text:
# Первородний гріх
Перворо́дний гріх (лат. peccatum originale) — християнський богословський термін на позначення першого гріха, який здійснили Адам і Єва, а також наслідків цього гріха, присутнього в кожній людині. У другому значенні первородний гріх найчастіше позначає стан гріха, у якому перебуває людство з моменту гріхопадіння людини, котре сталося через переступ Адама і Єви у Едемі, тобто через непослух, який виразився у споживанні з дерева пізнання добра і зла. Цей стан гріха передався усьому людству і продовжується у втраті природної святості та справедливості, які мали Адам і Єва до того, як з'їли заборонений плід. Богословське вчення про первородний гріх і його наслідки називається - амартологія.
Опосередковано концепція первородного гріха як спадкового вперше з'являється у Іренея Ліонського бл. 180 року у його полеміці з гностиками, однак власне поняття «первородний гріх» ввів західний богослов Авґустин Аврелій у полеміці проти пелагіанства. Авґустин спирався на послання апостола Павла (Рим. 5:12–21 та 1 Кор. 15:21–22) та Книгу Псалмів (Пс. 51:5). Інші ранні західні отці церкви III–IV століть (Тертулліан, Кипріан Карфагенський, Амвросій Медіоланський та Амброзіастер) також підтримували цю концепцію. Східні отці церкви це поняття ніколи не вживали, і в православній церкві його стали використовувати лише з XIX століття і з суттєвими застереженнями.
Погляди Авґустина були популярні серед протестантських реформаторів, зокрема Мартін Лютер і Кальвін пов'язували первородний гріх із «пожаданням», спрямуванням до зла, яке, на їхню думку, зберігалося навіть після хрещення і повністю знищувало свободу, хоча на думку Авґустина первородний гріх лише ослаблював свободу волі, але не знищував її повністю.
У сучасній римо-католицькій церкві притримуються доктрини первородного гріха на основі позицій Авґустина. У сучасній Православній церкві термін вживають на позначення первісної пошкодженості людської природи, але заперечують особисту юридичну відповідальність за цей гріх. У протестантських деномінаціях погляди на поняття дуже різноманітні — від повного заперечення, до ключового значення у теології.

## Походження терміна
Термін «перворідний гріх» (лат. peccatum originale) був запропонований св. Августином (пом. 430) і на сьогодні повсюдно прийнятий християнством.
Однак, слід зауважити, що в ужиток православного богослов'я термін «перворідний гріх» увійшов лише з початку XIX ст., а в богословському лексиконі східних св. Отців такого терміна взагалі немає. Що стосується Символу віри, то хоча там і говориться про хрещення «у прощення гріхів», але нічого не говориться про «перворідний гріх». Так що за своїм походженням доктрина, що розглядається — західна (латинська).
Нині, як правило, богослови вживають термін «перворідний гріх» у двох значеннях: по-перше, як саме порушення заповіді в Едемі і, по-друге, як пошкоджений злом стан людської істоти внаслідок цього порушення. Так, архієпископ Макарій (Булгаков) приводить таке визначення:
|  | У своєму вченні про перворідний гріх православна церква розрізняє, по-перше, самий гріх і, по-друге, його наслідки в нас. Під назвою перворідного гріха вона розуміє власне те порушення заповіді Божої ..., яке вчинене нашими праотцями в раю і від них перейшло на всіх нас. "Перворідний гріх, – читаємо в православному Сповіданні кафолицької і апостольської Церкви східної, – є переступом закону Божого, даного в раю праотцю Адаму. Цей прабатьківський гріх перейшов від Адама на все людське єство, оскільки всі ми тоді знаходились в Адамі, і таким чином через одного Адама гріх поширився на всіх нас" (ч. III, відп. на пит. 20). ... Коротше: під назвою прабатьківського гріха в самих прабатьках розуміється і гріх їх, і з тим той гріховний стан їх природи, в який увійшли вони через цей гріх; а в нас, їх нащадках, розуміється власне один гріховний стан нашої природи .... Зрештою, інколи перворідний гріх розуміється і в значенні ширшому .... І саме під назвою перворідного гріха розуміється як самий гріх, так разом і його наслідки в нас: пошкодженість всіх наших сил, схильність наша більше до зла, ніж до добра та іншого. |

Крім цього:
- деякі богослови схильні ототожнювати Перворідний гріх з сіменем тління (див. Архімандрит Аліпій. Архімандрит Ісая. Догматичене богослів'я. Свято-Троїцька Сергієва Лавра. 1997. Ст. 249.);
- в простонародді перворідним гріхом вважається перше совокуплення прабатьків — Адама і Єви.

## Ушкодженість людства
Ще Карфагенський Собор 252 року обґрунтував необхідність хрещення малят тим, що хоча такі не згрішили індивідуальним чином, проте вже успадкували від падшого Адама природне тління. «Не повинно забороняти хрещення малятку, яке, лише народившись, ні в чому не згрішило, а лише, походячи по плоті від Адама, прийняло заразу древньої смерті через само народження».
Згідно з християнською доктриною в результаті початкового, перворідного гріха прабатьків — Адама і Єви — жало гріха проникає в кожну людину без винятку. В результаті цього всяка людина з'являється на світ в єстві, вже зараженим тлінням, а воля її з ранньої молодості виявляє зручноприхильність до укоризненого гріха. Таким чином, для всіх нащадків прабатьків перворідний гріх видається на зовнішній погляд не як особистий гріх людини, але як спільна порочність, гріховність, як стан, що характеризується деформованою по відношенню до здорового стану прабатьків — Адама і Єви — духовно-тілесною сферою.
Псалмопівець Давид красномовно говорить про це в покаянному псалмі: «Ось, я в беззаконні зачатий, і в гріху родила мене мати моя» (Пс. 50, 7). Цими словами Писання підтверджує, що, по суті, вже в момент зачаття людина стає «перворідно грішною».

## Наслідки гріховності
Пошкодженість перворідним гріхом характеризується:
- наявністю тілесних страждань і біологічної смерті,
- нахилом волі до зла,
- проблемами міркувальної сфери,
- втраченістю надприродних дарів (особливої близькості з Богом).

## Перворідний гріх в ісламі у стосунку до Біблії
Іслам вчить що усі люди є невинними при народжені і що вони стають грішними коли вони свідомо вчиняють гріх.
Однак, на думку деяких критиків, таке трактування суперечить Біблії (яку мусульмани шанують як святу книгу), де не лише пророк Давид (якого мусульмани шанують під іменем Давут) говорить, що «в гріху породила мене мати моя і в беззаконні зачатий я» але й Бог у 2 заповіді до людства говорить через Мойсея (Муса в ісламській традиції), що карає провини батьків на дітях третього і четвертого поколінь, що означає, що діти можуть нести успадковані гріховні тягарі батьків чи прадідів:
|  | Вихід 20:5: Не роби собі різьби і всякої подоби з того, що на небі вгорі, і що на землі долі, і що в воді під землею. Не вклоняйся їм і не служи їм, бо Я — Господь, Бог твій, Бог заздрісний, що карає за провину батьків на синах, на третіх і на четвертих поколіннях тих, хто ненавидить Мене. І що чинить милість тисячам поколінь тих,хто любить Мене, і хто держиться Моїх заповідей. |

Слід однак наголосити на вищезгаданій тисячекратній різниці між карою та милістю Бога. Хоча, успадковані гріховні тягарі цього типу відносяться до категорії родинних гріхів на відміну від перворідного, з яким вони ділять рису власне гріховної успадкованості.

## Перворідний гріх у мунізмі
У теології Церкви об'єднання, викладеній у «Божому Принципі», первородний гріх розглядається не як акт непослуху через споживання буквального плоду, а як недозволені сексуальні стосунки, що сталися до того, як перші люди, Адам і Єва, досягли духовної зрілості.
Згідно з цим вченням, гріхопадіння мало два етапи:
1. Духовне гріхопадіння: Відбулося через сексуальні стосунки між архангелом Люцифером (який заздрив любові Бога до людей) та Євою. Це призвело до того, що людство потрапило під владу сатанинських сил.
2. Фізичне гріхопадіння: Після духовного падіння Єва вступила у передчасні сексуальні стосунки з Адамом, поширивши гріховну природу на фізичний світ і на всіх своїх нащадків.[14]

Таким чином, первородний гріх — це не лише історичний вчинок, а спадкова реальність, що включає кілька аспектів:
- Сам акт гріха, що був скоєний.
- Гріховна природа, яку успадкувало все людство. Вона проявляється у схильності до егоцентризму, залишенні свого належного становища, конфліктах та нездатності бачити світ з точки зору Бога.
- Зміна родоводу: Людство успадкувало не Божий родовід, а гріховний, що перебуває під впливом сатани.[15][16]

Через первородний гріх людство втратило свої початкові стосунки з Богом, а історія стала історією боротьби та страждань. Згідно з «Принципом», саме для викорінення цього первородного гріха і відновлення ідеалу творіння необхідний Месія.

## Англійські посилання
- Article «Original Sin» in Catholic Encyclopedia
- The Book of Concord (www.bookofconcord.org): The Defense of the Augsburg Confession, Article II: Of Original Sin; from an early Protestant perspective, part of the Augsburg Confession.
- The United Methodist Church: Original Sin (Sermon 44) by John Wesley: A perspective from one of the founders of Methodism.
- Original Sin on Orthodox wiki which claims that the Catholic Church teaches that everyone bears the guilt of Adam's sin

title: Первородний гріх

wikitext:
[[Файл:B Escorial 18.jpg|right|thumb|250px|Перворідний гріх [[Адам]]а і [[Єва|Єви]]. Іспанія. 950—955 рр.]]
'''Перворо́дний гріх'''<ref>{{СУМ-11|Первородний}}</ref> ({{lang-la|peccatum originale}}) — [[Християнство|християнський]] богословський термін на позначення [[Гріхопадіння|першого гріха]], який здійснили [[Адам]] і [[Єва]], а також наслідків цього гріха, присутнього в кожній людині. У другому значенні первородний гріх найчастіше позначає стан [[Гріх|гріха]], у якому перебуває людство з моменту гріхопадіння людини, котре сталося через переступ Адама і Єви у [[Едем]]і, тобто через непослух, який виразився у [[Заборонений плід|споживанні]] з [[Дерево пізнання добра і зла|дерева пізнання добра і зла]]. Цей стан гріха передався усьому людству і продовжується у втраті природної [[святість|святості]] та [[Справедливість|справедливості]], які мали Адам і Єва до того, як з'їли заборонений плід<ref>Original sin // The Oxford dictionary of the Christian Church / Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A., eds.; 3rd rev. ed. —  Oxford: Oxford University Press, 2005. — ISBN 978-0-19-280290-3.</ref>. Богословське вчення про первородний гріх і його наслідки називається - '''амартологія'''<ref>{{Cite web|url=https://www.pravoslavnaya-biblioteka.ru/biblioteka/articles/amartologiya.html|title=Амартология|website=www.pravoslavnaya-biblioteka.ru|language=ru-ru|accessdate=2018-10-24}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://azbyka.ru/amartologiya|title=Амартология|website=azbyka.ru|accessdate=2018-10-24}}</ref>.

Опосередковано концепція первородного гріха як спадкового вперше з'являється у [[Іреней Ліонський|Іренея Ліонського]] бл. [[180]] року у його полеміці з [[Гностицизм|гностиками]]<ref>«У особі першого Адама ми образили Бога, не послухавши Його заповідь» ([[Проти єресей]], V, xvi, 3).</ref>, однак власне поняття «первородний гріх» ввів західний богослов [[Августин Аврелій|Авґустин Аврелій]] у полеміці проти [[Пелагіянство|пелагіанства]]. Авґустин спирався на послання [[Апостол Павло|апостола Павла]] (Рим. 5:12–21 та 1 Кор. 15:21–22) та [[Книга Псалмів|Книгу Псалмів]] (Пс. 51:5)<ref>Peter Nathan. [http://www.vision.org/visionmedia/article.aspx?id=227 The Original View of Original Sin] // Vision.org. Retrieved 24 January 2017.</ref><ref>[http://www.philvaz.com/apologetics/num54.htm Original Sin Explained and Defended: Reply to an Assemblies of God Pastor] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181103012907/http://www.philvaz.com/apologetics/num54.htm |date=2018-11-03 }} // Philvaz.com. Retrieved 24 January 2017.</ref><ref>[http://www.topicalbiblestudies.com/original-sin.php Are Babies Born with Sin?] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131021173528/http://www.topicalbiblestudies.com/original-sin.php |date=21 жовтня 2013 }} // Topical Bible Studies. Retrieved 13 October 2013.</ref><ref>[http://www.catholicnewsagency.com/resources/apologetics/salvation/original-sin/ Original Sin — Psalm 51:5] // Catholic News Agency. Retrieved 13 October 2013.</ref>. Інші ранні західні отці церкви [[III століття|III]]–[[IV століття|IV]] століть ([[Тертулліан]], [[Кипріян Карфагенський|Кипріан Карфагенський]], [[Амвросій Медіоланський]] та [[Амброзіастер]]) також підтримували цю концепцію. Східні отці церкви це поняття ніколи не вживали, і в [[Православна церква|православній церкві]] його стали використовувати лише з [[XIX століття]] і з суттєвими застереженнями.

Погляди Авґустина були популярні серед [[Протестантство|протестантських реформаторів]], зокрема [[Мартін Лютер]] і [[Кальвін]] пов'язували первородний гріх із «пожаданням», спрямуванням до зла, яке, на їхню думку, зберігалося навіть після [[хрещення]] і повністю знищувало [[Свобода волі|свободу]], хоча на думку Авґустина первородний гріх лише ослаблював свободу волі, але не знищував її повністю<ref>''Original sin'', 2005.</ref>.

У сучасній [[Римо-католицька церква|римо-католицькій церкві]] притримуються доктрини первородного гріха на основі позицій Авґустина<ref>Catechism Catholic Church 405</ref>. У сучасній [[Православна церква|Православній церкві]] термін вживають на позначення первісної пошкодженості людської природи, але заперечують особисту юридичну відповідальність за цей гріх<ref>[http://www.pravenc.ru/text/166457.html Грех первородный] // Православная энциклопедия.</ref>. У протестантських деномінаціях погляди на поняття дуже різноманітні — від повного заперечення, до ключового значення у теології.

== Походження терміна ==

Термін «перворідний гріх» ({{lang-la|peccatum originale}}) був запропонований св. [[Аврелій Августин|Августином]] (пом. [[430]]) і на сьогодні повсюдно прийнятий [[християнство]]м.

Однак, слід зауважити, що в ужиток православного богослов'я термін «перворідний гріх» увійшов лише з початку XIX ст., а в богословському лексиконі східних св. Отців такого терміна взагалі немає. Що стосується [[Символ віри|Символу віри]], то хоча там і говориться про хрещення «у прощення гріхів», але нічого не говориться про «перворідний гріх». Так що за своїм походженням доктрина, що розглядається — західна (латинська).

Нині, як правило, богослови вживають термін «перворідний гріх» у двох значеннях: по-перше, як саме '''порушення''' заповіді в [[Рай|Едемі]] і, по-друге, як пошкоджений [[зло]]м '''стан''' людської істоти внаслідок цього порушення. Так, архієпископ [[Макарій (Булгаков)]] приводить таке визначення:

{{цитата|У своєму вченні про перворідний гріх [[православна церква]] розрізняє, по-перше, самий гріх і, по-друге, його наслідки в нас. Під назвою перворідного гріха вона розуміє власне те порушення заповіді Божої ..., яке вчинене нашими праотцями в раю і від них перейшло на всіх нас. "Перворідний гріх, – читаємо в православному Сповіданні кафолицької і апостольської Церкви східної, – є переступом закону Божого, даного в раю праотцю [[Адам]]у. Цей прабатьківський гріх перейшов від Адама на все людське єство, оскільки всі ми тоді знаходились в Адамі, і таким чином через одного Адама гріх поширився на всіх нас" (ч. III, відп. на пит. 20). ... Коротше: під назвою прабатьківського гріха в самих прабатьках розуміється і гріх їх, і з тим той гріховний стан їх природи, в який увійшли вони через цей гріх; а в нас, їх нащадках, розуміється власне один гріховний стан нашої природи .... Зрештою, інколи перворідний гріх розуміється і в значенні ширшому .... І саме під назвою перворідного гріха розуміється як самий гріх, так разом і його наслідки в нас: пошкодженість всіх наших сил, схильність наша більше до зла, ніж до добра та іншого.}}

Крім цього:

* деякі богослови схильні ототожнювати Перворідний гріх з ''сіменем тління'' (див. Архімандрит Аліпій. Архімандрит Ісая. Догматичене богослів'я. Свято-Троїцька Сергієва Лавра. 1997. Ст. 249.);
* в простонародді перворідним гріхом вважається перше совокуплення прабатьків — [[Адам]]а і [[Єва|Єви]].

== Ушкодженість людства ==

[[Файл:Michelangelo Buonarroti 022.jpg|right|thumb|400px|[[Мікеланджело]]: Перворідний гріх Адама і Єви та їх вигнання з Раю. 1508—1512 рр.]]

Ще [[Карфагенський Собор]] [[252]] року обґрунтував необхідність хрещення малят тим, що хоча такі не згрішили індивідуальним чином, проте вже успадкували від падшого Адама природне тління. «Не повинно забороняти хрещення малятку, яке, лише народившись, ні в чому не згрішило, а лише, походячи по плоті від Адама, прийняло заразу древньої смерті через само народження».

Згідно з християнською доктриною в результаті початкового, перворідного гріха прабатьків — Адама і Єви — жало гріха проникає в кожну людину без винятку. В результаті цього всяка людина з'являється на світ в єстві, вже зараженим тлінням, а воля її з ранньої молодості виявляє зручноприхильність до укоризненого гріха. Таким чином, для всіх нащадків прабатьків перворідний гріх видається на зовнішній погляд не як особистий гріх людини, але як спільна порочність, гріховність, як стан, що характеризується деформованою по відношенню до здорового стану прабатьків — Адама і Єви — духовно-тілесною сферою.

Псалмопівець Давид красномовно говорить про це в покаянному псалмі: «Ось, я в беззаконні зачатий, і в гріху родила мене мати моя» (Пс. 50, 7). Цими словами Писання підтверджує, що, по суті, вже в момент [[зачаття]] людина стає «перворідно грішною».

== Наслідки гріховності ==

Пошкодженість перворідним гріхом характеризується:

* наявністю тілесних страждань і [[біологія|біологічної]] [[смерть|смерті]],
* нахилом волі до [[зло|зла]],
* [[Духовна облесливість|проблемами міркувальної сфери]],
* втраченістю надприродних дарів (особливої близькості з [[Бог]]ом).

== Перворідний гріх в ісламі у стосунку до Біблії ==

[[Іслам]] вчить що усі люди є невинними при народжені і що вони стають грішними коли вони свідомо вчиняють гріх.
Однак, на думку деяких критиків, таке трактування суперечить Біблії (яку мусульмани шанують як святу книгу), де не лише пророк Давид (якого мусульмани шанують під іменем ''Давут'') говорить, що «в гріху породила мене мати моя і в беззаконні зачатий я» але й Бог у 2 заповіді до людства говорить через Мойсея (''Муса'' в ісламській традиції), що карає провини батьків на дітях третього і четвертого поколінь, що означає, що діти можуть нести успадковані гріховні тягарі батьків чи прадідів:

{{цитата|Вихід 20:5: Не роби собі різьби і всякої подоби з того, що на небі вгорі, і що на землі долі, і що в воді під землею. Не вклоняйся їм і не служи їм, бо Я — Господь, Бог твій, Бог заздрісний, що карає за провину батьків на синах, на третіх і на четвертих поколіннях тих, хто ненавидить Мене. І що чинить милість тисячам поколінь тих,хто любить Мене, і хто держиться Моїх заповідей.}}

Слід однак наголосити на вищезгаданій ''тисячекратній'' різниці між карою та [[милість|милістю]] Бога. Хоча, успадковані гріховні тягарі цього типу відносяться до категорії [[родинний гріх|родинних гріхів]] на відміну від перворідного, з яким вони ділять рису власне гріховної успадкованості.

== Перворідний гріх у мунізмі ==
У теології [[Церква об'єднання|Церкви об'єднання]], викладеній у «<nowiki/>[[Божий принцип|Божому Принципі]]<nowiki/>», первородний гріх розглядається не як акт непослуху через споживання буквального плоду, а як '''недозволені сексуальні стосунки''', що сталися до того, як перші люди, [[Адам і Єва#У мунізмі|Адам і Єва]], досягли духовної зрілості.<ref>{{Cite web |url=https://8books.net/dp/grihopadinnya/korin-griha |title=Розділ 1. Корінь гріха |website=8books.net |language=uk |access-date=2025-06-25}}</ref>

Згідно з цим вченням, [[Гріхопадіння#Гріхопадіння в мунізмі|гріхопадіння]] мало два етапи:

# '''Духовне гріхопадіння:''' Відбулося через сексуальні стосунки між архангелом [[Люцифер#Люцифер у мунізмі|Люцифером]] (який заздрив любові [[Бог#Бог у мунізмі|Бога]] до людей) та Євою. Це призвело до того, що людство потрапило під владу сатанинських сил.
# '''Фізичне гріхопадіння:''' Після духовного падіння Єва вступила у передчасні сексуальні стосунки з Адамом, поширивши [[Природа людини#Первісна природа людини у Філософії Об’єднання|гріховну природу]] на фізичний світ і на всіх своїх нащадків.<ref>{{Cite web |url=https://8books.net/dp/grihopadinnya/motyvy-i-proczes-grihopadinnya |title=Розділ 2. Мотиви i процес гріхопадіння |website=8books.net |language=uk |access-date=2025-06-25}}</ref>

Таким чином, '''первородний гріх''' — це не лише історичний вчинок, а спадкова реальність, що включає кілька аспектів:

* Сам '''акт гріха''', що був скоєний.
* '''Гріховна природа''', яку успадкувало все людство. Вона проявляється у схильності до егоцентризму, залишенні свого належного становища, конфліктах та нездатності бачити світ з точки зору Бога.
* '''Зміна родоводу:''' Людство успадкувало не Божий родовід, а гріховний, що перебуває під впливом [[Сатана#Сатана в мунізмі|сатани]].<ref>{{Cite web |url=https://8books.net/dp/grihopadinnya/naslidky-grihopadinnya-lyudyny |title=Розділ 4. Наслідки гріхопадіння людини |website=8books.net |language=uk |access-date=2025-06-25}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://originpedia.org.ua/wiki/original-lineage |title=Первісний родовід |last=orlyk |first=andres |date=2023-03-25 |website=Originpedia |language=uk |access-date=2025-06-26}}</ref>

Через первородний гріх людство втратило свої початкові стосунки з Богом, а історія стала історією боротьби та страждань. Згідно з «Принципом», саме для викорінення цього первородного гріха і відновлення ідеалу творіння необхідний [[Месія]].<ref>{{Cite web |url=https://8books.net/dp/pryhid-mesiyi |title=Глава 4. Прихід Месії та мета його Другого пришестя |website=8books.net |language=uk |access-date=2025-06-26}}</ref>

== Див. також ==
* [[Гріхопадіння]]
* Дерево життя
* [[Дерево пізнання добра та зла]]
* [[Спасіння]]
* [[Смертний гріх]]
* [[Список гріхів в християнстві]]

== Англійські посилання ==
* [http://www.newadvent.org/cathen/11312a.htm Article «Original Sin» in Catholic Encyclopedia]
* [http://www.bookofconcord.org/augsburgdefense/2_originalsin.html ''The Book of Concord'' <tt>(www.bookofconcord.org)</tt>:] ''The Defense of the Augsburg Confession'', Article II: Of Original Sin; from an early Protestant perspective, part of the [[Augsburg Confession]].
* [https://archive.today/20121220212159/http://gbgm-umc.org/umhistory/wesley/sermons/serm-044.stm The United Methodist Church: Original Sin (Sermon 44) by [[John Wesley]]:] A perspective from one of the founders of Methodism.
* [http://orthodoxwiki.org/Original_Sin Original Sin on Orthodox wiki] which claims that the Catholic Church teaches that everyone bears the ''guilt'' of Adam's sin

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* ''Original sin'' // The Oxford dictionary of the Christian Church / Cross, Frank Leslie; Livingstone, Elizabeth A., eds.; 3rd rev. ed. — Oxford: Oxford University Press, 2005. — ISBN 978-0-19-280290-3. {{ref-en}}
* Грех первородный // [http://www.pravenc.ru/text/166457.html Православная энциклопедия]. — Т. 12. — С. 345—355. {{ref-ru}}

{{Адам і Єва}}
{{Християнство-теми}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Богослов'я]]
[[Категорія:Християнство]]
[[Категорія:Адам і Єва]]
[[Категорія:Систематичне богослов'я]]
[[Категорія:Біблійні заповіді]]
[[Категорія:Християнські терміни]]


text:
# Ліцей № 5 (Мелітополь)
Мелітопольський ліцей № 5 — загальноосвітній навчальний заклад у місті Мелітополі Запорізької області.

## Історія
Середня школа № 5 відкрилася 1957 року, ставши першою школою, побудованою у Мелітополі після Німецько-радянської війни. У 1992 році школа була перетворена на гімназію. З 2019 року гімназія називається ліцеєм.

## Викладання
Профільним предметом у гімназії є економіка, але гімназисти також досягають високих результатів на олімпіадах з англійської мови, української мови, історії, географії, інформатики.
Гімназія співпрацює з іноземними волонтерами, залучаючи їх до викладання англійської мови та обговорення актуальних соціальних і політичних тем.
1993 року Микола Васильович Крапівка організував у гімназії театр ляльок. 2000 року театр отримав звання зразкового.

## Досягнення
Гімназія традиційно досягає високих результатів на міських та обласних предметних олімпіадах школярів, бере активну участь у міжнародному математичному конкурсі «Кенгуру» та фізичному конкурсі «Левеня», також щорічно бере участь в олімпіадах з української мови «Патріот», конкурсах з біології та природознавства «Колосок». Гімназія є однією з перших у місті за кількістю золотих медалістів серед випускників.

## Міжнародна співпраця
Делегації гімназистів їздили за кордон для участі в міжнародних проектах «Моделі ООН-2009» (Німеччина, 2009), «Мова танцю» (Туреччина, 2009). Гімназія приймала закордонні делегації в рамках міжнародного екологічного проєкту «Рука в руці — Зелений світ» (2012).

## Традиції
У 2007 році в школі було відкрито музей Ірбайхана Байбулатова — Героя Радянського Союзу, який загинув під час звільнення Мелітополя 26 жовтня 1943 року. З 1967 року гімназія підтримує тісні стосунки з рідним селом Байбулатова Осман'юртом, шефствує над могилою героя. Рік у рік ліцей приймає рідних та земляків Байбулатова.

## Відомі вчителі
- Алексєєва Любов Леонідівна (нар. 1948) — вчитель-методист вищої категорії. З 1971 по 2001 рік працювала в школі № 5 (спочатку старшою піонервожатою, потім учителем географії). Потім була завідувачкою художнього відділу Мелітопольського краєзнавчого музею
- Мавлідінова Валентина Костянтинівна (нар. 1950) — відмінник освіти СРСР, кавалер ордена Трудової Слави ІІІ ступеня. З 1980 року працює у гімназії вчителем англійської мови[13]
- Покуса Таміла Володимирівна — викладачка математики, переможець міського конкурсу «Учитель року» (2009)
- Науменко Ганна Олександрівна — вчитель основ безпеки життєдіяльності, переможець обласного етапу конкурсу «Учитель року» (2019)

## Відомі випускники
- Кушнарьов Євген Петрович (1951—2007) — український політик, губернатор Харківської області (2000—2004), один з лідерів Партії регіонів. На його пам'ять у 2007 році на будівлі гімназії було відкрито меморіальну дошку.
- Кумок Михайло Володимирович (нар. 1960) — генеральний директор медіахолдингу «Мелітопольські відомості»[14].
- Авдєєнко Сергій Іванович (нар. 1952) — український письменник, журналіст і краєзнавець. Навчався у 1959—1967 роках.
- Єфименко Василь Васильович (нар. 1963) — мер Мелітополя в 2002—2006 роках[15]

wikiname: ukwiki

title: Ліцей № 5 (Мелітополь)

in_language: uk

wikitext:
{{Школа
|назва        = Ліцей № 5
|лого         =
|лого підпис  =
|зображення   = <!-- Ліцей -75.JPG -->
|підпис       =
|координати   = {{Coord|46|50|37|N|35|22|11|E|type:edu_scale:30000|display=it}}
|тип          =
|релігія      =
|країна       =
|девіз        =
|засновано    = 1957
|засновано-ref=
|закрито      =
|директор     = Суптеля Татьяна Александровна
|учителі      =
|учні         = 523
|кольори      =
|вартість     =
|інфраструктура =
|адреса       = 72319, м. [[Мелітополь]], [[вулиця Байбулатова (Мелітополь)|вул. Байбулатова]], 12
|сайт         = http://planeta5.at.ua/
|мова         =
}}
'''Мелітопольський ліцей № 5''' — загальноосвітній навчальний заклад у місті [[Мелітополь|Мелітополі]] [[Запорізька область|Запорізької області]].

== Історія ==
Середня школа № 5 відкрилася 1957 року, ставши першою школою, побудованою у Мелітополі після [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]]. У 1992 році школа була перетворена на гімназію<ref name="Байбулатов">[http://old.iz.com.ua/2007/05/22/za-2000-kilometrov--na-mogilu-geroja/ «За 2000 километров — на могилу героя»]{{Недоступная ссылка|date=Июнь 2018|bot=InternetArchiveBot}}, статья в газете «Индустриальное Запорожье».</ref>. З 2019 року гімназія називається ліцеєм.

== Викладання ==
Профільним предметом у гімназії є економіка<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2813-uchaschiesya-5-j-gimnazii-dostojno--predstavili «Учащиеся 5-й гимназии достойно представили Мелитополь на первом Всеукраинском конкурсе проектов „Лаборатории бизнес-моделирования“, проходившем 16-го и 17-го октября в Житомире»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150923085839/http://region-plus.tv/novosti/2813-uchaschiesya-5-j-gimnazii-dostojno--predstavili |date=2015-09-23 }}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>, але гімназисти також досягають високих результатів на олімпіадах з англійської мови, української мови, історії, географії<ref name="олимпиады">[http://www.mv.org.ua/?news=10591 «Мелитопольская гимназия № 5 — лидер областного этапа ученических олимпиад»], заметка в [[Мелитопольские ведомости|«Мелитопольских ведомостях»]].</ref>, інформатики<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2643-melitopolskij-shkolnik-vladislav-cherkun-voshel-v «Мелитопольский школьник Владислав Черкун вошел в тройку призёров областной спартакиады по научно-техническому развитию ученической молодежи»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150923085648/http://region-plus.tv/novosti/2643-melitopolskij-shkolnik-vladislav-cherkun-voshel-v |date=2015-09-23 }}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>.

Гімназія співпрацює з іноземними волонтерами, залучаючи їх до викладання англійської мови та обговорення актуальних соціальних і політичних тем<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2831-voprosy-tolerantnosti-vzaimouvajeniya-i «Вопросы толерантности, взаимоуважения и соблюдения прав ребёнка обсуждали сегодня в гимназии № 5»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305041936/http://region-plus.tv/novosti/2831-voprosy-tolerantnosti-vzaimouvajeniya-i |date=2016-03-05 }}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>.

1993 року Микола Васильович Крапівка організував у гімназії театр ляльок. 2000 року театр отримав звання зразкового<ref>Крапивка Николай Васильевич в справочнике {{Книга
|автор =
|частина =
|заголовок = Кто есть кто на Мелитопольщине
|оригінал =
|посилання = http://peoplemelitopol.ru/index.php?/KRAPIVKA-Nikolaj-Vasilevich.html
|видання =
|відповідальний = ред. Ефименко Н. Н., сост. Коротун В. В
|місце = Харьков
|видавництво = Факт
|рік = 2004
|том =
|сторінки =
|сторінок = 519
|ISBN =
}}{{Недоступне посилання|date=Сентябрь 2018|bot=InternetArchiveBot}}</ref>.

== Досягнення ==
Гімназія традиційно досягає високих результатів на міських та обласних предметних олімпіадах школярів<ref name="олимпиады"/>, бере активну участь у міжнародному математичному конкурсі [[Міжнародний математичний конкурс «Кенгуру»|«Кенгуру»]] та фізичному конкурсі [[Всеукраїнський фізичний конкурс «Левеня»|«Левеня»]]<ref>[http://www.mv.org.ua/?news=7559 «Мелитопольские школьники — участники Международного математического конкурса „Кенгуру-2007“»], заметка в [[Мелитопольские ведомости|«Мелитопольских ведомостях»]].</ref>, також щорічно бере участь в олімпіадах з української мови «Патріот», конкурсах з біології та природознавства «Колосок». Гімназія є однією з перших у місті за кількістю золотих медалістів серед випускників<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2670-67-zolotyh-i-18-serebryanyh-medalej-v-etom-godu-v «67 золотых и 18 серебряных медалей в этом году в торжественной обстановке 26 июня будут вручены выпускникам мелитопольских школ»]{{Недоступная ссылка}}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>.

== Міжнародна співпраця ==
Делегації гімназистів їздили за кордон для участі в міжнародних проектах «Моделі ООН-2009» ([[Німеччина]], 2009)<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2817-melitopolskie-gimnazisty-poprobovali-sebya-v «Мелитопольские гимназисты попробовали себя в большой политике»], статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>, «Мова танцю» ([[Туреччина]], 2009)<ref>[http://region-plus.tv/novosti/2816-tanets---sposob-vyrajeniya-chuvstv-tanets---eto «Танец — способ выражения чувств, танец — это язык, на котором исполнители говорят со зрителями»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305034515/http://region-plus.tv/novosti/2816-tanets---sposob-vyrajeniya-chuvstv-tanets---eto |date=2016-03-05 }}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>. Гімназія приймала закордонні делегації в рамках міжнародного екологічного проєкту «Рука в руці — Зелений світ» (2012)<ref>[http://region-plus.tv/novosti/6015-molodej-vseh-stran-obyedinyajsya «Молодежь всех стран, объединяйся!»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305101931/http://region-plus.tv/novosti/6015-molodej-vseh-stran-obyedinyajsya |date=2016-03-05 }}, статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».</ref>.

== Традиції ==
У 2007 році в школі було відкрито музей [[Байбулатов Ірбайхан Адилханович|Ірбайхана Байбулатова]] — [[Герой Радянського Союзу|Героя Радянського Союзу]], який загинув під час звільнення Мелітополя 26 жовтня 1943 року. З 1967 року гімназія підтримує тісні стосунки з рідним селом Байбулатова {{не перекладено|Осман'юрт|Осман'юртом|ru|Османюрт}}<ref name="Байбулатов"/>, шефствує над могилою героя<ref>[http://old.iz.com.ua/2010/06/24/kogda-dva-nashix-brata-zaschischali-rodinu-semju-vyslali-iz-dagestana/ «Когда два наших брата защищали Родину, семью выслали из Дагестана»]{{Недоступная ссылка|date=Июнь 2018|bot=InternetArchiveBot}}, статья в газете «Индустриальное Запорожье».</ref>. Рік у рік ліцей приймає рідних та земляків Байбулатова.

== Відомі вчителі ==

* Алексєєва Любов Леонідівна (нар. 1948) — вчитель-методист вищої категорії. З 1971 по 2001 рік працювала в школі № 5 (спочатку старшою піонервожатою, потім учителем географії). Потім була завідувачкою художнього відділу [[Мелітопольський краєзнавчий музей|Мелітопольського краєзнавчого музею]]
* Мавлідінова Валентина Костянтинівна (нар. 1950) — відмінник освіти СРСР, кавалер [[Орден Трудової Слави|ордена Трудової Слави]] ІІІ ступеня. З 1980 року працює у гімназії вчителем англійської мови<ref>Мавлидинова Валентина Константиновна в справочнике {{Книга
|автор =
|частина =
|заголовок = Кто есть кто на Мелитопольщине
|оригінал =
|посилання = http://www.peoplemelitopol.ru/index.php?/MAVLIDINOVA-Valentina-Konstantinovna/Vse-stranicy.html
|видання =
|відповідальний = ред. Ефименко Н. Н., сост. Коротун В. В
|місце = Харьков
|видавництво = Факт
|рік = 2004
|том =
|сторінки =
|сторінок = 519
|ISBN =
}}{{Недоступне посилання|date=Сентябрь 2018|bot=InternetArchiveBot}}</ref>
* Покуса Таміла Володимирівна — викладачка математики, переможець міського конкурсу «Учитель року» (2009)
* Науменко Ганна Олександрівна — вчитель основ безпеки життєдіяльності, переможець обласного етапу конкурсу «Учитель року» (2019)

== Відомі випускники ==

* [[Кушнарьов Євген Петрович]] (1951—2007) — український політик, губернатор [[Харківська область|Харківської області]] (2000—2004), один з лідерів [[Партія регіонів|Партії регіонів]]. На його пам'ять у 2007 році на будівлі гімназії було відкрито меморіальну дошку.
* [[Кумок Михайло Володимирович]] (нар. 1960) — генеральний директор [[Мелітопольські відомості|медіахолдингу «Мелітопольські відомості»]]<ref>{{Книга
|автор = Коротун В. В. (сост.), Ефименко Н. Н. (ред.)
|частина = Кумок Михаил Владимирович
|посилання частина = http://www.peoplemelitopol.ru/index.php?/KUMOK-Mihail-Vladimirovich/Vse-stranicy.html
|заголовок = Кто есть кто на Мелитопольщине
|оригінал =
|посилання =
|відповідальний =
|видання =
|місце = Харьков
|видавництво = Факт
|рік = 2004
|том =
|сторінки =
|сторінок = 520
|серія =
|ISBN = 966-637-183-9
|тираж = 3000
|ref =
}}</ref>.
* [[Авдєєнко Сергій Іванович]] (нар. 1952) — український письменник, журналіст і краєзнавець. Навчався у 1959—1967 роках.
* [[Єфименко Василь Васильович]] (нар. 1963) — [[Міські голови Мелітополя|мер Мелітополя]] в 2002—2006 роках<ref>[http://www.peoplemelitopol.ru/index.php?/EFIMENKO-Vasilij-Vasilevich/Vse-stranicy.html В. В. Ефименко]{{Недоступная ссылка|date=Июнь 2018|bot=InternetArchiveBot}} на сайте «Кто есть кто на Мелитопольщине».</ref>

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==

* [http://planeta5.at.ua/index/novini/0-4 Сайт гімназії]
* [http://region-plus.tv/novosti/2857-itogi-ocherednogo-uchebnogo-goda-podveli-pedagogi-i «Итоги очередного учебного года подвели педагоги и школьники гимназии № 5 в рамках традиционного праздника — Дня гимназии, который состоялся сегодня в клубе культуры и досуга ТГАТУ»], статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».
* [http://region-plus.tv/novosti/2766-svoj-pervyj-shag-k-uspehu-sdelala-desyatiklassnitsa «Свой первый шаг к успеху сделала десятиклассница Мелитопольской гимназии № 5 Валерия Щербакова»], статья на сайте телекомпании «МТВ-плюс».

{{Навчальні заклади Мелітополя}}
[[Категорія:Школи Мелітополя|05]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1957]]

title: Ліцей № 5

Директор: Суптеля Татьяна Александровна

Адреса: 72319, м. Мелітополь, вул. Байбулатова, 12


text:
# Катріна Гупало
Катріна Гупало (нар. 17 липня 1991, Рига) — латвійська співачка українського походження, авторка пісень та піаністка.

## Біографія
Батько Катріни — український археолог Костянтин Гупало, мати — латвійська художниця Віра Паукша. Батьки познайомилися на курсах у Москві, жили в Україні, а після Чорнобильської катастрофи переїхали до Риги. В цьому місті і народилась їх донька Катріна Гупало 17 липня 1991 року. Вона була хрещена 4 травня — на честь Дня незалежності Латвії.
Катріна навчалася в Західній музичній академії у Каліфорнії, Королівській музичній академії в Лондоні та Латвійській музичній академії. Протягом навчання здобула визнання на різних міжнародних конкурсах, наприклад виступах в Парижі, Лондоні та США. У Латвії її помітили як учасницю латвійського телевізійного шоу «Radīti muzikai».
Співачка є засновником і художнім керівником концертної агенції «Aira Laiviņa Artists». Авторка ідеї та режисури концертів «100 років з Піаф» (2015) та «Pēc pusnakts/After Midnight» («Після опівночі») (2016), які пройшли у понад 20 концертних залах міст Латвії. «Після півночі» отримав високу оцінку британських критиків на лондонському фестивалі Camden Fringe.
У 2018 році Катріна виступала на розігріві перед виступом британської соул-діви Емелі Санде в концертному залі Паладіум, коли вирушила в свій перший концертний тур по США. Також виступала на фестивалі «Laima Vaikule Rendez-Vous Jurmala 2018» в концертному залі Дзинтарі, була в півфіналу Supernova 2018 з власною піснею Intoxicating Caramel та разом із гуртом «Katrina Gupalo & the Black Birds» («Катріна Гупало та чорні птахи») випустила дебютний альбом «Gentle and Done». Пісні «SVARKI?», «Freddy more no sings», а також музика Імантса Калниньша в обробці Катріни викликали до співачки широку увагу ЗМІ та велику прихильність слухачів на концертах.
На честь підтримки України К.Гупало разом із 40 музикантами створили пісню та кліп під назвою Resistance або «Спротив», пов'язані з війною в Україні. В роботі взяли участь музиканти з Латвії, Литви, України та Росії. Пісня «Resistance» була номінована на щорічну премію Латвійського телебачення і радіо «Kilograms Kultūras».
23 квітня 2022 року брала участь в акції протесту «Голос росіян проти війни».
У 2022 році вийшли пісні «Masas» і «Dur Prom», які стали радіохітом і 13 тижнів входили в ТОП-10 найпопулярніших пісень Латвії, звучали на дев'яти латвійських радіостанціях. У 2023 році вийшли пісні «Kamēr pret sauli kāpu» на вірші Маріса Чайклайса, «Pupiņu Zupiņa» та «Man ar Tevi». Разом з Едгаром Вільканасом Катріна створила музику для срібної монети Банку Латвії «Воля».

## Альбоми
| Рік  | Назва               |
| ---- | ------------------- |
| 2018 | 7 Skumjas Zvaigznes |
| 2020 | Gentle And Done     |

## Сінгли
| Рік  | Назва                                   |
| ---- | --------------------------------------- |
| 2017 | Tumša nakte                             |
| 2017 | Too Much Sunshine                       |
| 2017 | Intoxicating Caramel                    |
| 2018 | Red Buses                               |
| 2018 | Toksiskās sēnes                         |
| 2019 | SVĀRKI?                                 |
| 2019 | Fredijs vairs nedziedās                 |
| 2020 | Levitate                                |
| 2020 | Fredijs vairs nedziedās (jaunā versija) |
| 2020 | Apvij rokas                             |
| 2020 | Viņi dejoja vienu vasaru                |
| 2020 | Par pēdējo lapu                         |
| 2020 | Листя желтые                            |
| 2021 | I Can I Can I Can                       |
| 2021 | Agonija                                 |
| 2021 | Try Me (Remix)                          |
| 2021 | La Vie En Rose                          |
| 2022 | Resistance                              |
| 2022 | Dur Prom                                |
| 2022 | Masas                                   |
| 2023 | Man ar Tevi                             |
| 2023 | Kamēr Pret Sauli Kāpu                   |
| 2023 | Pupiņu Zupiņa                           |

## Особисте життя
Протягом дев'яти років Катріна Гупало зустрічалась з піаністом Андрієм Осокінсом. Але в 2023 році пара розійшлась.

title: Катріна Гупало

wikitext:
{{Музикант
| Ім'я                 = Катріна Гупало
| Оригінал_імені       = {{lang-lv|Katrīna Gupalo}}
| Зображення           =
| Опис_зображення      = Катріна Гупало
| Розмір_зображення    = 300пкс
| Повне_ім'я           =
| Дата народження      = 17.07.1991
| Місце народження     = [[Рига]]
| Дата смерті          =
| Місце смерті         =
| Роки                 =
| Країна               =
| Національність       =
| Освіта               =
| Професія             = співачка
| Працював у операх    =
| Співацький голос     =
| Інструмент           =
| Мова                 =
| Жанр                 =
| Псевдонім            =
| Колектив             =
| Гурт                 =
| Співпраця            =
| Нагороди             =
| Премії               =
| Звання               =
| Лейбл                =
| Сайт                 =
}}
'''Катріна Гупало''' ({{нар}} {{дата народження|17|7|1991}}, [[Рига]]) — [[Латвія|латвійська]] [[Співак|співачка]] українського походження, авторка пісень та [[піаніст]]ка.

== Біографія ==
Батько Катріни — український [[археолог]] Костянтин Гупало, мати — латвійська [[Художник|художниця]] Віра Паукша. Батьки познайомилися на курсах у Москві, жили в [[Україна|Україні]], а після [[Чорнобильська катастрофа|Чорнобильської катастрофи]] переїхали до [[Рига|Риги]]<ref>[https://ir.lv/2022/03/16/katrina-gupalo-veltijusi-dziesmu-ukrainai/ Katrīna Gupalo, veltījusi dziesmu Ukrainai]</ref>. В цьому місті і народилась їх донька Катріна Гупало 17 липня 1991 року. Вона була хрещена 4 травня — на честь [[День проголошення Латвійської Республіки|Дня незалежності Латвії]].

Катріна навчалася в Західній музичній академії у [[Каліфорнія|Каліфорнії]], Королівській музичній академії в [[Лондон]]і та Латвійській музичній академії. Протягом навчання здобула визнання на різних міжнародних конкурсах, наприклад виступах в [[Париж]]і, [[Лондон]]і та [[Сполучені Штати Америки|США]]<ref name=":0">[https://katrinagupalo.com/about/ KATRINA GUPALO]</ref>. У Латвії її помітили як учасницю [[Латвійське телебачення|латвійського телевізійного]] шоу ''«Radīti muzikai»''<ref>[https://www.la.lv/ar-ukrainu-tautasdziesmam-sakot%e2%80%a9 Pianiste un dziedātāja Katrīna Gupalo: «Protams, ka es zinu, kas ir mīlestība!»]</ref>.

Співачка є засновником і художнім керівником концертної агенції «Aira Laiviņa Artists». Авторка ідеї та режисури концертів ''«100 років з Піаф»'' (2015) та ''«Pēc pusnakts/After Midnight»'' («Після опівночі») (2016), які пройшли у понад 20 концертних залах міст Латвії. «Після півночі» отримав високу оцінку британських критиків на лондонському фестивалі ''Camden Fringe''<ref name=":0"/>.

У 2018 році Катріна виступала на розігріві перед виступом британської соул-діви Емелі Санде в концертному залі Паладіум, коли вирушила в свій перший концертний тур по США. Також виступала на фестивалі «Laima Vaikule Rendez-Vous Jurmala 2018» в концертному залі [[Дзинтарі (концертна зала)|Дзинтарі]], була в півфіналу Supernova 2018 з власною піснею ''Intoxicating Caramel'' та разом із гуртом «Katrina Gupalo & the Black Birds» («Катріна Гупало та чорні птахи») випустила дебютний альбом «Gentle and Done». Пісні ''«SVARKI?»'', ''«Freddy more no sings»'', а також музика [[Імантс Калниньш|Імантса Калниньша]] в обробці Катріни викликали до співачки широку увагу ЗМІ та велику прихильність слухачів на концертах<ref name=":0"/>.

На честь підтримки України К.Гупало разом із 40 музикантами створили пісню та кліп під назвою ''Resistance'' або ''«Спротив»'', пов'язані з війною в Україні. В роботі взяли участь музиканти з [[Латвія|Латвії]], [[Литва|Литви]], [[Україна|України]] та Росії<ref>[https://replay.lsm.lv/lv/ieraksts/ltv/255474/katrina-gupalo-kopa-ar-40-muzikiem-rada-klipu-ukrainas-atbalstam Katrīna Gupalo kopā ar 40 mūziķiem rada klipu Ukrainas atbalstam]</ref>. Пісня ''«Resistance»'' була номінована на щорічну премію Латвійського телебачення і радіо ''«Kilograms Kultūras»''.

23 квітня 2022 року брала участь в акції протесту «Голос росіян проти війни»<ref>[https://www.lsm.lv/raksts/zinas/latvija/latvijas-krievvalodigo-kopienas-protesta-izskan-aicinajums-beigt-karu-ukraina.a453638/ Latvijas krievvalodīgo kopienas protestā izskan aicinājums beigt karu Ukrainā]</ref>.

У 2022 році вийшли пісні ''«Masas»'' і ''«Dur Prom»'', які стали радіохітом і 13 тижнів входили в ТОП-10 найпопулярніших пісень Латвії, звучали на дев'яти латвійських радіостанціях. У 2023 році вийшли пісні ''«Kamēr pret sauli kāpu»'' на вірші [[Маріс Чайклайс|Маріса Чайклайса]], ''«Pupiņu Zupiņa»'' та ''«Man ar Tevi»''. Разом з Едгаром Вільканасом Катріна створила музику для срібної монети Банку Латвії ''«Воля»''.

== Альбоми ==
{| class="wikitable"
|-
! Рік !! Назва
|-
| 2018<ref name= "spotify">{{Tīmekļa atsauce|url=https://open.spotify.com/artist/5I1FLdaKJYGf8OBqRQ8WEU/discography/album|title=Katrīna Gupalo|publisher=open.spotify.com|accessdate=24 квітня 2022}}</ref> || ''7 Skumjas Zvaigznes''<ref>{{Tīmekļa atsauce|url=https://katrinagupalo.com/7-skumjas-zvaigznes/|title=7 SKUMJAS ZVAIGZNES|publisher=katrinagupalo.com|accessdate=23 квітня 2022}}</ref>
|-
| 2020<ref name= "spotify" /> || ''Gentle And Done''<ref>{{Tīmekļa atsauce|url=https://katrinagupalo.com/gentle-done/|title=GENTLE AND DONE|publisher=katrinagupalo.com|accessdate=23 квітня 2022}}</ref>
|}

== Сінгли ==
<ref>{{Tīmekļa atsauce|url=https://open.spotify.com/artist/5I1FLdaKJYGf8OBqRQ8WEU/discography/single|title=Katrīna Gupalo|publisher=open.spotify.com|accessdate=24 квітня 2022}}</ref>
{| class="wikitable"
|-
! Рік !! Назва
|-
| 2017 || ''Tumša nakte''
|-
| 2017 || ''Too Much Sunshine''
|-
| 2017 || ''Intoxicating Caramel''
|-
| 2018 || ''Red Buses''
|-
| 2018 || ''Toksiskās sēnes''
|-
| 2019 || ''SVĀRKI?''
|-
| 2019 || ''Fredijs vairs nedziedās''
|-
| 2020 || ''Levitate''
|-
| 2020 || ''Fredijs vairs nedziedās'' (jaunā versija)
|-
| 2020 || ''Apvij rokas''
|-
| 2020 || ''Viņi dejoja vienu vasaru''
|-
| 2020 || ''Par pēdējo lapu''
|-
| 2020 || ''Листя желтые''
|-
| 2021 || ''I Can I Can I Can''
|-
| 2021 || ''Agonija''
|-
| 2021 || ''Try Me'' (Remix)
|-
| 2021 || ''La Vie En Rose''
|-
| 2022 || ''Resistance''
|-
|2022
|Dur Prom
|-
|2022
|Masas
|-
|2023
|Man ar Tevi
|-
|2023
|Kamēr Pret Sauli Kāpu
|-
|2023
|Pupiņu Zupiņa
|}

== Особисте життя ==
Протягом дев'яти років Катріна Гупало зустрічалась з [[піаніст]]ом Андрієм Осокінсом<ref>[https://www.santa.lv/plus/raksts/ieva_/katrina-gupalo-man-liekas-ka-sievietei-jarupejas-par-virieti-48972/ Katrīna Gupalo: Man liekas, ka sievietei jārūpējas par vīrieti]</ref>. Але в 2023 році пара розійшлась<ref>[https://www.la.lv/video-pec-deviniem-kopa-busanas-gadiem-negaiditi-izskirusies-muziki-andrejs-osokins-un-katrina-gupalo VIDEO. Pēc deviņiem kopā būšanas gadiem negaidīti izšķīrušies mūziķi Andrejs Osokins un Katrīna Gupalo]</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{ac}}

{{DEFAULTSORT:Гупало Катріна}}
[[Категорія:Латвійські співачки]]
[[Категорія:Українці Латвії]]
[[Категорія:Латвійські піаністи]]

title: Основна інформація

Місце народження: Рига

Громадянство: Латвія · СРСР

Професія: співачка

Освіта: Королівська музична академія і Латвійська академія музики


text:
# Новозавітні апокрифи
Новозаві́тні апо́крифи — це книги, що претендували на звання священних, однак не були включені у канон Святого Письма. Вони створювалися з кінця I століття і їхня поява не припинилася навіть після остаточного формування канону. За жанром новозавітні апокрифи включають апокрифічні євангелія, діяння, послання, апокаліпсиси, заповіти й настанови, що приписуються Ісусу Христу та апостолам.

## Передумови появи
Термін «апокриф» у язичницькому світі означав писання, що містили таємні доктрини або відомості про містерії. У християнському вжитку цей термін з'явився тому, що єретики часто ховали свої твори або видавали їх за таємне Одкровення, дане лише посвяченим.
Першохристиянська література за типом своїх пам'яток значною мірою складається з апокрифічних творів. Для неї характерною ознакою є наслідувальний тип творчості, коли пам'ятки апостольського періоду беруться як приклад і зразок. Апокрифічна література займала велике місце серед читання тогочасних християн. Ця література намагалася наслідувати книги Святого Письма за його змістом і спрямуванням. Таким чином, серед апокрифів існують і євангелія, і діяння, і послання, і апокаліпсиси.
Ця література зазвичай вивчається в рамках патрології, хоча й не є частиною Священного Передання. Однак її необхідно враховувати при аналізі суто церковної ранньохристиянської літератури. Вона допомагає відновити зв'язок, що існував між апостольськими працями та діяльністю так званих «мужів апостольських».

## Апокрифічні Євангелія

### Євангелія юдео-християн
Євангеліє євреїв (το καθ Εδραίους εύαγγέλιον). Свідчення про нього залишилося від блаженного Єроніма (IV століття), котрий переклав цей твір з халдейсько-сирійської мови на грецьку і латинську. Воно начебто було у вжитку серед назареїв і багатьма визнавалось за єврейське текстуальне джерело євангелія від Матвія. У дійсності воно близьке за своїм змістом до деяких уривків першого канонічного Євангелія. Згідно з Т.Цаном, можна визнати, що воно є подальшою переробкою першоджерела Матвійового Євангелія. Збереглося лише у вигляді цитат (св. Ігнатія Атиохійського, Оригена, Єроніма). В одному з уривків йдеться про явління воскреслого Господа Якову. Було у вжитку серед християн-євреїв. Складено воно імовірно близько 150 року (К.Керн) або на рубежі I і II століття (А.Мень).
Євангеліє Дванадцяти (το των δώδεκα εύαγγέλιον; Євангеліє евіонітів; Євангеліє ебіонітів), імовірно укладене у II столітті, вважалось довгий час утраченим. Ориген вважав це євангеліє як і єгипетське євангеліє найдревнішими пам'ятками. Це євангеліє частково може бути відтворено в окремих своїх уривках після виконаного професором Е.Ревію критичного аналізу деяких рукописів Національної бібліотеки Франції за коптськими текстами, що надруковане ним у 1905 році у Східній патрології (2 том). Це євангеліє називають іноді евіонітським, оскільки воно, імовірно, було у вжитку в евіонітів. Ймовірно, тотожне Назорейському євангелію, про котре говорить свт. Епіфаній Кіпрський.
Євангеліє від Фоми (Θωμά Ίσραηλίτου φιλοσόφου ρητά εις τα παιδικά του Κυρίου; Євангеліє Фоми; Євангеліє від Томи) складається з логій, що починаються словами «Ісус сказав…». Вислови багато в чому збігаються з канонічними Євангеліями, але в них виразно відчувається вплив гностичних писань. Юдео-християнський характер тексту видно з особливого відношення до Якова, брата Господнього, про котрого говориться, що заради нього були створені небо і земля (13). Євангеліє містить багато легенд про Спасителя та Його дитячий вік. Рукопис коптського перекладу виявлено у 1945 році в Наг-Хаммаді (Єгипет). Оригінал, імовірно, був написаний на грецькій мові на початку II століття. Його знали Ориген та Іполіт Римський. Воно також було поширене серед християн, що засвідчується багатьма перекладами на латину, сирійську та старослов'янську мови.
Протоєвангеліє Якова (ή ιστορία Ιακώδος περί της γεννήσεως Μαρίας; Євангеліє Якова; Євангеліє від Якова). Знайдене французьким вченим Постелем і вперше у 1552 році видано на латині, у грецькому перекладі видано у 1876 році Тішендорфом. Ця пам'ятка була дуже поширена у давньохристиянському середовищі, а також суттєво вплинула на богослужіння, церковне мистецтво й літературу середньовіччя. Складене це євангеліє у другій половині II століття у єгипетському юдео-християнському середовищі (зберігся рукопис цього часу). Можливо навіть, що воно було відоме святому Юстину Філософу. У ньому багато оповідується про дитинство Божої Матері, про Її батьків, котрі тут вперше і названі Йоакимом і Анною, про побиття немовлят у Вифлеємі, про братів Господа як дітях Йосипа від першого шлюбу. Його поширеність у християнській спільноті підтверджується більш ніж 30 рукописами, що його містять.

### Євангелія переходу від юдео-християнства до язико-християнства
Євангеліє від Петра (εύαγγέλιον κατά Πέτρον) — гностико-докетична переробка канонічних євангелій II століття. Його фрагмент знайдений Буріаном у 1886 році в одній християнській гробниці Верхнього Єгипту. Опубліковано воно було ним у 1892 році. Описується суд над Спасителем, Його смерть на хресті й ранок Воскресіння. Текст поєднує в собі юдео-християнські, язико-християнські та докетичні риси (згідно з докетичним ученням, поєднання у Христі Божества і людини було лише позірним). Датується 120-150 роками.
Книга Йосифа тесляра (Книга Йосипа тесляра) присвячена дитинству і юності Ісуса Христа. Написана близько IV століття у Єгипті, збереглася в арабській і латинській версіях. Вперше видана у 1722 році.
Євангеліє дитинства Ісуса, що близьке у деяких своїх редакціях з Євангелієм Фоми і також приписується апостолу Фомі. Вперше його арабський текст разом з латинським перекладом був надрукований у 1697 році Сіке, потім у 1832 і 1852 роках. Сирійський текст особливо близький до Євангелія Фоми. Від сирійського тексту походить вірменський, дещо змінений. Оповідає про чудеса, котрі здійснював Отрок Ісус. За характером найбільш далеке від канонічних Євангелій. Дата створення не встановлена.
Арабський варіант зазвичай розглядають окремо, як «Арабське євангеліє дитинства», що написане близько VI століття, але на основі більш ранніх легенд. Примітно, що в цьому пам'ятнику волхви названі персами.
Євангеліє від Никодима (Євангеліє Никодима; Діяння Пілата). Укладене пізно, близько VI століття. Було поширене у коптському середовищі. Збереглось у коптській, грецькій та латинській редакціях. Цікаве воно тим, що містить подробиці суду, розп'яття та погребіння Господа; говорить і про Його сходження в пекло. Написане з метою зменшити провину Понтія Пілата за засудження Господа.
Єгипетське євангеліє (το хατ Αιγυπτίους εύαγγέλιον). Написане близько 150 року. За свідченням Епіфанія Кіпрського, воно шанувалось енкратитами і савелліанами, оскільки містило у собі думки проти шлюбу, проти плоті взагалі, а також модалістичне розуміння Святої Трійці. Знайдене воно було у Єгипті Гренфеллом і Хунтом у 1897 році.
Євангеліє від Варфоломія, доволі пізня пам'ятка, що збереглась у коптських, грецьких і латинських уривках. Свідчення про нього знаходиться у блаженного Єроніма. Воно, імовірно, олександрійського походження. Містить оповідь про сходження Господа в пекло.
Євангеліє від Псевдо-Матвія (Євангеліє Псевдо-Матвія, Апокрифічне євангеліє від Матвія; Книга про Різдво Блаженної Марії) написане не раніше IX століття під впливом Протоєвангелія Якова і Євангелія дитинства.
Апокриф Йоана зберігся у фрагментах. Містить питання до Ісуса Христа і Його відповіді. Написаний у II-V століттях у колах гностиків.
Існують також менш відомі євангелія від Филипа, від Варнави, від Маттея, від Андрія, від Юди. Усе це переважно гностичні твори, що не становлять великої цінності, малоогінальні та відносно пізнього походження. Від них збереглися лише фрагменти.

### Особливості гностичних євангелій
Гностичні євангелія (Євангеліє Істини, Євангеліє від Фоми, Книга Фоми, Євангеліє від Филипа, Євангеліє від Юди тощо) відрізняються високою художністю, піднесеним стилем і за формою найчастіше є логіями. Їх авторів цікавить не земне життя реальної Боголюдини, а лише повчання небесного еону, що відкриває таємниці спасительного життя і «знання». Так, усі вислови Євангелія від Фоми починаються словами «Ісус сказав», і лише зрідка вони включають діалог Ісуса зі слухачами та учнями. На перший погляд, це Євангеліє вельми нагадує канонічні. Але при уважному прочитанні стає очевидним, що воно далеко від щирої Доброї Звістки. Головне завдання — «пізнати себе» (Єв. від Фоми, 3), а через це свою причетність до Божества. Добрий пастир спасає не просто заблукалу вівцю, а найбільшу («духовну» людину), котру любить більше, ніж 99 інших (там же, 111). Царство Боже є «вихід з мук страждань тіла» (Кн. Фоми, 145). Христос представлений як еманація пантеїстічного Божества. «Ісус сказав: Я — світло, що на всіх, Я — все: все вийшло з Мене і все повернулося до Мене. Розрубав дерево: Я — там; підніми камінь, і ти знайдеш Мене там» (Єв. від Фоми, 81).
Старий Заповіт тут зазвичай визнається «мертвим» (Єв. від Фоми, 57). А вчення Христа перетлумачено у дусі спіритуалізму, з акцентом на самозаглиблення і медитації над образами гностичної міфології (історія Душі і еонів). Така установка більш властива Веданті або Платонівській школі, ніж біблійній традиції. Тим не менше, оскільки деякі гностичні секти і писання були ще генетично пов'язані з юдейської середовищем, не виключено, що в них є відгомони справжніх єврейських переказів. У Євангелії від Фоми високо ставиться Яків, брат Господній (13), хоча і заперечується обрізання. Можливо, що це Євангеліє є не просто переробкою канонічних текстів. Мабуть, автор його мав у своєму розпорядженні деякі древні логії та аграфи, що не дійшли до нас. Однак визнати Євангеліє від Фоми й аналогічні йому твори джерелом новозавітної писемності не дозволяють ні хронологічні міркування, ні очевидна насиченість їх духом, чужим Христовим Євангеліям.
Гностицизм хотів підмінити Євангеліє греко-східним спіритуалізмом і відчуженістю, котрі дозволяли дивитися на створений світ як на результат помилки і падіння:
|                    | Не випадково жорстоко сперечалися між собою прихильники гностичного і християнського шляху. Замість фактичної неучасті в дійсності, замість переживання типу естетичного, що обіцяло відчуття гармонії в особистому екстатичної пориві, християнство закликало до нових стосунків між людьми, вимагало виконати новий моральний обов'язок. Це був шлях релігійної етики, і тому саме, що це був шлях етики, а отже, прямої участі у житті, він привертав до себе; догмати християнської релігії перемагали старіючі моральні норми античного суспільства |
| — М. К. Трофімова. |                                                                                |

## Апокрифічні Діяння
Діяння Павла. Згадуються Тертуліаном, котрий сумнівається у їхній справжності, оскільки вони містять доручення апостола Павла Феклі хрестити і вчити. Ця пам'ятка виникла у Малій Азії близько 180 року. Знайдений цей документ Шмідтом у коптських папірусах. Виданий у 1904 році. З цією пам'яткою має схожість і так звана Проповідь (Κήρυγμα) Павла, що згадується псевдо-Кипріаном. Крім того, у спорідненості з нею знаходяться, як варіант, і так звані Діяння Павла і Фекли, романізована історія Павла і першомучениці. Збереглися лише фрагменти. Діяння містять і деяку історичну інформацію у легендарній формі.
До історії Петра належать такі пам'ятки:
- Проповідь Петра (Κήρυγμα Πέτρου), пам'ятка, імовірно єгипетського походження, що відноситься до початку II століття. Її уривки знаходяться у Климента Олександрійського.
- Діяння Петра (Πράξεις Πέτρου), згадувані Євсевієм[6] як апокрифічна і єретична пам'ятка, збереглись у латинській редакції, відомій під назвою «Actus Petri cum Simone» або «Actus Vercellenses», за місцем її знаходження. У грецькому тексті збереглись лише уривки, початок і кінець. У цій пам'ятці говориться про мученицьку кончину Первоверховного Апостола, а також про Симона Волхва. За думкою Шмідта Діяння ці укладені не в Римі, а, швидше, у Сирії або Палестині близько 180 року.

Від згаданих «Діянь Петра і Павла» слід відрізняти єретичну пам'ятку першої половини III століття, «Історію Петра і Павла», що містить опис мандрівки апостола Павла у Рим та мученицьку кончину обох апостолів.
Діяння Андрія, що згадуються Євсевієм і св. Епіфанієм Кіпрським і укладені, імовірно, близько 180 року. Були у вжитку серед енкратитів. Містять історію Максимілли, молитву св. Андрія перед хрестом, мученицьку кончину апостола, історію апостолів Петра і Андрія.
До історії апостола Йоана відноситься ряд документів, автором яких вважається (а також вищезгаданих Актів Андрія і Петра) Левкій. Згадуються Євсевієм і св. Епифанієм. До цієї історії відносяться:
- Три уривки з актів 2-го Нікейського собору 787 року з гімном Господу. За думкою блаженного Августина (лист 237), вони були у вжитку серед присцилліан.
- Чудесна оповідь про справи, котрі євангеліст Йоан побачив і дізнався від Господа. Цей уривок докетичного походження. Знайдений у 1897 році Джемсом.
- Чудеса св. євангеліста Йоана, знайдені Цаном у 1880 році в одному Патмоському рукописі.
- Оповідь про смерть св. євангеліста Йоана.

Діяння Филипа в основному розповідають про його чудеса. Збереглися грецькі і латинські переклади (оригінал міг бути написаний коптською мовою близько V століття).
Історія Фоми, що виникла близько 200 року у колах гностиків, послідовників Вардесана з Едеси, але значно перероблена православною рукою. Крім грецької редакції збереглись сирійський, ефіопський, вірменський і латинський переклади. Містить оповідь про діяльність ап. Фоми, його місіонерську проповідь в Індії, навернення ним там місцевого царя Гундафора, чудесах апостола, його ув'язнення і мученицьку кончину в Індії. Цікаво, що археологічні пошуки згодом підтвердили на монетах ім'я Гундафора. Діяльність ап. Фоми в Індії на Малаборському узбережжі підтверджується дослідженнями Мінгана і Фаркхара.
Історія Фаддея міститься у двох пам'ятках:
- Уривок мученицького акту з Едеси, що приводиться Євсевієм у грецькому перекладі з сирійської. Містить листування Господа з едеським царем Авгаром.
- Вчення Фаддея, знайдене у 1876 році у сирійському ізводі. Імовірно, це пізніша переробка (не раніше 400 року) «актів» Фаддея з вищезгаданого архіву з Едеси.

Історія апостолів Авдія містить переказ діянь і легенд про апостолів. Приписувалася різним авторам, мала своїм джерелом різні оповіді, що виникли незалежно один від одного. Дата створення не встановлена, проте книга отримала остаточний вигляд, можливо, у Франції не раніше 6 або VII століття.

## Апокрифічні Послання

### Послання Павла
До апокрифічних послань ап. Павла відносяться:
- Послання до Лаодикійців. Маркіонітська підробка, складена з різних послань ап. Павла. Відоме було вже Мураторієвому фрагменту. Окрім того, збереглось у латинському тексті у багатьох кодексах Біблії з IV до XV століття.
- Послання до Олександрійців, що згадується в Мураторієвому фрагменті. Пам'ятка також маркіонітського походження, нині втрачена.
- Третє послання до Коринфіян, вже у III столітті перекладене на латинську мову, у IV столітті сирійською Церквою вважалось канонічним посланням. Містить звернення коринфських пресвітерів до ап. Павла і його відповідь на ряд питань: про творіння світу, про пророків, про творіння людини, про народження Христа від Діви Марії, про людську природу Господу і про воскресіння плоті.
- Листування Павла і Сенеки. Відома вже блаженному Єроніму пам'ятка, що містить оповідь про навернення ап. Павла у християнство, гоніння імператора Нерона, проповідь християнства Сенекою при дворі імператора тощо.

### Послання апостолів
Послання апостолів (Epistola Apostolorum) або «Бесіди Воскреслого Господа з учнями» — надзвичайно цікава у патристичному відношенні пам'ятка. Цей документ знайдений у трьох редакціях, що взаємно доповнюють один одного:
1. Знайдений у 1919 році Шмідтом в Ахмімі коптський папірус 4-5 століть, що нині зберігається у Луврі. У рукописі мало бути 64 сторінки, з яких збереглось лише 32.
2. Знайдений Бікком і Хаулером у одному Венському палімпсесті 4-5 століття латинський уривок послання, як виявилось, буквально збігається з коптським текстом.
3. Ефіопська редакція, знайдена у 1913 році Герріе, «Заповіту Господа» з есхатологічним вступом.

У тексті цих документів знаходиться обіцянка Господа прийти знову на землю через 120 років (за коптським папірусом) або 150 років (за ефіопською редакцією). При співставленні цих даних з «Книгами Сивілл» вченими встановлюється час укладання «Послання апостолів» близько 150 року (точніше близько 148 року). Пам'ятка ця мала безперечний вплив на ранню християнську літературу. Періодично стиль послання переходить в Апокаліпсис.
Зміст пам'ятки: Дія відбувається в Єрусалимі. Одинадцять апостолів сповідують свою віру, після чого слідує оповідь про воскресіння Господа, складена за канонічними Євангеліями. Далі слідує одкровення воскреслого Господа учням про його друге пришестя, про воскресіння плоті, останній суд, про долю засуджених, про олюднення, спокуту, про сходження в пекло, про повеління апостолам проповідувати у всьому світі, про лжевчителів. Закінчується оповіддю про вознесіння, згідно з Апостольськими Діяннями.
Пам'ятка говорить про Бога як Творця світла і темряви, про несвободу людини у гріху, про необхідність хрещення для спасіння, про хрещення Спасителем своїх учнів, Євхаристія називається Пасхою. Для апостолів не може бути покаяння. Пам'ятка вільна від хіліастичних впливів, але в своїй коптській редакції носить сліди гностичних і монархіанських ідей.

### Послання Варнави
Послання Варнави приписувалося сподвижникові ап. Павла. Текст пройнятий різким антюдейським духом. Написано, ймовірно, після руйнування Юдеї Адріаном (бл. 130). Згідно з іншою оцінкою — наприкінці I століття.

### Клементини
Климентини, або Псевдо-Климентові писання у вузькому сенсі позначають два твори «Бесіди» і «Споглядання» (у широкому сенсі це взагалі вся література, що приписувалася Клименту Римському, окрім його єдиного автентичного послання до Коринфіян). Вони оповідають про боротьбу ап. Петра із Симоном Волхвом. Твір несе на собі печатку поглядів юдео-християн. Складається з «Бесід» і «розгляду». Джерелом служили древні легенди й апокрифи, а також тут знайшла віддзеркалення * керігма (проповідь) ап. Петра.

### Інші
Послання Ісуса Христа царя Авгару (Абгару), пам'ятка сирійського походження. Пов'язане з легендами про апостола Фаддея. Написане не пізніше IV століття, тому що його цитує вже Євсевій Кесарійський.
Послання Лентула, зразок середньовічної євангельської белетристики (бл. 14—15 століть). Розповідь ведеться від імені вигаданого правителя Юдеї римлянина Лентула, котрий як очевидець євангельських подій описує зовнішність Ісуса Христа.

## Апокрифічні Апокаліпсиси
Апокаліпсис Петра. Пам'ятку, імовірно, слід віднести до першої половини II століття. Згадується вона вже у Мураторієвому фрагменті; відома також Клименту Олександрійському, Євсевію, блаженному Єроніму. Ці два останніх автори не визнають її канонічності, тоді як у деяких церквах Палестини, згідно зі свідченням Созомена, це Одкровення читалось у церкві. Апокаліпсис оповідає про таємниці загробного світу, нібито відкритих Христом на прохання учнів. Повний текст знайдено лише у 1910 році С.Гребо в ефіопській переробці.
Апокаліпсис Фоми. Пам'ятка гностично-маніхейського походження була у вжитку серед присцилліан. Латинська переробка сходить до IV століття. Цей латинський текст було знайдено Вільхельмом у 1907 році, а грецький оригінал — Більмейером у 1911 році. Відомий від назвою «Послання Господа до Свого учня Фоми».
Апокаліпсис Стефана був відомий у давнину, але не зберігся до нашого часу.
До апокаліпсисів відноситься, за своїм змістом, і відомий твір «Пастир» Єрма Римського. Тут тлумачиться доля Церкви. Єрм (Герм) жив у середині II століття. Однак у патрології цей твір зазвичай розглядають за межами апокрифічної літератури, оскільки він посідає особливе місце у ранньохристиянській літературі.
Апокаліпсис Павла (або Вознесіння апостола Павла) — це свого роду мідраш на 2 Кор 12:2-4. На думку блаженного Августина, він «наповнений байками».

## Тексти, що нині не вважаються апокрифами
Чіткого розрізнення апокрифів і неапокрифів не було ніколи. Багато апокрифів є цілком «православними» текстами і єдиною підставою відносити їх до апокрифів є давні намагання приписати їх апостолам чи включити у текст Святого Письма. Наприклад, вже Мураторієвий канон II століття визнавав канонічними: «Апокаліпсис апостола Петра», «Пастир» Герми, «Дідахе» й ряд інших. У сучасній патрології, як мінімум, два тексти не відносяться до апокрифів.
Успіння Блаженної Діви Марії написане на грецькій мові у IV столітті. Належить до жанру заповітів. Раніше текст відносили до апокрифів, але на думку сучасних дослідників, він належить до писань церковних християн-євреїв (не сектантів, що представляють юдео-християнство, а тих, що не відділилися від Вселенської Церкви).
Дідахе, або Вчення дванадцяти апостолів, твір, що викладає основи церковного життя. Був написаний наприкінці першого століття і є найдавнішою церковною пам'яткою, після текстів Нового Заповіту. Створено, ймовірно, в Сирії. Грецький текст був відкритий у 1873 митрополитом Філофеєм (Врієнніосом) Нікомедійським (опублікований в 1883). Іноді його позначали як апокриф, але насправді це катехитичний текст однієї з ранньохристиянських общин, який не містить нічого, що би суперечило православному віровченню, тому у Православній церкві його не вважають апокрифом.
Пастир Герми, шанований твір та одна з найпопулярніших книг у ранній християнські церкві, який багато Отців Церкви, серед яких Іреней Ліонський, відносили до Біблійного канону Нового Заповіту. В книзі представлено ряд видінь щодо Церкви.

## Новозавітні апокрифи з точки зору Православної церкви
З точки зору Православної церкви вивчення новозавітних апокрифів дозволяє зробити висновок про богонатхненну мудрість Церкви, що відокремила «кукіль» від «пшениці». Жоден апокриф не може зрівнятися з канонічними книгами ні в духовному відношенні, ні у плані літературному, ні за історичною достовірністю. Більшість з них — плід фантазії, погано зрозумілого благочестя, поглядів, що спотворюють саму суть Євангелія Христового. Не випадково вони були улюбленою літературою єретиків, гностиків і маніхеїв. Однак, хоч вартого уваги історичного матеріалу в апокрифічних Євангеліях майже немає, для історії культури первісного християнства, для історії єретичних учень, розвитку християнської догматики у них містяться багаті дані.

### Сайти
- (рос.) Апокрифы / Библиологический словарь[недоступне посилання з червня 2019]
- (рос.) Русская Апокрифическая Студия [Архівовано 6 жовтня 2019 у Wayback Machine.]
- Чи Біблія розкриває всю правду про Ісуса? [Архівовано 7 січня 2019 у Wayback Machine.]

title: Новозавітні апокрифи

wikitext:
'''Новозаві́тні апо́крифи''' — це книги, що претендували на звання священних, однак не були включені у [[Біблійний канон|канон]] [[Святе Письмо|Святого Письма]]. Вони створювалися з кінця [[I століття]] і їхня поява не припинилася навіть після остаточного формування канону. За жанром новозавітні [[Апокрифічна література|апокрифи]] включають апокрифічні [[євангеліє|євангелія]], діяння, послання, [[апокаліпсис]]и, заповіти й настанови, що приписуються [[Ісус Христос|Ісусу Христу]] та [[Апостоли|апостолам]].

== Передумови появи ==

Термін «[[Апокрифічна література|апокриф]]» у язичницькому світі означав писання, що містили таємні доктрини або відомості про [[містерія|містерії]]. У [[Християнство|християнському]] вжитку цей термін з'явився тому, що [[єресь|єретики]] часто ховали свої твори або видавали їх за таємне [[Одкровення]], дане лише посвяченим.

Першохристиянська література за типом своїх пам'яток значною мірою складається з апокрифічних творів. Для неї характерною ознакою є наслідувальний тип творчості, коли пам'ятки апостольського періоду беруться як приклад і зразок. Апокрифічна література займала велике місце серед читання тогочасних християн. Ця література намагалася наслідувати книги [[Святе Письмо|Святого Письма]] за його змістом і спрямуванням. Таким чином, серед апокрифів існують і [[євангеліє|євангелія]], і [[діяння]], і [[послання]], і [[апокаліпсис]]и.

Ця література зазвичай вивчається в рамках [[патрологія|патрології]], хоча й не є частиною [[Святе Передання|Священного Передання]]. Однак її необхідно враховувати при аналізі суто церковної ранньохристиянської літератури. Вона допомагає відновити зв'язок, що існував між апостольськими працями та діяльністю так званих «[[Апостольські отці|мужів апостольських]]».

== Апокрифічні Євангелія ==

=== Євангелія юдео-християн ===

'''[[Євангеліє євреїв]]''' (το καθ Εδραίους εύαγγέλιον). Свідчення про нього залишилося від [[Блаженний Єронім|блаженного Єроніма]] ([[IV століття]]), котрий переклав цей твір з халдейсько-сирійської мови на грецьку і латинську<ref>Бл. Єронім. Тлумачення на Мт., II, 12, 13.</ref>. Воно начебто було у вжитку серед [[назареї]]в і багатьма визнавалось за єврейське текстуальне джерело [[Євангеліє від Матвія|євангелія від Матвія]]. У дійсності воно близьке за своїм змістом до деяких уривків першого канонічного Євангелія. Згідно з Т.Цаном, можна визнати, що воно є подальшою переробкою першоджерела Матвійового Євангелія. Збереглося лише у вигляді цитат (св. [[Ігнатій Антиохійський|Ігнатія Атиохійського]], [[Ориген]]а, [[Блаженний Єронім|Єроніма]]). В одному з уривків йдеться про явління воскреслого Господа [[Яків|Якову]]<ref>Блж. Єронім, Про знаменитих чоловіків, 2.</ref>. Було у вжитку серед християн-євреїв. Складено воно імовірно близько [[150]] року (К.Керн) або на рубежі [[I століття|I]] і [[II століття]] (А.Мень).

'''[[Євангеліє Дванадцяти]]''' (το των δώδεκα εύαγγέλιον; Євангеліє евіонітів; Євангеліє ебіонітів), імовірно укладене у [[II століття|II столітті]], вважалось довгий час утраченим. [[Ориген]]<ref>PG 13, 1801—1805.</ref> вважав це [[євангеліє]] як і [[єгипетське євангеліє]] найдревнішими пам'ятками. Це євангеліє частково може бути відтворено в окремих своїх уривках після виконаного професором Е.Ревію критичного аналізу деяких рукописів [[Національна бібліотека Франції|Національної бібліотеки Франції]] за коптськими текстами, що надруковане ним у [[1905]] році у [[Орієнтальна патрологія (серія)|Східній патрології]] (2 том). Це євангеліє називають іноді евіонітським, оскільки воно, імовірно, було у вжитку в [[евіоніти|евіонітів]]. Ймовірно, тотожне Назорейському євангелію, про котре говорить свт. [[Епіфаній Кіпрський]].

'''[[Євангеліє від Томи|Євангеліє від Фоми]]''' (Θωμά Ίσραηλίτου φιλοσόφου ρητά εις τα παιδικά του Κυρίου; Євангеліє Фоми; Євангеліє від Томи) складається з [[Логії|логій]], що починаються словами «Ісус сказав…». Вислови багато в чому збігаються з канонічними Євангеліями, але в них виразно відчувається вплив [[гностицизм|гностичних]] писань. Юдео-християнський характер тексту видно з особливого відношення до [[Яків, брат Господній|Якова, брата Господнього]], про котрого говориться, що заради нього були створені небо і земля (13). Євангеліє містить багато легенд про Спасителя та Його дитячий вік. [[Бібліотека Наг-Хаммаді|Рукопис коптського перекладу]] виявлено у [[1945]] році в [[Наг-Хаммад]]і ([[Єгипет]]). Оригінал, імовірно, був написаний на грецькій мові на початку II століття. Його знали [[Ориген]] та [[Іполіт Римський]]. Воно також було поширене серед християн, що засвідчується багатьма перекладами на латину, сирійську та старослов'янську мови.

'''[[Протоєвангеліє Якова]]''' (ή ιστορία Ιακώδος περί της γεννήσεως Μαρίας; Євангеліє Якова; Євангеліє від Якова). Знайдене французьким вченим Постелем і вперше у [[1552]] році видано на латині, у грецькому перекладі видано у [[1876]] році Тішендорфом. Ця пам'ятка була дуже поширена у давньохристиянському середовищі, а також суттєво вплинула на [[богослужіння]], [[церковне мистецтво]] й літературу [[середньовіччя]]. Складене це євангеліє у другій половині [[II століття]] у єгипетському юдео-християнському середовищі (зберігся рукопис цього часу). Можливо навіть, що воно було відоме святому [[Юстин (мученик)|Юстину Філософу]]. У ньому багато оповідується про дитинство [[Діва Марія|Божої Матері]], про Її батьків, котрі тут вперше і названі [[Святий Йоаким|Йоаким]]ом і [[Свята Анна|Анною]], про побиття немовлят у [[Вифлеєм]]і, про братів Господа як дітях [[Святий Йосип|Йосипа]] від першого шлюбу. Його поширеність у християнській спільноті підтверджується більш ніж 30 рукописами, що його містять.

=== Євангелія переходу від юдео-християнства до язико-християнства ===

'''[[Євангеліє від Петра]]''' (εύαγγέλιον κατά Πέτρον) — [[гностицизм|гностико]]-[[докети]]чна переробка канонічних євангелій [[II століття]]. Його фрагмент знайдений Буріаном у [[1886]] році в одній християнській гробниці [[Верхній Єгипет|Верхнього Єгипту]]. Опубліковано воно було ним у [[1892]] році. Описується суд над Спасителем, Його смерть на хресті й ранок [[Воскресіння]]. Текст поєднує в собі юдео-християнські, язико-християнські та [[докетизм|докетичні]] риси (згідно з докетичним ученням, поєднання у [[Христос|Христі]] Божества і людини було лише позірним). Датується [[120]]-[[150]] роками.

'''[[Книга Йосифа тесляра]]''' (Книга Йосипа тесляра) присвячена дитинству і юності [[Ісус Христос|Ісуса Христа]]. Написана близько [[IV століття]] у [[Єгипет|Єгипті]], збереглася в арабській і латинській версіях. Вперше видана у [[1722]] році.

'''[[Євангеліє дитинства]] Ісуса''', що близьке у деяких своїх редакціях з Євангелієм Фоми і також приписується [[Фома (апостол)|апостолу Фомі]]. Вперше його арабський текст разом з латинським перекладом був надрукований у [[1697]] році Сіке, потім у [[1832]] і [[1852]] роках. Сирійський текст особливо близький до Євангелія Фоми. Від сирійського тексту походить вірменський, дещо змінений. Оповідає про чудеса, котрі здійснював Отрок Ісус. За характером найбільш далеке від канонічних Євангелій. Дата створення не встановлена.

Арабський варіант зазвичай розглядають окремо, як «[[Арабське євангеліє дитинства]]», що написане близько [[VI століття]], але на основі більш ранніх легенд. Примітно, що в цьому пам'ятнику [[волхви]] названі [[перси|персами]].

'''[[Євангеліє від Никодима]]''' (Євангеліє Никодима; Діяння Пілата). Укладене пізно, близько [[VI століття]]. Було поширене у коптському середовищі. Збереглось у коптській, грецькій та латинській редакціях. Цікаве воно тим, що містить подробиці суду, розп'яття та погребіння Господа; говорить і про Його сходження в пекло. Написане з метою зменшити провину [[Понтій Пілат|Понтія Пілата]] за засудження Господа.

'''[[Єгипетське євангеліє]]''' (το хατ Αιγυπτίους εύαγγέλιον). Написане близько [[150]] року. За свідченням [[Епіфаній Кіпрський|Епіфанія Кіпрського]], воно шанувалось [[енктратити|енкратитами]] і [[савеліани|савелліанами]], оскільки містило у собі думки проти [[шлюб]]у, проти [[плоть|плоті]] взагалі, а також модалістичне розуміння [[Трійця|Святої Трійці]]. Знайдене воно було у [[Єгипет|Єгипті]] Гренфеллом і Хунтом у [[1897]] році.

'''[[Євангеліє від Варфоломія]]''', доволі пізня пам'ятка, що збереглась у коптських, грецьких і латинських уривках. Свідчення про нього знаходиться у [[Блаженний Єронім|блаженного Єроніма]]. Воно, імовірно, олександрійського походження. Містить оповідь про сходження Господа в [[пекло]].

'''[[Євангеліє від Псевдо-Матвія]]''' (Євангеліє Псевдо-Матвія, Апокрифічне євангеліє від Матвія; Книга про Різдво Блаженної Марії) написане не раніше [[IX століття]] під впливом [[Протоєвангеліє Якова|Протоєвангелія Якова]] і [[Євангеліє дитинства|Євангелія дитинства]].

'''[[Апокриф Йоана]]''' зберігся у фрагментах. Містить питання до [[Ісус Христос|Ісуса Христа]] і Його відповіді. Написаний у [[II століття|II]]-[[V століття]]х у колах [[гностицизм|гностиків]].

Існують також менш відомі євангелія [[Євангеліє від Филипа|від Филипа]], [[Євангеліє від Варнави|від Варнави]], [[Євангеліє від Маттея|від Маттея]], [[Євангеліє від Андрія|від Андрія]], [[Євангеліє Юди|від Юди]]. Усе це переважно [[гностицизм|гностичні]] твори, що не становлять великої цінності, малоогінальні та відносно пізнього походження. Від них збереглися лише фрагменти.

=== Особливості гностичних євангелій ===

'''[[Гностичні євангелія]]''' ([[Євангеліє правди|Євангеліє Істини]], [[Євангеліє від Томи|Євангеліє від Фоми]], [[Книга Фоми]], [[Євангеліє від Филипа]], [[Євангеліє Юди|Євангеліє від Юди]] тощо) відрізняються високою художністю, піднесеним стилем і за формою найчастіше є [[логія]]ми. Їх авторів цікавить не земне життя реальної Боголюдини, а лише повчання небесного [[Еон (філософія)|еону]], що відкриває таємниці спасительного життя і «знання». Так, усі вислови Євангелія від Фоми починаються словами «Ісус сказав», і лише зрідка вони включають діалог [[Ісус Христос|Ісуса]] зі слухачами та учнями. На перший погляд, це Євангеліє вельми нагадує канонічні. Але при уважному прочитанні стає очевидним, що воно далеко від щирої Доброї Звістки. Головне завдання — «пізнати себе» (Єв. від Фоми, 3), а через це свою причетність до Божества. Добрий пастир спасає не просто заблукалу вівцю, а найбільшу («духовну» людину), котру любить більше, ніж 99 інших (там же, 111). Царство Боже є «вихід з мук страждань тіла» (Кн. Фоми, 145). [[Христос]] представлений як [[Еманація (філософія)|еманація]] пантеїстічного Божества. «Ісус сказав: Я — світло, що на всіх, Я — все: все вийшло з Мене і все повернулося до Мене. Розрубав дерево: Я — там; підніми камінь, і ти знайдеш Мене там» (Єв. від Фоми, 81).

Старий Заповіт тут зазвичай визнається «мертвим» (Єв. від Фоми, 57). А вчення Христа перетлумачено у дусі [[спіритуалізм]]у, з акцентом на самозаглиблення і [[медитація|медитації]] над образами гностичної міфології (історія Душі і [[Еон (філософія)|еонів]]). Така установка більш властива [[Веданта|Веданті]] або [[Платон]]івській школі, ніж біблійній традиції. Тим не менше, оскільки деякі гностичні секти і писання були ще генетично пов'язані з юдейської середовищем, не виключено, що в них є відгомони справжніх єврейських переказів. У Євангелії від Фоми високо ставиться [[Яків, брат Господній]] (13), хоча і заперечується [[обрізання]]. Можливо, що це Євангеліє є не просто переробкою канонічних текстів. Мабуть, автор його мав у своєму розпорядженні деякі древні [[Логії|логії]] та [[Аграфи (християнство)|аграфи]], що не дійшли до нас. Однак визнати Євангеліє від Фоми й аналогічні йому твори джерелом новозавітної писемності не дозволяють ні хронологічні міркування, ні очевидна насиченість їх духом, чужим Христовим Євангеліям.

[[Гностицизм]] хотів підмінити Євангеліє греко-східним [[спіритуалізм]]ом і відчуженістю, котрі дозволяли дивитися на створений світ як на результат помилки і падіння:

{{цитата|''Не випадково жорстоко сперечалися між собою прихильники гностичного і християнського шляху. Замість фактичної неучасті в дійсності, замість переживання типу естетичного, що обіцяло відчуття гармонії в особистому екстатичної пориві, християнство закликало до нових стосунків між людьми, вимагало виконати новий моральний обов'язок. Це був шлях релігійної етики, і тому саме, що це був шлях етики, а отже, прямої участі у житті, він привертав до себе; догмати християнської релігії перемагали старіючі моральні норми античного суспільства''| |М. К. Трофімова<ref>Цит. за А.Мень. Апокрифы // Библиологический словарь.</ref>.}}

== Апокрифічні Діяння ==

'''[[Діяння Павла]]'''. Згадуються [[Тертуліан]]ом<ref>Про хрещення, 17.</ref>, котрий сумнівається у їхній справжності, оскільки вони містять доручення [[Павло (апостол)|апостола Павла]] Феклі хрестити і вчити. Ця пам'ятка виникла у [[Мала Азія|Малій Азії]] близько [[180]] року. Знайдений цей документ Шмідтом у коптських папірусах. Виданий у [[1904]] році. З цією пам'яткою має схожість і так звана [[Проповідь Павла|Проповідь (Κήρυγμα) Павла]], що згадується [[Псевдо-Кипріан|псевдо-Кипріаном]]. Крім того, у спорідненості з нею знаходяться, як варіант, і так звані [[Діяння Павла і Фекли]], романізована історія Павла і першомучениці. Збереглися лише фрагменти. Діяння містять і деяку історичну інформацію у легендарній формі.

До '''[[Історія Петра|історії Петра]]''' належать такі пам'ятки:

* [[Проповідь Петра]] (Κήρυγμα Πέτρου), пам'ятка, імовірно [[єгипет]]ського походження, що відноситься до початку [[II століття]]. Її уривки знаходяться у [[Климент Александрійський|Климента Олександрійського]].
* [[Діяння Петра]] (Πράξεις Πέτρου), згадувані [[Євсевій Кесарійський|Євсевієм]]<ref>НЕ 3,3.</ref> як апокрифічна і єретична пам'ятка, збереглись у латинській редакції, відомій під назвою «Actus Petri cum Simone» або «Actus Vercellenses», за місцем її знаходження. У грецькому тексті збереглись лише уривки, початок і кінець. У цій пам'ятці говориться про мученицьку кончину Первоверховного Апостола, а також про [[Симон Волхв|Симона Волхва]]. За думкою Шмідта Діяння ці укладені не в [[Рим]]і, а, швидше, у [[Сирія|Сирії]] або [[Палестина|Палестині]] близько [[180]] року.

Від згаданих «Діянь Петра і Павла» слід відрізняти єретичну пам'ятку першої половини [[III століття]], '''«[[Історія Петра і Павла|Історію Петра і Павла]]»''', що містить опис мандрівки апостола Павла у [[Рим]] та мученицьку кончину обох апостолів.

'''[[Діяння Андрія]]''', що згадуються [[Євсевій Кесарійський|Євсевієм]] і св. [[Епіфаній Кіпрський|Епіфанієм Кіпрським]] і укладені, імовірно, близько [[180]] року. Були у вжитку серед [[енкратизм|енкратитів]]. Містять історію Максимілли, молитву св. Андрія перед хрестом, мученицьку кончину апостола, історію апостолів Петра і Андрія.

До '''[[Історія апостола Йоана|історії апостола Йоана]]''' відноситься ряд документів, автором яких вважається (а також вищезгаданих Актів Андрія і Петра) [[Левкій]]. Згадуються Євсевієм і св. Епифанієм. До цієї історії відносяться:

* Три уривки з актів 2-го Нікейського собору [[787]] року з гімном Господу. За думкою блаженного Августина (лист 237), вони були у вжитку серед [[присцилліан]].
* Чудесна оповідь про справи, котрі євангеліст Йоан побачив і дізнався від Господа. Цей уривок докетичного походження. Знайдений у [[1897]] році Джемсом.
* Чудеса св. євангеліста Йоана, знайдені Цаном у [[1880]] році в одному Патмоському рукописі.
* Оповідь про смерть св. євангеліста Йоана.

'''[[Діяння Филипа]]''' в основному розповідають про його чудеса. Збереглися грецькі і латинські переклади (оригінал міг бути написаний коптською мовою близько [[V століття]]).

'''[[Історія Фоми]]''', що виникла близько [[200]] року у колах [[гностицизм|гностиків]], послідовників [[Вардесан]]а з [[Едеса|Едеси]], але значно перероблена православною рукою. Крім грецької редакції збереглись сирійський, ефіопський, вірменський і латинський переклади. Містить оповідь про діяльність ап. Фоми, його місіонерську проповідь в [[Індія|Індії]], навернення ним там місцевого царя [[Гундафор]]а, чудесах апостола, його ув'язнення і мученицьку кончину в Індії. Цікаво, що археологічні пошуки згодом підтвердили на монетах ім'я Гундафора. Діяльність ап. Фоми в Індії на Малаборському узбережжі підтверджується дослідженнями Мінгана і Фаркхара.

'''[[Історія Фаддея]]''' міститься у двох пам'ятках:

* Уривок мученицького акту з [[Едеса|Едеси]], що приводиться Євсевієм у грецькому перекладі з сирійської. Містить листування Господа з едеським царем [[Авгар]]ом.
* [[Вчення Фаддея]], знайдене у [[1876]] році у сирійському ізводі. Імовірно, це пізніша переробка (не раніше [[400]] року) «актів» Фаддея з вищезгаданого архіву з Едеси.

'''[[Історія апостолів Авдія]]''' містить переказ діянь і легенд про апостолів. Приписувалася різним авторам, мала своїм джерелом різні оповіді, що виникли незалежно один від одного. Дата створення не встановлена, проте книга отримала остаточний вигляд, можливо, у Франції не раніше [[VI століття|6]] або [[VII століття]].

== Апокрифічні Послання ==

=== Послання Павла ===

До апокрифічних послань ап. Павла відносяться:

* '''[[Послання до Лаодикійців]]'''. [[Маркіон]]ітська підробка, складена з різних послань ап. Павла. Відоме було вже [[Мураторієвий фрагмент|Мураторієвому фрагменту]]. Окрім того, збереглось у латинському тексті у багатьох кодексах [[Біблія|Біблії]] з [[IV  століття|IV]] до [[XV століття]].
* '''Послання до Олександрійців''', що згадується в Мураторієвому фрагменті. Пам'ятка також маркіонітського походження, нині втрачена.
* '''Третє послання до Коринфіян''', вже у [[III століття|III столітті]] перекладене на латинську мову, у [[IV століття|IV столітті]] сирійською Церквою вважалось канонічним посланням. Містить звернення [[коринф]]ських пресвітерів до ап. Павла і його відповідь на ряд питань: про творіння світу, про пророків, про творіння людини, про народження Христа від Діви Марії, про людську природу Господу і про воскресіння плоті.
* '''Листування Павла і Сенеки'''. Відома вже блаженному Єроніму пам'ятка, що містить оповідь про навернення ап. Павла у християнство, гоніння імператора [[Нерон]]а, проповідь християнства [[Луцій Анней Сенека|Сенекою]] при дворі імператора тощо.

=== Послання апостолів ===

'''[[Послання апостолів]]''' (Epistola Apostolorum) або «Бесіди Воскреслого Господа з учнями» — надзвичайно цікава у патристичному відношенні пам'ятка. Цей документ знайдений у трьох редакціях, що взаємно доповнюють один одного:

# Знайдений у [[1919]] році Шмідтом в [[Ахмім]]і коптський папірус 4-5 століть, що нині зберігається у [[Лувр]]і. У рукописі мало бути 64 сторінки, з яких збереглось лише 32.
# Знайдений Бікком і Хаулером у одному Венському палімпсесті 4-5 століття латинський уривок послання, як виявилось, буквально збігається з коптським текстом.
# Ефіопська редакція, знайдена у [[1913]] році Герріе, «Заповіту Господа» з есхатологічним вступом.

У тексті цих документів знаходиться обіцянка Господа прийти знову на землю через 120 років (за коптським папірусом) або 150 років (за ефіопською редакцією). При співставленні цих даних з «Книгами Сивілл» вченими встановлюється час укладання «Послання апостолів» близько 150 року (точніше близько [[148]] року). Пам'ятка ця мала безперечний вплив на ранню християнську літературу. Періодично стиль послання переходить в [[Апокаліпсис]].

''Зміст пам'ятки'': Дія відбувається в [[Єрусалим]]і. Одинадцять апостолів сповідують свою віру, після чого слідує оповідь про воскресіння Господа, складена за канонічними Євангеліями. Далі слідує одкровення воскреслого Господа учням про його друге пришестя, про воскресіння плоті, останній суд, про долю засуджених, про олюднення, спокуту, про сходження в пекло, про повеління апостолам проповідувати у всьому світі, про лжевчителів. Закінчується оповіддю про вознесіння, згідно з Апостольськими Діяннями.

Пам'ятка говорить про Бога як Творця світла і темряви, про несвободу людини у гріху, про необхідність хрещення для спасіння, про хрещення Спасителем своїх учнів, [[Євхаристія]] називається Пасхою. Для апостолів не може бути покаяння. Пам'ятка вільна від [[хіліазм|хіліастичних]] впливів, але в своїй коптській редакції носить сліди [[гностицизм|гностичних]] і монархіанських ідей.

=== Послання Варнави ===
{{main|Послання Варнави}}

[[Послання Варнави]] приписувалося сподвижникові ап. Павла. Текст пройнятий різким антюдейським духом. Написано, ймовірно, після руйнування Юдеї Адріаном (бл. [[130]]). Згідно з іншою оцінкою — наприкінці [[I століття]].

=== Клементини ===
{{main|Клементини}}

[[Климентини]], або Псевдо-Климентові писання у вузькому сенсі позначають два твори «Бесіди» і «Споглядання» (у широкому сенсі це взагалі вся література, що приписувалася [[Климент I|Клименту Римському]], окрім його єдиного автентичного [[послання до Коринфіян]]). Вони оповідають про боротьбу ап. Петра із Симоном Волхвом. Твір несе на собі печатку поглядів юдео-християн. Складається з «Бесід» і «розгляду». Джерелом служили древні легенди й апокрифи, а також тут знайшла віддзеркалення * керігма (проповідь) ап. Петра.

=== Інші ===

[[Послання Ісуса Христа царя Авгару]] (Абгару), пам'ятка сирійського походження. Пов'язане з легендами про апостола Фаддея. Написане не пізніше [[IV століття]], тому що його цитує вже [[Євсевій Кесарійський]]<ref>Церк. історія, I, 13, 10.</ref>.

[[Послання Лентула]], зразок середньовічної євангельської белетристики (бл. [[XIV століттяіття|14]]—[[XV століття|15 століть]]). Розповідь ведеться від імені вигаданого правителя [[Юдея|Юдеї]] римлянина Лентула, котрий як очевидець євангельських подій описує зовнішність [[Ісус Христос|Ісуса Христа]].

== Апокрифічні Апокаліпсиси ==

'''[[Апокаліпсис Петра]]'''. Пам'ятку, імовірно, слід віднести до першої половини [[II століття]]. Згадується вона вже у Мураторієвому фрагменті; відома також [[Климент Александрійський|Клименту Олександрійському]], [[Євсевій Кесарійський|Євсевію]], [[Блаженний Єронім|блаженному Єроніму]]. Ці два останніх автори не визнають її канонічності, тоді як у деяких церквах Палестини, згідно зі свідченням [[Созомен]]а, це Одкровення читалось у церкві. Апокаліпсис оповідає про таємниці загробного світу, нібито відкритих Христом на прохання учнів. Повний текст знайдено лише у [[1910]] році С.Гребо в ефіопській переробці.

'''[[Апокаліпсис Фоми]]'''. Пам'ятка [[гностицизм|гностично]]-[[маніхейство|маніхейського]] походження була у вжитку серед [[присцилліан]]. Латинська переробка сходить до [[IV століття]]. Цей латинський текст було знайдено Вільхельмом у [[1907]] році, а грецький оригінал — Більмейером у [[1911]] році. Відомий від назвою «Послання Господа до Свого учня Фоми».

'''[[Апокаліпсис Стефана]]''' був відомий у давнину, але не зберігся до нашого часу.

До апокаліпсисів відноситься, за своїм змістом, і відомий твір '''[[Пастир Герми|«Пастир» Єрма Римського]]'''. Тут тлумачиться доля Церкви. Єрм (Герм) жив у середині [[II століття]]. Однак у [[патрологія|патрології]] цей твір зазвичай розглядають за межами апокрифічної літератури, оскільки він посідає особливе місце у ранньохристиянській літературі.

'''[[Апокаліпсис Павла]]''' (або Вознесіння апостола Павла) — це свого роду [[мідраш]] на 2 Кор 12:2-4. На думку блаженного [[Аврелій Августин|Августина]], він «наповнений байками»<ref>Тлумачення на Ін 38, 8.</ref>.

== Тексти, що нині не вважаються апокрифами ==

Чіткого розрізнення апокрифів і неапокрифів не було ніколи. Багато апокрифів є цілком «православними» текстами і єдиною підставою відносити їх до апокрифів є давні намагання приписати їх апостолам чи включити у текст [[Святе Письмо|Святого Письма]]. Наприклад, вже [[Мураторієвий канон]] [[II століття]] визнавав канонічними: «Апокаліпсис апостола Петра», [[Пастир Герми|«Пастир» Герми]], «Дідахе» й ряд інших. У сучасній патрології, як мінімум, два тексти не відносяться до апокрифів.

'''[[Успіння Блаженної Діви Марії]]''' написане на грецькій мові у [[IV століття|IV столітті]]. Належить до жанру заповітів. Раніше текст відносили до апокрифів, але на думку сучасних дослідників, він належить до писань церковних християн-євреїв (не сектантів, що представляють юдео-християнство, а тих, що не відділилися від Вселенської Церкви)<ref>А. Мень. Апокрифы // Библиологический словарь.</ref>.

'''[[Дідахе]], або Вчення дванадцяти апостолів''', твір, що викладає основи церковного життя. Був написаний наприкінці першого століття і є найдавнішою церковною пам'яткою, після текстів [[Новий Заповіт|Нового Заповіту]]. Створено, ймовірно, в Сирії. Грецький текст був відкритий у [[1873]] митрополитом Філофеєм (Врієнніосом) Нікомедійським (опублікований в [[1883]]). Іноді його позначали як [[Апокрифічна література|апокриф]], але насправді це катехитичний текст однієї з ранньохристиянських общин, який не містить нічого, що би суперечило православному віровченню, тому у [[Православна церква|Православній церкві]] його не вважають апокрифом.

'''[[Пастир Герми]]''', шанований твір та одна з найпопулярніших книг у ранній християнські церкві, який багато [[Отці Церкви|Отців Церкви]], серед яких [[Іреней Ліонський]], відносили до Біблійного канону Нового Заповіту. В книзі представлено ряд видінь щодо Церкви.

== Новозавітні апокрифи з точки зору Православної церкви ==

З точки зору [[Православна церква|Православної церкви]] вивчення новозавітних апокрифів дозволяє зробити висновок про [[богонатхнення (православ'я)|богонатхненну]] мудрість Церкви, що відокремила «кукіль» від «пшениці». Жоден [[Апокрифічна література|апокриф]] не може зрівнятися з канонічними книгами ні в духовному відношенні, ні у плані літературному, ні за історичною достовірністю. Більшість з них — плід фантазії, погано зрозумілого благочестя, поглядів, що спотворюють саму суть Євангелія Христового. Не випадково вони були улюбленою літературою [[єретик|єретиків]], [[гностицизм|гностиків]] і [[маніхейство|маніхеїв]]. Однак, хоч вартого уваги історичного матеріалу в апокрифічних Євангеліях майже немає, для історії культури первісного християнства, для історії єретичних учень, розвитку християнської [[догматика|догматики]] у них містяться багаті дані.

== Див. також ==
* [[Апокрифічна література]]
* [[Старозавітні апокрифи]]
* [[Святе Письмо]]
* [[Новий Заповіт]]
* [[Апостоли]]
* [[Апокаліпсис]]
* [[Євангеліє]]
* [[Біблеїстика]]
* [[Патрологія]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
=== Сайти ===
* {{ref-ru}} [http://slovari.yandex.ru/dict/men/article/me1/me1-0086.htm Апокрифы / Библиологический словарь]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* {{ref-ru}} [http://apokrif.fullweb.ru/apocryph1/ Русская Апокрифическая Студия] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191006043836/http://apokrif.fullweb.ru/apocryph1/ |date=6 жовтня 2019 }}
* [https://wol.jw.org/uk/wol/d/r15/lp-k/2010253 Чи Біблія розкриває всю правду про Ісуса?] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190107072504/https://wol.jw.org/uk/wol/d/r15/lp-k/2010253 |date=7 січня 2019 }}

=== Література ===
* [http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=7675 Апокріфи і лєґєнди з українських рукописів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190124203531/http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=7675 |date=24 січня 2019 }} / зібрав, упорядкував і пояснив др. [[Франко Іван Якович|Іван Франко]]. — У Львові: Накладом [[Наукове товариство імені Шевченка|наук. т-ва ім. Шевченка]], 1899. Т. 3: Апокрифи новозавітні; Б. Апокрифічні діяння апостолів. — 1902.
* {{ref-ru}} Апокалипсис Петра // Ранович А. Б. Первоисточники по истории раннего христианства, М., 1933.
* {{ref-ru}} ''Киприан (Керн)''. Апокрифическая литература // Патрология І—ІІІ веков, М., 1992.
* {{ref-ru}} Кн. Иосифа Плотника, СПб., 1914.
* {{ref-ru}} Кн. Марии Девы, СПб., 1912.
* {{ref-ru}} Кн. Никодима, СПб., 1912.
* {{ref-ru}} От берегов Босфора до берегов Евфрата (сб. сир. ветхозав. и новозав. апокрифов в пер. Аверинцева С. С.), М., 1987.
* {{ref-ru}} Писания мужей апостольских, СПб., 1895, репр., Рига, 1992.
* {{ref-ru}} ''Порфирьев И. Я.'', Апокрифич. сказания о новозав. лицах и событиях по рукописям Соловецкой б-ки, СПб., 1890.
* {{ref-ru}} ''Трофимова М. К.'', Из рукописей Наг-Хаммади // Античность и современность, М., 1972.
* {{ref-ru}} Учение двенадцати апостолов, Брюссель, 1978.
* {{ref-fr}} ''Amiot M. F. et Daniel-Rops'', Evangiles apocryphes, P., 1952.
* {{ref-fr}} ''Dalmais I. H.'', Les apocryphes et l'imaginaire chrétien, BTS, 1973, № 154.
* {{ref-fr}} Evangiles apocryphes, éd. F. Quéré, Seuil, 1983.
* {{ref-en}} The Apocryphal New Testament, Ed. by M. R. James, Oxf., 1924.
* {{ref-en}} ''Torrey C.'', The Apocryphal literature, New Haven, 1945.
{{Нормативний контроль}}

[[Категорія:Біблія]]
[[Категорія:Новий Заповіт]]
[[Категорія:Біблеїстика]]
[[Категорія:Патрологія]]
[[Категорія:Апокрифи]]

{{Книги Біблії}}