text:
# Квант-2 (модуль орбітальної станції «Мир»)
«Квант-2» (77КСД №17101, ЦМ-Д) - модуль дооснащення станції Мир запущено 26 листопада 1989 року з пускової установки 39, 200-го майданчика космодрому Байконур за допомогою РН «Протон-К». Пристикувався самотужки до станції 6 грудня 1989 року. Розробником і виробником модуля був ГКНПЦ ім. М.В. Хрунічева. Система управління модулем розроблена харківським НВО «Електроприлад».

## Призначення
«Квант-2» призначався для дооснащення комплексу «Мир» обладнанням, науковою апаратурою, а також для забезпечення виходу космонавтів у відкритий космос. Крім того, «Квант-2» використовувався для доставки на «Мир» вантажів.

## Конструкція
Параметри модуля:
- Довжина: 12,2 м
- Діаметр: 4,35 м
- Маса: 19 640 кг
- Об'єм для проживання: 61,9 м3
- Розмах крил: 24 м

Основою конструкції модуля «Кванта-2» був герметичний корпус на основі ТКС, що складався з трьох відсіків:
- приладо-вантажного (ПВВ), в якому розміщена основна частина приладів і агрегатів службових систем, обладнання дооснащення і доставляються вантажів;
- приладо-наукового (ПНВ), де зосереджена наукова апаратура;
- шлюзового спеціального (ШСВ) з необхідним обладнанням і інструментом для роботи у відкритому космосі.

### Приладо-вантажний відсік
У ПВВ відразу за перехідним люком на «підлозі» розташовувався пост управління модулем з робочим місцем оператора, апаратура системи управління бортовим комплексом. Далі в «коридорі» ПГО під панелями «статі» розташовувалися системи регенерації води з урини і з конденсату (СРВ-У і СРВ-К), буферні батареї модуля. По лівому борту відразу після люка була гігієнічна секція з душовою кабіною та умивальником. По правому борту стояли системи "Джерело", установка для отримання кисню методом електролізу води «Електрон-В» і біотехнічний комплекс «Інкубатор-2».
Крім того, на ПВВ були закріплені:
- балони з гелієм;
- панелі радіаційного теплообмінника СЗТР;
- датчики СОСБ;
- сонячні та інфрачервоні датчики СУД і інші прилади, які використовуються для управління рухом модуля;
- антени командної радіолінії, телеметричного контролю, командно-вимірювальної системи «Куб-контур»;
- радіотехнічна система стиковки «Курс».

На зовнішній поверхні ПВВ розташовувалися блоки рухової установки модуля: два блоки двигунів корекції і зближення ДКС (тяга 417 кгс) і чотири блоки двигунів малої тяги, в кожен з яких входило п'ять двигунів причалювання і стабілізації ДПС (тяга 40 кгс) і чотири двигуни точної стабілізації ДТЗ (тяга 1.3 кгс).
Паливо, що залишилося в баках модуля після стикування, використовувалося для корекцій орбіти станції і зміни її орієнтації. Всі двигуни «Кванта-2» використовували пальне НДМГ і окислювач АТ. Паливо розташовувалося в восьми циліндричних баках, встановлених зовні ПГО під радіаторами системи забезпечення теплового режиму (СЗТР).

### Приладо-науковий відсік
У ПНВ розташовувалися пульти управління зовнішньої поворотною платформою АСП-Г-М, спектральний фотоапарат МКФ-6мА, обладнання для шлюзування.
Зовні ПНВ стояли шість гіродінов, два бака для зберігання води загальним об'ємом 300 л, дві поворотні панелі сонячної батареї площею 53.2 м2 і потужністю 6.9 кВт. На зовнішній поверхні ШСО розташовувалися куля-балони зі стисненим повітрям системи шлюзування, оптичний зоряний датчик, майданчик для кріплення експонується у відкритому космосі обладнання. Крім того, на ШСО була закріплена автоматична гіростабілізованого-ва платформа АСП-Г-М. На ній стояв відеоспектральний комплекс, до складу якого входили чорно-білий та кольоровий телекамери, інфрачервоний спектрометр ІТС-7Д, аналізатор рентгенівського випромінювання АРИЗ, багатозональної спектрометр МКС-М2.

### Шлюзовий спеціальний відсік
У ШСВ розташовувалося СПК, зберігалися два скафандра «Орлан-ДМА». Відсік закінчувався вихідним люком діаметром 1000 мм. По осі модуля з боку конічного днища був встановлений активний стикувальний агрегат ССВП-А. Поруч з ним закріплений маніпулятор системи автоматичної перестиковки АСПРО.
Управління роботою комплексу могло здійснюватися в трьох режимах: оператором з ЦУПа зі спеціально обладнаного робочого місця, космонавтом з модуля, а також автоматично за заданою програмою.
Зовні модуль був покритий екранно-вакуумною теплоізоляцією.

wikiname: ukwiki

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:STS089-703-092 cropped to show only Kvant-2.jpg|thumb|right|250px|Модуль Квант-2]]
'''«Квант-2»''' (''77КСД №17101, ЦМ-Д'') - модуль дооснащення [[Орбітальна станція «Мир»|станції Мир]] запущено 26 листопада 1989 року з пускової установки 39, [[Стартовий майданчик №200 космодрому Байконур|200-го майданчика]] космодрому Байконур за допомогою РН «[[Протон (ракета-носій)#Протон-К|Протон-К]]». Пристикувався самотужки до станції 6 грудня 1989 року. Розробником і виробником модуля був [[Державний космічний науково-виробничий центр імені М. В. Хрунічева|ГКНПЦ ім. М.В. Хрунічева]]. Система управління модулем розроблена харківським [[Хартрон|НВО «Електроприлад»]].

==Призначення==
«Квант-2» призначався для дооснащення комплексу «[[Орбітальна станція «Мир»|Мир]]» обладнанням, науковою апаратурою, а також для забезпечення виходу космонавтів у відкритий космос. Крім того, «Квант-2» використовувався для доставки на «Мир» вантажів.
==Конструкція==

Параметри модуля:
* Довжина: 12,2 м
* Діаметр: 4,35 м
* Маса: 19 640 кг
* Об'єм для проживання: 61,9 м3
* Розмах крил: 24 м

Основою конструкції модуля «Кванта-2» був герметичний корпус на основі [[Транспортний корабель постачання|ТКС]], що складався з трьох відсіків:

* приладо-вантажного (ПВВ), в якому розміщена основна частина приладів і агрегатів службових систем, обладнання дооснащення і доставляються вантажів;
* приладо-наукового (ПНВ), де зосереджена наукова апаратура;
* шлюзового спеціального (ШСВ) з необхідним обладнанням і інструментом для роботи у відкритому космосі.
===Приладо-вантажний відсік===
У ПВВ відразу за перехідним люком на «підлозі» розташовувався пост управління модулем з робочим місцем оператора, апаратура системи управління бортовим комплексом. Далі в «коридорі» ПГО під панелями «статі» розташовувалися системи регенерації води з урини і з конденсату (СРВ-У і СРВ-К), буферні батареї модуля. По лівому борту відразу після люка була гігієнічна секція з душовою кабіною та умивальником. По правому борту стояли системи "Джерело", установка для отримання кисню методом електролізу води «Електрон-В» і біотехнічний комплекс «Інкубатор-2».

Крім того, на ПВВ були закріплені:
* балони з гелієм;
* панелі радіаційного теплообмінника СЗТР;
* датчики СОСБ;
* сонячні та інфрачервоні датчики СУД і інші прилади, які використовуються для управління рухом модуля;
* антени командної радіолінії, телеметричного контролю, командно-вимірювальної системи «Куб-контур»;
* радіотехнічна [[Курс (зближувально-стикувальна система)|система стиковки «Курс»]].

На зовнішній поверхні ПВВ розташовувалися блоки рухової установки модуля: два блоки двигунів корекції і зближення ДКС (тяга 417 кгс) і чотири блоки двигунів малої тяги, в кожен з яких входило п'ять двигунів причалювання і стабілізації ДПС (тяга 40 кгс) і чотири двигуни точної стабілізації ДТЗ (тяга 1.3 кгс).

Паливо, що залишилося в баках модуля після стикування, використовувалося для корекцій орбіти станції і зміни її орієнтації. Всі двигуни «Кванта-2» використовували пальне [[Несиметричний диметилгідразин|НДМГ]] і окислювач [[Азотний тетраоксид|АТ]]. Паливо розташовувалося в восьми циліндричних баках, встановлених зовні ПГО під радіаторами системи забезпечення теплового режиму (СЗТР).
===Приладо-науковий відсік===
У ПНВ розташовувалися пульти управління зовнішньої поворотною платформою АСП-Г-М, спектральний фотоапарат [[МКФ-6|МКФ-6мА]], обладнання для шлюзування.

Зовні ПНВ стояли шість гіродінов, два бака для зберігання води загальним об'ємом 300 л, дві поворотні панелі сонячної батареї площею 53.2 м2 і потужністю 6.9 кВт. На зовнішній поверхні ШСО розташовувалися куля-балони зі стисненим повітрям системи шлюзування, оптичний зоряний датчик, майданчик для кріплення експонується у відкритому космосі обладнання. Крім того, на ШСО була закріплена автоматична гіростабілізованого-ва платформа АСП-Г-М. На ній стояв відеоспектральний комплекс, до складу якого входили чорно-білий та кольоровий телекамери, [[інфрачервоний спектрометр]] ІТС-7Д, аналізатор рентгенівського випромінювання АРИЗ, багатозональної спектрометр МКС-М2.

===Шлюзовий спеціальний відсік===
У ШСВ розташовувалося СПК, зберігалися два скафандра «[[Скафандр «Орлан»#Орлан-ДМА|Орлан-ДМА]]». Відсік закінчувався вихідним люком діаметром 1000 мм. По осі модуля з боку конічного днища був встановлений активний стикувальний агрегат ССВП-А. Поруч з ним закріплений маніпулятор системи автоматичної перестиковки АСПРО.

Управління роботою комплексу могло здійснюватися в трьох режимах: оператором з ЦУПа зі спеціально обладнаного робочого місця, космонавтом з модуля, а також автоматично за заданою програмою.

Зовні модуль був покритий екранно-вакуумною теплоізоляцією<ref>{{Cite web|url=http://www.gctc.ru/main.php?id=316|title=Модуль дооснащения «Квант-2»|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=10 Січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210110022533/http://www.gctc.ru/main.php?id=316}}</ref>.

== Галерея ==
<gallery widths="200px" heights="150px">
Файл:Kvant 2 module drawing.png
Файл:Kvant-2 - Mir module.png
Файл:Kvant-2 Airlock SPK.jpg
</gallery>

== Див. також ==
* [[Мир (модуль орбітальної станції «Мир»)|Мир]]
* [[Квант (модуль орбітальної станції «Мир»)|Квант]]
* [[Кристал (модуль орбітальної станції «Мир»)|Кристал]]
* [[Спектр (модуль орбітальної станції «Мир»)|Спектр]]
* [[Природа (модуль орбітальної станції «Мир»)|Природа]]

==Посилання==
{{reflist}}
[[Категорія:Орбітальна станція «Мир»]]

{{ОС Мир}}
{{Кораблі ТКС}}
{{Енергія-Буран}}


text:
# Вальтер Шмідт (офіцер СС)
Вальтер Шмідт (нім. Walter Schmidt; 28 січня 1917, Бауцен — 28 липня 2000, Бремен) — німецький офіцер Ваффен-СС, оберштурмбаннфюрер СС, кавалер Лицарського хреста Залізного хреста з Дубовим листям.

## Ранні роки
Вальтер Шмідт народився 28 січня 1917 року в місті Бауцен в родині чиновника кримінальної поліції. 5 січня 1933 року вступив до молодіжної організації НСДАП «Гітлерюгенд». 9 листопада 1934 року Шмідт вступив в НСДАП (партійний квиток № 5 274 485) і СС (службове посвідчення № 311 100).
В квітні 1935 року Вальтер поступив на службу в частини посилення СС і був зарахований в штандарт СС «Германія». У 1938 році закінчив юнкерське училище СС в Бад-Тельці. 9 листопада 1938 року Вальтер став унтерштурмфюрером СС. Був ад'ютантом 2-го штурмбанну свого штандарта.

## Друга світова війна
Вальтер Шмідт взяв участь у Польській, Французькій кампаніях і в боях на Східному фронті. З листопада 1940 був командиром 13-ї роти моторизованого полку СС «Нордланд» моторизованої дивізії СС «Вікінг». З 1 серпня 1942 року був ад'ютантом 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд».
27 січня 1943 року був призначений командиром 2-го батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд». Відзначився в боях під Ковелем у квітні 1944 року. 14 травня 1945 року був нагороджений Дубовим листям до Лицарського хреста Залізного хреста.
З квітня 1945 року був командиром 96-го гренадерського полку СС «Нібелунген» у складі 38-ї гренадерської дивізії СС «Нібелунген». 8 травня 1945 року здався американським військам.

## Життя після війни
До 1948 року перебував в американському полоні. Після звільнення жив у Західній Німеччині. Вальтер Шмідт помер 28 липня 2000 року в місті Бремен.

## Звання
- Унтерштурмфюрер СС (9 листопада 1938)
- Оберштурмфюрер СС (1 липня 1940)
- Гауптштурмфюрер СС (30 січня 1942)
- Штурмбаннфюрер СС (9 листопада 1944)
- Оберштурмбаннфюрер СС (березень 1945)

## Нагороди
- Німецький кінний знак в бронзі
- Німецька імперська відзнака за фізичну підготовку в бронзі
- Спортивний знак СА
- Йольський свічник
- Медаль «За вислугу років у СС» 4-го ступеня (4 роки)
- Залізний хрест
  - 2-го класу (20 вересня 1939)
  - 1-го класу (14 вересня 1941)
- Нагрудний знак «За танкову атаку» в сріблі (20 липня 1940)
- Штурмовий піхотний знак в бронзі (20 лютого 1942)
- Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» (8 вересня 1942)
- Нарукавний знак «За знищений танк»
- Німецький хрест в золоті (9 квітня 1943) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»
- Нагрудний знак «За поранення»
  - в сріблі (20 квітня 1943)
  - в золоті
- Нагрудний знак ближнього бою
  - в бронзі (15 травня 1943)
  - в сріблі (1944)

- Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям
  - Лицарський хрест (4 серпня 1943) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»
  - Дубове листя (№479) (14 травня 1944) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»

title: Вальтер Шмідт (офіцер СС)

wikitext:
{{Військовик
| ім'я              = <big>Вальтер Шмідт</big>
| оригінал імені    = Walter Schmidt
| портрет           = ОберштурмбаннфюрерШмідт.jpeg
| розмір            = 250px
| дата народження   = 28.1.1917
| місце народження  =
| дата смерті       = 28.7.2000
| місце смерті      =
| країна            = {{GERnazi}}
| вид збройних сил  = [[Файл:Flag Schutzstaffel.svg|23px]] [[Ваффен-СС]]
| рід військ        = [[Механізовані війська]]
| роки служби       = 1934-45
| звання            = [[Файл:SS-Obersturmbannführer Collar Rank.svg|32px]] [[Оберштурмбаннфюрер]] [[СС]]
| формування        = [[Файл:SS-Panzer-Division symbol.svg|21px]] [[2-га танкова дивізія СС «Дас Райх»|Дивізія посилення СС]]
[[Файл:5th_SS_Division_Logo.svg|21пкс]] [[5-та танкова дивізія СС «Вікінг»]]
[[Файл:38th SS Division Logo.svg|21px]] [[38-ма гренадерська дивізія СС «Нібелунген»]]
| командування      = II батальйон 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»
96-й гренадерський полк СС «Нібелунген»
| битви             = [[Друга світова війна]]
| нагороди          =
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям}}{{!!}}{{Залізний хрест 1-го класу 1939}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу 1939}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у СС» (4 роки)}}{{!!}}{{Штурмовий піхотний знак в бронзі}}{{!!}}{{Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»}}
{{!}}-
{{!}}{{Золотий німецький хрест}}{{!!}}{{За поранення (золотий нагрудний знак)}}{{!!}}{{Срібний нагрудний знак ближнього бою}}
{{!}}-
{{!}}{{Німецький кінний знак}}{{!!}}{{Німецька імперська відзнака за фізичну підготовку}}{{!!}}{{Спортивний знак СА}}
{{!}}-
{{!}}{{Йольський свічник СС}}{{!!}}{{Нагрудний знак «За танкову атаку»}}
{{!)}}
}}

'''Вальтер Шмідт''' ({{lang-de|Walter Schmidt}}; [[28 січня]] [[1917]], [[Бауцен]] — [[28 липня]] [[2000]], [[Бремен]]) — німецький офіцер [[Ваффен-СС]], [[оберштурмбаннфюрер]] [[СС]], кавалер [[Лицарський хрест Залізного хреста|Лицарського хреста Залізного хреста з Дубовим листям]].

== Ранні роки ==
Вальтер Шмідт народився 28 січня 1917 року в місті [[Бауцен]] в родині чиновника кримінальної поліції. 5 січня 1933 року вступив до молодіжної організації [[Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини|НСДАП]] [[Гітлер'югенд|«Гітлерюгенд»]]. 9 листопада 1934 року Шмідт вступив в [[Націонал-соціалістична робітнича партія Німеччини|НСДАП]] (партійний квиток № 5 274 485) і [[СС]] (службове посвідчення № 311 100).

В квітні 1935 року Вальтер поступив на службу в [[частини посилення СС]] і був зарахований в штандарт СС «Германія». У 1938 році закінчив юнкерське училище СС в [[Бад-Тельц]]і. 9 листопада 1938 року Вальтер став унтерштурмфюрером СС. Був ад'ютантом 2-го штурмбанну свого штандарта.

== Друга світова війна ==
Вальтер Шмідт взяв участь у [[Польська кампанія 1939|Польській]], [[Французька кампанія (1940)|Французькій кампаніях]] і в боях на [[Німецько-радянська війна|Східному фронті]]. З листопада 1940 був командиром 13-ї роти моторизованого полку СС «Нордланд» [[5-та танкова дивізія СС «Вікінг»|моторизованої дивізії СС «Вікінг»]]. З 1 серпня 1942 року був ад'ютантом 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд».

27 січня 1943 року був призначений командиром 2-го батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд». Відзначився в [[Битва за Ковель (1944)|боях під Ковелем]] у квітні 1944 року. 14 травня 1945 року був нагороджений Дубовим листям до [[Лицарський хрест Залізного хреста|Лицарського хреста Залізного хреста]].

З квітня 1945 року був командиром 96-го гренадерського полку СС «Нібелунген» у складі [[38-ма гренадерська дивізія СС «Нібелунген»|38-ї гренадерської дивізії СС «Нібелунген»]]. 8 травня 1945 року здався американським військам.

== Життя після війни ==
До 1948 року перебував в американському полоні. Після звільнення жив у [[Федеративна Республіка Німеччина (1949—1990)|Західній Німеччині]]. Вальтер Шмідт помер 28 липня 2000 року в місті [[Бремен]].

== Звання ==
* [[Унтерштурмфюрер]] [[СС]] (9 листопада 1938)
* [[Оберштурмфюрер]] [[СС]] (1 липня 1940)
* [[Гауптштурмфюрер]] [[СС]] (30 січня 1942)
* [[Штурмбаннфюрер]] [[СС]] (9 листопада 1944)
* [[Оберштурмбаннфюрер]] [[СС]] (березень 1945)

== Нагороди ==
* [[Німецький кінний знак]] в бронзі
* [[Німецька імперська відзнака за фізичну підготовку]] в бронзі
* [[Спортивний знак СА]]
* [[Йольський свічник]]
* [[Медаль «За вислугу років у СС»]] 4-го ступеня (4 роки)
* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]]
** 2-го класу (20 вересня 1939)
** 1-го класу (14 вересня 1941)
* [[Нагрудний знак «За танкову атаку»]] в сріблі (20 липня 1940)
* [[Штурмовий піхотний знак]] в бронзі (20 лютого 1942)
* [[Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»]] (8 вересня 1942)
* [[Нарукавний знак «За знищений танк»]]
* [[Німецький хрест]] в золоті (9 квітня 1943) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»
* [[Нагрудний знак «За поранення»]]
** в сріблі (20 квітня 1943)
** в золоті
* [[Нагрудний знак ближнього бою]]
** в бронзі (15 травня 1943)
** в сріблі (1944)

* [[Лицарський хрест Залізного хреста|Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям]]
** Лицарський хрест (4 серпня 1943) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»
** Дубове листя (№479) (14 травня 1944) як гауптштурмфюрер СС і командир II батальйону 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд»

== Література ==
* {{Cite book
  |last=Fellgiebel
  |first=Walther-Peer
  |year=2000
  |origyear=1986
  |title=Die Träger des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939–1945 — Die Inhaber der höchsten Auszeichnung des Zweiten Weltkrieges aller Wehrmachtteile
  |trans_title=The Bearers of the Knight's Cross of the Iron Cross 1939–1945 — The Owners of the Highest Award of the Second World War of all Wehrmacht Branches
  |language=German
  |location=Friedberg, Germany
  |publisher=Podzun-Pallas
  |isbn=978-3-7909-0284-6
}}
* {{Cite book
  |last1=Patzwall
  |first1=Klaus D.
  |last2=Scherzer
  |first2=Veit
  |year=2001
  |title=Das Deutsche Kreuz 1941 – 1945 Geschichte und Inhaber Band II
  |trans_title=The German Cross 1941 – 1945 History and Recipients Volume 2
  |language=German
  |location=Norderstedt, Germany
  |publisher=Verlag Klaus D. Patzwall
  |isbn=978-3-931533-45-8
}}
* {{Cite book
  |last=Scherzer
  |first=Veit
  |year=2007
  |title=Die Ritterkreuzträger 1939–1945 Die Inhaber des Ritterkreuzes des Eisernen Kreuzes 1939 von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündeter Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchives
  |trans_title=The Knight's Cross Bearers 1939–1945 The Holders of the Knight's Cross of the Iron Cross 1939 by Army, Air Force, Navy, Waffen-SS, Volkssturm and Allied Forces with Germany According to the Documents of the Federal Archives
  |language=German
  |location=Jena, Germany
  |publisher=Scherzers Miltaer-Verlag
  |isbn=978-3-938845-17-2
}}
* {{Cite book
  |last=Thomas
  |first=Franz
  |year=1998
  |title=Die Eichenlaubträger 1939–1945 Band 2: L–Z
  |trans_title=The Oak Leaves Bearers 1939–1945 Volume 2: L–Z
  |language=German
  |location=Osnabrück, Germany
  |publisher=Biblio-Verlag
  |isbn=978-3-7648-2300-9
}}

* Schneider J.W. ''Their Honor was Loyalty!,'' R. James Bender Publishing, 1977
{{DEFAULTSORT:Шмідт Вальтер}}
[[Категорія:Члени НСДАП]]
[[Категорія:Оберштурмбаннфюрери СС]]

title: Walter Schmidt

Народження: 28 січня 1917 · Бауцен, Саксонське королівство, Німецький Райх

Смерть: 28 липня 2000 (83 роки) · Бремен, Німеччина

Країна: Третій Рейх

Вид збройних сил: Ваффен-СС

Рід військ: Механізовані війська

Звання: Оберштурмбаннфюрер СС

Формування: Дивізія посилення СС · 5-та танкова дивізія СС «Вікінг» · 38-ма гренадерська дивізія СС «Нібелунген»

Командування: II батальйон 10-го панцергренадерського полку СС «Вестланд» · 96-й гренадерський полк СС «Нібелунген»

Війни / битви: Друга світова війна

Нагороди: | Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | Медаль «За вислугу років у СС» (4 роки) | Штурмовий піхотний знак в бронзі | Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» | | Золотий німецький хрест | Нагрудний знак «За поранення» в золоті | Срібний нагрудний знак ближнього бою | | Німецький кінний знак | Німецька імперська відзнака за фізичну підготовку | Спортивний знак СА | | Йольський свічник СС | Нагрудний знак «За танкову атаку» | |

title: Війни / битви

Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям: Залізний хрест 1-го класу · Залізний хрест 2-го класу

Медаль «За вислугу років у СС» (4 роки): Штурмовий піхотний знак в бронзі · Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»

Золотий німецький хрест: Нагрудний знак «За поранення» в золоті · Срібний нагрудний знак ближнього бою

Німецький кінний знак: Німецька імперська відзнака за фізичну підготовку · Спортивний знак СА

Йольський свічник СС: Нагрудний знак «За танкову атаку»


text:
# Історія Габону
Історія Габону

## Доколоніальний період
Вік наскельних малюнків, виявлених на мисі Лопес, оцінюється приблизно в 8000 років. Це найдавніше свідчення перебування людей на території нинішнього Габону. Першими жителями країни були пігмеї, що прийшли сюди з Центральної Африки. Вони жили невеликими групами в тропічних лісах, основними їх заняттями були полювання і збирання.
Наприкінці XI століття почалася міграція племен банту до узбережжя Атлантичного океану. Вони селилися на території нинішнього Габону рятуючись від ворогів або просто в пошуках нових земель. На сході і півдні Габону розселилося плем'я теке, на півночі — плем'я мпонгве. Обидва племені прийшли з півночі, з території нинішнього Камеруну. Про їхнє життя до приходу європейців відомо вкрай мало, однак збережені вироби ремісників і предмети мистецтва говорять про багаті культурні традиції.
У 1700 році народ орунгу заснував власну державу, що стало одним з потужніших центрів работоргівлі. У XIX-му столітті в Габон прийшло плем'я фанґ, відтіснивши колишніх жителів і стали найчисельнішою етнічною групою населення країни. До моменту появи європейців в Габоні місцеве населення жило первіснообщинним ладом і не мало навіть зачатків державності.
Першими з європейців біля узбережжя сучасного Габону з'явилися португальці. У 1472 році капітан Руй ді Сікейра виявив бухту в гирлі річки Комо. За формою цієї бухти він назвав країну португальським словом gabão, що означає плащ з рукавами і капюшоном. Відкрите Сікейрою узбережжі стало центром работоргівлі.
У XVI—XVII століттях в Габон стали припливати голландці, французи, іспанці та англійці. Вони обмінювали свої товари (сіль, зброю, порох, намиста, алкогольні напої тощо) на слонову кістку, ебенове дерево, віск, мед, пальмову олію. У прибережних районах створювалися торгові факторії і католицькі місії.

## Колоніальний період (1839—1960)
Початок колонізації Францією території Габону поклав капітан Л. Е. Буе — Війомез, який заснував у бухті Габон стоянку для кораблів і уклав в 1839 році договір з вождем племені мпонгве Анчуве Кові Рапончомбе, якого французький капітан звернув в християнство і назвав «король Дені».
У 1840-60 роках французькі колонізатори уклали договори з усіма вождями місцевих племен на узбережжі — про «захист і заступництво Франції». У 1849 році французи захопили португальський корабель работоргівців, і звільнені французами негри заснували поселення Лібревіль, нинішню столицю Габону.
З середини XIX-го століття почалося проникнення французів у глибинні райони країни. У 1875-80 роках П'єр де Бразза, який досліджував басейн річки Конго, уклав ряд договорів з вождями місцевих племен. У 1880 році де Бразза заснував місто Франсвіль на сході нинішнього Габону. У 1883 році де Бразза був призначений урядовим комісаром Французької республіки в Західній Африці (території сучасних Габону та Конго).
З кінця XIX-го століття французькі колонізатори стали створювати в Габоні плантації експортних культур — кави і какао, вести лісозаготівлі, а також будувати дороги і морські порти. У 1910 році Габон став однією з чотирьох територій, що входили у Французьку Екваторіальну Африку.
Під час Першої світової війни солдати з Габона брали участь у бойових діях у складі французьких частин. У провінції Волю-Нтем відбувалися зіткнення між сенегальськими стрільцями і німецькими підрозділами з Камеруну.
У період Другої світової війни в Габоні йшли бої між місцевими колоніальними військами (формувались з африканців) проти висадившихся в листопаді 1940 військ генерала Шарля де Голля. Габонці виступали проти де Голля, оскільки вважали його бунтівником, повсталим проти законного уряду Франції.

## Період незалежності (1960— теперішній час)
Габон отримав незалежність в 1960 році. З тієї пори Габон залишається однією з найстабільніших країн континенту, дохід на душу населення в країні — один з найвищих в Африці.
За перші 50 років незалежності Габона на чолі цієї країни стояло всього 2 людини.
Першим президентом був Леон Мба, за конституцією, оприлюдненою, в лютому 1961 , що отримав практично необмежені повноваження. У лютому 1964 четверо молодших офіцерів здійснили військовий переворот в Габоні. Вони запропонували владу лідеру лівої партії ГДСС Обамі. Проте дві роти французьких військ, перекинутих із Сенегалу та Конго, відновили владу президента Мба.
Після смерті Мба в листопаді 1967 президентом став 32-річний Альберт Бернар Бонго (у 1973 він перейшов з християнства в іслам і взяв ім'я ель- Хадж Омар Бонго). Бонго був сином вождя племені теке, з 1964 виконував обов'язки міністра оборони і був спеціальним урядовим комісаром з держбезпеки. Потім він отримав також пости міністра інформації і міністра туризму, а з березня 1967 ще й посаду віце-президента країни.
У 1968 році Бонго офіційно затвердив однопартійний режим в країні, дозволивши існування тільки Габонській демократичної партії (призначивши себе її генеральним секретарем). Для ослаблення міжплемінного суперництва Бонго збільшив кількість міністерських постів, призначивши на них вождів найбільших племен Габону. У березні 1991 Бонго оголосив нову конституцію, яка містила роздільну багатопартійну систему в Габоні.
29 листопада 2005 року оголошені підсумки чергових президентських виборів. Набравши майже 80 % голосів, в черговий раз переміг 70-річний президент ель- Хадж Омар Бонго, який займає цей пост вже 38 років.
8 червня 2009 Омар Бонго помер. Виконуючою обов'язки президента Габону стала Роза Рогомбе, як президент Сенату Габону.
30 серпня 2009 року в Габоні відбулися президентські вибори, в яких брало участь близько двадцяти кандидатів. Перемогу на виборах, набравши 41,7 % голосів, здобув син Омара Бонго Алі Бонго. 16 жовтня 2009 року він офіційно вступив на посаду.
7 січня 2019 року відбулася невдала спроба державного перевороту. Кілька офіцерів спробували захопити владу. Вони записали відеоролик на місцевій радіостанції. Відео поширили соцмережами. Але досить швидко (радіостанцію захопили зранку, а вже в обід офіційна влада придушила заколот) заколотників було схоплено, у столицю Габону ввели війська.
11 травня 2021 року делегація Співдружності вирушила до Габону, коли Алі Бонго відвідав Лондон для зустрічі з генеральним секретарем організації, яка об'єднує 54 англомовні країни.

title: Історія Габону

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Історія Габону'''

== Доколоніальний період ==
Вік [[петрогліф|наскельних малюнків]], виявлених на [[мис Лопес|мисі Лопес]], оцінюється приблизно в 8000 років. Це найдавніше свідчення перебування людей на території нинішнього [[Габон]]у. Першими жителями країни були [[Пігмеї (раса)|пігмеї]], що прийшли сюди з Центральної Африки. Вони жили невеликими групами в тропічних лісах, основними їх заняттями були полювання і збирання.

Наприкінці XI століття почалася міграція племен [[Народи банту|банту]] до узбережжя Атлантичного океану. Вони селилися на території нинішнього [[Габон]]у рятуючись від ворогів або просто в пошуках нових земель. На сході і півдні Габону розселилося плем'я теке, на півночі — плем'я мпонгве. Обидва племені прийшли з півночі, з території нинішнього [[Камерун]]у. Про їхнє життя до приходу європейців відомо вкрай мало, однак збережені вироби ремісників і предмети мистецтва говорять про багаті культурні традиції.

У 1700 році народ орунгу заснував [[королівство Орунгу|власну державу]], що стало одним з потужніших центрів работоргівлі. У XIX-му столітті в Габон прийшло плем'я [[фанґ]], відтіснивши колишніх жителів і стали найчисельнішою етнічною групою населення країни. До моменту появи європейців в Габоні місцеве населення жило [[Первісне суспільство|первіснообщинним ладом]] і не мало навіть зачатків державності.

Першими з європейців біля узбережжя сучасного Габону з'явилися португальці. У 1472 році капітан [[Руй ді Сікейра]] виявив бухту в гирлі річки Комо. За формою цієї бухти він назвав країну португальським словом gabão, що означає плащ з рукавами і капюшоном. Відкрите Сікейрою узбережжі стало центром работоргівлі.

У XVI—XVII століттях в Габон стали припливати голландці, французи, іспанці та англійці. Вони обмінювали свої товари (сіль, зброю, порох, намиста, алкогольні напої тощо) на слонову кістку, ебенове дерево, віск, мед, пальмову олію. У прибережних районах створювалися торгові факторії і католицькі місії.

== Колоніальний період (1839—1960) ==
[[Файл:Colonial Gabon natives postcard 1905.jpg|thumb|right|300px|«Французьке Конго. Місцеві мешканці Габону»: зображення колоніального періоду, 1905 р.]]
Початок колонізації [[Франція|Францією]] території Габону поклав капітан Л. Е. Буе — Війомез, який заснував у бухті Габон стоянку для кораблів і уклав в 1839 році договір з вождем племені мпонгве Анчуве Кові Рапончомбе, якого французький капітан звернув в християнство і назвав «король Дені».

У 1840-60 роках французькі колонізатори уклали договори з усіма вождями місцевих племен на узбережжі — про «захист і заступництво Франції». У 1849 році французи захопили португальський корабель работоргівців, і звільнені французами негри заснували поселення [[Лібревіль]], нинішню столицю Габону.

З середини XIX-го століття почалося проникнення французів у глибинні райони країни. У 1875-80 роках [[П'єр Саворньян де Бразза|П'єр де Бразза]], який досліджував басейн [[Конго (річка)|річки Конго]], уклав ряд договорів з вождями місцевих племен. У 1880 році де Бразза заснував місто [[Франсвіль]] на сході нинішнього Габону. У 1883 році де Бразза був призначений урядовим комісаром Французької республіки в Західній Африці (території сучасних Габону та Конго).

З кінця XIX-го століття французькі колонізатори стали створювати в Габоні плантації експортних культур — кави і какао, вести лісозаготівлі, а також будувати дороги і морські порти. У 1910 році Габон став однією з чотирьох територій, що входили у [[Французька Екваторіальна Африка|Французьку Екваторіальну Африку]].

Під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]] солдати з Габона брали участь у бойових діях у складі французьких частин. У провінції [[Волю-Нтем]] відбувалися зіткнення між сенегальськими стрільцями і німецькими підрозділами з Камеруну.

У період [[Друга світова війна|Другої світової війни]] в Габоні йшли бої між місцевими колоніальними військами (формувались з африканців) проти висадившихся в листопаді 1940 військ генерала Шарля де Голля. Габонці виступали проти де Голля, оскільки вважали його бунтівником, повсталим проти законного уряду Франції.

== Період незалежності (1960 — теперішній час) ==
Габон отримав незалежність в 1960 році. З тієї пори Габон залишається однією з найстабільніших країн континенту, дохід на душу населення в країні — один з найвищих в Африці.
За перші 50 років незалежності Габона на чолі цієї країни стояло всього 2 людини.

Першим президентом був [[Леон Мба]], за конституцією, оприлюдненою, в лютому 1961 , що отримав практично необмежені повноваження. У лютому 1964 четверо молодших офіцерів здійснили військовий переворот в Габоні. Вони запропонували владу лідеру лівої партії ГДСС Обамі. Проте дві роти французьких військ, перекинутих із Сенегалу та Конго, відновили владу президента Мба.

Після смерті Мба в листопаді 1967 президентом став 32-річний [[Омар Бонго|Альберт Бернар Бонго]] (у 1973 він перейшов з християнства в іслам і взяв ім'я ель- Хадж Омар Бонго). Бонго був сином вождя племені теке, з 1964 виконував обов'язки міністра оборони і був спеціальним урядовим комісаром з держбезпеки. Потім він отримав також пости міністра інформації і міністра туризму, а з березня 1967 ще й посаду віце-президента країни.

У 1968 році Бонго офіційно затвердив однопартійний режим в країні, дозволивши існування тільки Габонській демократичної партії (призначивши себе її генеральним секретарем). Для ослаблення міжплемінного суперництва Бонго збільшив кількість міністерських постів, призначивши на них вождів найбільших племен Габону. У березні 1991 Бонго оголосив нову конституцію, яка містила роздільну багатопартійну систему в Габоні.

29 листопада 2005 року оголошені підсумки чергових президентських виборів. Набравши майже 80 % голосів, в черговий раз переміг 70-річний президент ель- Хадж Омар Бонго, який займає цей пост вже 38 років.
8 червня 2009 Омар Бонго помер. Виконуючою обов'язки президента Габону стала Роза Рогомбе, як президент Сенату Габону.

30 серпня 2009 року в Габоні відбулися президентські вибори, в яких брало участь близько двадцяти кандидатів. Перемогу на виборах, набравши 41,7 % голосів, здобув син Омара Бонго [[Алі бен Бонго Ондімба|Алі Бонго]]. 16 жовтня 2009 року він офіційно вступив на посаду.

7 січня 2019 року відбулася [[Спроба перевороту у Габоні (2019)|невдала спроба державного перевороту]]<ref>{{cite news|url=https://www.bbc.com/ukrainian/news-46781240|title=Переворот у Габоні: уряд заявив про арешт офіцерів-заколотників|date=7 січня 2019|publisher=БіБіСі|accessdate=7 січня 2019|archive-date=8 січня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190108013043/https://www.bbc.com/ukrainian/news-46781240}}</ref>. Кілька офіцерів спробували захопити владу. Вони записали відеоролик на місцевій радіостанції. Відео поширили соцмережами. Але досить швидко (радіостанцію захопили зранку, а вже в обід офіційна влада придушила заколот) заколотників було схоплено, у столицю Габону ввели війська.

11 травня 2021 року делегація Співдружності вирушила до Габону, коли Алі Бонго відвідав Лондон для зустрічі з генеральним секретарем організації, яка об'єднує 54 англомовні країни.

== Див. також ==
* [[Королівство Орунгу]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Г. М. Чиркова. Габонская Республика. Москва. «Знание». 1983. -64с. Серия «У политической карты мира». № 1.
* Африка: энциклопедический справочник. Т.1. Москва. «Советская энциклопедия». 1986. -672с. с.403-407.

{{Історія країн світу}}
{{Габон у темах}}
{{ВП-портали|Історія|Габон|Африка}}

[[Категорія:Історія Габону]]
[[Категорія:Історія Африки]]

Країна: Габон


text:
# Чапаєвський (Челябінська область)
Чапаєвський (рос. Чапаевский) — селище у Кизильському районі Челябінської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Полоцьке сільське поселення. Населення становить 141 особу (2010).

## Історія
Від 4 листопада 1926 року належить до Кизильського району Челябінської області.
Згідно із законом від 17 вересня 2004 року органом місцевого самоврядування є Полоцьке сільське поселення.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 204  | ↘141 |

title: Чапаєвський (Челябінська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Чапаєвський
|назва ін.       = Чапаевский
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Челябінська область]]
|район           = [[Кизильський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Полоцьке сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 141 (2010){{RUS-CHE-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+5]], [[Літній час|літом]] [[UTC+6]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Челябінська область
}}
'''Чапаєвський''' ({{lang-ru|Чапаевский}}) — [[селище]] у [[Кизильський район|Кизильському районі]] [[Челябінська область|Челябінської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Полоцьке сільське поселення]]. Населення становить 141 особу (2010){{RUS-CHE-census}}.

== Історія ==

Від 4 листопада [[1926]] року належить до Кизильського району Челябінської області.

Згідно із законом від [[17 вересня]] [[2004]] року органом місцевого самоврядування є Полоцьке сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802017958 |title=Закон Челябинской области от 17 сентября 2004 года № 276-ЗО «О статусе и границах Кизильского муниципального района и сельских поселений в его составе» |accessdate=20 березня 2020 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402103729/http://docs.cntd.ru/document/802017958 }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Чапаевский (Челябинская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Кизильський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Селища Челябінської області]]

[[Категорія:Населені пункти Кизильського району]]

title: селище Чапаєвський

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Челябінська область

Муніципальний район: Кизильський район

Поселення: Полоцьке сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+5, літом UTC+6

Основні дані:
Мапа
· Чапаєвський · Чапаєвський


text:
# Система попередження про наближення ракети
Система попередження про наближення ракети (англ. Missile approach warning, MAW) є частиною авіоніки деяких військових літаків. Датчик виявляє ракети, що атакують літак. Автоматична система попередження спонукає пілота зробити оборонний маневр і застосувати контрзаходи, щоб зірвати наведення ракети.
Перші зенітні ракетні комплекси (ЗРК) були розроблені під час Другої світової війни. Їх вплив на авіацію став суттєвим у 1950-х роках. У відповідь були розроблені засоби радіоелектронної протидії і тактика польоту для їх подолання. Вони виявилися досить успішними за умови надійного та своєчасного попередження про загрозу.

## Загроза ракет з тепловою головкою самонаведення (ТГС)
Аналіз втрат літаків через ворожі дії з 1960-х років показує, що значна частина втрат (можливо, до 70% усіх втрат) пов’язані з ракетами з ТГС, які наводяться на джерело інфрачервоного випромінювання (наприклад, двигун літака). Це може здивувати, оскільки ЗРК із радіолокаційним наведенням мають більшу дальність ураження, є швидшими, мають вищий потенціал маневрування, несуть більші боєголовки та оснащені безконтактними підривачами.
Основною причиною, чому ракети з ТГС були такими ефективними, є те, що розробка ефективних систем попередження проти них зайняла набагато більше часу. Пілоти більшості збитих літаків навіть не здогадувалися про ракетну атаку. З іншого боку, системи попередження про радіолокаційне опромінення довели свою ефективність і застосовувались раніше, що значно підвищило рівень виживання літаків після радіолокаційних загроз.
Перші ракети «повітря-повітря» з ТГС надійшли на озброєння в 1950-х роках. Ця технологія дала змогу створити більш компактні конструкції ракет і, згодом, розробити переносні зенітно-ракетні комплекси (ПЗРК) з ТГС, які надійшли на озброєння в 1960-х роках.
Такі ПЗРК відносно дешеві, стійки до несприятливих умов, прості в експлуатації, а виявити їх важко. Їм не потрібна інфраструктура, яка часто пов’язана з розгортанням ЗРК із радіолокаційним наведенням, яке часто видає їхню присутність.
Було виготовлено величезну кількість ПЗРК (з 1970 року виготовлено аж 700 000 ).
ПЗРК 2-го і 3-го поколінь, які з'явилися в 1980-х роках, мають ще більші можливості та ефективність завдяки новій технології головок самонаведення, вдосконаленим ракетним двигунам і аеродинамічним поліпшенням. Їх характеристики покращилися з точки зору дальності дії, мінімального кута пуску, потенціалу маневрування та ураження цілей за всіма кутами (ПЗРК 1-го покоління обмежувалися лише атаками в тиловому секторі). Вони також стали більш стійкими до засобів радіоелектронного захисту.
Тому ПЗРК стали ще більш небезпечними, особливо для таких уразливих платформ,  як гелікоптери, легкі літаки, комерційні та військові транспортні літаки (під час заходу на посадку та відльоту). Нижча швидкість цих платформ змушує їх проводити більше часу в зоні ураження ПЗРК порівняно з винищувачами та ударними літаками.

## Вимоги до системи попередження про наближення ракети
Захист літальних апаратів від ракет з ТГС у більшості випадків залежить, по-перше, від надійного виявлення та попередження про ракети, а по-друге, від застосування ефективних контрзаходів.
Виняток становлять всеспрямовані інфрачервоні завади, які взагалі не використовують попередження про наближення ракети, оскільки вони просто випромінюють модульовану інфрачервону (ІЧ) енергію, доки вони ввімкнені. Такі ІЧ завади існують з 1970-х років, коли були застосовані правильні методи модуляції завад, вони були достатньо ефективними проти ПЗРК 1-го покоління, які працювали в ближньому ІЧ діапазоні (довжина хвилі випромінювання 1-2 мкм) та використовували амплітудну модуляцію сигналу в ТГС. Поява ПЗРК 2-го і 3-го поколінь змінила це. Вони працюють у середньому ІЧ діапазоні (3-5 мкм) і використовують більш просунуті методи модуляції (наприклад, частотну модуляцію). Замість того, щоб створювати завади цим ракетам, всеспрямована ІЧ завада стала джерелом сигналу для їх наведення.

### Функціональні вимоги
Забезпечення своєчасного попередження про ракету ПЗРК з ТГС є складним технічним завданням. Ці ракети не видають свою присутність перед запуском, вони не використовують радіолокаційне наведення чи лазерне наведення, які демаскують стрільця. Вони, як правило, використовують принцип «вистрілив і забув» і можуть захопити ціль, прискоритися та досягнути цілі й знищити її за секунди. Для виявлення таких ракет можна використати притаманну їм радіолокаційну сигнатуру (хоч і невелику), а також горіння палива (яке, однак, зазвичай триває протягом дуже короткого часу).
Оскільки ПЗРК є зброєю відносно малої дальності (із зоною ураження від 1-3 км до 3-5 км), то тривалість польоту ракети становить близько 3-11 с відповідно.
Система попередження має забезпечувати надійне та своєчасне попередження, щоб дати змогу здійснити заходи протидії. Необхідна майже 100% ймовірність попередження і дуже швидка реакція (приблизно 1 с) для протидії ракеті, запущеній з близької відстані.
Екіпаж покладатиметься на систему лише в тому випадку, якщо буде довіряти їй. Система попередження також повинна мати достатньо низьку частоту хибних тривог, навіть якщо датчики системи освітлюється кількома джерелами (серед яких які можуть бути загрози) з різних напрямків.
Швидка реакція на загрозу та низька частота хибних тривог є суперечливими вимогами. Прийнятне рішення потребує збалансованого підходу, щоб забезпечити найуспішніший кінцевий результат. Оскільки бажаним є попередження за якомога більший час до удару ракети, то система попередження збирає дані від датчиків, а потім формує сигнал попередження, коли досягається певний рівень достовірності. Частоту хибних тривог можна зменшити, застосовуючи оптимальну обробку інформації, що скорочує час від попередження до удару.
Ще однією дуже важливою вимогою є точна інформація про азимут і кут місця атаки. Системи спрямованої інфрачервоної протидії (англ. Directional Infrared Counter Measures, DIRCM) потребують точних кутових координат від системи попередження для достатньо точного початкового наведення (приблизно два градуси), щоб гарантувати своєчасну та успішну протидію ракетам, які наближаються.
Точна інформація про напрямок атаки також важлива для визначення напрямку викидання теплових пасток. Життєво важливо уникати ситуації, коли платформа та викинуті пастки залишаються в миттєвому полі зору ракети, що атакує. У подібних ситуаціях ракети, пройшовши повз пастки, можуть все одно влучити в платформу. Це особливо важливо для повільних літальних апаратів.
Точна інформація про напрямок атаки важлива і для правильного маневрування платформи під час викидання пасток, щоб збільшити відстань промаху. Це більш стосується швидкісних реактивних літаків. Поворот у бік ракети, що наближаються, для збільшення кута між пасткою та платформою особливо важливий у випадках, коли ракета наближається ззаду між секторами на п’ять або сім годин. Якщо інформація про напрямок атаки буде недостатньо точною, пілот цілком може повернути в неправильному напрямку та потрапити в описану вище ситуацію.
Система має бути повністю автоматизованою, оскільки час реакції людини на запуски ракет з близької відстані є надто довгим..

### Фізичні вимоги
Легкі літаки, вертольоти та винищувачі зазвичай мають обмежений простір і запас вантажопідіймальності для встановлення додаткового обладнання. Система також може спричинити несприятливий аеродинамічний опір, що вимагає мінімального розміру обладнання. Крім того, споживання електроенергії має бути в межах потужності електричної системи платформи..

### Вимоги до людино-машинного інтерфейсу
Бажано використовувати інтегрований дисплей з функціями керування, оскільки місце на приладових панелях обмежене. Якщо платформа обладнана як системою попередження про радіолокаційне опромінення, так і системою попередження про наближення ракети, інтерфейс має чітко та недвозначно відображати обидві загрози.
Інтегрований інтерфейс також повинен вказувати стан системи, режим роботи, залишкову кількість пасток тощо. Окремі панелі керування виправдані лише для цілей безпеки польоту, таких як увімкнення/вимкнення засобів радіоелектронної протидії та функції відкидання пасток.

### Міркування щодо вартості
Застосування систем самозахисту супроводжується прямими та опосередкованими витратами.
Прямі витрати охоплюють початкову ціну системи, запасні частини, а також тестове обладнання (щоб переконатися, що можливості системи зберігаються протягом усього життєвого циклу).
Встановлення та інтеграція систем самозахисту на літаках є ще одними прямими витратами.
Непрямі витрати обумовлені погіршенням можливостей літака, спричинених наявністю системи на борту, що, у свою чергу, збільшує витрати на експлуатацію літака.
Тому найнижча початкова ціна системи не обов’язково є ознакою найкращого рішення, оскільки необхідно враховувати всі фактори.

## Типи систем попередження про наближення ракет
У системах попередження використовуються три технології, які ґрунтуються, відповідно, на використанні імпульсно-доплерівського радара, інфрачервоного та ультрафіолетового випромінювання. Кожна технологія має свої переваги та недоліки, які можна підсумувати наступним чином:

### Система попередження на основі імпульсно-доплерівського радара
Переваги
- Може вимірювати відстань і швидкість наближення ракет. Таким чином, вона може визначити час до удару й оптимізувати контрзахід.
- Не залежить від горіння двигуна ракети.
- Менш чутлива до метеоумов.

Недоліки
- Радіолокаційне випромінювання системи попередження можуть видати присутність літака й, таким чином, збільшити його вразливість.
- Дальність виявлення ракет із малим радіолокаційним перетином (таких як ракети ПЗРК), обмежена, що може призвести до пізнього викидання пастки.
- Неможливо виміряти напрямок достатньо точно, щоб керувати системами спрямованої інфрачервоної протидії.
- Інші джерела радіовипромінювань можуть спричиняти хибні тривоги.
- Може створювати завади іншим радарам, якщо робочу частоту не вибрано ретельно.
- Складніше інтегрувати в літак, ніж пасивні системи, через просторові обмеження.

### Система попередження, яка використовує інфрачервоне випромінювання
Переваги
- Потенційно можна досягти більшої дальності виявлення на висоті, де немає завад від земної поверхні.
- На висоті потенційно може виявити тепло ракети після згорання двигуна, але, ймовірно, не на низькій висоті (внаслідок значних інфрачервоних фонових завад).
- Забезпечує достатньо точну інформацію про напрямок атаки для наведення системи спрямованої інфрачервоної протидії та правильного прийняття рішення щодо напрямку викидання пасток та маневрування.

Недоліки
- Дуже низьке пропускання ІЧ випромінювання рідкою водою та льодом унеможливлює всепогодну роботу. Навіть кількох десятків мікрометрів води на лінзі або в атмосфері між загрозою та датчиком достатньо, щоб ефективно засліпити датчики середньохвильового та довгохвильового ІЧ випромінювання.
- Величезна кількість природних (Сонце) і штучних ІЧ завад ускладнює роботу
- Складно забезпечити прийнятні значення частоти хибних тривог та ймовірності попередження про наближення ракет «земля-повітря» через високі інфрачервоні фонові завади, що надходять із землі.
- Потрібна величезна обчислювальна потужність, щоб вирішити проблему хибних тривог, що підвищує вартість системи.
- Два детектори (інфрачервоного та ультрафіолетового (УФ) випромінювання) використовуються в деяких системах для придушення фонових завад і зниження частоти хибних тривог. Хоча це вирішує одні проблеми, одночасно створюються інші через ускладнення системи, збільшення вимог до оптики, чутливості та надзвичайно високої швидкості обробки зображень, що негативно впливає на вартість і надійність.
- Неможливо визначити дальність до ракети.
- Традиційно ІЧ детектори мають дуже вузькі миттєві поля зору для досягнення достатньо хорошого співвідношення сигнал/шум. Тому для забезпечення кругового огляду потрібні великі масиви детекторів, що збільшує витрати
- Потрібні охолоджувані детектори, що ускладнює матеріально-технічне забезпечення життєвого циклу та призводить до високої вартості володіння (перспективним напрямком удосконалення є розробка детекторів, які не потребують охолодження).
- Перспективні ракетні двигуни з низьким ІЧ/УФ випромінюванням можуть зменшити дальність виявлення ракет.

### Система попередження, яка використовує ультрафіолетове випромінювання
Переваги
- Працює в діапазоні довжин хвиль УФ частини спектра, де немає завад від Сонця, і тому немає природних (сонячних) хибних тривог.
- Дуже висока ймовірність попередження в умовах складного фону.
- Всепогодна робота, оскільки система не чутлива до сонячних завад і майже не піддається впливу рідкої води
- Широке миттєве поле зору.
- Надає дуже точну інформацію напрямок атаки для правильного прийняття рішень щодо викидання пасток, маневрування та наведення системи спрямованої інфрачервоної протидії.
- Має короткий час реагування на пуски ракет поблизу.
- Це простіша система, ніж імпульсно-доплерівська чи інфрачервона.
- Не потребує охолодження оптичного датчика та вимагає помірної обчислювальної потужності.
- Низька вартість життєвого циклу.

Недоліки
- Щоб виявити ракету, що наближається, її двигун повинен горіти з високою ефективною температурою, що притаманно твердопаливним двигунам.
- ІЧ системи, ймовірно, кращі на висоті, але ультрафіолетові кращі проти ракет «земля-повітря».
- Не може надати фактичну інформацію про дальність, але можна оцінити час до удару за швидким збільшенням амплітуди сигналу від ракети, що наближається.
- Дальність виявлення може бути обмежена майбутніми ракетними двигунами нової технології з низьким ІЧ/УФ випромінюванням.

## Приклади систем попередження
Наявні системи попередження, а також ті, що знаходяться на стадії розробки, представляють усі три типи технологій. Кожна технологія має сильні та слабкі сторони, і жодна не забезпечує ідеального рішення.

### На основі імпульсно-доплерівського радара
Франція
- MWS - 20 (Damien) спочатку від Dassault Electronique (тепер Thales )

Ізраїль
- EL/M-2160 (ALQ – 199) від ELTA

Японія
- J/APQ – 1 * від Mitsubishi Electronic Corporation

російські системи
- LIP  (застаріла система)
- Арбалет-Д від науково-дослідницької корпорації "Фазотрон"

Великобританія
- PVS 2000 спочатку від GEC Marconi і Plessey Avionics (тепер SELEX і Thales) (застаріла система) [2]

Великобританія та Італія
- AMIDS від SELEX і Elettronica (невідомий статус виробництва/розробки)

США
- AN/ALQ – 127 спочатку від Westinghouse (тепер Northrop Grumman ) (застаріла система)
- AN/ALQ – 153 спочатку від Westinghouse (тепер Northrop Grumman) (застаріла система)
- AN/ALQ – 154 від AIL (застаріла система)
- AN/ALQ – 156 від BAE Systems EI&S

### На основі інфрачервоного випромінювання
Ізраїль
- PAWS від Elisra

France
- DDM-SAMIR/DDM-NG від Sagem і MBDA [3]
- PIMAWS від BGT (невідомий статус виробництва/розробки)

Італія
- Леонардо МАІР [4]

Німеччина і Франція
- MIRAS від Hensoldt (Hensoldt Holding GmbH) і Thales

російська система
- Президент-С (БКО) від КРЕТ та науково-дослідницького інституту "Экран"

Великобританія
- ELIX-IR від Thales UK (невідомий статус виробництва/розробки)

США
- AN/AAR 44B від L-3 Cincinnati Electronics
- MIMS від Northop Grumman (невідомий статус виробництва/розробки)
- JATAS, що розробляється Alliant Techsystems (ATK) і BAE Systems за контрактом USN, початкове оперативне розгортання заплановано на кінець 2015 року.
- AN/AAR-56 від Lockheed Martin для F-22 (робочий)
- Система розподіленої апертури AN/AAQ-37 (DAS) від Northrop Grumman для F-35 (у виробництві/тестуванні)

США та Ізраїль
- PAWS - 2 від Raytheon та Elisra

### На основі ультрафіолетового випромінювання
Німеччина
- AN/AAR 60 або MILDS (система виявлення запуску ракет) від Hensoldt Holding GmbH.[5]

Ізраїль
- Guitar–350 від Rafael (невідомо щодо статусу виробництва/розробки)

Швеція/Південна Африка
- MAW 300 від Saab Avitronics

США
- AN/AAR 47 з модернізованими датчиками AN/AAR-47A(V)2.
- AN/AAR 54 спочатку від Westinghouse (тепер Northrop Grumman)
- AN/AAR 57 спочатку від Sanders (тепер BAE Systems EI&S) [6]

російська система
- 101КС-У є частиною електрооптичної системи 101КС Атолл для літаків Су-57.

wikitext:
[[Файл:A Typhoon F2 fighter ignites its afterburners whilst taking off from RAF Coningsby MOD 45147957.jpg|міні|Циліндричний блок, спрямований назад, прямо над двигунами, є приймачем попередження про наближення ракети (частина Praetorian DASS ).]]
[[Файл:Eurofighter DASS MAW.jpg|альт=Дисплей системи попередження про наближення ракет|міні|Дисплей оборонної системи DASS винищувача [[Eurofighter Typhoon]] показує цілі, виявлені системою попередження про наближення ракет. Ліворуч внизу: система онлайн (символ у формі пісочного годинника) і запаси засобів захисту (C = дипольні відбивачі, F = [[Теплова пастка|теплові пастки]]). Внизу праворуч - статус приманок. Справа - смуга кута підвищення в межах ±60° з позначками +5°, 0° та -5°. Кольорові стрілки вказують швидкість набору (зелена) або зменшення висоти (червона) за їх товщиною.]]
'''Система''' '''попередження про наближення ракети''' ([[Англійська мова|англ.]] ''Missile approach warning, MAW'') є частиною [[Авіоніка|авіоніки]] деяких військових літаків. Датчик виявляє ракети, що атакують літак. Автоматична система попередження спонукає пілота зробити оборонний маневр і застосувати [[контрзаходи]], щоб зірвати наведення ракети.

Перші [[Зенітний ракетний комплекс|зенітні ракетні комплекси]] (ЗРК) були розроблені під час Другої світової війни. Їх вплив на авіацію став суттєвим у 1950-х роках. У відповідь були розроблені [[Радіоелектронна протидія|засоби радіоелектронної протидії]] і тактика польоту для їх подолання. Вони виявилися досить успішними за умови надійного та своєчасного попередження про загрозу.

== Загроза ракет з тепловою головкою самонаведення (ТГС) ==
Аналіз втрат літаків через ворожі дії з 1960-х років показує, що значна частина втрат (можливо, до 70% усіх втрат) пов’язані з [[Теплова головка самонаведення|ракетами з ТГС]], які наводяться на джерело [[Інфрачервоне випромінювання|інфрачервоного випромінювання]] (наприклад, двигун літака). Це може здивувати, оскільки ЗРК із радіолокаційним наведенням мають більшу дальність ураження, є швидшими, мають вищий потенціал маневрування, несуть більші боєголовки та оснащені безконтактними [[Підривач боєприпасу|підривачами]].

Основною причиною, чому ракети з ТГС були такими ефективними, є те, що розробка ефективних систем попередження проти них зайняла набагато більше часу. Пілоти більшості збитих літаків навіть не здогадувалися про ракетну атаку. З іншого боку, [[Система попередження про радіолокаційне опромінення|системи попередження про радіолокаційне опромінення]] довели свою ефективність і застосовувались раніше, що значно підвищило рівень виживання літаків після радіолокаційних загроз.

Перші [[Ракета «повітря — повітря»|ракети «повітря-повітря»]] з ТГС надійшли на озброєння в 1950-х роках. Ця технологія дала змогу створити більш компактні конструкції ракет і, згодом, розробити [[Переносний зенітно-ракетний комплекс|переносні зенітно-ракетні комплекси]] (ПЗРК) з ТГС, які надійшли на озброєння в 1960-х роках.

Такі ПЗРК відносно дешеві, стійки до несприятливих умов, прості в експлуатації, а виявити їх важко. Їм не потрібна інфраструктура, яка часто пов’язана з розгортанням ЗРК із радіолокаційним наведенням, яке часто видає їхню присутність.

Було виготовлено величезну кількість ПЗРК (з 1970 року виготовлено аж 700 000<ref>{{Citation|title=Transnational Threats Update|date=2003|volume=1|number=10|url=http://www.csis.org/analysis/transnational-threats-update-july-2003-vol-1-no-10}}</ref> ).

ПЗРК 2-го і 3-го поколінь, які з'явилися в 1980-х роках, мають ще більші можливості та ефективність завдяки новій технології головок самонаведення, вдосконаленим ракетним двигунам і аеродинамічним поліпшенням. Їх характеристики покращилися з точки зору дальності дії, мінімального кута пуску, потенціалу маневрування та ураження цілей за всіма кутами (ПЗРК 1-го покоління обмежувалися лише атаками в тиловому секторі). Вони також стали більш стійкими до засобів [[Радіоелектронний захист|радіоелектронного захисту]].

Тому ПЗРК стали ще більш небезпечними, особливо для таких уразливих платформ,  як гелікоптери, легкі літаки, комерційні та військові транспортні літаки (під час заходу на посадку та відльоту). Нижча швидкість цих платформ змушує їх проводити більше часу в зоні ураження ПЗРК порівняно з винищувачами та ударними літаками.

== Вимоги до системи попередження про наближення ракети ==
Захист літальних апаратів від ракет з ТГС у більшості випадків залежить, по-перше, від надійного виявлення та попередження про ракети, а по-друге, від застосування ефективних контрзаходів.

Виняток становлять [[Засоби інфрачервоної протидії|всеспрямовані інфрачервоні завади]], які взагалі не використовують попередження про наближення ракети, оскільки вони просто випромінюють модульовану інфрачервону (ІЧ) енергію, доки вони ввімкнені. Такі ІЧ завади існують з 1970-х років, коли були застосовані правильні методи модуляції завад, вони були достатньо ефективними проти ПЗРК 1-го покоління, які працювали в ближньому ІЧ діапазоні ([[довжина хвилі]] випромінювання 1-2&nbsp;мкм) та використовували амплітудну [[Модуляція|модуляцію]] сигналу в ТГС. Поява ПЗРК 2-го і 3-го поколінь змінила це. Вони працюють у середньому ІЧ діапазоні (3-5&nbsp;мкм) і використовують більш просунуті методи модуляції (наприклад, частотну модуляцію). Замість того, щоб створювати завади цим ракетам, всеспрямована ІЧ завада стала джерелом сигналу для їх наведення.

=== Функціональні вимоги ===
Забезпечення своєчасного попередження про ракету ПЗРК з ТГС є складним технічним завданням. Ці ракети не видають свою присутність перед запуском, вони не використовують радіолокаційне наведення чи лазерне наведення, які демаскують стрільця. Вони, як правило, використовують принцип «вистрілив і забув» і можуть захопити ціль, прискоритися та досягнути цілі й знищити її за секунди. Для виявлення таких ракет можна використати притаманну їм радіолокаційну сигнатуру (хоч і невелику), а також горіння палива (яке, однак, зазвичай триває протягом дуже короткого часу).

Оскільки ПЗРК є зброєю відносно малої дальності (із зоною ураження від 1-3&nbsp;км до 3-5&nbsp;км), то тривалість польоту ракети становить близько 3-11&nbsp;с відповідно.

Система попередження має забезпечувати надійне та своєчасне попередження, щоб дати змогу здійснити заходи протидії. Необхідна майже 100% [[Імовірність|ймовірність]] попередження і дуже швидка реакція (приблизно 1 с) для протидії ракеті, запущеній з близької відстані.

Екіпаж покладатиметься на систему лише в тому випадку, якщо буде довіряти їй. Система попередження також повинна мати достатньо низьку частоту [[Помилки першого і другого роду|хибних тривог]], навіть якщо датчики системи освітлюється кількома джерелами (серед яких які можуть бути загрози) з різних напрямків.

Швидка реакція на загрозу та низька частота хибних тривог є суперечливими вимогами. Прийнятне рішення потребує збалансованого підходу, щоб забезпечити найуспішніший кінцевий результат. Оскільки бажаним є попередження за якомога більший час до удару ракети, то система попередження збирає дані від датчиків, а потім формує сигнал попередження, коли досягається певний рівень достовірності. Частоту хибних тривог можна зменшити, застосовуючи оптимальну обробку інформації, що скорочує час від попередження до удару.

Ще однією дуже важливою вимогою є точна інформація про [[азимут]] і кут місця атаки. Системи спрямованої інфрачервоної протидії ([[Англійська мова|англ.]] ''Directional Infrared Counter Measures, DIRCM'') потребують точних кутових координат від системи попередження для достатньо точного початкового наведення (приблизно два градуси), щоб гарантувати своєчасну та успішну протидію ракетам, які наближаються.

Точна інформація про напрямок атаки також важлива для визначення напрямку викидання [[Теплова пастка|теплових пасток]]. Життєво важливо уникати ситуації, коли платформа та викинуті пастки залишаються в миттєвому полі зору ракети, що атакує. У подібних ситуаціях ракети, пройшовши повз пастки, можуть все одно влучити в платформу. Це особливо важливо для повільних літальних апаратів.

Точна інформація про напрямок атаки важлива і для правильного маневрування платформи під час викидання пасток, щоб збільшити відстань промаху. Це більш стосується швидкісних реактивних літаків. Поворот у бік ракети, що наближаються, для збільшення кута між пасткою та платформою особливо важливий у випадках, коли ракета наближається ззаду між секторами на п’ять або сім годин. Якщо інформація про напрямок атаки буде недостатньо точною, пілот цілком може повернути в неправильному напрямку та потрапити в описану вище ситуацію.

Система має бути повністю автоматизованою, оскільки час реакції людини на запуски ракет з близької відстані є надто довгим..

=== Фізичні вимоги ===
Легкі літаки, вертольоти та винищувачі зазвичай мають обмежений простір і запас вантажопідіймальності для встановлення додаткового обладнання. Система також може спричинити несприятливий аеродинамічний опір, що вимагає мінімального розміру обладнання. Крім того, споживання електроенергії має бути в межах потужності електричної системи платформи..

=== Вимоги до людино-машинного інтерфейсу ===
Бажано використовувати інтегрований дисплей з функціями керування, оскільки місце на приладових панелях обмежене. Якщо платформа обладнана як системою попередження про радіолокаційне опромінення, так і системою попередження про наближення ракети, інтерфейс має чітко та недвозначно відображати обидві загрози.

Інтегрований інтерфейс також повинен вказувати стан системи, режим роботи, залишкову кількість пасток тощо. Окремі панелі керування виправдані лише для цілей безпеки польоту, таких як увімкнення/вимкнення засобів радіоелектронної протидії та функції відкидання пасток.

=== Міркування щодо вартості ===
Застосування систем самозахисту супроводжується прямими та опосередкованими витратами.

Прямі витрати охоплюють початкову ціну системи, запасні частини, а також тестове обладнання (щоб переконатися, що можливості системи зберігаються протягом усього життєвого циклу).

Встановлення та інтеграція систем самозахисту на літаках є ще одними прямими витратами.

Непрямі витрати обумовлені погіршенням можливостей літака, спричинених наявністю системи на борту, що, у свою чергу, збільшує витрати на експлуатацію літака.

Тому найнижча початкова ціна системи не обов’язково є ознакою найкращого рішення, оскільки необхідно враховувати всі фактори.

== Типи систем попередження про наближення ракет ==
У системах попередження використовуються три технології, які ґрунтуються, відповідно, на використанні імпульсно-доплерівського [[радар]]а, інфрачервоного та [[Ультрафіолетове випромінювання|ультрафіолетового випромінювання]]. Кожна технологія має свої переваги та недоліки, які можна підсумувати наступним чином:

=== Система попередження на основі імпульсно-доплерівського радара ===

; Переваги

* Може вимірювати відстань і швидкість наближення ракет. Таким чином, вона може визначити час до удару й оптимізувати контрзахід.
* Не залежить від горіння двигуна ракети.
* Менш чутлива до метеоумов.

; Недоліки

* Радіолокаційне випромінювання системи попередження можуть видати присутність літака й, таким чином, збільшити його вразливість.
* Дальність виявлення ракет із малим радіолокаційним перетином (таких як ракети ПЗРК), обмежена, що може призвести до пізнього викидання пастки.
* Неможливо виміряти напрямок достатньо точно, щоб керувати системами спрямованої інфрачервоної протидії.
* Інші джерела радіовипромінювань можуть спричиняти хибні тривоги.
* Може створювати завади іншим радарам, якщо робочу частоту не вибрано ретельно.
* Складніше інтегрувати в літак, ніж пасивні системи, через просторові обмеження.

=== Система попередження, яка використовує інфрачервоне випромінювання ===

; Переваги

* Потенційно можна досягти більшої дальності виявлення на висоті, де немає завад від земної поверхні.
* На висоті потенційно може виявити тепло ракети після згорання двигуна, але, ймовірно, не на низькій висоті (внаслідок значних інфрачервоних фонових завад).
* Забезпечує достатньо точну інформацію про напрямок атаки для наведення системи спрямованої інфрачервоної протидії та правильного прийняття рішення щодо напрямку викидання пасток та маневрування.

; Недоліки

* Дуже низьке пропускання ІЧ випромінювання рідкою водою та льодом унеможливлює всепогодну роботу. Навіть кількох десятків мікрометрів води на лінзі або в атмосфері між загрозою та датчиком достатньо, щоб ефективно засліпити датчики середньохвильового та довгохвильового ІЧ випромінювання.
* Величезна кількість природних (Сонце) і штучних ІЧ завад ускладнює роботу
* Складно забезпечити прийнятні значення частоти хибних тривог та ймовірності попередження про наближення ракет «земля-повітря» через високі інфрачервоні фонові завади, що надходять із землі.
* Потрібна величезна обчислювальна потужність, щоб вирішити проблему хибних тривог, що підвищує вартість системи.
* Два детектори (інфрачервоного та ультрафіолетового (УФ) випромінювання) використовуються в деяких системах для придушення фонових завад і зниження частоти хибних тривог. Хоча це вирішує одні проблеми, одночасно створюються інші через ускладнення системи, збільшення вимог до оптики, чутливості та надзвичайно високої швидкості обробки зображень, що негативно впливає на вартість і надійність.
* Неможливо визначити дальність до ракети.
* Традиційно ІЧ детектори мають дуже вузькі миттєві поля зору для досягнення достатньо хорошого [[співвідношення сигнал/шум]]. Тому для забезпечення кругового огляду потрібні великі масиви детекторів, що збільшує витрати
* Потрібні охолоджувані детектори, що ускладнює матеріально-технічне забезпечення життєвого циклу та призводить до високої вартості володіння (перспективним напрямком удосконалення є розробка детекторів, які не потребують охолодження).
* Перспективні ракетні двигуни з низьким ІЧ/УФ випромінюванням можуть зменшити дальність виявлення ракет.

=== Система попередження, яка використовує ультрафіолетове випромінювання ===

; Переваги

* Працює в діапазоні довжин хвиль УФ частини спектра, де немає завад від Сонця, і тому немає природних (сонячних) хибних тривог.
* Дуже висока ймовірність попередження в умовах складного фону.
* Всепогодна робота, оскільки система не чутлива до сонячних завад і майже не піддається впливу рідкої води
* Широке миттєве поле зору.
* Надає дуже точну інформацію напрямок атаки для правильного прийняття рішень щодо викидання пасток, маневрування та наведення системи спрямованої інфрачервоної протидії.
* Має короткий час реагування на пуски ракет поблизу.
* Це простіша система, ніж імпульсно-доплерівська чи інфрачервона.
* Не потребує охолодження оптичного датчика та вимагає помірної обчислювальної потужності.
* Низька вартість життєвого циклу.

; Недоліки

* Щоб виявити ракету, що наближається, її двигун повинен горіти з високою ефективною температурою, що притаманно [[Твердопаливний ракетний двигун|твердопаливним двигунам]].
* ІЧ системи, ймовірно, кращі на висоті, але ультрафіолетові кращі проти ракет «земля-повітря».
* Не може надати фактичну інформацію про дальність, але можна оцінити час до удару за швидким збільшенням амплітуди сигналу від ракети, що наближається.
* Дальність виявлення може бути обмежена майбутніми ракетними двигунами нової технології з низьким ІЧ/УФ випромінюванням.

== Приклади систем попередження ==
Наявні системи попередження, а також ті, що знаходяться на стадії розробки, представляють усі три типи технологій. Кожна технологія має сильні та слабкі сторони, і жодна не забезпечує ідеального рішення.

=== На основі імпульсно-доплерівського радара ===

; Франція

* MWS - 20 (Damien) спочатку від Dassault Electronique (тепер [[Thales Group|Thales]] )

; Ізраїль

* EL/M-2160 (ALQ – 199) від ELTA

; Японія

* J/APQ – 1 * від Mitsubishi Electronic Corporation

; російські системи

* LIP  (застаріла система)
* Арбалет-Д від науково-дослідницької корпорації "Фазотрон"

; Великобританія

* PVS 2000 спочатку від GEC Marconi і Plessey Avionics (тепер SELEX і [[Thales Group|Thales]]) (застаріла система) <ref>{{Cite web|title=Missile Approach Warner and Advanced Missile Detection System, PVS2000 :: Rochester Avionic Archives|url=https://rochesteravionicarchives.co.uk/document-archive/brochures/missile-approach-warner-and-advanced-missile-detection-system-pvs2000|accessdate=2023-05-01|website=rochesteravionicarchives.co.uk}}</ref>

; Великобританія та Італія

* AMIDS від SELEX і Elettronica (невідомий статус виробництва/розробки)

; США

* AN/ALQ – 127 спочатку від Westinghouse (тепер [[Northrop Grumman]] ) (застаріла система)
* AN/ALQ – 153 спочатку від Westinghouse (тепер Northrop Grumman) (застаріла система)
* AN/ALQ – 154 від AIL (застаріла система)
* AN/ALQ – 156 від BAE Systems EI&amp;S

=== На основі інфрачервоного випромінювання ===

; Ізраїль

* PAWS від Elisra

; France

* DDM-SAMIR/DDM-NG від Sagem і [[MBDA]] <ref>{{Cite web|title=Le premier Rafale de la "tranche 4" débarque dans les forces|url=https://www.air-cosmos.com/article/le-premier-rafale-de-la-tranche-4-dbarque-dans-les-forces-20407|accessdate=2020-08-04|website=Air et Cosmos|date=23 вересня 2013}}</ref>
* PIMAWS від BGT (невідомий статус виробництва/розробки)

; Італія

* Леонардо МАІР <ref>{{Cite web|url=https://electronics.leonardo.com/en/products/mair|title=MAIR|website=Leonardo|accessdate=7 квітня 2023}}</ref>

; Німеччина і Франція

* MIRAS від Hensoldt (Hensoldt Holding GmbH) і Thales

; російська система

* Президент-С (БКО) від КРЕТ та науково-дослідницького інституту "Экран"

; Великобританія

* ELIX-IR від Thales UK (невідомий статус виробництва/розробки)

; США

* AN/AAR 44B від L-3 Cincinnati Electronics
* MIMS від Northop Grumman (невідомий статус виробництва/розробки)
* JATAS, що розробляється [[Alliant Techsystems]] (ATK) і BAE Systems за контрактом USN, початкове оперативне розгортання заплановано на кінець 2015 року.
* AN/AAR-56 від Lockheed Martin для [[Lockheed Martin F-22 Raptor|F-22]] (робочий)
* Система розподіленої апертури AN/AAQ-37 (DAS) від Northrop Grumman для [[Lockheed Martin F-35 Lightning II|F-35]] (у виробництві/тестуванні)

; США та Ізраїль

* PAWS - 2 від Raytheon та Elisra

=== На основі ультрафіолетового випромінювання ===

; Німеччина

* AN/AAR 60 або MILDS (система виявлення запуску ракет) від Hensoldt Holding GmbH.<ref name="euro technol">[https://archive.today/20130408230820/http://www.eadsnorthamerica.com/north-america/usa/en/Electronic-warfare-and-self-protection/MILDS--AN-AAR-60.html "MILDS AN/AAR-60 Missile Warning System."] ''EADS North America'', Retrieved 18 July 2013.</ref>

; Ізраїль

* Guitar–350 від [[Rafael Advanced Defense Systems|Rafael]] (невідомо щодо статусу виробництва/розробки)

; Швеція/Південна Африка

* MAW 300 від Saab Avitronics

; США

* AN/AAR 47 з модернізованими датчиками AN/AAR-47A(V)2.
* AN/AAR 54 спочатку від Westinghouse (тепер Northrop Grumman)
* AN/AAR 57 спочатку від Sanders (тепер BAE Systems EI&S) <ref>{{Cite web|title=Northrop Grumman to Install AN/AAR-54(V) Warning Systems on Royal Netherlands Helicopters|url=https://news.northropgrumman.com/news/releases/northrop-grumman-to-install-an-aar-54-v-warning-systems-on-royal-netherlands-helicopters|website=Northrop Grumman Newsroom|accessdate=3 липня 2022|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220703170459/https://news.northropgrumman.com/news/releases/northrop-grumman-to-install-an-aar-54-v-warning-systems-on-royal-netherlands-helicopters|archivedate=3 July 2022|date=16 червня 2001}}</ref>

; російська система

* 101КС-У є частиною електрооптичної системи 101КС Атолл для літаків Су-57.

== Див. також ==

* [[Система попередження про радіолокаційне опромінення]]
* [[Теплова головка самонаведення]]
* [[Засоби інфрачервоної протидії]]
* [[Хибна ціль]]
* [[Теплова пастка]]
* [[Активний захист]]
* [[Лазерний приймач попередження]]
* [[Радіоелектронна боротьба]]
* [[Активна радіолокація]]

== Примітки ==
<references />
== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20080409155137/http://www.armada.ch/07-6/02_Aircraft_Self_Protection.pdf Aircraft Self Protection (PDF)]
* [http://www.ausairpower.net/TE-IR-Guidance.html Heat-Seeking Missile Guidance]

[[Категорія:Системи попередження]]
[[Категорія:Військові засоби протидії]]


text:
# Северинівка (Кам'янський район)
Севери́нівка (рос. Севериновка; рум. Severinovca) — українське село в Кам'янському районі в Молдові (Придністров'ї).

## Опис села
Село розташоване в центральній частині району. Сільські вулиці простягнулись по обох сторонах вздовж каньйоноподібної річки Кам'янка, маловодного притоку Дністра. Конфігурація села лінійна з багаторядною забудовою. В південній частині село з'єднується з забудовою міста Кам'янка, а в північній — з селом Хрустова. За останні роки поступово зменшувалась чисельність жителів. Станом на 2008 рік в селі проживає 690 чол.
У селі проживають переважно українці — 80%, а також молдовани (близько 15%) та росіяни. Серед віруючих переважно православні.

## Історія
Северинівка отримала свою назву в честь одного із синів князя Любомирського, а раніше називалася Деренковим.
Ще в 1709 році існувало доволі значне поселення, що складалось головним чином із шляхтичів, яким князем Любомирським здавались подарункові садиби.
Наприкінці XVIII ст. при Катерині II Северинівка була конфіскована в казну за борги князя Любомирського. В ті часи тут проживало 974 православні парафіяни, більшу частину яких складали селяни-українці. Головним заняттям жителів було хліборобство, багато промишляли візництвом. В окремих дворах займалися товарним овочівництвом на угіддях, за що отримали звання «капусники».
У 1867 р. на кошти, відпущені скарбницею, в селі збудували церкву на честь Покрова Пресвятої Богородиці. Тоді ж спорудили дзвіницю і відкрили церковно-приходську школу.
Відомо, що в 1888 р. Северинівка та інші приходи Ольгопольського повіту відвідав з інспекцією Єпископ Балтський Преосвященний Димитрій. Він випробував учнів церковноприходської школи на знання священної історії та катехизису і схвалив їх високий рівень знань.
На початку XX ст. село було охоплено селянськими хвилюваннями.
Зі становленням влади Рад поміщицька земля була перерозподілена за числом душ в кожному дворі, а біднякам роздали сільськогосподарський інвентар, насіння, худобу.
У відповідь на продрозкладку, що проводилась владою, в Северинівці було піднято антирадянське повстання. Картельний загін Червоної Армії оточив село. 70 жителів Северинівки, затриманих як учасників повстання, було розстріляно. Як додаткова міра залякування було заборонено ховати вбитих.
В середині 20-х в селі розпочалась колективізація. Жителі села згадували: «Комуни організовували з батраків. Заможніших селян стали виганяти з власних будинків, а землю, худобу та інвентар забирали в колгосп. У колгоспі не було приміщень ля худоби і годувати її не було чим. Так і губили добро». Перший колгосп в Северинівці називався «Борець праці».
В 1941 році село зайняли румунські війська, що утворили сільськогосподарську комуну. В період окупації в селі діяла підпільна антифашистська організація. Підпільники випускали листівки, саботували посів та збір урожаю.
В післявоєнний період в Северинівці було розміщено відділення Кам'янського радгоспу ім. Калініна. Радгосп базувався на вирощуванні зернових, технічних та кормових культур, садівництві та городництві.
В 60-70 рр. в селі були побудовані школа, дитячий садок, Будинок культури, магазин, фельдшерсько-акушерський пункт, розбитий парк, відкрився Літературно-меморіальний музей П. П. Вершигори та бюст героя, встановлений пам'ятник односільчанам, що загинули на фронтах війни.
В 90-ті рр. в селі був відкритий молитовний дім Покрова Пресвятої Богородиці.

## Уродженці села
- Вершигора Петро Петрович — російський радянський письменник, Герой Радянського Союзу.
- Лефтій Антоніна Володимирівна (1945) — радянська, українська актриса.
- Мариківський Євмен Іванович — український радянський диригент, педагог.

title: Северинівка (Кам'янський район)

wikitext:
{{Otheruses|тип=НП|Северинівка}}
{{Населений пункт Молдови
| тип                    = село
| назва                  = Северинівка
| місцева назва          = {{lang-mo|Severinovca}}
| прапор =
| опис прапора =
| герб =
| опис герба =
| зображення = Severinovka (Kamenskiy Raion)-1.JPG
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування =
| опис розташування =
| mapx =
| mapy =
| marksize =
| район = [[Кам'янський район (Молдова)|Кам'янський район]]
| комуна =
| засноване =
| перша згадка = [[1709]]
| агломерація =
| статус =
| поділ =
| населення = 690 ([[2008]])
| площа =
| ref-площа =
| густота =
| поштові індекси =
| код =
| координати = {{coord|48|04|13|N|28|43|15|E|scale:100000|display=inline,title}}
| висота =
| водойма = [[Кам'янка (притока Дністра)|Кам'янка]]
| етнікон =
| станція =
| відстань =
| залізниця р =
| ref-залізниця р =
| автошлях р =
| ref-автошлях р =
| фізична р =
| ref-фізична р =
| залізниця с =
| фізична с =
| автошлях с =
| міста-побратими =
| день населеного пункту =
| адреса =
| вебсторінка  =
| примар =
| ремарки =
}}

'''Севери́нівка''' ({{lang-ru|Севериновка}}; {{lang-mo|Severinovca}}) — [[українці|українське]] [[село]] в [[Кам'янський район (Молдова)|Кам'янському районі]] в [[Молдова|Молдові]] ([[Придністровська Молдавська Республіка|Придністров'ї]]).

== Опис села ==
Село розташоване в центральній частині району. Сільські вулиці простягнулись по обох сторонах вздовж каньйоноподібної річки [[Кам'янка (притока Дністра)|Кам'янка]], маловодного притоку [[Дністер|Дністра]]. Конфігурація села лінійна з багаторядною забудовою. В південній частині село з'єднується з забудовою міста [[Кам'янка (Молдова)|Кам'янка]], а в північній — з селом [[Хрустова]]. За останні роки поступово зменшувалась чисельність жителів. Станом на [[2008]] рік в селі проживає 690 чол.

У селі проживають переважно [[українці]] — 80%, а також [[молдовани]] (близько 15%) та [[росіяни]]. Серед віруючих переважно [[православна церква|православні]].

== Історія ==
Северинівка отримала свою назву в честь одного із синів князя [[Любомирські|Любомирського]], а раніше називалася Деренковим.

Ще в [[1709]] році існувало доволі значне поселення, що складалось головним чином із шляхтичів, яким князем Любомирським здавались подарункові садиби.

Наприкінці XVIII ст. при [[Катерина II (імператриця Росії)|Катерині II]] Северинівка була конфіскована в казну за борги князя Любомирського. В ті часи тут проживало 974 [[православна церква|православні]] парафіяни, більшу частину яких складали селяни-[[українці]]. Головним заняттям жителів було хліборобство, багато промишляли візництвом. В окремих дворах займалися товарним овочівництвом на угіддях, за що отримали звання «капусники».

У [[1867]] р. на кошти, відпущені скарбницею, в селі збудували церкву на честь Покрова Пресвятої Богородиці. Тоді ж спорудили дзвіницю і відкрили церковно-приходську школу.

Відомо, що в [[1888]] р. Северинівка та інші приходи [[Ольгопільський повіт|Ольгопольського повіту]] відвідав з інспекцією Єпископ Балтський Преосвященний Димитрій. Він випробував учнів церковноприходської школи на знання священної історії та катехизису і схвалив їх високий рівень знань.

На початку XX ст. село було охоплено селянськими хвилюваннями.

Зі становленням влади Рад поміщицька земля була перерозподілена за числом душ в кожному дворі, а біднякам роздали сільськогосподарський інвентар, насіння, худобу.

У відповідь на [[продрозкладка|продрозкладку]], що проводилась владою, в Северинівці було піднято антирадянське повстання. Картельний загін [[Червона Армія|Червоної Армії]] оточив село. 70 жителів Северинівки, затриманих як учасників повстання, було розстріляно. Як додаткова міра залякування було заборонено ховати вбитих.

В середині 20-х в селі розпочалась колективізація. Жителі села згадували: «Комуни організовували з батраків. Заможніших селян стали виганяти з власних будинків, а землю, худобу та інвентар забирали в колгосп. У колгоспі не було приміщень ля худоби і годувати її не було чим. Так і губили добро». Перший колгосп в Северинівці називався «Борець праці».

В [[1941]] році село зайняли румунські війська, що утворили сільськогосподарську комуну. В період окупації в селі діяла підпільна антифашистська організація. Підпільники випускали листівки, саботували посів та збір урожаю.

В післявоєнний період в Северинівці було розміщено відділення Кам'янського радгоспу ім. Калініна. Радгосп базувався на вирощуванні зернових, технічних та кормових культур, садівництві та городництві.

В 60-70 рр. в селі були побудовані школа, дитячий садок, Будинок культури, магазин, фельдшерсько-акушерський пункт, розбитий парк, відкрився Літературно-меморіальний музей [[Вершигора Петро Петрович|П. П. Вершигори]] та бюст героя, встановлений пам'ятник односільчанам, що загинули на фронтах війни.

В 90-ті рр. в селі був відкритий молитовний дім Покрова Пресвятої Богородиці.

== Уродженці села ==
* [[Вершигора Петро Петрович]] — російський радянський письменник, [[Герой Радянського Союзу]].
* [[Лефтій Антоніна Володимирівна]] (1945) — радянська, українська актриса.
* [[Мариківський Євмен Іванович]] — український радянський диригент, педагог.

== Джерела ==
* Кривенко А. В., Бурла М. П., Фоменко В. Г. и др. География Каменского района ПМР. -Тирасполь, 2009. −191 с.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* {{SgKP|X|462|Sewerynówka (7)}}

{{Commonscat|Severinovka (Kamenskiy Raion)}}
{{Кам'янський район (Молдова)}}

[[Категорія:Кам'янський район (Молдова)]]
[[Категорія:Села Молдови]]

title: Основні дані

Країна: Молдова

Район: Кам'янський район

Часовий пояс: UTC+2 і UTC+3

Висота над р.м.: 54 м м

Водойма: Кам'янка

title: Відстань

Відстань:
До районного центру
До Кишинева

title: Ідентифікатори і посилання

title: Карта

Карта:
СеверинівкаСеверинівка (Молдова)
Северинівка у Вікісховищі


text:
# Джамра
Джамра (англ. Jamrah, араб. جمرة) — поселення в Сирії, що об'єднує невеличку друзьку общину в нохії Ес-Санамейн, яка входить до складу мінтаки Ес-Санамейн у південній сирійській мухафазі Дара.

title: Джамра

wikitext:
{{НП
 |статус                  = поселення
 |українська назва        = Джамра
 |оригінальна назва   = {{lang-en|Jamrah}}<br/>{{lang-ar|جمرة}}
 |підпорядкування              =
 |країна                  = [[Сирія]]
 |герб                    =
 |прапор                    =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора            =
  |lat_dir =N |lat_deg = 33|lat_min = 01|lat_sec = 28
  |lon_dir =E |lon_deg = 36|lon_min = 21|lon_sec = 09
  |CoordAddon             = type:city(87000)_region:SY
 |розмір карти регіону    =
 |розмір карти району     =
 |вид регіону             = Адміністративний поділ Сирії{{!}}Мухафаза
 |регіон                  = Дара (провінція){{!}}Дара
 |регіон у таблиці        =
 |вид району              = Адміністративний поділ Сирії{{!}}Мінтака
 |район                   = [[Ес-Санамейн (мінтака)]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              = [[Ес-Санамейн (нохія)]]
 |община                  =
 |община в таблиці        =
 |карта країни            =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ      =
 |вид голови               =
 |голова                   =
 |дата заснування          =
 |перша згадка       =
 |попередні назви           =
 |статус з                =
 |площа                 =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
  |населення              =
  |рік перепису           =
  |густота населення              =
  |агломерація            =
  |національний склад    = [[друзи]]
  |конфесійний склад= [[мусульмани]]
  |катойконім            =
 |часовий пояс            = +2
 |DST                     =
 |телефонний код          =
 |поштовий індекс         =
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      =
 |цифровий ідентифікатор  =
 |мова сайту              =
}}

'''Джамра''' ({{lang-en|Jamrah}}, {{lang-ar|جمرة}}) — поселення<ref>адміністративна одиниця четвертого рівня</ref> в [[Сирія|Сирії]], що об'єднує невеличку [[друзи|друзьку]] общину в нохії [[Ес-Санамейн (нохія)|Ес-Санамейн]], яка входить до складу мінтаки [[Ес-Санамейн (мінтака)|Ес-Санамейн]] у південній сирійській мухафазі [[Дара (провінція)|Дара]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Syria-geo-stub}}

[[Категорія:Села Сирії]]
[[Категорія:Населені пункти мінтаки Ес-Санамейн]]

title: Країна

Країна: Сирія

Мухафаза: Дара

Мінтака: Ес-Санамейн (мінтака)

Національний склад: друзи

Конфесійний склад: мусульмани