text:
# Протипожежний захист шахт
Протипоже́жний за́хист шахт (рос. противопожарная защита шахт, англ. fire protection of mines, нім. Feuerschutz m der Schachtanlagen) — комплекс заходів та технічних засобів боротьби з пожежами рудниковими.

## Загальна характеристика
До заходів П.з.ш. належать: розробка планів ліквідації аварій, в яких заздалегідь передбачаються безпечні маршрути виходу гірників на свіжий струмінь повітря і оперативні способи та методи боротьби з виниклою пожежею в будь-якій гірничій виробці; забезпечення всіх працюючих в шахті саморятувальниками; регулярне навчання усіх робітників прийомам ліквідації підземних пожеж на ранній стадії їхнього розвитку; обслуговування шахти підрозділом гірничорятувальної частини, оснащеним необхідною апаратурою та устаткуванням для ліквідації пожеж і врятування людей. Комплекс заходів, направлених на попередження пожеж та обмеження їх розмірів, називають пожежною профілактикою. Вони включають: заходи, які усувають при-чини пожеж (технічні, технологічні та організаційні), обмежують їх поширення (будівельно-технічні), забезпечують успішну евакуацію людей з пожежних дільниць та виробок (обладнання необхідної кількості виходів, їх раціональне розташування і обладнання; будівництво камер-сховищ тощо), заходи, що забезпечують швидке та своєчасне розгортання тактичних дій гірничорятувальних і допоміжних команд при гасінні пожежі. Особливу групу складають т.зв. репресивні протипожежні заходи, призначені для ліквідації пожежі. До них відносять забезпечення шахти, рудника вогнегасними засобами, апаратами та обладнанням, організація пожежних команд тощо.

## Протипожежна зона
Протипожежна зона (рос. противопожарная зона, англ. fire-fighting zone, fire control zone; нім. Feuerschutzzone f) — спеціальна ділянка гірничої виробки, закріплена конструкціями, виконаними з негорючих матеріалів (монолітного бетону або залізобетону і т.ін.). Створюється для зниження пожежної небезпеки найважливіших гірничих виробок, а також лока-лізації пожеж, що виникли, і недопущення їх подальшого поширення в шахті. У гирлах всіх вертикальних і похилих стовбу-рів, штолень, а також в гирлах шурфів, що подають в шахту свіже повітря, П.з. займають постійні ділянки довжиною 10 м, починаючи від поверхні; в сполученні схилів, бремсберґів і хідників при них, а також в сполученні калориферних і вентиляційних каналів всіх головних і допоміжних вентиляційних установок — не менше 10 м, в кожен бік. П.з. по 5 м (в обидва боки) примикають до камер центр. підземних електропідстанцій, підстанцій і розподільчих пунктів високої напруги.

## Протипожежний підземний поїзд
Протипожежний підземний поїзд (рос. противопожарный подземный поезд, англ. fire protection un-derground train, firefighting uderground train; нім. Untertage-Feuerwehrzug  m) — пересувний склад протипожежного устаткування і матеріалів, що використовується в шахтах, котрі видобувають корисні копалини, що самозаймаються. Застосовується при великій протяжності виїмкових полів. Складається з 10…15 вагонеток, призначених для розміщення вогнегасників, пожеж-них насосів, запасу води, піску, будівельних матеріалів та для перевезення до місця пожежі гірничорятувальних частин. Депо П.п.п. споруджується на основному горизонті шахти і зв'язується з магістральними гірничими виробками.

## Протипожежний підземний склад
Протипожежний підземний склад (рос. противопожарный подземный склад, англ. fire protection underground storage; нім. Untertage-Feuerwehrlager n) — склад протипожежних матеріалів та устаткування, обладнаний у тупи-ковій виробці діючого горизонту шахти (рудника). У П.п.с. знаходяться запаси піску, глини, інертного пилу, цементу, цегли, круглого лісового матеріалу, дощок, комплектів інструментів та вогнегасників.

title: Протипожежний захист шахт

wikitext:
'''Протипоже́жний за́хист шахт''' ({{lang-ru|противопожарная защита шахт}}, {{lang-en|fire protection of mines}}, {{lang-de|Feuerschutz m der Schachtanlagen}}) — комплекс заходів та технічних засобів боротьби з пожежами рудниковими.

== Загальна характеристика ==

До заходів П.з.ш. належать: розробка планів ліквідації аварій, в яких заздалегідь передбачаються безпечні маршрути виходу гірників на свіжий струмінь повітря і оперативні способи та методи боротьби з виниклою пожежею в будь-якій гірничій виробці; забезпечення всіх працюючих в шахті саморятувальниками; регулярне навчання усіх робітників прийомам ліквідації підземних пожеж на ранній стадії їхнього розвитку; обслуговування шахти підрозділом гірничорятувальної частини, оснащеним необхідною апаратурою та устаткуванням для ліквідації пожеж і врятування людей. Комплекс заходів, направлених на попередження пожеж та обмеження їх розмірів, називають пожежною профілактикою. Вони включають: заходи, які усувають при-чини пожеж (технічні, технологічні та організаційні), обмежують їх поширення (будівельно-технічні), забезпечують успішну евакуацію людей з пожежних дільниць та виробок (обладнання необхідної кількості виходів, їх раціональне розташування і обладнання; будівництво камер-сховищ тощо), заходи, що забезпечують швидке та своєчасне розгортання тактичних дій гірничорятувальних і допоміжних команд при гасінні пожежі. Особливу групу складають т.зв. репресивні протипожежні заходи, призначені для ліквідації пожежі. До них відносять забезпечення шахти, рудника вогнегасними засобами, апаратами та обладнанням, організація пожежних команд тощо.

== Протипожежна зона ==

'''Протипожежна зона''' ({{lang-ru|противопожарная зона}}, {{lang-en|fire-fighting zone, fire control zone}}; {{lang-de|Feuerschutzzone f}}) — спеціальна ділянка гірничої виробки, закріплена конструкціями, виконаними з негорючих матеріалів (монолітного [[бетон]]у або [[залізобетон]]у і т.ін.). Створюється для зниження пожежної небезпеки найважливіших гірничих виробок, а також лока-лізації пожеж, що виникли, і недопущення їх подальшого поширення в шахті. У гирлах всіх вертикальних і похилих стовбу-рів, штолень, а також в гирлах [[шурф]]ів, що подають в шахту свіже повітря, П.з. займають постійні ділянки довжиною 10 м, починаючи від поверхні; в сполученні схилів, [[бремсберґ]]ів і хідників при них, а також в сполученні калориферних і вентиляційних каналів всіх головних і допоміжних вентиляційних установок — не менше 10 м, в кожен бік. П.з. по 5 м (в обидва боки) примикають до камер центр. підземних електропідстанцій, підстанцій і розподільчих пунктів високої напруги.

== Протипожежний підземний поїзд ==

Протипожежний підземний поїзд ({{lang-ru|противопожарный подземный поезд}}, {{lang-en|fire protection un-derground train, firefighting uderground train}}; {{lang-de|Untertage-Feuerwehrzug  m}}) — пересувний склад протипожежного устаткування і матеріалів, що використовується в шахтах, котрі видобувають корисні копалини, що самозаймаються. Застосовується при великій протяжності виїмкових полів. Складається з 10…15 вагонеток, призначених для розміщення вогнегасників, пожеж-них насосів, запасу води, піску, будівельних матеріалів та для перевезення до місця пожежі гірничорятувальних частин. Депо П.п.п. споруджується на основному горизонті шахти і зв'язується з магістральними гірничими виробками.

== Протипожежний підземний склад ==

Протипожежний підземний склад ({{lang-ru|противопожарный подземный склад}}, {{lang-en|fire protection underground storage}}; {{lang-de|Untertage-Feuerwehrlager n}}) — склад протипожежних матеріалів та устаткування, обладнаний у тупи-ковій виробці діючого горизонту шахти (рудника). У П.п.с. знаходяться запаси піску, глини, інертного пилу, [[цемент]]у, цегли, круглого лісового матеріалу, дощок, комплектів інструментів та [[вогнегасник]]ів.

== Див. також ==

* [[Пожежі рудникові]]
* [[Підземна пожежа]]
* [[Протипожежний захист кар'єру]]

== Література ==
* {{МГЕ|nocat=1}}

[[Категорія:Техніка безпеки у гірничій промисловості]]
[[Категорія:Пожежна безпека]]


text:
# Падалки
Падалки́ —село в Україні, у Лебединській міській громаді Сумського району Сумської області. Населення становить 18 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — Підопригорівська сільська рада.

## Історія
- Хутір Падалки на 1862 рік входив до складу Межиріцької волості (Лебединського повіту)[1].

- За даними на 1864 рік в казенному хуторі Падалки Лебединського повіту Харківської губернії, мешкало 33 осіб (12 чоловічої статі та 21 — жіночої), налічувалось 4 дворових господарств[2].

- За даними на 1864 рік в казенному хуторі Лозин Лебединського повіту Харківської губернії, мешкало 53 осіб (20 чоловічої статі та 33 — жіночої), налічувалось 8 дворових господарств[2].

- За даними на 1864 рік в казенному хуторі Гриньков Лебединського повіту Харківської губернії, мешкало 14 осіб (5 чоловічої статі та 9 — жіночої), налічувалось 3 дворових господарств[2].

- Село Падалки утворилося з трьох хуторів: Гриньок, Лоз і Падалок, які об'єдналися за часів радянської влади. За численними переказами старожилів, це поселення заснував козак Іван Падалка, який переселився разом зі своєю великою родиною з сусіднього села Межиріч. Через деякий час до нього приєдналися й інші козаки, зокрема Лоза та Гринько, заснувавши свої хутірці. Таким чином виникли поселення, а разом з ними і назви.
- Село Лози засноване в 1740 році.

- 12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області» увійшло до складу Лебединської міської громади[3].

- 19 липня 2020 року, після ліквідації Лебединського району, село увійшло до Сумського району.[4]

## Географія
Село Падалки знаходиться на лівому березі річки Грунь, вище за течією на відстані 3 км розташоване село Слобода, нижче за течією на відстані 2 км розташоване село Галушки, на протилежному березі — село Грицини. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Поруч проходить автомобільна дорога Т 1906.

wikiname: ukwiki

title: Падалки

in_language: uk

wikitext:
{{Село
| назва           = Падалки
| область         = [[Сумська область]]
| район           = [[Сумський район]]
| громада         = [[Лебединська міська громада]]
| рада            = [[Лебединська міська рада]]
| код КОАТУУ      = 5922987312
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = [[1735]]
| населення       = 18
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 42226
| телефонний код  = 5445
| координати      = {{coord|50|43|15|N|34|21|42|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 43|
| lat_sec         = 15
| lon_deg         = 34|
| lon_min         = 21|
| lon_sec         = 42
| висота          = 171
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 42200, Сумська обл., Сумський р-н., м. Лебедин, вул. Сумська, 12
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=02.02.2010&rf7571=29405 Падалки]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses}}
'''Падалки́''' —[[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Лебединська міська громада|Лебединській міській громаді]] [[Сумський район|Сумського району]] [[Сумська область|Сумської області]]. Населення становить 18 осіб. До [[2020]] орган місцевого самоврядування — [[Підопригорівська сільська рада|Підопригорівська]] сільська рада.

== Історія ==
* Хутір '''Падалки''' на [[1862]] рік входив до складу[[Межиріцька волость (Лебединський повіт) | Межиріцької волості (Лебединського повіту)]]<ref>{{ПКХкГ-1862}}</ref>.

* За даними на [[1864]] рік в казенному хуторі '''Падалки''' [[Лебединський повіт|Лебединського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]], мешкало 33 осіб (12 чоловічої статі та 21 — жіночої), налічувалось 4 дворових господарств<ref name=":0">{{ХкГ-СНМ-1869|2671}}</ref>.

* За даними на [[1864]] рік в казенному хуторі '''Лозин''' [[Лебединський повіт|Лебединського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]], мешкало 53 осіб (20 чоловічої статі та 33 — жіночої), налічувалось 8 дворових господарств<ref name=":0"/>.

* За даними на [[1864]] рік в казенному хуторі '''Гриньков''' [[Лебединський повіт|Лебединського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]], мешкало 14 осіб (5 чоловічої статі та 9 — жіночої), налічувалось 3 дворових господарств<ref name=":0"/>.

* Село Падалки утворилося з трьох хуторів: '''Гриньок''', '''Лоз''' і '''Падалок''', які об'єдналися за часів радянської влади. За численними переказами старожилів, це поселення заснував козак Іван Падалка, який переселився разом зі своєю великою родиною з сусіднього села Межиріч. Через деякий час до нього приєдналися й інші козаки, зокрема Лоза та Гринько, заснувавши свої хутірці. Таким чином виникли поселення, а разом з ними і назви.
* Село '''Лози''' засноване в [[1740]] році.

* 12 червня [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області» увійшло до складу Лебединської міської громади<ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2021-10-25|language=ua|last=|archive-date=25 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211025201756/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620}}</ref>.

* 19 липня [[2020]] року, після ліквідації [[Лебединський район|Лебединського району]], село увійшло до Сумського району.<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>

== Географія ==
Село ''Падалки'' знаходиться на лівому березі річки [[Грунь (притока Псла)|Грунь]], вище за течією на відстані 3 км розташоване село [[Слобода (Лебединський район)|Слобода]], нижче за течією на відстані 2 км розташоване село [[Галушки (село)|Галушки]], на протилежному березі — село [[Грицини]]. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Поруч проходить автомобільна дорога {{Автошлях Т|1906}}.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/symskaja/19497 Погода в селі Падалки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111219211108/http://weather.in.ua/ua/symskaja/19497 |date=19 грудня 2011 }}

== Джерела ==
* Т. Беценко. Етюди з топонімії Сумщини. Походження географічних найменувань. — Суми: Собор, 2001. — 72 с. — Бібліогр.: с. 62-66. — ISBN 966-7164-43-8
{{Лебединська міська громада}}
[[Категорія:Села Сумської області]]

title: село Падалки

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Сумський район

Тер. громада: Лебединська міська громада

Облікова картка: Падалки

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Падалки


text:
# Захарівці
Заха́рівці — село в Україні, у Чорноострівській селищній територіальній громаді Хмельницького району Хмельницької області. Населення становить 463 особи.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 453       | 97.84%   |
| російська  | 10        | 2.16%    |
| Усього     | 463       | 100%     |

## Відомі уродженці
В селі народилися:
- Ковац Петро Семенович (нар.1913 — †1941) — Герой Радянського Союзу.
- Ігнащенко Анатолій Федорович (1930—2011) — український архітектор, народний художник України

## Галерея
- Дорога на село
- Свято-Михайлівська церква
- Клуб
- Сільська вулиця
- Автобусна зупинка в селі
- Околиця села
- Став біля села
- Сільський став
- Школа
- Сільська вулиця
- Сільська вулиця
- Автобусна зупинка поблизу села

title: Захарівці

wikitext:
{{Село
| назва           = Захарівці
| зображення_підпис = Пам'ятник П. С. Ковацу
| область         = [[Хмельницька область]]
| район           = [[Хмельницький район]]
| громада         = [[Чорноострівська селищна громада]]
| код КОАТУУ      = 6825083001
| розташування    =
| зображення      = Захарівці - пам'ятник П. Ковацу.jpg|Пам'ятник П.С. Ковацу
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       =
| населення       = 463
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 2,311
| ref-площа       =
| щільність       = 200,35
| поштовий індекс = 31307
| телефонний код  = 382
| координати      = {{coord|49|31|40|N|26|43|21|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 31|
| lat_sec         = 40
| lon_deg         = 26|
| lon_min         = 43|
| lon_sec         = 21
| висота          = 291
| ref-висота      =
| водойма         = Буг
| адреса          = Хмельницька обл., Хмельницький р-н,  смт Чорний Острів, вул. Незалежності, 13
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Заха́рівці''' — [[село]] в Україні, у [[Чорноострівська селищна громада|Чорноострівській селищній територіальній громаді]] [[Хмельницький район|Хмельницького району]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]]. Населення становить 463 особи.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|453
|97.84%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|10
|2.16%
|- class="sortbottom"
!Усього
|463
|100%
|}

== Відомі уродженці ==
В селі народилися:
* [[Ковац Петро Семенович]] ({{н}}[[1913]] — †[[1941]]) — [[Герой Радянського Союзу]].
* [[Ігнащенко Анатолій Федорович]] (1930—2011) — український архітектор, [[народний художник України]]
== Галерея ==
<gallery>
Файл:Дорога на с. Захарівці (Чорноострівська громада).jpg|Дорога на село
Файл:Сільська церква Захарівці.jpg|Свято-Михайлівська церква
Файл:Клуб Захарівці.jpg|Клуб
Файл:Сільська церква с.Захарівці.jpg|Сільська вулиця
Файл:Автобусна зупинка в селі Захарівці.jpg|Автобусна зупинка в селі
Файл:Околиця села Захарівці.jpg|Околиця села
Файл:Став біля села Захарівці.jpg|Став біля села
Файл:Озеро в с. Захарівці (Чорноострівська громада), фото 1.jpg|Сільський став
Файл:Захарівці - сільська школа.jpg|Школа
Файл:Захарівці - вулиця в напрямку школи.jpg|Сільська вулиця
Файл:Захарівці - одна із вулиць села.jpg|Сільська вулиця
Файл:Автошлях Т2311 - автобусна зупинка поблизу с. Захарівці (Чорноострівська громада).jpg|Автобусна зупинка поблизу села
</gallery>
== Примітки ==
{{reflist}}
== Посилання ==
* {{SgKP|XIV|212|Zacharowce}}

{{Хмельницький район}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Села Хмельницької області]]
[[Категорія:Населені пункти Хмельницького району]]

title: село Захарівці

Область: Хмельницька область

Район: Хмельницький район

Тер. громада: Чорноострівська селищна громада

title: Основні дані

Густота населення: 200,35 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: Буг

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Захарівці


text:
# Вільгелмінадорп
Вільгелмінадорп (нід. Wilhelminadorp) — село в нідерландській провінції Зеландія. Входить до муніципалітету Гус.
Його площа становить 10,66 км², а населення станом на 2021 рік складало 800 осіб.

## Історія
Населений пункт було засновано 1812 року під назвою Лодевейксполдер (нід. Lodewijkspolder) на честь Людовика I Бонапарта, тодішнього короля васального по відношенню до Франції Нідерландського королівства, за чиїм наказом було збудовано дамбу, завдяки якій було осушена майбутня територія села. За три роки, у 1815, з відновленням правління Оранської династії, його було перейменовано на честь Вільгельміни Прусської, дружини нового короля Нідерландів.
До 1970 року мало статус окремого муніципалітету.

## Галерея
- Реформистська церква
- Ресторан Katseveer

title: Вільгелмінадорп

wikitext:
{{НП
|статус = село
|зображення = Wilhelminadorp-Klappbrücke-2.jpg
|площа = 10,66
|населення = 800
|рік перепису = 2021
}}
'''Вільгелмінадорп''' ({{lang-nl|Wilhelminadorp}}) — село в [[Нідерланди|нідерландській]] провінції [[Зеландія (Нідерланди)|Зеландія]]. Входить до [[Муніципалітет (Нідерланди)|муніципалітету]] [[Гус (громада)|Гус]].

Його площа становить 10,66 км², а населення станом на 2021 рік складало 800 осіб.

==Історія==
Населений пункт було засновано 1812 року під назвою ''Лодевейксполдер'' ({{lang-nl|Lodewijkspolder}}) на честь [[Людовик I Бонапарт|Людовика I Бонапарта]], тодішнього короля васального по відношенню до Франції [[Нідерландське королівство|Нідерландського королівства]], за чиїм наказом було збудовано дамбу, завдяки якій було осушена майбутня територія села. За три роки, у 1815, з відновленням правління [[Оранська династія|Оранської династії]], його було перейменовано на честь [[Вільгельміна Прусська (1751—1820)|Вільгельміни Прусської]], дружини нового короля Нідерландів.

До 1970 року мало статус окремого муніципалітету.

== Галерея ==
<gallery>
Kerk Wilhelminadorp.jpg|Реформистська церква
File:Katseveer.jpg|Ресторан ''Katseveer''
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.goes.nl Офіційний сайт муніципалітету Гус] {{ref-nl}}

{{Муніципалітет Гус}}
{{Authority control}}
{{Netherlands-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти провінції Зеландія]]
[[Категорія:Гус]]

title: Країна

Країна: Нідерланди

Адмінодиниця: Гус (громада)

Телефонний код: 0113 (Гус (громада))


text:
# Марчелло Семераро
Марчелло Семераро (нар. 22 грудня 1947, Монтероні-ді-Лечче) — італійський римо-католицький кардинал і архієпископ ad personam, доктор богословських наук; з 15 жовтня 2020 року — префект Конгрегації у справах святих.

## Життєпис
Народився 22 грудня 1947 в Монтероні-ді-Лечче в регіоні Апулія. Священничу формацію отримав у семінарії в Лечче та Регіональній семінарії в Мольфетті, отримав ліценціят і докторат з богослов'я в Папському Латеранському університеті в Римі. Висвячений на священника 8 вересня 1971 року.
Після свячень був проректором архідієцезальної семінарії в Лечче, а потім в Регіональній семнарії в Мольфетті. Єпархіальний єпископський вікарій у справах мирян і дієцезального синоду в Лечче, а також професором у різних богословських інститутах і факультетах.

## Єпископ
25 липня 1998 року Папа Іван Павло II призначив о. Марчелло Семераро єпископом дієцезії Орія. Єпископську хіротонію отримав 29 вересня 1998 року в катедрі Внебовзяття Пресвятої Діви Марії в Лечче з рук Космо Франческо Руппі, архієпископа митрополита Лечче, а 10 жовтня 1998 року інтронізований в катедрі Внебовзяття Пресвятої Богородиці в Орія.
1 жовтня 2004 року Папа Іван Павло II переніс його на уряд єпископа дієцезії Альбано. Введеення до катедри відбулося 27 листопада 2004 року.
13 квітня 2013 року Папа Франциск іменував його секретарем Ради Кардиналів, а 4 листопада 2013 року — апостольським адміністратором архимандрії святого Ніла в Гроттаферраті.
15 жовтня 2020 року Папа Франциск призначив єпископа Марчелло Семераро префектом Конгрегації в справах святих.
Інші служіння в Риміській Курії:
- Радник Конгрегації Східних Церков
- Член Дикастерії в справах комунікацій

## Кардинал
25 жовтня 2020 року під час молитви Ангел Господній Папа Франциск оголосив про іменування архієпископа Марчелло Семераро кардиналом. На консисторії 28 листопада 2020 року був проголошений кардинал-дияконом з титулом Санта-Марія-ін-Домніка.

## Твори
Кардинал Семераро є автором різних книг і статей, переважно з еклезіології.
- «Figure di prete» (Лечче 1996),
- «Mistero, comunione e missione — Manuale di ecclesiologia» (Болонья 2008),
- «Prima è la misericordia» (Альбано Лаціале 2015).

title: Марчелло Семераро

wikitext:
{{Архієрей
| ім'я               = [[Кардинал]]<br/>Марчелло Семераро
| оригінальне ім'я   = {{lang-it|Marcello Semeraro}}
| ім'я при народженні             =
| оригінальне ім'я при народженні =
| портрет            =
| ширина портрету    = 220 px
| підпис             =

| титул              = Префект [[Конгрегація в справах святих|Конгрегації в справах святих]]
| порядок            =
| конфесія           =
| деномінація        =
| церква             = [[Римо-католицька церква]]
| громада            =
| обрання            = [[15 жовтня]] [[2020]]
| інтронізація       =
| коронація          =
| періодпочаток      = [[15 жовтня]] [[2020]]
| періодкінець       =
| попередник         = [[Джованні Анджело Беччу]]
| наступник          =
| зречення           =
| коментар           =
| прапор             =

|титул_2              = Апостольський адміністратор єпархії Альбано
 |порядок_2           =
 |церква_2            = [[Римо-католицька церква]]
 |обрання_2           = [[15 жовтня]] [[2020]]
 |інтронізація_2      =
 |періодпочаток_2     = [[15 жовтня]] [[2020]]
 |періодкінець_2      =
 |попередник_2        = сам, як ординарій
 |наступник_2         =

| освіта             = [[Папський Латеранський університет]]
| науковий ступінь   = доктор богословських наук
| професія           =
| діяльність         =
| національність     =
| громадянство       =
| тезоіменитство     =
| дата народження    = 2.6.1948
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| похований          =
| похована           =
| династія           =
| батько             =
| мати               =
| в шлюбі            =
| дружина            =
| діти               =
| прийняття чернецтва=
| сан                = [[8 вересня]] [[1971]]
| престол            =
| посада             =
| хіротонія          = [[29 вересня]] [[1998]]
| єпископства        =
| кардинал           = [[28 листопада]] [[2020]]
| титулярна церква   = Санта-Марія-ін-Домніка
| проголошений       =
| призначений        =
| Папою              = [[Франциск (папа)|Франциском]]
| герб               = Coat of arms of Marcello Semeraro (cardinal).svg
| девіз              = In Spiritu seminare
| автограф           =
| монограма          =
| нагороди           =
| commons            =
}}
'''Марчелло Семераро''' ({{нар}} [[22 грудня]] [[1947]], [[Монтероні-ді-Лечче]]) — [[Італія|італійський]] римо-католицький [[кардинал]] і [[архієпископ]] ''ad personam'', доктор богословських наук; з 15 жовтня 2020 року — префект [[Конгрегація в справах святих|Конгрегації у справах святих]].

== Життєпис ==
Народився 22 грудня 1947 в Монтероні-ді-Лечче в регіоні [[Апулія]]. Священничу формацію отримав у семінарії в [[Лечче]] та Регіональній семінарії в [[Мольфетта|Мольфетті]], отримав ліценціят і докторат з богослов'я в [[Папський Латеранський університет|Папському Латеранському університеті]] в Римі. Висвячений на священника 8 вересня 1971 року.

Після свячень був проректором архідієцезальної семінарії в Лечче, а потім в Регіональній семнарії в Мольфетті. Єпархіальний єпископський вікарій у справах мирян і дієцезального синоду в Лечче, а також професором у різних богословських інститутах і факультетах.

== Єпископ ==
25 липня 1998 року [[Папа Римський|Папа]] [[Іван Павло II]] призначив о. Марчелло Семераро єпископом дієцезії Орія<ref name=":0">{{Cite web|title=Biografia|url=http://www.diocesidialbano.it/il-vescovo/biografia/|website=Diocesi Suburbicaria di Albano|date=2017-05-18|accessdate=2020-10-18|language=it-IT|archive-date=18 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200918135133/http://www.diocesidialbano.it/il-vescovo/biografia/}}</ref>. Єпископську [[Хіротонія|хіротонію]] отримав 29 вересня 1998 року в катедрі Внебовзяття Пресвятої Діви Марії в Лечче з рук Космо Франческо Руппі, архієпископа митрополита Лечче, а 10 жовтня 1998 року інтронізований в катедрі Внебовзяття Пресвятої Богородиці в Орія.

1 жовтня 2004 року Папа Іван Павло II переніс його на уряд єпископа дієцезії Альбано<ref>{{Cite web|title=RINUNCE E NOMINE|url=http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2004/10/01/0477/01216.html#NOMINA%20DEL%20VESCOVO%20DELLA%20DIOCESI%20SUBURBICARIA%20DI%20ALBANO%20(ITALIA)|website=press.vatican.va|accessdate=2020-10-18|archive-date=29 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201029141809/http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2004/10/01/0477/01216.html#NOMINA%20DEL%20VESCOVO%20DELLA%20DIOCESI%20SUBURBICARIA%20DI%20ALBANO%20(ITALIA)}}</ref>. Введеення до катедри відбулося 27 листопада 2004 року<ref name=":0" />.

13 квітня 2013 року [[Франциск (папа)|Папа Франциск]] іменував його секретарем Ради Кардиналів<ref>{{Cite web|title=COMUNICATO DELLA SEGRETERIA DI STATO|url=http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2013/04/13/0223/00502.html|website=press.vatican.va|accessdate=2020-10-18|archive-date=4 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160304102637/http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2013/04/13/0223/00502.html}}</ref>, а 4 листопада 2013 року — [[Апостольський адміністратор|апостольським адміністратором]] архимандрії святого Ніла в Гроттаферраті<ref>{{Cite web|title=RINUNCE E NOMINE|url=http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2013/11/04/0720/01611.html#RINUNCIA%20DELL%E2%80%99ESARCA%20DI%20SANTA%20MARIA%20DI%20GROTTAFERRATA%20E%20SUPERIORE%20GENERALE%20DELLA%20CONGREGAZIONE%20D%E2%80%99ITALIA%20DEI%20MONACI%20BASILIANI|website=press.vatican.va|accessdate=2020-10-18|archive-date=18 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201018004757/http://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2013/11/04/0720/01611.html#RINUNCIA%20DELL%E2%80%99ESARCA%20DI%20SANTA%20MARIA%20DI%20GROTTAFERRATA%20E%20SUPERIORE%20GENERALE%20DELLA%20CONGREGAZIONE%20D%E2%80%99ITALIA%20DEI%20MONACI%20BASILIANI}}</ref>.

15 жовтня 2020 року Папа Франциск призначив єпископа Марчелло Семераро префектом Конгрегації в справах святих.<ref>{{Cite web|title=Rinunce e nomine|url=https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/10/15/0526/01220.html#pref|website=press.vatican.va|accessdate=2020-10-18|archive-date=19 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201019124007/https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/10/15/0526/01220.html#pref}}</ref><ref>{{Cite web|title=Єпископ Марчелло Семераро – Префект Конгрегації в справах святих - Vatican News|url=https://www.vaticannews.va/uk/vatican-city/news/2020-10/pryznachennya-prefekta-kongregaziji-svyatyh.html|website=www.vaticannews.va|date=2020-10-15|accessdate=2020-10-18|language=uk|archive-date=13 вересня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210913044413/https://www.vaticannews.va/uk/vatican-city/news/2020-10/pryznachennya-prefekta-kongregaziji-svyatyh.html}}</ref>

Інші служіння в [[Римська курія|Риміській Курії]]:
* Радник [[Конгрегація Східних Церков|Конгрегації Східних Церков]]
* Член Дикастерії в справах комунікацій

== Кардинал ==
25 жовтня 2020 року під час молитви [[Ангел Господній]] Папа Франциск оголосив про іменування архієпископа Марчелло Семераро кардиналом<ref>{{Cite web|title=Annuncio di Concistoro il 28 novembre per la creazione di nuovi Cardinali|url=https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/10/25/0552/01275.html|website=press.vatican.va|accessdate=2021-02-02|archive-date=21 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210121075352/https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/10/25/0552/01275.html}}</ref><ref>{{Cite web|title=Папа оголосив імена нових кардиналів|url=http://kmc.media/2020/10/25/papa-ogolosyv-imena-novykh-kardynaliv.html|website=Католицький Медіа-Центр|accessdate=2021-02-02|archive-date=25 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201125215455/http://kmc.media/2020/10/25/papa-ogolosyv-imena-novykh-kardynaliv.html}}</ref>. На консисторії 28 листопада 2020 року був проголошений [[кардинал-диякон]]ом з титулом Санта-Марія-ін-Домніка<ref>{{Cite web|title=Concistoro Ordinario Pubblico: Assegnazione dei Titoli|url=https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/11/28/0618/01449.html|website=press.vatican.va|accessdate=2021-02-02|archive-date=28 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201128155120/https://press.vatican.va/content/salastampa/it/bollettino/pubblico/2020/11/28/0618/01449.html}}</ref>.

== Твори ==
Кардинал Семераро є автором різних книг і статей, переважно з [[Еклезіологія|еклезіології]].
* «Figure di prete» (Лечче 1996),
* «Mistero, comunione e missione — Manuale di ecclesiologia» ([[Болонья]] 2008),
* «Prima è la misericordia» (Альбано Лаціале 2015).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Вікіцитати}}

* [http://www.catholic-hierarchy.org/bishop/bsemeraro.html Коротка інформація на сайті catholic-hierarchy.org] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201018081826/http://www.catholic-hierarchy.org/bishop/bsemeraro.html |date=18 жовтня 2020 }} {{ref-en}}
{{Бібліоінформація}}
{{ВП-Портали|Біографії|Католицтво|Італія|Ватикан}}
{{DEFAULTSORT:Семераро Марчелло}}
[[Категорія:Італійські архієпископи]]
[[Категорія:Випускники Папського Латеранського Університету]]
[[Категорія:Кардинали з Італії]]
[[Категорія:Кардинали, призначені папою Франциском]]

title: з 15 жовтня 2020

Обрання: 15 жовтня 2020

Церква: Римо-католицька церква

Попередник: Джованні Анджело Беччу

title: з 15 жовтня 2020

Обрання: 15 жовтня 2020

Церква: Римо-католицька церква

Попередник: сам, як ординарій

Альма-матер: Папський Латеранський університет

Науковий ступінь: доктор богословських наук

Діяльність: католицький священник, католицький єпископ

Народження: 2 червня 1948 (76 років) · Монтероні-ді-Лечче, Провінція Лечче, Апулія, Італія

Священство: 8 вересня 1971

Єп. хіротонія: 29 вересня 1998

В сані кардинала: 28 листопада 2020

Титулярна церква: Санта-Марія-ін-Домніка

Папою: Франциском

title: Нагороди:

Нагороди: командор із зіркою Єрусалимського ордена Святого Гробу Господнього · командор Національного ордена «За вірну службу» · Командорський хрест ордена «За заслуги перед Польщею»

Нагороди: Марчелло Семераро у Вікісховищі


text:
# Bluetip
Bluetip — американський пост-хардкор гурт із Вашингтона, округ Колумбія.
Гурт існував у 1995—2002 роках, та возз'єднувався у 2008 році.

## Історія

### 1995—2002 роки
У березні 1995 році, через кілька років після розпаду гурту Swiz, колишні учасники, Джейсон Фаррелл і Дейв Стерн, возз'єдналися, щоб разом з басистом Джейком Кампом і барабанщиком Заком Еллером (Worlds Collide) створити гурт Bluetip.
Спочатку гурт мав назву The Ohio Blue Tip, однак назву скоротили до Bluetip.
Загалом Bluetip випустили три альбоми на Dischord Records, а також кілька синглів і спільних релізів на різних лейблах. Гурт невпинно гастролював, здійснюючи багато подорожей США, Європою та Японією.
Потрясіння в гурті призвели до ряду змін у складі: Зак Еллер пішов невдовзі після випуску їхнього першого альбому «Dischord No. 101», і зрештою його замінив Дейв Брайсон.
Дейв Стерн пішов після випуску альбому «Join Us» і був замінений Брайаном Кленсі, залишивши Джейсона Фаррелла і Джейка Кампома єдиними оригінальними учасниками.
У 2001 році Фаррелл переїхав до Нью-Йорка. У січні 2002 року гурт остаточно розпався. Фаррелл: «Bluetip розпався через те, що учасники гурту погано ладнали, а окремі люди посилалися на творчі розбіжності.»

### 2008 (возз'єднання)
У 2008 році гурт Bluetip знову возз'єднався, щоб відправитися в тур з гуртом Hoover. Фаррелл: «Ми знову зібралися, тому що ми залишилися близькими друзями і хотіли знову об'єднатися в музичному плані.»

### Інші проєкти учасників
Фаррелл (Farrell) і Джо Горелік (Joe Gorelick) з Bluetip до яких приєднався басист Джим Кімбол (Jim Kimball), продовжили створювати музику в дуже схожому ключі у гурті Retisonic, починаючи з 2002 року.
У 2013 році був створений гурт Red Hare, серед засновників:
- Фаррелл (Farrell) — колишній учасник Bluetip, Swiz, Sweetbelly Freakdown;
- Горелік (Gorelick) — колишній учасник Bluetip;
- Дейв Стерн (Dave Stern) — колишній учасник Bluetip, Swiz, Sweetbelly Freakdown;
- Шон Браун (Shawn Brown) — колишній учасник Swiz, Sweetbelly Freakdown.[5]

На деяких живих виступах гурт Red Hare, на додачу до оригінальних пісень гурту Red Hare, виконує пісні гурту Swiz.

## Склад гурту

### Остаточний склад
- Браян Кленсі (Brian Clancy) — гітара, 1999—2001
- Джейсон Фаррелл (Jason Farrell) — гітара/вокал
- Джеймс А. Кумп (James A. Kump) — бас
- Areif Dasha Sless-Kitain — ударні, 2000—2001

### Попередні учасники
- Дейв Брайсон (Dave Bryson) — ударні, 1998—2000
- Зак Еллер (Zac Eller) — ударні, 1995—1996
- Джо Горелік (Joe Gorelick) — ударні, 1996
- Аарон Форд (Aaron Ford) — ударні, 1996—1998
- Дейв Стерн (Dave Stern) — гітара, 1995—1999

## Дискографія

### Студійні альбоми
- Dischord No. 101 (Dischord, June 1996)[6]
- Join Us (Dischord, November 1998)[7]
- Polymer (Dischord, September 2000)[8]

### Сингли та мініальбоми
- Ohio 7-inch (Discord/Hellfire, August 1995)
- Bluetip/Kerosene 454 split 7-inch (Maggadee, September 1996)
- Join Us/No. 2 7-inch (Dischord, March 1998)
- Bluetip/NRA split 7-inch (B-Core Disc, November 1999)
- Hot (-) Fast (+) Union CDEP (Slowdime, May 2000)

### Збірні альбоми
- Post Mortem Anthem (Dischord, 2001)[9]

### Збірні виступи
- Not One Light Red: A Desert Extended (Sunset Alliance, 2002) — «Newport»

title: Bluetip

wikitext:
{{Музичний колектив
| Назва            = Bluetip
| Попередні назви  = The Ohio Blue Tip
| Жанр             = [[Пост-хардкор]]
| Роки             = 1995–2002,
2008 (возз'єднання)
| Лейбл            = [[Dischord Records]]
| Місто            = [[Вашингтон]]
| Країна           = [[США]]
| Склад            = Джейсон Фаррелл, Джеймс А. Кумп, Браян Кленсі, Арейф Даша Слесс-Китайн
| Сайт             = https://dischord.com/band/bluetip
| Колишні_учасники = Дейв Брайсон, Зак Еллер, Джо Горелік, Аарон Форд, Дейв Стерн
}}

'''Bluetip''' — американський пост-хардкор гурт із Вашингтона, округ Колумбія.

Гурт існував у 1995—2002 роках, та возз'єднувався у 2008 році.

== Історія ==

=== 1995—2002 роки ===
У березні 1995 році, через кілька років після розпаду гурту Swiz, колишні учасники, Джейсон Фаррелл і Дейв Стерн, возз'єдналися, щоб разом з басистом Джейком Кампом<ref name=":0">[{{AllMusic|class=artist|id=p200427/biography|pure_url=yes}} Bluetip] at [[AllMusic]]</ref> і барабанщиком Заком Еллером (Worlds Collide) створити гурт Bluetip.<ref name=":1">{{Cite web|url=https://dischord.com/band/bluetip|title=Dischord Records: Bluetip|last=Washington|first=Dischord Records 3819 Beecher St NW|last2=U.s.a. 703.351.7507|first2=Dc 20007-1802|website=Dischord Records|accessdate=2024-03-07}}</ref>

Спочатку гурт мав назву The Ohio Blue Tip, однак назву скоротили до Bluetip.<ref name="P101">{{Cite web|url=http://prankster101.com/music/interview-with-jason-farrell-of-bluetip/|title=Interview with Jason Farrell|date=19 вересня 2008|website=Prankster101.com|publisher=Prankster 101|accessdate=2018-02-08}}</ref>

Загалом Bluetip випустили три альбоми на [[Dischord Records]], а також кілька синглів<ref name=":0" /><ref name=":1" /> і спільних релізів на різних лейблах. Гурт невпинно гастролював, здійснюючи багато подорожей [[Сполучені Штати Америки|США]], [[Європа|Європою]] та [[Японія|Японією]].<ref name=":1" />

Потрясіння в гурті призвели до ряду змін у складі: Зак Еллер пішов невдовзі після випуску їхнього першого альбому «Dischord No. 101», і зрештою його замінив Дейв Брайсон.

Дейв Стерн пішов після випуску альбому «Join Us» і був замінений Брайаном Кленсі, залишивши Джейсона Фаррелла і Джейка Кампома єдиними оригінальними учасниками.<ref name=":1" />

У 2001 році Фаррелл переїхав до [[Нью-Йорк]]а. У січні 2002 року гурт остаточно розпався.<ref name=":0" /><ref name=":1" /> Фаррелл: «Bluetip розпався через те, що учасники гурту погано ладнали, а окремі люди посилалися на творчі розбіжності.»<ref name="P101" />

=== 2008 (возз'єднання) ===
У 2008 році гурт Bluetip знову возз'єднався, щоб відправитися в тур з гуртом Hoover.<ref name="P101" /> Фаррелл: «Ми знову зібралися, тому що ми залишилися близькими друзями і хотіли знову об'єднатися в музичному плані.»<ref name="P101" />

=== Інші проєкти учасників ===
Фаррелл (Farrell) і Джо Горелік (Joe Gorelick) з Bluetip до яких приєднався басист Джим Кімбол (Jim Kimball), продовжили створювати музику в дуже схожому ключі у гурті Retisonic, починаючи з 2002 року.<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/band/retisonic|title=Dischord Records: Retisonic|website=Dischord.com}}</ref>

У 2013 році був створений гурт Red Hare, серед засновників:

* Фаррелл (Farrell) — колишній учасник Bluetip, Swiz, Sweetbelly Freakdown;
* Горелік (Gorelick) — колишній учасник Bluetip;
* Дейв Стерн (Dave Stern) — колишній учасник Bluetip, Swiz, Sweetbelly Freakdown;
* Шон Браун (Shawn Brown) — колишній учасник Swiz, Sweetbelly Freakdown.<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/band/red-hare|title=Dischord Records: Red Hare|website=Dischord.com}}</ref>

На деяких живих виступах гурт Red Hare, на додачу до оригінальних пісень гурту Red Hare, виконує пісні гурту Swiz.

== Склад гурту ==

=== Остаточний склад ===

* Браян Кленсі (Brian Clancy) — гітара, 1999—2001
* Джейсон Фаррелл (Jason Farrell) — гітара/вокал
* Джеймс А. Кумп (James A. Kump) — бас
* Areif Dasha Sless-Kitain — ударні, 2000—2001

=== Попередні учасники ===

* Дейв Брайсон (Dave Bryson) — ударні, 1998—2000
* Зак Еллер (Zac Eller) — ударні, 1995—1996
* Джо Горелік (Joe Gorelick) — ударні, 1996
* Аарон Форд (Aaron Ford) — ударні, 1996—1998
* Дейв Стерн (Dave Stern) — гітара, 1995—1999

== Дискографія ==

=== Студійні альбоми ===

* ''Dischord No. 101'' ([[Dischord Records|Dischord]], June 1996)<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/release/101/dischord-no-101|title=Bluetip - Dischord No. 101 (101)|last=Washington|first=Dischord Records 3819 Beecher St NW|last2=U.s.a. 703.351.7507|first2=Dc 20007-1802|website=Dischord Records|accessdate=2024-03-07}}</ref>
* ''Join Us'' ([[Dischord Records|Dischord]], November 1998)<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/release/116/join-us-2|title=Bluetip - Join Us (116)|last=Washington|first=Dischord Records 3819 Beecher St NW|last2=U.s.a. 703.351.7507|first2=Dc 20007-1802|website=Dischord Records|accessdate=2024-03-07}}</ref>
* ''Polymer'' ([[Dischord Records|Dischord]], September 2000)<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/release/121/polymer|title=Bluetip - Polymer (121)|last=Washington|first=Dischord Records 3819 Beecher St NW|last2=U.s.a. 703.351.7507|first2=Dc 20007-1802|website=Dischord Records|accessdate=2024-03-07}}</ref>

=== Сингли та мініальбоми ===

* ''Ohio'' 7-inch (Discord/Hellfire, August 1995)
* ''Bluetip/Kerosene 454'' split 7-inch (Maggadee, September 1996)
* ''Join Us/No. 2'' 7-inch ([[Dischord Records|Dischord]], March 1998)
* ''Bluetip/NRA'' split 7-inch (B-Core Disc, November 1999)
* ''Hot (-) Fast (+) Union'' CDEP (Slowdime, May 2000)

=== Збірні альбоми ===

* ''Post Mortem Anthem'' ([[Dischord Records|Dischord]], 2001)<ref>{{Cite web|url=https://dischord.com/release/126/p-m-a|title=Bluetip - P.M.A. (126)|last=Washington|first=Dischord Records 3819 Beecher St NW|last2=U.s.a. 703.351.7507|first2=Dc 20007-1802|website=Dischord Records|accessdate=2024-03-07}}</ref>

=== Збірні виступи ===

* ''Not One Light Red: A Desert Extended'' (Sunset Alliance, 2002) — «Newport»

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20040919060333/http://www.vh1.com/artists/az/bluetip/artist.jhtml VH1 Bio]

[[Категорія:Панк-рок-гурти США]]
[[Категорія:Музичні колективи, що з'явились 1995]]

title: Основна інформація

Попередні назви: The Ohio Blue Tip

Жанр: Пост-хардкор

Країна: США

Місто: Вашингтон

Лейбл: Dischord Records


text:
# Архипчук Олександр Олександрович
Олекса́ндр Олекса́ндрович Архипчу́к — молодший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни, що загинув у ході російського вторгнення в Україну в 2022 році.

## Військова служба
Олександр Архипчук обіймав посаду командира відділення — командира установки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення миколаївської 36-ї бригади морської піхоти.

## Нагороди
- орден «За мужність» III ступеня (2022, посмертно) — за особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі.

title: Архипчук Олександр Олександрович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                = Олександр Архипчук
| оригінал імені      =  Архипчук Олександр Олександрович
| портрет             =
| підпис              =
| дата народження     =
| місце народження    =
| дата смерті         =
| місце смерті        = 2022
| причина смерті      =
| національність      = [[українці|українець]]
| університет         =
| ступінь             =
| прізвисько          =
| партія              =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{fЗСУ}}
| рід військ          = {{InМП Укр}}
| роки служби         =
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Молодший сержант}}
| формування          = {{36 ОБрМП ЗСУ|1}}
| командування        =
| битви               = [[Російсько-українська війна (з 2014)|Російсько-українська війна]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За мужність III ступеня|2022}}
{{!)}}
}}
{{однофамільці|Архипчук}}
'''Олекса́ндр Олекса́ндрович Архипчу́к''' — [[молодший сержант]] [[Збройні сили України|Збройних сил України]], [[Учасники російсько-української війни А|учасник російсько-української війни]], що загинув у ході [[Російське вторгнення в Україну (2022)|російського вторгнення в Україну в 2022 році]].

== Військова служба ==
Олександр Архипчук обіймав посаду командира відділення — командира установки інженерно-дорожнього взводу інженерно-технічної роти групи інженерного забезпечення миколаївської [[36-та окрема бригада морської піхоти (Україна)|36-ї бригади морської піхоти]]<ref>{{Cite web |date=2022-04-11 |title=Президент Зеленський нагородив 60 бійців миколаївської бригади морської піхоти |url=https://news.pn/uk/public/270455 |access-date=2022-05-11 |website=Преступности.нет |language=ua|first=|last=}}</ref><ref>{{Cite web |date=2022-04-11 |title=Президент Зеленський нагородив бійців миколаївської бригади |url=https://www.nikpravda.com.ua/президент-зеленський-нагородив-бійц/ |access-date=2022-05-11 |website=Миколаївська правда |language=ua |first= |last= |archive-date=11 квітня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220411130453/https://www.nikpravda.com.ua/президент-зеленський-нагородив-бійц/ }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220411130453/https://www.nikpravda.com.ua/президент-зеленський-нагородив-бійц/ |date=2022-04-11 }}</ref>.

== Нагороди ==
* орден «[[Орден «За мужність»|За мужність]]» III ступеня (2022, посмертно) — ''за особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі''.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{УПУ|220/2022|7 квітня 2022|Про відзначення державними нагородами України|link=https://www.president.gov.ua/documents/2202022-42049}}
{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Нормативний контроль|}}
{{Учасники РУВ|загинув=так}}

title: Загальна інформація

Національність: українець

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Збройні сили

Рід військ: Морська піхота

Формування: 36 ОБрМП

Війни / битви: Російсько-українська війна


text:
# Чулувек
Чулувек (пол. Czułówek) — село в Польщі, у гміні Черніхув Краківського повіту Малопольського воєводства.
Населення — 471 особа (2011).

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 237     | 57                 | 160              | 20                   |
| Жінки    | 234     | 47                 | 139              | 48                   |
| Разом    | 471     | 104                | 299              | 68                   |

title: Чулувек

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Чулувек
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Czułówek}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Малопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Краківський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Черніхув (гміна, Краківський повіт){{!}}Черніхув
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 471
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 012
|поштовий індекс        = 32-061 Rybna
|автомобільний код      = KRA
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0315666
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Чулувек''' ({{lang-pl|Czułówek}}) — село в Польщі, у [[Черніхув (гміна, Краківський повіт)|гміні Черніхув]] [[Краківський повіт|Краківського повіту]] [[Малопольське воєводство|Малопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:471}} {{МНОЖИНА:471|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=237 |ЧолПре=57 |ЧолПрац=160 |ЧолПост=20
|Жін=234 |ЖінПре=47 |ЖінПрац=139 |ЖінПост=48
|Разом=471 |РазомПре=104 |РазомПрац=299 |РазомПост=68
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Черніхув (Краківський повіт)}}

{{Малопольське-доробити}}

[[Категорія:Села Краківського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Малопольське воєводство

Повіт: Краківський повіт

Гміна: Черніхув

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: KRA

OSM: ↑2659009 ·R (Ґміна Черніхув)


text:
# Славомир Одживольський
Славомир Одживольський гербу Наленч (пол. Sławomir Odrzywolski, 1846, с. Закшувек, нині дільниця міста Радомсько — 3 квітня 1933, Краків) — польський архітектор.

## Біографія
Народився у селі Закшувек (тепер дільниця міста Радомсько), у родині землевласників. Навчався у Кракові, а протягом 1867—1869 років — у Берліні. Там само працював архітектором. Від 1880 року жив і працював у Кракові. Обіймав посаду професора архітектури в Державному технічному інституті. Займався реставрацією пам'яток, проєктував храми, громадські та житлові будівлі у Кракові та на теренах Малопольщі.
Досліджував архітектуру Ренесансу в Польщі, займався пошуком польського народного стилю в архітектурі. Автор численних публікацій. Серед них зокрема фундаментальна праця «Ренесанс у Польщі» («Renesans w Polsce», Відень, 1899) i серії «Пам'ятки мистецького промислу в Польщі» («Zabytki przemysłu artystycznego w Polsce», станом на 1894 рік вийшло 6 зошитів). Остання ілюстрована значною мірою особисто Одживольським, а також за участі Діонісія Кшичковського, П. Козловського, Франциска Мончинського, А. Ковальського та Зигмунта Генделя.
Входив до комітету, який займався організацією ретроспективного відділу Галицької крайової виставки у Львові 1894 року. Член Краківського технічного товариства. На початку грудня 1908 року у складі делегації товариства брав участь у Першому з'їзді делегатів польських архітектурних кіл у Кракові. Член журі конкурсу проєктів реконструкції львівської ратуші (1908), проєктів дому управління залізниці у Львові (1912), двору родини Влодків у Неговичі (1913), проєктів регуляції вулиці Вольської у Кракові (1914). Член Краківського кола архітекторів, а 1912 року обраний його президентом. Входив до спілки архітекторів Краківського воєводства. Був у складі Комітету польських техніків у Відні (близько 1915). 1910 року експонував проєкти костелу Єлизавети у Львові, промислової школи і прибуткових будинків у Кракові з фотографіями реалізованих споруд на виставці польських архітекторів у Львові.
Помер у Кракові, похований у родинному гробівці на Раковицькому цвинтарі, поле № 40.

## Роботи
- Перебудова палацу князів Радзивіллів на Вільгельмштрассе в Берліні (1875–1878).
- Дерев'яний костел у Східниці (1896). Ймовірно, єдина відома дерев'яна будівля Одживольського. Втрачений у 1950-х.[14]
- Школа в Бялій коло Бєльська (1898).
- Парафіяльний костел у Мровлі. Проєкт розроблено 1894 року спільно з Каролем Зарембою, реалізовано у 1895–1900 роках. До 1897 Одживольський керував спорудженням спільно із Зарембою, далі — самостійно. Головний вівтар, амвон, хрестильниця, лави і орган виконані за проєктом Одживольського.[15]
- Програма реставрації вежі в Ясній Гурі, створена спільно Юзефом Дзеконським, Стефаном Шиллером. Передбачала відтворення вежі, але в більших розмірах. Керував реконструкцією Шиллер у 1901—1906 роках. Спільно створено також документацію на перебудову галереї, яка примикає до каплиці Найсвятішої Марії Панни. Роботи з її перебудови мали розпочатись 1910 року, але були зупинені через протести Товариства опіки над пам'ятками минулого.[16]
- Дім краківського Технічного товариства на вулиці Страшевського, 28. 1905 року один із двох проєктів Одживольського здобув перше місце на конкурсі серед членів товариства і до кінця 1906 року реалізований під особистим керівництвом автора за співпраці Альфреда Крамарського і Станіслава Вальца. Скульптурне оздоблення Яна Рашки, вітражі фірми Екельського і Туха.[17]
- Корпуси Державної промислової школи у Кракові на алеї Міцкевича, 5 (1897–1912). Проєкти експонувались на виставці польських архітекторів у Львові 1910 року.[12]
- Парафіяльні костели в Альбіговій, Рабці, Рувному, Рудаві.
- Гімназія в місті Ясло.
- Житлові будинки на вулиці Баторія, 23, 25, 25 у Кракові.
- Житлові будинки на вулиці Пілсудського, 16, 32, 34, 36 у Кракові.
- Власний дім на вулиці Студентській, 19 у Кракові.
- Дім Рільничого товариства на площі Щепанській, 8 у Кракові.
- Реставрація Зигмунтовської каплиці на Вавелі протягом 18 років. Крипта Адама Міцкевича та Юліуша Словацького на Вавелі.

Нереалізовані конкурсні проєкти
- Ощадна каса у Львові — третя премія (1888)[18].
- Театр у Кракові — II місце (1889). Пізніше проєкт експонувався на міжнародній виставці у Турині.
- Костел Єлизавети у Львові — одна з двох перших премій, (1903, друга — Теодора Тальовського).[19]  Проєкт експонувався на виставці польських архітекторів у Львові 1910 року.[12]
- Ратуша у Кракові у змішаному неоренесансно-неоготичному стилі (1904). Серед 24 претендентів проєкт Одживольського відзначено однією з двох других нагород (ще одну отримав архітектор Грав'є).[20]  Проєкт експонувався на виставці польських архітекторів у Львові 1910 року.[12]
- Проєкт реставрації двох кам'яниць напроти катедри на Вавелі у Кракові для потреб Катедрального музею. Виконаний до 1904 року. Не реалізований. У 1905—1906 роках реставрацію здійснено за проєктом Зигмунта Генделя.[21]
- Два проєкти будинку Гірничої академії у Кракові. Створені для конкурсу 1913 року, співавтор Адам Балленштедт. Обидві роботи отримали різного ступеня відзнаки.[22]
- II місце на конкурсі проєктів будинку Каси хворих у Кракові (1925, співавтор Роман Бандурський).[23]
- Проєкт нового будинку Львівського університету на нинішній вулиці Грушевського. Виконаний для конкурсу 1913 року. Співавтор Адам Балленштедт. Опублікований того ж року у збірці, присвяченій конкурсу.[24]
- Конкурсний проєкт будівлі Окружної дирекції пошти і телеграфу у Кракові. Не здобув нагород, однак придбаний журі. Співавтор Альфред Крамарський. [25]

title: Славомир Одживольський

wikitext:
{{Однофамільці|Одживольський}}
{{Архітектор
|зображення                = Славомир Одживольський.jpg
|розмір                    =
|підпис                    =
|ім'я                      = Славомир Одживольський
|справжнє ім'я             =
|громадянство              =
|дата народження           = 1846
|місце народження          = Закшувек
|дата смерті               = 3.4.1933
|місце смерті              = [[Краків]]
|працював у містах         = [[Берлін]], Краків
|стиль                     =
|найважливіші споруди      =
|містобудівні проєкти      =
|реставрація пам'яток      =
|нереалізовані проєкти     =
|наукові праці             =
|нагороди                  =
|Commons                   = Sławomir Odrzywolski
}}
'''Славомир Одживольський''' гербу [[Наленч]] ({{lang-pl|Sławomir Odrzywolski}}, [[1846]], с. Закшувек, нині дільниця міста [[Радомсько]] — [[3 квітня]] [[1933]], [[Краків]]) — польський архітектор.

== Біографія ==
Народився у селі Закшувек (тепер дільниця міста [[Радомсько]]), у родині землевласників. Навчався у [[Краків|Кракові]], а протягом [[1867]]—[[1869]] років — у Берліні. Там само працював архітектором. Від [[1880]] року жив і працював у Кракові. Обіймав посаду професора архітектури в Державному технічному інституті. Займався реставрацією пам'яток, проєктував храми, громадські та житлові будівлі у Кракові та на теренах [[Малопольща|Малопольщі]].

Досліджував архітектуру [[Ренесанс]]у в Польщі, займався пошуком польського народного стилю в архітектурі. Автор численних публікацій. Серед них зокрема фундаментальна праця «Ренесанс у Польщі» («Renesans w Polsce», Відень, [[1899]])<ref>''Łuszczkiewicz W.'' Renesans w Polsce. Nowa publikacya prof. Sławomira Odrzywolskiego // [[Architekt]]. — 1900. — № 1. — S. 17—22.</ref> i серії «Пам'ятки мистецького промислу в Польщі» («Zabytki przemysłu artystycznego w Polsce», станом на [[1894]] рік вийшло 6 зошитів). Остання ілюстрована значною мірою особисто Одживольським, а також за участі [[Діонісій Кшичковський|Діонісія Кшичковського]], П. Козловського, [[Франциск Мончинський|Франциска Мончинського]], А. Ковальського та [[Зигмунт Гендель|Зигмунта Генделя]].<ref>Nowe książki // [[Tygodnik Ilustrowany]]. — 23 lipca 1894. — № 31 (240). — S. 80.</ref>

Входив до комітету, який займався організацією ретроспективного відділу [[Загальна вистава Краєва у Львові|Галицької крайової виставки]] у Львові [[1894]] року.<ref>''Lewicki J.'' Między tradycją… — S. 107.</ref> Член Краківського технічного товариства. На початку грудня [[1908]] року у складі делегації товариства брав участь у Першому з'їзді делегатів польських архітектурних кіл у Кракові.<ref>Protokół I zjazdu Kół architektonicznych polskich w Krakowie // [[Czasopismo Techniczne]]. — 1909. — № 1. — S. 5; Z I-go Zjazdu Delegatów Kół Architektonicznych Polskich w Krakowie (1908) // Przegląd Techniczny. — 1908. — № 52. — S. 635.</ref> Член журі конкурсу проєктів реконструкції [[Львівська ратуша|львівської ратуші]] ([[1908]])<ref>Konkurs na rekonstrukcję ratusza we Lwowie // Architekt. — 1908. — № 2-3. — S. 15; Z konkursu projektów rekonstrukcyi ratusza m. Lwowa // Przegląd Techniczny. — 1908. — № 17. — S. 220.</ref>, проєктів дому управління залізниці у Львові ([[1912]])<ref>Rozstrzygnięcie konkursu na szkice gmachu administr. kolei państw. we Lwowie // Architekt. — 1911. — № 3. — S. 49;  Nowa Reforma. — 10 marca 1911. — № 114. — S. 2.</ref>, двору родини Влодків у Неговичі ([[1913]])<ref>Konkursy // Architekt. — 1914. — № 1—2. — S. 30.</ref>, проєктів регуляції вулиці Вольської у Кракові ([[1914]])<ref>Konkurs na regulację wylotu ulicy Wolskiej i zużytkowanie błoń miejskich i okolicy w Krakowie // Architekt. — 1913. — № 11. — S. 163; Program i warunki konkursu // Architekt. — 1914. — № 6—7. — S. 92.</ref>. Член Краківського кола архітекторів, а [[1912]] року обраний його президентом.<ref>Koło Architektów w Krakowie // Architekt. — 1912. — № 11—12. — S. 126.</ref> Входив до спілки архітекторів Краківського воєводства.<ref>Spis członków z nowemi adresami // Architekt. — 1930. — № 3—4. — S. 61.</ref> Був у складі Комітету польських техніків у Відні (близько [[1915]]).<ref>''Lewicki J.'' Między tradycją a nowoczesnością: architektura Lwowa lat 1893–1918. — Warszawa: Neriton, 2005. — S. 444. — ISBN 83-88372-29-7.</ref> [[1910]] року експонував проєкти костелу Єлизавети у Львові, промислової школи і прибуткових будинків у Кракові з фотографіями реалізованих споруд на виставці польських архітекторів у Львові.<ref name="ct1910">Sprawozdanie Komitetu Wystawy Architektów polskich // Czasopismo Techniczne. — 1910. — № 24. — S. 387.</ref>

Помер у Кракові, похований у родинному гробівці на [[Раковицький цвинтар|Раковицькому цвинтарі]], поле № 40.<ref>''Grodziska-Ożóg K.'' Cmentarz Rakowicki w Krakowie. — Wyd. drugie uzupełnione i poprawione. — Kraków : Wydawnictwo Literackie, 1987. — S. 130. — ISBN 83-08-01428-3.</ref>

== Роботи ==
* Перебудова палацу князів Радзивіллів на Вільгельмштрассе в [[Берлін]]і ([[1875]]–[[1878]]).
* Дерев'яний костел у [[Східниця|Східниці]] ([[1896]]). Ймовірно, єдина відома дерев'яна будівля Одживольського. Втрачений у [[1950-ті|1950-х]].<ref>''Quirini-Popławski R.'' Kościół parafialny p. w. Bl. Kingi w Schodnicy // Kościoły i klasztory rzymskokatolickie dawnego województwa ruskiego. — Międzynarodowe Centrum Kultury, 1998. — Т. 6. — S. 167–171.</ref>
* Школа в Бялій коло Бєльська ([[1898]]).
* Парафіяльний костел у [[Мровля|Мровлі]]. Проєкт розроблено [[1894]] року спільно з [[Кароль Заремба|Каролем Зарембою]], реалізовано у [[1895]]–[[1900]] роках. До [[1897]] Одживольський керував спорудженням спільно із Зарембою, далі — самостійно. Головний вівтар, амвон, хрестильниця, лави і орган виконані за проєктом Одживольського.<ref>Nasze ryciny // Architekt. — 1901. — № 9. — S. 142. — Tab. III; ''Odrzywolski S.'' Kościół parafialny w Mrowli // Architekt. — 1902. — № 7. — S. 87—88.</ref>
* Програма реставрації вежі в [[Ясна Ґура|Ясній Гурі]], створена спільно [[Юзеф Піус Дзеконський|Юзефом Дзеконським]], Стефаном Шиллером. Передбачала відтворення вежі, але в більших розмірах. Керував реконструкцією Шиллер у [[1901]]—[[1906]] роках. Спільно створено також документацію на перебудову галереї, яка примикає до каплиці Найсвятішої Марії Панни. Роботи з її перебудови мали розпочатись [[1910]] року, але були зупинені через протести Товариства опіки над пам'ятками минулого.<ref>''Majdowski A.'' Rzymskokatolickie budownictwo kultowe w twórczości projektowej Józefa P. Dziekońskiego (1844-1927) // Nasza Przeszłość: studia z dziejów Kościoła i kultury katolickiej w Polsce. — Kraków : Wydaw. Instytutu Teologicznego Księży Misjonarzy, 1990. — T. 68. — S. 217—218.</ref>
* Дім краківського Технічного товариства на вулиці Страшевського, 28. [[1905]] року один із двох проєктів Одживольського здобув перше місце на конкурсі серед членів товариства і до кінця [[1906]] року реалізований під особистим керівництвом автора за співпраці Альфреда Крамарського і Станіслава Вальца. Скульптурне оздоблення Яна Рашки, вітражі фірми Екельського і Туха.<ref>Architekt. — 1905. — № 5. — S. 79—80, tabl. 27—28; Architekt. — 1905. — № 6. — S. 95—96; ''Ostap.'' Dom Towarzystwa technicznego w Krakowie // Architekt. — 1907. — № 1. — S. 13—20, tabl. I-IV.</ref>
* Корпуси Державної промислової школи у [[Краків|Кракові]] на алеї Міцкевича, 5 ([[1897]]–[[1912]]). Проєкти експонувались на виставці польських архітекторів у Львові [[1910]] року.<ref name="ct1910"/>
* Парафіяльні костели в Альбіговій, [[Рабка-Здруй|Рабці]], [[Рувне (Підкарпатське воєводство)|Рувному]], Рудаві.
* Гімназія в місті [[Ясло]].
* Житлові будинки на вулиці Баторія, 23, 25, 25 у Кракові.
* Житлові будинки на вулиці Пілсудського, 16, 32, 34, 36 у Кракові.
* Власний дім на вулиці Студентській, 19 у Кракові.
* Дім Рільничого товариства на площі Щепанській, 8 у Кракові.
* Реставрація Зигмунтовської каплиці на Вавелі протягом 18 років. Крипта Адама Міцкевича та Юліуша Словацького на Вавелі.

;Нереалізовані конкурсні проєкти
* Ощадна каса у Львові — третя премія ([[1888]])<ref>Gmach Galicyjskiej kasy oszczędności we Lwowie // Architekt. — 1900. — № 1. — S. 10.</ref>.
* Театр у Кракові — II місце ([[1889]]). Пізніше проєкт експонувався на міжнародній виставці у [[Турин]]і.
* [[Церква святих Ольги і Єлизавети|Костел Єлизавети]] у Львові — одна з двох перших премій, ([[1903]], друга — [[Тальовський Теодор-Мар'ян|Теодора Тальовського]]).<ref>{{книга |автор = |частина = |заголовок = Архітектура Львова: Час і стилі. XIII—XXI ст|оригінал = |посилання = |відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = Центр Європи|рік = 2008|том = |сторінки = 449|сторінок = |серія = |isbn = 978-966-7022-77-8|тираж = }}</ref>  Проєкт експонувався на виставці польських архітекторів у Львові [[1910]] року.<ref name="ct1910"/>
* Ратуша у Кракові у змішаному неоренесансно-неоготичному стилі ([[1904]]). Серед 24 претендентів проєкт Одживольського відзначено однією з двох других нагород (ще одну отримав архітектор Грав'є).<ref>Konkurs na ratusz w Krakowie // Tygodnik Ilustrowany. — 1904. — № 9. — S. 177–178.</ref>  Проєкт експонувався на виставці польських архітекторів у Львові [[1910]] року.<ref name="ct1910"/>
* Проєкт реставрації двох кам'яниць напроти катедри на Вавелі у Кракові для потреб Катедрального музею. Виконаний до [[1904]] року. Не реалізований. У [[1905]]—[[1906]] роках реставрацію здійснено за проєктом [[Зигмунт Гендель|Зигмунта Генделя]].<ref>''Urban J.'' Muzeum Katedralne na Wawelu // Muzealnictwo. — 2008. — № 49. — S. 115.</ref>
* Два проєкти будинку Гірничої академії у Кракові. Створені для конкурсу [[1913]] року, співавтор Адам Балленштедт. Обидві роботи отримали різного ступеня відзнаки.<ref>Protokół sądu konkursowego nad projektami gmachu Akademii Górniczej w Krakowie // Architekt. — 1913. — № 11. — S. 149–153, tabl. 28; Konkursy // Architekt. — 1913. — № 12. — S. 182; Sprawy bieżące // Czasopismo Techniczne. — 1913. — № 31. — S. 372.</ref>
* II місце на конкурсі проєктів будинку Каси хворих у Кракові ([[1925]], співавтор [[Роман Бандурський]]).<ref>Konkurs na gmach Kasy chorych w Krakowie // Architekt. — 1925. — № 3. — S. 8—10; Kronika // Rzeczy Piękne. — 1925. — № 4. — S. 92.</ref>
* Проєкт нового будинку [[Львівський університет|Львівського університету]] на нинішній вулиці Грушевського. Виконаний для конкурсу [[1913]] року. Співавтор Адам Балленштедт. Опублікований того ж року у збірці, присвяченій конкурсу.<ref>Projekty konkursowe nowego gmachu Uniwersytetu we Lwowie // Architekt. — 1913. — № 11. — S. 162.</ref>
* Конкурсний проєкт будівлі Окружної дирекції пошти і телеграфу у Кракові. Не здобув нагород, однак придбаний журі. Співавтор Альфред Крамарський. <ref>Architekt. — 1922. — № 5. — S. 44; Rozstrzygnięcie konkursu na budowę gmachów pocztowych // Nowa Reforma. — 28 stycznia 1922. — № 23. — S. 2.</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* Odrzywolski Nalęcz Sławomir // Mała encyklopedia Krakowa. — Wyd. trzecie. — Kraków: Wanda, 1999. — S. 353—354. — ISBN 83-87023-08-6.
* Odrzywolski-Nalęcz Sławomir // Wielka Encyklopedia Powszechna PWN. — Państwowe Wydawnictwo Naukowe, 1966. — T. 8. — S. 158.
* Sławomir Nalęcz-Odrzywolski // Architektura i Budownictwo. — 1933. — № 4. — S. 129.
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Мистецтво|Архітектура}}
{{DEFAULTSORT:Одживольський Славомир}}
[[Категорія:Архітектори Кракова]]
[[Категорія:Уродженці Лодзинського воєводства]]
[[Категорія:Померли в Кракові]]
[[Категорія:Архітектори XX століття]]
[[Категорія:Архітектори XIX століття]]

title: Славомир Одживольський

Народження: 1846Закшувек

Смерть: 3 квітня 1933Краків

Поховання: Раковицький цвинтар

Країна · (підданство): Республіка Польща

Діяльність: архітектор

Праця в містах: Берлін, Краків

Членство: Kraków Society of Friends of Fine Artsd і Towarzystwo Miłośników Historii i Zabytków Krakowad


text:
# Кудлаєнко Дмитро Нестерович
Дмитро́ Не́стерович Кудлає́нко  (23 лютого 1948 року, село Кудлаї, Немирівський район, Вінницька область, УРСР — 7 грудня 2020 року, місто Вінниця, Україна) — український художник декоративно-прикладного мистецтва, скульптура, живопис. Дружина — Кудлаєнко Антоніна Олегівна. Діти: Кудлаєнко Назар Дмитрович та Кудлаєнко Олена Дмитрівна.

## Життєпис
У 1976 році закінчив Львівський державний інститут прикладного та декоративного мистецтва, відділення інтер'єр та обладнання. Педагоги: В. І. Якунін, В. А. Овсійчук, керівник дипломної роботи — В. В. Савін.
У 1976 році, після навчання, направлений на роботу до Чечельницького Райпромкобінату у Вінницькій області. Працював художником-модельєром.
З 1977 року працював у Вінницькому художньо-виробничому комбінаті.
З 1977 року учасник обласних та всеукраїнських художніх виставок.
Учасник всеукраїнських симпозіумів по скульптурі: м. Луцьк — 2002 р., Буша — 2003 р., пленеру у с. Степашки — 2004 р. Перша персональна виставка митця відбулася у 2000 році у м. Вінниці. Експонувалась вона у виставковій залі ВООНСХУ.
Член Національної спілки художників України з 1990 р.
Працював у техніках кераміки та дерева, у галузі декоративного панно та станкової скульптури, живопис.
- Літературно-мистецька премія «Кришталева вишня» (2021)[3]

## Галерея
- "Світовид", піщаник, м. Луцьк

title: Кудлаєнко Дмитро Нестерович

wikitext:
{{Художник
|ім'я =
|оригінал імені =
|зображення = Кудлаєнко Дмитро Нестерович.jpg
|ширина =
|підпис =
|при народженні =
|дата народження = 23.02.1948
|місце народження =
|дата смерті = 7.12.2020
|місце смерті = м. [[Вінниця]], [[Україна]]
|національність =
|громадянство = Україна
|жанр = декоративно-прикладне мистецтво, скульптура, живопис
|навчання = Львівський державний інститут прикладного та декоративного мистецтва
|напрямок =
|роки творчості =
|покровитель =
|вплив =
|вплив на =
|твори =
|нагороди = <!--  {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
|премії =
|звання =
|Опис1 = Членство
|значення1 = [[НСХУ]]
|автограф =
|сайт =
}}
'''Дмитро́ Не́стерович Кудлає́нко ''' (23 лютого 1948 року, село [[Кудлаї]], [[Немирівський район]], [[Вінницька область]], [[УРСР]] — 7 грудня 2020 року, місто [[Вінниця]], [[Україна]])<ref>{{Cite web|title=Кудлаєнко Дмитро Несторович — Енциклопедія Сучасної України|url=http://esu.com.ua/search_articles.php?id=620|website=esu.com.ua|accessdate=2021-05-30|last=Т. Г. Журунова, Л. Н. Гринюк|date=2020|archive-date=2 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210602214529/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=620}}</ref> — український художник декоративно-прикладного мистецтва, скульптура, живопис. Дружина — Кудлаєнко Антоніна Олегівна. Діти: Кудлаєнко Назар Дмитрович та Кудлаєнко Олена Дмитрівна.

== Життєпис ==
У 1976 році закінчив [[Львівський державний інститут прикладного та декоративного мистецтва]], відділення інтер'єр та обладнання<ref>{{Cite web|title=Кудлаенко Д.Н.|url=http://vinspilka.narod.ru/mut/kud/kud.html|website=vinspilka.narod.ru|accessdate=2021-05-30|publisher=Вінницька обласна організація Національної Спілки художників України|archive-date=2 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210602213546/http://vinspilka.narod.ru/mut/kud/kud.html}}</ref>. Педагоги: В. І. Якунін, [[Овсійчук Володимир Антонович|В. А. Овсійчук]], керівник дипломної роботи — В. В. Савін.

У 1976 році, після навчання, направлений на роботу до Чечельницького Райпромкобінату у Вінницькій області. Працював художником-модельєром.

З 1977 року працював у Вінницькому художньо-виробничому комбінаті.

З 1977 року учасник обласних та всеукраїнських художніх виставок.

Учасник всеукраїнських симпозіумів по скульптурі: м. Луцьк — 2002 р., Буша — 2003 р., пленеру у с. Степашки — 2004 р. Перша персональна виставка митця відбулася у 2000 році у м. Вінниці. Експонувалась вона у виставковій залі ВООНСХУ.

Член [[Національна спілка художників України|Національної спілки художників України]] з 1990 р.

Працював у техніках кераміки та дерева, у галузі декоративного панно та станкової скульптури, живопис.
* [[Літературно-мистецька премія «Кришталева вишня»]] (2021)<ref>[http://krasnoslov.org.ua/zatverdzhennya-laureativ-2019-2023-rokiv-premiji-kryshtaleva-vyshnya/ Затвердження лауреатів 2019-2023 років премії «Кришталева вишня» // Сайт Вінницької письменницької організації НСПУ «Краснослов». – 2024. – 26 червня.]</ref><br/>

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Світовид, піщаник, м. Луцьк.jpg|'''"Світовид", піщаник, м. Луцьк'''
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Кудлаєнко Дмитро Несторович / Т. Г. Журунова, Л. Н. Гринюк // Енциклопедія Сучасної України [Електронний ресурс] / Редкол.: І. М. Дзюба, А. І. Жуковський, М. Г. Железняк [та ін.] ; НАН України, НТШ. — К. : Інститут енциклопедичних досліджень НАН України, 2020. — Режим доступу: https://esu.com.ua/article-620
* «Мистецтво Вінниччини»

[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 23 лютого]]
[[Категорія:Народились 1948]]
[[Категорія:Уродженці Немирівського району]]
[[Категорія:Випускники Львівської національної академії мистецтв]]
[[Категорія:Члени Національної спілки художників України]]
[[Категорія:Художники Вінниці]]
[[Категорія:Українські скульптори]]

title: |значення1= |Опис1=

Народження: 23 лютого 1948 · Немирівський район, Вінницька область, Українська РСР, СРСР

Смерть: 7 грудня 2020 (72 роки)

Діяльність: художник

Член: Національна спілка художників України


text:
# FBXO4
FBXO4 (англ. F-box protein 4) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 5-ї хромосоми. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 387 амінокислот, а молекулярна маса — 44 136.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MAGSEPRSGT |  | NSPPPPFSDW |  | GRLEAAILSG |  | WKTFWQSVSK |  | ERVARTTSRE |
| EVDEAASTLT |  | RLPIDVQLYI |  | LSFLSPHDLC |  | QLGSTNHYWN |  | ETVRDPILWR |
| YFLLRDLPSW |  | SSVDWKSLPD |  | LEILKKPISE |  | VTDGAFFDYM |  | AVYRMCCPYT |
| RRASKSSRPM |  | YGAVTSFLHS |  | LIIQNEPRFA |  | MFGPGLEELN |  | TSLVLSLMSS |
| EELCPTAGLP |  | QRQIDGIGSG |  | VNFQLNNQHK |  | FNILILYSTT |  | RKERDRAREE |
| HTSAVNKMFS |  | RHNEGDDQQG |  | SRYSVIPQIQ |  | KVCEVVDGFI |  | YVANAEAHKR |
| HEWQDEFSHI |  | MAMTDPAFGS |  | SGRPLLVLSC |  | ISQGDVKRMP |  | CFYLAHELHL |
| NLLNHPWLVQ |  | DTEAETLTGF |  | LNGIEWILEE |  | VESKRAR    |  |            |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Кодований геном білок за функцією належить до фосфопротеїнів.
Задіяний у таких біологічних процесах, як убіквітинування білків, альтернативний сплайсинг, поліморфізм.
Локалізований у цитоплазмі.

title: FBXO4

wikitext:
{{Картка гена}}
'''FBXO4''' ({{lang-en|F-box protein 4}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на короткому плечі 5-ї хромосоми.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:13583 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:13583 |language=англ. |accessdate=5 вересня 2017 |archive-date=5 липня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170705023926/http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:13583 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170705023926/http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:13583 |date=2017-07-05 }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 387 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 44 136<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/Q9UKT5#sequences |title=UniProt, Q9UKT5 |language=англ. |accessdate=5 вересня 2017 |archive-date=7 листопада 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161107213224/http://www.uniprot.org/uniprot/Q9UKT5#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MAGSEPRSGT		NSPPPPFSDW		GRLEAAILSG		WKTFWQSVSK		ERVARTTSRE

EVDEAASTLT		RLPIDVQLYI		LSFLSPHDLC		QLGSTNHYWN		ETVRDPILWR

YFLLRDLPSW		SSVDWKSLPD		LEILKKPISE		VTDGAFFDYM		AVYRMCCPYT

RRASKSSRPM		YGAVTSFLHS		LIIQNEPRFA		MFGPGLEELN		TSLVLSLMSS

EELCPTAGLP		QRQIDGIGSG		VNFQLNNQHK		FNILILYSTT		RKERDRAREE

HTSAVNKMFS		RHNEGDDQQG		SRYSVIPQIQ		KVCEVVDGFI		YVANAEAHKR

HEWQDEFSHI		MAMTDPAFGS		SGRPLLVLSC		ISQGDVKRMP		CFYLAHELHL

NLLNHPWLVQ		DTEAETLTGF		LNGIEWILEE		VESKRAR

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Кодований геном білок за функцією належить до [[фосфопротеїн]]ів.
Задіяний у таких біологічних процесах, як убіквітинування білків, [[альтернативний сплайсинг]], поліморфізм.
Локалізований у [[цитоплазма|цитоплазмі]].

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=A family of mammalian F-box proteins. |journal=Curr. Biol. |автор=Winston J.T., Koepp D.M., Zhu C., Elledge S.J., Harper J.W. |дата=1999 |сторінки=1180 — 1182|volume=9}} {{PMID|10531037}} {{DOI|10.1016/S0960-9822(00)80021-4}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=Genome Res. |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
* {{cite journal|назва=The F-box protein FBX4 targets PIN2/TRF1 for ubiquitin-mediated degradation and regulates telomere maintenance. |journal=J. Biol. Chem. |автор=Lee T.H., Perrem K., Harper J.W., Lu K.P., Zhou X.Z. |дата=2006 |сторінки=759 — 768|volume=281}} {{PMID|16275645}} {{DOI|10.1074/jbc.M509855200}}
* {{cite journal|назва=Structural basis of dimerization-dependent ubiquitination by the SCF(Fbx4) ubiquitin ligase. |journal=J. Biol. Chem. |автор=Li Y., Hao B. |дата=2010 |сторінки=13896 — 13906|volume=285}} {{PMID|20181953}} {{DOI|10.1074/jbc.M110.111518}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 5 (людина)|Хромосома 5]]
{{protein-stub}}

{{Портали|Біологія|Хімія}}{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Некатегоризовані білки]]

title: FBXO4

PDB: Пошук ортологів: PDBe RCSB

title: Ідентифікатори

Символи: FBXO4, FBX4, F-box protein 4

Зовнішні ІД: OMIM: 609090 MGI: 2146220 HomoloGene: 8134 GeneCards: FBXO4

Молекулярна функція: • GO:0001948, GO:0016582 protein binding · • protein homodimerization activity · • GO:1904264, GO:1904822, GO:0090622, GO:0090302 ubiquitin protein ligase activity · • GO:0050372 ubiquitin-protein transferase activity

Клітинна компонента: • ubiquitin ligase complex · • гіалоплазма · • SCF ubiquitin ligase complex · • цитоплазма

Біологічний процес: • SCF-dependent proteasomal ubiquitin-dependent protein catabolic process · • telomere maintenance · • positive regulation of protein ubiquitination · • ubiquitin-dependent protein catabolic process · • protein polyubiquitination · • common myeloid progenitor cell proliferation · • protein destabilization · • positive regulation of protein polyubiquitination · • GO:0010260 старіння людини · • negative regulation of fibroblast proliferation · • cellular response to ionizing radiation · • cellular homeostasis · • regulation of DNA damage checkpoint · • negative regulation of protein localization to nucleus · • posttranscriptional regulation of gene expression · • Убіквітин-залежний протеоліз · • regulation of protein stability · • positive regulation of telomere maintenance via telomerase · • посттрансляційна модифікація

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

UniProt: | Q9UKT5 | · | Q8CHQ0 |

Ортологи: Вікідані

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Нюхальна сіль
Ню́́хальна сіль — лікарська форма для вдихання летких лікарських речовин. Уживається у деяких країнах при непритомності й сп'янінні.

## Історія
Нюхальні солі уживали ще давні римляни: Пліній Старший згадує їх як «аміачну сіль» (Hammoniacus sal). Існують свідоцтва уживання алхіміками sal ammoniac, тобто нашатиру. У XVII ст. з'явилася інша назва нюхальної солі — «сіль оленячих рогів» — через те, що її отримували дистиляцією розчину оленячих рогів та копит. Нюхальна сіль була поширена у вікторіанській Британії для опам'ятання знепритомнілих дам, у деяких місцях констеблі спеціально носили з собою коробочку з нюхальною сіллю для цієї мети. Солі могли бути розчинені в оцті або спирту разом з віддушкою. У цьому випадку таким розчином змочували губку, яку носили у спеціальній коробочці, яка звалася «вінегрет» (vinaigrette — від фр. vinaigre — «оцет»). Уживання нюхальних солей в аптечках першої допомоги було рекомендоване Британським Червоним Хрестом та Швидкою Допомогою Св. Іоанна під час Другої Світової війни.

## Фармакологічна дія
Найбільш поширені нюхальні солі на аміачній основі. Вони складаються з грудок вуглеамонієвої солі ((NH4)2CO3), зволожених нашатирним спиртом, з додаванням летких ароматних речовин (скипидару, лавандової, бергамотової олії, терпеніолу, ментолу, камфори). Нюхальна сіль виділяє аміак, який подразнює слизові оболонки носа та легень і спричинює вдихальний рефлекс. Аміак також збільшує частоту серцевих скорочень, кров'яний тиск, стимулює мізкову діяльність збудженням симпатичної нервової системи, в той час як непритомність викликають надмірна активність парасимпатичної нервової системи, зокрема активізація блукаючого нерва, яка зменшує частоту биття серця і перфузію мозку..
Кислі нюхальні солі містять грудки оцтовонатрієвої солі (ацетату натрію) або оцтовокалієвої солі (ацетату калію) змочені льодяною оцтовою кислотою (5-6 % ваги солі). Їх уживають при знепритомненні аналогічно оцту.

## У спорті
Нюхальна сіль уживається для опритомнення спортсменів, зокрема боксерів після нокаута з втратою притомності. На жаль, поширене уживання нюхальної солі як засобу допінгу, зокрема важкоатлетами, стронґменами (ломусами) та хокеїстами. Серед відомих спортсменів, які уживали нюхальні солі як допінг Філ Кессел, Олександр Овечкін, Тайлер Сегін, Сін Монаген, Дерік Брассар, Кейт Кінкейд, Ілля Ковальчук, Бретт Фарв, Пейтон Меннінг, Карлос Бузер, Самюель Ето'о, Давід Деарне, Том Бреді.

## Побічна дія
Аміак токсичний у великих концентраціях і при тривалому вдиханні може призвести до смертельного результату або викликати опіки слизових оболонок порожнини рота або носа. З огляду на це нюхальні солі містять невеликий відсоток аміаку. Уживання нюхальних солей під час спортивних змагань не рекомендується, бо спортсмени таким чином уникають професійної медичної допомоги та госпіталізації, якої можуть потребувати. Під час травми шийних відділів спинного мозку рефлекторне скорочення м'язів при вдиханні пари аміаку може посилити пошкодження.

## Приготування
Існує декілька різних способів приготування солі. Усі вони описані тут. Їх можна розділити на два типи.
Суміші солей, які виділяють аміак при контакті з водою, яка знаходиться у повітрі. Основна небезпека таких сумішей, вони виділяють вуглекислий газ під час реакції. Це, в свою чергу, може спровокувати вибух ємності у разі нещільного закривання чи потрапляння води усередину.
Нашатирний спирт з загущувачами (вата, поліакрилат натрію, альгінат натрію). Основна небезпека таких сумішей, це висока концентрація гідроксиду амонію (більше 25%). Оскільки вдихання великої кількості аміаку може спричинити зупинку дихання і смерть.

## Ароматичні нюхальні солі
Деякі нюхальні солі не містять аміачних чи оцтових сполук. Вони являють собою якийсь абсорбент (іноді кухонну сіль), просочений ароматичними оліями: лавандовою, лимонною, геранієвою, бергамотовою.

## У літературі
У ретроромані «Автомобіль із Пекарської» Андрія Кокотюхи у розділі «Клуб Доміно» згадується нюхальна сіль: «Десь є нашатир або нюхальна сіль, пані Ружено?…». Жінка втрачала свідомість і герої намагалися привести її до тями.

## Інше
Близькою формою є нюхальний порошок — суміш, призначена для уживання понюшками, на зразок нюхального тютюну. Такий порошок складається з борної кислоти, порошка кави, буркуну (іноді нюхального тютюну) з домішками ментолу, тимолу, бетолу. Уживається при нежитю.
Інша близька форма — «холодні папіроси». У трубці на довгому мундштуку між двома шарами вати (марлі) поміщають невеличку кількість ментолу або інших сильнопахучих речовин, і вдихають повітря, яке таким чином насичується їхнім запахом.

title: Нюхальна сіль

wikitext:
[[Файл:M0354 1951-23-102 2.jpg|міні|праворуч|Флакончик з нюхальною сіллю і шкіряний футляр для нього. Франція, XVIII ст.]]
'''Ню́́хальна сіль''' — [[лікарська форма]] для вдихання летких лікарських речовин. Уживається у деяких країнах при непритомності й сп'янінні.

== Історія ==
Нюхальні солі уживали ще давні римляни: [[Пліній Старший]] згадує їх як «аміачну сіль» (''Hammoniacus sal''). Існують свідоцтва уживання [[Алхімія|алхіміками]] ''sal ammoniac'', тобто [[Хлорид амонію|нашатиру]]. У XVII ст. з'явилася інша назва нюхальної солі — «сіль оленячих рогів» — через те, що її отримували дистиляцією розчину оленячих рогів та копит. Нюхальна сіль була поширена у [[Вікторіанська епоха|вікторіанській]] Британії для опам'ятання знепритомнілих дам, у деяких місцях [[Констебль|констеблі]] спеціально носили з собою коробочку з нюхальною сіллю для цієї мети. Солі могли бути розчинені в [[Оцет|оцті]] або [[Етанол|спирту]] разом з віддушкою. У цьому випадку таким розчином змочували губку, яку носили у спеціальній коробочці, яка звалася «вінегрет» (''vinaigrette'' — від {{lang-fr|vinaigre}} — «оцет»)<ref>{{cite web|publisher=Jane Austen Society of North America|title=“Bad Smells” and “Fragrance”: Reading Mansfield Park through the Eighteenth-Century Nose|url=http://www.jasna.org/persuasions/on-line/vol35no1/friedman.html}}</ref>. Уживання нюхальних солей в [[Аптечка|аптечках першої допомоги]] було рекомендоване Британським [[Червоний Хрест|Червоним Хрестом]] та [[Швидка Допомога Святого Іоанна|Швидкою Допомогою Св. Іоанна]] під час [[Друга світова війна|Другої Світової війни]]<ref>{{cite web|publisher=Caring on the home front|title=Air Raids fact sheet: First aid kits|url=http://www.caringonthehomefront.org.uk/factsheets/firstAidKits.htm|accessdate=29 серпня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20081120102118/http://www.caringonthehomefront.org.uk/factsheets/firstAidKits.htm|archivedate=20 листопада 2008|deadurl=yes}}</ref>.

== Фармакологічна дія ==
{{Медпопередження}}
Найбільш поширені нюхальні солі на аміачній основі. Вони складаються з грудок {{li|Карбонат амонію|вуглеамонієвої солі|Q204873}} ((NH4)2CO3), зволожених [[Нашатирний спирт|нашатирним спиртом]], з додаванням летких ароматних речовин ([[Скипидар|скипидару]], лавандової, бергамотової олії, [[Терпеніол|терпеніолу]], [[Ментол|ментолу]], [[Камфора|камфори]]). Нюхальна сіль виділяє [[аміак]], який подразнює слизові оболонки носа та легень і спричинює вдихальний рефлекс. Аміак також збільшує частоту серцевих скорочень, кров'яний тиск, стимулює мізкову діяльність збудженням [[Симпатична нервова система|симпатичної нервової системи]], в той час як непритомність викликають надмірна активність [[Парасимпатична нервова система|парасимпатичної нервової системи]], зокрема активізація [[Блукаючий нерв|блукаючого нерва]], яка зменшує частоту биття серця і [[Перфузія|перфузію]] мозку.<ref>{{cite web|url=http://smellingsalts.org/why-do-smelling-salts-wake-you-up/|title=Why do smelling salts wake you up?|date=7 липня 2015|accessdate=7 липня 2015}}</ref>.

Кислі нюхальні солі містять грудки оцтовонатрієвої солі ([[Ацетат натрію|ацетату натрію]]) або оцтовокалієвої солі ([[Ацетат калію|ацетату калію]]) змочені льодяною [[Оцтова кислота|оцтовою кислотою]] (5-6 % ваги солі). Їх уживають при знепритомненні аналогічно оцту.

== У спорті ==
Нюхальна сіль уживається для опритомнення спортсменів, зокрема [[Бокс|боксерів]] після [[Нокаут|нокаута]] з втратою притомності. На жаль, поширене уживання нюхальної солі як засобу [[Допінг|допінгу]], зокрема [[Важка атлетика|важкоатлетами]], [[Стронґмен|стронґменами]] ([[Ломус|ломусами]]) та [[Хокей із шайбою|хокеїстами]]. Серед відомих спортсменів, які уживали нюхальні солі як допінг [[Філ Кессел]], [[Овечкін Олександр Михайлович|Олександр Овечкін]], [[Тайлер Сегін]], [[Сін Монаген]], [[Дерік Брассар]], [[Кейт Кінкейд]], [[Ковальчук Ілля Валерійович|Ілля Ковальчук]], [[Бретт Фарв]], [[Пейтон Меннінг]], [[Карлос Бузер]], [[Самюель Ето'о]], [[Давід Деарне]], [[Том Бреді]]<ref>{{cite web|last=Freeman|first=Mike|title=A whiff of TROUBLE?|url=http://jacksonville.com/tu-online/stories/020305/sup_17863663.shtml|publisher=The Times-Union|accessdate=2013-01-21}}</ref><ref>{{cite news|last=Ulman|first=Howard|title=NFL: Tom Brady outduels Peyton Manning|url=http://www.thestar.com/sports/football/nfl/article/1268065--nfl-tom-brady-outduels-peyton-manning|publisher=The Associated Press|accessdate=2013-01-21|location=Toronto|date=2012-10-07}}</ref><ref>{{cite web|last=Goldschein|first=Eric|title=Today On ESPN’s Wired Segment: Russell Westbrook Sings Nicki Minaj, Carlos Boozer Doesn’t Like It|url=http://www.sportsgrid.com/nba/westbrook-sings-starships/|publisher=Sports Grind|accessdate=2013-01-21|archive-date=2016-03-05|archive-url=https://web.archive.org/web/20160305025045/http://www.sportsgrid.com/nba/westbrook-sings-starships/}}</ref><ref>{{cite news|last=MONKOVIC|first=TONI|title=Tom Brady Says He Was Sniffing Ammonia|url=http://fifthdown.blogs.nytimes.com/2011/01/18/tom-brady-says-he-was-sniffing-ammonia/|accessdate=2013-1-21|newspaper=The New York Times|date=2011-01-18}}</ref>.

== Побічна дія ==
Аміак токсичний у великих концентраціях і при тривалому вдиханні може призвести до смертельного результату або викликати опіки слизових оболонок порожнини рота або носа. З огляду на це нюхальні солі містять невеликий відсоток аміаку. Уживання нюхальних солей під час спортивних змагань не рекомендується, бо спортсмени таким чином уникають професійної медичної допомоги та госпіталізації, якої можуть потребувати. Під час травми шийних відділів [[Спинний мозок|спинного мозку]] рефлекторне скорочення м'язів при вдиханні пари аміаку може посилити пошкодження.

== Приготування ==
Існує декілька різних способів приготування солі. Усі вони описані [https://www.reddit.com/r/chemistry/comments/1moag0/trying_to_make_my_own_ammonia_based_smelling_salts/ тут]. Їх можна розділити на два типи.

Суміші солей, які виділяють аміак при контакті з водою, яка знаходиться у повітрі. Основна небезпека таких сумішей, вони виділяють [[Діоксид вуглецю|вуглекислий газ]] під час реакції. Це, в свою чергу, може спровокувати вибух ємності у разі нещільного закривання чи потрапляння води усередину.

[[Нашатирний спирт]] з загущувачами ([[вата]], [[поліакрилат натрію]], [[Альгінова кислота|альгінат натрію]]). Основна небезпека таких сумішей, це висока концентрація [[Гідроксид амонію|гідроксиду амонію]] (більше 25%). Оскільки вдихання великої кількості аміаку може спричинити зупинку дихання і смерть.

== Ароматичні нюхальні солі ==
Деякі нюхальні солі не містять аміачних чи оцтових сполук. Вони являють собою якийсь [[абсорбент]] (іноді [[Кухонна сіль|кухонну сіль]]), просочений ароматичними оліями: лавандовою, лимонною, геранієвою, бергамотовою.

== У літературі ==
У ретроромані «[[Автомобіль із Пекарської]]» [[Кокотюха Андрій Анатолійович|Андрія Кокотюхи]] у розділі «Клуб Доміно» згадується нюхальна сіль: «''Десь є нашатир або нюхальна сіль, пані Ружено?…''». Жінка втрачала свідомість і герої намагалися привести її до тями<ref>{{Cite web |url=http://iknigi.net/avtor-andry-kokotyuha/110320-avtomobl-z-pekarskoyi-andry-kokotyuha/read/page-8.html |title=Андрій Кокотюха. Автомобіль із Пекарської. — Розділ «Клуб Доміно» |accessdate=2016-11-26 |archive-date=2016-11-27 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161127023135/http://iknigi.net/avtor-andry-kokotyuha/110320-avtomobl-z-pekarskoyi-andry-kokotyuha/read/page-8.html }}</ref>.

== Інше ==
Близькою формою є нюхальний порошок — суміш, призначена для уживання понюшками, на зразок [[Нюхальний тютюн|нюхального тютюну]]. Такий порошок складається з [[Борна кислота|борної кислоти]], порошка [[Кава|кави]], [[Буркун лікарський|буркуну]] (іноді нюхального тютюну) з домішками [[Ментол|ментолу]], [[Тимол|тимолу]], [[Бетол|бетолу]]. Уживається при [[Нежить|нежитю]].

Інша близька форма — «холодні папіроси». У трубці на довгому [[Мундштук|мундштуку]] між двома шарами [[Вата|вати]] ([[Марля|марлі]]) поміщають невеличку кількість ментолу або інших сильнопахучих речовин, і вдихають повітря, яке таким чином насичується їхнім запахом.

== Див. також ==
* [[Тютюнова пляшечка]]
* [[Помандер]]
* [[Нюхальний тютюн]]

== Джерела ==
* [https://www.reddit.com/r/chemistry/comments/1moag0/trying_to_make_my_own_ammonia_based_smelling_salts/ Trying to make my own ammonia based smelling salts]

== Примітки ==
{{reflist}}
[[Категорія:Перша медична допомога]]
[[Категорія:Лікарські форми]]


text:
# Бабино (присілок, Тосненський район)
Бабино (рос. Бабино) — присілок у Тосненському районі Ленінградської області Російської Федерації.
Населення становить 375 осіб. Належить до муніципального утворення Трубникоборське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований на історичній землі Іжорія.
Згідно із законом від 22 грудня 2004 року № 116-оз належить до муніципального утворення Трубникоборське сільське поселення.

## Населення
| 2007 | 2010 | 2017 |
| ---- | ---- | ---- |
| 351  | ↘302 | ↗375 |

title: Бабино (присілок, Тосненський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Бабино
|назва ін.       = Бабино
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Ленінградська область]]
|район           = [[Тосненський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Трубникоборське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 375
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Ленінградська область
}}
'''Бабино''' ({{lang-ru|Бабино}}) — [[присілок]] у [[Тосненський район|Тосненському районі]] [[Ленінградська область|Ленінградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 375 осіб. Належить до муніципального утворення [[Трубникоборське сільське поселення]].

== Історія ==

Населений пункт розташований на історичній землі [[Іжорія]].

Згідно із законом від [[22 грудня]] [[2004]] року № 116-оз належить до муніципального утворення Трубникоборське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8404788 |title=Областной закон «Об установлении границ и наделении соответствующим статусом муниципального образования Тосненский муниципальный район и муниципальных образований в его составе» |accessdate=2013-07-02 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20090810232929/http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8404788 |archivedate=2009-08-10 |deadlink=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090810232929/http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8404788 |date=2009-08-10 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Бабино (деревня, Тосненский район) }}

{{Населення РФ | Бабино (деревня, Тосненский район) | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Тосненський район}}
{{Leningrad-obl-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Тосненського району]]

title: присілок Бабино

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Ленінградська область

Муніципальний район: Тосненський район

Поселення: Трубникоборське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Бабино · Бабино