 році Кабанго повернувся до «Свонсі Сіті». Станом на кінець травня 2023 року відіграв у складі команди 132 матчі в першості.

## Виступи за збірні
Бен Кабанго з 2016 року грав у складі юнацької збірної Уельсу, у складі юнацьких збірних грав до 2019 року, загалом на юнацькому рівні взяв участь у 6 іграх. 2019 року залучався до складу молодіжної збірної Уельсу, на молодіжному рівні зіграв у 4 матчах.
3 вересня 2020 року Бен Кабанго дебютував у складі національної збірної Уельсу в матчі Ліги націй УЄФА проти збірної Фінляндії. Станом на кінець травня 2021 року відіграв у складі збірної 3 матчі. У кінці травня 2021 року Бена Кабанго включили до складу збірної Уельсу для участі в чемпіонаті Європи з футболу. У кінці 2022 року футболіста включили до складу збірної для участі в чемпіонаті світу 2022 року.

## Титули та досягнення
- Чемпіон Уельсу (1):

«Нью-Сейнтс»: 2018–2019

title: Бен Кабанго

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Бен Кабанго
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Кардіфф]]
| країна-народження = [[Уельс]]
| дата-народження = 30.5.2000
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 188 см
| вага =
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|ENG}}/{{Прапорець|WAL}} «[[Свонсі Сіті]]»
| позиція = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| номер  =
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби ={{Прапорець|WAL}} «[[Ньюпорт Каунті]]»<br/>{{Прапорець|ENG}}/{{Прапорець|WAL}} «[[Свонсі Сіті]]»
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2018– | {{Прапорець|ENG}}/{{Прапорець|WAL}} | «[[Свонсі Сіті]]» | 132 |8}}
{{Футболіст рядок 1|2018–2019 |{{оренда}} {{Прапорець|WAL}} | «[[Нью-Сейнтс]]» | 16 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|2016 | {{Прапорець|WAL}} | [[Юнацька збірна Уельсу з футболу (U-17)|Уельс U-17]] | 1 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2019 | {{Прапорець|WAL}} | [[Юнацька збірна Уельсу з футболу (U-19)|Уельс U-19]] | 5 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2019 | {{Прапорець|WAL}} | [[Молодіжна збірна Уельсу з футболу|Уельс U-21]] | 4 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2020– | {{Прапорець|WAL}} | [[збірна Уельсу з футболу|Уельс]] | 7 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 3 вересня 2020
| збірна-поновлення = 3 вересня 2020
}}
'''Бен Кабанго''' ({{lang-en|Ben Cabango}}, {{нар}} [[30 травня]] [[2000]], [[Кардіфф]]) — валлійський [[футболіст]], [[Захисник (футбол)|захисник]] англійського клубу «[[Свонсі Сіті]]» та [[збірна Уельсу з футболу|національної збірної Уельсу]].

== Клубна кар'єра ==
Бен Кабанго народився у 2000 році в [[Кардіфф]]і в сім'ї [[ангольці|ангольця]] та [[валлійці|валлійки]].<ref>{{cite news|url=https://www.walesonline.co.uk/sport/rugby/rugby-news/introducing-cabango-brothers-super-talented-17245471|title=Introducing the Cabango brothers, the super-talented siblings excelling in Welsh rugby and at Swansea City|work=WalesOnline|last=Thomas|first=Simon|date=15 листопада 2019|accessdate=6 січня 2020|archive-date=4 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210604192240/https://www.walesonline.co.uk/sport/rugby/rugby-news/introducing-cabango-brothers-super-talented-17245471}} {{ref-en}}</ref> Розпочав професійно займатися футболом у школі клубу «[[Ньюпорт Каунті]]»<ref>{{cite web |url=http://www.maindy.co.uk/news/maindy-boy-selected-for-welsh-squad-1413540.html |title=Maindy Boy Selected for Welsh Squad |publisher=Maindy Corries F.C. |last=Masrani |first=Daniel |date=15 серпня 2015 |accessdate=13 серпня 2019 |archivedate=13 серпня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190813200446/http://www.maindy.co.uk/news/maindy-boy-selected-for-welsh-squad-1413540.html |url-status=dead }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190813200446/http://www.maindy.co.uk/news/maindy-boy-selected-for-welsh-squad-1413540.html |date=2019-08-13 }} {{ref-en}}</ref>, пізніше перейшов до футбольної школи валлійського клубу «[[Свонсі Сіті]]», який виступає у системі футбольних ліг Англії.

У 2018 році Бена Кабанго включили до основної команди клубу «Свонсі Сіті», утім відразу його віддали в оенду до клубу [[Прем'єр-ліга (Уельс)|Прем'єр-ліги Уельсу]] «[[Нью-Сейнтс]]», в якій він провів один сезон, взявши участь у 16 матчах чемпіонату, виборовши у складі команди титул чемпіону Уельсу.

У 2019 році Кабанго повернувся до «[[Свонсі Сіті]]». Станом на кінець травня 2023 року відіграв у складі команди 132 матчі в першості.

== Виступи за збірні ==
Бен Кабанго з 2016 року грав у складі [[Юнацька збірна Уельсу з футболу (U-17)|юнацької збірної Уельсу]], у складі юнацьких збірних грав до 2019 року, загалом на юнацькому рівні взяв участь у 6 іграх. 2019 року залучався до складу [[Молодіжна збірна Уельсу з футболу|молодіжної збірної Уельсу]], на молодіжному рівні зіграв у 4 матчах.

3 вересня 2020 року Бен Кабанго дебютував у складі [[Збірна Уельсу з футболу|національної збірної Уельсу]] в матчі [[Ліга націй УЄФА 2020—2021|Ліги націй УЄФА]] проти [[збірна Фінляндії з футболу|збірної Фінляндії]].<ref>[https://www.national-football-teams.com/matches/report/27783/Finland_Wales.html Finland vs. Wales2020-09-03] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210603054819/https://www.national-football-teams.com/matches/report/27783/Finland_Wales.html |date=3 червня 2021 }} {{ref-en}}</ref> Станом на кінець травня 2021 року відіграв у складі збірної 3 матчі. У кінці травня 2021 року Бена Кабанго включили до складу збірної Уельсу для участі в [[чемпіонат Європи з футболу 2020|чемпіонаті Європи з футболу]]. У кінці 2022 року футболіста включили до складу збірної для участі в [[Чемпіонат світу з футболу 2022|чемпіонаті світу 2022 року]].

== Титули та досягнення ==
* [[Прем'єр-ліга (Уельс)|Чемпіон Уельсу]] '''(1)''':
: «[[Нью-Сейнтс]]»: [[Чемпіонат Уельсу з футболу 2018—2019|2018–2019]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{UEFA player}}
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}
* {{Soccerway}}
* {{Wfb}}
* {{EU-Football}}

{{Склад ФК Свонсі Сіті}}
{{Склад збірної Уельсу на чемпіонаті Європи 2020}}
{{Склад збірної Уельсу на чемпіонаті світу 2022}}
{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Кабанго Бен}}
[[Категорія:Валлійські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Уельсу з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Уельсу з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Нью-Сейнтс»]]
[[Категорія:Футболісти «Свонсі Сіті»]]
[[Категорія:Уродженці Кардіффа|Кабанго]]

title: Особисті дані

Народження: 30 травня 2000 (24 роки)

Громадянство: Уельс

Позиція: захисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: / «Свонсі Сіті»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

/ «Свонсі Сіті» · 132 · (8)

→ «Нью-Сейнтс» · 16 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Уельс U-17 · 1 · (0)

Уельс U-19 · 5 · (0)

Уельс U-21 · 4 · (0)

Уельс · 7 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 3 вересня 2020.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 3 вересня 2020.


text:
# Кадикьой (станція метро)
40°59′25″ пн. ш. 29°01′17″ сх. д. / 40.990200730041° пн. ш. 29.021499236528° сх. д.
Кадикьой́ (тур. Kadıköy) — кінцева та найзахідніша станція лінії М4 Стамбульського метро. Відкрита 17 серпня 2012 року поряд з п'ятнадцятьма іншими станціями у черзі Ускюдар — Картал. Названа за районом Кадикьой.
Конструкція — станція глибокого закладення, має острівну платформу та дві колії.
Розташована під вулицею Гайдарпаша — Рихтим-Джаддесі, мікрорайон Джаферага, Кадикьой
Пересадка:
- трамвай Т1,
- пором
- автобуси: 1, 3, 3A, 3B, 8, 8A, 11D, 12A, 12H, 13, 13B, 14, 14A, 14C, 14D, 14DK, 14E, 14F, 14K, 14KS, 14R, 14S, 14ŞB, 14Y, 16, 16D, 16K, 16KH, 16Y, 17, 17L, 18K, 19, 19F, 19S, 21A, 21C, 21G, 21K, 21U, 110, 120M, 125, 130Ş, 222, 319, 500A, 500T
- Маршрутки: D21 (Кадикьой — Ускюдар), D23 (Кадикьой — Багларбаши), D28 (Кадикьой — Чекмекьой), D31 (Кадикьой — Таксим), D32 (Кадикьой — Нишанташи), D34 (Кадикьой — Бостанджи), D62 (Кадикьой — Аджибадем — Таксим), Кадыкьой — Ферхатпаша, Кадикьой — Кіразлитепе, Кадикьой — Кючюкбаккалкьой — Аташехір, Кадикьой — Пендік, Кадикьой — Картал, Кадикьой — Угур Мумджу, Кадикьой — Сахраїджедіт, Кадикьой — Армаганевлер, Кадикьой — Юкарі Дудуллу, Кадикьой — Бати, Аташехір — Армаганевлер, Кадикьой — Кошуйолу — Умраніє, Кадикьой — Озел Еюбоглу Колежі, Кадикьой — Атакент, Кадикьой — Орнек-махллесі — Мустафа Кемал-махллесі, Кадикьой — Кючюкчамлиджа, Кадикьой — Булгурлу, Кадикьой — Поліс-Хастанесі — Емнієт-махаллесі

## Розташовані поруч
- Термінал IDO Кидикьой[tr]
- Театр Халдуна Танера у Кадикьоє[tr]
- Парк Кадикьой
- Мечеть Османага[tr]
- Мечеть султана Мустафи[tr]

| Попередня станція | Лінія | Лінія                           | Лінія | Наступна станція                          |
| ----------------- | ----- | ------------------------------- | ----- | ----------------------------------------- |
| Кінцева           |       | M4 (Стамбульський метрополітен) |       | Айрилик-Чешмесі до Стамбул-Сабіха Гьокчен |

title: Кадикьой (станція метро)

wikitext:
{{Otheruses|Кадикьой}}
{{Unibox}}
'''Кадикьой́''' ({{lang-tr|Kadıköy}}) — кінцева та найзахідніша станція [[M4 (Стамбульський метрополітен)|лінії М4]] [[Стамбульське метро|Стамбульського метро]]. Відкрита 17 серпня 2012 року поряд з п'ятнадцятьма іншими станціями у черзі Ускюдар — {{М|Картал}}. Названа за районом [[Кадикьой]].

''Конструкція'' — [[станція глибокого закладення]], має острівну платформу та дві колії.

''Розташована'' під вулицею Гайдарпаша — Рихтим-Джаддесі, мікрорайон {{нп|Джаферага||tr|Caferağa}}, [[Кадикьой]]

''Пересадка:''
* [[Стамбульський ностальгічний трамвай|трамвай Т1]],
* пором
* автобуси: 1, 3, 3A, 3B, 8, 8A, 11D, 12A, 12H, 13, 13B, 14, 14A, 14C, 14D, 14DK, 14E, 14F, 14K, 14KS, 14R, 14S, 14ŞB, 14Y, 16, 16D, 16K, 16KH, 16Y, 17, 17L, 18K, 19, 19F, 19S, 21A, 21C, 21G, 21K, 21U, 110, 120M, 125, 130Ş, 222, 319, 500A, 500T
* Маршрутки: D21 (Кадикьой — Ускюдар), D23 (Кадикьой — Багларбаши), D28 (Кадикьой — Чекмекьой), D31 (Кадикьой — Таксим), D32 (Кадикьой — Нишанташи), D34 (Кадикьой — Бостанджи), D62 (Кадикьой — Аджибадем — Таксим), Кадыкьой — Ферхатпаша, Кадикьой — Кіразлитепе, Кадикьой — Кючюкбаккалкьой — Аташехір, Кадикьой — Пендік, Кадикьой — Картал, Кадикьой — Угур Мумджу, Кадикьой — Сахраїджедіт, Кадикьой — Армаганевлер, Кадикьой — Юкарі Дудуллу, Кадикьой — Бати, Аташехір — Армаганевлер, Кадикьой — Кошуйолу — Умраніє, Кадикьой — Озел Еюбоглу Колежі, Кадикьой — Атакент, Кадикьой — Орнек-махллесі — Мустафа Кемал-махллесі, Кадикьой — Кючюкчамлиджа, Кадикьой — Булгурлу, Кадикьой — Поліс-Хастанесі — Емнієт-махаллесі

== Розташовані поруч ==
* {{нп|Кидикьой (термінал порома)|Термінал IDO Кидикьой|tr|İDO Kadıköy Terminali}}
* {{нп|Театр Халдуна Танера у Кадикьоє||tr|Kadıköy Haldun Taner Sahnesi}}
* [[Парк Кадикьой]]
* {{нп|Мечеть Османага||tr|Osmanağa Camii}}
* {{нп|Мечеть султана Мустафи||tr|Sultan Mustafa Camii}}

{| class="wikitable"
|-
! Попередня станція
! colspan="3" | Лінія
! Наступна станція
|- style="text-align: center;"
| ''Кінцева''
| style="background:#E81E77 |
| [[M4 (Стамбульський метрополітен)]]
| style="background:#E81E77 |
| {{М|Айрилик-Чешмесі}}
''до {{А|Стамбул-Сабіха Гьокчен}}''
|- style="text-align: center;"
|}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20150423020135/http://www.istanbul-ulasim.com.tr/rayl%C4%B1-sistemler/m4-kad%C4%B1köy-kartal.aspx M4 Kadıköy-Kartal Metro Hattı]

{{ac}}
{{ci}}

[[Категорія:M4 (Стамбульський метрополітен)]]
[[Категорія:Засновані в Туреччині 2012]]

Транспортна мережа: Стамбульський метрополітен

Названо на честь: Кадикей

Континент: Азія

Країна: Туреччина

Адміністративна одиниця: Стамбул · Кадикей · Caferağad

Власник: Istanbul Metropolitan Municipalityd

Оператор: Metro Istanbul

Дата офіційного відкриття: 17 серпня 2012

Сусідня станція: Айрилик-Чешмесі

Ширина колії: європейська колія

У межах місцевості обслуговування: Кадикей

Доступність для інвалідних візків: доступно для колісних кріселd і accessible for people with visual impairmentd

Станція пересадки: Kadıköy İDOd і İDO Kadıköy Terminald

Стан використання: використовується