text:
# Чучулига
Чучули́га (болг. Чучулига) — село в Хасковській області Болгарії. Входить до складу общини Івайловград.

## Населення
За даними перепису населення 2011 року у селі проживали 16 осіб, усі — турки.
Розподіл населення за віком у 2011 році:
Динаміка населення:

wikiname: ukwiki

title: Чучулига

in_language: uk

wikitext:
{{НП Болгарії
 | назва                 = Чучулига
 | статус                = село
 | місцева_назва         = {{lang-bg|Чучулига}}
 | герб                  =
 | прапор                =
 | зображення            =
 | зображення_підпис     =
 | область               = [[Хасковська область]]
 | община                = [[Івайловград (община)|Івайловград]]
 | община_кмет           =
 | община_кмет_партія    =
 | кметство              =
 | кмет                  =
 | кмет_партія           =
 | код_ЕКАТТЕ            = 81829
 | широта                = 41.5509
 | довгота               = 25.9158
 | висота                = 564
 | населення             = 16
 | населення_рік         = 2011
 | населення_джерело     =
 | площа                 =
 | поштові_індекси       = 6572
 | телефонний_код        =
 | вебсторінка           =
 | фізична_о             = 52
 | фізична_о_джерело     = <ref name="відстані">Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref>
 | фізична_с             = 248
 | фізична_с_джерело     = <ref name="відстані"/>}}
'''Чучули́га''' ({{lang-bg|Чучулига}}) — село в [[Хасковська область|Хасковській області]] [[Болгарія|Болгарії]]. Входить до складу общини [[Івайловград (община)|Івайловград]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Болгарії (2011)|перепису населення 2011 року]] у селі проживали {{formatnum:16}} осіб, усі — [[Турки в Болгарії|турки]]<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и самоопределение по етническа принадлежност към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Fdhrysbu?url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|archivedate=05.04.2013|deadurl=no}}</ref>.

Розподіл населення за віком у 2011 році<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и възраст към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Irx9OSLX?url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|archivedate=14.08.2013|deadurl=no}}</ref>:
{{Демографія/розподіл за віком
| макс=3
| всього=16
| 0-4=0
| 5-9=1
| 10-14=0
| 15-19=0
| 20-24=0
| 25-29=1
| 30-34=1
| 35-39=1
| 40-44=1
| 45-49=2
| 50-54=0
| 55-59=2
| 60-64=1
| 65-69=2
| 70-74=1
| 75-79=3
| 80-84=0
| 85+=0
}}

Динаміка населення<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=5199&ezik=bul|title=Национален статистически институт. Справка за населението на с. Чучулига, общ. Ивайловград, обл. Хасково|language=болгарською|accessdate=2012-01-23|archiveurl=https://www.webcitation.org/6J3DWJ9S0?url=http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=5199|archivedate=2013-08-22|deadurl=no}}</ref>:
{{Демографія/Населення Болгарії
|Ширина зображення  = 440
|Максимум шкали     = 85
|Крок більшої шкали = 50
|Крок меншої шкали  = 10
|1934 = 65
|1946 = 76
|1956 = 81
|1965 = 73
|1975 = 71
|1985 = 55
|1992 = 53
|2001 = 18
|2011 = 16
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Хасковська область|Івайловград}}
{{Bulgaria-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Болгарія}}

[[Категорія:Села Хасковської області]]

title: Чучулига · болг. Чучулига

Країна: Болгарія

Область: Хасковська область

Община: Івайловград

title: Відстань

Відстань:
До обласного центру
До Софії

title: Розташування

Розташування: ЧучулигаЧучулига (Болгарія)


text:
# Моргенштерн Семен Григорович
Семен Григорович Мо́ргенштерн (нар. 1868, Одеса — 1952, Ялта) — спеціаліст по виноробсту і виноградарству, професор з 1926 року.

## Біографія
Народився у 1868 році в Одесі. 1891 року закінчив Санкт-Петербурзький технологічний інститут, 1893 році — Вищі виноробної курси при Нікітському ботаничному саді. Наукову діяльність розпочав на Плотянській дослідній станції (нині село Плоть Рибницького району Молдови) як хімік-винороб, де у 1895—1899 роках досліджував вина, ґрунти виноградників, вів досліди по культурі винограду. До 1917 року працював керуючим Сахарнянською земською школою виноградарства і виноробства. З 1919 року — завідувач секцією спеціальних культур і сільськогосподарської освіти в Подільському губернському земському відділі, з 1925 року завідувач кафедри спеціальних культур і технології рослинних продуктів Кам'янець-Подільського сільськогосподарського інституту. З 1936 рокузавідувач відділом виноробства і виноградарства в Закавказькому науково-дослідного інституту виноградарства і виноробства (Телаві), з 1937 року завідувач енохімічною лабораторією у Всесоюзному науково-дослідному інституті виноградарства і виноробства «Магарач» (Ялта).
Помер в Ялті у 1952 році.

## Наукова діяльність
Вніс значний внесок в підготовку працівників лабораторій винзаводів комбінату «Массандра», вів заняття в школі плодівництва і виноградарства при Нікітському ботаничному саді. Автор понад 30 наукових робіт по виноградарству і виноробству. Зокрема:
- Исследование сортов винограда Южного берега Крыма. — Виноделие и виноградарство СССР, 1946, № 2;
- Технохимический контроль в винодельческой промышленности. — Симферополь, 1948.

title: Моргенштерн Семен Григорович

wikitext:
{{Науковець
|ім'я             = Семен Григорович Моргенштерн
|оригінал імені   =
|зображення       =
|розмір           =
|дата народження  = 1868
|місце народження = [[Одеса]]
|дата смерті      = 1952
|місце смерті     = [[Ялта]]
|громадянство     = {{RUSold}}→{{URS}}
|національність   =
|галузь           =[[виноробство]], [[виноградарство]]
|alma mater       = [[Санкт-Петербурзький технологічний інститут]]
|звання           = [[професор]]
}}{{Однофамільці | Моргенштерн}}
'''Семен Григорович Мо́ргенштерн''' ({{н}} [[1868]], [[Одеса]] — [[1952]], [[Ялта]]) — спеціаліст по [[виноробство|виноробсту]] і [[виноградарство|виноградарству]], [[професор]] з 1926 року.

== Біографія ==
Народився у [[1868]] році в [[Одеса|Одесі]]. 1891 року закінчив [[Санкт-Петербурзький технологічний інститут]], 1893 році — Вищі виноробної курси при [[Нікітський ботанічний сад|Нікітському ботаничному саді]]. Наукову діяльність розпочав на Плотянській дослідній станції (нині село [[Плоть]] [[Рибницький район|Рибницького району]] [[Молдова|Молдови]]) як хімік-винороб, де у 1895—1899 роках досліджував вина, ґрунти виноградників, вів досліди по культурі винограду. До 1917 року працював керуючим Сахарнянською земською школою виноградарства і виноробства. З 1919 року — завідувач секцією спеціальних культур і сільськогосподарської освіти в Подільському губернському земському відділі, з 1925 року завідувач кафедри спеціальних культур і технології рослинних продуктів [[Кам'янець-Подільський сільськогосподарський інститут|Кам'янець-Подільського сільськогосподарського інституту]]. З 1936 рокузавідувач відділом виноробства і виноградарства в [[Закавказький науково-дослідний інститут виноградарства і виноробства|Закавказькому науково-дослідного інституту виноградарства і виноробства]] ([[Телаві]]), з 1937 року завідувач енохімічною лабораторією у [[Всесоюзний науково-дослідний інститут виноградарства і виноробства «Магарач»|Всесоюзному науково-дослідному інституті виноградарства і виноробства «Магарач»]] ([[Ялта]]).

Помер в [[Ялта|Ялті]] у [[1952]] році.

== Наукова діяльність ==
Вніс значний внесок в підготовку працівників лабораторій винзаводів комбінату «Массандра», вів заняття в школі плодівництва і виноградарства при Нікітському ботаничному саді. Автор понад 30 наукових робіт по виноградарству і виноробству. Зокрема:
* Исследование сортов винограда Южного берега Крыма. — Виноделие и виноградарство СССР, 1946, № 2;
* Технохимический контроль в винодельческой промышленности. — Симферополь, 1948.

== Література ==
* Куликов Н. Полвека на трудовом посту. — Виноделие и виноградарство Молдавии, 1948, № 4;
* С. Г. Моргенштерн. — Виноделие и виноградарство СССР, 1952, № 12.
* {{ЕВ}}
{{бібліоінформація}}
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Уродженці Одеси]]
[[Категорія:Випускники Санкт-Петербурзького технологічного інституту]]
[[Категорія:Винороби Російської імперії]]
[[Категорія:Винороби СРСР]]
[[Категорія:Винороби XIX століття]]
[[Категорія:Винороби XX століття]]
[[Категорія:Виноградарі Російської імперії]]
[[Категорія:Виноградарі СРСР]]
[[Категорія:Виноградарі XIX століття]]
[[Категорія:Виноградарі XX століття]]
[[Категорія:Радянські професори]]
[[Категорія:Персоналії:Кам'янець-Подільський]]
[[Категорія:Персоналії:Телаві]]
[[Категорія:Науковці Інституту «Магарач»]]
[[Категорія:Померли в Ялті]]

title: рос. Семен Григорович Мо́ргенштерн

Народився: 1868 · Одеса

Помер: 1952 · Ялта

Країна: Російська імперія→ СРСР

Галузь: виноробство, виноградарство

Заклад: ПДАТУ

Вчене звання: професор


text:
# Простір модулів
Простір модулів у алгебричній геометрії — геометричний простір (наприклад, схема, комплексний або алгебричний простір), точки якого відповідають деякому класу алгебро-геометричних об'єктів {\displaystyle A}, факторизованому за деяким відношенням еквівалентності {\displaystyle R}. Такі простори часто виникають як розв'язки класифікаційних задач: якщо множина об'єктів, що цікавлять нас (наприклад, гладких кривих алгебраїчних роду {\displaystyle g}, що розглядаються з точністю до ізоморфізму), можна забезпечити структурою геометричного простору, можна параметризувати дані об'єкти, ввівши координати на цьому просторі. У цьому контексті термін «модулі» синонімічний терміну «параметри»: простори модулів спочатку розумілися як простори параметрів, а не простори об'єктів.

## Історія
Теорія модулів виникла під час вивчення еліптичних функцій: існує сімейство різних полів еліптичних функцій (або їх моделей — неізоморфних еліптичних кривих над {\displaystyle \mathbb {C} }), параметризоване комплексними числами. Бернгард Ріман, якому належить і сам термін «модулі», показав, що компактні ріманові поверхні роду {\displaystyle g\geqslant 2} залежать від {\displaystyle 3g-3} комплексних параметрів — модулів.

## Визначення
Нехай {\displaystyle S} — деяка схема (комплексний або алгебричний простір). Сімейство об'єктів, параметризоване схемою {\displaystyle S} (або, як часто кажуть, над {\displaystyle S} або з базою {\displaystyle S}) — це набір об'єктів {\displaystyle \{X_{s}|s\in S,X_{s}\in A\}}, з додатковою структурою, узгодженою зі структурою бази {\displaystyle S}. Цю структуру в кожному конкретному випадку задають явно. Функтор модулів (або функтор сімейств) — це контраваріантний функтор {\displaystyle {\mathcal {M}}} із категорії схем (або просторів) у категорію множин, що визначається так: {\displaystyle {\mathcal {M}}(S)} — множина класів ізоморфних сімейств над {\displaystyle S}, а морфізму {\displaystyle f:S\to T} зіставляється відображення {\displaystyle f^{*}:{\mathcal {M}}(T)\to {\mathcal {M}}(S)} за допомогою взяття індукованого сімейства.
Якщо функтор модулів {\displaystyle {\mathcal {M}}} зображуваний за допомогою схеми (або простору) {\displaystyle M}, то {\displaystyle M} називають тонким простором модулів для функтора {\displaystyle {\mathcal {M}}}. У цьому випадку існує універсальне сімейство {\displaystyle U} з базою {\displaystyle M}, тобто довільне сімейство {\displaystyle T} з базою {\displaystyle S} індукується сімейством {\displaystyle U} за допомогою єдиного відображення {\displaystyle f:S\to M}.
Функтор модулів є зображуваним у дуже небагатьох випадках, тому запроваджено також поняття грубого простору модулів. Схему {\displaystyle M} називають грубим простором модулів для функтора {\displaystyle {\mathcal {M}}}, якщо існує натуральне перетворення {\displaystyle \varphi :{\mathcal {M}}\to \mathrm {Hom} (\cdot ,M)}, таке, що
1. якщо {\displaystyle K} — алгебрично замкнуте поле, то відображення {\displaystyle \varphi (\mathrm {Spec} \,K):{\mathcal {M}}(\mathrm {Spec} \,K)\to \mathrm {Hom} (\mathrm {Spec} \,K,M)} бієктивне;
2. для довільної схеми {\displaystyle M'} та природного перетворення {\displaystyle \varphi ':{\mathcal {M}}\to \mathrm {Hom} (\cdot ,M')} існує єдиний морфізм {\displaystyle \pi :M\to M'}, такий, що для асоційованого природного перетворення {\displaystyle \Pi :\mathrm {Hom} (\cdot ,M)\to \mathrm {Hom} (\cdot ,M')} виконується {\displaystyle \varphi =\Pi \circ \varphi '}.

Інтуїтивно, замкнуті точки грубої схеми модулів відповідають елементам {\displaystyle A/R}, а геометрія цієї схеми відбиває те, як об'єкти класу {\displaystyle A} можуть змінюватись у сімействах. З іншого боку, над грубою схемою модулів може не існувати універсального сімейства.

## Приклади

### Криві
Нехай {\displaystyle A/R=\mathbf {M} _{g}} (відповідно, {\displaystyle {\overline {\mathbf {M} _{g}}}}) — множина класів ізоморфних проєктивних гладких зв'язних кривих (відповідно, стабільних кривих) роду {\displaystyle g\geqslant 2} над алгебрично замкнутим полем {\displaystyle K}. Сімейство над {\displaystyle S} — це гладкий (плоский) власний морфізм {\displaystyle f:X\to S}, шарами якого є гладкі (стабільні) криві роду {\displaystyle g}. Тоді існує груба схема модулів {\displaystyle M_{g}} (відповідно, {\displaystyle {\overline {M_{g}}}}), що є квазіпроєктивним (проєктивним) незвідним і нормальним многовидом над {\displaystyle K}.

### Векторні розшарування
Нехай {\displaystyle A/R} — множина класів ізоморфних векторних розшарувань рангу {\displaystyle n} на алгебричному многовиді {\displaystyle X}. Сімейство над {\displaystyle S} — це векторне розшарування на {\displaystyle X\times S}. У випадку, коли {\displaystyle X} — це неособлива проєктивна крива над алгебрично замкнутим полем, існує нормальний проєктивний многовид {\displaystyle {\overline {M_{d,n}}}}, який є грубим простором модулів напівстабільних векторних розшарувань рангу {\displaystyle n} та степеня {\displaystyle d} на {\displaystyle X}. Стабільні векторні розшарування параметризуються відкритим гладким многовидом {\displaystyle M_{d,n}\subset {\overline {M_{d,n}}}}. Якщо {\displaystyle d} і {\displaystyle n} взаємно прості, {\displaystyle M_{d,n}} збігається з {\displaystyle {\overline {M_{d,n}}}} і є тонким простором модулів.

title: Простір модулів

wikitext:
'''Простір модулів''' у [[Алгебрична геометрія|алгебричній геометрії]] — геометричний простір (наприклад, [[Схема (математика)|схема]], {{Не перекладено|Комплексний аналітичний простір|комплексний|en|Complex analytic space}}<!-- Проблема вікіфікації: Сторінка [[:en:Complex analytic space]] (→ [[:en:Complex analytic variety]]) перекладена як [[Аналітична множина]], хоча хотіли [[Комплексний аналітичний простір]] (SashkoR0B0T)--> або {{Не перекладено|алгебричний простір|алгебричний|en|algebraic space}} простір), точки якого відповідають деякому класу алгебро-геометричних об'єктів <math>A</math>, факторизованому за деяким [[Відношення еквівалентності|відношенням еквівалентності]] <math>R</math>. Такі простори часто виникають як розв'язки класифікаційних задач: якщо множина об'єктів, що цікавлять нас (наприклад, гладких [[Алгебрична крива|кривих алгебраїчних]] роду <math>g</math>, що розглядаються з точністю до [[ізоморфізм]]у), можна забезпечити структурою геометричного простору, можна параметризувати дані об'єкти, ввівши координати на цьому просторі. У цьому контексті термін «модулі» синонімічний терміну «параметри»: простори модулів спочатку розумілися як простори параметрів, а не простори об'єктів.

== Історія ==
Теорія модулів виникла під час вивчення [[Еліптична функція|еліптичних функцій]]: існує сімейство різних полів еліптичних функцій (або їх моделей — неізоморфних [[Еліптична крива|еліптичних кривих]] над <math>\mathbb C</math>), параметризоване комплексними числами. [[Бернгард Ріман]], якому належить і сам термін «модулі», показав, що компактні [[Ріманова поверхня|ріманові поверхні]] роду <math>g\geqslant 2</math> залежать від <math>3g-3</math> комплексних параметрів — [[Модулі ріманової поверхні|модулів]].

== Визначення ==
Нехай <math>S</math> — деяка схема (комплексний або алгебричний простір). ''Сімейство об'єктів, параметризоване схемою <math>S</math>'' (або, як часто кажуть, ''над <math>S</math>'' або ''з базою <math>S</math>'') — це набір об'єктів <math>\{X_s|s\in S, X_s\in A\}</math>, з додатковою структурою, узгодженою зі структурою бази <math>S</math>. Цю структуру в кожному конкретному випадку задають явно. ''Функтор модулів'' (або ''функтор сімейств'') — це контраваріантний функтор <math>\mathcal M</math> із категорії схем (або просторів) у категорію множин, що визначається так: <math>\mathcal M(S)</math> — множина класів ізоморфних сімейств над <math>S</math>, а морфізму <math>f:S\to T</math> зіставляється відображення <math>f^*:\mathcal M(T)\to\mathcal M(S)</math> за допомогою взяття індукованого сімейства.

Якщо функтор модулів <math>\mathcal M</math> [[Зображуваний функтор|зображуваний]] за допомогою схеми (або простору) <math>M</math>, то <math>M</math> називають ''тонким простором модулів'' для функтора <math>\mathcal M</math>. У цьому випадку існує універсальне сімейство <math>U</math> з базою <math>M</math>, тобто довільне сімейство <math>T</math> з базою <math>S</math> індукується сімейством <math>U</math> за допомогою єдиного відображення <math>f:S\to M</math>.

Функтор модулів є зображуваним у дуже небагатьох випадках, тому запроваджено також поняття ''грубого простору модулів''. Схему <math>M</math> називають грубим простором модулів для функтора <math>\mathcal M</math>, якщо існує [[натуральне перетворення]] <math>\varphi: \mathcal M\to \mathrm{Hom}(\cdot,M)</math>, таке, що

# якщо <math>K</math> — [[алгебрично замкнуте поле]], то відображення <math>\varphi(\mathrm{Spec} \,K):\mathcal M(\mathrm{Spec} \,K)\to \mathrm{Hom}(\mathrm{Spec} \,K,M)</math> бієктивне;
# для довільної схеми <math>M'</math> та природного перетворення <math>\varphi': \mathcal M\to \mathrm{Hom}(\cdot,M')</math> існує єдиний морфізм <math>\pi:M\to M'</math>, такий, що для асоційованого природного перетворення <math>\Pi:\mathrm{Hom}(\cdot,M)\to\mathrm{Hom}(\cdot,M')</math> виконується <math>\varphi=\Pi\circ\varphi'</math>.

Інтуїтивно, замкнуті точки грубої схеми модулів відповідають елементам <math>A/R</math>, а геометрія цієї схеми відбиває те, як об'єкти класу <math>A</math> можуть змінюватись у сімействах. З іншого боку, над грубою схемою модулів може не існувати універсального сімейства.

== Приклади ==

=== Криві ===
Нехай <math>A/R=\mathbf M_g</math> (відповідно, <math>\overline{\mathbf M_g}</math>) — множина класів ізоморфних проєктивних гладких зв'язних кривих (відповідно, {{Не перекладено|Стабільна крива|стабільних кривих|en|Stable curve}}) роду <math>g\geqslant2</math> над алгебрично замкнутим полем <math>K</math>. Сімейство над <math>S</math> — це гладкий (плоский) власний морфізм <math>f:X\to S</math>, шарами якого є гладкі (стабільні) криві роду <math>g</math>. Тоді існує груба схема модулів <math>M_g</math> (відповідно, <math>\overline{M_g}</math>), що є квазіпроєктивним (проєктивним) незвідним і нормальним [[Алгебричний многовид|многовидом]] над <math>K</math><ref>{{Стаття|author=Deligne, Pierre; Mumford, David.|title=The irreducibility of the space of curves of given genus|видання=Publications Mathématiques de l'IHÉS|place=Paris|date=1969|volume=36|pages=75-109|url=http://archive.numdam.org/article/PMIHES_1969__36__75_0.pdf}}</ref>.

=== Векторні розшарування ===
Нехай <math>A/R</math> — множина класів ізоморфних [[Векторне розшарування|векторних розшарувань]] рангу <math>n</math> на алгебричному многовиді <math>X</math>. Сімейство над <math>S</math> — це векторне розшарування на <math>X\times S</math>. У випадку, коли <math>X</math> — це неособлива проєктивна крива над алгебрично замкнутим полем, існує нормальний проєктивний многовид <math>\overline{M_{d,n}}</math>, який є грубим простором модулів напівстабільних векторних розшарувань рангу <math>n</math> та степеня <math>d</math> на <math>X</math>. Стабільні векторні розшарування параметризуються відкритим гладким многовидом <math>M_{d,n}\subset\overline{M_{d,n}}</math>. Якщо <math>d</math> і <math>n</math> взаємно прості, <math>M_{d,n}</math> збігається з <math>\overline{M_{d,n}}</math> і є тонким простором модулів<ref>{{Книга
|автор = P. E. Newstead.
|заголовок = Introduction to moduli problems and orbit spaces
|видавництво = Springer-Verlag
|рік = 1978
}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==
* {{Із|МЭ|https://rus-math.slovaronline.com/3222-МОДУЛЕЙ%20ТЕОРИЯ|автор=[[Ісковських Василь Олексійович|В. А. Исковских]]|заголовок=Модулей теория}}
* {{Книга
|автор = Дж. Харрис, Я. Моррисон.
|заголовок = Модули кривых. Вводный курс
|видавництво = [[Мир (видавництво)|Мир]]
|місце = {{М.}}
|рік = 2004
|відповідальний = пер. с англ. под ред. С. К. Ландо
}}
* {{Книга
|автор = К. Оконек, М. Шнайдер, Х. Шпиндлер.
|заголовок = Векторные расслоения на комплексных проективных пространствах
|видавництво = [[Мир (видавництво)|Мир]]
|місце = {{М.}}
|рік = 1984
|відповідальний = пер. с англ. под ред. Ю. И. Манина
}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Теорія модулів]]
[[Категорія:Алгебрична геометрія]]


text:
# Зубівка (Миргородський район)
Зубі́вка — село в Україні, у Миргородській міській громаді Миргородського району Полтавської області. Населення становить 1057 осіб. Колишній орган місцевого самоврядування — Зубівська сільська рада.

## Географія
Зубівка розташована на лівому березі р. Хорол, за 12 км від райцентру і за 10 км від залізн. ст. Миргород.
Село Зубівка знаходиться на лівому березі річки Хорол, вище за течією на відстані 3,5 км розташоване село Хомутець, нижче за течією на відстані 1 км розташоване село Білики, на протилежному березі — село Малі Сорочинці. Розташована за 12 км від райцентру і за 10 км від залізн. ст. Миргород. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Річка в цьому місці звивиста, утворює лимани, стариці та заболочені озера.

## ІсторіяЗубівки[Архівовано24 листопада 2020 уWayback Machine.]
Село виникло в 1-й половині 17 ст. Зубівські козаки у складі Миргородського полку брали участь у Визвольній війні 1648—57. За ревізією 1729 в Зубівці — 85 дворів козаків і 70 дворів посполитих. У 1741 власником частини 3убівки став грузинський поет, офіцер рос. армії Давид Гурамішвілі (див. Гурамішвілі вулиця). У 70-х рр. 18 ст. в 3убівці— 133 хати, з яких 83 належали козакам і підпомічникам. У 80-х рр. 18 ст. 3убівка була одним із найбільших сіл Миргородського полку (315 хат). У 1787—902 душі, в 1795 в 3убівці діяли 4 водяні млини, Михайлівська церква. За переписом 1859 в селі налічувалося 475 дворів, 2757 мешканців, дерев'яна церква, церковна б-ка, церковнопарафіяльне попечительство. За переписом 1900, в 3убівці було 565 господарств, 3094 мешканці. Крім землеробства, розвивалися кустарні промисли і ремісництво. З 1870 в 3убівці діяло початкове народне двокласне училище, в 1905 тут навчалося 110 учнів і працювало 3 вчителі. З 1890 при училищі була б-ка.
З 1917 — у складі УНР. З березня 1918 по грудень 1918 3убівка була у складі Української Держави Гетьмана Павла Скоропадського. Навесні 1920 тут закріпилися московські люди, у селі сформовано волосний виконком. 1921 в 3убівці організ. артіль «Селянин». До березня 1923 3убівка була волосним центром.
Протягом 1922 - 1924 рр. (до березня 1924 року) у селі Зубівка діяла банда. Члени банди: Петро Ігнатенко  - голова сільради; Іван Максюта - колишній помічник начальника Миргородської міліції, голова Старовірівського волвиконкому, помічник(заступник) голови Ленінського райвиконкому, член ВКП(б); Кійко Іван Семенович - голова КНС, кандидат у члени ВКП(б); Лобур - колишній міліціонер, кандидат у члени ВКП(б); Купор Василь Трохимович - колишній міліціонер; члени КНС, місцеві комсомольці зі своїм секретарем, члени місцевого партосередку, колишні дружиники червоних заградзагонів (усього 26 обвинувачуваних).
За час діяльності банди: Вбито 11 селян: 1922 рік - Семен Пазич, Дмитро Дев'ятка, Тит Іваненко, Семен Деркач, Лука Даценко. 1923 рік - "стара Роговенчиха 70 літ" (задавлена мотузкою), Василь Мацейко, Іван Олійник 70 років.
Спалено 18 селянських господарств: 1922 рік -  Якова Бутенка (всі будівлі, хліб і худобу). 1923 рік - Якова Юхименка (надвірні постройки, коняку і корову),  Афанасія Десятника (підпалено хлів), Якима Мільченка (спалено клуню, хліб, солому), Степана Пелеха. Покрали 26 коней, 11 кабанів 2 пари волів, 28 плугів. 1922 рік - у Якова Юхименка забрали майно, у Калиниченка Тимофія - коняку, у Красенка Петра - майно з двору й з погреба, у Михайла Ганістратенка - відібрали гроші. 1923 рік -  у Семена Коваленка (різні речі). У Івана Сікача розібрали дерев'яну комору, вивезли і продали. У Івана Стасевського витягли годованого кабана, застрелили і продали. У Рудченкової Параски та Яшенка Кирила - взято двое коней. У Калиниченка випустили бика і загнали до Максюти в двір.
Забирали годованих кабанів, забирали зерно з млинів (по 50 пудів), виводили коней, палили будівлі, стріляли по тих хто не держав язика за зубами.
В березні 1924 року до Кваші Якова з'явився Максюта й почав продавати з аукціону на свою користь Квашине дерево. Бачивши це, Кваша купив у Максюти решту власного дерева за 30 карб. Коли він виплатив усі гроші, Максюта знов заходився продавати це дерево. За протест побили всю сім'ю.
Весною 1924 року 120 Зубівських селян подали скаргу Лубенському окрпрокурору, виказавши всіх бандитів.
10 жовтня 1925 р. в м. Миргород розпочався розгляд справи банди виїзною сесією Лубенського окружного суду., , , , , , , ,
1926—588 господарств, 2880 мешканців, 1927 ств. «Машинове господарство» для спільного обробітку землі. 1930 в селі діяли ТСОЗи — «Колективна праця» та «Хлібороб». Після цього комуністи почали систематичний терор голодом, жертвами якого стали переважно діти та старші люди.
1934 в селі діяли артілі «Червоний партизан», ім. П. П. Постшлева та ім. М. Н. Демченка. З 1938 функціонували середня школа, лікарня, клуб, діяли товариства і гуртки по ліквідації неписьменності.
1941 комуністи втекли із села. До Німеччини евакуювалося 181 чол., 4 чол. розстріляно за диверсійну діяльність.
У повоєнні роки кілька с.-г. артілей об'єдналися в один колгосп, який пізніше став називатися ім. XIX партз'їзду. З 1972 г-во носить назву — колгосп ім. Г. І. Петровського (спеціалізується на виробн. свинини). У 3убівці діють с. ш., міжшкільний навчально-виробн. комбінат (з 1977), дільнична лікарня, дитячий садок, Будинок культури (на 300 місць), б-ка (15 934 од. зб.). Радіофікована 1957, електрифікована 1961.
Встановлено меморіальну дошку  Давиду Гурамішвілі (1947). Пам'ятники воїнам односельцям, загиблим (81 чол.) на фронтах, і на могилі (1977). Братська могила.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними :
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 1038      | 98.2%    |
| російська  | 18        | 1.7%     |
| вірменська | 1         | 0.1%     |
| Усього     | 1057      | 100%     |

## Об'єкти соціальної сфери
- Будинок культури.

## Також
- Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Полтавська область)

title: Зубівка (Миргородський район)

wikitext:
{{Otheruses|Зубівка}}
 {{Село
| назва           = Зубівка
| область         = [[Полтавська область]]
| район           = [[Миргородський район]]
| громада         = [[Миргородська міська громада]]
| код КОАТУУ      = 5323282201
| зображення      = Zubivka_Myrhorod_Raion.jpg
| зображення_розмір = 300px
| зображення_підпис = Панорама Зубівки
| розташування    = Mirgorodskyi.gif
| опис розташування = Зубівка на карті Миргородського району
| mapx            = 159
| mapy            = 159
| засновано       =
| населення       = 1057, 424 двори
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 37660
| телефонний код  = 5355
| координати      = {{coord|50|0|55|N|33|41|47|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 0|
| lat_sec         = 55
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 41|
| lon_sec         = 47
| висота          = 98
| ref-висота      =
| водойма         = р.[[Хорол (річка)|Хорол]], р. [[Рудка (ліва притока Хоролу)|Рудка]]
| адреса          = 37660, Полтавська обл., Миргородський р-н, с. Зубівка
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Зубі́вка''' — [[село]] в Україні, у [[Миргородська міська громада|Миргородській міській громаді]] [[Миргородський район|Миргородського району]] [[Полтавська область|Полтавської області]]. Населення становить 1057 осіб. Колишній орган місцевого самоврядування — [[Зубівська сільська рада (Миргородський район)|Зубівська сільська рада]].

== Географія ==
Зубівка розташована на лівому березі р. [[Хорол (річка)|Хорол]], за 12 км від райцентру і за 10 км від залізн. ст. Миргород.

Село ''Зубівка'' знаходиться на лівому березі річки [[Хорол (річка)|Хорол]], вище за течією на відстані 3,5 км розташоване село [[Хомутець (Миргородський район)|Хомутець]], нижче за течією на відстані 1 км розташоване село [[Білики (Миргородський район)|Білики]], на протилежному березі — село [[Малі Сорочинці]]. Розташована за 12 км від [[Миргород|райцентру]] і за 10 км від залізн. ст. [[Миргород (станція)|Миргород]]. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Річка в цьому місці звивиста, утворює лимани, стариці та заболочені озера.

== Історія [http://slavia.do.am/index/zubivka/0-202 Зубівки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201124002809/http://slavia.do.am/index/zubivka/0-202 |date=24 листопада 2020 }} ==
Село виникло в 1-й половині 17 ст. Зубівські козаки у складі [[Миргородський полк|Миргородського полку]] брали участь у Визвольній війні 1648—57. За ревізією 1729 в Зубівці — 85 дворів козаків і 70 дворів посполитих. У 1741 власником частини 3убівки став грузинський поет, офіцер рос. армії [[Гурамішвілі Давид Георгійович|Давид Гурамішвілі]] (див. Гурамішвілі вулиця). У 70-х рр. 18 ст. в 3убівці— 133 хати, з яких 83 належали козакам і підпомічникам. У 80-х рр. 18 ст. 3убівка була одним із найбільших сіл Миргородського полку (315 хат). У 1787—902 душі, в 1795 в 3убівці діяли 4 водяні млини, Михайлівська церква. За переписом 1859 в селі налічувалося 475 дворів, 2757 мешканців, дерев'яна церква, церковна б-ка, церковнопарафіяльне попечительство. За переписом 1900, в 3убівці було 565 господарств, 3094 мешканці. Крім землеробства, розвивалися кустарні промисли і ремісництво. З 1870 в 3убівці діяло початкове народне двокласне училище, в 1905 тут навчалося 110 учнів і працювало 3 вчителі. З 1890 при училищі була б-ка.

З 1917 — у складі УНР. З березня 1918 по грудень 1918 3убівка була у складі Української Держави Гетьмана Павла Скоропадського. Навесні 1920 тут закріпилися московські люди, у селі сформовано волосний виконком. 1921 в 3убівці організ. артіль «Селянин». До березня 1923 3убівка була волосним центром.

Протягом 1922 - 1924 рр. (до березня 1924 року) у селі Зубівка діяла банда. Члени банди: Петро Ігнатенко  - голова сільради; Іван Максюта - колишній помічник начальника Миргородської міліції, голова Старовірівського волвиконкому, помічник(заступник) голови Ленінського райвиконкому, член ВКП(б); Кійко Іван Семенович - голова КНС, кандидат у члени ВКП(б); Лобур - колишній міліціонер, кандидат у члени ВКП(б); Купор Василь Трохимович - колишній міліціонер; члени КНС, місцеві комсомольці зі своїм секретарем, члени місцевого партосередку, колишні дружиники червоних заградзагонів (усього 26 обвинувачуваних).

За час діяльності банди: Вбито 11 селян: 1922 рік - Семен Пазич, Дмитро Дев'ятка, Тит Іваненко, Семен Деркач, Лука Даценко. 1923 рік - "стара Роговенчиха 70 літ" (задавлена мотузкою), Василь Мацейко, Іван Олійник 70 років.

Спалено 18 селянських господарств: 1922 рік -  Якова Бутенка (всі будівлі, хліб і худобу). 1923 рік - Якова Юхименка (надвірні постройки, коняку і корову),  Афанасія Десятника (підпалено хлів), Якима Мільченка (спалено клуню, хліб, солому), Степана Пелеха. Покрали 26 коней, 11 кабанів 2 пари волів, 28 плугів. 1922 рік - у Якова Юхименка забрали майно, у Калиниченка Тимофія - коняку, у Красенка Петра - майно з двору й з погреба, у Михайла Ганістратенка - відібрали гроші. 1923 рік -  у Семена Коваленка (різні речі). У Івана Сікача розібрали дерев'яну комору, вивезли і продали. У Івана Стасевського витягли годованого кабана, застрелили і продали. У Рудченкової Параски та Яшенка Кирила - взято двое коней. У Калиниченка випустили бика і загнали до Максюти в двір.

Забирали годованих кабанів, забирали зерно з млинів (по 50 пудів), виводили коней, палили будівлі, стріляли по тих хто не держав язика за зубами.

В березні 1924 року до Кваші Якова з'явився Максюта й почав продавати з аукціону на свою користь Квашине дерево. Бачивши це, Кваша купив у Максюти решту власного дерева за 30 карб. Коли він виплатив усі гроші, Максюта знов заходився продавати це дерево. За протест побили всю сім'ю.

Весною 1924 року 120 Зубівських селян подали скаргу Лубенському окрпрокурору, виказавши всіх бандитів.

10 жовтня 1925 р. в м. Миргород розпочався розгляд справи банди виїзною сесією Лубенського окружного суду.<ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №101 від 07.05.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №118 від 27.05.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №127 від 06.06.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №146 від 30.06.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №218 від 24.09.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Більшовик Полтавщини" №239 від 18.10.1925}}</ref>, <ref>{{Cite news|title=Газета|work="Пролетарий" № 228 від 06.09.1925}}</ref>, <ref>{{Cite web|url=https://www.familysearch.org/records/images/image-details?keyword=%222126-1-39%22&page=1&rmsId=TH-7739-115967-2681-42&imageIndex=236&singleView=true|title=Списки особового складу райвиконкомів, сільських Рад та комнезамів Лубенської округи на 1923 рік. ДАПО ф. Р-2126, оп. 1, спр. 39, арк. 223зв.}}</ref>, <ref>{{Cite web|url=https://www.familysearch.org/records/images/image-details?keyword=%221503-2-26%22&page=1&rmsId=TH-7701-116728-5481-31&imageIndex=396&singleView=true|title=Протоколы заседания избирательных комиссий волисполкомов, сельисполкомов по выборам; списки лиц, лишенных избирательных прав. 15 ноября 1921 г.- 20 ноября 1921 г.  ДАПО ф. Р-1503, оп. 2, спр. 26, арк. 406зв.}}</ref>

1926—588 господарств, 2880 мешканців, 1927 ств. «Машинове господарство» для спільного обробітку землі. 1930 в селі діяли ТСОЗи — «Колективна праця» та «Хлібороб». Після цього комуністи почали систематичний терор голодом, жертвами якого стали переважно діти та старші люди.

1934 в селі діяли артілі «Червоний партизан», ім. П. П. Постшлева та ім. М. Н. Демченка. З 1938 функціонували середня школа, лікарня, клуб, діяли товариства і гуртки по ліквідації неписьменності.

1941 комуністи втекли із села. До Німеччини евакуювалося 181 чол., 4 чол. розстріляно за диверсійну діяльність.

У повоєнні роки кілька с.-г. артілей об'єдналися в один колгосп, який пізніше став називатися ім. XIX партз'їзду. З 1972 г-во носить назву — колгосп ім. Г. І. Петровського (спеціалізується на виробн. свинини). У 3убівці діють с. ш., міжшкільний навчально-виробн. комбінат (з 1977), дільнична лікарня, дитячий садок, Будинок культури (на 300 місць), б-ка (15 934 од. зб.). Радіофікована 1957, електрифікована 1961.

Встановлено меморіальну дошку  Давиду Гурамішвілі (1947). Пам'ятники воїнам односельцям, загиблим (81 чол.) на фронтах, і на могилі (1977). Братська могила.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними {{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|1038
|98.2%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|18
|1.7%
|-
|[[Вірменська мова|вірменська]]
|1
|0.1%
|- class="sortbottom"
!Усього
|1057
|100%
|}

== Об'єкти соціальної сфери ==
* Будинок культури.

== Також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Полтавська область)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{commonscat|Zubivka (Myrhorod Raion)}}

* [http://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/e/e0/Delineatio_generalis_Camporum_Desertorum_vulgo_Ukraina_1648.jpg Існувала на карті 1648 р.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190924031521/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/uk/e/e0/Delineatio_generalis_Camporum_Desertorum_vulgo_Ukraina_1648.jpg |date=24 вересня 2019 }}
* [https://web.archive.org/web/20151222162329/http://memorialholodomors.org.ua/PDF/Poltava/Миргородський%20район.pdf Національна книга пам'яти жертв Голодомору в Україні. Миргородський район. Зубівка]
* [http://slavia.do.am/index/zubivka/0-202 Історія Зубівки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201124002809/http://slavia.do.am/index/zubivka/0-202 |date=24 листопада 2020 }}
* [http://myrgveteranus.at.ua/index/zubivka/0-65 Воїни — зубівчани] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180328040118/http://myrgveteranus.at.ua/index/zubivka/0-65 |date=28 березня 2018 }}
* [[Ґурамішвілі Давид Георгійович|Належало грузинському поету Д. Гурамішвілі]]
* [http://weather.in.ua/ua/poltavskaja/9210 Погода в селі Зубівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080625005958/http://weather.in.ua/ua/poltavskaja/9210 |date=25 червня 2008 }}

{{Миргородська міська громада}}
{{Миргородський район}}

[[Категорія:Села Полтавської області]]

{{Ukraine-geo-stub}}

title: село Зубівка

Країна: Україна

Область: Полтавська область

Район: Миргородський район

Тер. громада: Миргородська міська громада

title: Основні дані

title: Географічні дані

Водойми: р.Хорол, р. Рудка

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Зубівка

title: Мапа

Мапа: Зубівка у Вікісховищі


text:
# Ново-Село (община, Болгарія)
44°08′00″ пн. ш. 22°47′00″ сх. д. / 44.13333° пн. ш. 22.78333° сх. д.
Ново-Село (болг. община Ново село) — община в області Видин, Болгарія. Населення становить 3 122 особи (станом на 15 березня 2015 р.). Адміністративний центр громади — однойменне село.

title: Ново-Село (община, Болгарія)

wikitext:
{{otheruses}}
{{About|общину Болгарії|общину Північної Македонії|Ново-Село (община)}}
{{For|село-адмінцентр цієї общини|Ново-Село (Видинська область)}}
{{Адміністративна одиниця
|назва = община Ново-Село
|місцева_назва = {{lang-bg|община Ново село}}
|зображення = Map of Novo selo municipality (Vidin Province).png
|герб   = Emblem of Novo selo.png
|прапор =

|номерний_знак     =
|офіційна_мова          = болгарська
|населення              = 3 122 особи
|список_за_населенням   =
|місце_за_населенням    =
|щільність_населення    =
|список_за_щільністю_населення =
|місце_за_щільністю_населення  =
|площа             = 109,487
|список_за_площею  =
|місце_за_площею   =
|відсоток_води     =
|середня_висота    =
|макс_висота_місце =
|макс_висота       =
|мін_висота_місце  =
|мін_висота        =
|часовий_пояс      =
|список_за_ввп     =
|ввп               =
|ввп_на_душу_населення =
|список_за_ірлп    =
|ірлп              =
|список_за_джіні   =
|джіні             =

|титул_голови_уряду   = Кмет
|голова_уряду         = Георгі Стоенелов
|титул_представників1 =
|представник1         =
|адреса   =
|вебсайт = http://obshtina-novoselo.com/bg/
}}
{{coord|44|08|00|N|22|47|00|E|display=title}}
'''Ново-Село''' ({{lang-bg|община Ново село}}) — [[общини Болгарії|община]] в [[Видинська область|області Видин]], [[Болгарія]]. Населення становить 3 122 особи (станом на [[15 березня]] [[2015]] р.)<ref name="Stat2008_05">[http://www.grao.bg/tna/tab02.txt Таблица на населението по постоянен и настоящ адрес 2015] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130329013416/http://www.grao.bg/tna/tab02.txt |date=2013-03-29 }} {{ref-bg}}</ref>. Адміністративний центр громади — однойменне село.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{офіційний сайт|http://obshtina-novoselo.com/bg/|общини Ново-Село}} {{ref-bg}}
{{Видинська область|Ново-Село}}
{{Bulgaria-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Болгарія}}

[[Категорія:Общини області Видин]]
[[Категорія:Кордон Болгарія — Румунія]]

title: болг. община Ново село

Адм. центр: Ново-Село

Регіон: Видинська область

Офіційна мова: болгарська

- повне: 3 122 особи

Кмет: Георгі Стоенелов

болг. община Ново село: Редагувати інформацію у Вікіданих


text:
# Утишків (зупинний пункт)
Ути́шків — пасажирський залізничний зупинний пункт Рівненської дирекція Львівської залізниці розташований на двоколійній електрифікованій змінним струмом лінії Здолбунів — Красне.
Розташований у селі Утішків Буського району Львівської області між станціями Ожидів-Олесько (12 км) та Красне (4 км).
На зупинному пункті зупиняються приміські поїзди.

title: Утишків (зупинний пункт)

wikitext:
{{Станція
| назва_колір = Blue1
| назва_колір_фону = yellow
| підзаголовок_колір = Purple1
| підзаголовок_колір_фону = Cyan1
| назва = Утишків
| лінія_верх = [[Рівненська дирекція залізничних перевезень|Рівненська дирекція]]
| система_верх = [[Львівська залізниця]]
| тип = зупинний пункт
| зображення =
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування = с. [[Утішків]]
| адреса =
| координати = {{coord|49|55|29|N|24|40|52|E|type:railwaystation_region:UA_scale:10000}}
| лінії = [[Здолбунів (станція)|Здолбунів]] — [[Красне (станція)|Красне]]
| структура =
| глибина =
| рівнів =
| платформ = 2
| тип_платформ = бічні
| колій = 2
| статус =
| час_роботи =
| транспортні_послуги =
| супутні_послуги =
| інженер =
| відкрито =
| закрито =
| перебудовано =
| електрифіковано =
| колишні_назви =
| архітектор =
| стиль =
| поверхів =
| власник = [[Львівська залізниця]]
| оператор = [[Укрзалізниця]]
| вебсайт =
| тип_коду =
| код =
| код_ємр =
| код_експрес_2 =
| зона =
| пасажиропотік =
| мапа =
| мапа_стан =
| мапа_назва =
| мапа_маршруту =
| мапа_маршруту_стан =
| мапа_маршруту_назва =
}}
{{Здолбунів — Красне}}

'''Ути́шків''' — пасажирський залізничний [[зупинний пункт]] [[Рівненська дирекція залізничних перевезень|Рівненської дирекція]] [[Львівська залізниця|Львівської залізниці]] розташований на двоколійній [[електрифікація залізниць|електрифікованій]] змінним струмом лінії [[Здолбунів (станція)|Здолбунів]] — [[Красне (станція)|Красне]].

Розташований у селі [[Утішків]] [[Буський район|Буського району]] [[Львівська область|Львівської області]] між станціями [[Ожидів-Олесько]] (12 км) та [[Красне (станція)|Красне]] (4 км).

На зупинному пункті зупиняються приміські поїзди<ref>{{Cite web |url=http://railway.lviv.ua/schedule/ |title=Розклад руху приміських поїздів |accessdate=2019-06-21 |archive-date=2016-08-03 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160803031337/http://railway.lviv.ua/schedule/ }}</ref>.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}
{{railwayz|2031}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Railway-stub}}
{{Railway-station}}

[[Категорія:Зупинні пункти Львівської області]]
[[Категорія:Транспорт Буського району]]
[[Категорія:Зупинні пункти Львівської залізниці]]

title: Розташування

Розташування: с. Утішків

title: Структура

Лінія(ї): Здолбунів — Красне

Тип платформ: бічні

title: Інша інформація

Власник: Львівська залізниця

Оператор: Укрзалізниця

title: Дільниця Здолбунів — Красне

143,8 · Здолбунів

142 · Мартинівка

134,6 · Глинськ

131,3 · Ульбарів

128 · Квітневе

123,8 · Озеряни

117,8 · Заруддя

116,3 · Мокрів

110 · Мирогоща

101,5 · Дубно

92,6 · Підлужжя

88,8 · Птича

84,2 · Верба

80,2 · Турки

74,5 · Рудня-Почаївська

67,7 · Гаї Ситенські

63,8 · Михайлівка

52,7 · Радивилів

| Рівненська область | | Львівська область |

42,3 · Броди

36,6 · Пониковиця

29,5 · Заболотці

16,2 · Ожидів-Олесько

10,3 · Закомар'я

5,7 · Петричі

Шепетівка
Мізоч
р. Стубла
р. Іква
| 95,5 | | 0 | · Кам'яниця-Волинська
р. Пляшівка
р. Слонівка
р. Стир
р. Західний Буг
Тернопіль

33 · Кременець


text:
# Фует
Фует (кат. fuet — «батіг») — це каталонська тонка суха в'ялена ковбаса зі свинини в свинячій кишці. Найвідоміша виробляється в кумарці Узона і також відома як Вік фует (fuet de Vic, на честь міста Вік, столиці Узони). Для надання особливого аромату в ковбасу додають чорний перець і часник, а іноді й аніс. На відміну від чорісо, фует не містить паприки. Також традиційно ковбасу фует виготовляють у місті Олот та прилеглій місцевості.

## Особливості
Виготовляють фует у вигляді прямих ковбасок, товщиною в один-два пальця, за формою круглих або сплющених. Зовні фует вкритий білою благородною пліснявою, яка має тонкий грибний аромат. Подається в сирому вигляді, як тапа або закуска. Фует у перекладі з каталонської означає «батіг», що відповідає характерній формі іспанської ковбаси.

title: Фует

wikitext:
{{страва}}

'''Фует''' ({{lang-ca|fuet}} — «батіг») — це [[Каталонська кухня|каталонська]] тонка суха в'ялена [[ковбаса]] зі [[Свинина|свинини]] в свинячій кишці. Найвідоміша виробляється в [[Кумарка|кумарці]] [[Узона]] і також відома як ''Вік фует'' (''fuet de Vic'', на честь міста [[Вік (Іспанія)|Вік]], столиці Узони).<ref>Coupe, Alison, (editor). ''Michelin Green Guide Spain''. Michelin Apa Publications, 2010. </ref> Для надання особливого аромату в ковбасу додають [[Перець чорний|чорний перець]] і [[Часник городній|часник]], а іноді й [[аніс]]. На відміну від [[чорісо]], фует не містить паприки. Також традиційно ковбасу фует виготовляють у місті Олот та прилеглій місцевості.

== Особливості ==
Виготовляють фует у вигляді прямих ковбасок, товщиною в один-два пальця, за формою круглих або сплющених. Зовні фует вкритий білою благородною пліснявою, яка має тонкий грибний аромат. Подається в сирому вигляді, як тапа або закуска. Фует у перекладі з каталонської означає «батіг», що відповідає характерній формі іспанської ковбаси.

== Див. також ==
* [[Ковбаса]]

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Каталонська кухня]]
[[Категорія:Ковбаси]]

title: Фует

Походження: Іспанія

Необхідні компоненти: свинина


text:
# Симфонія № 102 (Гайдн)
Симфонія № 102, сі-бемоль мажор, (Hoboken 1/104) Йозеф Гайдн, написана 1794 року. Десята із 12 лондонських симфоній композитора. написана на замовлення імпресаріо Йоганна Пітера Саломона. Одна з трьох симфоній, поряд із №103 і №104, над якими композитор працював у 1794.
Структура:
1. Largo—Vivace
2. Adagio in F major
3. Menuetto. Allegro
4. Finale. Presto

Хоча ця симфонія є порівняно менш відомою.
Перша частина написана в сонатній формі з повільною інтродукцією. Експозиція вирізняється особливою цільністю. Друга частина є оркестрованою версією фортепіанного тріо фа дієз мінор, Hob. XV/26 Третя частина менует - цікавий у ритмічному відношенні. Четверта - рондо.

## Ноти і література
- Symphony No. 102: Ноти на сайті International Music Score Library Project.

title: Симфонія № 102 (Гайдн)

wikitext:
{{Музична композиція}}
'''Симфонія № 102''', [[сі-бемоль мажор]], (Hoboken 1/104) [[Йозеф Гайдн]], написана 1794 року. Десята із 12 лондонських симфоній композитора. написана на замовлення імпресаріо Йоганна Пітера Саломона. Одна з трьох симфоній, поряд із №103 і №104, над якими композитор працював у 1794.

'''Структура:'''
# Largo—Vivace
# Adagio in F major
# Menuetto. Allegro
# Finale. Presto

Хоча ця симфонія є порівняно менш відомою.<ref>{{cite web|url=https://www.allmusic.com/composition/symphony-no-102-in-b-flat-major-h-1-102-mc0002366517|title=Symphony No. 102 in B flat major, H. 1/102|last=Reel|first=James|work=AllMusic|accessdate=7 жовтня 2017|archive-date=8 жовтня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171008080351/https://www.allmusic.com/composition/symphony-no-102-in-b-flat-major-h-1-102-mc0002366517}}</ref>

Перша частина написана в сонатній формі з повільною інтродукцією. Експозиція вирізняється особливою цільністю. Друга частина є оркестрованою версією фортепіанного тріо фа дієз мінор, Hob. XV/26<ref name="apbrown">Brown, A. Peter, ''The Symphonic Repertoire'' (Volume 2). Indiana University Press ({{ISBN|025333487X}}), pp. 283-286 (2002).</ref> Третя частина менует - цікавий у ритмічному відношенні. Четверта - рондо.<ref>{{Cite web |url=http://glinka-capella.ru/fj-gajdn/proizvedeniya/562-gajdn-obzor-simfonii-102.html |title=Гайдн - Обзор симфонии №102. |accessdate=27 жовтня 2018 |archive-date=27 жовтня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181027143227/http://glinka-capella.ru/fj-gajdn/proizvedeniya/562-gajdn-obzor-simfonii-102.html }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Ноти і література ==
* {{IMSLP2|id=Symphony_No.102_%28Haydn%2C_Joseph%29|cname=Symphony No. 102}}

{{Симфонії Гайдна}}
{{Бібліоінформація}}

{{music-stub}}

[[Категорія:Музичні твори 1790-х]]

title: Симфонія № 102

Композитор: Йозеф Гайдн

Тональність: Сі-бемоль мажор


text:
# Музей локомотивного депо Вологда
Музей локомотивного депо Вологда — залізничний музей, розташований на території локомотивного депо Вологда за адресою: вулиця Можайського, 15-а. Відвідуваність музею становить менше 500 чоловік в рік, так як регулярна екскурсійна діяльність не ведеться.

## Історія
В кінці 50-х років XX століття в будівлі клубу локомотивного депо Вологди була влаштована кімната бойової і трудової слави. У 1978 році спільним рішенням керівництва депо і профкому у клубі створили «Музей бойової і трудової слави». Матеріали для нього збирали по крупицях в краєзнавчому музеї та в сімейних архівах працівників депо. У музеї проводилися екскурсії для учнів технікуму та училищ, школярів та вихованців дитсадків. Надходять в депо молодих робітників знайомили з історією підприємства.
У 2000-ті роки будівля клубу перестало експлуатуватися із-за аварійного стану. З цієї ж причини перестав функціонувати і музей.
17 вересня 2009 року музей повторно відкрився в будівлі цеху експлуатації депо. Завдяки адміністрації депо і працівникам профспілкового комітету вдалося повністю зберегти всі експонати зі старого музею.

## Експозиція
Експозиція розгорнута у залі площею 110 м² і на відкритому майданчику. У музеї знаходяться понад 500 експонатів залізничної тематики, що демонструють історію локомотивного депо. Особливий інтерес представляють чудово збережені фотографії колективу депо починаючи з 1906 року і до кінця XX століття. Експозиція музею постійно поповнюється історичними матеріалами з архіву локомотивного депо.
Стенди основного залу висвітлюють такі теми:
- Дореволюційний період
- Військові дії першої половини XX століття
- Повоєнний відбудовний період
- Соціалістичне змагання 1960-1980-ті роки
- Трудові династії

На відкритому майданчику встановлені на вічну стоянку натурні зразки локомотивів:
- паровоз ЛВ-0197
- тепловоз 2ТЭ10В-3491
- тепловоз ЧМЕ3-713

- Основний зал
- модель паровоза Зу
- Відкритий майданчик

title: Музей локомотивного депо Вологда

wikitext:
{{Музей|назва=Музей локомотивного депо Вологда|зображення=Vologda Locomotive depot museum 03.JPG|засновано=[[1978]]|відвідувачі=500|директор=}}

'''Музей локомотивного депо Вологда''' — залізничний музей, розташований на території локомотивного депо Вологда за адресою: вулиця Можайського, 15-а. Відвідуваність музею становить менше 500 чоловік в рік, так як регулярна екскурсійна діяльність не ведеться<ref>Посещение возможно по понедельникам с 10 до 12 часов</ref>.

== Історія ==
В кінці [[1950-ті|50-х]] років [[XX століття]] в будівлі клубу локомотивного депо Вологди була влаштована кімната бойової і трудової слави. У [[1978]] році спільним рішенням керівництва депо і профкому у клубі створили «Музей бойової і трудової слави». Матеріали для нього збирали по крупицях в краєзнавчому музеї та в сімейних архівах працівників депо. У музеї проводилися екскурсії для учнів технікуму та училищ, школярів та вихованців дитсадків. Надходять в депо молодих робітників знайомили з історією підприємства<ref>[http://old.gudok.ru/index.php/67554 Верните нашу историю]{{Недоступная ссылка|date=Октябрь 2018|bot=InternetArchiveBot}}</ref>.

У [[2000-ні|2000-ті]] роки будівля клубу перестало експлуатуватися із-за аварійного стану. З цієї ж причини перестав функціонувати і музей<ref>[http://zdr-gazeta.ru/index.php?newsid=48858 «Северная магистраль»]</ref>.

[[17 вересня]] [[2009|2009 року]] музей повторно відкрився в будівлі цеху експлуатації депо<ref>{{Cite web |url=http://wobla.ru/news/1087360.aspx |title=Завтра в локомотивном депо Вологда откроется железнодорожный музей |accessdate=12 травня 2020 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305001738/http://wobla.ru/news/1087360.aspx }}</ref>. Завдяки адміністрації депо і працівникам профспілкового комітету вдалося повністю зберегти всі експонати зі старого музею.

== Експозиція ==
Експозиція розгорнута у залі площею 110 м² і на відкритому майданчику. У музеї знаходяться понад 500 експонатів залізничної тематики, що демонструють історію локомотивного депо. Особливий інтерес представляють чудово збережені фотографії колективу депо починаючи з [[1906|1906 року]] і до кінця XX століття. Експозиція музею постійно поповнюється історичними матеріалами з архіву локомотивного депо.

Стенди основного залу висвітлюють такі теми:

* Дореволюційний період
* Військові дії першої половини XX століття
* Повоєнний відбудовний період
* Соціалістичне змагання 1960-1980-ті роки
* Трудові династії

На відкритому майданчику [[Локомотиви-пам'ятники|встановлені на вічну стоянку]] натурні зразки [[Локомотив|локомотивів]]:

* паровоз ЛВ-0197
* [[ТЕ10|тепловоз 2ТЭ10В-3491]]
* [[ЧМЕ3|тепловоз ЧМЕ3-713]]
<gallery widths="200px" class="center">
Файл:Vologda Locomotive depot museum 90.jpg|Основний зал
|модель тепловоза 2ТЭ10Л
Файл:Locomotive depot museum 39.jpg|модель [[Паровоз Су|паровоза Зу]]
Файл:Vologda Locomotive depot museum 03.JPG|Відкритий майданчик
</gallery>

== Див. також ==

* [[Музеї Вологди]]
* [[Список локомотивів-пам'яток Вологди]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20150930001102/http://szd.rzd.ru/static/public/ru?STRUCTURE_ID=220 Музеї СЖД]
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Музеї за алфавітом]]
[[Категорія:Музеї, засновані 1978]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих]]
[[Категорія:Вологда]]

title: Музей локомотивного депо Вологда

Тип: музей

Країна: Росія


text:
# Чертежу-де-Сус (комуна)
Чертежу-де-Сус (рум. Certeju de Sus) — комуна у повіті Хунедоара в Румунії. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
- Бокша-Маре (20 осіб)
- Бокша-Міке (144 особи)
- Вермага (383 особи)
- Мегура-Топліца (128 осіб)
- Ножаг (300 осіб)
- Секеримб (202 особи)
- Топліца-Мурешулуй (106 осіб)
- Хондол (558 осіб)
- Чертежу-де-Сус (1615 осіб) — адміністративний центр комуни

Комуна розташована на відстані 298 км на північний захід від Бухареста, 11 км на північ від Деви, 101 км на південний захід від Клуж-Напоки, 136 км на схід від Тімішоари.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у комуні проживали 3456 осіб.
Національний склад населення комуни:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 3396           | 98,3%    |
| угорці         | 34             | 1,0%     |
| цигани         | 15             | 0,4%     |
| німці          | 10             | 0,3%     |
| хорвати        | 1              | < 0,1%   |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 3433           | 99,3%    |
| угорська  | 23             | 0,7%     |

Склад населення комуни за віросповіданням:
| Релігія            | Кількість осіб | Відсоток |
| ------------------ | -------------- | -------- |
| православні        | 3119           | 90,2%    |
| баптисти           | 131            | 3,8%     |
| п'ятдесятники      | 122            | 3,5%     |
| римо-католики      | 34             | 1,0%     |
| реформати          | 12             | 0,3%     |
| бретрени           | 8              | 0,2%     |
| греко-католики     | 4              | 0,1%     |
| унітарії           | 1              | < 0,1%   |
| не вказали релігію | 12             | 0,3%     |

title: Чертежу-де-Сус (комуна)

wikitext:
{{About|комуну|село|Чертежу-де-Сус}}
{{НП Румунії
 | назва               = Чертежу-де-Сус
 | статус              = комуна
 | місцева_назва       = ''Certeju de Sus''
 | герб                =
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Хунедоара
 | код_SIRUTA          =
 | широта              = 45.9739
 | довгота             = 22.9704
 | висота              = 285
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 3264
 | рік_насел           = 2009
 | населення_джерело   = <ref>{{cite web|url=http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|title=Populația stabilă la 1.01.2009 total din care de 18 ani și peste|language=румунською|accessdate=2011-12-19|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AaF2pliR?url=http://www.insse.ro/cms/rw/resource/populatia%20stabila%20la%201%20ianuarie%202009%20si%2018.xls|archivedate=10.09.2012|deadurl=yes}}</ref>
 | площа               = 86,95
 | поштові_індекси     =
 | карта               = Certeiu de Sus jud Hunedoara.png
 | примар              = Cîmpian Petru Adrian<ref>{{cite web|url=http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|title=Biroul Electoral Central. Alegeri locale 2008 TUR I + TUR II + TUR III. Primari aleşi pe municipii,oraşe şi comune.|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IAlaxrmA?url=http://www.beclocale2008.ro/documm/ora10/pales_moc_tur123.pdf|archivedate=2013-07-17|deadurl=yes}}</ref>
 | партія              = [[Націонал-ліберальна партія (Румунія)|PNL]]
 | мандат              = 2008-2012
 | www                 =
}}
'''Чертежу-де-Сус''' ({{lang-ro|Certeju de Sus}}) — комуна у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Хунедоара (повіт)|Хунедоара]] в [[Румунія|Румунії]]. До складу комуни входять такі села (дані про населення за 2002 рік):
* [[Бокша-Маре]] (20 осіб)
* [[Бокша-Міке]] (144 особи)
* [[Вермага]] (383 особи)
* [[Мегура-Топліца]] (128 осіб)
* [[Ножаг]] (300 осіб)
* [[Секеримб]] (202 особи)
* [[Топліца-Мурешулуй]] (106 осіб)
* [[Хондол]] (558 осіб)
* [[Чертежу-де-Сус]] (1615 осіб) — адміністративний центр комуни

Комуна розташована на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 298 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 11 км на північ від [[Дева (місто)|Деви]], 101 км на південний захід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]], 136 км на схід від [[Тімішоара|Тімішоари]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]]<ref>{{cite web|url=http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=1832&judet_id=1987&localitate_id=2021|title=Structura Etno-demografică a României|language=румунською|accessdate=2011-12-15|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IDh1Cu2E?url=http://www.edrc.ro/recensamant.jsp?regiune_id=1832|archivedate=2013-07-19|deadurl=no}}</ref> у комуні проживали {{formatnum:3456}} осіб.

Національний склад населення комуни:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румуни
| 3396
| 98,3%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 34
| 1,0%
|-
| цигани
| 15
| 0,4%
|-
| німці
| 10
| 0,3%
|-
| хорвати
| 1
| < 0,1%
|}

Рідною мовою назвали:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 3433
| 99,3%
|-
| угорська
| 23
| 0,7%
|}

Склад населення комуни за віросповіданням:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Релігія
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[Румунська православна церква|православні]]
| 3119
| 90,2%
|-
| баптисти
| 131
| 3,8%
|-
| п'ятдесятники
| 122
| 3,5%
|-
| римо-католики
| 34
| 1,0%
|-
| реформати
| 12
| 0,3%
|-
| бретрени
| 8
| 0,2%
|-
| греко-католики
| 4
| 0,1%
|-
| унітарії
| 1
| < 0,1%
|-
| не вказали релігію
| 12
| 0,3%
|}

== Посилання ==
* [http://www.ghidulprimariilor.ro/business.php/PRIMARIA-CERTEJ/98081/ Дані про комуну Чертежу-де-Сус на сайті Ghidul Primăriilor]

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Повіт Хунедоара}}
{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Комуни повіту Хунедоара]]

title: Чертежу-де-Сус · Certeju de Sus

Країна: Румунія

Повіт: Хунедоара

Телефонний код: +40 254 (Romtelecom, TR) · +40 354 (інші оператори)

title: Влада

Примар · Мандат: Cîmpian Petru Adrian (PNL) · 2008-2012


text:
# Франтішек Плодр
Франтішек Плодр (чеськ. František Plodr, 28 серпня 1896, Жижков — 1957) — чехословацький футболіст, що грав на позиції півзахисника. Відомий виступами у складі клубів «Вікторія» (Жижков) і «Славія» (Прага), а також національної збірної Чехословаччини.

## Клубна кар'єра
З 1917 року виступав у складі клубу «Вікторія» (Жижков). Клуб переживав важкі воєнні і післявоєнні роки. Плодр став одним з тих, навколо кого будувалась нова команда, разом з такими гравцями як: Рудольф Клапка, Еміл Сейферт, а також Ярослав Мисік, Карел Стейнер і Антонін Бребурда, що були лідерами довоєнного періоду. Перші два чемпіонати незалежної Чехословаччини (турнір носив назву Середньочеська ліга) 1918 і 1919 років «Вікторія» завершила на четвертих місцях. В 1920 році команда була третьою, але в 1921 знову опустилась на четверте. Більш вдало клуб виступав у Середньочеському кубку, де три роки поспіль виходив у фінал. Всі три рази команда грала з непереможною «Залізною Спартою», як називали празьку «Спарту» в ті часи. Фінали 1919 і 1920 років «Вікторія» програла з рахунком 0:2 і 1:5 відповідно, але виграла розіграш 1921 року. Щоправда, фінал не відбувся вчасно і був зіграний в 1922 році, коли Плодра вже не було в команді.
В 1922 році Франтішек разом з Емілом Сейфертом приєднався до празької «Славії». В новій команді зумів закріпитись в основі, граючи на звичній позиції півзахисника. В 1922 і 1923 роках в чемпіонаті все ще домінувала «Спарта», а «Славія» обидва рази була другою. Восени 1922 року «Славія» взяла реванш у «Спарти», перемігши в півфіналі Середньочеського кубка 1922 року. Для визначення переможця командам довелося зіграти три рази. Перший матч завершився внічию 2:2, другий був перерваний за рахунку 0:0 через складні погодні умови, і лише в дограванні «Славія» перемогла з рахунком 1:0. До слова, в чвертьфіналі новий клуб Плодра обіграв колишній — «Вікторію». Той матч також не вдалося зіграти за один раз, адже гру було призупинено за рахунку 3:1 на 67-й хвилині. Футболісти «Вікторії» були незадоволенні рішенням арбітра Франтішека Цейнара призначити пенальті за рахунку 2:1 на користь «Славії». Після реалізації пенальті суддя вилучив з поля кількох футболістів, які продовжували сперечатися, і зупинив гру. Решту 23 хвилини були зіграні пізніше, під час яких «Славія» забила ще один гол, після цього команди провели товариську гру 2х30 хв. Через затяжні чвертьфінал і півфінал, фінальний поєдинок був перенесений на наступний рік. У вирішальному матчі «Славія» з Плодром у складі обіграла клуб «Чехія Карлін» з рахунком 3:2 і здобула свій перший трофей з 1918 року. Формально матч відбувся в 1923 році, але це був розіграш 1922. У розіграші 1923 року «Славія» дійшла до фіналу, де зіграла зі «Спартою» і програла з рахунком 1:3.
Наприкінці 1923 року «Славія» відправилась у Іспанію, де зустрічалась з лідерами місцевого футболу. Команда перемогла з рахунком 9:2 і зіграла внічию 4:4 з «Атлетіком» (Більбао), а також обмінялась перемогами з «Барселоною» — 0:1 і 3:2. Плодр зіграв в усіх чотирьох перелічених матчах.
В чемпіонаті 1924 року «Славія» в особистій зустрічі нарешті перемогла головного конкурента «Спарту» з рахунком 2:1. Але турнір не був завершений, адже футбольна спільнота Чехословаччини вирішила заснувати професійну футбольну лігу. На момент зупинки турніру команди провели різну кількість матчів. «Славія» лідирувала в таблиці, випереджаючи на одне очко Вікторію (Жижков), хоча й зіграла на один матч більше.
У першому професіональному чемпіонаті Чехословаччини 1925 десять команд зіграли турнір в одне коло, хоча спочатку планувався повноцінний турнір, але відбулась чергова зміна регламенту з переходом на систему осінь-весна. Боротьбу за титул традиційно вели «Славія» і «Спарта», які мали зустрітись наприкінці турніру. В очній зустрічі конкурентів «Славія» зазнала єдиної поразки в сезоні — 0:2. «Спарта» наздогнала суперника за втраченими очками, але «Славія» зберігала значну перевагу за різницею м'ячів. Майже всі матчі чемпіонату були зіграні до кінця червня, але оголошення чемпіона довелось відкласти аж до листопада, коли «Спарта» проводила перенесений поєдинок з «Вршовіце». В перенесеній грі «Спарту» влаштовував лише виграш з двозначним рахунком. Перемогти вдалось зі скромним рахунком 3:2, що зробило «Славію» першим чемпіоном професіональної ліги Чехословаччини. Плодр зіграв сім матчів з дев'яти, виступаючи в півзахисті з Гліняком і Плетихою. Серед провідних гравців клубу можна відзначити захисника Сейферта, нападників Слоупа-Штапла, Ваніка і Сильного.
В наступному сезоні 1925-26 «Славія» стала другою в чемпіонаті, а Плодр продовжував стабільно грати у основі. В чемпіонаті 1927 року Франтішек уже грав нерегулярно і залишив команду після його завершення.
Також є дані про виступи Плодра в складі «Спарти» (Прага). Він не грав за цей клуб у чемпіонаті, але є згадка про його участь у фіналі Середньочеського кубка 1928 між «Спартою» і «Славією», що відбувся 2 грудня. В цьому матчі за «Спарту» не могли зіграти півзахисники Коленатий і Пешек, тому в основу потрапив Плодр. Матч закінчився нічиєю 1:1. Перегравання, а потім і друге перегравання відбулися без Франтішека уже в наступному році і принесло, зрештою, перемогу «Славії».
Плодр був другом актора Власти Буріана, який трохи пограв за «Вікторію» на позиції воротаря в 1917 році. Буріан залучив товариша до свого театру, де той отримував другорядні ролі. З 1926 по 1946 рік зіграв епізодичні ролі в 8 фільмах. Мабуть, найбільшим з його епізодів був персонаж Франтіка Кроужила у фільмі «Діти на замовлення» (1938), який зняв актор і режисер Ченек Шлегль.

## Виступи за збірну
В складі національної збірної Чехословаччини дебютував в жовтні 1921 року в товариському матчі проти збірної Югославії (6:1). Зіграв у півзахисті з партнером по «Вікторії» Сейфертом і Пешеком зі «Спарти». За кілька тижнів зіграв проти збірної Швеції (2:2). Грав на позиції правого нападника, а в півзахисті виступала класична трійка «Спарти» Коленатий-Пешек-Пернер. Ще два матчі за збірну зіграв в 1922 році проти Італії (1:1) і Югославії (3:4). У матчі в Загребі забив гол, зробивши рахунок 3:0 на користь своєї команди, але потім команда розслабилась і дала можливість супернику відігратись і вирвати перемогу. Ще два поєдинки Плодр зіграв за збірну в 1926 році.

## Статистика виступів

### Статистика виступів за збірну
| Дата       | Місто  | Господарі      | Результат | Гості          | Турнір           | Голи | Примітки |
| ---------- | ------ | -------------- | --------- | -------------- | ---------------- | ---- | -------- |
| 28/10/1921 | Прага  | Чехословаччина | 6 – 1     | Югославія      | товариський матч | -    |          |
| 13/11/1921 | Прага  | Чехословаччина | 2 – 2     | Швеція         | товариський матч | -    |          |
| 26/02/1922 | Мілан  | Італія         | 1 – 1     | Чехословаччина | товариський матч | -    |          |
| 28/06/1922 | Загреб | Югославія      | 4 – 3     | Чехословаччина | товариський матч | 1    |          |
| 24/05/1925 | Прага  | Чехословаччина | 3 – 1     | Австрія        | товариський матч | -    |          |
| 14/03/1926 | Відень | Австрія        | 2 – 0     | Чехословаччина | товариський матч | -    | 46'      |
| Усього     |        | Матчів         | 6         |                | Голів            | 1    |          |

## Титули і досягнення
- Чемпіон Чехословаччини (1):

«Славія»: 1925
- Володар Середньочеського кубка (1):

«Славія»: 1922

title: Франтішек Плодр

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Франтішек Плодр
| зображення =
| зображення розмір =
| підпис =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження =
| дата-смерті = 1957
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби =
| позиція = [[півзахисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1917–1921 | {{Прапорець|TCH}} | [[Вікторія Жижков|«Вікторія» (Жижков)]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1922–1927 | {{Прапорець|TCH}} | [[Славія (футбольний клуб, Прага)|«Славія» (Прага)]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1928 | {{Прапорець|TCH}} | [[Спарта (футбольний клуб, Прага)|«Спарта» (Прага)]] | 0|0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1921–1926 | {{Прапорець|TCH}} | [[збірна Чехословаччини з футболу|Чехословаччина]] | 6 |1}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Франтішек Плодр''' ({{lang-cs|František Plodr}}, [[28 серпня]] [[1896]], [[Жижков]] — [[1957]]<ref>{{EU-Football|16783}}</ref>) — чехословацький [[футболіст]], що грав на позиції [[півзахисник]]а. Відомий виступами у складі клубів [[Вікторія Жижков|«Вікторія» (Жижков)]] і [[Славія (футбольний клуб, Прага)|«Славія» (Прага)]], а також [[збірна Чехословаччини з футболу|національної збірної Чехословаччини]].

== Клубна кар'єра ==
З 1917 року виступав у складі клубу [[Вікторія Жижков|«Вікторія» (Жижков)]]. Клуб переживав важкі воєнні і післявоєнні роки. Плодр став одним з тих, навколо кого будувалась нова команда, разом з такими гравцями як: [[Рудольф Клапка]], [[Еміл Сейферт]], а також [[Ярослав Мисік]], [[Карел Стейнер]] і [[Антонін Бребурда]], що були лідерами довоєнного періоду. Перші два чемпіонати незалежної Чехословаччини (турнір носив назву Середньочеська ліга) [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1918|1918]] і [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1918|1919]] років «Вікторія» завершила на четвертих місцях<ref name="чемпіонат">[https://www.rsssf.org/tablest/tsjslhist.html#prehist2 Чемпіонат Чехословаччини 1918—1924]</ref>. В [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1920|1920]] році команда була третьою, але в [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1921|1921]] знову опустилась на четверте<ref name="чемпіонат"/>. Більш вдало клуб виступав у [[Середньочеський кубок з футболу|Середньочеському кубку]], де три роки поспіль виходив у фінал. Всі три рази команда грала з непереможною «Залізною Спартою», як називали празьку «[[Спарта (футбольний клуб, Прага)|Спарту]]» в ті часи. Фінали [[Середньочеський кубок з футболу 1919|1919]] і [[Середньочеський кубок з футболу 1920|1920]] років «Вікторія» програла з рахунком 0:2 і 1:5 відповідно, але виграла розіграш 1921 року<ref name="кубок">[https://www.rsssf.org/tablest/tsjecuphist.html Фінали Середньочеського кубка]</ref>. Щоправда, фінал не відбувся вчасно і був зіграний в 1922 році, коли Плодра вже не було в команді.

В [[ФК «Славія» (Прага) в сезоні 1922|1922]] році Франтішек разом з [[Еміл Сейферт|Емілом Сейфертом]] приєднався до празької [[Славія (футбольний клуб, Прага)|«Славії»]]<ref>[http://www.slavistickahistorie.cz/historie/index1921-1930.html «Славія» в 1921—1930 роках. 1922 рік]</ref>. В новій команді зумів закріпитись в основі, граючи на звичній позиції півзахисника. В 1922 і 1923 роках в чемпіонаті все ще домінувала «Спарта», а «Славія» обидва рази була другою<ref name="чемпіонат"/>. Восени 1922 року «Славія» взяла реванш у «Спарти», перемігши в півфіналі [[Середньочеський кубок з футболу 1922|Середньочеського кубка 1922]] року. Для визначення переможця командам довелося зіграти три рази. Перший матч завершився внічию 2:2, другий був перерваний за рахунку 0:0 через складні погодні умови, і лише в дограванні «Славія» перемогла з рахунком 1:0<ref name="Славія1922">[http://www.slavistickahistorie.cz/1922.html Матчі «Славії» в 1922 році]</ref>. До слова, в чвертьфіналі новий клуб Плодра обіграв колишній — «Вікторію». Той матч також не вдалося зіграти за один раз, адже гру було призупинено за рахунку 3:1 на 67-й хвилині. Футболісти «Вікторії» були незадоволенні рішенням арбітра [[Франтішек Цейнар|Франтішека Цейнара]] призначити пенальті за рахунку 2:1 на користь «Славії». Після реалізації пенальті суддя вилучив з поля кількох футболістів, які продовжували сперечатися, і зупинив гру. Решту 23 хвилини були зіграні пізніше, під час яких «Славія» забила ще один гол, після цього команди провели товариську гру 2х30 хв<ref>[https://theses.cz/id/z2vsy5/Historie_FK_Viktoria_ikov_do_roku_1945_-_Michal_Rezek.pdf Michal Rezek, «Historie FK Viktoria Žižkov do roku 1945»], 2018 р. ст. 59</ref><ref name="Славія1922"/>. Через затяжні чвертьфінал і півфінал, фінальний поєдинок був перенесений на наступний рік. У вирішальному матчі «Славія» з Плодром у складі обіграла клуб [[Чехія Карлін (футбольний клуб)|«Чехія Карлін»]] з рахунком 3:2 і здобула свій перший трофей з 1918 року<ref>[https://www.slavia.cz/historical-calendar?id=69 Finále Středočeského poháru pro Slavii]</ref><ref name="Славія1923">[http://www.slavistickahistorie.cz/1923.html Матчі «Славії» в 1923 році]</ref>. Формально матч відбувся в 1923 році, але це був розіграш 1922. У [[Середньочеський кубок з футболу 1923|розіграші 1923 року]] «Славія» дійшла до фіналу, де зіграла зі «Спартою» і програла з рахунком 1:3<ref name="Славія1923"/>.

Наприкінці [[ФК «Славія» (Прага) в сезоні 1923|1923]] року «Славія» відправилась у Іспанію, де зустрічалась з лідерами місцевого футболу. Команда перемогла з рахунком 9:2 і зіграла внічию 4:4 з [[Атлетік (Більбао)|«Атлетіком» (Більбао)]], а також обмінялась перемогами з «[[Барселона (футбольний клуб)|Барселоною]]» — 0:1 і 3:2. Плодр зіграв в усіх чотирьох перелічених матчах<ref name="Славія1923"/><ref>[http://www.webdelcule.com/partidos/pa1923-24.html Матчі «Барселони» 1923-24] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210512020557/https://www.webdelcule.com/partidos/pa1923-24.html |date=2021-05-12 }}</ref>.

В [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1924|чемпіонаті 1924]] року «Славія» в особистій зустрічі нарешті перемогла головного конкурента «Спарту» з рахунком 2:1<ref name="Славія1924">[http://www.slavistickahistorie.cz/1924.html Матчі «Славії» в 1924 році]</ref>. Але турнір не був завершений, адже футбольна спільнота Чехословаччини вирішила заснувати професійну футбольну лігу. На момент зупинки турніру команди провели різну кількість матчів. «Славія» лідирувала в таблиці, випереджаючи на одне очко [[Вікторія Жижков|Вікторію (Жижков)]], хоча й зіграла на один матч більше<ref name="чемпіонат"/>.

У першому професіональному чемпіонаті Чехословаччини [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1925|1925]] десять команд зіграли турнір в одне коло, хоча спочатку планувався повноцінний турнір, але відбулась чергова зміна регламенту з переходом на систему осінь-весна. Боротьбу за титул традиційно вели «Славія» і «Спарта», які мали зустрітись наприкінці турніру. В очній зустрічі конкурентів «Славія» зазнала єдиної поразки в сезоні — 0:2. «Спарта» наздогнала суперника за втраченими очками, але «Славія» зберігала значну перевагу за різницею м'ячів. Майже всі матчі чемпіонату були зіграні до кінця червня, але оголошення чемпіона довелось відкласти аж до листопада, коли «Спарта» проводила перенесений поєдинок з «Вршовіце». В перенесеній грі «Спарту» влаштовував лише виграш з двозначним рахунком. Перемогти вдалось зі скромним рахунком 3:2, що зробило «Славію» першим чемпіоном професіональної ліги Чехословаччини<ref>[https://www.csfotbal.cz/prvni-liga/sezona/1925/kola Всі матчі чемпіонату 1925]</ref>. Плодр зіграв сім матчів з дев'яти, виступаючи в півзахисті з [[Емануел Гліняк|Гліняком]] і [[Йозеф Плетиха|Плетихою]]. Серед провідних гравців клубу можна відзначити захисника Сейферта, нападників [[Рудольф Слоуп|Слоупа-Штапла]], [[Ян Ванік|Ваніка]] і [[Йозеф Сильний|Сильного]].

В наступному сезоні [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1925—1926|1925-26]] «Славія» стала другою в чемпіонаті, а Плодр продовжував стабільно грати у основі. В чемпіонаті [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1927|1927]] року Франтішек уже грав нерегулярно і залишив команду після його завершення.

Також є дані про виступи Плодра в складі [[Спарта (футбольний клуб, Прага)|«Спарти» (Прага)]]<ref>ŠÁLEK, Zdeněk. Slavné nohy. Praha: Práce, 1980. Kapitola Plodr František, ст. 154.</ref>. Він не грав за цей клуб у чемпіонаті, але є згадка про його участь у фіналі [[Середньочеський кубок з футболу 1928|Середньочеського кубка 1928]] між «Спартою» і «Славією», що відбувся 2 грудня. В цьому матчі за «Спарту» не могли зіграти півзахисники [[Франтішек Коленатий|Коленатий]] і [[Карел Пешек|Пешек]], тому в основу потрапив Плодр<ref>[http://kramerius.cbvk.cz/search/i.jsp?pid=uuid:502a8287-435f-11dd-b505-00145e5790ea Národní listy 3.12.1928]</ref>. Матч закінчився нічиєю 1:1. Перегравання, а потім і друге перегравання відбулися без Франтішека уже в наступному році і принесло, зрештою, перемогу «Славії»<ref name="кубок"/>.

Плодр був другом актора [[Власта Буріан|Власти Буріана]], який трохи пограв за «Вікторію» на позиції воротаря в 1917 році. Буріан залучив товариша до свого театру, де той отримував другорядні ролі. З 1926 по 1946 рік зіграв епізодичні ролі в 8 фільмах. Мабуть, найбільшим з його епізодів був персонаж Франтіка Кроужила у фільмі «Діти на замовлення» (1938), який зняв актор і режисер Ченек Шлегль.

== Виступи за збірну ==
В складі [[збірна Чехословаччини з футболу|національної збірної Чехословаччини]] дебютував в жовтні 1921 року в товариському матчі проти збірної [[Збірна Югославії з футболу|Югославії]] (6:1). Зіграв у півзахисті з партнером по «Вікторії» [[Еміл Сейферт|Сейфертом]] і [[Карел Пешек|Пешеком]] зі «Спарти»<ref>[https://eu-football.info/_match.php?id=4876 Протокол матчу Чехословаччина - Югославія - 6:1]</ref>. За кілька тижнів зіграв проти збірної [[Збірна Швеції з футболу|Швеції]] (2:2). Грав на позиції правого нападника, а в півзахисті виступала класична трійка «Спарти» [[Франтішек Коленатий|Коленатий]]-[[Карел Пешек|Пешек]]-[[Антонін Пернер|Пернер]]<ref>[https://eu-football.info/_match.php?id=4879 Протокол матчу Чехословаччина - Швеція - 2:2]</ref>. Ще два матчі за збірну зіграв в 1922 році проти [[Збірна Італії з футболу|Італії]] (1:1) і [[Збірна Югославії з футболу|Югославії]] (3:4). У матчі в Загребі забив гол, зробивши рахунок 3:0 на користь своєї команди, але потім команда розслабилась і дала можливість супернику відігратись і вирвати перемогу<ref>[https://eu-football.info/_match.php?id=4923 Протокол матчу Югославія - Чехословаччина - 4:3]</ref>. Ще два поєдинки Плодр зіграв за збірну в 1926 році.

== Статистика виступів ==
=== Статистика виступів за збірну ===
{{Матчі за збірну початок|TCH}}
{{Матчі за збірну|28/10/1921|Прага|TCH|6|1|YUG 1918-1943|| Тов||||||}}
{{Матчі за збірну|13/11/1921|Прага|TCH|2|2|SWE||Тов||||||}}
{{Матчі за збірну|26/02/1922|Мілан|ITA 1861-1946|1|1|TCH||Тов||||||}}
{{Матчі за збірну|28/06/1922|Загреб|YUG 1918-1943|4|3|TCH|1|Тов||||||}}
{{Матчі за збірну|24/05/1925|Прага|TCH|3|1|AUT||Тов||||||}}
{{Матчі за збірну|14/03/1926|Відень|AUT|2|0|TCH||Тов|||||{{ЗамНа|46}}}}
{{Матчі за збірну кінець|6|1}}

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу|Чемпіон Чехословаччини]] '''(1)''':
: [[Славія (футбольний клуб, Прага)|«Славія»]]: [[Чемпіонат Чехословаччини з футболу 1925|1925]]
* Володар [[Середньочеський кубок з футболу|Середньочеського кубка]] '''(1)''':
: [[Славія (футбольний клуб, Прага)|«Славія»]]: [[Середньочеський кубок з футболу 1922|1922]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* ŠEVČÍK, Josef: ''Králové ligového trůnu'', Praha, Riopress 2004.
* Radovan Jelínek, Miloslav Jenšík a kol.: ''Atlas českého fotbalu'' – Radovan Jelínek 2006

== Посилання ==
* {{Wfb}}
* {{NFT player}}
* {{EU-Football}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Плодр, Франтішек}}
[[Категорія:Чехословацькі футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Чехословаччини з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Вікторії» (Жижков)]]
[[Категорія:Футболісти «Славії» (Прага)]]

title: Особисті дані

Народження: 28 серпня 1899

Позиція: півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Вікторія» (Жижков) · ? · (?)

«Славія» (Прага) · ? · (?)

«Спарта» (Прага) · 0 · (0)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Чехословаччина · 6 · (1)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# 4235 Татищев
4235 Татищев (4235 Tatishchev) — астероїд головного поясу, відкритий 27 вересня 1978 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,257.

title: 4235 Татищев

wikitext:
{{Планета
| назва = 4235 Татищев
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Черних Людмила Іванівна]]
| місце відкриття = [[Кримська астрофізична обсерваторія|КрАО]]
| дата відкриття = [[27 вересня]] [[1978]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1978 SL5'''
1968 UA1
1979 YD8
1984 YD4
1986 EK2
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|4235|2014.05.14|2013.07.19}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,093419443259 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,871166990403 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,982293216831 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,037262005560
| орбітальний період = 1881,152213628 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,191372073664 °/д
| середня аномалія = 74,50657727664°
| нахил орбіти = 1,223366313606°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 331,5685273318°
| арг_перицентру = 302,4187072178°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 12,1
| спектр_тип =
}}

'''4235 Татищев''' (4235 Tatishchev) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[27 вересня]] [[1978]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,257.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (4201-4300)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|4235}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|4234 Evtushenko|4236 Lidov|}}

{{DEFAULTSORT:Татіщев}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1978]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 4235 Татищев

Відкривач: Черних Людмила Іванівна

Місце відкриття: КрАО

Дата відкриття: 27 вересня 1978

title: Позначення

Названа на честь: Татищев Василь Микитович

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Е5К
Електровоз Е5К «Ермак» (Е — електровоз, 5 — номер моделі, К — колекторні тягові електродвигуни) — електровоз призначений для водіння вантажних, приміських і вивізних поїздів на залізницях, електрифікованих на однофазному змінному струмі номінальною напругою 25 кВ і частотою 50 Гц. Дана модель була розроблена для заміни електровозів серій ВЛ60 і ВЛ80, електровози мають формулу ходової частини — 2O−2O.
Розроблені всеросійським НДІ електровозобудування (ВЕлНІІ) в Новочеркаську, збираються на Новочеркаському електровозобудівному заводі і реалізуються з 2004 року компанією «Трансмашхолдинг». Різні модифікації — Е5К, 2ЕС5К, 3ЕС5К — розрізняються кількістю секцій.

## Е5К
Односекційний варіант машини Е5К призначений для вивізної та легкої магістральної роботи, також використовується для водіння приміських поїздів — там, де недоцільно застосування окремої серії рухомого складу (електропоїздів).
Електровоз має сталевий кузов вагонного типу з головною рамою, на який встановлюються пластикова блок-кабіна управління і комплект устаткування. Ходова частина виконана з опорно-осьовим підвішуванням тягових електродвигунів з моторно-осьовими підшипниками ковзання. В електровозі застосовані вдосконалені тягові електродвигуни НБ-514Б, електричне рекуперативне гальмування, а також мікропроцесорна система управління, що забезпечує ручне та автоматичне керування рухом, діагностику параметрів руху і роботи всього устаткування електровоза.
В електровозі встановлені наступні системи безпеки руху: КЛУБ-У,  САУТ-ЦМ/485 і ТСКБМ. Вдосконалена конструкція кабіни управління, встановлені термоелектричні кондиціонери та панельні нагрівачі, в цілому покращено умови роботи локомотивної бригади (електровоз обладнаний холодильником та сантехнічним обладнанням).
За розташуванням обладнання та електричній схемі електровози Е5К схожі на електровоз ВЛ85, на базі якого і були створені. Від ВЛ85 вони відрізняються застосуванням технічних рішень, вже випробуваних на електровозах сімейства ЕП1 — більш економічною системою вентиляції, конденсаторним запуском допоміжних двигунів з можливістю роботи в режимі низької швидкості (ПЧФ), застосуванням мікропроцесорної системи управління та діагностики. Однак встановлюваний раніше конденсаторний запуск допоміжних машин згодом був замінений на систему з використанням пускового двигуна ПД (аналогічно фазорозщеплювачам електровозів серії ВЛ80) з подальшою модернізацією раніше випущених локомотивів.

## 2ЕС5К
Індекс С в найменуванні, від слова «с екційний», що говорить про можливість роботи за системою багатьох одиниць, цифра 2 вказує на кількість секцій. Локомотив складається з двох однакових секцій, кожна з яких має з головного боку кабіну управління, а з хвостового — міжсекційний перехід. Маса електровоза — 192 т, довжина по осях автозчеплення — 35004 мм.
З метою водіння поїздів масою 6300 тонн на ділянці Смолянинове — Находка Далекосхідної залізниці електровози 2ЕС5К формують в чотирьохсекційному виконанні з використанням двох двосекційних локомотивів в голові поїзда та двох двосекційних локомотивів як штовхача.
З 2004 року Холдинговою компанією «Луганськтепловоз» розпочато виробництво електровозів серії 2ЕЛ5, конструкція яких є копією з електровоза 2ЕС5К виробництва НЕВЗ. Відмінною особливістю електровоза 2ЕЛ5 є видозмінена кабіна управління і пульт управління. Електровоз 2ЕЛ5 обладнується мікропроцесорними приладами безпеки, адаптованими до вимог Українських залізниць. Електровоз 2ЕЛ5-001 зібраний на «НЕВЗ» спільно з фахівцями ХК «Луганськтепловоз», другий номер збирався на «Луганськтепловозі» з російських комплектуючих і вузлів під контролем представників «НЕВЗ». Електровози № 003, 004 виготовлені повністю на Луганському заводі за винятком візків. Застосування візків луганського виробництва розпочато з № 008.
Механічна частина локомотива 2ЕС5К ідентична електровозу 2ЕС4К «Дончак» який випускається на НЕВЗі з 2006 року.

## 3ЕС5К
У 2007 році у сертифікована бустерна (проміжна) секція для електровоза, яка дозволяє збільшити його потужність у півтора рази і використовувати для транспортування надважких складів або роботи на ділянках шляху із значним ухилом. Ця секція технічно нічим не відрізняється від звичайної, тільки замість кабіни управління має другий міжсекційних перехід, що забезпечує зручність роботи в порівнянні з електровозами ВЛ80С і ВЛ80Р, які працюють трьохсекційно.

title: Е5К

wikitext:
{{Електровоз
|Серія                           = Е5К
|Зображення                      = 2ES5K-059.jpg
|Коментар до зображення          = Електровоз 2ЕС5К-059
|Категорія у Commons             = Electric locomotive ES5K
|Головний конструктор            =
|Роки будування                  = 2004 — наш час
|Країна будування                = [[Росія]]
|Виробник                        =
|Завод                           = [[Новочеркаський електровозобудівний завод|НЕВЗ]]
|Разом побудовано                = 32 Е5К, 315 2ЕС5К, 880 3ЕС5К, 8 4ЕС5К (станом на квітень 2018 року)
|Країни експлуатації             = {{UKR}}
 {{RUS}}
|Залізниця                       =
|Ширина колії                    = 1520 мм
|Рід служби                      = вантажний
|Осьова формула                  = 2 (2O−2O)
|Рід струму і напруга            = змінний, 25 кВ
|Довжина локомотива              =
|Конструкційна швидкість         = 110 км/год
|Робоча маса                     = 96 т на секцію
|Порожня маса                    =
|Зчіпна маса                     =
|Навантаження від осі на рейки   = 24 тс
|Система регулювання             = Тиристорне [[Фазове регулювання|зонно-фазовое регулювання]] напруги
|Тип ТЕД                         = Колекторні НБ-514Б
|Електричне гальмування          = [[Рекуперативне гальмування|Рекуперативне]]
|Потужність гальм. реостатів     =
|Діаметр коліс                   =
|Годинна потужність ТЕД          = 4×820 кВт
|Тяга годинного режиму           = 23650 кгс на секцію
|Швидкість годинного режиму      = 49,9 км/год
|Тривала потужність ТЕД          = 4×765 кВт
|Тяга тривалого режиму           = 21550 кгс на секцію
|Швидкість тривалого режиму      = 51 км/год
}}
'''Електровоз Е5К «Ермак»''' (Е — електровоз, 5 — номер моделі, К — колекторні тягові електродвигуни) — електровоз призначений для водіння вантажних, приміських і вивізних [[поїзд]]ів на залізницях, [[Електрифікація залізниць|електрифікованих]] на однофазному [[змінний струм|змінному струмі]] номінальною напругою 25 кВ і частотою 50 Гц. Дана модель була розроблена для заміни електровозів серій [[ВЛ60]] і [[ВЛ80]], електровози мають [[Осьова формула тепловоза і електровоза|формулу ходової частини]] — 2O−2O.

Розроблені всеросійським НДІ електровозобудування ([[Всесоюзний науково-дослідний, проектно-конструкторський та технологічний інститут електровозобудування|ВЕлНІІ]]) в [[Новочеркаськ]]у, збираються на [[Новочеркаський електровозобудівний завод|Новочеркаському електровозобудівному заводі]] і реалізуються з 2004 року компанією «[[Трансмашхолдинг]]». Різні модифікації — Е5К, 2ЕС5К, 3ЕС5К — розрізняються кількістю секцій.

== Е5К ==
[[Файл:EP1M locomotive cab.jpg|left|thumb|150px|Кабіна [[ЕП1]]М, практично ідентична кабіні Е5К]]
[[Файл:3es5k.jpg|left|thumb|150px|Кабіна 3ЕС5К зовні]]
Односекційний варіант машини '''Е5К''' призначений для вивізної та легкої магістральної роботи, також використовується для водіння приміських поїздів — там, де недоцільно застосування окремої серії рухомого складу ([[електропоїзд]]ів).

Електровоз має сталевий кузов вагонного типу з головною рамою, на який встановлюються пластикова [[Кабіна машиніста|блок-кабіна управління]] і комплект устаткування. Ходова частина виконана з опорно-осьовим підвішуванням [[Тяговий електродвигун|тягових електродвигунів]] з моторно-осьовими підшипниками ковзання. В електровозі застосовані вдосконалені тягові електродвигуни НБ-514Б, електричне [[рекуперативне гальмування]], а також мікропроцесорна система управління, що забезпечує ручне та автоматичне керування рухом, діагностику параметрів руху і роботи всього устаткування електровоза.

В електровозі встановлені наступні системи безпеки руху: [[Комплексний локомотивний пристрій безпеки|КЛУБ-У]], [[САУТ | САУТ-ЦМ/485]] і [[ТСКБМ]]. Вдосконалена конструкція кабіни управління, встановлені термоелектричні кондиціонери та панельні нагрівачі, в цілому покращено умови роботи [[Машиніст локомотива|локомотивної бригади]] (електровоз обладнаний холодильником та сантехнічним обладнанням).

За розташуванням обладнання та електричній схемі електровози Е5К схожі на електровоз [[ВЛ85]], на базі якого і були створені. Від ВЛ85 вони відрізняються застосуванням технічних рішень, вже випробуваних на [[ЕП1|електровозах сімейства ЕП1]] — більш економічною системою вентиляції, конденсаторним запуском допоміжних двигунів з можливістю роботи в режимі низької швидкості (ПЧФ), застосуванням [[мікропроцесор]]ної системи управління та діагностики. Однак встановлюваний раніше конденсаторний запуск допоміжних машин згодом був замінений на систему з використанням пускового двигуна ПД (аналогічно фазорозщеплювачам електровозів серії ВЛ80) з подальшою модернізацією раніше випущених локомотивів.

== 2ЕС5К ==
[[Файл:2ES5K-057.jpg|right|thumb|2ЕС5К]]
Індекс С в найменуванні, від слова «'''с''' екційний», що говорить про можливість роботи за системою багатьох одиниць, цифра 2 вказує на кількість секцій. Локомотив складається з двох однакових секцій, кожна з яких має з головного боку кабіну управління, а з хвостового — міжсекційний перехід. Маса електровоза — 192 т, довжина по осях автозчеплення — 35004 мм.

З метою водіння поїздів масою 6300 тонн на ділянці Смолянинове — Находка [[Далекосхідна залізниця|Далекосхідної залізниці]] електровози 2ЕС5К формують в чотирьохсекційному виконанні з використанням двох двосекційних локомотивів в голові поїзда та двох двосекційних локомотивів як [[Локомотив-штовхач|штовхача]].

З 2004 року Холдинговою компанією «[[Луганськтепловоз]]» розпочато виробництво електровозів серії [[2ЕЛ5]], конструкція яких є копією з електровоза 2ЕС5К виробництва [[НЕВЗ]]. Відмінною особливістю електровоза 2ЕЛ5 є видозмінена кабіна управління і пульт управління. Електровоз 2ЕЛ5 обладнується мікропроцесорними приладами безпеки, адаптованими до вимог Українських залізниць. Електровоз 2ЕЛ5-001 зібраний на «НЕВЗ» спільно з фахівцями ХК «Луганськтепловоз», другий номер збирався на «Луганськтепловозі» з російських комплектуючих і вузлів під контролем представників «НЕВЗ». Електровози № 003, 004 виготовлені повністю на Луганському заводі за винятком візків. Застосування візків луганського виробництва розпочато з № 008.

Механічна частина локомотива 2ЕС5К ідентична електровозу [[2ЕС4К|2ЕС4К «Дончак»]] який випускається на НЕВЗі з 2006 року.

== 3ЕС5К ==
[[Файл:ЕРМАК 3ЭС5К.JPG|right|thumb|3ЕС5К]]

У 2007 році у сертифікована [[бустерна секція|бустерна (проміжна) секція]] для електровоза, яка дозволяє збільшити його потужність у півтора рази і використовувати для транспортування надважких складів або роботи на ділянках шляху із значним ухилом. Ця секція технічно нічим не відрізняється від звичайної, тільки замість кабіни управління має другий міжсекційних перехід, що забезпечує зручність роботи в порівнянні з електровозами ВЛ80С і ВЛ80Р, які працюють трьохсекційно.

== Посилання ==
* [http://www.tmholding.ru/main/catalog/products/682/683/685/1554 Загальна інформація про електровоз] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120501053519/http://www.tmholding.ru/main/catalog/products/682/683/685/1554 |date=1 травня 2012 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20070929115533/http://science.compulenta.ru/220062/ Путін оглянув новітній електровоз «Єрмак» / / «Компьюлента», 4.08.2005]{{ref-ru}}
* [http://www.tmholding.ru/main/press/fotobank/957/1232/2090 Фотоальбом електровоза 2ЕС5К «Єрмак»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121008215034/http://www.tmholding.ru/main/press/fotobank/957/1232/2090 |date=8 жовтня 2012 }}{{ref-ru}}
* [http://www.tmholding.ru/press/Video/2%dd%d15%ca_%c5%f0%ec%e0%ea%20%ed%e0%20%ee%e1%ea%e0%f2%ed%ee%ec%20%ea%ee%eb%fc%f6%e5%20%cd%dd%c2%c7%e0/ Відеоматеріал «„2ЕС5К“ Єрмак на обкатному кільці НЕВЗ»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170426231907/http://www.tmholding.ru/press/Video/2%DD%D15%CA_%C5%F0%EC%E0%EA%20%ED%E0%20%EE%E1%EA%E0%F2%ED%EE%EC%20%EA%EE%EB%FC%F6%E5%20%CD%DD%C2%C7%E0 |date=26 квітня 2017 }}{{ref-ru}}
* [http://www.dzd-ussr.ru/forum/viewtopic.php?t=389&sid=3ea93c6fbd17518588fdbc0f6a08fc20 Обговорення переваг і недоліків електровоза] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130502231516/http://www.dzd-ussr.ru/forum/viewtopic.php?t=389&sid=718d241884c4b6b410cada7aca18aaaa |date=2 травня 2013 }}{{ref-ru}}
* [http://scbist.com/mashinistu/6666-elektrovoz-magistralnyi-2es5k-3es5k-ermak-rukovodstvo-po-ekspluatacii.html Электровоз магистральный 2ЭС5К (3ЭС5К) «Єрмак» — Керівництво по експлуатації] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110624070615/http://scbist.com/mashinistu/6666-elektrovoz-magistralnyi-2es5k-3es5k-ermak-rukovodstvo-po-ekspluatacii.html |date=24 червня 2011 }}{{ref-ru}}

{{Електровози України}}

[[Категорія:Електровози на 25 кВ 50 Гц]]
[[Категорія:Електровози Росії]]
[[Категорія:Електровози України]]

title: Основні дані

Роки будування: 2004 — наш час

Країна будування: Росія

Завод: НЕВЗ

Країни експлуатації: Україна · Росія

Рід служби: вантажний

title: Технічні дані

Рід струму і напруга · у контактній мережі: змінний, 25 кВ

Конструкційна швидкість: 110 км/год

Робоча маса: 96 т на секцію

Навантаження від рушійних осей на рейки: 24 тс

Система регулювання: Тиристорне зонно-фазовое регулювання напруги

Тип ТЕД: Колекторні НБ-514Б

Електричне гальмування: Рекуперативне

Годинна потужність ТЕД: 4×820 кВт

Сила тяги годинного режиму: 23650 кгс на секцію

Швидкість годинного режиму: 49,9 км/год

Тривала потужність ТЕД: 4×765 кВт

Сила тяги тривалого режиму: 21550 кгс на секцію

Швидкість тривалого режиму: 51 км/год