text:
# Авіамоделізм
Авіамоделізм — вид технічної творчості, що передбачає: виготовлення і пілотування дистанційно керованих (керовані по радіо, кордових), або вільно літаючих (планери, таймерні) літальних апаратів; створення нелітаючих масштабних копій реальних літальних апаратів (стендовий авіамоделізм).

В залежності від захоплення, аматори авіамоделювання можуть самостійно будувати свої моделі, або купувати готові промислового виробництва. Світова індустрія авіамоделювання дуже добре розвинена: нараховуються сотні фірм, що випускають системи радіокерування, двигуни, моделі літаків, вертольотів, набори деталей для їх виготовлення, паливо, аксесуари; існують спеціалізовані магазини, журнали і т. ін.

Традиційно в Україні, ще за часів УРСР, авіамоделювання було дуже популярним захопленням. Українські моделісти регулярно брали участь в міжнародних авіамодельних змаганнях, та часто посідали призові місця. Моделі, двигуни, технічні приладдя, виготовлені українськими майстрами популярні серед моделістів багатьох країн світу.
Світовим авіамодельним спортом керує Міжнародна авіаційна федерація (FAI).

## Статичні моделі для показу
Статична (або стендова) модель літака (створена для демонстрації, а не для польоту) це зменшені в масштабі моделі зроблені із пластику, дерева, металу, паперу, скловолокна чи іншого відповідного матеріалу. Деякі статичні моделі створюються для використання у аеродинамічній трубі, для проведення необхідного збору даних для розробки повномасштабного літального апарата.
Для аматорів існують вже готові зібрані і пофарбовані моделі; моделі, які необхідно скласти, розмалювати і склеїти; або моделі які вже були пофарбовані, та потребують лише складання.

## Літаючі авіамоделі (Аеромоделювання)
Серед літаючих авіамоделей розрізняють моделі безмоторні, та оснащені двигунами: гумовим, поршневими, реактивними.
За формою розмірами та зовнішнім виглядом авіамоделі дуже різноманітні. Деякі моделі являють собою зменшені копії повномасштабних літаків, вертольотів, а інші розроблені без намагання повторити справжні прототипи. Бувають також моделі у вигляді птахів, динозаврів та інш.
Зменшений розмір моделі змінює характеристики літального апарата в порівнянні з великими літаками. Число Рейнольдса яке визначає як поводить себе повітря при обтіканні моделі, і порівнянні з повномасштабним літаком розміри керуючих поверхонь, які не обхідні для стабілізації і ефективності окремих аеродинамічних частин можуть значно відрізнятися і потребують змін в конструкції. Традиційно літаючі авіамоделі виготовляють із легкої деревини бальзового дерева, липових та соснових рейок. Також використовують сучасні композитні матеріали (синтетичні смоли, склотканина, вуглецеве волокно). Останнім часом в авіамоделізмі стали поширеними моделі (та матеріали) із різного виду пінопласту.
Літаючи моделі в залежності від способу їх застосування можуть бути умовно поділені на такі групи:
- Некеровані моделі— літають вільно без зовнішнього контролю з землі.[1].
- Кордові моделі — літають по колу, та керуються пілотом двома тонкими сталевими тросами (кордами)
- Радіокеровані моделі оснащені системою дистанційного керування. Пілот через пульт—передавач посилає сигнали на радіоприймач, що знаходиться на борту моделі, який в свою чергу приводить у дію сервоприводи, що дозволяють управляти польотом моделі аналогічно до того, як керуються справжні літаки

### Планер
Планер відрізняється від інших моделей тим, що літає не маючи двигуна.

Планери здійснюють політ використовуючи природний вітер, що виникає в навколишньою середовищі. Височини або схили часто призводять до утворення висхідних потоків повітря, які дозволяють підтримувати планер в польоті. Це називається узгірне планерування, і при вмілому пілотуванні, радіокеровані планери можуть залишатися в повітрі доки існує висхідний потік. Другим засобом здійнятися у висоту для планера є використання термалей, які являють собою колони теплого висхідного повітря, що утворені завдяки різниці температур на поверхні землі, наприклад, між асфальтованим ділянкою та озером. Нагріте повітря здіймається, несучи за собою планер у гору. Як і в випадку з моделями, які мають двигун, підіймальна сила створюється крилом літака, який рухається в повітрі, але у випадку з планером, висота здобувається завдяки повітрю, яке здіймається швидше, ніж літак падає вниз відносно повітряного потоку.
Великі надвірні моделі планерів зазвичай є радіокерованими і запускаються за допомогою лебідки (або ручного буксирування), яка тримає модель проти вітру за допомогою тросу (леєра), що закріплюється до гачку в нижній частині фюзеляжу, а коли модель здіймається на необхідну висоту, трос від'єднується. Інший спосіб, який дозволяє здійняти планер у повітря це катапульта, з еластичним гумовим шнуром. Крім того, використовують буксирування моделі за допомогою іншого літака з мотором. Деякі планери оснащують невеликим двигуном (зазвичай електро), що дає можливість моделі набрати висоту для подальшого безмоторного польоту. Для спеціальних радіокерованих моделей планерів спортивного класу F3K, застосовують запуск метанням з руки.

### Кордова авіамодель
Кордова модель літака літає по колу та утримується й керується двома тонкими сталевими тросами, кордами (від англійської cord — шнур, мотузка). Вони порівняно прості в експлуатації, за своїми формами можуть бути схожі на справжні літаки або мати дуже нескладну конструкцію.
Кордові авіамоделі в сучасному вигляді, з'явились завдяки діяльності американського винахідника Джима Уолкера, який отримав патент на свою систему управління польотом за допомогою двох тросів в 1942 році. Він назвав керовані таким чином моделі «U-Control Plane».

### Радіокерована авіамодель
Радіокеровані авіамоделі, найпоширеніший серед всіх видів літаючих моделей. Вони бувають різних типів та спортивних класів, різноманітних аеродинамічних форм, розмірів та технічної складності. Основна ознака таких моделей те, що пілот може дистанційно керувати літаком в польоті за допомогою спеціального пульта—передавача.
В основному, радіокеровані авіамоделі поділяють на такі типи.
- Тренувальні моделі («тренер») —прості і недорогі літаки для початківців та тренувальних польотів
- Пілотажні—більш складної конструкції, аеродинамічна схема яких, дозволяє виконувати фігури вищого пілотажу. Існує спортивний клас таких моделей F3A.
- Копії, напівкопії— це масштабні моделі своїм зовнішнім виглядом і льотними характеристиками максимально наближені до реальних літаків прототипів. Існує також спортивний клас таких моделей F4С, в якому моделісти змагаються в точності зовнішнього копіювання прототипу (стендова оцінка), та у виконанні фігур пілотажу властивих літаку оригіналу.
- Окрім того, ще існують моделі фанфлаєри для акробатичного 3D-пилотажу, літаки повітряного бою RC-сомват, моделі вертольотів (пілотажних та копійних) та інш.

## Двигун
Моделі з двигуном мають силову установку, механізм, який утворює тягу літака для руху в повітрі. Найчастіше використовується двигун внутрішнього згоряння, електродвигун, невелика турбіна, пульсуючо повітряно-реактивний двигун, а також натяжні (намотані) гумові пристрої.

### Гумовий двигуни
Старим способом руху моделей, є гумовий мотор Альсфонса Пено, що являє собою складений та закручений довгий гумовий шнур, який задає початкову енергію для руху моделі в повітрі. В 1871 році французький винахідник Альфонс Пено продемонстрував політ моделі «Планофор» (Planophore) оснащеної гумовим двигуном
Це один із старіших видів двигунів, який застосовується усюди, починаючи від дитячих іграшок і закінчуючи спортивними моделями для змагань.
Гумовий мотор дуже простий і надійний, але має обмежений час роботи і початковий потужний крутильний момент повністю намотаного двигуна різко зменшується при виході літака на «плато» (більш стійку траєкторію), а згодом зовсім зупиняє свої оберти.
Ефективне використання цього згасаючого крутильного моменту є однією із задач при створенні вільно літаючих моделей для змагань. Для цього застосовують особливі пропелери з регульованим кутом атаки, диференційне крило, хвостовий стабілізатор та зміну положення керма, які контролюються бортовим таймером. Вдало сконструйована модель, на змаганнях, може продовжувати свій політ без роботи двигуна майже 1 годину.

### Пневматичний двигун
Існують спеціальні мініатюрні поршневі двигуни в яких стислий CO2 газ використовують як джерело енергії. Такі двигуни можуть мати декілька циліндрів і регулятори обертів, їх застосовують, в основному, для легких моделей що запускають в закритих приміщеннях.

### Двигун внутрішнього згоряння
Двигуни внутрішнього згоряння в авіамоделізмі, до останнього часу були найбільше розповсюдженими. Протягом еволюції авіамоделізму, для літаків застосовували мікролітражні карбюраторні бензинові двигуни з іскровим запаленням, компресійні та двигуни із запаленням свічкою розжарювання робочий об'єм яких сягав 0,8—15 куб. см.

Найпростіші двигуни працюють у двотактовому циклі. Такі мотори мають найбільше співвідношення потужності до ваги з усіх запальних двигунів.
Серед них є двигуни компресійні, які працюють від самозапалення стиснутої в циліндрі паливної суміші. Для цього, до складу пального входить ефір, який є запалюючим компонентом суміші гасу, моторної та рицинової оливи. Двигуни із свічкою розжарювання працюють на суміші метанолу та рицинової або синтетичної оливи. Бензинові двигуни з іскровим запаленням мають більші габарити та вагу, робочий об'єм 20—150 куб. см., їх використовують для великих моделей літаків.

Чотиритактні двигуни, забезпечують більшу ефективність використання палива (вихідну потужність відносно споживання палива), але виробляють менше енергії ніж двотактові двигуни того самого робочого об'єму, та мають складнішу конструкцію.

### Реактивний двигун

##### Канальний вентилятор (імпелер)
На ранніх, подібних до реактивних, моделях літальних апаратів використовували гвинти з великим кутом атаки і багатьма лопатками, які розміщувалися в середині повітроводів, зазвичай у фюзеляжі літака. Вентилятори приводилися в рух спеціальними високооборотними поршневими двигунами. Такі установки були досить складними і не дуже ефективними, тому не отримали розповсюдження. З появою сучасних потужних безколекторних електродвигунів та енергоємних акумуляторів, імпелери (з електромотором) стали більш потужними та популярними серед авіамоделістів.

##### Турбіна
Як силова установка, для авіамоделей також використовуються невеликі турбореактивні двигуни. Турбіни масштабовані до розміру моделей нагадують спрощені версії турбореактивних двигунів, які використовуються в справжніх літаках, але на справді це є нові незалежні розробки, які не побудовані по принципу зменшеної версії реактивних двигунів. Одна із перших успішних аматорських версій турбіни, була розроблена і запущена в політ в 1980-х Джеральдом Джекманом в Англії. В комерційне виробництво турбореактивні двигуни були запущені наприкінці 1990—х років (наприклад компанією Frankturbine в Німеччині) і сьогодні вони доступні на ринку в широкому асортименті.

Реактивні турбіни — це високоточні механічні вироби, оснащені комплексною паливною системою керованою електронікою, споживають суміш авіаційного палива A1 і синтетичної моторної оливи для турбін. Ці особливості, а також потужна тяга, яку продукує турбіна, робить апарати з такими двигунами складними і дорогими в експлуатації, а в багатьох країнах навіть вимагають спеціальної сертифікації від авіамодельних клубів (наприклад AMA [Архівовано 10 січня 2016 у Wayback Machine.] в США) для того, щоб вміти безпечно поводитись з цією технікою.

##### Пульсуючий повітряно-реактивний двигун
Такий двигун має набагато простішу конструкцію ніж турбіна, проте
працює дуже гучно, та має меншу тягу. Вони були популярні в 1950—х роках, виробляються і сьогодні. Через значний шум, використання таких двигунів заборонене в деяких країнах.

### Електродвигун
На моделях, які використовують електричну енергію, силову тягу створює електродвигун, джерелом енергії якого є батарея. Запуск двигуна та контроль обертів двигуна виконує електронний регулятор ходу.
Перші електричні моделі були оснащенні колекторними електродвигунами постійного струму і нікель-кадмієвими акумуляторами, які дозволяють моделі літати 5–10 хвилин (двигун внутрішнього згоряння такої ж ваги і потужності зможе забезпечити вдвічі більшу тривалість польоту). Недавно розроблені літій-полімерні акумулятори (LiPoly або LiPo) та безколекторні (вентильні) електродвигуни, дозволили зрівняти тривалість польоту із аналогічними ДВЗ, а в деяких випадках навіть перевищити. Завдячуючи мало шумності, екологічній та фізичній чистоті (відсутні залишки палива та мастила), електричні мотоустановки останнім часом стали дуже популярними.
Також існують літальні апарати, які живляться сонячною енергією. В червні 2005 року в Каліфорнії, був зареєстрований політ тривалістю 48 годин 16 хвилин, який був здійснений моделлю, оснащеною сонячними панелями.

## Аеродинаміка моделі
Основи аеродинаміки моделі, мало чим відрізняється від повномасштабних літаків. Повітряний потік, що діє на крило, крім горизонтальної сили лобового опору, спрямованої назад, викликає поперечну вертикальну силу, яка використовується для підтримки авіамоделі в повітрі, тобто для польоту, і називається підйомною силою.
Ця сила викликана рухом повітря, тому є динамічною підйомною силою. Однак підйомна сила крила залежить не тільки від форми, профілю і площі горизонтальної проєкції крила, але і від його кута атаки.

Будь-який профіль досягає максимальної підйомної сили тільки при певному куті атаки. Варто збільшити цей кут, і потік почне зриватися з верхньої поверхні і стане турбулентним. Сила лобового опору в результаті цього істотно зросте, а підйомна сила зменшується. Крім того, при збільшенні кута виявляється і дуже неприємна властивість багатьох профілів — зміщення центра тиску. Центри ваги і тиску авіамоделі повинні знаходитись поблизу один від одного і перебувати на одній вертикалі. У більшості моделей він лежить в точці відповідної 30 % хорди (ширини) крила. Через зміщення центра тиску авіамодель втрачає стійкість у польоті. Тому слід вибирати такий профіль, у якого центр тиску зі зміною кута атаки зміщується якомога менше. При негативних кутах атаки крила потік зривається з його нижньої поверхні, лобовий опір також зростає, а підйомна сила зменшується.

Навантаження на крило визначається як відношення ваги моделі в грамах, до загальної площі несучої поверхні в квадратних дециметрах, і виражається в грамах на квадратний дециметр. Несуча поверхня—це частина літака що створює підйомну силу, яка складається з площі поверхні крила і стабілізатора.

Планера мають відносно малу швидкість зниження і мале навантаження на крило. Швидкісні моделі з великою швидкістю зниження, мають, як правило, високі навантаження на крило. При цьому кожен профіль розрахований на певне навантаження на крило. Істотне перевищення цього максимального значення погіршує льотні якості моделі.
Дещо про рівновагу моделі в польоті. Мова йде про динамічну рівновагу, яка повинна забезпечуватися по трьом взаємно перпендикулярним осям. Вони являють собою лінії, що перетинаються в центрі ваги авіамоделі. Зазвичай авіамодель повинна розвертатися навколо кожної осі за допомогою окремого стерна. Елерони забезпечують розвертання навколо поздовжньої осі; руль висоти — навколо поперечної; руль напрямку — навколо вертикальної осі.
Модель має бути зрівноваженою в повітрі по всіх трьом осям. Зрівноваженим називається такий стан моделі, коли при відхиленні від свого початкового положення в польоті (від поривів вітру або висхідних теплових потоків) вона самостійно, без допомоги стерна, повертається в нормальне положення.

title: Авіамоделізм

wikitext:
[[Файл:Aviamod.JPG|321x321px|thumb|Радіокеровані моделі літаків]]

'''Авіамоделізм''' — вид технічної творчості, що передбачає: виготовлення і пілотування дистанційно керованих ([[Апаратура радіокерування моделями|керовані по радіо]], [[Кордова авіамодель|кордових]]), або вільно літаючих (планери, таймерні) літальних апаратів; створення нелітаючих масштабних копій реальних літальних апаратів (стендовий авіамоделізм).

В залежності від захоплення, аматори авіамоделювання можуть самостійно будувати свої моделі, або купувати готові промислового виробництва. Світова індустрія авіамоделювання дуже добре розвинена: нараховуються сотні фірм, що випускають системи радіокерування, [[Двигун внутрішнього згоряння для моделей|двигуни]], моделі літаків, [[Радіокерований вертоліт|вертольотів]], набори деталей для їх виготовлення, паливо, аксесуари; існують спеціалізовані магазини, журнали і т. ін.

Традиційно в Україні, ще за часів [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|УРСР]], авіамоделювання було дуже популярним захопленням. Українські моделісти регулярно брали участь в міжнародних авіамодельних змаганнях, та часто посідали призові місця. Моделі, двигуни, технічні приладдя, виготовлені українськими майстрами популярні серед моделістів багатьох країн світу.

Світовим авіамодельним спортом керує [[Міжнародна авіаційна федерація]] (FAI).

== Статичні моделі для показу ==
{{Main|Стендовий авіамоделізм}}
[[Файл:Vliegtuigmodel F28.JPG|thumb|Стендова модель літака [[Fokker F28 Fellowship|Fokker F28]]]]
'''Статична (або [[Стендовий авіамоделізм|стендова]]) модель літака''' (створена для демонстрації, а не для польоту) це [[Макет|зменшені в масштабі моделі]] зроблені із пластику, дерева, металу, паперу, скловолокна чи іншого відповідного матеріалу. Деякі статичні моделі створюються для використання у [[аеродинамічна труба|аеродинамічній трубі]], для проведення необхідного збору даних для розробки повномасштабного літального апарата.

Для аматорів існують вже готові зібрані і пофарбовані моделі; моделі, які необхідно скласти, розмалювати і склеїти; або моделі які вже були пофарбовані, та потребують лише складання.

== Літаючі авіамоделі (Аеромоделювання) ==
[[Файл:Aviamod (4).jpg|міні|ліворуч| Радіокерована тренувальна авіамодель «тренер» з двигуном внутрішнього згорання]]
[[Файл:Aviamod (3).jpg |thumb|Проста авіамодель з гумовим двигуном]]
Серед літаючих авіамоделей розрізняють моделі безмоторні, та оснащені двигунами: гумовим, поршневими, реактивними.
За формою розмірами та зовнішнім виглядом авіамоделі дуже різноманітні. Деякі моделі являють собою зменшені копії повномасштабних літаків, вертольотів, а інші розроблені без намагання повторити справжні прототипи. Бувають також моделі у вигляді птахів, динозаврів та інш.
Зменшений розмір моделі змінює характеристики літального апарата в порівнянні з великими літаками. [[Число Рейнольдса]] яке визначає як поводить себе повітря при обтіканні моделі, і порівнянні з повномасштабним літаком розміри керуючих поверхонь, які не обхідні для стабілізації і ефективності окремих аеродинамічних частин можуть значно відрізнятися і потребують змін в конструкції. Традиційно літаючі авіамоделі виготовляють із легкої деревини [[Бальсове дерево|бальзового дерева]], липових та соснових рейок. Також використовують сучасні композитні матеріали (синтетичні смоли, склотканина, вуглецеве волокно). Останнім часом в авіамоделізмі стали поширеними моделі (та матеріали) із різного виду пінопласту.
Літаючи моделі в залежності від способу їх застосування можуть бути умовно поділені на такі групи:

* Некеровані моделі— літають вільно без зовнішнього контролю з землі.<ref>{{Cite web |url=http://www.geocities.com/aerohydro/mfm/model.htm |title=Архівована копія |accessdate=28 жовтня 2009 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20091028062404/http://www.geocities.com/aerohydro/mfm/model.htm |archivedate=28 жовтня 2009 |deadurl=yes }}</ref>.
* [[Кордова авіамодель|Кордові моделі]] — літають по колу, та керуються пілотом двома тонкими сталевими тросами (кордами)
* Радіокеровані моделі оснащені [[Апаратура радіокерування моделями|системою дистанційного керування]]. Пілот через пульт—передавач посилає сигнали на радіоприймач, що знаходиться на борту моделі, який в свою чергу приводить у дію [[Сервомашинка|сервоприводи]], що дозволяють управляти польотом моделі аналогічно до того, як керуються справжні літаки

=== Планер ===
[[Файл:Aviamod (1).JPG|міні|праворуч|Модель радіокерованого планера]]
[[Планер]] відрізняється від інших моделей тим, що літає не маючи двигуна.

Планери здійснюють політ використовуючи природний вітер, що виникає в навколишньою середовищі. Височини або схили часто призводять до утворення висхідних потоків повітря, які дозволяють підтримувати планер в польоті. Це називається [[Похиле ширяння|узгірне планерування]], і при вмілому пілотуванні, радіокеровані планери можуть залишатися в повітрі доки існує висхідний потік. Другим засобом здійнятися у висоту для планера є використання [[Термальна колона|термалей]], які являють собою колони теплого висхідного повітря, що утворені завдяки різниці температур на поверхні землі, наприклад, між асфальтованим ділянкою та озером. Нагріте повітря здіймається, несучи за собою планер у гору. Як і в випадку з моделями, які мають двигун, [[підіймальна сила]] створюється крилом літака, який рухається в повітрі, але у випадку з планером, висота здобувається завдяки повітрю, яке здіймається швидше, ніж літак падає вниз відносно повітряного потоку.

Великі надвірні моделі планерів зазвичай є радіокерованими і запускаються за допомогою лебідки (або ручного буксирування), яка тримає модель проти вітру за допомогою тросу (леєра), що закріплюється до гачку в нижній частині фюзеляжу, а коли модель здіймається на необхідну висоту, трос від'єднується. Інший спосіб, який дозволяє здійняти планер у повітря це катапульта, з еластичним гумовим шнуром. Крім того, використовують буксирування моделі за допомогою іншого літака з мотором. Деякі планери оснащують невеликим двигуном (зазвичай електро), що дає можливість моделі набрати висоту для подальшого безмоторного польоту. Для спеціальних радіокерованих моделей планерів спортивного класу F3K, застосовують запуск метанням з руки.

=== Кордова авіамодель ===
[[Файл:Zealot inflight big.jpg|міні|Кордова авіамодель в польоті]]
[[Кордова авіамодель|Кордова модель літака]] літає по колу та утримується й керується двома тонкими сталевими тросами, кордами (від англійської cord — шнур, мотузка). Вони порівняно прості в експлуатації, за своїми формами можуть бути схожі на справжні літаки або мати дуже нескладну конструкцію.
Кордові авіамоделі в сучасному вигляді, з'явились завдяки діяльності американського винахідника Джима Уолкера, який отримав патент на свою систему управління польотом за допомогою двох тросів в 1942 році. Він назвав керовані таким чином моделі «U-Control Plane».

=== Радіокерована авіамодель ===
[[Файл:2009-08-22 hangelar marchetti sf 260 IMG 5752a.JPG|міні|праворуч|Радіокерована модель—копія літака SIAI Marchetti SF—260 поруч з прототипом]]
Радіокеровані авіамоделі, найпоширеніший серед всіх видів літаючих моделей. Вони бувають різних типів та спортивних класів, різноманітних аеродинамічних форм, розмірів та технічної складності. Основна ознака таких моделей те, що пілот може дистанційно керувати літаком в польоті за допомогою спеціального [[Апаратура радіокерування моделями|пульта—передавача]].
В основному, радіокеровані авіамоделі поділяють на такі типи.
* Тренувальні моделі («тренер») —прості і недорогі літаки для початківців та тренувальних польотів
* Пілотажні—більш складної конструкції, аеродинамічна схема яких, дозволяє виконувати фігури вищого пілотажу. Існує спортивний клас таких моделей F3A.
* Копії, напівкопії— це масштабні моделі своїм зовнішнім виглядом і льотними характеристиками максимально наближені до реальних літаків прототипів. Існує також спортивний клас таких моделей F4С, в якому моделісти змагаються в точності зовнішнього копіювання прототипу (стендова оцінка), та у виконанні фігур пілотажу властивих літаку оригіналу.
* Окрім того, ще існують моделі фанфлаєри для акробатичного 3D-пилотажу, літаки повітряного бою RC-сомват, моделі вертольотів (пілотажних та копійних) та інш.

== Двигун ==
Моделі з двигуном мають силову установку, механізм, який утворює тягу літака для руху в повітрі. Найчастіше використовується двигун внутрішнього згоряння, [[Модельний електродвигун|електродвигун]], невелика турбіна, пульсуючо повітряно-реактивний двигун, а також натяжні (намотані) гумові пристрої.

=== Гумовий двигуни ===
[[Файл:AlphonsePenaudPlanaphore.png|міні|Модель «Планофор» (Planophore) Альфонса Пено з гумовим двигуном (1871)]]{{Основна|Гумомотор}}
Старим способом руху моделей, є [[Гумомотор|гумовий мотор]] [[Альфонс Пено|Альсфонса Пено]], що являє собою складений та закручений довгий гумовий шнур, який задає початкову енергію для руху моделі в повітрі. В 1871 році французький винахідник Альфонс Пено продемонстрував політ моделі «Планофор» (Planophore) оснащеної гумовим двигуном

Це один із старіших видів двигунів, який застосовується усюди, починаючи від дитячих іграшок і закінчуючи спортивними моделями для змагань.

Гумовий мотор дуже простий і надійний, але має обмежений час роботи і початковий потужний крутильний момент повністю намотаного двигуна різко зменшується при виході літака на «плато» (більш стійку траєкторію), а згодом зовсім зупиняє свої оберти.

Ефективне використання цього згасаючого крутильного моменту є однією із задач при створенні вільно літаючих моделей для змагань. Для цього застосовують особливі пропелери з регульованим кутом атаки, диференційне крило, хвостовий стабілізатор та зміну положення керма, які контролюються бортовим таймером. Вдало сконструйована модель, на змаганнях, може продовжувати свій політ без роботи двигуна майже 1 годину.<ref>Testing Commercial Rubber — R.J. North, Model Aircraft magazine, Feb, 1961</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.indoornews.com/indoorrecords/record_list.php |title=Архівована копія |accessdate=4 листопада 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080629140125/http://www.indoornews.com/indoorrecords/record_list.php |archivedate=29 червня 2008 |deadurl=yes }}</ref>

=== Пневматичний двигун ===
[[Файл:Gasmotor.jpg|міні|праворуч|Мініатюрний поршневий двигун що працює на стислому CO2 газі]]{{Основна|Пневматичний двигун}}
Існують спеціальні мініатюрні поршневі двигуни в яких стислий CO2 газ використовують як джерело енергії. Такі двигуни можуть мати декілька циліндрів і регулятори обертів, їх застосовують, в основному, для легких моделей що запускають в закритих приміщеннях.

=== Двигун внутрішнього згоряння ===
[[Файл:Model Aircraft Engines.JPG|міні|Авіамодельні двигуни різних часів та типів]]
[[Двигун внутрішнього згоряння для моделей|Двигуни внутрішнього згоряння]] в авіамоделізмі, до останнього часу були найбільше розповсюдженими. Протягом еволюції авіамоделізму, для літаків застосовували мікролітражні карбюраторні бензинові двигуни з іскровим запаленням, [[Компресійний двигун|компресійні]] та двигуни із запаленням [[Свічка розжарення|свічкою розжарювання]] робочий об'єм яких сягав 0,8—15 куб. см.

Найпростіші двигуни працюють у двотактовому циклі. Такі мотори мають найбільше співвідношення потужності до ваги з усіх запальних двигунів.
Серед них є двигуни компресійні, які працюють від самозапалення стиснутої в циліндрі паливної суміші. Для цього, до складу пального входить ефір, який є запалюючим компонентом суміші [[гас]]у, моторної та [[Рицинова олія|рицинової]] оливи. Двигуни із свічкою розжарювання працюють на суміші [[метанол]]у та рицинової або синтетичної оливи. Бензинові двигуни з іскровим запаленням мають більші габарити та вагу, робочий об'єм 20—150 куб. см., їх використовують для великих моделей літаків.

[[Чотиритактний двигун|Чотиритактні двигуни]], забезпечують більшу ефективність використання палива (вихідну потужність відносно споживання палива), але виробляють менше енергії ніж двотактові двигуни того самого робочого об'єму, та мають складнішу конструкцію.

=== Реактивний двигун ===
===== [[Канальний вентилятор|Канальний вентилятор (імпелер)]] =====
На ранніх, подібних до реактивних, моделях літальних апаратів використовували гвинти з великим кутом атаки і багатьма лопатками, які розміщувалися в середині повітроводів, зазвичай у фюзеляжі літака. Вентилятори приводилися в рух спеціальними високооборотними поршневими двигунами. Такі установки були досить складними і не дуже ефективними, тому не отримали розповсюдження. З появою сучасних потужних безколекторних електродвигунів та енергоємних акумуляторів, імпелери (з електромотором) стали більш потужними та популярними серед авіамоделістів.

===== [[Турбіна]] =====
[[Файл:Aviamod (2).JPG|міні| Модель літака з турбореактивним двигуном]]
Як силова установка, для авіамоделей також використовуються невеликі [[Турбореактивний двигун|турбореактивні двигуни]]. Турбіни масштабовані до розміру моделей нагадують спрощені версії турбореактивних двигунів, які використовуються в справжніх літаках, але на справді це є нові незалежні розробки, які не побудовані по принципу зменшеної версії реактивних двигунів. Одна із перших успішних аматорських версій турбіни, була розроблена і запущена в політ в 1980-х Джеральдом Джекманом в Англії. В комерційне виробництво турбореактивні двигуни були запущені наприкінці 1990—х років (наприклад компанією Frankturbine в Німеччині) і сьогодні вони доступні на ринку в широкому асортименті.

Реактивні турбіни — це високоточні механічні вироби, оснащені комплексною паливною системою керованою електронікою, споживають суміш авіаційного палива A1 і синтетичної моторної оливи для турбін. Ці особливості, а також потужна тяга, яку продукує турбіна, робить апарати з такими двигунами складними і дорогими в експлуатації, а в багатьох країнах навіть вимагають спеціальної сертифікації від авіамодельних клубів (наприклад [http://www.modelaircraft.org/aboutama/more.aspx AMA] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160110232510/http://www.modelaircraft.org/aboutama/more.aspx |date=10 січня 2016 }} в США) для того, щоб вміти безпечно поводитись з цією технікою.<ref>{{cite web |url=http://www.modelaircraft.org/documents.aspx#Turbines |title=AMA Documents – Turbines |author=AMA |date= |work= |publisher=AMA |accessdate=5 жовтня 2012 |archive-date=4 жовтня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20121004153222/http://www.modelaircraft.org/documents.aspx#Turbines }}</ref>

===== [[Пульсуючий повітряно-реактивний двигун]] =====
Такий двигун має набагато простішу конструкцію ніж турбіна, проте
працює дуже гучно, та має меншу тягу. Вони були популярні в 1950—х роках, виробляються і сьогодні. Через значний шум, використання таких двигунів заборонене в деяких країнах.

=== Електродвигун ===
[[Файл:E flug.jpg|міні|праворуч| Модель літака з електродвигуном, виготовленна самостійно із пінопласту|179x179px]]

На моделях, які використовують електричну енергію, силову тягу створює електродвигун, джерелом енергії якого є батарея. Запуск двигуна та контроль обертів двигуна виконує [[електронний регулятор ходу]].
Перші електричні моделі були оснащенні колекторними [[Двигун постійного струму|електродвигунами]] постійного струму і [[Нікель-кадмієвий акумулятор|нікель-кадмієвими акумуляторами]], які дозволяють моделі літати 5–10 хвилин (двигун внутрішнього згоряння такої ж ваги і потужності зможе забезпечити вдвічі більшу тривалість польоту). Недавно розроблені [[Літій-полімерний акумулятор|літій-полімерні акумулятори]] (LiPoly або LiPo) та [[Вентильний електродвигун|безколекторні]] (вентильні) електродвигуни, дозволили зрівняти тривалість польоту із аналогічними ДВЗ, а в деяких випадках навіть перевищити. Завдячуючи мало шумності, екологічній та фізичній чистоті (відсутні залишки палива та мастила), електричні мотоустановки останнім часом стали дуже популярними.
Також існують літальні апарати, які живляться сонячною енергією. В червні 2005 року в Каліфорнії, був зареєстрований політ тривалістю 48 годин 16 хвилин, який був здійснений моделлю, оснащеною [[Фотоелектрична комірка|сонячними панелями]].

== Аеродинаміка моделі ==
{{Main|Динаміка польоту}}
[[Файл:Aeroforces.png|thumb|right|300px|[[Аеродинамічна сила|Аеродинамічні сили]], що діють на крило літака: 1 — тяга; 2 — лобовий опір; 3 — [[підіймальна сила]]; 4 — [[вага]]]]
[[Файл:Litaktplan.jpg|міні|праворуч|Схема органів керування моделі літака |301x301px]]
Основи [[Аеродинаміка|аеродинаміки]] моделі, мало чим відрізняється від повномасштабних літаків. Повітряний потік, що діє на крило, крім горизонтальної сили лобового опору, спрямованої назад, викликає поперечну вертикальну силу, яка використовується для підтримки авіамоделі в повітрі, тобто для польоту, і називається підйомною силою.
Ця сила викликана рухом повітря, тому є динамічною підйомною силою. Однак підйомна сила крила залежить не тільки від форми, профілю і площі горизонтальної проєкції крила, але і від його кута атаки.

Будь-який профіль досягає максимальної підйомної сили тільки при певному куті атаки. Варто збільшити цей кут, і потік почне зриватися з верхньої поверхні і стане турбулентним. Сила лобового опору в результаті цього істотно зросте, а підйомна сила зменшується. Крім того, при збільшенні кута виявляється і дуже неприємна властивість багатьох профілів — зміщення центра тиску. Центри ваги і тиску авіамоделі повинні знаходитись поблизу один від одного і перебувати на одній вертикалі. У більшості моделей він лежить в точці відповідної 30 % хорди (ширини) крила. Через зміщення центра тиску авіамодель втрачає стійкість у польоті. Тому слід вибирати такий профіль, у якого центр тиску зі зміною кута атаки зміщується якомога менше. При негативних кутах атаки крила потік зривається з його нижньої поверхні, лобовий опір також зростає, а підйомна сила зменшується.

Навантаження на крило визначається як відношення ваги моделі в грамах, до загальної площі несучої поверхні в квадратних дециметрах, і виражається в грамах на квадратний дециметр. Несуча поверхня—це частина літака що створює підйомну силу, яка складається з площі поверхні крила і стабілізатора.

Планера мають відносно малу швидкість зниження і мале навантаження на крило. Швидкісні моделі з великою швидкістю зниження, мають, як правило, високі навантаження на крило. При цьому кожен профіль розрахований на певне навантаження на крило. Істотне перевищення цього максимального значення погіршує льотні якості моделі.
Дещо про [[Зв'язана система координат літака|рівновагу моделі в польоті]]. Мова йде про динамічну рівновагу, яка повинна забезпечуватися по трьом взаємно перпендикулярним осям. Вони являють собою лінії, що перетинаються в центрі ваги авіамоделі. Зазвичай авіамодель повинна розвертатися навколо кожної осі за допомогою окремого [[стерно|стерна]]. [[Елерон]]и забезпечують розвертання навколо поздовжньої осі; [[руль висоти]] — навколо поперечної; [[руль напрямку]] — навколо вертикальної осі.
Модель має бути зрівноваженою в повітрі по всіх трьом осям. Зрівноваженим називається такий стан моделі, коли при відхиленні від свого початкового положення в польоті (від поривів вітру або висхідних теплових потоків) вона самостійно, без допомоги стерна, повертається в нормальне положення.

== Див. також ==
* [[Авіамодельний спорт]]
* [[Стендовий авіамоделізм]]
* [[Радіокерований вертоліт]]
* [[Кордова авіамодель]]
* [[Мультикоптер]]
* [[Моделізм]]
* [[Чемпіонат Європи з авіамодельного спорту]]

== Джерела ==

* '''Позашкілля: Радіоелектронне конструювання.'''  Спортивно-технічне авіамоделювання [Текст] / [Михальчук А. В. та ін. ; упоряд. Калюжна О. В.]. - К. : Шкільний світ, 2013. - 108, [1] с. : рис. - (Бібліотека "Шкільного світу") (Позашкілля. Бібліотека). - Бібліогр.: с. 81 . - 1000 прим. - ISBN 978-966-451-000-1 (б-ка "Шк. світу"). - ISBN 978-966-451-791-8

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* Журнал «[[Моделіст|МОДЕЛІСТ]]» {{ISSN|1815-8161}} , статті
* [http://nosivka-syut.at.ua/news/aviamodelizm/2013-03-20-132 Знайомтесь — авіамоделізм] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304190644/http://nosivka-syut.at.ua/news/aviamodelizm/2013-03-20-132 |date=4 березня 2016 }}
* [http://cprskama.blogspot.com/ Клуб авіамодельної майстерності «Альбатрос» Київ Україна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121031175016/http://cprskama.blogspot.com/ |date=31 жовтня 2012 }}
* [http://forum.modelka.com.ua/forums/8-АВИАМОДЕЛИ/ Професійне обговорення теми радіокерованих авіамоделей] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160610133426/http://forum.modelka.com.ua/forums/8-АВИАМОДЕЛИ |date=10 червня 2016 }}
{{Авіація}}

[[Категорія:Авіамоделізм|*]]
[[Категорія:Моделізм]]
[[Категорія:Технічна творчість]]


text:
# Євсевій (Політило)
Євсе́вій (в миру Політи́ло Віта́лій Петро́вич; 12 липня 1928, Софіївка, Дніпропетровська область — 24 жовтня 2012, Львів) — архієрей Української православної церкви Київського Патріархату; митрополит Рівненський та Острозький.

## Біографія
Народився в православній побожній родині службовця. Після закінчення середньої школи поступив в Ленінградську духовну семінарію (1950—1954 рр.). Потім в 1954—1958 роках навчався в Ленінградській духовній академії, яку успішно закінчив і захистив кандидатську дисертацію «Святий Димитрій Ростовський як богослов-догматист».
17 липня 1949 року рукоположений в сан диякона, а 15 жовтня того ж року в сан священника Львівським архиєпископом Макарієм (Оксіюком). Двадцять вісім років, з 1965 по 1993 р., був настоятелем Свято-Успенської церкви міста Львова, де за свідченнями багатьох вірних був блискучим і ревним проповідником. Його проповіді глибоко проникали у серця багатьох. В 1975—1978 рр. проходив церковне служіння в Канаді: секретар єпископа, керуючого Патріаршими парафіями в Канаді і США. Редактор журналу «Канадський православний вісник». З 1979 по 1985 — секретар Львівсько-Тернопільського єпархіального управління. Багато його матеріалів друкуються у журналі «Православний вісник».
З 1990 року — ректор Львівської духовної семінарії Українського екзархату РПЦ.
Згідно з рішенням Священного Синоду Української православної церкви Київського Патріархату (журнал № 32 від 11 грудня 1996 р.) призначається ректором Львівської духовної академії, а 20 жовтня 1999 р. Указом Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета було присвоєне вчене звання доцента.
Постановою Священного Синоду УПЦ Київського Патріархату від 29 червня 2002 року протоієрею Віталію Політилу визначено бути єпископом Полтавським i Кременчуцьким після постригу в ченці.
5 липня 2002 року в Свято-Михайлівському Золотоверхому монастирі міста Києва єпископ Переяслав-Хмельницький Димитрій (Рудюк) звершив постриг протоієрея Віталія Політила в ченці.
6 липня 2002 року після всенічної у Володимирському кафедральному соборі міста Києва відбулось наречення ієромонаха Євсевія (Политила) на єпископа Полтавського i Кременчуцького, яке відправили Святійший Патріарх Київський i всієї Руси-України Філарет, Митрополит Львівський i Сокальський Андрій, Митрополит Луцький i Волинський Яків, Архиєпископ Чернівецький i Кіцманський Варлаам, Архиєпископ Білгородський i Обоянський Іоасаф, Єпископ Переяслав-Хмельницький Димитрій.
7 липня 2002 року під час Божественної літургії у Володимирському кафедральному соборі міста Києва архієреї, які брали участь у нареченні, відправили хіротонію ієромонаха Євсевія (Політила) на єпископа Полтавського i Кременчуцького.
12 липня 2003 року був возведений до сану архиєпископа, 22 жовтня 2004 року — митрополита.
14 грудня 2005 року призначається митрополитом Рівненським і Острозьким, керуючим Рівненсько-Острозькою єпархією.
23 січня 2012 р. звільнений із Рівненсько-Острозької кафедри і почислений на спокій.
24 жовтня 2012 р. після тривалої недуги близько 9-ї години ранку на 85-му році життя спочив у Бозі.
Похований у родинному гробівці на Янівському цвинтарі.

## Нагороди
Удостоєний вищих церковних нагород: Ордену Св. Рівноапостольного князя Володимира Великого ІІІ ступеня (2004, Ордену Христа Спасителя (2004) та Ордену Юрія Переможця (14.12.2006 р.).

wikiname: ukwiki

title: Євсевій (Політило)

in_language: uk

wikitext:
{{Архієрей
| ім’я                = Євсевій
| ім'я при народженні = Віталій Петрович Політило
| портрет             =
| ширина портрету     =
| підпис              =

| титул               = {{s|Митрополит [[Рівненська єпархія ПЦУ|Рівненський і Острозький]]}}
| церква              = [[УПЦ КП]]
| періодпочаток       = [[14 грудня]] [[2005]]
| періодкінець        = [[23 січня]] [[2012]]
| попередник          = [[Даниїл (Чокалюк)]]
| наступник           = [[Іларіон (Процик)]]

| титул_2             = {{s|Митрополит [[Полтавська єпархія ПЦУ|Полтавський і Кременчуцький]]}}
{{s|(до [[22 жовтня]] [[2004]] — архієпископ;}}
{{s|до [[12 липня]] [[2003]] — єпископ)}}
| церква_2            = [[УПЦ КП]]
| періодпочаток_2     = [[7 липня]] [[2002]]
| періодкінець_2      = [[14 грудня]] [[2005]]
| наступник_2         = [[Михаїл (Бондарчук)]]

| похований           =
| батько              =
| мати                =
| прийняття чернецтва = [[5 липня]] [[2002]]
| диякон              = [[17 липня]] [[1949]]
| сан                 = [[15 жовтня]] [[1949]]
| хіротонія           = [[7 липня]] [[2002]]
| хто_висвятив        = {{s|'''[[Філарет (Денисенко)]]''',}} {{s|[[Андрій (Горак)]],}} {{s|[[Яків (Панчук)]],}} {{s|[[Варлаам (Пилипишин)]],}} {{s|[[Іоасаф (Шибаєв)]],}} {{s|[[Димитрій (Рудюк)]]}}
| автограф            =
| awards              =
}}
{{Othernames|Політило}}
[[Файл:Гробівець родини Політило..jpg|міні]]
'''Євсе́вій''' (в миру '''Політи́ло Віта́лій Петро́вич'''; [[12 липня]] [[1928]], [[Софіївка (Софіївський район)|Софіївка]], [[Дніпропетровська область]] — [[24 жовтня]] [[2012]], [[Львів]]) — архієрей [[Українська православна церква Київського патріархату|Української православної церкви Київського Патріархату]]; митрополит Рівненський та Острозький.

== Біографія ==

Народився в православній побожній родині службовця. Після закінчення середньої школи поступив в Ленінградську духовну семінарію (1950—1954 рр.). Потім в 1954—1958 роках навчався в [[Санкт-Петербурзька духовна академія|Ленінградській духовній академії]], яку успішно закінчив і захистив кандидатську дисертацію «Святий Димитрій Ростовський як богослов-догматист».

17 липня 1949 року [[Хіротонія|рукоположений]] в сан [[диякон]]а, а 15 жовтня того ж року в сан священника Львівським архиєпископом [[Макарій Оксіюк|Макарієм (Оксіюком)]]. Двадцять вісім років, з 1965 по 1993 р., був настоятелем Свято-Успенської церкви міста [[Львів|Львова]], де за свідченнями багатьох вірних був блискучим і ревним проповідником. Його проповіді глибоко проникали у серця багатьох. В 1975—1978 рр. проходив церковне служіння в [[Канада|Канаді]]: секретар єпископа, керуючого Патріаршими парафіями в Канаді і [[Сполучені Штати Америки|США]]. Редактор журналу «Канадський православний вісник». З 1979 по 1985 — секретар Львівсько-Тернопільського єпархіального управління. Багато його матеріалів друкуються у журналі [[Православний вісник|«Православний вісник»]].

З 1990 року — [[ректор]] Львівської духовної семінарії Українського екзархату РПЦ.

Згідно з рішенням Священного Синоду Української православної церкви Київського Патріархату (журнал № 32 від 11 грудня 1996 р.) призначається ректором Львівської духовної академії, а 20 жовтня 1999 р. Указом Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України [[Філарет (Денисенко)|Філарета]] було присвоєне вчене звання доцента.

Постановою Священного Синоду УПЦ Київського Патріархату від 29 червня 2002 року протоієрею Віталію Політилу визначено бути єпископом Полтавським i Кременчуцьким після постригу в ченці.

5 липня 2002 року в [[Михайлівський Золотоверхий монастир|Свято-Михайлівському Золотоверхому монастирі]] міста Києва єпископ Переяслав-Хмельницький [[Димитрій (Рудюк)]] звершив постриг протоієрея Віталія Політила в ченці.

6 липня 2002 року після всенічної у [[Володимирський собор (Київ)|Володимирському кафедральному соборі]] міста Києва відбулось наречення ієромонаха Євсевія (Политила) на єпископа Полтавського i Кременчуцького, яке відправили Святійший Патріарх Київський i всієї Руси-України Філарет, Митрополит Львівський i Сокальський [[Андрій (Горак)|Андрій]], Митрополит Луцький i Волинський [[Яків (Панчук)|Яків]], Архиєпископ Чернівецький i Кіцманський [[Василій (Пилипишин)|Варлаам]], Архиєпископ Білгородський i Обоянський [[Іоасаф (Шибаєв)|Іоасаф]], Єпископ Переяслав-Хмельницький [[Димитрій (Рудюк)|Димитрій]].

7 липня 2002 року під час Божественної літургії у Володимирському кафедральному соборі міста Києва архієреї, які брали участь у нареченні, відправили хіротонію ієромонаха Євсевія (Політила) на єпископа Полтавського i Кременчуцького.<ref>{{cite web |url=http://www.kievpatr.org.ua/news.shtml |title=СЛОВО ІЄРОМОНАХА ЄВСЕВІЯ (ПОЛІТИЛА) ПРИ НАРЕЧЕННІ НА ЄПИСКОПА ПОЛТАВСЬКОГО I КРЕМЕНЧУЦЬКОГО |date=9 липня 2002 |website=kievpatr.org.ua |publisher=Офіційний сайт [[УПЦ КП]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20020803060755/http://www.kievpatr.org.ua/news.shtml |archivedate=3 серпня 2002 |accessdate=21 січня 2021 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20021211221947/http://www.kievpatr.org.ua/news.shtml |date=2002-12-11 }}</ref>

12 липня 2003 року був возведений до сану [[архиєпископ]]а, 22 жовтня 2004 року — [[митрополит]]а.

14 грудня 2005 року призначається митрополитом Рівненським і Острозьким, керуючим Рівненсько-Острозькою єпархією.

23 січня 2012 р. звільнений із Рівненсько-Острозької кафедри і почислений на спокій.

24 жовтня 2012 р. після тривалої недуги близько 9-ї години ранку на 85-му році життя спочив у Бозі.

Похований у родинному гробівці на Янівському цвинтарі.

== Нагороди ==

Удостоєний вищих церковних нагород: Ордену Св. Рівноапостольного князя Володимира Великого ІІІ ступеня (2004, Ордену Христа Спасителя (2004) та Ордену Юрія Переможця (14.12.2006 р.).

== Посилання ==
* [http://www.cerkva.info/static/mytr_evsevij.html Офіційний сайт УПЦ (КП)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080519224247/http://www.cerkva.info/static/mytr_evsevij.html |date=19 травня 2008 }}

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Євсевій Політило}}
[[Категорія:Народились 12 липня]]
[[Категорія:Народились 1928]]
[[Категорія:Єпископи Української православної церкви Київського патріархату]]
[[Категорія:Українські релігійні діячі]]
[[Категорія:Українські православні діячі]]
[[Категорія:Православні єпископи]]
[[Категорія:Релігійні діячі Полтави]]
[[Категорія:Релігійні діячі Рівного]]
[[Категорія:Уродженці Софіївки (Софіївський район)]]
[[Категорія:Ректори Львівської духовної семінарії УГКЦ]]
[[Категорія:Померли у Львові]]
[[Категорія:Поховані на Янівському цвинтарі]]

title: 14 грудня 2005 — 23 січня 2012

Церква: УПЦ КП

Попередник: Даниїл (Чокалюк)

Наступник: Іларіон (Процик)

title: 7 липня 2002 — 14 грудня 2005

Наступник: Михаїл (Бондарчук)

Альма-матер: Санкт-Петербурзька духовна академія

Діяльність: православний священник

Ім'я при народженні: Віталій Петрович Політило

Народження: 12 липня 1928 · Софіївка, Криворізька округа, Українська СРР, СРСР

Смерть: 24 жовтня 2012 (84 роки) · Львів, Україна

Священство: 15 жовтня 1949

Чернецтво: 5 липня 2002

Єп. хіротонія: 7 липня 2002

Хто висвятив у єпископа: Філарет (Денисенко), Андрій (Горак), Яків (Панчук), Варлаам (Пилипишин), Іоасаф (Шибаєв), Димитрій (Рудюк)

title: Нагороди:

Нагороди: орден князя Ярослава Мудрого V ступеня


text:
# ТЕС Lethabo
ТЕС Lethabo — теплова електростанція в Південно-Африканській Республіці. Знаходиться в провінції Вільна держава біля Сасолбурга, за 50 км на південь від Йоганнесбурга. Одна з небагатьох станцій країни, призначених для роботи в базовому режимі, яка розташована за межами провінції Мпумаланга (втім, недалеко від кордонів останньої).
Будівельні роботи на майданчику станції розпочались у 1980-му, а введення блоків в експлуатацію припало на період між 1985 та 1990 роками. ТЕС належить до класичних конденсаційних станцій та складається з обладнаних паровими турбінами шести блоків потужністю по 618 МВт (на тестуванні показали можливість тривалий період працювати з навантаженням 635 МВт).
Видалення продуктів згоряння відбувається за допомогою двох димарів висотою по 275 метрів. Що стосується охолодження, то воно забезпечується шістьма градирнями, кожна з яких має висоту 64 метри. Забір води відбувається з річки Вааль (притока Оранжевої), при цьому створено два резервуари, вмісту яких вистачає на п'ять днів роботи ТЕС в умовах перерваного водопостачання.
Станція використовує в роботі бітумінозний вугіль низької теплотворної здатності (16 МВж/кг), який постачають за допомогою конвеєра з розташованої поруч копальні New Vaal Colliery. При цьому на ТЕС створено склад для накопичення резерву палива в об'ємі до 3,82 млн тонн. Зольність вугілля становить від 34 до 42 % пустої породи, через що за добу на станції утворюється до 20 тисяч тонн відходів. Останні складуються у відвали висотою півсотні метрів, поверхня яких потім покривається шаром ґрунту та рекультивується.
Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 275 кВ.

title: ТЕС Lethabo

wikitext:
{{Теплоелектростанція
|Назва                           = ТЕС Lethabo
|Зображення                      =
|Розташування                    = {{ZAF}}, [[Вільна держава (ПАР)|провінція Вільна держава]]
|Збудована                       = 1985—1990
|Модернізація                 =
|Паливо                          = бітумінозне вугілля
|Водозабір                       = [[Вааль (притока Оранжевої)|Вааль]]
|Енергоблоки                 = 6х618
|Котли                           = Babcock
|Турбіни                         = парові M.A.N
|Генератори                      = Alstom по 687 МВА
|Електрична потужність           = 3708
|Теплова потужність              =
|Виробництво електрики           =
|Річне виробництво тепла         =
|Керівник                        =
|Кількість працівників           =
|Материнська компанія            = Eskom
|Сайт                            =
|Дані оновлено                   =
}}

'''ТЕС Lethabo''' — теплова електростанція в [[Південно-Африканська Республіка|Південно-Африканській Республіці]]. Знаходиться в провінції [[Вільна держава (ПАР)|Вільна держава]] біля [[Сасолбург]]а, за 50 км на південь від [[Йоганнесбург]]а. Одна з небагатьох станцій країни, призначених для роботи в базовому режимі, яка розташована за межами провінції [[Мпумаланга]] (втім, недалеко від кордонів останньої).

Будівельні роботи на майданчику станції розпочались у 1980-му, а введення блоків в експлуатацію припало на період між 1985 та 1990 роками. ТЕС належить до класичних конденсаційних станцій та складається з обладнаних паровими турбінами шести блоків потужністю по 618 МВт (на тестуванні показали можливість тривалий період працювати з навантаженням 635 МВт).

Видалення продуктів згоряння відбувається за допомогою двох димарів висотою по 275 метрів. Що стосується охолодження, то воно забезпечується шістьма градирнями, кожна з яких має висоту 64 метри. Забір води відбувається з річки [[Вааль (притока Оранжевої)|Вааль]] (притока [[Оранжева|Оранжевої]]), при цьому створено два резервуари, вмісту яких вистачає на п'ять днів роботи ТЕС в умовах перерваного водопостачання.

Станція використовує в роботі бітумінозний вугіль низької теплотворної здатності (16 МВж/кг), який постачають за допомогою конвеєра з розташованої поруч копальні New Vaal Colliery. При цьому на ТЕС створено склад для накопичення резерву палива в об'ємі до 3,82 млн тонн. [[Зольність]] [[вугілля]] становить від 34 до 42 % пустої породи, через що за добу на станції утворюється до 20 тисяч тонн відходів. Останні складуються у відвали висотою півсотні метрів, поверхня яких потім покривається шаром ґрунту та рекультивується.

Видача продукції відбувається по ЛЕП, що працює під напругою 275 кВ.<ref>{{Cite web|url=http://www.eskom.co.za/sites/heritage/Pages/LETHABOPOWERSTATION.aspx|title=LETHABO POWER STATION|website=www.eskom.co.za|language=en-us|accessdate=2018-01-23}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.eskom.co.za/Whatweredoing/ElectricityGeneration/PowerStations/Pages/Lethabo_Power_Station.aspx|title=Lethabo Power Station|website=www.eskom.co.za|language=en-us|accessdate=2018-01-23}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Теплові електростанції Південно-Африканської Республіки|Lethabo]]

title: ТЕС Lethabo

Країна: ПАР

Розташування: ПАР, провінція Вільна держава

Вид палива: бітумінозне вугілля

Водозабір: Вааль

Котельні агрегати: Babcock

Турбіни: парові M.A.N

Електрогенератори: Alstom по 687 МВА

Материнська компанія: Eskom

title: ідентифікатори і посилання

ідентифікатори і посилання: ТЕС Lethabo


text:
# Богель
Богель (нім. Bogel) — громада в Німеччині, розташована в землі Рейнланд-Пфальц. Входить до складу району Рейн-Лан. Складова частина об'єднання громад Наштеттен.
Площа — 5,34 км2. Населення становить 780 ос. (станом на 31 грудня 2020).

title: Богель

wikitext:
{{Місто Німеччини
| назва = Богель
| місцева_назва       = Bogel
| тип_НП              = громада
| зображення          =
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = DEU Bogel COA.svg
| прапор              =
| карта               = Bogel in EMS.svg
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Богель на карті району
| земля               = [[Рейнланд-Пфальц]]
| округ               =
| район               = [[Рейн-Лан (район)|Рейн-Лан]]
| об'єднання громад = [[Наштеттен (об'єднання громад)|Наштеттен]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 350
| площа               = 5.34
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-RP||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-RP||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-RP|07141015}}
| latd=50 | latm=11| lats=25.8
| longd=7| longm=47| longs=58.87
| розміщення_підпису = right
| поштовий_код        = 56357
| телефонний_код      = 06772
| стат_код            = 07 1 41 015
| авто_номер          = EMS
| вебсайт             = [http://www.bogel.de/ www.bogel.de]
}}
'''Богель''' ({{lang-de|Bogel}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Рейнланд-Пфальц]]. Входить до складу району [[Рейн-Лан (район)|Рейн-Лан]]. Складова частина [[Об'єднання громад (Німеччина)|об'єднання громад]] [[Наштеттен (об'єднання громад)|Наштеттен]].

Площа — 5,34 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-RP|07141015}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-RP||дата}}).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Bogel}}
* [http://www.bogel.de/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160906161602/http://www.bogel.de/ |date=6 вересня 2016 }} {{ref-de}}

{{Район Рейн-Лан}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=4490168-9|VIAF=248267654}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Рейнланд-Пфальцу]]

title: Координати: 50°11′25.8″ пн. ш. 7°47′58.87″ сх. д. / 50.190500° пн. ш. 7.7996861° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Рейнланд-Пфальц

Район: Рейн-Лан

Об'єднання громад: Наштеттен

Населення (31 грудня 2020)

Богель на карті району

БогельРозташування на карті Німеччини

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)


text:
# Джованні Баттіста Руопполо
Джованні Баттіста Руопполо (італ. Giovan Battista Ruoppolo, 1629, Неаполь — 1693) — італійський художник XVII століття, представник Неаполітанської школи живопису. Малював натюрморти.

## Маловідома біографія
Про художника збереглося занадто мало свідоцтв. До останнього часу не були відомі точно роки його життя. За уточненими даними це 1629–1693 рр.
Учень неаполітанського художника Паоло Порпора. Художня манера Руопполо скидалася на вивченні творів Порпори, Джузеппе Рекко, Мікеланджело Черквоцці. На відміну від Рекко, що малював риб, трофеї мисливців, квіти і овочі, Руопполо надавав перевагу зображенню квітів, овочів поряд з тваринами або мушлями. Його натюрморти вирізняє яскравий колорит, який посилює сильне бічне освітлення. Адже на художню манеру майстрів Неаполя мав сильний вплив караваджизм. До того ж, в Неаполі деякий час працював і сам Караваджо.
Відомо, що мав учня — Джузеппе Руопполо.
«Натюрморт з динями» художника Руопполо зберігає Музей мистецтв імені Богдана та Варвари Ханенків у Києві.

## Галерея творів
- Руопполо разом з художником Солімена. Руопполо - натюрморт, Солімена - жіночі фігури.1650 р.
- Руопполо. «Натюрморт з рибою і морською мушлею»
- Руопполо. «Натюрморт з дерев'яною цеберкою в пейзажі».

title: Джованні Баттіста Руопполо

wikitext:
{{Художник
| Ім'я                = Джованні Баттіста Руопполо
| Оригінал імені      = {{lang-it|Giovan Battista Ruoppolo}}
| Фото                = Руопполо Бостон 02.jpg
| Ширина              =
| Підпис              = Натюрморт Дж.Б. Руопполо «Фрукти і птах на тлі пейзажу», Бостон.
| Ім'я при народженні = Giovan Battista Ruoppolo
| Дата народження     = 1629
| Місце народження    = [[Неаполь]]
| Дата смерті         = 1693
| Місце смерті        =
| Національність      = італієць
| Громадянство        =
| Жанр                = натюрморти
| Навчання            = [[Паоло Порпора]]
| Напрямок            = караваджизм
| Роки творчості      =
| Член КПРС з         =
| Покровитель         =
| Вплив               = Караваджо
| Вплив на            =
| Премії              =
| Твори               = натюрморти
| Сайт                =
}}

'''Джованні Баттіста Руопполо''' ({{lang-it|Giovan Battista Ruoppolo}}, [[1629]], [[Неаполь]] — [[1693]]) — італійський [[художник]] XVII століття, представник [[Неаполітанська школа|Неаполітанської школи]] живопису. Малював [[натюрморт]]и.

== Маловідома біографія ==
[[Файл:Ruoppolo Anguria, melone, fichi, pesche e uva sopra un basamento di pietra.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Руопполо. «Кавун, диня і фрукти на кам'яній стільниці»]]
Про художника збереглося занадто мало свідоцтв. До останнього часу не були відомі точно роки його життя. За уточненими даними це 1629–1693 рр.

Учень неаполітанського художника [[Паоло Порпора]]. Художня манера Руопполо скидалася на вивченні творів Порпори, [[Джузеппе Рекко]], [[Мікеланджело Черквоцці]]. На відміну від Рекко, що малював риб, трофеї мисливців, квіти і овочі, Руопполо надавав перевагу зображенню квітів, овочів поряд з тваринами або мушлями. Його натюрморти вирізняє яскравий колорит, який посилює сильне бічне освітлення. Адже на художню манеру майстрів Неаполя мав сильний вплив [[караваджизм]]. До того ж, в Неаполі деякий час працював і сам [[Караваджо]].

Відомо, що мав учня — Джузеппе Руопполо.

«Натюрморт з динями» художника Руопполо зберігає [[Музей мистецтв імені Богдана та Варвари Ханенків]] у Києві.

== Галерея творів ==

<gallery>
Файл:Giovanni Battista Ruoppolo.jpg|Руопполо разом з художником Солімена. Руопполо - натюрморт, Солімена - жіночі фігури.1650 р.
Файл:Giovanni Battista Ruoppolo - Still life of Fish with Char, Bass, Rockfish, sea Bream and Shells.jpg|Руопполо. «Натюрморт з рибою і морською мушлею»
Файл:Giovanni Battista Ruoppolo - Still-life in a Landscape - WGA20534.jpg|Руопполо. «Натюрморт з дерев'яною цеберкою в пейзажі».
</gallery>

*

== Див. також ==

* [[Мистецтво Італії]]
* [[Натюрморт]]
* [[Ванітас]]
* [[Неаполітанська художня школа]]
== Джерела ==
*Rudolf Wittkower, ''Art and Architecture in Italy, 1600-1750'', ''Pelican History of Art'' (Penguin Books Ltd), pp 361–2, [[1980]].
*Achille della Ragione, ''La natura morta napoletana dei Recco e dei Ruoppolo'', Napoli, 2009.
* ''Matrwa natura. Historia, arcydzieła, interpretacje'', Warszawa: Arkady, 2000. ISBN 83-213-4194-2.
== Посилання ==

{{Портал|Мистецтво|Бароко|Біографії|Італія}}

{{commonscat-inline|Giovanni Battista Ruoppolo}}

{{нк}}

{{DEFAULTSORT:Руопполо, Джованні Баттіста}}
[[Категорія:Італійські барокові живописці]]
[[Категорія:Італійські натюрмортисти]]
[[Категорія:Уродженці Неаполя]]
[[Категорія:Неаполітанські художники]]
[[Категорія:Художники XVII століття]]

title: італ. Giovan Battista Ruoppolo

італ. Giovan Battista Ruoppolo: Джованні Баттіста Руопполо у Вікісховищі

При народженні: Giovan Battista Ruoppolo

Народження: 1629 · Неаполь

Національність: італієць

Країна: Італія

Жанр: натюрморти

Навчання: Паоло Порпора

Діяльність: художник

Напрямок: караваджизм

Вплив: Караваджо

Твори: натюрморти

Брати, сестри: Giuseppe Ruoppolod

Роботи в колекції: Національний музей у Варшаві, Державні художні зібрання Дрездена, Словацька національна галерея, Бостонський музей образотворчих мистецтв, Compton Verney Art Galleryd, Ашмолеан музей, Художній музей і Bastia museumd


text:
# Франсіско Вегас Семінаріо
Франсі́ско Ве́гас Семіна́ріо (ісп. Francisco Vegas Seminario; *25 вересня 1899, П'юра, Перу — †14 січня 1988, Ліма, Перу) — перуанський письменник, журналіст і дипломат.

## З життєпису
Син Франсіско Вегаса Елери та Лусіли Семінаріо, двоюрідний брат письменників Рікардо та Рафаеля Вегаса Гарсії.
Навчався в коледжі Сан-Мігель-де-П'юра, а пізніше поїхав до Ліми, де вступив на факультет природничих наук Університету Майор де Сан-Маркос.
Отримав спеціальність стоматолога і повернувся до рідного міста, але незабаром залишив свою професію і присвятив себе журналістиці, письменству та вчителюванню.
У 1932 році він вступив на дипломатичну службу, був призначений віце-консулом у Севільї. Він також обіймав консульські посади в Бремені, Берліні та Марселі.
У 1942 році французький уряд Віші передав його німцям, які ув'язнили його як військовополоненого в німецькому замку. Після звільнення в 1944 році він послідовно служив у місіях Перу в Женеві та Парижі.
Повернувся до Ліми в 1949 році, щоб знову бути призначеним на дипломатичну службу у Венесуелі, Чилі та Коста-Риці.
Вийшовши на пенсію, йому було доручено керівництво Дипломатичною академією Перу. Вільний час він присвячував малюванню.
Франсіско Вегас Семінаріо помер у Лімі і був похований на Британському кладовищі.
Був одружений з німкенею Міллі Морманн, яка померла до нього, як і його син Хорхе. Його дочка Кармен Вегас де Стюард жила в П'юрі.

## З доробку
Франсіско Вегас Семінаріо писав оповідання та романи в традиційному стилі, з сатиричними та костумбристськими елементами, переважно з персонажами та оточенням з П'юри.

title: Франсіско Вегас Семінаріо

wikitext:
{{особа}}
'''Франсі́ско Ве́гас Семіна́ріо''' ({{lang-es|Francisco Vegas Seminario}}; *{{ДН|25|09|1899}}, [[П'юра]], [[Перу]] — †{{ДС|14|01|1988}}, [[Ліма]], Перу) — перуанський [[письменник]], [[журналіст]] і [[дипломат]].

== З життєпису ==

Син Франсіско Вегаса Елери та Лусіли Семінаріо,<ref name="et">Tauro del Pino, Alberto (2001). «VEGAS SEMINARIO, Francisco». Enciclopedia Ilustrada del Perú 17 (3.ª edición). Lima: PEISA. pp. 2713-2714. ISBN 9972-40-149-9. {{ref-es}}</ref> двоюрідний брат письменників Рікардо та Рафаеля Вегаса Гарсії.

Навчався в коледжі Сан-Мігель-де-П'юра, а пізніше поїхав до Ліми, де вступив на факультет природничих наук [[Національний університет Сан-Маркос|Університету Майор де Сан-Маркос]].

Отримав спеціальність стоматолога і повернувся до рідного міста, але незабаром залишив свою професію і присвятив себе журналістиці, письменству та вчителюванню.

У [[1932]] році він вступив на дипломатичну службу, був призначений віце-консулом у [[Севілья|Севільї]]. Він також обіймав консульські посади в [[Бремен]]і, [[Берлін]]і та [[Марсель|Марселі]].

У [[1942]] році [[Режим Віші|французький уряд Віші]] передав його німцям, які ув'язнили його як військовополоненого в німецькому замку. Після звільнення в [[1944]] році він послідовно служив у місіях Перу в [[Женева|Женеві]] та [[Париж]]і.

Повернувся до Ліми в [[1949]] році, щоб знову бути призначеним на дипломатичну службу у Венесуелі, Чилі та Коста-Риці.

Вийшовши на пенсію, йому було доручено керівництво Дипломатичною академією Перу. Вільний час він присвячував малюванню.<ref name="et"/>

Франсіско Вегас Семінаріо помер у Лімі і був похований на Британському кладовищі.

Був одружений з німкенею Міллі Морманн, яка померла до нього, як і його син Хорхе. Його дочка Кармен Вегас де Стюард жила в П'юрі.

== З доробку ==

Франсіско Вегас Семінаріо писав [[оповідання]] та [[Роман (жанр)|романи]] в традиційному стилі, з [[Сатира|сатиричними]] та [[Костумбризм|костумбристськими]] елементами, переважно з персонажами та оточенням з П'юри.

=== Бібліографія ===
{{стовпці|2}}
;збірки оповідань
* ''Chicha, sol y sangre'' (1946), передмова [[Вентура Гарсія Кальдерон|Вентури Гарсії Кальдерона]].
* ''Entre algarrobos'' (1955)
;романи
* ''Montoneras'' (1954). Національна премія за роман 1955 року.
* ''Taita Yoveraqué'' (1956).
* ''El honorable Ponciano'' (1957). Національна премія за роман 1958 року <ref name="an">{{Cite web|url=https://andina.pe/Agencia/noticia-fondo-editorial-del-jne-reedito-novela-honorable-ponciano-623502.aspx|title=Fondo Editorial del JNE reeditó novela El honorable Ponciano|date=28 de julio de 2016|website=Agencia Andina de Noticias}}</ref>
* ''Tierra embrujada'' (1958)
* Трилогія історичних романів:
** ''Cuando los mariscales combatían'' (1959)
** ''Bajo el signo de la Mariscala'' (1960)
** ''La gesta del caudillo'' (1961)
* ''El retablo de los ilusos'' (1960)
* ''Hotel Dresden'' (2000)
</div>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та посилання ==
* {{Cite book
|title=La literatura peruana. Derrotero para una Historia Cultural del Perú
|last=Sánchez
|first=Luis Alberto
|authorlink1=
|year=1975
|publisher=P.L. Villanueva, Editor
|edition=4.ª
|volume=5
|location=Lima
}} {{ref-es}}
* {{Cite book
|title=Manual de Literatura Peruana
|last=Toro
|first=César
|authorlink1=
|year=2012
|publisher=A.F.A. Editores Importadores S.A. (Hecho el depósito legal en la [[Національна бібліотека Перу|Biblioteca Nacional del Perú]] Nº 2012-03529)
|edition=3.ª
|volume=2
|location=Lima
}} {{ref-es}}
* [http://sisbib.unmsm.edu.pe/BibVirtual/Publicaciones/Alma_Mater/2000_n18-19/francisco_vegas.htm Франсіско Вегас Семінаріо, письменник, до його сторіччя] .

{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Семінаріо, Франсіско Вегас}}

[[Категорія:Випускники Національного університету Сан-Маркос]]
[[Категорія:Перуанські журналісти]]
[[Категорія:Перуанські письменники]]
[[Категорія:Перуанські дипломати]]

title: Франсіско Вегас Семінаріо

Народився: 1899 · П'юра, Перу

Помер: 14 січня 1988 · Ліма, Перу

Країна: Перу

Діяльність: дипломат, письменник

Alma mater: Національний університет Сан-Маркос

Знання мов: іспанська


text:
# HMCS St. Catharines (K325)
«Сент-Кетерінс» (K325) (англ. HMCS St. Catharines (K325) — військовий корабель, фрегат типу «Рівер» Королівського військово-морського флоту Канади за часів Другої світової війни.
Фрегат «Сент-Кетерінс» був закладений 2 травня 1942 року на верфі компанії Yarrow Shipbuilders, в Іскваймолті. 5 грудня 1942 року він був спущений на воду, а 31 липня 1943 року увійшов до складу Королівських ВМС Канади. 14 грудня 1945 року виведений до резерву. 1950 році перероблений на метеорологічний корабель. 1968 році розібраний на брухт

## Історія служби
6 березня 1944 року «Сент-Кетерінс» у взаємодії з есмінцями «Ікарус», «Шод'єр» та «Гатино», корветами «Кенілворт Касл», «Чіллівок» та «Феннель» після 31-годинного переслідування та атак німецького підводного човна U-744 змусили його спливти та здатись. Німецький екіпаж був підібраний канадськими моряками, а корабель затоплений.
У жовтні 1944 року «Сент-Кетерінс» повернувся до Канади, щоб пройти ремонт у Шелберні, Нова Шотландія. Це тривало до грудня 1944 року. Після відновлювальних робіт та іспитів на Бермудських островах фрегат повернули лише для того, щоб розпочати тропічне переобладнання для підготовки до служби в південній частині Тихого океану. Заходи включали встановлення системи водяного охолодження та охолодження, а також зміну камуфляжу. Реконструкція була завершена в серпні 1945 року, однак Японія капітулювала. 18 листопада 1945 року корабель був виключений з бойового складу флоту.

title: HMCS St. Catharines (K325)

wikitext:
{{Військовий корабель
| Назва             = «Сент-Кетерінс» (K325)
| Оригінал назви    = HMCS St. Catharines (K325)
| Ілюстрація        = Stcatherinesfrigate.jpg
| Підпис            = Фрегат «Сент-Кетерінс» при супроводженні конвою
| Тип/клас судна    = [[фрегат]] [[Фрегати типу «Рівер»|типу «Рівер»]]
| Прапор            = {{CAN 1921-1957}}
| Порт              =
| На честь          = єдиний корабель флоту на ім'я Сент-Кетерінс{{#tag:ref|На честь канадського міста [[Сент-Кетерінс]].|group=Прим.}}
| Організація       = {{флот|Канада|1921}}
| Виготовлювач      = {{Прапорець|CAN 1921-1957}} [[Yarrow Shipbuilders]], [[Іскваймолт]]
| Вартість          =
| Замовлено         = жовтень [[1941]]
| Закладено         = [[2 травня]] [[1942]]
| Спущено           = [[5 грудня]] [[1942]]
| Експлуатація з    = [[31 липня]] [[1943]]
| Служба            = [[1943]]–[[1945]]
| Перейменований    =
| Перекваліфікований=
| Переданий         =
| Прийнятий         =
| Виведений         =
| Загибель          =
| Статус            = [[14 грудня]] [[1945]] року виведений до резерву. 1950 році перероблений на [[метеорологічний корабель]]. 1968 році розібраний на брухт
| Нагороди          =
| Бойовий досвід    = '''[[Друга світова війна]]'''
[[Битва за Атлантику (1939—1945)|Битва за Атлантику]]
| Прізвисько        =
| Девіз             =
| Водотоннажність   = 1468 тонн (стандартна)
2140 тонн (повна)
| Довжина           = 86,26 м
| Ширина            = 11,13 м
| Висота            = 2,74 м
| Осадка            =
| Бронювання        =
| Двигуни           = 2 × [[Водотрубний котел|водотрубні котли]] ''Admiralty''
2 × [[Парова турбіна|парових турбіни]]
| Гвинти            = 2
| Потужність        = 5 500 [[Кінська сила|к.с.]] (4 100 кВт)
| Швидкість         = 20 [[Вузол (одиниця швидкості)|вузлів]] (37 км/год)
| Дальність плавання= 7 500 [[Морська миля|миль]] (13890 км) на швидкості 15 [[Вузол (одиниця швидкості)|вузлів]] (27,8 км/год)
| Автономність плавання=
| Екіпаж            = 157 [[офіцер]]ів та [[матрос]]ів
| Артилерія         = 2 (1 × 2) × 102-мм гармати [[102-мм корабельна гармата QF 4 inch Mk XVI|QF 4 inch Mk XVI]] у спареній установці ''Mk.XIX''
1 × 76-мм корабельна гармата [[76-мм корабельна гармата QF 12-pounder 12 cwt|QF 12-pounder 12 cwt]]
| Торпедно-мінне озброєння= 1 протичовнова РСЗВ [[Хеджхог|«Хеджхог»]]
до 150 глибинних бомб
| Ракетне озброєння =
| Зенітне озброєння = 8 (4 × 2) × 20-мм [[Автоматична гармата|автоматичних]] зенітних гармат [[20-мм зенітна гармата «Ерлікон»|«Ерлікон»]]
| Авіація           =
}}
'''«Сент-Кетерінс» (K325)''' ({{lang-en|HMCS St. Catharines (K325)}} — [[військовий корабель]], [[фрегат]] [[Фрегати типу «Рівер»|типу «Рівер»]] [[Військово-морські сили Канади|Королівського військово-морського флоту Канади]] за часів Другої світової війни.

Фрегат «Сент-Кетерінс» був [[Закладка судна|закладений]] [[2 травня]] [[1942]] року на верфі компанії [[Yarrow Shipbuilders]], в [[Іскваймолт]]і. [[5 грудня]] [[1942]] року він був [[Церемонія спуску судна на воду|спущений на воду]], а [[31 липня]] [[1943]] року [[Введення корабля в експлуатацію|увійшов до складу]] Королівських ВМС Канади. [[14 грудня]] [[1945]] року виведений до резерву. 1950 році перероблений на [[метеорологічний корабель]]. 1968 році розібраний на брухт

== Історія служби ==

[[6 березня]] [[1944]] року «Сент-Кетерінс» у взаємодії з есмінцями [[HMS Icarus (D03)|«Ікарус»]], [[HMS Hero (H99)|«Шод'єр»]] та [[HMS Express (H61)|«Гатино»]], [[корвет]]ами [[HMS Kenilworth Castle (K420)|«Кенілворт Касл»]], [[HMCS Chilliwack (K131)|«Чіллівок»]] та [[HMCS Fennel (K194)|«Феннель»]] після 31-годинного переслідування та атак німецького підводного човна [[U-744]] змусили його спливти та здатись. Німецький [[екіпаж]] був підібраний канадськими моряками, а корабель затоплений.

У жовтні 1944 року «Сент-Кетерінс» повернувся до Канади, щоб пройти ремонт у [[Шелберн]]і, [[Нова Шотландія]]. Це тривало до грудня 1944 року. Після відновлювальних робіт та іспитів на [[Бермудські Острови|Бермудських островах]] фрегат повернули лише для того, щоб розпочати тропічне переобладнання для підготовки до служби в південній частині [[Тихий океан|Тихого океану]]. Заходи включали встановлення системи водяного охолодження та охолодження, а також зміну [[камуфляж]]у. Реконструкція була завершена в серпні 1945 року, однак Японія капітулювала. 18 листопада 1945 року корабель був виключений з бойового складу флоту.

== Див. також ==
* [[HMS Egret (L75)]]
* [[Júpiter (F-11)]]
* [[Гетьман Сагайдачний (фрегат)]]
* [[Lepanto (1928)]]
* [[HMS Zinnia (K98)]]
* [[Корвети типу «Касл»]]

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{cite web |url=https://uboat.net/allies/warships/ship/158.html |title=HMCS St. Catharines (K 325) |publisher=на uboat.net}} {{ref-en}}
* [https://www.canada.ca/en/navy/services/history/ships-histories/st-catharines.html HMCS St. Catharines]{{ref-en}}

== Література ==
* Colledge, J. J.; Warlow, Ben (2006) [1969]. Ships of the Royal Navy: The Complete Record of all Fighting Ships of the Royal Navy (Rev. ed.). London: Chatham Publishing. ISBN 978-1-86176-281-8.
* Macpherson, Ken; Burgess, John (1981). The ships of Canada's naval forces 1910—1981 : a complete pictorial history of Canadian warships. Toronto: Collins. ISBN 0-00216-856-1.

{{Портали|Канада|Війна|Друга світова війна|Військова техніка|Морська справа}}

{{DEFAULTSORT:St. Catharines (K325)}}
[[Категорія:Фрегати Канади]]
[[Категорія:Фрегати типу «Рівер»]]
[[Категорія:Кораблі 1942]]
[[Категорія:Фрегати Другої світової війни]]

title: Служба

Тип/клас: фрегат типу «Рівер»

Держава прапора: Канада

Належність: Військово-морські сили Канади

Корабельня: Yarrow Shipbuilders, Іскваймолт

Замовлено: жовтень 1941

Закладено: 2 травня 1942

Спущено на воду: 5 грудня 1942

Бойовий досвід: Друга світова війна · Битва за Атлантику

title: Параметри

Тоннаж: 1468 тонн (стандартна) · 2140 тонн (повна)

title: Технічні дані

Рухова установка: 2 × водотрубні котли Admiralty · 2 × парових турбіни

Швидкість: 20 вузлів (37 км/год)

Дальність плавання: 7 500 миль (13890 км) на швидкості 15 вузлів (27,8 км/год)

Екіпаж: 157 офіцерів та матросів

title: Озброєння

Артилерія: 2 (1 × 2) × 102-мм гармати QF 4 inch Mk XVI у спареній установці Mk.XIX · 1 × 76-мм корабельна гармата QF 12-pounder 12 cwt

Торпедно-мінне озброєння: 1 протичовнова РСЗВ «Хеджхог» · до 150 глибинних бомб

Зенітне озброєння: 8 (4 × 2) × 20-мм автоматичних зенітних гармат «Ерлікон»