text:
# Зарічанська сільська рада (Володимир-Волинський район)
Заріча́нська сільська́ ра́да — колишній орган місцевого самоврядування Володимир-Волинського району Волинської області. Розміщення — село Заріччя.

## Склад ради
Рада складається з 22 депутатів та голови.
Перші вибори депутатів оновленої ради громади та Зарічанського сільського голови відбулись 29 жовтня 2017 року. Було обрано 22 депутати ради, з них (за суб'єктами висування): УКРОП — 14 депутатів, самовисування — 5, Всеукраїнське об'єднання «Свобода» — 2 та Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» — 1 мандат.
Головою громади обрали позапартійного самовисуванця Ігоря Пальонку, тодішнього Зарічанського сільського голову.
При раді створені чотири постійні депутатські комісії:
- з питань бюджету, фінансів, соціально-економічного розвитку, житлово-комунального господарства та сфери послуг;
- з питань законності і правопорядку, депутатської етики, регламенту та регуляторної діяльності;
- з питань земельних відносин, містобудування, екології, підприємницької діяльності та власності;
- з питань інформаційної та молодіжної політики, освіти, науки, охорони здоров'я, соціального захисту населення, культури, спорту, туризму та зв'язків з громадськими організаціями, об'єднаннями.

## Історія
До 14 листопада 2017 року — адміністративно-територіальна одиниця у Володимир-Волинському районі Волинської області з територією 11,317 км² та населенням 4049 осіб (станом на 2001 рік).
Рада складалась з 22 депутатів та голови.
До 2017 року сільській раді підпорядковувались села Заріччя, Дігтів, Новосілки, Орані, Суходоли, Федорівка.

### Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення сільської ради становила 3807 осіб, з яких 1786 чоловіків та 2021 жінка.
За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкало 3957 осіб.

#### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Відсоток |
| ---------- | -------- |
| українська | 98,69 %  |
| російська  | 1,14 %   |
| білоруська | 0,07 %   |
| молдовська | 0,02 %   |
| польська   | 0,02 %   |
| румунська  | 0,02 %   |

### Керівний склад попередніх скликань
| Прізвище, ім'я, по батькові | Основні відомості                                                 | Дата обрання | Дата звільнення |
| --------------------------- | ----------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Матвіюк Віктор Леонтійович  | Сільський голова, 1958 року народження                            | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Пальонка Ігор Анатолійович  | Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний | 31.10.2010   | 25.10.2015      |
| Пальонка Ігор Анатолійович  | Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний | 25.10.2015   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України та ЦВК

### Депутати VII скликання
За результатами місцевих виборів 2015 року:
- Кількісний склад ради: 22
- Кількість обраних: 21
- Кількість мандатів, що залишаються вакантними: 1

#### За суб'єктами висування
| Суб'єкт висування                                          | Кількість обраних депутатів | %     |
| ---------------------------------------------------------- | --------------------------- | ----- |
| Самовисування                                              | 17                          | 80.95 |
| Партія Блок Петра Порошенка «Солідарність»                 | 2                           | 9.52  |
| Політична партія «Українське Об'єднання патріотів — УКРОП» | 1                           | 4.76  |
| Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода»        | 1                           | 4.76  |

#### За округами
| № округу | Прізвище, ім'я, по батькові       | Ким висунуто                                               | Дата нар.                       | Освіта                          | Партійна приналежність                                    | Відомості                                                                     |
| -------- | --------------------------------- | ---------------------------------------------------------- | ------------------------------- | ------------------------------- | --------------------------------------------------------- | ----------------------------------------------------------------------------- |
| 1        | Юхимюк Іван Михайлович            | Самовисування                                              | 09.03.1987                      | вища                            | безпартійний                                              | Зарічанська сільська рада, секретар                                           |
| 2        | Кисляк Валентина Леонтіївна       | Самовисування                                              | 14.07.1959                      | середня спеціальна              | безпартійна                                               | безробітна, пенсіонер                                                         |
| 3        | Нікітін Тарас Миколайович         | Самовисування                                              | 10.05.1984                      | вища                            | безпартійний                                              | Приватне підприємство «Газ-Вода-Тепло», слюсар                                |
| 4        | Призначено повторне голосування   | Призначено повторне голосування                            | Призначено повторне голосування | Призначено повторне голосування | Призначено повторне голосування                           | Призначено повторне голосування                                               |
| 5        | Климчук Роман Романович           | Самовисування                                              | 07.10.1972                      | середня спеціальна              | безпартійний                                              | безробітний                                                                   |
| 6        | Мокрицький Валентин Антонович     | Самовисування                                              | 02.03.1963                      | вища                            | безпартійний                                              | Сектор ЖКГ та інфраструктури Володимир-Волинської РДА, головний спеціаліст    |
| 7        | Пальонка Роман Анатолійович       | Самовисування                                              | 04.02.1985                      | вища                            | безпартійний                                              | ЖЕК № 1 м. Володимир-Волинський, механік                                      |
| 8        | Стипасюк Віктор Агейович          | політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода»        | 10.02.1954                      | професійно-технічна             | член політичної партії Всеукраїнське об'єднання «Свобода» | безробітний, пенсіонер                                                        |
| 9        | Гарбуль Віктор Іванович           | ПАРТІЯ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ»                | 24.05.1957                      | вища                            | член ПАРТІЇ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ»          | ТВО «Агросвіт-Волинь», заступник директора                                    |
| 10       | Гаєвський Олександр Юрійович      | Самовисування                                              | 24.04.1968                      | середня спеціальна              | безпартійний                                              | ЦПМСД м. Володимир-Волинський, завідувач господарством                        |
| 11       | Романчук Любов Олексіївна         | Самовисування                                              | 03.01.1959                      | середня спеціальна              | безпартійна                                               | безробітна, пенсіонер                                                         |
| 12       | Волошинська Людмила Юріївна       | ПАРТІЯ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ»                | 24.04.1974                      | середня спеціальна              | безпартійна                                               | ФАП с. Федорівка, завідувачка                                                 |
| 13       | Будневський Микола Олексійович    | Самовисування                                              | 18.03.1968                      | професійно-технічна             | безпартійний                                              | безробітний                                                                   |
| 14       | Шліхта Юрій Миколайович           | Самовисування                                              | 23.09.1974                      | вища                            | безпартійний                                              | Шахта № 9 «Нововолинська», в.о. Начальника дільниці                           |
| 15       | Климюк Микола Іполітович          | Самовисування                                              | 28.08.1961                      | професійно-технічна             | безпартійний                                              | Фермерське господарство с. Новосілки, підприємець                             |
| 16       | Карпюк Олег Васильович            | Самовисування                                              | 21.09.1965                      | середня спеціальна              | безпартійний                                              | безробітний                                                                   |
| 17       | Стрельніков Ігор Олександрович    | Самовисування                                              | 10.05.1978                      | вища                            | безпартійний                                              | ЗОШ I—III ст. с. Суходоли, вчитель                                            |
| 18       | Мельник Олександр Степанович      | Самовисування                                              | 23.11.1970                      | загальна середня                | безпартійний                                              | безробітний                                                                   |
| 19       | Редько Віктор Васильович          | Самовисування                                              | 07.01.1971                      | загальна середня                | безпартійний                                              | ЗОШ I—III ст. с. Суходоли, водій                                              |
| 20       | Боровець Марія Павлівна           | Самовисування                                              | 10.02.1957                      | середня спеціальна              | безпартійна                                               | безробітна, пенсіонер                                                         |
| 21       | Лазаренко Володимир Володимирович | ПОЛІТИЧНА ПАРТІЯ «УКРАЇНСЬКЕ ОБ'ЄДНАННЯ ПАТРІОТІВ — УКРОП» | 21.04.1953                      | професійно-технічна             | безпартійний                                              | безробітний, пенсіонер                                                        |
| 22       | Тельменко Василь Васильович       | Самовисування                                              | 22.10.1964                      | середня спеціальна              | безпартійний                                              | Селянсько-фермерське господарство, голова селянсько-фермерського господарства |

wikitext:
{{Сільська рада
   | назва               = Зарічанська сільська рада
   | будівля             = <!-- зображення будівлі -->
   | розташування        = <!-- схема розташування -->
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Волинська область]]
   | район               = [[Володимир-Волинський район (1940—2020)|Володимир-Волинський район]]
   | громада             = [[Зарічанська сільська громада (Волинська область)|Зарічанська сільська громада]]
   | центр               = с. [[Заріччя (Володимир-Волинський район)|Заріччя]]
   | голова              = Пальонка Ігор Анатолійович
   | секретар            =
   | кількість членів    = 22 депутати
   | ліквідована         = 17 липня 2020 року
   | код КОАТУУ          = 0720581600
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=4688 Зарічанська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           =
   | щільність           =
   | населені пункти     =
   | поштовий індекс     =
   | телефонний код      =
   | адреса              = <tt>вул. Героїв Майдану, 2-А, с. Заріччя, Володимир-Волинський р-н, Волинська обл., 44740</tt>
   | телефонний номер    =
   | електронна скринька = zaricharada@gmail.com
   | вебсторінка         = [https://zarichanska-rada.gov.ua/ Зарічанська громада]
}}
{{Otheruses|тип=інші ради з назвою}}
'''Заріча́нська сільська́ ра́да''' — колишній [[органи місцевого самоврядування|орган місцевого самоврядування]] [[Володимирський район|Володимир-Волинського району]] [[Волинська область|Волинської області]]. Розміщення — [[село]] [[Заріччя (Володимир-Волинський район)|Заріччя]].

== Склад ради ==
Рада складається з 22 [[депутат]]ів та голови.

Перші вибори депутатів оновленої ради громади та Зарічанського сільського голови відбулись 29 жовтня 2017 року<ref>{{cite news |title=Відбулися вибори в 19 ОТГ Волині |url=http://kamadm.gov.ua/obhovorennya-zmin-do-konstytutsiyi-ukrayiny/item/4900-vidbulysia-vybory-v-19-oth-volyni |accessdate=10 травня 2020 |archive-date=27 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220227190536/http://kamadm.gov.ua/obhovorennya-zmin-do-konstytutsiyi-ukrayiny/item/4900-vidbulysia-vybory-v-19-oth-volyni }}</ref>. Було обрано 22 депутати ради, з них (за суб'єктами висування): [[УКРОП (політична партія)|УКРОП]] — 14 депутатів, [[незалежний політик|самовисування]] — 5, [[Всеукраїнське об'єднання «Свобода»]] — 2 та [[Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»]] — 1 мандат<ref>{{cite web |title=Обрані на відповідних виборах депутати місцевої ради |url=https://www.cvk.gov.ua/pls/vm2015/pvm057pid112=61pid102=12714pf7691=13798pt001f01=376rej=0pt00_t001f01=376.html |website=Центральна виборча комісія |accessdate=15 серпня 2020}}</ref>.

Головою громади обрали позапартійного самовисуванця Ігоря Пальонку, тодішнього Зарічанського сільського голову<ref>{{cite web |title=Обрані на посаду сільського голови |url=https://www.cvk.gov.ua/pls/vm2015/pvm038pt001f01=376pt00_t001f01=376pid111=61pid100=7rej=0.html |website=Центральна виборча комісія |accessdate=15 серпня 2020 |archive-date=15 червня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200615074603/https://www.cvk.gov.ua/pls/vm2015/pvm038pt001f01=376pt00_t001f01=376pid111=61pid100=7rej=0.html }}</ref>.

При раді створені чотири постійні депутатські комісії:
* з питань бюджету, фінансів, соціально-економічного розвитку, житлово-комунального господарства та сфери послуг;
* з питань законності і правопорядку, депутатської етики, регламенту та регуляторної діяльності;
* з питань земельних відносин, містобудування, екології, підприємницької діяльності та власності;
* з питань інформаційної та молодіжної політики, освіти, науки, охорони здоров'я, соціального захисту населення, культури, спорту, туризму та зв'язків з громадськими організаціями, об'єднаннями.

== Історія ==
До 14 листопада 2017 року — [[адміністративно-територіальна одиниця]] у [[Володимир-Волинський район (1940—2020)|Володимир-Волинському районі]] Волинської області<ref>{{cite news |title=Зарічанська сільська рада. Волинська область, Володимир-Волинський район |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=4688 |accessdate=10 травня 2020}}</ref> з територією 11,317 км² та населенням {{formatnum:4049}} осіб (станом на 2001 рік).

Рада складалась з 22 [[депутат]]ів та голови.

До 2017 року сільській раді підпорядковувались села [[Заріччя (Володимир-Волинський район)|Заріччя]], [[Дігтів]], [[Новосілки (Володимир-Волинський район)|Новосілки]], [[Орані]], [[Суходоли (Володимир-Волинський район)|Суходоли]], [[Федорівка (Володимир-Волинський район)|Федорівка]].

=== Населення ===
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення сільської ради становила 3807 осіб, з яких 1786 чоловіків та 2021 жінка.<ref name="населення 1989"/>

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в сільській раді мешкало 3957 осіб.<ref name="населення 2001"/>

==== Мова ====
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:<ref name="населення 2001 мова"/>
{| class="standard"
|-
! Мова
! Відсоток
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 98,69 %
|-
| [[російська мова в Україні|російська]]
| align="right"| 1,14 %
|-
| [[білоруська мова|білоруська]]
| align="right"| 0,07 %
|-
| [[молдовська мова|молдовська]]
| align="right"| 0,02 %
|-
| [[польська мова|польська]]
| align="right"| 0,02 %
|-
| [[румунська мова|румунська]]
| align="right"| 0,02 %
|}

=== Керівний склад попередніх скликань ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|- bgcolor="#FAEBD7"
! Прізвище, ім'я, по батькові !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Матвіюк Віктор Леонтійович
| Сільський голова, 1958 року народження
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Пальонка Ігор Анатолійович
| Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center| 25.10.2015
|- bgcolor="#FFFAF0"
| style=white-space:nowrap | Пальонка Ігор Анатолійович
| Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 25.10.2015
| align=center|
|}
<small>''Примітка: таблиця складена за даними сайту [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A012?rf7691=462&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A012?rf7691=462&rid256=122 Секретарі попередніх скликань ради]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref> та [[ЦВК]]<ref>{{Cite web |url=http://www.cvk.gov.ua/wvm2015/pvm038pt001f01=100pt00_t001f01=100pid111=61pid100=7rej=0.html |title=Зарічанська сільська рада. Результати виборів сільського голови від 25 жовтня 2015 року |accessdate=5 листопада 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20151029235756/http://www.cvk.gov.ua/wvm2015/pvm038pt001f01=100pt00_t001f01=100pid111=61pid100=7rej=0.html |archivedate=29 жовтня 2015 |deadurl=yes }}</ref>''</small>

=== Депутати VII скликання ===
За результатами [[Місцеві вибори в Україні 2015|місцевих виборів 2015 року]]<ref>{{cite web |url=http://www.cvk.gov.ua/wvm2015/pvm057pid112=61pid102=462pf7691=462pt001f01=100rej=0pt00_t001f01=100.html |title=Зарічанська сільська рада. Результати виборів депутатів від 25 жовтня 2015 року |publisher=ЦВК |accessdate=6 листопада 2015 }}{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>:

* Кількісний склад ради: 22
* Кількість обраних: 21
* Кількість мандатів, що залишаються вакантними: 1

==== За суб'єктами висування ====
{| class="wikitable sortable collapsible"
|-
! Суб'єкт висування !! Кількість обраних депутатів !! %
|-
| Самовисування || align="center"| 17 || align="center"| 80.95
|-
| Партія [[Блок Петра Порошенка «Солідарність»]] || align="center"| 2 || align="center"| 9.52
|-
| Політична партія «[[УКРОП (політична партія)|Українське Об'єднання патріотів — УКРОП]]» || align="center"| 1 || align="center"| 4.76
|-
| Політична партія [[Всеукраїнське об'єднання «Свобода»]] || align="center"| 1 || align="center"| 4.76
|}

==== За округами ====
{| class="wikitable collapsible"
|-
! data-sort-type="number" | № округу !! Прізвище, ім'я, по батькові !! Ким висунуто !! data-sort-type="date" | Дата нар. !! Освіта !! Партійна приналежність !! Відомості
|-
| align="center"| 1 || style=white-space:nowrap | Юхимюк Іван Михайлович || Самовисування || align="center"| 09.03.1987 || вища || безпартійний || Зарічанська сільська рада, секретар
|-
| align="center"| 2 || style=white-space:nowrap | Кисляк Валентина Леонтіївна || Самовисування || align="center"| 14.07.1959 || середня спеціальна || безпартійна || безробітна, пенсіонер
|-
| align="center"| 3 || style=white-space:nowrap | Нікітін Тарас Миколайович || Самовисування || align="center"| 10.05.1984 || вища || безпартійний || Приватне підприємство «Газ-Вода-Тепло», слюсар
|-
| align="center"| 4 || colspan=6 | '''Призначено повторне голосування'''
|-
| align="center"| 5 || style=white-space:nowrap | Климчук Роман Романович || Самовисування || align="center"| 07.10.1972 || середня спеціальна || безпартійний || безробітний
|-
| align="center"| 6 || style=white-space:nowrap | Мокрицький Валентин Антонович || Самовисування || align="center"| 02.03.1963 || вища || безпартійний || Сектор ЖКГ та інфраструктури Володимир-Волинської РДА, головний спеціаліст
|-
| align="center"| 7 || style=white-space:nowrap | Пальонка Роман Анатолійович || Самовисування || align="center"| 04.02.1985 || вища || безпартійний || ЖЕК № 1 м. Володимир-Волинський, механік
|-
| align="center"| 8 || style=white-space:nowrap | Стипасюк Віктор Агейович || політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» || align="center"| 10.02.1954 || професійно-технічна || член політичної партії Всеукраїнське об'єднання «Свобода» || безробітний, пенсіонер
|-
| align="center"| 9 || style=white-space:nowrap | Гарбуль Віктор Іванович || ПАРТІЯ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ» || align="center"| 24.05.1957 || вища || член ПАРТІЇ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ» || ТВО «Агросвіт-Волинь», заступник директора
|-
| align="center"| 10 || style=white-space:nowrap | Гаєвський Олександр Юрійович || Самовисування || align="center"| 24.04.1968 || середня спеціальна || безпартійний || ЦПМСД м. Володимир-Волинський, завідувач господарством
|-
| align="center"| 11 || style=white-space:nowrap | Романчук Любов Олексіївна || Самовисування || align="center"| 03.01.1959 || середня спеціальна || безпартійна || безробітна, пенсіонер
|-
| align="center"| 12 || style=white-space:nowrap | Волошинська Людмила Юріївна || ПАРТІЯ "БЛОК ПЕТРА ПОРОШЕНКА «СОЛІДАРНІСТЬ» || align="center"| 24.04.1974 || середня спеціальна || безпартійна || ФАП с. Федорівка, завідувачка
|-
| align="center"| 13 || style=white-space:nowrap | Будневський Микола Олексійович || Самовисування || align="center"| 18.03.1968 || професійно-технічна || безпартійний || безробітний
|-
| align="center"| 14 || style=white-space:nowrap | Шліхта Юрій Миколайович || Самовисування || align="center"| 23.09.1974 || вища || безпартійний || Шахта № 9 «Нововолинська», в.о. Начальника дільниці
|-
| align="center"| 15 || style=white-space:nowrap | Климюк Микола Іполітович || Самовисування || align="center"| 28.08.1961 || професійно-технічна || безпартійний || Фермерське господарство с. Новосілки, підприємець
|-
| align="center"| 16 || style=white-space:nowrap | Карпюк Олег Васильович || Самовисування || align="center"| 21.09.1965 || середня спеціальна || безпартійний || безробітний
|-
| align="center"| 17 || style=white-space:nowrap | Стрельніков Ігор Олександрович || Самовисування || align="center"| 10.05.1978 || вища || безпартійний || ЗОШ I—III ст. с. Суходоли, вчитель
|-
| align="center"| 18 || style=white-space:nowrap | Мельник Олександр Степанович || Самовисування || align="center"| 23.11.1970 || загальна середня || безпартійний || безробітний
|-
| align="center"| 19 || style=white-space:nowrap | Редько Віктор Васильович || Самовисування || align="center"| 07.01.1971 || загальна середня || безпартійний || ЗОШ I—III ст. с. Суходоли, водій
|-
| align="center"| 20 || style=white-space:nowrap | Боровець Марія Павлівна || Самовисування || align="center"| 10.02.1957 || середня спеціальна || безпартійна || безробітна, пенсіонер
|-
| align="center"| 21 || style=white-space:nowrap | Лазаренко Володимир Володимирович || ПОЛІТИЧНА ПАРТІЯ «УКРАЇНСЬКЕ ОБ'ЄДНАННЯ ПАТРІОТІВ — УКРОП» || align="center"| 21.04.1953 || професійно-технічна || безпартійний || безробітний, пенсіонер
|-
| align="center"| 22 || style=white-space:nowrap | Тельменко Василь Васильович || Самовисування || align="center"| 22.10.1964 || середня спеціальна || безпартійний || Селянсько-фермерське господарство, голова селянсько-фермерського господарства
|}

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Волинська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=19 жовтня 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Волинська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=19 жовтня 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001 мова">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Розподіл населення за рідною мовою, Волинська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=19 жовтня 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

}}

== Джерела ==
* {{ОКВРУ|4688|Зарічанська сільська рада}}
* [https://web.archive.org/web/20140314194335/http://www.vvadm.gov.ua/ukr/miscevi%20rady/zarich.html сайт Володимир-Волинської районної державної адміністрації]
* [http://old.iforma.com.ua/classifiers/uk/koatuu Інформаційний портал iForma] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100125080655/http://old.iforma.com.ua/classifiers/uk/koatuu |date=25 січня 2010 }}

{{Volyn-obl-stub}}

[[Категорія:Зникли в Україні 2020]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Волинська область

Район: Володимир-Волинський район

Громада: Зарічанська сільська громада

Адм. центр: с. Заріччя

Ліквідована: 17 липня 2020 року

Облікова картка: Зарічанська сільська рада

title: Склад

Кількість членів: 22 депутати

Голова ради: Пальонка Ігор Анатолійович

title: Контактні дані

Вебсторінка: Зарічанська громада


text:
# Бухбрунн
Бухбрунн (нім. Buchbrunn) — громада в Німеччині, розташована в землі Баварія. Підпорядковується адміністративному округу Нижня Франконія. Входить до складу району Кітцинген. Складова частина об'єднання громад Кітцинген.
Площа — 4,57 км2. Населення становить 1095 ос. (станом на 31 грудня 2020).

wikiname: ukwiki

title: Бухбрунн

in_language: uk

wikitext:
{{Місто Німеччини
| назва = Бухбрунн
| місцева_назва       = Buchbrunn
| тип_НП              = громада
| зображення          = Buchbrunn, Hauptstraße 9, 002.jpg
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = DEU Buchbrunn COA.svg
| прапор              =
| карта               = Buchbrunn in KT.svg
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Бухбрунн на карті району
| земля               = [[Баварія]]
| округ               = [[Нижня Франконія]]
| район               = [[Кітцинген (район)|Кітцинген]]
| об'єднання громад = [[Кітцинген (об'єднання громад)|Кітцинген]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 249
| площа               = 4.57
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-BY||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-BY||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-BY|09675114}}
| latd=49 | latm=46| lats=
| longd=10| longm=08| longs=
| розміщення_підпису = bottom
| поштовий_код        = 97320
| телефонний_код      = 09321
| стат_код            = 09 6 75 114
| авто_номер          = KT
| вебсайт             =
}}
'''Бухбрунн''' ({{lang-de|Buchbrunn}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Баварія]]. Підпорядковується [[Округ (Німеччина)|адміністративному округу]] [[Нижня Франконія]]. Входить до складу району [[Кітцинген (район)|Кітцинген]]. Складова частина [[Об'єднання громад (Німеччина)|об'єднання громад]] [[Кітцинген (об'єднання громад)|Кітцинген]].

Площа — 4,57 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-BY|09675114}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-BY||дата}}).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Buchbrunn}}
* [https://web.archive.org/web/20160303172356/http://www.kitzingen.de/buchbrunn Офіційний сайт] {{ref-de}}

{{Район Кітцінґен}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=4080560-8}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Баварії]]

title: — громада —

— громада —: Вид Бухбрунн

title: Координати: 49°46′ пн. ш. 10°08′ сх. д. / 49.767° пн. ш. 10.133° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Баварія

Округ: Нижня Франконія

Район: Кітцинген

Об'єднання громад: Кітцинген

Населення (31 грудня 2020)

Бухбрунн на карті району

БухбруннРозташування на карті Німеччини

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)


text:
# Джеймс Фергасон
Джеймс Фергасон (12 січня 1934 року у Вакенда, штат Міссурі — 9 грудня 2008 року) — американський фізик, який проводив дослідження в галузі рідких кристалів (РК) та їх застосування.

## Життя та робота
Джеймс Фергасон здобув ступінь бакалавра з фізики в 1956 році в Університеті Міссурі. Він набув свого першого практичного досвіду роботи з рідкими кристалами в дослідницьких лабораторіях Westinghouse у Пенсільванії та отримав патент (US 3,114,836) у 1963 році на тепловізійні пристрої, що використовують холестеричну рідинно-кристалічну фазу.[1]
Два роки по тому він залишив Westinghouse та заснував власну компанію ILIXCO для виробництва вдосконалених РК-дисплеїв. Його першим клієнтом був швейцарський виробник годинників, який виробляв РК-годинники.
Фергасон мав понад 150 патентів у Сполучених Штатах та понад 500 патентів за кордоном. У 2001 році його введено до Національної зали слави винахідників. У 2008 році він отримав медаль IEEE Джун-ічі Нісідзави.

## Інтернет-ресурси
- Архівна копія на сайті Wayback Machine. Nachruf der Kent State University vom 8. Januar 2009
- James Fergason Awarded Lemelson-MIT Prize. vom 3. Mai 2006 (englisch)
- James Fergason Liquid Crystal Display (LCD) vom April 1999(englisch)

title: Джеймс Фергасон

wikitext:
{{unibox}}

'''Джеймс Фергасон''' (12 січня 1934 року у Вакенда, [[штат Міссурі]] — 9 грудня 2008 року) — американський фізик, який проводив дослідження в галузі рідких кристалів (РК) та їх застосування.

== Життя та робота ==
Джеймс Фергасон здобув ступінь бакалавра з фізики в 1956 році в Університеті Міссурі. Він набув свого першого практичного досвіду роботи з рідкими кристалами в дослідницьких лабораторіях Westinghouse у Пенсільванії та отримав патент (US 3,114,836) у 1963 році на тепловізійні пристрої, що використовують холестеричну рідинно-кристалічну фазу.[1]

Два роки по тому він залишив Westinghouse та заснував власну компанію ILIXCO для виробництва вдосконалених РК-дисплеїв. Його першим клієнтом був швейцарський виробник годинників, який виробляв РК-годинники.

Фергасон мав понад 150 патентів у Сполучених Штатах та понад 500 патентів за кордоном. У 2001 році його введено до Національної зали слави винахідників. У 2008 році він отримав [[медаль IEEE Джун-ічі Нісідзави]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Інтернет-ресурси ==
* {{Webarchiv | url=http://www.lci.kent.edu/news_fergason_1934-2008.htm | wayback=20111109102553 | text=James Fergason passes away at 74 (1934-2008)}} Nachruf der [[Kent State University]] vom 8. Januar 2009
* [http://www.photonics.com/Article.aspx?AID=25398 ''James Fergason Awarded Lemelson-MIT Prize.''] vom 3. Mai 2006 (englisch)
* [http://web.mit.edu/invent/iow/fergason.html James Fergason Liquid Crystal Display (LCD)] vom April 1999(englisch)
{{Authority control}}

title: Громадянство

Громадянство: США

Місце народження: Wakendad

Дата смерті: 9 грудня 2008 (74 роки)

Рід діяльності: фізик, винахідник

Працівник у: Кентський університет

Заклад освіти: Міссурійський університетd (1956)

Отримані відзнаки: премія Лемельсона (2006) David Richardson Medald (2007) Національна зала слави винахідників США (1998) IEEE Jun-ichi Nishizawa Medal


text:
# Національний собор Вашингтона
Соборна Церква Святого Петра і Павла у Місті та Єпархії Вашингтона, більш відома як Національний собор Вашингтона — американський собор Єпископальної церкви (США). Собор розташований у столиці Сполучених Штатів Америки, Вашингтоні. Архітектура належить до неоготичного стилю, який повторює дизайн англійської готики кінця чотирнадцятого століття. Собор є другою найвищою релігійною спорудою у США і четвертою найвищою спорудою у Вашингтоні. Собор належить до верховного єпископа Єпископальної церкви та до єпископа єпархії Вашингтона. Понад 270 тис. людей відвідують собор щороку.
Будівництво собору розпочалось 29 вересня 1907 року, перший камінь заклав особисто тогочасний президент США Теодор Рузвельт, за церемонією спостерігали 20 тис. людей. Будівництво завершилось через 83 роки, коли останній камінь особисто поклав тогочасний президент США Джордж Герберт Вокер Буш 1990 року. Робота над оздобленням продовжується донині.
Власником собору є Фонд протестантського єпископального собору.

## Джерело
- Marjorie Hunt, The Stone Carvers: Master Craftsmen of Washington National Cathedral (Smithsonian, 1999).

title: Національний собор Вашингтона

wikitext:
{{Культова споруда|
|зображення = 12-07-12-Washington National Cathedral-RalfR-N3S 5678-5694.jpg
|підпис =
|назва = Національний собор Вашингтона
|розташування_місто = [[Вашингтон]]
|розташування_країна = [[США]]
|координати = {{coord|38|55|50|N|77|4|15|W|display=inline,title}}
|region = US-DC
|архітектор = Бодлі Джордж Фредрік, Фроуман Пилип Гюберт
|інженер =
|скульптор =
|художник =
|замовник =
|дата_початку_спорудження = [[1907]]
|дата_закінчення_спорудження = [[1990]]
|дата_зруйнування =
|дата_відбудови =
|вартість =
|будівнича_система =
|стиль = [[Неоготика]]
|адреса = 3101 Висконсин Авеню, Північний-захід, Вашингтон 20016
|релігійна конфесія = Єпископальна церква
}}'''Соборна Церква Святого Петра і Павла у Місті та Єпархії Вашингтона''', більш відома як '''Національний собор Вашингтона''' — американський собор [[Єпископальна церква (США)|Єпископальної церкви (США)]]. Собор розташований у столиці [[Сполучені Штати Америки|Сполучених Штатів Америки]], [[Вашингтон]]і. Архітектура належить до [[Неоготика|неоготичного]] стилю, який повторює дизайн англійської готики<ref>{{Cite web|title=Національний собор Вашингтона (тури та поради для відвідувачів) - Підкованих Подорож|url=https://uk.hdwalls.org/national-cathedral-tours-1040394|website=uk.hdwalls.org|accessdate=2019-11-14|language=uk}}</ref> кінця чотирнадцятого століття. Собор є другою найвищою релігійною спорудою у США і четвертою найвищою спорудою у Вашингтоні. Собор належить до верховного єпископа Єпископальної церкви та до єпископа єпархії Вашингтона. Понад 270 тис. людей відвідують собор щороку.

Будівництво собору розпочалось [[29 вересня]] [[1907]] року, перший камінь заклав особисто тогочасний [[президент США]] [[Теодор Рузвельт]], за церемонією спостерігали 20 тис. людей. Будівництво завершилось через 83 роки, коли останній камінь особисто поклав тогочасний президент [[США]] [[Джордж Герберт Вокер Буш]] [[1990]] року. Робота над оздобленням продовжується донині.

Власником собору є Фонд протестантського єпископального собору.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Джерело ==

* Marjorie Hunt, ''The Stone Carvers: Master Craftsmen of Washington National Cathedral'' (Smithsonian, 1999).

{{ac}}

[[Категорія:Собори США]]
[[Категорія:Національний реєстр історичних місць США]]
[[Категорія:Споруди Вашингтона]]
[[Категорія:Неоготичні споруди США]]
[[Категорія:Храми Єпископальної церкви]]
[[Категорія:Англіканські храми]]
[[Категорія:Гробниці США]]

title: Національний собор Вашингтона

Тип споруди: англіканський або єпископальний соборd[…]

Розташування: США, Вашингтон

Засновник: Protestant Episcopal Cathedral Foundationd

Стиль: Неоготика

Належність: Єпископальна церква

Єпархія: Єпископальна єпархія Вашингтонуd

Стан: об'єкт Національного реєстру історичних місць СШАd, National Treasured і Реєстр історичних місць округу Колумбіяd

Оригінальна назва: англ. Washington National Cathedral

Присвячення: Петро і Павло

Покровитель: Петро і Павло


text:
# Quercus yanqianii
{{#ifeq:0|0|{{#if:|{{#if:Quercusyanqianii|[[]}}|}}}}
Quercus yanquianii — вид дуба. Це ендемік острова Хайнань на півдні Китаю.

title: Quercus yanqianii

wikitext:
{{Speciesbox
|genus = Quercus
|species = yanqianii
|authority = (G.A.Fu) N.H.Xia & Y.H.Tong (2016)
|synonyms = ''Cyclobalanopsis yanqianii'' {{small|G.A.Fu (2007)}}
|synonyms_ref = <ref name = powo>[https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:77194794-1 ''Quercus yanqianii'' (G.A.Fu) N.H.Xia & Y.H.Tong]. ''[[Plants of the World Online]]''. Retrieved 5 January 2024.</ref>
}}
'''''Quercus yanquianii''''' — [[вид]] [[дуб]]а. Це [[ендемік]] острова [[Хайнань]] на півдні Китаю<ref name = powo/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q92147136}}

[[Категорія:Дуб|yanquianii]]
[[Категорія:Флора Китаю]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Букоцвіті (Fagales)

Родина: Букові (Fagaceae)

Рід: Дуб (Quercus)

Вид: Q. yanqianii

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Quercus yanqianii · (G.A.Fu) N.H.Xia & Y.H.Tong (2016)

title: Синоніми

Синоніми: Cyclobalanopsis yanqianii G.A.Fu (2007)


text:
# Усть-Самарський ретраншемент
48°25′50″ пн. ш. 35°06′41″ сх. д. / 48.43056° пн. ш. 35.11139° сх. д.
Усть-Самарський ретраншемент — військове укріплення (ретраншемент), дерев'яно-земляна фортеця, форпост російських військ в часи російсько-турецьких воєн XVIII століття.
Влаштована Б. К. Мініхом в 1740-х роках на залишках старого козацького укріплення, закладеного, за деякими джерелами, в 1688 році. Ретраншемент служив важливим опорним пунктом, його гарнізон становив 500 піхотинців і стільки ж козаків під керівництвом штаб-офіцера.
Фортецю ліквідовано у 1783 році, на її місці залишилось поселення Стара Ігрень, що згодом увійшла до складу Дніпра.

## Опис фортеці
Влаштовуючи Усть-Самарський ретраншемент, Мініх скористався земляною фортецею, що вже існувала (за деякими даними споруджена у 1688 році). Наявне укріплення використовували для розміщення провіантських магазинів і порохових льохів.
З картографічних матеріалів 1740-х років добре видно, що новий великий ретраншемент, споруджений навколо Усть-Самарської фортеці у 1736 році, оточував її південну й східну частини; з боку Дніпра новий вал підходив до фортеці, а з боку Самари — до краю високого берега.
У споруді знаходились генеральська, штаб-офіцерська та обер-офіцерська квартири, казарми й лазарет.
Зі сходу фортеці була височина, посилена двома зімкненими і взаємофланкуючими укріпленнями; ряд рогаток між стовпами тягнувся навколо цих укріплень і між ними аж до самого ретраншементу. Таким чином утворювався величезний посад, де зберігався провіант і збиралося військо.
За периметром довжина ретраншементу навколо фортеці у 1736 році дорівнювала 670 метрів (валова фортеця). Загальна площа посаду, утвореного земляними укріпленнями, сягала 2,1 га. Оборонний рів із валом, що оточували фортецю, мали ширину профілю приблизно 12 метрів.
Стара фортеця розташовувалася на північній стороні велично-го мису, мала довжину периметру укріплень трохи менше 300 метрів і внутрішню площу 0,4 га.а вершині бруствера нового укріплення стояв ряд паль задля зупинки ворожого наступу. Розміщувалися вони таким чином, щоб стрілець, котрий знаходився на бенкеті земляного бруствера, міг вільно просунути рушницю в отвір і вести прицільну стрілянину в різних напрямках. Інші укріплення періоду російсько-турецької війни таких посилень бруствера не мали.
Оскільки ретраншемент слугував головним опорним пунктом, для його утримання було залишено залогу — 500 піхотинців, і таку ж кількість козаків під керівництвом штаб-офіцера.

## Історія
У 1737 р. на протилежному березі Дніпра для прикриття переправи було зведено Кам'янський ретраншемент.
З 1740 року біля укріплення вже існувала невеличка слобода.
У 1744 році постало питання про скорочення кількості укріплень на Нижньому Дніпрі. Після розгляду його Військовою Колегією було вирішено: «крепость Новосеченскую, ретраншементы: Каменской, Старо-Самарской, редуты: Кайдацкой, Сакольской содержать малыми замками (займати тільки внутрішні укріплення), пока артиллерия и припасы будут из них вывезены.
Ретраншементы: Усть-Самарский и Биркутский за неудобностию вовсе оставить и имеющуюся в них артиллерию в назначенное к содержанию место вывесть (у Стару Січ.)».
Але ймовірно гарнізон залишився в ретраншементі. Останню облогу укріплення витримало 1769 року під час «агарянської» навали та облозі татар-ногайців, але вистояло.
Як видно з архівних та картограічних джерел 1780-х років, забудова внутрішньої частини ретраншементу стала набагато щільнішою. Укріплення знаходилося в доброму стані. Після 1783 року фортецю ліквідовано: гармати з Усть-Самари передано до Кінбурнської фортеці, будівлі продано й перенесено в інші місця, залогу виведено.
Слобода, що оточувала ретраншемент, залишилася і згодом отримала назву Стара Ігрень.

## Сучасний стан
Після побудови ДніпроГЕСу фортеця фактично була знищена водами Дніпровського водосховища. Залишки південного фронту з реданним виступом, сильно порослі деревами, можна ще знайти на острові Стара (Мийка). На материковій частині, на самому березі, залишився східний фронт ретраншементу з реданним виступом, якщо його не знищив благоустрій прибережної території санаторію.

title: Усть-Самарський ретраншемент

wikitext:
{{Coord|48|25|50|N|35|06|41|E|scale:30000|display=title}}
[[Файл:Ust-Samar-Fort 1770.gif|thumb|400px|right|Усть-Самарський ретраншемент на плані 1770 року]]
'''Усть-Самарський ретраншемент''' — військове укріплення ([[ретраншемент]]), дерев'яно-земляна фортеця, форпост російських військ в часи російсько-турецьких воєн XVIII століття.

Влаштована Б. К. Мініхом в 1740-х роках на залишках старого козацького укріплення, закладеного, за деякими джерелами, в 1688 році. Ретраншемент служив важливим опорним пунктом, його гарнізон становив 500 піхотинців і стільки ж козаків під керівництвом штаб-офіцера.

Фортецю ліквідовано у 1783 році, на її місці залишилось поселення [[Стара Ігрень]], що згодом увійшла до складу [[Дніпро|Дніпра]].

== Опис фортеці ==
Влаштовуючи Усть-Самарський ретраншемент, [[Мініх]] скористався земляною фортецею, що вже існувала (за деякими даними споруджена у 1688 році). Наявне укріплення використовували для розміщення провіантських магазинів і порохових льохів.

З картографічних матеріалів 1740-х років добре видно, що новий великий ретраншемент, споруджений навколо Усть-Самарської фортеці у 1736 році, оточував її південну й східну частини; з боку Дніпра новий вал підходив до фортеці, а з боку Самари — до краю високого берега.

У споруді знаходились генеральська, штаб-офіцерська та обер-офіцерська квартири, казарми й лазарет.

Зі сходу фортеці була височина, посилена двома зімкненими і взаємофланкуючими укріпленнями; ряд рогаток між стовпами тягнувся навколо цих укріплень і між ними аж до самого ретраншементу. Таким чином утворювався величезний посад, де зберігався провіант і збиралося військо.

За периметром довжина ретраншементу навколо фортеці у 1736 році дорівнювала 670 метрів (валова фортеця). Загальна площа посаду, утвореного земляними укріпленнями, сягала 2,1 га. Оборонний рів із валом, що оточували фортецю, мали ширину профілю приблизно 12 метрів.

Стара фортеця розташовувалася на північній стороні велично-го мису, мала довжину периметру укріплень трохи менше 300 метрів і внутрішню площу 0,4 га.а вершині бруствера нового укріплення стояв ряд паль задля зупинки ворожого наступу. Розміщувалися вони таким чином, щоб стрілець, котрий знаходився на бенкеті земляного бруствера, міг вільно просунути рушницю в отвір і вести прицільну стрілянину в різних напрямках. Інші укріплення періоду [[Російсько-турецька війна (1735—1739)|російсько-турецької війни]] таких посилень бруствера не мали.<ref name="kharlan">[[Харлан Олександр Вікторович|Олександр Харлан]] [http://www.academia.edu/6051647/_2 Фортифікаціні споруди XVIII ст на території сучасного Дніпропетровська]</ref>

Оскільки ретраншемент слугував головним опорним пунктом, для його утримання було залишено залогу — 500 піхотинців, і таку ж кількість козаків під керівництвом штаб-офіцера.<ref name="kharlan"/>

== Історія ==
У 1737 р. на протилежному березі Дніпра для прикриття переправи було зведено [[Кам'янський ретраншемент]].

З 1740 року біля укріплення вже існувала невеличка слобода.

У 1744 році постало питання про скорочення кількості укріплень на Нижньому Дніпрі. Після розгляду його Військовою Колегією було вирішено: ''«крепость [[Новосіченський ретраншемент|Новосеченскую]], ретраншементы: [[Кам'янський ретраншемент|Каменской]], [[Самар (містечко)|Старо-Самарской]], редуты: [[Кодацький редут|Кайдацкой]], [[Соколове (Новомосковський район)|Сакольской]] содержать малыми замками (займати тільки внутрішні укріплення), пока артиллерия и припасы будут из них вывезены.''

''Ретраншементы: Усть-Самарский и Биркутский за неудобностию вовсе оставить и имеющуюся в них артиллерию в назначенное к содержанию место вывесть (у Стару Січ.)»''.

Але ймовірно гарнізон залишився в ретраншементі. Останню облогу укріплення витримало 1769 року під час «агарянської» навали та облозі татар-ногайців, але вистояло.

Як видно з архівних та картограічних джерел 1780-х років, забудова внутрішньої частини ретраншементу стала набагато щільнішою. Укріплення знаходилося в доброму стані. Після 1783 року фортецю ліквідовано: гармати з Усть-Самари передано до [[Кінбурн|Кінбурнської фортеці]], будівлі продано й перенесено в інші місця, залогу виведено.<ref name="kharlan"/>

Слобода, що оточувала ретраншемент, залишилася і згодом отримала назву [[Стара Ігрень]].

== Сучасний стан ==
Після побудови [[Дніпровська ГЕС|ДніпроГЕСу]] фортеця фактично була знищена водами [[Дніпровське водосховище|Дніпровського водосховища]]. Залишки південного фронту з реданним виступом, сильно порослі деревами, можна ще знайти на острові Стара (Мийка). На материковій частині, на самому березі, залишився східний фронт ретраншементу з реданним виступом, якщо його не знищив благоустрій прибережної території санаторію.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Фортеці Дніпра]]
[[Категорія:Російські фортеці Дніпропетровської області]]
[[Категорія:Історія Старої Ігрені]]
[[Категорія:Фортеці Присамар'я]]


text:
# Духовні скарби Донеччини
Телефільм «Духовні скарби Донеччини» — реалізований культурологічний та краєзнавчий проект 1995 року Донецького обласного Товариства української мови імені Т. Г. Шевченка.

## Передісторія
ДонТУМ на початках своєї діяльності у Донецькій області у 1991 році створило документально-публіцистичну стрічку «Перша українська школа в Донецьку» (відеостудія «Майстер»‚ Авдіївське ТУМ‚ Олександр Савицький при фінансовій підтримці Українського фонду культури). Стрічка присвячена Донецькій спеціалізованій гуманітарній школі № 65. А в 1995 році донбаські шевченківці взялися за більш значну роботу — фільм «Духовні скарби Донеччини».

## Історія
Ідею цього навчального відеофільму «Духовні скарби Донеччини», який призначається для загальноосвітніх шкіл, спеціальних середніх i вищих навчальних закладів подав к.п.н. В.Оліфіренко. Він же став автором сценарію.
Режисером i продюсером виступив інженер i колишній тележурналіст В'ячеслав Терещенко (УКЦентр). Консультантами — д.ф.н. А.Загнітко, к.i.н. В.Пірко, к.п.н. А.Сойко. Фільм знімався під опікою УКЦентру i Донецького обласного інституту післялипломної освіти (ДонІПО, ректор Е. М. Соф'янц). Це забезпечило професійний рівень, залучення компетентних людей i гарантування належного технічного рівня. Зйомки фільму тривали півроку. Після монтажу в січні 1996 р. відбувся презентаційний перегляд фільму в Донецькому обласному інституті післядипломної освіти.

## Опис
Телефільм «Духовні скарби Донеччини» має три частини:
- 1-а. «Музей просто неба» (35 хв.) — про народний побут Слобожанщини. У формі інтерв'ю з О. I. Шевченком, засновником Музею народного побуту Слобожанщини у селі Прелесному Слов'янського р-ну Донеччини розповідається про подвір'я українського селянина-слобожанина, на якому розташована хата XIX ст., вітряк, кузня, майстерня столярня, клуня i т.д.

- 2-а. «Церковна архітектура Донеччини»(22 хв.) — про найвидатніші пам'ятки церковної архітектури XVII—XX ст. У цій частині фільму на прикладі Миколаївської церкви (XVII ст.), Успенського Монастиря на Святих горах, миколаївської церкви у Артемівську (1797 р.), напівзруйнованої церкви Георгія Побідоносця (1792 р.) с. Олександро-Шульгиного Константинівського р-ну, церкви Чудотворця Миколи (1812 р.) у с. Ясинівка та ін. розкриваються основні риси таких стильових напрямів в архітектурі нашого краю, як українське бароко, лиманська школа, повернення до давньоукраїнського (Київської Руси-України) i візантійського стилів у церковному будівництві.

- 3-я. «Шкільні літературні музеї Донеччини»(40 хв.). У відеофільмі розповідається про музеї відомих українських письменників-донеччан Степана Васильченка в с. Щербинівці м. Дзержинська, Володимира Сосюри в СШ N1 м. Сіверська, Сави Божка в СШ N12 м. Красноармійська та Григорія Бойка в СШN1 м. Докучаєвська.

Фільм частинами демонструвався по Донецькому обласному телебаченню, крім того, тиражувався та розповсюджувався по шкільних i вузівських відеотеках Донеччини, оцифрований для використання в комп'ютерному варіанті. Одну стрічку фільму влітку 1996 р. передано в дар українцям м. Чикаго‚ які частково спонсорували зйомки.

title: Духовні скарби Донеччини

wikitext:
'''Телефільм «Духовні скарби Донеччини»''' — реалізований культурологічний та краєзнавчий проект 1995 року [[Донецьке обласне Товариство української мови імені Т. Г. Шевченка|Донецького обласного Товариства української мови імені Т. Г. Шевченка]].

== Передісторія ==

ДонТУМ на початках своєї діяльності у Донецькій області у 1991 році створило документально-публіцистичну стрічку «Перша українська школа в Донецьку» (відеостудія «Майстер»‚ Авдіївське ТУМ‚ Олександр Савицький при фінансовій підтримці [[Український фонд культури|Українського фонду культури]]). Стрічка присвячена [[Донецька спеціалізована гуманітарна школа № 65|Донецькій спеціалізованій гуманітарній школі № 65]]. А в 1995 році донбаські шевченківці взялися за більш значну роботу — фільм «Духовні скарби Донеччини».

== Історія ==
Ідею цього навчального відеофільму «Духовні скарби Донеччини», який призначається для загальноосвітніх шкіл, спеціальних середніх i вищих навчальних закладів подав к.п.н. [[Вадим Оліфіренко|В.Оліфіренко]]. Він же став автором сценарію.

Режисером i продюсером виступив інженер i колишній тележурналіст В'ячеслав Терещенко (УКЦентр). Консультантами — д.ф.н. [[Загнітко Анатолій Панасович|А.Загнітко]], к.i.н. [[Василь Пірко|В.Пірко]], к.п.н. А.Сойко. Фільм знімався під опікою [[Український культурологічний центр|УКЦентру]] i [[Донецький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти|Донецького обласного інституту післялипломної освіти]] (ДонІПО, ректор [[Соф'янц Едуард Матвійович|Е. М. Соф'янц]]). Це забезпечило професійний рівень, залучення компетентних людей i гарантування належного технічного рівня. Зйомки фільму тривали півроку. Після монтажу в січні 1996 р. відбувся презентаційний перегляд фільму в Донецькому обласному інституті післядипломної освіти.

== Опис ==

Телефільм «Духовні скарби Донеччини» має три частини:

* 1-а. «Музей просто неба» (35 хв.) — про народний побут Слобожанщини. У формі інтерв'ю з О. I. Шевченком, засновником [[Музей народної архітектури, побуту та дитячої творчості в селі Прелесне|Музею народного побуту Слобожанщини]] у селі [[Прелесне|Прелесному]] Слов'янського р-ну Донеччини розповідається про подвір'я українського селянина-слобожанина, на якому розташована хата XIX ст., вітряк, кузня, майстерня столярня, клуня i т.д.

* 2-а. «Церковна архітектура Донеччини»(22 хв.) — про найвидатніші пам'ятки церковної архітектури XVII—XX ст. У цій частині фільму на прикладі Миколаївської церкви (XVII ст.), Успенського Монастиря на Святих горах, миколаївської церкви у Артемівську (1797 р.), напівзруйнованої церкви Георгія Побідоносця (1792 р.) с. Олександро-Шульгиного Константинівського р-ну, церкви Чудотворця Миколи (1812 р.) у с. Ясинівка та ін. розкриваються основні риси таких стильових напрямів в архітектурі нашого краю, як українське бароко, лиманська школа, повернення до давньоукраїнського (Київської Руси-України) i візантійського стилів у церковному будівництві.

* 3-я. «Шкільні літературні музеї Донеччини»(40 хв.). У відеофільмі розповідається про музеї відомих українських письменників-донеччан [[Степан Васильченко|Степана Васильченка]] в с. Щербинівці м. Дзержинська, [[Володимир Сосюра|Володимира Сосюри]] в СШ N1 м. Сіверська, [[Сава Божко|Сави Божка]] в СШ N12 м. Красноармійська та [[Григорій Бойко|Григорія Бойка]] в СШN1 м. Докучаєвська.

Фільм частинами демонструвався по Донецькому обласному телебаченню, крім того, тиражувався та розповсюджувався по шкільних i вузівських відеотеках Донеччини, оцифрований для використання в комп'ютерному варіанті. Одну стрічку фільму влітку 1996 р. передано в дар українцям м. Чикаго‚ які частково спонсорували зйомки.

== Література ==
* Ми йдемо! (нариси з історії Донецького обласного Товариства української мови ім. Т. Г. Шевченка). — Донецьк: [[Український культурологічний центр]], журнал [["Схід"]], 1998, 224 с.[http://www.vesna.org.ua/txt/biletskv/myjdemo/index.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305033947/http://www.vesna.org.ua/txt/biletskv/myjdemo/index.html |date=5 березня 2016 }}
[[Категорія:Культура Донецької області]]
[[Категорія:Культура Донецька]]
[[Категорія:Товариства української мови]]


text:
# Кортик
Ко́ртик — холодна колюча зброя з прямим тонким гранованим (в основному ромбічного перерізу) клинком двосічної форми. Грані клинка не заточені. Носиться в піхвах на поясній портупеї.
Кортик з'явився наприкінці XVI століття. Спочатку застосовувався як зброя в абордажному бою. У дореволюційній Росії кортик носили офіцери та цивільні чиновники морського відомства.
Кортик є предметом форменого одягу в військово-морських флотах і сухопутних підрозділах, а також поліції різних держав. У ВМФ входить до складу форменого одягу адміралів, генералів, офіцерів, мічманів. Носиться за особливою вказівкою при парадно-вихідній формі, на парадах.

## Походження назви
Згідно з основною етимологічною версією, слово «кортик» походить з пол. kordzik — зменшеної форми від kord (скорочена форма від mizerykordia — «кинджал-мізерикордія»).
Слово «корд» у значенні виду зброї походить від перського слова «кард», яким перси свого часу означали різновид залізного ножа. В європейських країнах цим словом називали кинджали з досить довгим клинком (інколи до 60 см), товщина якого була середньою між товщиною шаблі й меча, аналог європейського палаша. У польських кіннотників був на озброєнні до кінця 18 ст. У Росії так іменували коротку шпагу, що стала прототипом кортика.
За іншою версією, назва зброї пов'язана з нід. korte — «короткий».

## Історія
Кортики з'являються з кінця XVI століття. Їх поява зумовлена необхідністю мати клинкову зброю, довшу за звичайний кинджал і коротшу за меч, зручну для абордажного бою. Клинок 50-80 см завдовжки вдовольняв вимогам для сутичок у стіснених корабельних просторах; крім того, його можна було швидко вийняти з піхов, перейшовши на палубу ворожого корабля. Англійський кортик являв собою морський варіант дирка. В Іспанії в другій половині XVII ст. для абордажного бою була розроблена спеціальна вкорочена важка шпага, аналогічна англійському морському дирку. Поряд з кортиками, для рукопашних сутичок на морі використовувалися абордажні шаблі («катласси») та абордажні палаші.
У Російській імперії кортик входив до складу озброєння офіцерських і цивільних чинів морського відомства. За імператриці Анни Іоанівни він замінив шпагу у деяких немуштрових чинів у сухопутних військах, наприклад, у полкових майстрів. У 1777 р. були впроваджені кортики в 13,5 вершка (60 см) завдовжки, замість шпаг, для унтер-офіцерів єгерських батальйонів (вони могли насаджуватися на штуцери як багнет-ножі); пізніше ними були озброєні і немуштрові чини названих батальйонів. Кортик носили на поясній муаровій портупеї з оксамитовою підкладкою, без темляка.
У Радянській Армії кортик був елементом парадної і повсякденної форми офіцерів і генералів до 1958 року, до початку 1990-х років — елементом парадної форми.
У 1914 носити кортик стали і льотчики, серед яких було чимало морських офіцерів. Скасована в 1917, у 1949 році традиція його носіння повернулася у ВПС, і кортик до 1958 року був частиною повсякденної і парадної форми офіцерів і генералів. З 1958 року видають кортик тільки для участі в парадах.

## Кортик ВМС України
У 1918 за правління гетьмана Павла Скоропадського розроблявся проект власного вітчизняного кортика як обов'язкового атрибута форми для офіцерського складу. При цьому він не був копією кортика Російського імператорського флоту.
З 1991 Міністерством оборони України розглядалося декілька зразків кортика ВМС України — було оголошено відповідний конкурс на створення кращого зразка цього виду холодної зброї. Через певні причини робота зі створення кортика затягнулася на декілька років. І нарешті у 1994 р. кортик ВМС України було прийнято на озброєння. Авторами проекту та розробки дизайну стали К. Федорчук, Б. Кіча, А. Скворцов та С. Жук.
Серійне виробництво кортика здійснювалося на судно-механічному заводі Міноборони у Феодосії. Клинок кортика виготовлений із нержавіючої сталі, деталі прибора литі з латуні, піхви дерев'яні, обтягнуті шкірою, малюнки на усті піхов виконані методом лазерного гравірування.
Опис та розміри кортика ВМС Збройних сил України:
- загальна довжина — 33 см;
- довжина клинка — 22,7 см;
- довжина — 10,3 см;
- ширина клинка — 1,8 см;
- ширина хрестовини — 8,4 см.

З обох боків клинок має по одному долу завдовжки 12,7 см і завширшки 0,3 см. У латунній хрестовині кортика, яка має вигляд лап якоря, вмонтовано кнопковий фіксатор, що дозволяє утримувати кортик у піхвах від випадкового випадання. Щічки руків'я монолітні, круглі у поперечному розрізі, виготовлені із чорного ебоніту і мають гвинтовий наріз (заглиблення) по всій довжині поверхні від хрестовини до верхів'я. Верхів'я руків'я має загальний вигляд зрізаного конуса з розширенням до його закінчення. Прибор піхов складається з устя, двох гайок з кільцями і наконечника (так званого стакана). На усті піхов з одного боку вигравірувано герб України — тризуб на щиті, з іншого — розу вітрів.
Портупея складається з двох тканих синтетичних ремінців чорного кольору і латунного ланцюжка з гачком на кінці. На ремінцях з обох сторін є карабіни для кріплення до поясного ременя і піхов, а також дві овальні латунні пряжки, кожна з яких складається з двох круглих блях із зображенням якоря в обрамленні лаврових гілок. Темляк не використовується.

title: Кортик

wikitext:
{{Значення}}
[[Файл:Kortyk.jpg|thumb|Кортик ВМС України]]
[[Файл:Dirk.png|thumb|Шотландський кортик ([[дирк]])]]

'''Ко́ртик''' — холодна [[колюча зброя]] з прямим тонким гранованим (в основному ромбічного перерізу) клинком двосічної форми. Грані клинка не заточені. Носиться в [[піхви|піхвах]] на поясній [[портупея|портупеї]].

Кортик з'явився наприкінці [[XVI століття]]. Спочатку застосовувався як зброя в [[абордаж]]ному бою. У [[Російська імперія|дореволюційній Росії]] кортик носили [[офіцер]]и та цивільні чиновники морського відомства.

Кортик є предметом форменого одягу в [[ВМФ|військово-морських флотах]] і сухопутних підрозділах, а також поліції різних держав. У ВМФ входить до складу форменого одягу [[адмірал]]ів, [[генерал]]ів, офіцерів, [[мічман]]ів. Носиться за особливою вказівкою при парадно-вихідній формі, на [[парад]]ах.

== Походження назви ==
Згідно з основною етимологічною версією, слово «кортик» походить з {{lang-pl|kordzik}} — зменшеної форми від ''kord'' (скорочена форма від ''mizerykordia'' — «кинджал-[[мізерикордія (зброя)|мізерикордія]]»).

Слово «корд» у значенні виду зброї походить від перського слова «кард», яким перси свого часу означали різновид залізного ножа. В європейських країнах цим словом називали кинджали з досить довгим клинком (інколи до 60 см), товщина якого була середньою між товщиною шаблі й меча, аналог європейського палаша. У польських кіннотників був на озброєнні до кінця 18 ст. У Росії так іменували коротку шпагу, що стала прототипом кортика<ref>''Черкас Б. В.'' [http://history.org.ua/?termin=Kord Корд] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160413205929/http://www.history.org.ua/?termin=Kord |date=13 квітня 2016 }} // {{ЕІУ|4| }}</ref>.

За іншою версією, назва зброї пов'язана з {{lang-nl|korte}} — «короткий».

== Історія ==
[[Файл:Кортики.jpg| thumb | 200px | 1 = Кортик радянський морський офіцерський. 1940
 2 = Кортик радянський морський офіцерський нагородний зр. 1945
(Військово-історичний музей артилерії, інженерних військ та військ зв'язку, Санкт-Петербург)]]

Кортики з'являються з кінця XVI століття. Їх поява зумовлена необхідністю мати клинкову зброю, довшу за звичайний кинджал і коротшу за меч, зручну для [[абордаж|абордажного бою]]. Клинок 50-80 см завдовжки вдовольняв вимогам для сутичок у стіснених корабельних просторах; крім того, його можна було швидко вийняти з [[піхви|піхов]], перейшовши на палубу ворожого корабля. Англійський кортик являв собою морський варіант [[дирк]]а<ref>O'Brian, Patrick, ''Men-of-War: Life In Nelson's Navy'', New York: W.W. Norton & Co., {{ISBN|0-393-03858-0}} (1974), p. 35</ref>. В Іспанії в другій половині XVII ст. для абордажного бою була розроблена спеціальна вкорочена важка шпага, аналогічна англійському морському дирку. Поряд з кортиками, для рукопашних сутичок на морі використовувалися [[абордажна шабля|абордажні шаблі]] («катласси») та [[абордажний палаш|абордажні палаші]].

У [[Російська імперія|Російській імперії]] кортик входив до складу озброєння офіцерських і цивільних чинів морського відомства. За імператриці [[Анна Іоанівна|Анни Іоанівни]] він замінив [[шпага|шпагу]] у деяких немуштрових чинів у сухопутних військах, наприклад, у полкових майстрів. У 1777 р. були впроваджені кортики в 13,5 [[вершок|вершка]] (60 см) завдовжки, замість шпаг, для унтер-офіцерів [[єгер (військова справа)|єгерських]] батальйонів (вони могли насаджуватися на [[штуцер (зброя)|штуцери]] як [[багнет|багнет-ножі]]); пізніше ними були озброєні і немуштрові чини названих батальйонів. Кортик носили на поясній [[муар]]овій портупеї з оксамитовою підкладкою, без [[темляк]]а.

У Радянській Армії кортик був елементом парадної і повсякденної форми офіцерів і генералів до 1958 року, до початку 1990-х років — елементом парадної форми.

У 1914 носити кортик стали і льотчики, серед яких було чимало морських офіцерів. Скасована в 1917, у 1949 році традиція його носіння повернулася у ВПС, і кортик до 1958 року був частиною повсякденної і парадної форми офіцерів і генералів. З 1958 року видають кортик тільки для участі в парадах.

== Кортик ВМС України ==
[[Файл:Кортики та офіцерські погони випускників ОМА, 2016 рік.jpg|thumb|300px|Сучасний варіант кортика, що використовується у ВМС ЗС України (2016)]]

У 1918 за [[Українська Держава|правління гетьмана Павла Скоропадського]] розроблявся проект власного вітчизняного кортика як обов'язкового атрибута форми для офіцерського складу. При цьому він не був копією кортика [[Російський імператорський флот|Російського імператорського флоту]].

З 1991 Міністерством оборони України розглядалося декілька зразків кортика ВМС України — було оголошено відповідний конкурс на створення кращого зразка цього виду холодної зброї. Через певні причини робота зі створення кортика затягнулася на декілька років. І нарешті у 1994 р. кортик ВМС України було прийнято на озброєння. Авторами проекту та розробки дизайну стали К. Федорчук, Б. Кіча, А. Скворцов та С. Жук.

Серійне виробництво кортика здійснювалося на судно-механічному заводі Міноборони у Феодосії. Клинок кортика виготовлений із нержавіючої сталі, деталі прибора литі з латуні, піхви дерев'яні, обтягнуті шкірою, малюнки на усті піхов виконані методом [[лазерне гравірування|лазерного гравірування]].

Опис та розміри кортика ВМС Збройних сил України:
* загальна довжина — 33 см;
* довжина клинка — 22,7 см;
* довжина — 10,3 см;
* ширина клинка — 1,8 см;
* ширина хрестовини — 8,4 см.

З обох боків клинок має по одному [[діл (зброя)|долу]] завдовжки 12,7 см і завширшки 0,3 см. У латунній хрестовині кортика, яка має вигляд лап якоря, вмонтовано кнопковий фіксатор, що дозволяє утримувати кортик у піхвах від випадкового випадання. Щічки руків'я монолітні, круглі у поперечному розрізі, виготовлені із чорного ебоніту і мають гвинтовий наріз (заглиблення) по всій довжині поверхні від хрестовини до верхів'я. Верхів'я руків'я має загальний вигляд зрізаного конуса з розширенням до його закінчення. Прибор піхов складається з устя, двох гайок з кільцями і наконечника (так званого стакана). На усті піхов з одного боку вигравірувано герб України — тризуб на щиті, з іншого — [[роза вітрів (картографія)|розу вітрів]]<ref>''Дзюбак С. Символ морської слави України. Журнал «Камуфляж», 2012, № 7. с. 28''</ref>.

[[Портупея]] складається з двох тканих синтетичних ремінців чорного кольору і латунного ланцюжка з гачком на кінці. На ремінцях з обох сторін є [[карабін (пристрій)|карабіни]] для кріплення до поясного ременя і піхов, а також дві овальні латунні пряжки, кожна з яких складається з двох круглих блях із зображенням якоря в обрамленні лаврових гілок. [[Темляк]] не використовується.

== Див. також ==
* [[Мізерикордія (зброя)]]
* [[Стилет]]
* [[Дирк]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ВТ-ЕСБЕ|Кортик}}
* {{ВТ-ВЕС|Кортик}}

== Посилання ==
* [http://www.zlatgravura.ru/text/hanger-rus.html Кортики в России. Энциклопедия холодного оружия] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110402081240/http://www.zlatgravura.ru/text/hanger-rus.html |date=2 квітня 2011 }} {{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20160822123314/http://feldgrau.info/waffen/7117-istoriya-kortika История кортика]
* Дзюбак С. Символ морської слави України. Журнал «Камуфляж», 2012, № 7. с. 28

{{Ножі та кинджали}}
{{Европейська клинкова зброя}}

[[Категорія:Клинкова зброя]]


text:
# Попудренко Владилен Антонович
Владиле́н Анто́нович Попу́дренко (* 4 липня 1936, Чернігів — 11 серпня 2017, Запоріжжя,), український актор, 1977 — заслужений артист УРСР, 1986 — нагороджений Почесною грамотою міністерства культури УРСР, 1989 — народний артист УРСР.

## Короткий життєпис
1963 року закінчив Київський інститут театрального мистецтва.
В 1963—1990 роках працював в українських театрах Запоріжжя, Кіровограда, Одеси, Полтави, Сімферополя.
З 1990 року — у Чернігівському українському музично-драматичному театрі.
Владлен Антонович умер в Запорожье 11 августа 2017 года.[джерело?]

## Творчий доробок
Виконав наступні ролі:
- Брежнєв — «Правда пам'яті» Абдуліна,
- Архімандрит — «Все залишається людям» С. Альошина,
- Чуб — «Ніч, чарівна ніч» по М. Гоголю,
- Ляпкін-Тяпкін, «Ревізор» Гоголя,
- кобзар Сторчегляд — «Клубень» Гоголя,
- Містер Ікс — «Принцеса цирку» Кальмана,
- Феррі — «Королева чардаша» Кальмана,
- Мореплавець — «Місто сонця» Т. Кампанелли,
- Гнат — «Безталанна» Карпенка-Карого,
- Бонавентура — «Сто тисяч» Карпенка-Карого,
- Корній — «Фараони» Коломійця,
- Часник — «В степах України» Корнійчука,
- Еней, Анхіз — «Енеїда» за Котляревським,
- Гірей — «Байда, князь Вишневецький» П. Куліша,
- Медведєв — «Це було в Рівному» Лукіна,
- Муров — «Без вини винуваті» Островського,
- Сталін — «Діти Арбату» Рибакова,
- Хома — «Ой, не ходи Грицю» М. Старицького,
- Василь — «Циганка Аза» Старицького,
- Денікін — «Нестор Махно», Л. Тома, І. Борис,
- Фурман — «Украдене щастя» І. Франка,
- Ескал — «Ромео та Джульєтта» Шекспіра,
- Аарон — «Тит Андронік» Шекспіра,
- Фердинад — «Підступність і кохання» Шіллера.

title: Попудренко Владилен Антонович

wikitext:
{{Актор
|bgcolour             =
|ім'я                 = Попудренко Владилен Антонович
|зображення           =
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  =
|дата_народження      = 4.7.1936
|місце_народження     = [[Чернігів]], [[Українська РСР]], [[СРСР]]
|дата_смерті          = 11.8.2017
|місце_смерті         = [[Запоріжжя]], [[Україна]]
|інші_імена           =
|громадянство         =   {{USSR}} → {{UKR}}
|національність       =
|рід_діяльності       = театральний актор
|роки_діяльності      =
|провідні_ролі        =
|нагороди             = {{Народний артист УРСР|1989}}
}}
{{Однофамільці|Попудренко }}
'''Владиле́н Анто́нович Попу́дренко''' (* 4 липня 1936, Чернігів — 11 серпня 2017, Запоріжжя,), український актор, 1977 — заслужений артист УРСР, 1986 — нагороджений Почесною грамотою міністерства культури УРСР, 1989 — народний артист УРСР.[[Файл:Svitlana_Martinova_u_roli_Geleny_vistava_Varshavska_Melodiya_Kirovograd_1970.jpg|міні|thumb|праворуч|Заслужена артистка УРСР [[Мартинова Світлана Андріївна|Світлана Мартинова]] у ролі Гелени з Владиленом Попудренком (Віктор) у виставі «Варшавська мелодія» Л. Зоріна, Кіровоград, 1970 р.]]

== Короткий життєпис ==
1963 року закінчив [[Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого|Київський інститут театрального мистецтва]].

В 1963—1990 роках працював в українських театрах Запоріжжя, Кіровограда, Одеси, Полтави, Сімферополя.

З 1990 року — у [[Чернігівський обласний академічний український музично-драматичний театр імені Тараса Шевченка|Чернігівському українському музично-драматичному театрі]].

Владлен Антонович умер в Запорожье 11 августа 2017 года.{{fact}}

== Творчий доробок ==
Виконав наступні ролі:
* Брежнєв — «Правда пам'яті» Абдуліна,
* Архімандрит — «Все залишається людям» С. Альошина,
* Чуб — «Ніч, чарівна ніч» по М. Гоголю,
* Ляпкін-Тяпкін, «Ревізор» Гоголя,
* кобзар Сторчегляд — «Клубень» Гоголя,
* Містер Ікс — «Принцеса цирку» Кальмана,
* Феррі — «Королева чардаша» Кальмана,
* Мореплавець — «Місто сонця» Т. Кампанелли,
* Гнат — «Безталанна» Карпенка-Карого,
* Бонавентура — «Сто тисяч» Карпенка-Карого,
* Корній — «Фараони» Коломійця,
* Часник — «В степах України» Корнійчука,
* Еней, Анхіз — «Енеїда» за Котляревським,
* Гірей — «Байда, князь Вишневецький» П. Куліша,
* Медведєв — «Це було в Рівному» Лукіна,
* Муров — «Без вини винуваті» Островського,
* Сталін — «Діти Арбату» Рибакова,
* Хома — «Ой, не ходи Грицю» М. Старицького,
* Василь — «<nowiki/>[[Циганка Аза]]<nowiki/>» Старицького,
* Денікін — «Нестор Махно», Л. Тома, І. Борис,
* Фурман — «Украдене щастя» І. Франка,
* Ескал — «Ромео та Джульєтта» Шекспіра,
* Аарон — «Тит Андронік» Шекспіра,
* Фердинад — «<nowiki/>[[Підступність і кохання]]<nowiki/>» Шіллера.

== Джерела ==
*  [http://presscenter.ukrinform.ua/history.php?day=4&month=7&year=2011 Прес-центр]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://www.popudrenko.openua.net/bio.php Відкрита Україна]
* [http://www.kino-teatr.ru/teatr/acter/post/45480/bio/ Владилен Попудренко]{{ref-ru}}
[[Категорія:Уродженці Чернігова]]
[[Категорія:Випускники Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого]]
[[Категорія:Українські театральні актори]]

title: Попудренко Владилен Антонович

Народився: 4 липня 1936 · Чернігів, Українська РСР, СРСР

Помер: 11 серпня 2017 (81 рік) · Запоріжжя, Україна

Громадянство: СРСР → Україна

Діяльність: театральний актор


text:
# Щетинін Микола Тимофійович
Микола Тимофійович Щетинін (1900, станиця Старокорсунська, тепер Краснодарського краю, Російська Федерація — 6 лютого 1968, місто Київ) — український радянський діяч, міністр фінансів УРСР. Депутат Верховної Ради УРСР 4—5-го скликань.

## Біографія
Народився в родині робітника. З десяти років розпочав трудову діяльність, з тринадцяти років почав працювати на заводі.
У 1917—1924 роках — у Червоній армії. Служив командиром кавалерійського ескадрону, воював на Кубані, в Україні та Криму.
Член РКП(б) з 1920 року.
У 1924—1929 роках — голова виконавчого комітету сільської ради; у системі споживчої кооперації Запорізького округу.
З 1929 року — у фінансових органах: завідувач Амвросіївського районного фінансового відділу на Донбасі, завідувач районного фінансового відділу в Дніпропетровській області, заступник завідувача і завідувач Сталінського обласного фінансового відділу.
У вересні 1949 — листопаді 1951 року — заступник міністра і член колегії Міністерства фінансів Української РСР.
27 листопада 1951 — 1 березня 1961 року — міністр фінансів Української РСР.
З березня 1961 року — на пенсії в Києві. Помер після важкої хвороби.

## Нагороди
- орден Леніна
- орден Трудового Червоного Прапора
- орден Червоної Зірки
- орден «Знак Пошани»
- медалі

title: Щетинін Микола Тимофійович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Щетинін Микола Тимофійович
| зображення           = Щетинін Микола Тимофійович.jpg
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[росіянин]]
| Alma_mater           =
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Щетинін}}
'''Микола Тимофійович Щетинін''' ({{ДН|||1900}}, станиця [[Старокорсунська]], тепер [[Краснодарський край|Краснодарського краю]], [[Росія|Російська Федерація]] — {{ДС|6|02|1968}}, місто [[Київ]]) — український радянський діяч, міністр фінансів УРСР. Депутат [[Верховна рада УРСР|Верховної Ради УРСР]] 4—5-го скликань.

== Біографія ==
Народився в родині робітника. З десяти років розпочав трудову діяльність, з тринадцяти років почав працювати на заводі.

У 1917—1924 роках — у [[Червона армія|Червоній армії]]. Служив командиром кавалерійського ескадрону, воював на Кубані, в Україні та Криму.

Член [[РКП(б)]] з [[1920]] року.

У 1924—1929 роках — голова виконавчого комітету сільської ради; у системі споживчої кооперації Запорізького округу.

З 1929 року — у фінансових органах: завідувач Амвросіївського районного фінансового відділу на Донбасі, завідувач районного фінансового відділу в Дніпропетровській області, заступник завідувача і завідувач Сталінського обласного фінансового відділу.

У вересні 1949 — листопаді 1951 року — заступник міністра і член колегії Міністерства фінансів Української РСР.

27 листопада 1951 — 1 березня 1961 року — міністр фінансів Української РСР.

З березня 1961 року — на пенсії в Києві. Помер після важкої хвороби.

== Нагороди ==
* [[орден Леніна]]
* [[орден Трудового Червоного Прапора]]
* [[орден Червоної Зірки]]
* [[орден «Знак Пошани»]]
* медалі

== Джерела ==
* газета «Правда України» (Київ) — 1968 — 8 лютого.
* [https://web.archive.org/web/20180315070548/http://afu.minfin.gov.ua/getfile.php?page_id=454&num=3 Щетинін Микола Тимофійович]

[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Міністри УРСР]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 4-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 5-го скликання]]
[[Категорія:Міністри фінансів України]]

title: Щетинін Микола Тимофійович

Народився: 1900 · Старокорсунська, Краснодарський край, Російська імперія

Помер: 6 лютого 1968 · Київ, Українська РСР, СРСР

Національність: росіянин

Діяльність: державний діяч

Партія: КПРС

Нагороди: орден Леніна · орден Трудового Червоного Прапора · орден Червоної Зірки · орден «Знак Пошани»


text:
# Боболицький замок
Боболицький замок (пол. Zamek w Bobolicach) — королівський замок, розташований на Краківсько-Ченстоховській височині, у системі так званих Орлиних Гнізд, в селі Боболіце Мишковського повіту Сілезького воєводства в Польщі.

## Історія
Королівський замок у Боболіцах було побудовано польським королем Казимиром Великим, найбільш імовірно протягом 1350—1352 років. Замок мав охороняти навколишні володіння та захищати Малопольщу від вторгнень із Сілезії, що тоді належала Чеській короні.
У 1370 році тодішній король Польщі Людовик Угорський передав замок своєму родичу Володиславу Опольському. Той, у 1379 році, передав його своєму придворному Анджею Шони з Барлабас, який перетворив замок на укріплення розбійників. Розбійні напади припинив польський король Владислав Ягайло, який у 1396 році повернув замок у королівську власність, але дозволив Анджею продовжувати правити ним. Після його смерті замок успадкувала його дочка Анна, а після її смерті замок було поділено між її сином Станіславом Шафранцем та її другим чоловіком Мстивоєм з Верховиська гербу Лис. Це призвело до численних конфліктів, які закінчилися тим, що Петро Шафранець (племінник Станіслава) у 1445 році викупив другу половину замку у Лисів. Петро Шафранець незабаром продав замок Флоріану з Книшина, який, у свою чергу, продав його Анджею Трцсці, а його родина продала замок Жешовським. Наступним власником у 1486 році став Миколай Креза із Завади, гербу Остоя, родина якого володіла замком аж до 1625 року.
Під час громадянської війни 1587 року замок було захоплено військами претендента на польський трон Максиміліана III Габсбурга. Замку було завдано серйозних пошкоджень. Вже невдовзі замок відбило  військо на чолі з Яном Замойським, який підтримував Сигізмунда III Вазу. У 1625 році замок перейшов у володіння родини Мишковських гербу Яструбець із сусіднього Мирова.
Під час шведського потопу, в 1657 році, шведи під командуванням генерала Мюллера сильно зруйнували замок. Наступним власником замку стала родина Менцінських із Жарек, але у 1661 році замок було покинуто і він почав занепадати. Коли у 1683 році король Ян ІІІ Собеський по дорозі до Кракова — місця зосередження польських військ перед віденською битвою — він розбивав табір поруч із замком.
У XVIII столітті замок був лише частково заселений. Опис інвентарю замку з 1700 року свідчить про його поганий стан. Незважаючи на спроби врятувати замок, він занепадав дедалі більше. У ХІХ столітті в підвалі замку було знайдено скарб. Шукачі скарбів довершили руйнування замку. Після Другої світової війни мури замку були частково розібрані та використані для будівництва дороги, що сполучає Боболіце з Мировом.
Наприкінці XX століття родина Ласецьких — теперішніх власників замку — вирішила його відновити.На замовлення представників родини: сенатора Ярослава Ласецького та його брата Даріуша Ласецького, польськими вченими та експертами було виконано археологічні, укріплювальні та будівельні роботи. Офіційне відкриття замку після дванадцяти років робіт відбулося 3 вересня 2011 року.  Під час реконструкції, незважаючи на відсутність будь-яких планів, ескізів чи малюнків замку, було здійснено спробу максимально наблизити зовнішній вигляд замку до того, який він мав у XVI столітті. Вигляд замку було відтворено на основі збережених руїн, опираючись на знання істориків та археологів. У роботах були використані лише традиційні матеріали (переважно вапняк) та спеціальний будівельний розчин. Сама реконструкція викликала і продовжує викликати суперечки та критику з огляду на те, що відсутні збережені джерела щодо давнього вигляду замку.

## Архітектура
Замок розташований на крутому скелястому пагорбі (360 м над рівнем моря). Замок складається з житлового будинку з циліндричною вежею. Дах замку покритий чорною черепицею. До замку через сухий рів веде підйомний міст. Замок оточений мурами з місцевого білого вапняку, які мають кренеляж.

## Фотогалерея
- Панорама замку
- Вигляд замку зі сторони Брами Ласецьких
- Вигляд замку із заходу
- Панорама замку під час заходу сонця
- Вигляд замку від в'їзної брами
- Житловий будинок замку
- Вигляд замку з тераси ресторану
- Вигляд замку взимку із льоту птаха

title: Боболицький замок

wikitext:
{{Замок|назва=Боболицький замок|місцева назва=Zamek w Bobolicach|координати={{coord|50.613329|19.492988|format=dms|display=title,inline}}|зображення=Zamek Bobolice - widok od frontu.jpg|зображення_розмір=300 px|зображення_підпис=Вигляд замку з сторони в'їзду|статус=Історична пам'ятка|країна={{POL}}|сховище=Category:Bobolice Castle|вебсторінка=http://zamekbobolice.pl/|місце розташування=[[Боболіце (Сілезьке воєводство|Боболіце]], [[Неґова (гміна)|Гміна Неґова]], [[Мишковський повіт]], [[Сілезьке воєводство]]|автор проєкту=}}

'''Боболицький замок''' ([[Польська мова|пол.]] ''Zamek w Bobolicach'') — королівський [[Замок (споруда)|замок,]] розташований на [[Краківсько-Ченстоховська височина|Краківсько-Ченстоховській височині]], у системі так званих [[Шлях Орлиних Гнізд|Орлиних Гнізд]], в [[Село|селі]] Боболіце [[Мишковський повіт|Мишковського повіту]] [[Сілезьке воєводство|Сілезького воєводства]] в [[Польща|Польщі]].

== Історія ==
[[Файл:Bobolice akwarela XIX wiek.jpg|ліворуч|міні|Малюнок замку з XIX століття]]
Королівський замок у Боболіцах було побудовано [[Король Польщі|польським королем]] [[Казимир III Великий|Казимиром Великим,]] найбільш імовірно протягом 1350—1352 років. Замок мав охороняти навколишні володіння та захищати [[Малопольща|Малопольщу]] від вторгнень із [[Сілезія|Сілезії]], що тоді належала [[Богемське королівство|Чеській короні]]<ref name=":0">{{Cite web|title=Zamek w Bobolicach, czyli Wawel z Korony królów {{!}} HISTORIA.org.pl - historia, kultura, muzea, matura, rekonstrukcje i recenzje historyczne|url=https://historia.org.pl/2018/09/10/zamek-w-bobolicach-czyli-wawel-z-korony-krolow/|website=HISTORIA.org.pl|date=2018-09-10|accessdate=2020-05-03|language=польською|last=|first=|publisher=|archive-date=6 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200406024407/https://historia.org.pl/2018/09/10/zamek-w-bobolicach-czyli-wawel-z-korony-krolow/}}</ref>.

У 1370 році тодішній король Польщі [[Людовик Угорський]] передав замок своєму родичу [[Володислав Опольський|Володиславу Опольському]]. Той, у 1379 році, передав його своєму придворному Анджею Шони з Барлабас<ref>{{Cite book|url=https://www.worldcat.org/title/sredniowiecze-polskie-i-powszechne/oclc/43607504|title=Średniowiecze polskie i powszechne|last=Panic|first=Idzi|last2=Sperka|first2=Jerzy|date=|year=2007|publisher=Wydawn. Uniwersytetu Śląskiego|volume=4|location=Katowice|pages=191|language=польською|isbn=978-83-226-0904-0|oclc=43607504}}</ref>, який перетворив замок на укріплення розбійників. Розбійні напади припинив польський король [[Владислав II Ягайло|Владислав Ягайло]], який у 1396 році повернув замок у королівську власність<ref name=":0" />, але дозволив Анджею продовжувати правити ним. Після його смерті замок успадкувала його дочка Анна, а після її смерті замок було поділено між її сином Станіславом Шафранцем та її другим чоловіком Мстивоєм з Верховиська гербу [[Лис (герб)|Лис]]. Це призвело до численних конфліктів, які закінчилися тим, що Петро Шафранець (племінник Станіслава) у 1445 році викупив другу половину замку у Лисів. Петро Шафранець незабаром продав замок Флоріану з Книшина, який, у свою чергу, продав його Анджею Трцсці, а його родина продала замок Жешовським. Наступним власником у 1486 році став Миколай Креза із Завади, гербу Остоя, родина якого володіла замком аж до 1625 року.

Під час громадянської війни 1587 року замок було захоплено військами претендента на польський трон [[Максиміліан III Австрійський|Максиміліана III Габсбурга]]<ref name=":0" />. Замку було завдано серйозних пошкоджень. Вже невдовзі замок відбило  військо на чолі з [[Ян Замойський (коронний гетьман)|Яном Замойським]]<ref name=":0" />, який підтримував [[Сигізмунд III Ваза|Сигізмунда III Вазу]]. У 1625 році замок перейшов у володіння родини Мишковських гербу [[Яструбець]] із сусіднього Мирова.

Під час [[Шведський потоп|шведського потопу]], в 1657 році, шведи під командуванням генерала Мюллера сильно зруйнували замок. Наступним власником замку стала родина Менцінських із Жарек, але у 1661 році замок було покинуто і він почав занепадати. Коли у 1683 році король [[Ян III Собеський|Ян ІІІ Собеський]] по дорозі до Кракова — місця зосередження польських військ перед віденською битвою — він розбивав табір поруч із замком<ref name=":0" />.

У XVIII столітті замок був лише частково заселений. Опис інвентарю замку з 1700 року свідчить про його поганий стан. Незважаючи на спроби врятувати замок, він занепадав дедалі більше. У ХІХ столітті в підвалі замку було знайдено скарб. Шукачі скарбів довершили руйнування замку. Після [[Друга світова війна|Другої світової війни]] мури замку були частково розібрані та використані для будівництва дороги, що сполучає Боболіце з Мировом.
[[Файл:Bobolice(js) 1.jpg|ліворуч|міні|Руїни замку до реконструкції]]
Наприкінці XX століття родина Ласецьких — теперішніх власників замку — вирішила його відновити.На замовлення представників родини: сенатора Ярослава Ласецького та його брата Даріуша Ласецького, польськими вченими та експертами було виконано археологічні, укріплювальні та будівельні роботи. Офіційне відкриття замку після дванадцяти років робіт відбулося 3 вересня 2011 року<ref>{{Cite web|title=Dom polski - druga świetność|url=https://dziennikpolski24.pl/dom-polski-druga-swietnosc/ar/3054816|website=Dziennik Polski|date=2011-09-16|accessdate=2020-05-03|language=польською|last=Redakcja|first=|publisher=}}</ref>.  Під час реконструкції, незважаючи на відсутність будь-яких планів, ескізів чи малюнків замку, було здійснено спробу максимально наблизити зовнішній вигляд замку до того, який він мав у XVI столітті. Вигляд замку було відтворено на основі збережених руїн, опираючись на знання істориків та археологів. У роботах були використані лише традиційні матеріали (переважно вапняк) та спеціальний будівельний розчин. Сама реконструкція викликала і продовжує викликати суперечки та критику<ref>{{Cite web|title=Zamek Bobolice – imponująca rekonstrukcja, czy koszmarna pomyłka?|url=http://www.ruszajwdroge.pl/2012/09/zamek-bobolice-imponujaca-rekonstrukcja-czy-koszmarna-pomylka.html|website=Ruszaj w drogę! - Polska turystyka - Podróże i ciekawe miejsca w Polsce|accessdate=2020-05-03|language=польською|last=|first=|date=|publisher=|archive-date=13 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200813050350/https://www.ruszajwdroge.pl/2012/09/zamek-bobolice-imponujaca-rekonstrukcja-czy-koszmarna-pomylka.html}}</ref> з огляду на те, що відсутні збережені джерела щодо давнього вигляду замку.

== Архітектура ==
Замок розташований на крутому скелястому пагорбі (360 м [[Висота над рівнем моря|над]] рівнем [[Висота над рівнем моря|моря]])<ref name=":1">{{Cite web|title=*** ZAMEK KRÓLEWSKI W BOBOLICACH ***|url=http://www.zamkipolskie.com/bobol/bobol.html|website=www.zamkipolskie.com|accessdate=2020-05-03|last=|first=|date=|publisher=|language=польською|archive-date=13 травня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200513174205/https://zamkipolskie.com/bobol/bobol.html}}</ref>. Замок складається з житлового будинку з циліндричною [[Фортечна вежа|вежею]]<ref name=":1" />. Дах замку покритий чорною [[Черепиця|черепицею]]. До замку через сухий [[Рів (оборонна споруда)|рів]] веде підйомний міст. Замок оточений мурами з місцевого білого [[Вапняк|вапняку]], які мають [[кренеляж]].

== Фотогалерея ==
<gallery>
Файл:SENATORSKI ZAMEK. - panoramio.jpg|Панорама замку
Файл:Zamek Bobolice - widok od strony Bramy Laseckich.jpg|Вигляд замку зі сторони Брами Ласецьких
Файл:Zamek Bobolice - widok od zachodu.jpg|Вигляд замку із заходу
Файл:Zamek Bobolice - o zachodzie słońca.jpg|Панорама замку під час заходу сонця
Файл:Od czasów potopu szwedzkiego, przez 350 lat był w ruinie. Odbudowany zameczek w Bobolicach. - panoramio.jpg|Вигляд замку від в'їзної брами
Файл:Zamek Bobolice 2010.jpg|Житловий будинок замку
Файл:Zamek Bobolice - widok z tarasu restauracyjnego.jpg|Вигляд замку з тераси ресторану
Файл:Zamek Bobolice - zimą z lotu ptaka.jpg|Вигляд замку взимку із льоту птаха
</gallery>

== Примітки ==
<references />

== Література ==
* Leszek Marzec, Kazimierz Mazurek, Tomasz Suchecki, ''Wyżyna Krakowsko-Częstochowska'', Warszawa 1986, {{ISBN|83-7005-057-3}}.

== Посилання ==
* [http://zamekbobolice.pl/ Офіційний сайт замку] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180216224149/http://zamekbobolice.pl/ |date=16 лютого 2018 }}
* [http://podrozniccy.com/en/poland/bobolice-castle/ Вид на замок з безпілотника] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170627080457/http://podrozniccy.com/en/poland/bobolice-castle/ |date=27 червня 2017 }}

[[Категорія:Замки в Сілезькому воєводстві]]
[[Категорія:Шлях Орлиних Гнізд]]
[[Категорія:Замки Речі Посполитої]]

title: Боболицький замок

Статус: Історична пам'ятка

Статус спадщини: об'єкт культурної спадщини Польщі [ 1 ]

Країна: Польща : ISO3166-1 alpha-3: POL ; ISO3166-1 цифровий: 616 ;

Розташування: Боболіце , Гміна Неґова , Мишковський повіт , Сілезьке воєводство


text:
# Гачківник глянсуватий
Гачківник глянсуватий (Hamatocaulis vernicosus) — вид мохів порядку гіпнобрієвих (Hypnales).

## Поширення
Ареал охоплює такі частини світу: Європа, Північна Америка, Південна Америка, Азія.
Населяє багаті мінералами, часто злегка збагачені поживними речовинами джерела, береги озер; від низьких до помірних висот (0–1400 метрів).

## Характеристика
Рослини від середніх до великих, не згорнуті, зелені, коричневі, строкато-зелені та червоні, або рідко майже повністю червоні. Стебла ± перисті. Стеблові листки з червоною поперечною суббазальною зоною або іноді більші частини листка червоні, яйцеподібні, увігнуті, сильно або іноді слабоскладчасті, 0.6–1.1 мм ушир; верхівка коротко- або довгозагострена.

title: Гачківник глянсуватий

wikitext:
{{Speciesbox
| image = Hamatocaulis vernicosus (a, 132947-473407) 2022.JPG
| image_width = 280px
| taxon = Hamatocaulis vernicosus
| authority = (Mitt.) Hedenäs
}}
'''Гачківник глянсуватий''' (''Hamatocaulis vernicosus'') — [[вид]] мохів порядку гіпнобрієвих (Hypnales)<ref name="CoL">{{cite web |title=''Hamatocaulis vernicosus'' |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/6LBRC |website=The Catalogue of Life |access-date=19.05.2024 |language=en}}</ref>.

== Поширення ==
Ареал охоплює такі частини світу: [[Європа]], [[Північна Америка]], [[Південна Америка]], [[Азія]]<ref name="GBIF">{{cite web |title=''Hamatocaulis vernicosus'' |url=https://www.gbif.org/species/2681714 |website=Global Biodiversity Information Facility |access-date=19.05.2024 |language=en}}</ref>.

Населяє багаті мінералами, часто злегка збагачені поживними речовинами джерела, береги озер; від низьких до помірних висот (0–1400 метрів)<ref name="FNA"/>.

== Характеристика ==
Рослини від середніх до великих, не згорнуті, зелені, коричневі, строкато-зелені та червоні, або рідко майже повністю червоні. Стебла ± перисті. Стеблові [[Листок|листки]] з червоною поперечною суббазальною зоною або іноді більші частини листка червоні, яйцеподібні, увігнуті, сильно або іноді слабоскладчасті, 0.6–1.1 мм ушир; верхівка коротко- або довгозагострена<ref name="FNA">{{cite web |title=''Hamatocaulis vernicosus'' |url=http://www.efloras.org |website=Flora of North America @ efloras.org |access-date=19.05.2024 |language=en}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from1=Q1572669}}

[[Категорія:Флора Європи]]
[[Категорія:Флора Північної Америки]]
[[Категорія:Флора Південної Америки]]
[[Категорія:Флора Азії]]

title: Біологічна класифікація

Відділ: Мохи (Bryophyta)

Клас: Листостеблові (Bryopsida)

Підклас: Брієві (Bryidae)

Порядок: Сонмохальні (Hypnales)

Родина: Тупокришникові (Amblystegiaceae)

Рід: Гачківник (Hamatocaulis)

Вид: H. vernicosus

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Hamatocaulis vernicosus · (Mitt.) Hedenäs


text:
# Царьово (Солигалицький район)
Царьово (рос. Царёво) — присілок в Солигалицькому районі Костромської області Російської Федерації.
Населення становить 4 особи. Входить до складу муніципального утворення Корцовське сільське поселення.

## Історія
Від 1928 року належить до Солигалицького району, що у 1928-1929 роках перебував у складі Костромської губернії, у 1929-1936 роках Івановської промислової області, у 1936-1944 роках — Ярославської області. Від 1944 року населений пункт у складі Солигалицького району відійшов до новоутвореної Костромської області.
Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Корцовське сільське поселення.

## Населення
| 2008 | 2010 | 2014 |
| ---- | ---- | ---- |
| 5    | ↘4   | →4   |

title: Царьово (Солигалицький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Царьово
|назва ін.       = Царёво
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Костромська область]]
|район           = [[Солигалицький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Корцовське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{стабільно}} 4
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Костромська область
}}
'''Царьово''' ({{lang-ru|Царёво}}) — [[присілок]] в [[Солигалицький район|Солигалицькому районі]] [[Костромська область|Костромської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 4 особи. Входить до складу муніципального утворення [[Корцовське сільське поселення]].

== Історія ==

Від 1928 року належить до Солигалицького району, що у 1928-1929 роках перебував у складі [[Костромська губернія|Костромської губернії]], у 1929-1936 роках [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]], у 1936-1944 роках — [[Ярославська область|Ярославської області]]. Від 1944 року населений пункт у складі Солигалицького району відійшов до новоутвореної Костромської області<ref>[[s:ru:Указ Президиума ВС СССР от 13.08.1944 об образовании Костромской области в составе РСФСР|Указ Президиума Верховного Совета СССР от 13 августа 1944 г. «Об образовании Костромской области в составе РСФСР»]]</ref>.

Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Корцовське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802093069 |title=Закон Костромской области от 09 февраля 2007 года N 112-4-ЗКО «Об административно-территориальном устройстве Костромской области» |access-date=2018-09-21 |archive-date=2020-01-15 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200115000115/http://docs.cntd.ru/document/802093069 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Царёво (Солигаличский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Солигалицький район}}
{{Kostroma-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Солигалицького району]]

title: присілок Царьово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Костромська область

Муніципальний район: Солигалицький район

Поселення: Корцовське сільське поселення

title: Основні дані

Населення: ▬ 4

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Царьово · Царьово


text:
# 18672 Ешліаміні
18672 Ешліаміні (18672 Ashleyamini) — астероїд головного поясу, відкритий 20 березня 1998 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,422.

title: 18672 Ешліаміні

wikitext:
{{Планета
| назва = 18672 Ешліаміні
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[LINEAR]]
| місце відкриття = [[Сокорро (Нью-Мексико)]]
| дата відкриття = [[20 березня]] [[1998]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1998 FY65''' <br />1996 VO39
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|18672|2014.05.08|2014.03.27}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,778444356023 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,376517582043 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,577480969033 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,077968912051
| орбітальний період = 1511,442492896 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,238183061341 °/д
| середня аномалія = 29,46465010272°
| нахил орбіти = 1,493851819767°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 280,6211724879°
| арг_перицентру = 200,1480221519°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,3
| спектр_тип =
}}

'''18672 Ешліаміні''' (18672 Ashleyamini) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[20 березня]] [[1998]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,422.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Ешліаміні}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (18601-18700)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|18672}}

{{Навігація малих планет|18671 Zacharyrice|(18673) 1998 FH66|}}
{{Сонячна система}}

[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1998]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 18672 Ешліаміні

Відкривач: LINEAR

Місце відкриття: Сокорро (Нью-Мексико)

Дата відкриття: 20 березня 1998

title: Позначення

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики