text:
# Такада Сідзуо
Сідзуо Такада (яп. 高田静夫, 5 серпня 1947, Неріма, Токіо) — японський футболіст та футбольний арбітр. Як гравець виступав на позиції півзахисника та захисника. Як арбітр став першим японським арбітром, що відсудив матч на чемпіонаті, це відбулось на турнірі 1986 року. Гісаюкі Такада, який обіймав посаду генерального секретаря Японської футбольної асоціації та Національної федерації середньої фізичної культури, є його братом.

## Кар'єра
Народився в Токіо, район Неріма. У початковій школі грав у бейсбол, але згодом вступив до футбольного гуртка під впливом брата.
Закінчивши середню школу, він вступив на факультет фізичної культури Токійського університету освіти (нині — Цукубський університет). Після закінчення навчання він приєднався до футбольного клубу «Йоміурі». За цей клуб Сідзуо у 1972 році взяв участь у 9 іграх у Другому дивізіоні Японської футбольної ліги (JSL) і забив 2 голи.
В кінці сезону 1972 року він покинув футбол і працював у магазині спортивного інвентарю, який був його сімейним бізнесом. У 1973 році вирішив стати арбітром на запрошення Масатосі Нагасіми, міжнародного арбітра, який теж був випускником Токійського університету освіти.
У 1976 році він став арбітром другої категорії, а в грудні 1980 року — першої. У липні 1984 року Такада отримав статус арбітра ФІФА. Це дозволило японцю обслуговувати міжнародні матчі, дебютним з яких стала гра відбору на Кубок Азії 1984 року, яка відбулась у вересні того ж року між збірними Китаю та Йорданії.
1985 року Такада був арбітром фіналу Кубка Японії, а наступного 1986 року став першим представником Японії, що відсудив матч чемпіонату світу, яким виявилась гра групового етапу між Іспанією та Алжиром (3:0). Також у двох матчах на тому турнірі був боковим арбітром. У фіналі Кубка імператора сім разів був арбітром, а також відсудив 62 матчі у Першому дивізіоні Японської футбольної ліги.
Він був головним арбітром двох матчів на Кубку африканських націй 1990 року, що відбувся в березні 1990 року. Крім того, він був арбітром матчу між Югославією та ОАЕ на чемпіонаті світу з футболу 1990 року, який відбувся в тому ж році. Ще 3 матчі на тому турнірі він відпрацював у статусі лінійного арбітра і 3 матчі у статусі резервного (четвертого) арбітра.
Коли в 1993 році була заснована японська професіональна Джей-ліга, Такада увійшов до списку її перших арбітрів і 1994 року отримав премію найкращого арбітра турніру. У березні 1995 року завершив суддівську кар'єру.
У грудні 1996 року він отримав спеціальну нагороду судді від ФІФА. Після цього він обіймав посаду директора та радника Японської футбольної асоціації (JFA), голови арбітрів JFA та суддівського інспектора. У серпні 2013 року був включений до Зали слави японського футболу.

title: Такада Сідзуо

wikitext:
{{Футболіст
| клубний гравець    = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1970—1972 |{{Прапорець|JAP}} |[[Токіо Верді|«Йоміурі»]] |9 |2}}
{{Футболіст кінець}}
| суддя-громадянство =
| суддя-місто        =
| суддя-категорія    = [[Арбітр ФІФА]] (1984—1994)
| суддя-професія     =
| суддя              = {{Футбольний арбітр початок}}
{{Футбольний арбітр заголовок}}
{{Футбольний арбітр рядок 1|1980—1992 |{{Прапорець|JAP}} | [[Японська футбольна ліга (1965)|Японська футбольна ліга]] | 62}}
{{Футбольний арбітр рядок 0|1993—1994 |{{Прапорець|JAP}} | [[Джей-ліга]] | }}
{{Футбольний арбітр кінець}}
}}
{{ЯІ|Такада|Сідзуо}}
'''Сідзуо Такада''' ({{lang-ja|高田静夫}}, [[5 серпня]] [[1947]], [[Район Неріма (Токіо)|Неріма]], [[Токіо]]) — японський [[Футбол|футболіст]] та [[Арбітр (футбол)|футбольний арбітр]]. Як гравець виступав на позиції [[Півзахисник|півзахисника]] та [[Захисник (футбол)|захисника]]<ref name="高田502">高田 p.50</ref>. Як арбітр став першим японським арбітром, що відсудив матч на чемпіонаті, це відбулось на [[Чемпіонат світу з футболу 1986|турнірі 1986 року]]<ref name="soccertalk19950221">{{Cite web|url=http://www.soccertalk.jp/content/1995/02/no91.html|title=No.91　高田静夫　次代を勇気づける|website=サッカーの話をしよう　大住良之オフィシャルアーカイブサイト|date=1995.2.21|accessdate=2012.9.20|archive-date=6 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160306031744/http://www.soccertalk.jp/content/1995/02/no91.html}}</ref>. Гісаюкі Такада, який обіймав посаду генерального секретаря [[Асоціація футболу Японії|Японської футбольної асоціації]] та Національної федерації середньої фізичної культури, є його братом<ref name="高田50">高田 p.50</ref>.

== Кар'єра ==
Народився в Токіо, район [[Район Неріма (Токіо)|Неріма]]. У початковій школі грав у [[бейсбол]], але згодом вступив до футбольного гуртка під впливом брата<ref name="高田50"/>.

Закінчивши середню школу, він вступив на факультет фізичної культури Токійського університету освіти (нині — [[Цукубський університет]]). Після закінчення навчання він приєднався до футбольного клубу [[Токіо Верді|«Йоміурі»]]. За цей клуб Сідзуо у 1972 році взяв участь у 9 іграх у Другому дивізіоні [[Японська футбольна ліга (1965)|Японської футбольної ліги]] (JSL) і забив 2 голи<ref name="yomi218">読売 p.218</ref>.

В кінці сезону 1972 року він покинув футбол і працював у магазині спортивного інвентарю, який був його сімейним бізнесом<ref name="高田52">高田 p.52</ref>. У 1973 році вирішив стати арбітром на запрошення Масатосі Нагасіми, міжнародного арбітра, який теж був випускником Токійського університету освіти.

У 1976 році він став арбітром другої категорії, а в грудні [[1980|1980 року]] — першої<ref name="soccertalk19950221"/>. У липні [[1984|1984 року]] Такада отримав статус арбітра ФІФА<ref name="高田56">高田 p.56</ref>. Це дозволило японцю обслуговувати міжнародні матчі, дебютним з яких стала гра відбору на Кубок Азії 1984 року, яка відбулась у вересні того ж року між [[Збірна Китаю з футболу|збірними Китаю]] та [[Збірна Йорданії з футболу|Йорданії]].

1985 року Такада був арбітром фіналу Кубка Японії<ref name=":0">高田 p.94</ref>, а наступного 1986 року став першим представником Японії, що відсудив матч [[Чемпіонат світу з футболу 1986|чемпіонату світу]], яким виявилась гра групового етапу між [[Збірна Іспанії з футболу|Іспанією]] та [[Збірна Алжиру з футболу|Алжиром]] (3:0)<ref name=":0"/>. Також у двох матчах на тому турнірі був боковим арбітром<ref name="soccertalk19950221"/>. У фіналі Кубка імператора сім разів був арбітром<ref>高田 p.171</ref>, а також відсудив 62 матчі у Першому дивізіоні [[Японська футбольна ліга (1965)|Японської футбольної ліги]].

Він був головним арбітром двох матчів на [[Кубок африканських націй 1990|Кубку африканських націй 1990 року]], що відбувся в березні 1990 року<ref name="高田203">高田 p.203</ref>. Крім того, він був арбітром матчу між [[Збірна Югославії з футболу|Югославією та]] [[Збірна ОАЕ з футболу|ОАЕ]] на [[Чемпіонат світу з футболу 1990|чемпіонаті світу з футболу 1990 року]], який відбувся в тому ж році<ref name="soccertalk19950221"/>. Ще 3 матчі на тому турнірі він відпрацював у статусі лінійного арбітра і 3 матчі у статусі резервного (четвертого) арбітра.

Коли в 1993 році була заснована японська професіональна [[Джей-ліга]], Такада увійшов до списку її перших арбітрів<ref name="高田203"/> і [[1994|1994 року]] отримав премію найкращого арбітра турніру. У березні 1995 року завершив суддівську кар'єру.

У грудні [[1996|1996 року]] він отримав спеціальну нагороду судді від [[ФІФА]]. Після цього він обіймав посаду директора та радника [[Асоціація футболу Японії|Японської футбольної асоціації]] (JFA), голови арбітрів JFA та суддівського інспектора. [[2013|У]] серпні [[2013|2013 року]] був включений до Зали слави японського футболу.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* 『できる男は空気が読める―サッカー審判に学ぶ「英断力」』ベースボール・マガジン社、2008年11月25日。ISBN 4583101325。
* 読売サッカークラブ〜東京ヴェルディ40周年記念誌発行委員会『クラブサッカーの始祖鳥 読売クラブ〜ヴェルディの40年』東京ヴェルディ1969フットボールクラブ株式会社、2010年、215-218頁。NCID BB06391819。

== Посилання ==
* [http://www.jfa.jp/referee/profile/history/takada_shizuo.html Сідзуо Такада] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200130230357/http://www.jfa.jp/referee/profile/history/takada_shizuo.html |date=30 січня 2020 }} — Японська футбольна асоціація
*{{cite web|url=http://worldreferee.com/site/copy.php?linkID=1751&linkType=referee&contextType=bio|title=Takada Sizuo|accessdate=2015-3-31|publisher=World Referee|archive-date=24 вересня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20120924213939/http://worldreferee.com/site/copy.php?linkID=1751&linkType=referee&contextType=bio}}
*{{cite web|url=http://www.footballdatabase.eu/football.arbitres.shizuo.takada.1000.en.html|title=Takada Sizuo|accessdate=2015-3-31|publisher=footballdatabase.eu|archive-date=10 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160310210613/http://www.footballdatabase.eu/football.arbitres.shizuo.takada.1000.en.html}}
*{{cite web|url=http://scoreshelf.com/zjbb/en/Japan/JPN_ShizuoTakada|title=Takada Sizuo|accessdate=2015-3-31|publisher=scoreshelf.com|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150402141746/http://scoreshelf.com/zjbb/en/Japan/JPN_ShizuoTakada#|archivedate=2015-04-02}}
*{{cite web|url=http://www.weltfussball.de/schiedsrichter_profil/shizuo-takada/1/1/|title=Takada Sizuo|accessdate=2015-3-31|publisher=weltfussball.de|archive-date=12 червня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180612063408/http://www.weltfussball.de/schiedsrichter_profil/shizuo-takada/1/1/}}
*{{cite web|url=http://int.soccerway.com/referees/shizuo-takada/107292/|title=Takada Sizuo|accessdate=2015-3-31|publisher=soccerway.com|archive-date=10 лютого 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210210022630/https://int.soccerway.com/referees/shizuo-takada/107292/}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Народились 1947]]
[[Категорія:Арбітри чемпіонату світу з футболу 1986]]
[[Категорія:Арбітри чемпіонату світу з футболу 1990]]
[[Категорія:Японські футбольні арбітри]]
[[Категорія:Японські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні арбітри на Олімпійських іграх]]

title: Особисті дані

Народження: 5 серпня 1947 (77 років)

Громадянство: Японія · Бельгія

Позиція: півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Йоміурі» · 9 · (2)

title: Суддівська діяльність

Категорія: Арбітр ФІФА (1984—1994)

Роки: Змагання · Ігор

Японська футбольна ліга · 62

Джей-ліга

Суддівська діяльність: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Clypeosphaerulina vincae
Clypeosphaerulina vincae — вид грибів, що належить до монотипового роду Clypeosphaerulina.

wikiname: ukwiki

title: Clypeosphaerulina vincae

in_language: uk

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Taxobox
| image =
| image_width = 250px
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Гриби]] (Fungi)
| divisio = [[Аскомікотові гриби]] (''Ascomycota'')
| classis = [[Ascomycetes]]
| ordo =
| familia =
| genus = '''''Clypeosphaerulina'''''
| genus_authority =  <small>Sousa da Câmara, 1939</small><ref> {{Cite web|url=http://www.mycobank.org/BioloMICS.aspx?TableKey=14682616000000067&Rec=94395&Fields=All |title=Clypeosphaerulina|website=www.mycobank.org|accessdate=2019-05-01}}</ref>
| species = '''''C. vincae'''''
| binomial = ''Clypeosphaerulina vincae''
| synonyms =
}}
'''''Clypeosphaerulina vincae''''' — вид грибів, що належить до [[монотипія (систематика)|монотипового]] роду '''''Clypeosphaerulina'''''.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Sousa da Câmara, M. 1936. Mycetes aliquot lusitaniae. III. Agronomia Lusitana. 1:167-199 — P.195

{{мікологія-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Роди грибів]]
[[Категорія:Гриби, описані 1939]]

title: ?Clypeosphaerulina vincae

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Гриби (Fungi)

Відділ: Аскомікотові гриби (Ascomycota)

Клас: Ascomycetes

Рід: Clypeosphaerulina · Sousa da Câmara, 1939

Вид: C. vincae


text:
# Зоопарк Карлсруе
48°59′52″ пн. ш. 8°24′06″ сх. д. / 48.9978° пн. ш. 8.40167° сх. д.
Зоопарк Карлсруе (нім. Zoologische Stadtgarten Karlsruhe) — міський сад із зоопарком на південному заході Карлсруе, Німеччина, також має філію — Обервальдський зоопарк на південному сході міста.
Основна територія становить 22 га (з них 9 га зоопарк), Обервальдський зоопарк має площу 16 га.
Загалом у зоопарку Карлсруе мешкає близько 3000 тварин понад 240 видів.
Міський сад розташований на північ від вокзалу Карлсруе-Головний і на південь від Карлсруе-Конгрес-центр між районами Карлсруе Зюдштадт і Зюдвестштадт.
Зоопарк був відкритий в 1865 році, що робить його одним із найстаріших зоопарків Німеччини.
Міський сад і зоопарк утворюють загальну закриту територію, і їх неможливо відвідувати окремо.

## Історія
Ще в 1861 році були зроблені перші спроби заснувати зоопарк у місті Карлсруе.
Ініціаторами виступили члени новоствореної асоціації з птахівництва.
Пропозиція створити птахівничий парк і доповнити його додатковими виставковими вольєрами для ссавців була прийнята та реалізована в 1864 році.

Великий герцог Фрідріх I Баденський задовольнив прохання про фінансування та надавав південну частину Залленвельдхена разом з Людвігзее в річну орендну з платою в три гульдени для будівництва зоопарку.
Необхідний капітал для заснування буде зібрано через боргові цінні папери.
Власники цих облігацій утворили зоотовариство, яке мало керувати новоствореним зоопарком разом із птахівницькою асоціацією.

Будівництво перших вольєрів тривало лише кілька місяців.
Крім коштів, Великий Герцог також надав деяких тварин зі своєї колекції.
Однак заплановану суму фінансування в 50 000 гульденів не вдалося зібрати до відкриття.
Було випущено лише акцій на загальну суму 25 000 гульденів.
Дефіцит фінансування заважав розширенню зоопарку.

Коли приватні засновники більше не могли нести витрати, 30 листопада 1868 року новостворена асоціація зоопарку взяла на себе управління парком і звернулася за фінансовою підтримкою до міста.
Ця підтримка була надана у вигляді позик і щорічних грантів, і зоопарк міг розширюватися швидшими темпами.
У 1869 році 50 000 осіб відвідали зоопарк, чия популяція тварин постійно розширювалася коштом пожертвувань Великого Герцога та пожертвувань населення.

У 1877 році весь інвентар і тваринницькі приміщення стали власністю міста.
Водночас ділянку було розширено і створено перший більший сад.
Під керівництвом директора саду Фрідріха Ріса парк став відомим і популярним місцем для екскурсій.
У 1899 році було створено перший сад троянд із приблизно 3600 рослинами 800 сортів троянд.
У 1887 році на території міського саду було вирішено спорудити штучний пагорб із вбудованим високим резервуаром для водопостачання міста.
Проект був завершений у червні 1893 року та використовувався до листопада 1967 року.
У результаті Лаутерберг є найвищою точкою центральної частини міста Карлсруе (154 м).

Відкриття в 1907 році зоопарку Гагенбека в Стеллінгені поблизу Гамбурга, де в основному не було сіток для тварин, також вплинуло на дизайн інших зоопарків, які тепер хотіли показати всі панорамні пейзажі або принаймні приміщення просто неба.
У 1913 році перші морські леви переїхали до відкритого приміщення, яке зараз є найстарішим досі існуючим приміщенням зоопарку Карлсруе.
У 1914 році разом із будівництвом і введенням в експлуатацію центрального вокзалу Карлсруе територія саду зоопарку, так званого міського саду, була значно розширена.
Серед іншого створено новий розарій.
На місці старого в 1918 році почалося будівництво Японського саду.
У наступний період тваринницький стенд також поповнився екзотичними тваринами: у 1923 році зоопарк отримав бенгальського тигра, а в 1924 році — трирічну слониху Моллі.
Слониха залишалася в зоопарку Карлсруе до своєї смерті в 1941 році.
Перед початком Другої світової війни популяція тварин значно зросла, і виникли міркування перенести зоопарк із центру міста на околицю.
Цього не сталося.
Під час війни споруди були сильно пошкоджені, а вцілілих тварин передали іншим зоопаркам.
На території міського саду вирощували овочі для постачання голодуючого населення.
У 1947 році, через два роки після закінчення війни, почалася реконструкція зоопарку з будівництва нових вольєрів для тварин.
У 1949 році відновлено роботу зоопарку з міським садом.
Поголів'я тварин постійно збільшувалося, і на початку 1960-х років зоопарк перевищив довоєнний рівень.
Наступні роки були присвячені інтенсивній підготовці Федеральної садової виставки 1967 року в Карлсруе.
У 1965 році Обервальдський зоопарк був побудований у сусідньому міському лісі, щоб створити простір для вольєрів переселених тварин.

Для Федеральної садової виставки територію саду було повністю переплановано, але також було розширено приміщення для тварин.
Якраз до відкриття Федеральної садової виставки, яку відвідало понад шість мільйонів осіб, відбулося урочисте відкриття нового вольєру для білих ведмедів.
З одинадцятьма білими ведмедями в зоопарку була найбільша на той час група білих ведмедів у Європі.

Новий вольєр для мавп був відкритий в 1968 році.
У квітні 1973 року четверо бурих ведмедів вирвалися зі свого вольєра, який, ймовірно, був закритий неправильно. Найбільший ведмідь вкусив працівника за ногу, коли його повертали до вольєра, а потім був застрелений поліцейським.

У 1975 році було завершено будиночок для папуг — південноамериканський будинок
,
який було знесено у 2018 році через розширення приміщення для утримання слонів.
У 1980-х роках були завершені в основному існуючі проекти з реконструкції та деякі невеликі будівельні проекти.
У червні 1984 року ресторан зоопарку горів.
Майновий збиток склав мільйон німецьких марок.

У липні 1984 року троє бегемотів померли від порушення кровообігу через те, що граючий слон відкрив подачу гарячої води до сусіднього басейну бегемотів через повзунок.
У вересні 1984 року дитинча морського лева засмоктало в дренажну трубу і він помер.
Жовтневої ночі 1985 року невідомі вбили трьох фламінго.
У серпні 1987 року четверо вовків вирвалися з вольєра.
Один із них помер від передозування анестетика, яким його усипили.

У 1990-х роках було завершено будівництво «Африканської савани», нового приміщення для утримання шимпанзе та нових зовнішніх вольєрів у будиночку для хижаків, а також було переплановано зовнішнє приміщення для слонів.
Під час реконструкції вольєра всіх чотирьох білих ведмедів (одного самця і трьох самок) передали Нюрнберзькому зоопарку. Після того, як у березні 2000 року невідомі виламали двері вольєра, вони вирвалися з вольєра.
Оскільки анестетик не подіяв усіх чотирьох тварин застрелили.

Новий вольєр для білих ведмедів було відкрито в жовтні 2000 року.
У ніч на 13 листопада 2010 року сталася пожежа, під час якої загинуло 26 тварин.
Вогонь знищив контактний зоопарк і вбив усіх тварин, перш ніж він перекинувся на вольєр для слонів і завдав сильних опіків тваринам, які там містилися.

Вже влітку 2011 року новий, більший, контактний зоопарк біля північного входу було урочисто відкрито.

До 150-річчя у 2015 році зоопарк отримав, серед іншого, новий вольєр, гімалайський гірський світ, а в сам ювілейний рік — коатис та екзотичний будинок у колишньому Туллабаді.

У травні 2019 року було відкрито розширений відкритий вольєр для слонів, який також використовується бегемотами вночі влітку за відповідної температури.
Переобладнання в будинок престарілих для слонів завершено.

Новий вольєр для рисей відкрили у 2021 році в рамках масштабного проекту «Ворота в національний парк Шварцвальд».
У майбутньому рисі з Карлсруе до Шварцвальду планують випустити на волю.
У травні 2022 року була присиплена остання левиця Сафо, яка у віці 24 років стала найстарішою левицею зоопарку Європи.
На цьому у зоопарку закінчилося утримання левів.

В останні роки популяція тварин поповнилася тамандуа, низинними паками та різними південноамериканськими видами амфібій, включаючи Atelopus balios.

## Вольєри для тварин
Міський сад Карлсруе представляє свої вольєри як різні зоогеографічні регіони світу, таких як фауна Африки, Австралії та Південної Америки.

### Головний вхід
Вольєр з кубинськими фламінго знаходиться прямо біля головного входу (південна каса).

### Вольєр для білого ведмедя
Утримання білих ведмедів у зоопарку Карлсруе має давню традицію.
У 1980-х роках було зафіксовано численні успіхи в розмноженні; у Карлсруе народилося 30 білих ведмедів.
Нинішній вольєр для білих ведмедів був відкритий у 2000 році.
Репліка арктичних і тундрових ареалів поділена на три вольєри, щоб відокремити матерів білих ведмедиць з дітьми від самців.
Копії айсбергів особливо вражають.

Тварини також можна спостерігати за плаванням під водою через оглядові вікна.
Під час будівництва вольєра четверо білих ведмедів були переселені в Нюрнберг на час виконання проекту і змогли втекти та були застрелені.
У новий і перспективний вольєр спочатку заселити двома літніми ведмедицями, позиченими з Роттердама.
Останніми роками кілька окремих білих ведмедів утримувалися зі змінним складом, але успіхи розмноження 1980-х років не збереглися.
На початок 2020-х у Карлсруе живе одна самка білого ведмедя, для якої Європейська програма розведення зникаючих видів (EEP) не рекомендує розмножувати.

### Водний світ
Продовжуючи концепцію водного світу, у серпні 2009 року після півторарічного будівництва було відкрито нові приміщення для тюленів і пінгвінів. Тюлені та каліфорнійські морські леви тепер мають вольєр майже на 900 м² на суші та у воді. На модернізацію вольєра було зібрано 4,4 мільйона євро — за для збільшення басейнів і відкритих майданчиків, але, перш за все, також збільшує можливості спостереження для публіки.

### Африканський будинок і савана
Тварини з африканської савани, такі як зебри, жирафи та сурикати, містяться в єдиному вольєрі. Крім парнокопитних і сурикатів, тут мешкають різні види птахів, такі як сірі папуги, ткачик великий і чайка строката.

### Лаутерберг
Комплекс Гімалайські гори був створений на південно-східному схилі Лаутерберга. З 2011 року відвідувачі можуть побачити снігових барсів, а з 2013 року — червоних панд.
На південному схилі Лаутерберга вже розташоване модернізований вольєр для перських джейранів.
Пташині вольєри для сов розміщені вище на південному схилі Лаутерберга.
Прилегла відкрита зона площею 450 м² для носух, одного з найбільших об’єктів такого роду в Німеччині, відкрита для відвідувачів з квітня 2015 року.
На північний захід від нього знаходиться новий вольєр для рисі.
На північно-західному краю Лаутерберга є вольєр для Aonyx cinereus.

### Вольєр для мавп
Окрім шимпанзе — єдиного виду людиноподібних мавп, які утримуються — у вольєрі для мавп представлені й інші види мавп, такі як котячі лемури та різноманітні ігрунки.
У водоймах поблизу можна побачити качок та інших водоплавних птахів з усього світу.
Для котячих лемурів на Людвігзее побудовано новий вольєр на острові.

### Вольєр для хижаків
Вольєр для хижаків є домівкою для китайських леопардів і леопарду Жоффруа.
До 2022 року тут жила і левиця Сафо.

Будівлю поступово концептуально переплановують, щоб перетворити на Дім Південної Америки.
В останні роки в будівлю переселили болівійські Saimiri, Cuniculus paca, таманду, Pipa pipa, Agalychnis lemur, Dendropsophus ebraccatus та Ameca splendens.

### Екзотичний вольєр
На північному сході міського саду екзотичний вольєр був побудований влітку 2015 року після двох з половиною років реконструкції колишнього критого басейну Туллабад.
З приблизно 2000 тварин майже 100 видів, екзотичний вольєр пропонує широкий вибір різноманітних тварин.
Найбільше живе співтовариство утворюють тварини, що вільно живуть у великій залі — понад 30 видів птахів, таких як коронач північний, голуб мінданайський, голуб гривастий, пінон двобарвний, горлиця білолоба, зенаїда сокорська, горлиця мадагаскарська, Geopelia cuneata, бюльбюль червоногузий, шама білогуза, куріпка червоночуба, тігана, біловолий погонич, тамарин Едипів та Pithecia pithecia.
У 2018 році двопалі лінивці переїхали у великий вольєр разом з мармозетками Гьольді, агуті Азара та гуаруба. Різні тварини також утримувалися разом у двох інших великих вольєрах, які вписувалися в ландшафт, у тераріумах, акваріумах і палюдаріумах.
Aldabrachelys та Carollia perspicillata також мають власні вольєри.
В екзотичному вольєрі зооосвіта тепер вперше має власні кімнати для проведення заходів.
Облаштовані зони для дитячих садків, класи для шкіл, а також є кімната для семінарів для лекцій, майстер-класів або навіть канікулярних курсів.
На південь від екзотичного будинку знаходиться вольєр для папуг.

### Вольєр для товстошкірих
Приміщення для малих фламінго та приміщення для азійських слонів і бегемотів можна знайти у вольєрі для товстошкірих.
Тут слони живуть у так званій «резиденції престарілих», яка була здана в експлуатацію у 2019 році.
У тераріумі також живуть етруські землерийки.

### Тваринний світ Австралії
Інші тваринницькі приміщення — вольєри для пармських кенгуру, кенгуру Беннета та ему в зоні дикої природи Австралії.
У прибудованому вольєрі живуть какатоїс червонохвостий, періко жовтолобий, чайка білошия, какаду рожевий та какаду-інка.

## Міський сад
Сад має розарій з приблизно 15 000 троянд понад 200 сортів

і Японський сад.

Сад закладено в 1918 році, він був одним із перших азійських садів у Німеччині.
З нагоди Федеральної садової виставки в 1967 році міському саду було надано сучасний дизайн.
Особливою визначною пам'яткою є гондоли на ставках міського саду

та музичний фонтан.

Кожні два роки (останній раз у 2023 році) у міському саду проходить Фестиваль вогнів, під час якого парк освітлюють тисячі чайних вогників, ліхтариків та лампочок, оформлених у фігури.

- Міський сад під час Федеральної садової виставки в 1967 році
- Пішохідний міст 1967 року

## Пішохідний міст через зоопарк
Міст Карла Біркмана побудовано над зоопарком і міським садом.
Міст названо на честь Карла Біркмана, директора зоопарку в 1963 — 1979 рр.
Він сполучає райони Зюдштадт та Зюдвестштадт.
Міст був побудований для Федеральної садової виставки в 1967 році.
До цього Тіргартенвег була вулицею, яка відокремлювала дві частини парку одна від одної.
Міст через Тіргартенвег і пішохідний підземний перехід дозволили потрапити з однієї частини парку в іншу.

## Обервальдський зоопарк
Обервальдський зоопарк є  філією зоопарку Карлсруе та вільним для відвідування в рекреаційному лісі Обервальд, який межує зі станцією Карлсруе-Головний на південному сході.
Стійкі до погодних умов дикі тварини з помірних і холодних зон живуть на 16 га, кожен вид у вуличних вольєрах площею кілька тисяч квадратних метрів із природним лісовим покриттям.
До них належать великі групи копитних, такі як джейрани, бізони, коні Пржевальського та месопотамські лані, двогорбі верблюди, олень біломордий та снігові козли
.

title: Зоопарк Карлсруе

wikitext:
{{Unibox}}
'''Зоопарк Карлсруе''' ({{lang-de|Zoologische Stadtgarten Karlsruhe}}) — міський сад із [[зоопарк]]ом на південному заході [[Карлсруе]], [[Німеччина]], також має філію — [[Обервальдський зоопарк]] на південному сході міста.
Основна територія становить 22 га (з них 9 га зоопарк), Обервальдський зоопарк має площу 16 га.
Загалом у зоопарку Карлсруе мешкає близько 3000 тварин понад 240 видів.
Міський сад розташований на північ від вокзалу [[Карлсруе-Головний]] і на південь від [[Конгрес-центр (Карлсруе)|Карлсруе-Конгрес-центр]] між районами Карлсруе {{нп|Зюдштадт (Карлсруе)|Зюдштадт|de|Südstadt (Karlsruhe)}} і {{нп|Зюдвестштадт (Карлсруе)|Зюдвестштадт|de|Südweststadt (Karlsruhe)}}.
Зоопарк був відкритий в 1865 році, що робить його одним із найстаріших зоопарків Німеччини.
Міський сад і зоопарк утворюють загальну закриту територію, і їх неможливо відвідувати окремо.

== Історія ==
Ще в 1861 році були зроблені перші спроби заснувати зоопарк у місті Карлсруе.
Ініціаторами виступили члени новоствореної асоціації з птахівництва.
Пропозиція створити птахівничий парк і доповнити його додатковими виставковими вольєрами для ссавців була прийнята та реалізована в 1864 році.
<ref>Rieke-Müller / Dittrich, S. 195 > vgl. ''Literatur''</ref>
[[Фрідріх I (Великий Герцог Баденський)|Великий герцог Фрідріх I Баденський]] задовольнив прохання про фінансування та надавав південну частину Залленвельдхена разом з Людвігзее в річну орендну з платою в три гульдени для будівництва зоопарку.
Необхідний капітал для заснування буде зібрано через боргові цінні папери.
Власники цих облігацій утворили зоотовариство, яке мало керувати новоствореним зоопарком разом із птахівницькою асоціацією.
<ref>Rieke-Müller / Dittrich, S. 195–196 > vgl. ''Literatur''</ref>
Будівництво перших вольєрів тривало лише кілька місяців.
Крім коштів, Великий Герцог також надав деяких тварин зі своєї колекції.
Однак заплановану суму фінансування в 50 000 гульденів не вдалося зібрати до відкриття.
Було випущено лише акцій на загальну суму 25 000 гульденів.
Дефіцит фінансування заважав розширенню зоопарку.
<ref>Rieke-Müller / Dittrich, S. 196 > vgl. ''Literatur''</ref>

Коли приватні засновники більше не могли нести витрати, 30 листопада 1868 року новостворена асоціація зоопарку взяла на себе управління парком і звернулася за фінансовою підтримкою до міста.
Ця підтримка була надана у вигляді позик і щорічних грантів, і зоопарк міг розширюватися швидшими темпами.
У 1869 році 50 000 осіб відвідали зоопарк, чия популяція тварин постійно розширювалася коштом пожертвувань Великого Герцога та пожертвувань населення.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/profil/geschichte/rueckblick_1 historischer Rückblick 1865–1894 Zoologischer Stadtgarten Karlsruhe (official website)], Retrieved 16 April 2015.</ref>

У 1877 році весь інвентар і тваринницькі приміщення стали власністю міста.
Водночас ділянку було розширено і створено перший більший сад.
Під керівництвом директора саду Фрідріха Ріса парк став відомим і популярним місцем для екскурсій.
У 1899 році було створено перший [[Розарій (квітник)|сад троянд]] із приблизно 3600 рослинами 800 сортів троянд.

У 1887 році на території міського саду було вирішено спорудити штучний пагорб із вбудованим високим резервуаром для водопостачання міста.
Проект був завершений у червні 1893 року та використовувався до листопада 1967 року.
У результаті {{нп|Лаутерберг (Карлсруе)|Лаутерберг|de|Lauterberg (Karlsruhe)}} є найвищою точкою центральної частини міста Карлсруе (154 м).
<ref>[http://www.karlsruhe.de/kultur/stadtgeschichte/denkmaltag/denkmaltag_2004/suedweststadt/stadtgarten ''Stadtgarten'']. Webseite zum Thema ''Wasser als Baumeister in Karlsruhe'' am [[Tag des offenen Denkmals]] 2004.{{dead link|date=February 2020|inline=ja|url=http://www.karlsruhe.de/kultur/stadtgeschichte/denkmaltag/denkmaltag_2004/suedweststadt/stadtgarten}}</ref>

Відкриття в 1907 році [[Гамбурзький зоопарк|зоопарку Гагенбека]] в [[Гамбург-Штелінген|Стеллінгені]] поблизу [[Гамбург]]а, де в основному не було сіток для тварин, також вплинуло на дизайн інших зоопарків, які тепер хотіли показати всі панорамні пейзажі або принаймні приміщення просто неба.
У 1913 році перші [[морські леви]] переїхали до відкритого приміщення, яке зараз є найстарішим досі існуючим приміщенням зоопарку Карлсруе.

У 1914 році разом із будівництвом і введенням в експлуатацію центрального вокзалу Карлсруе територія саду зоопарку, так званого міського саду, була значно розширена.
Серед іншого створено новий розарій.
На місці старого в 1918 році почалося будівництво [[Японський сад|Японського саду]].

У наступний період тваринницький стенд також поповнився екзотичними тваринами: у 1923 році зоопарк отримав [[бенгальський тигр|бенгальського тигра]], а в 1924 році — трирічну слониху Моллі.
Слониха залишалася в зоопарку Карлсруе до своєї смерті в 1941 році.

Перед початком Другої світової війни популяція тварин значно зросла, і виникли міркування перенести зоопарк із центру міста на околицю.
Цього не сталося.
Під час війни споруди були сильно пошкоджені, а вцілілих тварин передали іншим зоопаркам.
На території міського саду вирощували овочі для постачання голодуючого населення.

У 1947 році, через два роки після закінчення війни, почалася реконструкція зоопарку з будівництва нових вольєрів для тварин.
У 1949 році відновлено роботу зоопарку з міським садом.
Поголів'я тварин постійно збільшувалося, і на початку 1960-х років зоопарк перевищив довоєнний рівень.

Наступні роки були присвячені інтенсивній підготовці Федеральної садової виставки 1967 року в Карлсруе.
У 1965 році Обервальдський зоопарк був побудований у сусідньому міському лісі, щоб створити простір для вольєрів переселених тварин.
<ref name="karlsruhe.de">[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/profil/geschichte/rueckblick_3 historischer Rückblick: 1947 bis 1967 Zoologischer Stadtgarten Karlsruhe (official website)], Retrieved 16 April 2015.</ref>

Для Федеральної садової виставки територію саду було повністю переплановано, але також було розширено приміщення для тварин.
Якраз до відкриття Федеральної садової виставки, яку відвідало понад шість мільйонів осіб, відбулося урочисте відкриття нового вольєру для білих ведмедів.
З одинадцятьма білими ведмедями в зоопарку була найбільша на той час група білих ведмедів у Європі.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/profil/geschichte/rueckblick_4 historischer Rückblick: 1967 bis 1985 Zoologischer Stadtgarten Karlsruhe (official website)], Retrieved 16 April 2015.</ref>
Новий вольєр для мавп був відкритий в 1968 році.

У квітні 1973 року четверо бурих ведмедів вирвалися зі свого вольєра, який, ймовірно, був закритий неправильно. Найбільший ведмідь вкусив працівника за ногу, коли його повертали до вольєра, а потім був застрелений поліцейським.
<ref name="Sonntag">''[[Badische Neueste Nachrichten|Der Sonntag]].'' 14 November 2010, S. 3.</ref>
У 1975 році було завершено будиночок для папуг — південноамериканський будинок
<ref>{{Cite web |url=http://presse.karlsruhe.de/db/meldungen/veranstaltung/umbau_der_elefantenanlage_hat_im_zoo_karlsruhe_begonnen.html |title=15 Januar 2018: Umbau der Elefantenanlage hat im Zoo Karlsruhe begonnen |access-date=2024-04-30 |archive-date=2023-05-01 |archive-url=https://web.archive.org/web/20230501222119/https://presse.karlsruhe.de/db/meldungen/veranstaltung/umbau_der_elefantenanlage_hat_im_zoo_karlsruhe_begonnen.html |url-status=dead }}</ref>,
який було знесено у 2018 році через розширення приміщення для утримання слонів.
У 1980-х роках були завершені в основному існуючі проекти з реконструкції та деякі невеликі будівельні проекти.
У червні 1984 року ресторан зоопарку горів.
Майновий збиток склав мільйон [[німецька марка|німецьких марок]].
<ref>Felix Neubüser: ''Elefanten vor den Flammen gerettet. Brände in Zoos.'' In: ''[[Südkurier]].'' 15 November 2010</ref>

У липні 1984 року троє бегемотів померли від порушення кровообігу через те, що граючий слон відкрив подачу гарячої води до сусіднього басейну бегемотів через повзунок.
У вересні 1984 року дитинча морського лева засмоктало в дренажну трубу і він помер.
Жовтневої ночі 1985 року невідомі вбили трьох фламінго.
У серпні 1987 року четверо вовків вирвалися з вольєра.
Один із них помер від передозування анестетика, яким його усипили.
<ref name="Sonntag" />

У 1990-х роках було завершено будівництво «Африканської савани», нового приміщення для утримання шимпанзе та нових зовнішніх вольєрів у будиночку для хижаків, а також було переплановано зовнішнє приміщення для слонів.

Під час реконструкції вольєра всіх чотирьох білих ведмедів (одного самця і трьох самок) передали [[Нюрнберзький зоопарк|Нюрнберзькому зоопарку]]. Після того, як у березні 2000 року невідомі виламали двері вольєра, вони вирвалися з вольєра.
Оскільки анестетик не подіяв усіх чотирьох тварин застрелили.
<ref name="Sonntag" />
Новий вольєр для білих ведмедів було відкрито в жовтні 2000 року.

У ніч на 13 листопада 2010 року сталася пожежа, під час якої загинуло 26 тварин.
Вогонь знищив контактний зоопарк і вбив усіх тварин, перш ніж він перекинувся на вольєр для слонів і завдав сильних опіків тваринам, які там містилися.
<ref>[http://www.ka-news.de/region/karlsruhe/Feuer-im-Karlsruher-Zoo-war-es-Brandstiftung;art6066,510395 ''Feuer im Karlsruher Zoo – war es Brandstiftung?''], Retrieved 5 April 2013</ref><ref>''Technischer Defekt hat Zoobrand verursacht.'' In: ''Südkurier'' vom 20 November 2010</ref><ref>{{Cite web |url=http://presse.karlsruhe.de/db/meldungen/veranstaltung/genesung_der_vier_elefant.html |title=''Genesung der vier Elefanten macht gute Fortschritte'' (official website) |access-date=2024-04-30 |archive-date=2023-05-02 |archive-url=https://web.archive.org/web/20230502220255/https://presse.karlsruhe.de/db/meldungen/veranstaltung/genesung_der_vier_elefant.html |url-status=dead }}</ref>
Вже влітку 2011 року новий, більший, контактний зоопарк біля північного входу було урочисто відкрито.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/bauen/hochbau/projekte/streichelzoo ''Neubau des Streichelzoo'' (official website)]</ref>

До 150-річчя у 2015 році зоопарк отримав, серед іншого, новий вольєр, гімалайський гірський світ, а в сам ювілейний рік — коатис та екзотичний будинок у колишньому Туллабаді.
<ref name="Exotenhaus offizielle Website">[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/tiere_erleben/tiererlebniswelten/exotenhaus ''Exotenhaus'' (official website)]</ref>

У травні 2019 року було відкрито розширений відкритий вольєр для слонів, який також використовується бегемотами вночі влітку за відповідної температури.
Переобладнання в будинок престарілих для слонів завершено.
<ref>[https://bnn.de/lokales/karlsruhe/die-neue-anlage-fuer-elefanten-und-flusspferde-ist-fast-fertig Die neue Anlage für Elefanten und Flusspferde ist fast fertig]</ref>

Новий вольєр для рисей відкрили у 2021 році в рамках масштабного проекту «Ворота в національний парк Шварцвальд».
У майбутньому рисі з Карлсруе до Шварцвальду планують випустити на волю.
У травні 2022 року була присиплена остання левиця Сафо, яка у віці 24 років стала найстарішою левицею зоопарку Європи.
На цьому у зоопарку закінчилося утримання левів.
<ref name=":0">{{Cite web |url=https://www.swr3.de/aktuell/nachrichten/loewin-karlsruhe-zoo-tot-100.html |title=Архівована копія |access-date=2024-04-30 |archive-date=2023-05-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20230505045043/https://www.swr3.de/aktuell/nachrichten/loewin-karlsruhe-zoo-tot-100.html |url-status=dead }}</ref>
В останні роки популяція тварин поповнилася [[Таманду американський|тамандуа]], [[Cuniculus paca|низинними паками]] та різними південноамериканськими видами амфібій, включаючи ''[[Atelopus balios]]''.

== Вольєри для тварин ==
[[File:Flamingoanlage im Winter Zoo KA DSC 6754.jpg|thumb|right|250px|Вольєр з фламінго в зоопарку Карлсруе взимку]]
[[File:DKoehl 2010 karlsruhe zoo office.jpg|thumb|right|250px|Колишній вольєр для левів, на задньому плані адміністративна будівля зоопарку, 2010 рік]]

Міський сад Карлсруе представляє свої вольєри як різні зоогеографічні регіони світу, таких як фауна Африки, Австралії та Південної Америки.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/tiere_erleben/tiererlebniswelten ''Tiererlebniswelten.''] Website des Zoologischen Stadtgartens.</ref>

=== Головний вхід ===
Вольєр з кубинськими [[фламінго]] знаходиться прямо біля головного входу (південна каса).

=== Вольєр для білого ведмедя ===
Утримання білих ведмедів у зоопарку Карлсруе має давню традицію.
У 1980-х роках було зафіксовано численні успіхи в розмноженні; у Карлсруе народилося 30 білих ведмедів.
Нинішній вольєр для білих ведмедів був відкритий у 2000 році.
Репліка арктичних і тундрових ареалів поділена на три вольєри, щоб відокремити матерів білих ведмедиць з дітьми від самців.
Копії айсбергів особливо вражають.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/tiere_erleben/tiererlebniswelten/lebensraum_wasser/eisbaer ''Lebensraum Wasser.''] Website des Zoologischen Stadtgartens, abgerufen am 16. April 2015.</ref>
Тварини також можна спостерігати за плаванням під водою через оглядові вікна.
Під час будівництва вольєра четверо білих ведмедів були переселені в Нюрнберг на час виконання проекту і змогли втекти та були застрелені.
У новий і перспективний вольєр спочатку заселити двома літніми ведмедицями, позиченими з Роттердама.
Останніми роками кілька окремих білих ведмедів утримувалися зі змінним складом, але успіхи розмноження 1980-х років не збереглися.
На початок 2020-х у Карлсруе живе одна самка білого ведмедя, для якої Європейська програма розведення зникаючих видів (EEP) не рекомендує розмножувати.

=== Водний світ ===
Продовжуючи концепцію водного світу, у серпні 2009 року після півторарічного будівництва було відкрито нові приміщення для тюленів і [[пінгвін]]ів. [[Тюлень звичайний|Тюлені]] та [[Каліфорнійський морський лев|каліфорнійські морські леви]] тепер мають вольєр майже на 900 м² на суші та у воді. На модернізацію вольєра було зібрано 4,4 мільйона євро — за для збільшення басейнів і відкритих майданчиків, але, перш за все, також збільшує можливості спостереження для публіки.

=== Африканський будинок і савана ===
Тварини з африканської савани, такі як [[зебра|зебри]], [[жираф]]и та [[сурикат]]и, містяться в єдиному вольєрі. Крім парнокопитних і сурикатів, тут мешкають різні види птахів, такі як [[Папуга сірий|сірі папуги]], [[ткачик великий]] і [[чайка строката]].

=== Лаутерберг ===
Комплекс ''Гімалайські гори'' був створений на південно-східному схилі Лаутерберга. З 2011 року відвідувачі можуть побачити [[Сніговий барс|снігових барсів]], а з 2013 року — червоних панд.
На південному схилі Лаутерберга вже розташоване модернізований вольєр для перських [[джейран]]ів.
Пташині вольєри для сов розміщені вище на південному схилі Лаутерберга.
Прилегла відкрита зона площею 450 м² для [[Носуха амазонська|носух]], одного з найбільших об’єктів такого роду в Німеччині, відкрита для відвідувачів з квітня 2015 року.
На північний захід від нього знаходиться новий вольєр для [[рись|рисі]].
На північно-західному краю Лаутерберга є вольєр для ''[[Aonyx cinereus]]''.

=== Вольєр для мавп ===
Окрім [[шимпанзе]] — єдиного виду людиноподібних мавп, які утримуються — у вольєрі для мавп представлені й інші види мавп, такі як [[Лемур котячий|котячі лемури]] та різноманітні ігрунки.
У водоймах поблизу можна побачити качок та інших водоплавних птахів з усього світу.
Для котячих лемурів на Людвігзее побудовано новий вольєр на острові.

=== Вольєр для хижаків ===
Вольєр для хижаків є домівкою для китайських [[леопард]]ів і [[Леопард Жоффруа|леопарду Жоффруа]].
До 2022 року тут жила і левиця Сафо.
<ref name=":0"/>
Будівлю поступово концептуально переплановують, щоб перетворити на Дім Південної Америки.
В останні роки в будівлю переселили болівійські ''[[Saimiri]]'', ''[[Cuniculus paca]]'', [[таманду]], ''[[Pipa pipa]]'', ''[[Agalychnis|Agalychnis lemur]]'', ''{{нп|Dendropsophus ebraccatus}}'' та ''[[Ameca splendens]]''.

=== Екзотичний вольєр ===
На північному сході міського саду екзотичний вольєр був побудований влітку 2015 року після двох з половиною років реконструкції колишнього критого басейну Туллабад.
З приблизно 2000 тварин майже 100 видів, екзотичний вольєр пропонує широкий вибір різноманітних тварин.
Найбільше живе співтовариство утворюють тварини, що вільно живуть у великій залі — понад 30 видів птахів, таких як [[коронач північний]], {{нп|голуб мінданайський|||Gallicolumba crinigera}}, [[голуб гривастий]], [[пінон двобарвний]], [[горлиця білолоба]], [[зенаїда сокорська]], [[горлиця мадагаскарська]], ''{{нп|Geopelia cuneata}}'', [[бюльбюль червоногузий]], [[шама білогуза]], [[куріпка червоночуба]], [[тігана]], [[Погонич біловолий|біловолий погонич]], [[тамарин Едипів]] та ''{{нп|Pithecia pithecia}}''.
У 2018 році двопалі [[лінивці]] переїхали у великий вольєр разом з [[мармозетка Гьольді|мармозетками Гьольді]], [[агуті Азара]] та [[гуаруба]]. Різні тварини також утримувалися разом у двох інших великих вольєрах, які вписувалися в ландшафт, у тераріумах, акваріумах і палюдаріумах.
''[[Aldabrachelys]]'' та ''[[Carollia perspicillata]]'' також мають власні вольєри.
В екзотичному вольєрі зооосвіта тепер вперше має власні кімнати для проведення заходів.
Облаштовані зони для дитячих садків, класи для шкіл, а також є кімната для семінарів для лекцій, майстер-класів або навіть канікулярних курсів. <ref name="Exotenhaus offizielle Website" />
На південь від екзотичного будинку знаходиться вольєр для папуг.

=== Вольєр для товстошкірих ===
Приміщення для [[Фламінго малий|малих фламінго]] та приміщення для [[Слон індійський|азійських слонів]] і [[Бегемот звичайний|бегемотів]] можна знайти у вольєрі для товстошкірих.
Тут слони живуть у так званій «резиденції престарілих», яка була здана в експлуатацію у 2019 році.
У тераріумі також живуть [[Сункус етруський|етруські землерийки]].

=== Тваринний світ Австралії ===
Інші тваринницькі приміщення — вольєри для [[Notamacropus parma|пармських кенгуру]], [[Notamacropus rufogriseus|кенгуру Беннета]] та [[ему]] в зоні дикої природи Австралії.
У прибудованому вольєрі живуть [[какатоїс червонохвостий]], [[періко жовтолобий]], [[чайка білошия]], [[какаду рожевий]] та [[какаду-інка]].

== Міський сад ==
Сад має розарій з приблизно 15 000 троянд понад 200 сортів
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/stadtgarten/rosengarten Rosengarten (offizielle Website)], abgerufen am 16. April 2015.</ref>
і Японський сад.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/stadtgarten/japangarten Japangarten (offizielle Website)], abgerufen am 16. April 2015.</ref>
Сад закладено в 1918 році, він був одним із перших азійських садів у Німеччині.
З нагоди Федеральної садової виставки в 1967 році міському саду було надано сучасний дизайн.
Особливою визначною пам'яткою є гондоли на ставках міського саду
<ref>[https://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/stadtgarten/gondoletta.de Gondoletta (offizielle Website)], abgerufen am 16. April 2015.</ref>
та {{нп|музичний фонтан|||Musical fountain}}.
<ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/stadtgarten/kulturdenkmal.de Karlsruhe: Kulturdenkmal Stadtgarten. Abgerufen am 30. August 2015.]</ref>

Кожні два роки (останній раз у 2023 році) у міському саду проходить Фестиваль вогнів, під час якого парк освітлюють тисячі чайних вогників, ліхтариків та лампочок, оформлених у фігури.
<ref>[https://www.karlsruhe.de/stadt-rathaus/aktuelles/meldungen/lichterfest-kehrt-nach-fuenf-jahren-zurueck Lichterfest (offizielle Website)], abgerufen am 8. September 2023.</ref>
<gallery>
Bundesarchiv B 145 Bild-F024488-0002, Karlsruhe, Bundesgartenschau.jpg|Міський сад під час Федеральної садової виставки в 1967 році
Bundesarchiv B 145 Bild-F024481-0001, Karlsruhe, Bundesgartenschau.jpg|Пішохідний міст 1967 року
</gallery>

== Пішохідний міст через зоопарк ==
Міст Карла Біркмана побудовано над зоопарком і міським садом.
Міст названо на честь Карла Біркмана, директора зоопарку в 1963 — 1979 рр.
Він сполучає райони Зюдштадт та Зюдвестштадт.

Міст був побудований для Федеральної садової виставки в 1967 році.
До цього Тіргартенвег була вулицею, яка відокремлювала дві частини парку одна від одної.
Міст через Тіргартенвег і пішохідний підземний перехід дозволили потрапити з однієї частини парку в іншу.
<ref>[https://www.stattreisen-karlsruhe.de/post/die-unterführung-ins-nirgendwo Renate Straub: Die Unterführung ins Nirgendwo. 3. Mai 2020, abgerufen am 14. September 2023.]</ref>

== Обервальдський зоопарк ==
{{main|Обервальдський зоопарк}}
Обервальдський зоопарк є  філією зоопарку Карлсруе та вільним для відвідування в рекреаційному лісі [[Обервальд (Карлсруе)|Обервальд]], який межує зі станцією [[Карлсруе-Головний]] на південному сході.
Стійкі до погодних умов дикі тварини з помірних і холодних зон живуть на 16 га, кожен вид у вуличних вольєрах площею кілька тисяч квадратних метрів із природним лісовим покриттям.
До них належать великі групи копитних, такі як [[джейран]]и, [[бізон]]и, [[Кінь Пржевальського|коні Пржевальського]] та [[Лань месопотамська|месопотамські лані]], [[Верблюд двогорбий|двогорбі верблюди]], [[олень біломордий]] та [[Снігова коза|снігові козли]]
<ref name="karlsruhe.de" /><ref>[http://www.karlsruhe.de/b3/freizeit/zoo/tiere_erleben/tiererlebniswelten/oberwald ''Tierpark Oberwald (offizielle Website)''], abgerufen am 16. April 2015.</ref>.

== Література ==
* Clemens Kieser: ''Karlsruhes „Central Park“. Der Stadtgarten als Bürgerpark und Zoo.'' In: ''Denkmalpflege in Baden-Württemberg.'' 35. Jg. 2006, Heft 3, S. 154–157 ([https://www.denkmalpflege-bw.de/fileadmin/media/publikationen_und_service/nachrichtenblaetter/2006-03.pdf denkmalpflege-bw.de] PDF).
* Uta Schmitt: ''Der Stadtgarten in Karlsruhe. Ein historischer Streifzug'', Karlsruhe 2007. ISBN 3-88190-448-4.
* Annelore Rieke-Müller, [[Lothar Dittrich]]: ''Der Löwe brüllt nebenan. Die Gründung Zoologischer Gärten im deutschsprachigen Raum 1833–1869.'' Köln/Weimar/Wien 1998, S. 195–197.
* Christine Beil: ''Der Zoo in Karlsruhe. Ein historischer Streifzug.'' Info-Verlag, 2015, ISBN 978-3-88190-873-3.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{нк}}

[[Категорія:Туристичні пам'ятки Карлсруе]]
[[Категорія:Зоопарки Німеччини]]

Країна: Німеччина

Адміністративна одиниця: Карлсруе

Член у: Європейська асоціація зоопарків та акваріумів, Verband der Zoologischen Gärtend і World Association of Zoos and Aquariumsd

Дочірня організація: Обервальдський зоопарк

Статус спадщини: пам'ятка культури


text:
# Демехи (станція)
Де́мехи (біл. Дземяхі) — проміжна станція Гомельського відділення Білоруської залізниці. Розташована за 0,7 км на північ від села Демехи та 2,7 км на південний захід від села Солтаново Речицького району Гомельської області.

title: Демехи (станція)

wikitext:
{{Станція}}
{{Гомель — Калинковичі}}
'''Де́мехи''' ({{lang-be|Дземяхі}}) — [[Проміжна залізнична станція|проміжна]] [[залізнична станція|станція]] [[Гомельське відділення Білоруської залізниці|Гомельського відділення]] [[Білоруська залізниця|Білоруської залізниці]]. Розташована за 0,7 км на північ від села Демехи та 2,7 км на південний захід від села Солтаново [[Речицький район|Речицького району]] [[Гомельська область|Гомельської області]].

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

== Посилання ==
* {{railwayz|168|станцію Демехи}}
* [http://maps.by/viewrw/228 Інформація на сайті Державного центру картографо-геодезичних матеріалів і даних Республіки Білорусь] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220115062703/http://maps.by/viewrw/228 |date=15 січня 2022 }}

[[Категорія:Станції Гомельського відділення Білоруської залізниці]]
[[Категорія:Транспорт Гомельської області]]
[[Категорія:Речицький район]]

title: · станція

Власник: Білоруська залізниця

title: Дільниця Гомель — Калинковичі

Новобілицька
278,2 · Гомель-Пасажирський
пр-кт Космонавтів
285,2 · Центроліт
вул. Об'їздна
| Гомель | | Гомельський район |
M08
289,7 · Рандовський
294,7 · Сади
295,8 · Прибор
300,2 · Щербівка
305,1 · Чижовка
308 · Якимівка
313,8 · Копань
315,9 · Сінозавод
322,2 · Речиця
328,2 · Ребуса
333,7 · Антопіль
339 · Ритм
341,4 · Геолог
343,1 · Ліски
350,5 · Бабичі
357,7 · Ведрич
| 0 | | 364,2 | · Василевичі
370,8 · Кастричник
376,3 · Нахов
381,1 · Лозки
390,5 · Голевиці
400,4 · Калинковичі-Східні
403,1 · Калинковичі
Лунинець

Жлобин — вул. Поліська
279,6 · Нікольський Переїзд
281,4 · Гомель-Парний
Гомель-Північний
р. Уза
р. Дніпро
р. Ведрич
335,4 · Демехи
р. Днєприк
43,8 · Хойники
Жлобин
Коростень


text:
# Лозо Іван Афанасійович
Іван Афанасійович Лозо (нар. 22 лютого 1920, село Балюки, Полтавська губернія — пом. 24 грудня 1990, Харків) — радянський, український вчений-правознавець, кандидат юридичних наук (1952), професор (1976). Учасник Німецько-радянської війни, інвалід війні I групи. Заслужений працівник вищої школи УРСР(1981).

## Біографія
Іван Афанасійович Лозо народився 22 лютого 1920 року в селі Балюки (нині Полтавська область України) у сім'ї селян. У 1933, під час голодомору на Україні, померли мати та двоє братів Івана. Здобув освіту в одному з технікумів, який закінчив в кінці 1930-х років. Після закінчення технікуму працював головним ветеринаром району (за іншими даними ветеринарним фельдшером).
Після початку Німецько-радянської війни, Іван Лозо був призначений відповідальним за евакуацію колгоспної й радгоспної худоби за Дніпро. У січні 1942 записався добровольцем у Червону армію, і в тому ж році був відправлений на передову, спочатку служив рядовим в 440-му стрілецькому полку, а потім у званні сержанта командував відділенням у 243-му стрілецькому полку 181-ї стрілецької дивізії, в складі якої брав участь у Сталінградській битві . Іван Афанасійович брав участь в бойових діях до вересня 1942 року. Під час одного з боїв, він отримав важке поранення, в результаті якого повністю втратив зір, його ліва рука була ампутована, а кисть правої пошкоджена, також «ураження, що проникають, були в області грудей і живота». Проходив лікування в госпіталях Барнаула, Бійська і Саратова. Залишився інвалідом .
У вересні  / жовтні  1944 Іван Лозо вступив до Харківського юридичного інституту (ХЮІ). У 1948 році закінчив ХЮІ та поступив в аспірантуру, після закінчення якої у1951 році почав працювати в цьому виші.
|  | Головні болі, часті втрати свідомості на лекціях, нерідко порожній шлунок — усе це супроводжувало його в студентські роки. Попри важкий стан, не володіючи навичкою користуватися опуклим шрифтом для сліпих, він не пропустив, ні однієї лекції, ні єдиного семінарського заняття; напружувався, щоб забрати все можливе від своїх єдиних джерел знань. |

Починаючи з 1951 року Іван Афанасьйович працював на кафедрі колгоспного права ХЮІ, де послідовно обіймав посади асистента, старшого викладача і доцента, а закінчив свій трудовий шлях на посаді професора цієї кафедри.
|  | Багато юристів пам'ятають сліпого професора, який впізнавав кожного студента по ледь чутним звукам. |

Іван Афанасійович Лозо помер 24 грудня 1990 року.

## Наукова діяльність
Іван Лозо займався дослідженням питань колгоспного права: правове регулювання трудових відносин у колгоспах з урахуванням особливостей праці в сільськогосподарському секторі, нормативне визначення планування господарської діяльності в колгоспах, договірні відносини колгоспів з органами постачання матеріально-технічного виробничого забезпечення, машинно-тракторними станціями. У 1952 році Іваном Опанасовичем Лозо успішно захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук, а в 1976 році йому було надане вчене звання професора. За час своєї наукової діяльності професор Лозо став автором або співавтором понад 40 наукових робіт, основними з яких є: «Коментар до Примірного статуту колгоспу», «Обов'язковий мінімум трудоднів в колгоспах», «Підсобні виробництва і промисли в колгоспах» та «Законодавство про підсобних виробництвах».

## Нагороди
Іван Опанасович Лозо нагороджений трьома орденами Вітчизняної війни — двома I ступеня (6 серпня 1946 і 6 травня 1965) та одним — II ступеня і медалями — «За оборону Сталінграда» (22 грудня 1942), «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (9 травня 1945), «Двадцять років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» і «Тридцять років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.».
17 лютого 1981 Івану Лозо «за заслуги в підготовці висококваліфікованих фахівців для органів народного господарства і багаторічну педагогічну діяльність» було надано почесне звання Заслужений працівник вищої школи УРСР.

## Сім'я
Після вступу до ХЮІ, І. А. Лозо познайомився зі своєю майбутньою дружиною, яка була «з родини репресованих». Його син В'ячеслав Лозо (нар. 1954) пішов по стопах батька і працював в тому ж виші. У 2010 році став доктором юридичних наук, а з 2012 року обіймав посаду професора кафедри історії держави і права.

title: Лозо Іван Афанасійович

wikitext:
{{Науковець
|ім'я =
|оригінал імені =
|зображення = Лозо Іван Афанасійович.jpg
|підпис =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|резиденція =
|громадянство =
|галузь =
|заклад = [[Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого|Харківський юридичний інститут]]
|alma mater = [[Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого|Харківський юридичний інститут]]
|відомий завдяки =
|звання = [[професор]]
|ступінь = [[кандидат наук|кандидат юридичних наук]]
|керівник =
|членство =
|нагороди =
}}
'''Іван Афанасійович''' '''Лозо''' (нар. [[22 лютого]] [[1920]], село [[Балюки]], [[Полтавська губернія]] — пом. [[24 грудня]] [[1990]], Харків) — радянський, український вчений-[[Юрист|правознавець]], [[Кандидат наук|кандидат юридичних наук]] (1952), [[професор]] (1976). Учасник [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]], інвалід війні I групи. [[Заслужений працівник вищої школи УРСР|Заслужений працівник вищої школи УРСР(]]1981).

== Біографія ==
Іван Афанасійович Лозо народився 22 лютого 1920 року в селі [[Балюки]] (нині [[Полтавська область]] [[Україна|України]]) у сім'ї селян. У 1933, під час [[Голодомор в Україні (1932—1933)|голодомору на Україні]], померли мати та двоє братів Івана. Здобув освіту в одному з технікумів, який закінчив в кінці 1930-х років. Після закінчення технікуму працював головним ветеринаром району (за іншими даними ветеринарним фельдшером)<ref name=":1">Вони захищали Батьківщину (укр.) // Vivat lex! : газета Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. — 2015. — 9 травня (№ 6 312). — С. 4.</ref><ref name=":2">{{Cite web|url=https://www.2000.ua/v-nomere/svoboda-slova/pamjat_svoboda-slova/otets_arhiv_art.htm|title=Отец|last=Вячеслав ЛОЗО|first=|date=19 Мая 2010|website=2000.ua Гвзета №20 (510) 21-27 мая 2010 г.|publisher=|language=ru|accessdate=|url-status=dead}}</ref><ref name=":3">Лозо Іван Афанасійович // Професори Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (укр.) / редкол.: В. Я. Тацій (голова) та ін.. — <abbr>Х.</abbr>: Право, 2014. — С. 33—34. — <nowiki>ISBN 978-966-458-700-3</nowiki>.</ref>.

Після початку [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]], Іван Лозо був призначений відповідальним за евакуацію колгоспної й радгоспної худоби за [[Дніпро]]. У січні 1942 записався добровольцем у [[Червона армія|Червону армію]], і в тому ж році був відправлений на передову, спочатку служив [[Рядовий|рядовим]] в 440-му стрілецькому полку, а потім у званні [[сержант]]а командував відділенням у 243-му стрілецькому полку 181-ї стрілецької дивізії, в складі якої брав участь у [[Сталінградська битва|Сталінградській битві]] <ref name=":3" /><ref name=":2" /><ref name=":1" />. Іван Афанасійович брав участь в бойових діях до вересня 1942 року<ref name=":3" />. Під час одного з боїв, він отримав важке поранення, в результаті якого повністю втратив зір, його ліва рука була ампутована, а кисть правої пошкоджена, також «ураження, що проникають, були в області грудей і живота». Проходив лікування в госпіталях [[Барнаул]]а, [[Бійськ]]а і [[Саратов]]а<ref name=":2" />. Залишився інвалідом <ref name=":3" />.

У вересні <ref name=":2" /> / жовтні<ref name=":1" />  1944 Іван Лозо вступив до [[Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого|Харківського юридичного інституту]] (ХЮІ). У 1948 році закінчив ХЮІ та поступив в [[Аспірантура|аспірантуру]], після закінчення якої у1951 році почав працювати в цьому виші<ref name=":3" />.

{{Цитата|Головні болі, часті втрати свідомості на лекціях, нерідко порожній шлунок — усе це супроводжувало його в студентські роки. Попри важкий стан, не володіючи навичкою користуватися опуклим шрифтом для сліпих, він не пропустив, ні однієї лекції, ні єдиного семінарського заняття; напружувався, щоб забрати все можливе від своїх єдиних джерел знань<ref name=":2"/>.|3=|4=}}
Починаючи з 1951 року Іван Афанасьйович працював на кафедрі колгоспного права ХЮІ, де послідовно обіймав посади асистента, [[Старший викладач|старшого викладача]] і [[доцент]]а, а закінчив свій трудовий шлях на посаді [[професор]]а цієї кафедри<ref name=":3" />.
{{Цитата|Багато юристів пам'ятають сліпого професора, який впізнавав кожного студента по ледь чутним звукам<ref name=":2"/>.|3=|4=}}
Іван Афанасійович Лозо помер 24 грудня 1990 року<ref name=":3" />.

== Наукова діяльність ==
Іван Лозо займався дослідженням питань колгоспного права: правове регулювання трудових відносин у колгоспах з урахуванням особливостей праці в сільськогосподарському секторі, нормативне визначення планування господарської діяльності в колгоспах, договірні відносини колгоспів з органами постачання матеріально-технічного виробничого забезпечення, [[Машинно-тракторна станція|машинно-тракторними станціями]]<ref name=":3" />. У 1952 році Іваном Опанасовичем Лозо успішно захистив дисертацію на здобуття [[Науковий ступінь|наукового ступеня]] [[Кандидат наук|кандидата юридичних наук]], а в 1976 році йому було надане вчене звання професора<ref name=":3" />. За час своєї наукової діяльності професор Лозо став автором або співавтором понад 40 наукових робіт, основними з яких є: «Коментар до Примірного статуту колгоспу», «Обов'язковий мінімум трудоднів в колгоспах», «Підсобні виробництва і промисли в колгоспах» та «Законодавство про підсобних виробництвах»<ref name=":3" />.

== Нагороди ==
Іван Опанасович Лозо нагороджений трьома [[Орден Вітчизняної війни|орденами Вітчизняної війни]] — двома I ступеня (6 серпня 1946 і 6 травня 1965) та одним — II ступеня і медалями — [[Медаль «За оборону Сталінграда»|«За оборону Сталінграда»]] (22 грудня 1942), [[Медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»|«За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (9 травня 1945), [[Медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»|«Двадцять років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] і [[Медаль «30 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»|«Тридцять років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]]<ref name=":3" />.

17 лютого 1981 Івану Лозо ''«за заслуги в підготовці висококваліфікованих фахівців для органів народного господарства і багаторічну педагогічну діяльність»'' було надано почесне звання [[Заслужений працівник вищої школи УРСР]]<ref>{{Cite web|url=http://library.nlu.edu.ua/BIBLIOTEKA/SAIT/laureat18/14_Zasl%20pratsivnyk%20osvity.pdf|title=Заслужений працівник освіти України|language=uk|website=library.nlu.edu.ua|publisher=Наукова бібліотека Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого|accessdate=2019-12-05|archive-date=28 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201028205108/http://library.nlu.edu.ua/BIBLIOTEKA/SAIT/laureat18/14_Zasl%20pratsivnyk%20osvity.pdf}}</ref>.

== Сім'я ==
Після вступу до ХЮІ, І. А. Лозо познайомився зі своєю майбутньою дружиною, яка була «з родини репресованих». Його син В'ячеслав Лозо (нар. 1954) пішов по стопах батька і працював в тому ж виші. У 2010 році став [[Доктор наук|доктором юридичних наук]], а з 2012 року обіймав посаду [[професор]]а кафедри історії держави і права<ref name=":2" /><ref name=":3" />.

== Примітки ==
{{Reflist}}
{{ВП-портали|Біографії|Право|Харків}}
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з СРСР]]
[[Категорія:Випускники Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого]]
[[Категорія:Заслужені працівники вищої школи УРСР]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За оборону Сталінграда»]]
[[Категорія:Кавалери ордена Вітчизняної війни II ступеня]]
[[Категорія:Кавалери ордена Вітчизняної війни I ступеня]]
[[Категорія:Кандидати юридичних наук]]
[[Категорія:Померли 1990]]
[[Категорія:Померли 24 грудня]]
[[Категорія:Уродженці Полтавської губернії]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 1920]]
[[Категорія:Народились 22 лютого]]

title: Лозо Іван Афанасійович

Народився: 22 лютого 1920 · Балюки, Великобагачанський район, Україна

Помер: 24 грудня 1990 (70 років) · Харків, Українська РСР, СРСР

Країна: СРСР

Діяльність: правник

Alma mater: Харківський юридичний інститут

Галузь: правознавство

Заклад: Харківський юридичний інститут

Вчене звання: професор

Науковий ступінь: кандидат юридичних наук

Нагороди: орден Вітчизняної війни I ступеня · орден Вітчизняної війни I ступеня · орден Вітчизняної війни II ступеня · медаль «За оборону Сталінграда» · медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «30 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · Заслужений працівник вищої школи УРСР


text:
# Київська єпархія УПЦ КП
Київська єпархія УПЦ КП — колишня єпархія УПЦ КП на території Києва та правобережжя Київської області. Станом на 1 січня 2009 року нараховувала 2 духовних навчальних заклади, 163 недільні школи, 11 періодичних видань.

## Історія
Київська єпархія була утворена внаслідок офіційного прийняття у 988 р. християнства як державної релігії Київської Русі. Вона входила до складу Константинопольського патріархату як митрополія. Київська митрополія продовжувала перебувати в складі Вселенського патріархату і після того, як у 1448 р. її частина, об'єднана навколо Московського князівства, через поставлення окремого митрополита фактично проголосила свою автокефалію. Перебуваючи до 1686 р. в складі Константинопольського Патріархату, Київська митрополія користувалася найширшими правами автономії.
У 1917 році зі зміною державного устрою в Росії, а потім і проголошенням Україною незалежності, відразу гостро постало питання про скасування неканонічної підпорядкованості Української Церкви Російській. В жовтні 1921 р. відбувся Всеукраїнський православний церковний Собор, на якому остаточно сформувалася Українська Автокефальна Православна Церква. У 1930 р. під тиском органів держбезпеки УАПЦ «самоліквідувалася», а незначна частина її парафій проіснувала до 1937 року, коли була остаточно розгромлена.
У червні 1941 року почалася Друга світова війна. 24 грудня того ж року митрополит Діонісій, Предстоятель Православної Церкви в Польщі, призначив архієпископа Луцького Полікарпа (Сікорського) тимчасовим Адміністратором Православної Автокефальної Церкви в Україні, а також благословив архієпископам Полікарпу та Олександру висвячувати нових єпископів для України. Протягом 1943-44 рр. радянські війська поступово повернули під владу СРСР всі окуповані Німеччиною землі. Єпископи УАПЦ опинилися в різних кутках Заходу, але єпископат продовжував зберігати формальну юрисдикційну єдність як УАПЦ в Діаспорі. Останнім Місцеблюстителем Київського Митрополичого Престолу УАПЦ в Діаспорі був митрополит Мстислав.
На найвищому керівному органі УПЦ — Соборі, який відбувся 1-3 листопада 1991 р. в Києві, було ухвалено рішення про автокефалію Української Православної Церкви.
З метою об'єднання двох гілок Помісної православної церкви України в Києві 25-26 червня 1992 р. був скликаний Об'єднавчий Собор. На цьому Соборі УАПЦ та УПЦ об'єдналися в єдину Церкву, яка отримала назву Українська православна церква Київського Патріархату.
За Статутом УПЦ Київського Патріархату, Патріарх Київський і всієї Руси-України був єпархіальним архієреєм Київської єпархії, що складається із міста Києва та Київської області.
Рішенням Священного Синоду від 21 жовтня 2009 року — Київську єпархію було розділено на дві єпархії з утворенням Переяслав-Хмельницької єпархії, до якої відійшли райони лівобережної частини Київської області: Переяслав-Хмельницький, Яготинський, Бориспільський, Броварський, Баришівський, Згурівський.
Після Об'єднавчого собору правлячий архієрей Переяславської єпархії УПЦ КП Епіфаній (Думенко) став предстоятелем новоутвореної ПЦУ. Фактично розпочалось об'єднання Київської єпархії з Переяславською та Київською УАПЦ. 5 лютого 2019 року на першому засіданні Священного Синоду ПЦУ було ухвалено, що почесний патріарх Філарет (Денисенко) продовжує керівництво Київською єпархією у складі парафій та монастирів м. Києва (за виключенням Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря м. Києва), які перебували у його підпорядкуванні до Об'єднавчого собору, проте 24 червня це рішення було скасовано і парафії Києва були остаточно підпорядковані митрополитові Київському.

title: Київська єпархія УПЦ КП

wikitext:
{{Otheruses|Київська єпархія}}
{{Православна єпархія
|назва = Київська єпархія УПЦ КП
|зображення = Володимирський собор, вид зі сторони входу.jpg
|зображення_розмір =
|зображення_підпис = [[Володимирський собор]]
|Церква = [[Українська православна церква — Київський патріархат]]
|Заснована = [[26 червня]] [[1992]]
|Ліквідована = [[24 червня]] [[2019]]
|Територія = м. [[Київ]]
|Центр = [[Київ]]
|Кафедральний собор = [[Володимирський собор (Київ)]]
|Другий кафедральний собор =
|Благочинь =
|Священиків =
|Ченців і черниць =
|Титул правлячого архієрея = Патріарх Київський і всієї Руси-України є єпархіальним архієреєм Київської єпархії.
|Правлячий архієрей = [[Філарет (патріарх Київський)|'''Філарет''']]
}}

'''Київська єпархія УПЦ КП''' — колишня єпархія УПЦ КП на території [[Київ|Києва]] та правобережжя [[Київська область|Київської області]]. Станом на 1 січня 2009 року нараховувала 2 духовних навчальних заклади, 163 недільні школи, 11 періодичних видань.

== Історія ==
Київська єпархія була утворена внаслідок офіційного прийняття у [[988]] р. християнства як державної релігії [[Київська Русь|Київської Русі]]. Вона входила до складу [[Константинопольська православна церква|Константинопольського патріархату]] як митрополія. [[Київська митрополія]] продовжувала перебувати в складі Вселенського патріархату і після того, як у [[1448]] р. її частина, об'єднана навколо Московського князівства, через поставлення окремого митрополита фактично проголосила свою [[Автокефалія|автокефалію]]. Перебуваючи до [[1686]] р. в складі Константинопольського Патріархату, Київська митрополія користувалася найширшими правами автономії.

У [[1917]] році зі зміною державного устрою в Росії, а потім і проголошенням Україною незалежності, відразу гостро постало питання про скасування неканонічної підпорядкованості Української Церкви Російській. В жовтні [[1921]] р. відбувся Всеукраїнський православний церковний Собор, на якому остаточно сформувалася Українська Автокефальна Православна Церква. У 1930 р. під тиском органів держбезпеки [[Українська автокефальна православна церква (1919–1937)|УАПЦ]] «самоліквідувалася», а незначна частина її парафій проіснувала до 1937 року, коли була остаточно розгромлена.

У червні [[1941]] року почалася [[Друга світова війна]]. 24 грудня того ж року [[митрополит]] [[Діонісій (Валединський)|Діонісій]], Предстоятель [[Польська православна церква|Православної Церкви в Польщі]], призначив архієпископа Луцького [[Полікарп (Сікорський)|Полікарпа (Сікорського)]] тимчасовим Адміністратором [[Українська автокефальна православна церква (1942–1944)|Православної Автокефальної Церкви в Україні]], а також благословив архієпископам Полікарпу та Олександру висвячувати нових єпископів для України. Протягом 1943-44 рр. радянські війська поступово повернули під владу [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] всі окуповані Німеччиною землі. Єпископи УАПЦ опинилися в різних кутках Заходу, але єпископат продовжував зберігати формальну юрисдикційну єдність як [[УАПЦ в Діаспорі]]. Останнім Місцеблюстителем Київського Митрополичого Престолу УАПЦ в Діаспорі був митрополит [[Мстислав (Скрипник)|Мстислав]].

На найвищому керівному органі [[Українська православна церква (Московський патріархат)|УПЦ]] — Соборі, який відбувся 1-3 листопада [[1991]] р. в Києві, було ухвалено рішення про автокефалію Української Православної Церкви.

З метою об'єднання двох гілок Помісної православної церкви України в Києві 25-26 червня [[1992]] р. був скликаний Об'єднавчий Собор. На цьому Соборі УАПЦ та УПЦ об'єдналися в єдину Церкву, яка отримала назву [[Українська православна церква Київського патріархату|Українська православна церква Київського Патріархату]].

За Статутом УПЦ Київського Патріархату, Патріарх Київський і всієї Руси-України був єпархіальним архієреєм Київської єпархії, що складається із міста [[Київ|Києва]] та [[Київська область|Київської області]].

Рішенням Священного Синоду від 21 жовтня 2009 року — Київську єпархію було розділено на дві єпархії з утворенням [[Переяслав-Хмельницька єпархія Української Православної Церкви Київського Патріархату|Переяслав-Хмельницької єпархії]], до якої відійшли райони лівобережної частини Київської області: [[Переяслав-Хмельницький район|Переяслав-Хмельницький]], [[Яготинський район|Яготинський]], [[Бориспільський район|Бориспільський]], [[Броварський район|Броварський]], [[Баришівський район|Баришівський]], [[Згурівський район|Згурівський]].<ref>[https://web.archive.org/web/20100114162755/http://www.cerkva.info/2009/10/23/zhurnaly_Synodu.html Журнали засідання Священного Синоду УПЦ Київського Патріархату від 21 жовтня 2009 року під головуванням Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України ФІЛАРЕТА]</ref>

Після [[Об'єднавчий собор українських православних церков|Об'єднавчого собору]] правлячий архієрей Переяславської єпархії УПЦ КП [[Епіфаній (Думенко)]] став предстоятелем новоутвореної [[ПЦУ]]. Фактично розпочалось об'єднання Київської єпархії з Переяславською та Київською УАПЦ. 5 лютого 2019 року на першому засіданні [[Священний синод Православної церкви України|Священного Синоду ПЦУ]] було ухвалено, що почесний патріарх [[Філарет (Денисенко)]] продовжує керівництво Київською єпархією у складі парафій та монастирів м. Києва (за виключенням Свято-Михайлівського Золотоверхого монастиря м. Києва), які перебували у його підпорядкуванні до Об'єднавчого собору<ref name=":0">{{Cite web|title=Журнали засідання Священного Синоду від 5 лютого 2019 р.|url=https://www.pomisna.info/doc/dokumenty-na-golovnu/zhurnaly-zasidannya-svyashhennogo-synodu-vid-5-lyutogo-2019-r/|website=Єдина помісна Українська Православна Церква|date=2019-02-06|accessdate=2019-03-01|language=uk|archive-date=9 Лютого 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190209124419/https://www.pomisna.info/doc/dokumenty-na-golovnu/zhurnaly-zasidannya-svyashhennogo-synodu-vid-5-lyutogo-2019-r/}}</ref>, проте 24 червня це рішення було скасовано і парафії Києва були остаточно підпорядковані митрополитові Київському.<ref>{{Cite web|title=Журнали засідання Священного Синоду від 24 червня 2019 р|url=https://www.pomisna.info/uk/vsi-novyny/zhurnaly-zasidannya-svyashhennogo-synodu-vid-24-chervnya-2019-r/|website=PCU|date=2019-06-25|accessdate=2021-12-06|language=uk|archive-date=21 Липня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190721133708/https://www.pomisna.info/uk/vsi-novyny/zhurnaly-zasidannya-svyashhennogo-synodu-vid-24-chervnya-2019-r/}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20110222075900/http://kievidomosti.org.ua/ Київські єпархіальні відомості]
* [http://www.cerkva.info/uk/kartaeparhij/59-kharkiv.html Сайт УПЦ КП] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160318092306/http://www.cerkva.info/uk/kartaeparhij/59-kharkiv.html |date=18 Березня 2016 }}

{{Єпархії ПЦУ}}
{{Київська єпархія}}
{{Orthodoxy-stub}}
[[Категорія:Єпархії України]]

title: Київська єпархія УПЦ КП

Заснована: 26 червня 1992

Ліквідована: 24 червня 2019

Юрисдикція: м. Київ

Єпархіальний центр: Київ

Кафедральний собор: Володимирський собор (Київ)


text:
# Джон Вайт (веслувальник)
Джон Вайт (англ. John White, 16 травня 1916 — 16 березня 1997) — американський академічний веслувальник.
Олімпійський чемпіон 1936 року в складі вісімки.

title: Джон Вайт (веслувальник)

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Джон Вайт
| оригінал імені = John White
| зріст  =
| вага   =
| медалі =
{{MedalSport|Чоловіче [[академічне веслування]]}}
{{MedalCountry | {{USA}} }}
{{MedalCompetition | [[Академічне веслування на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]] }}
{{MedalGold| [[літні Олімпійські ігри 1936|Берлін 1936]]|[[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1936 — вісімки (чоловіки)|Вісімки]]}}

}}

'''Джон Вайт''' ({{lang-en|John White}}, 16 травня 1916 — 16 березня 1997) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] [[Академічне веслування|академічний веслувальник]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Олімпійський чемпіон [[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 1936 — вісімки (чоловіки)|1936]] року в складі вісімки.
<!--ДосягненняКінець Код:OGG36.-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/40931 Джон Вайт на Olympedia.org]
* [https://olympics.com/en/athletes/John-Galbraith-White Джон Вайт на Olympics.com]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Wh/Johnny-White-1.html Джон Вайт на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Вайт Джон}}
[[Категорія:Академічні веслувальники США]]
[[Категорія:Академічні веслувальники на літніх Олімпійських іграх 1936]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 1936]]
[[Категорія:Олімпійські чемпіони з академічного веслування]]
[[Категорія:Олімпійські чемпіони США]]
[[Категорія:Спортсмени США XX століття]]

title: Загальна інформація

Громадянство: США

Народження: 16 травня 1916 · Сіетл, Вашингтон, США

Смерть: 16 березня 1997 (80 років) · Беллв'ю, Кінг, Вашингтон, США

Alma mater: Вашингтонський університет

title: Спорт

Країна: США

Вид спорту: академічне веслування

title: Олімпійські ігри

Золото: Берлін 1936 · Вісімки


text:
# Кубок Вотні
Кубок запрошення Вотні Манн (англ. Watney Mann Invitation Cup), більш відомий як просто Кубок Вотні (англ. Watney Cup) — англійський футбольний турнір, що проводився на початку 1970-х років. Він проводився перед початком сезону, і в ньому брали участь команди, які забили найбільшу кількість голів в кожному з чотирьох дивізіонів Футбольної ліги в попередньому сезоні, але які не брали участі в єврокубках. Від кожного дивізіону виступало по дві команди, тобто в підсумку виходило вісім учасників. Турнір проводився у форматі плей-офф: після кожного матчу команда, яка програла, вибувала з розіграшу без перегравання. Фінальний матч, на відміну від більшості футбольних турнірів, проводився на домашньому стадіоні одного з фіналістів, а не на нейтральному полі.
Турнір отримав свою назву через спонсорську угоду з пивоварною компанією Watney Mann. Це була одна з перших спонсорських угод в англійському футболі. Матчі Кубка Вотні також транслювалися по телебаченню в прямому ефірі, що було рідкісним явищем для 1970-х років.
Турнір проводився чотири рази, з 1970 по 1973 роки, після чого був скасований.
У середині 1980-х років англійська група Half Man Half Biscuit зробила відсилання до цього турніру в пісні «Rod Hull Is Alive, Why?», в якій йдуть роздуми, чи буде цей турнір коли-небудь відроджений.
Перша в історії серія післяматчевих пенальті в Англії відбулася 5 серпня 1970 року в півфінальному матчі Кубка Вотні між «Галл Сіті» і «Манчестер Юнайтед». Перемогу по пенальті здобув «Юнайтед». Першим гравцем, який виконав одинадцятиметровий удар, став Джордж Бест, а першим, хто не забив у ворота суперника став Деніс Лоу.

## Список фіналів
| Рік  | Переможець        | Рахунок        | Програв              | Стадіон         |
| ---- | ----------------- | -------------- | -------------------- | --------------- |
| 1970 | Дербі Каунті      | 4:1            | Манчестер Юнайтед    | Бейсбол-Граунд  |
| 1971 | Колчестер Юнайтед | 4:4 (4:3 пен.) | Вест Бромвіч Альбіон | Хоторнс         |
| 1972 | Брістоль Роверс   | 0:0 (7:6 пен.) | Шеффілд Юнайтед      | Іствілл         |
| 1973 | Сток Сіті         | 2:0            | Галл Сіті            | Вікторія Граунд |

title: Кубок Вотні

wikitext:
'''Кубок запрошення Вотні Манн''' ({{Lang-en|Watney Mann Invitation Cup}}), більш відомий як просто '''Кубок Вотні''' ({{Lang-en|Watney Cup}}) — англійський футбольний турнір, що проводився на початку 1970-х років. Він проводився перед початком сезону, і в ньому брали участь команди, які забили найбільшу кількість голів в кожному з чотирьох дивізіонів [[Футбольна ліга Англії|Футбольної ліги]] в попередньому сезоні, але які не брали участі в єврокубках. Від кожного дивізіону виступало по дві команди, тобто в підсумку виходило вісім учасників. Турнір проводився у форматі плей-офф: після кожного матчу команда, яка програла, вибувала з розіграшу без перегравання. Фінальний матч, на відміну від більшості футбольних турнірів, проводився на домашньому стадіоні одного з фіналістів, а не на нейтральному полі.

Турнір отримав свою назву через спонсорську угоду з пивоварною компанією ''Watney Mann''. Це була одна з перших спонсорських угод в англійському футболі. Матчі Кубка Вотні також транслювалися по телебаченню в прямому ефірі, що було рідкісним явищем для 1970-х років.

Турнір проводився чотири рази, з 1970 по 1973 роки, після чого був скасований.

У середині 1980-х років англійська група ''[[Half Man Half Biscuit]]'' зробила відсилання до цього турніру в пісні «Rod Hull Is Alive, Why?», в якій йдуть роздуми, чи буде цей турнір коли-небудь відроджений.

Перша в історії серія [[Післяматчеві пенальті|післяматчевих пенальті]] в Англії відбулася 5 серпня 1970 року в півфінальному матчі Кубка Вотні між «<nowiki/>[[Галл Сіті]]<nowiki/>» і «<nowiki/>[[Манчестер Юнайтед]]<nowiki/>». Перемогу по пенальті здобув «Юнайтед». Першим гравцем, який виконав одинадцятиметровий удар, став [[Джордж Бест]], а першим, хто не забив у ворота суперника став [[Деніс Лоу]].

== Список фіналів ==
{| class="wikitable" style=""
! style="" |Рік
! style="" |Переможець
! style="" |Рахунок
! style="" |Програв
! style="" |Стадіон
|- style=""
| style="" |1970
| style="" |[[Дербі Каунті]]
| align="center" style="" |4:1
| style="" |[[Манчестер Юнайтед]]
| style="" |[[Бейсбол-Граунд]]
|- style=""
| style="" |1971
| style="" |[[Колчестер Юнайтед]]
| align="center" style="" |4:4

(4:3 пен.)
| style="" |[[Вест-Бромвіч Альбіон|Вест Бромвіч Альбіон]]
| style="" |[[Готорнс|Хоторнс]]
|- style=""
| style="" |1972
| style="" |Брістоль Роверс
| align="center" style="" |0:0

(7:6 пен.)
| style="" |[[Шеффілд Юнайтед]]
| style="" |Іствілл
|- style=""
| style="" |1973
| style="" |[[Сток Сіті]]
| align="center" style="" |2:0
| style="" |[[Галл Сіті]]
| style="" |Вікторія Граунд
|}

== Посилання ==
* [http://www.nozdrul.plus.com/zfeweb/england/league/watney.html Фінали Кубка Вотні] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20050314211221/http://www.nozdrul.plus.com/zfeweb/england/league/watney.html |date=14 березня 2005 }} {{Ref-en}}(англ.)
* [http://www.statto.com/football/stats/england/watney-cup/honours Результати Кубка Вотні посезонно] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120519175900/http://www.statto.com/football/stats/england/watney-cup/honours |date=19 травня 2012 }} {{Ref-en}}(англ.)

[[Категорія:Футбольні змагання в Англії]]
[[Категорія:Засновані в Англії 1970]]


text:
# Doğan Holding
Doğan Holding або Doğan Şirketler Grubu Holding A. Ş. (МФА [do:an ˈholding] і [do:an ˈholding ʃirkɛtlɛr grubu], Доан Холдинг, ЗАТ «Група Компаній Доан Холдинг») — одна з найбільших холдингових компаній в Туреччині. Веде свою діяльність у сфері ЗМІ та енергетики Туреччини. Приватна компанія, що належить родині Айдина Доана. Загальна кількість співробітників — близько 20 тис. чоловік. Штаб-квартира знаходиться в Стамбулі.
Холдинг тримає контрольний пакет акцій «Доан Медіа Холдинг», під егідою якого друкуються національні газети «Hürriyet», «Posta», «Radikal» і «Fanatik». Акції компанії-видавництва «Hürriyet», «Hürriyet Daily News» і «Radikal» — «Hürriyet Gazetecilik ve Matbaacılık A. Ş.» (ВАТ «Видавництво та поліграфія Hürriyet»), а також компанії-видавництва «Posta» і «Fanatik» — «Doğan Gazetecilik A.Ş.» (ВАТ «Видавництво Доан») реалізуються на Стамбульській фондовій біржі.
ТВ-канали Туреччини, такі як Kanal D, CNN Turk, Dream TV, Slow Türk, а також Radio D — частина холдингу. Крім цього, почала свою діяльність в 2007 році цифровий ТВ-платформа «D-Smart» також входить в групу компаній «Доан Холдинг».

## Рада директорів
| Імена                   | Посаду                           |
| ----------------------- | -------------------------------- |
| Бегюмхан Доан Фаральялы | Голова ради директорів           |
| Ханзаде Доан Бойнер     | Заступник голови ради директорів |
| Арзухан Доан Ялчындаг   | Член ради директорів             |
| Вуслат Доан Сабанджи    | Член ради директорів             |
| Ях'я Уздиен             | Член ради директорів             |
| Імре Барманбек          | Член ради директорів             |
| Тайфун Байазыт          | Незалежний член ради директорів  |
| Ертугрул Фейзи Тунджер  | Незалежний член ради директорів  |
| Алі Пандыр              | Незалежний член ради директорів  |

## Продажі та придбання

### Продаж АЗС «Petrol Ofisi»
Холдинг продає 54,14 % акцій мережі АЗС «Petrol Ofisi», що нараховує більше 3000 станцій по всій Туреччині, австрійської OMV — найбільшої нафтової компанії в Центральній Європі.
Заява з KAP(тур.): «Прибуток від продажу акцій, наявних в нашому розпорядженні мережі Petrol Ofisi склала 499 700 000 євро або 694 600 000 в доларах США. Ще до завершення угод Petrol Ofisi виплатила дивіденди OMV, еквівалент $203 млн в турецьких лірах, холдингу „Доан“ — еквівалент $265 млн в турецьких лірах, а також $21 млн іншим інвесторам».

### Продаж «Ray Sigorta»
Понад 1,3 млрд акцій (10 % компанії) на суму $2 290 703 холдинг продав австрійської VIG (Vienna Insurance Group) — лідера страхового ринку Центральної та Східної Європи, частина з яких дісталася і голландської TBIH Financial Services Group N. V.
На KAP (тур.) представники холдингу заявили: «Сьогодні була переведена сума у розмірі $22 907 030 на наші розрахункові рахунки. Після передачі акцій, згідно зібраним нами звітними даними, очікується прибуток від продажу частки учасника“ у розмірі ~22,2 млн лір...».

### Продаж «Milliyet» і «Vatan»
У 2011 році газети «Milliyet» і «Vatan» разом з інтернет-порталами були продані компанії «DK Gazetecilik», дочірньою компанією «Demirören&Karacan».

### Купівля «Idefix» і «Prefix»
Дочірня компанія холдингу «Doğan Müzik Kitap Mağazacılık Pazarlama A. Ş», придбавши два великих інтернет-магазину «Idefix» і «Prefix» у компанії «Elektronik Bilgi Iletişim Hizmetleri Reklamcılık ve Ticaret A. Ş», називає свій онлайн-гіпермаркет «D&R» найбільшим в Туреччині, таким чином, збільшила його в два рази. Купивши Prefix, компанія увійшла на ринок оптової онлайн-торгівлі. Idefix, продає CD і книги в роздріб, в рік відвідує 16 млн користувачів. Prefix ж займається оптовою реалізацією цієї продукції. Через ці онлайн-супермаркети у 2012 році було продано товарів більш ніж на 23 млн турецьких лір, з них 200 тис. замовлень, а це 56 % від усієї суми обороту, пройшли через Idefix.

title: Doğan Holding

wikitext:
{{Картка компанії
|назва                 =
|оригінальна_назва     = Doğan Şirketler Grubu Holding A.Ş.
|логотип               =
|тип                   = [[Приватне підприємство|приватна компанія]]
|лістинг               =
|спеціалізація         =
|гасло                 =
|доля                  =
|попередник            =
|наступник             =
|заснування            = [[1980]]
|дата                  = [[22 липня]]
|коментар              = <!-- Коментар або виноски, що стосуються заснування -->
|засновник             =
|закриття              =
|причина закриття      =
|розташування          = {{Прапорець|Туреччина}} [[Стамбул]]
|попередні назви       =
|філії                 =
|територія діяльності  =
|валовий дохід         = 1,3 млрд. [[Долар США|$]]
|операційний прибуток  = 94,1 млн. [[Долар США|$]]
|чистий прибуток       = 77,8 млн. [[Долар США|$]]
|aum                   =
|активи                =
|власний капітал       =
|власник               =
|число співробітників  = 16 467
|число клієнтів        =
|холдинг               = {{не перекладено|Adil Bey Holding||tr}}
|структурні підрозділи =
|дочірні компанії      =
|ЄДРПОУ                =
|сайт                  = www.doganholding.com.tr
|примітки              =
}}
'''Doğan Holding''' або '''Doğan Şirketler Grubu Holding A. Ş.''' (МФА [[Міжнародний фонетичний алфавіт|[do:an ˈholding]]] і [[Міжнародний фонетичний алфавіт|[do:an ˈholding ʃirkɛtlɛr grubu]]], Доан Холдинг, ЗАТ «Група Компаній Доан Холдинг») — одна з найбільших [[Холдингова компанія|холдингових компаній]] в [[Туреччина|Туреччині]]. Веде свою діяльність у сфері [[Засоби масової інформації|ЗМІ]] та [[Енергетика|енергетики]] Туреччини. Приватна компанія, що належить родині Айдина Доана. Загальна кількість співробітників — близько 20 тис. чоловік. Штаб-квартира знаходиться в [[Стамбул|Стамбулі]].
Холдинг тримає [[Акція (цінний папір)|контрольний пакет акцій]] «Доан Медіа Холдинг», під егідою якого друкуються національні газети «[[Hürriyet]]», «Posta», «Radikal» і «Fanatik». Акції компанії-видавництва «Hürriyet», «Hürriyet Daily News» і «Radikal» — «Hürriyet Gazetecilik ve Matbaacılık A. Ş.» (ВАТ «Видавництво та поліграфія Hürriyet»), а також компанії-видавництва «Posta» і «Fanatik» — «Doğan Gazetecilik A.Ş.» (ВАТ «Видавництво Доан») реалізуються на [[Borsa İstanbul|Стамбульській фондовій біржі]].

ТВ-канали Туреччини, такі як [[Kanal D]], CNN Turk, Dream TV, Slow Türk, а також Radio D — частина холдингу. Крім цього, почала свою діяльність в 2007 році [[Цифрове телебачення|цифровий ТВ-платформа]] «D-Smart» також входить в групу компаній «Доан Холдинг».

== Рада директорів ==
{| class="standard" style="font-size: 0.906em; width: 40%; text-align: center; margin-bottom: 34px;"
! style="background:gray; color:white;" | Імена
! style="background:gray; color:white;" | Посаду
|-
| '''Бегюмхан Доан Фаральялы'''
| Голова ради директорів
|-
| '''Ханзаде Доан Бойнер'''
| Заступник голови ради директорів
|-
| '''Арзухан Доан Ялчындаг'''
| Член ради директорів
|-
| '''Вуслат Доан Сабанджи'''
| Член ради директорів
|-
| '''Ях'я Уздиен'''
| Член ради директорів
|-
| '''Імре Барманбек'''
| Член ради директорів
|-
| '''Тайфун Байазыт'''
| Незалежний член ради директорів
|-
| '''Ертугрул Фейзи Тунджер'''
| Незалежний член ради директорів
|-
| '''Алі Пандыр'''
| Незалежний член ради директорів
|}

== Продажі та придбання ==
=== Продаж АЗС «Petrol Ofisi» ===
Холдинг продає 54,14 % акцій мережі [[Автозаправна станція|АЗС]] «Petrol Ofisi», що нараховує більше 3000 станцій по всій Туреччині, австрійської [[OMV]] — найбільшої нафтової компанії в [[Центральна Європа|Центральній Європі]].
Заява з KAP(тур.): «Прибуток від продажу акцій, наявних в нашому розпорядженні мережі Petrol Ofisi склала 499 700 000 євро або 694 600 000 в доларах США. Ще до завершення угод Petrol Ofisi виплатила дивіденди OMV, еквівалент $203 млн в турецьких лірах, холдингу „Доан“ — еквівалент $265 млн в турецьких лірах, а також $21 млн іншим інвесторам».
=== Продаж «Ray Sigorta» ===
Понад 1,3 млрд акцій (10 % компанії) на суму $2 290 703 холдинг продав австрійської VIG (Vienna Insurance Group) — лідера страхового ринку Центральної та [[Східна Європа|Східної Європи]], частина з яких дісталася і голландської TBIH Financial Services Group N. V.

На KAP (тур.) представники холдингу заявили: «Сьогодні була переведена сума у розмірі $22 907 030 на наші розрахункові рахунки. Після передачі акцій, згідно зібраним нами звітними даними, очікується прибуток від продажу частки учасника“ у розмірі ~22,2 млн лір...».
=== Продаж «Milliyet» і «Vatan» ===
У 2011 році газети «Milliyet» і «Vatan» разом з інтернет-порталами були продані компанії «DK Gazetecilik», дочірньою компанією «Demirören&Karacan».
=== Купівля «Idefix» і «Prefix» ===
[[Дочірнє підприємство|Дочірня компанія]] холдингу «Doğan Müzik Kitap Mağazacılık Pazarlama A. Ş», придбавши два великих інтернет-магазину «Idefix» і «Prefix» у компанії «Elektronik Bilgi Iletişim Hizmetleri Reklamcılık ve Ticaret A. Ş», називає свій [[Інтернет-магазин|онлайн-гіпермаркет]] «D&R» найбільшим в Туреччині, таким чином, збільшила його в два рази. Купивши Prefix, компанія увійшла на ринок оптової онлайн-торгівлі. Idefix, продає CD і книги в роздріб, в рік відвідує 16 млн користувачів. Prefix ж займається оптовою реалізацією цієї продукції. Через ці онлайн-супермаркети у 2012 році було продано товарів більш ніж на 23 млн турецьких лір, з них 200 тис. замовлень, а це 56 % від усієї суми обороту, пройшли через Idefix.

== Див. також ==
* [[Koç Holding]]
* [[Sabancı Holding]]

== Посилання ==
* [http://www.doganholding.com.tr/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20001110013200/http://www.doganholding.com.tr/ |date=10 листопада 2000 }} (тур.)
* [https://web.archive.org/web/20080316034955/http://www.dmg.com.tr/tr/default.asp Dogan Media Group] (тур.)
[[Категорія:Підприємства, засновані 1980]]
[[Категорія:Підприємства Туреччини]]
[[Категорія:Підприємства за алфавітом]]
[[Категорія:Холдинги Туреччини]]

title: Doğan Holding

Тип: приватна компанія

Правова форма: приватна компанія

Лістинг на біржі: Borsa İstanbul

Засновник(и): Aydın Doğand

Штаб-квартира: Стамбул

Холдингова компанія: Adil Bey Holding