text:
# Анна Соколов
Анна Соколов (англ. Anna Sokolow; 9 лютого 1910 — 29 березня 2000) — американська танцівниця, хореограф та педагог. Вважається піонером сучасного танцю Мексики. Для творчості Анни Соколов характерна театральність. Протягом усієї своєї кар'єри Соколова підтримувала розвиток сучасного танцю в усьому світі, зокрема в Мексиці та Ізраїлі.
Свою кар'єру Анна починала як головна танцівниця трупи Марти Грем. Соколова незабаром стала незалежним хореографом, яка протягом свого життя створила кілька танцювальних компаній.
Анна Соколов відома як хореограф, що створював постановки в різних країнах по всьому світу. В тому числі вона працювала з такими великими компаніями, як Batsheva Dance Company, Alvin Ailey American Dance Theatre, The Jose Limón Dance Company, Joffery Ballet і Daniel Lewis Dance Company.
Її постановки продовжують виконувати театрально-танцювальний ансамбль Sokolow у Нью-Йорку, а також танцювальний фонд Sokolow у Массачусетсі.

## Раннє дитинство
Анна Соколов народилася 9 лютого 1910 року в місті Гартфорді, штат Коннектикут в сім'ї єврейських іммігрантів, що виїхали з Росії. Батько, Самуіл Соколовський, скоротив своє прізвище при в'їзді до США у 1905 році. Мати Сара приїхала в США в 1907 році. Спочатку вони жили в Гартфорді.
Щоб знайти кращу роботу, вони переїхала з Гартфорду до Нью-Йорка. Дитинство Анни пройшло в Нижньому Іст-Сайді на Мангеттені. Коли Самуіл став інвалідом через хворобу Паркінсона сім'я зіткнулася з фінансовими труднощами. Сара пішла працювати в швейній промисловості. Анна була їх третьою дитиною. Всього в сім'ї було четверо дітей: Ісадор (Isadore), Роуз (Rose), Анна, Герті (Gertie).

## Навчання
Маленькою дівчинкою Анна разом зі своєю старшою сестрою Роуз почала навчатися танцям в Сестринстві (Sisterhood) при синагозі Емануеля (Emanuel) в місті Гартфорд. Її перша вчителька, Ельза Пол, була щирою шанувальницею творчості Айседори Дункан.
В 1925 році в віці 15 років Анна кинула школу та пішла з дому, щоб стати танцівницею та побудувати танцювальну кар'єру.  Фінансово вона забезпечувала себе, працюючи на фабриці.
Анна стала ученицею в аматорському театрі Neighborhood Playhouse при Генрі Стріт Сеттлмент (Henry Street Settlement). Вона почала тренуватися під керівництвом Ірен Льюїсон, Луїса Горста та Марти Грем. В школі Playhouse Анна вивчала вокал, танці та пантоміму. Бланш Талмуд, головна вчителька Соколова, мала знання про евритміку Дельсарта і Далькроза.
Зрештою Анна отримала повну стипендію в школі Playhouse і в 1928 році взяла участь у своєму першому великому виступі в театрі в постановці Ізраїль симфонії № 2 Ернеста Блоха.

## Кар'єра
Соколов почала виступати з трупою Марти Ґрем в 1930 році. Близько 8 років вона була солісткою цього колективу. Одним із її помітних виступів із трупою була опера Массіна Весна священна (1930). Виступаючи з трупою Марти Ґрем, вона допомагала Луї Хорсту в його хореографічних заняттях.
Вже під час роботи в трупі Марти Ґрем, Анна Соколов почала займатися хореографією. В 1932 році вона почала свої сольні виступи. У 1933 році вона створила танцювальну групу Theatre Union Dance Group, яка в 1935 році була перейменована на Dance Unit.
У програмах Dance Unit ім'я Анни Соколової не виділялось, бо було бажання привернути більше уваги до колективу, а не до окремої особи.  У 1936 році Анна зробила сольний виступ в Асоціації івриту молодих чоловіків (YMHA) у Нью-Йорку. До програми були включені такі твори:Спікер (Speaker) (1935), Дивні американські похорони (Strange American Funeral) (1935), Інквізиція '36 (Inquisition '36) (1936) і Чотири маленькі предмети салону (Four Little Salon Pieces) (1936). У 1937 році четверо чоловіків вперше приєдналися до колективу у прем'єрі Уривки із військової поеми (1937). Так Анна підкреслила гендерну рівність.
В 30-х роках XX століття Анна приєдналася до руху «радикального танцю». Це надихнула її створити «Антивоєнну трилогію» (1933).
В цей період Анна Соколов не тільки виступала особисто, а й була хореографом різних програм, які торкалися теми експлуатації робітників та зростаючої проблеми євреїв у Німеччині. Анна черпала натхнення в профспілковому русі. В інтерв'ю 1975 року вона сказала, що профспілки були її першою аудиторією.
Взагалі Анна в своїх танцях часто зверталася до тем комунізму, соціалізму та робітничого класу. Зокрема цьому присвячені її роботи Strange American Funeral (1935) і Case No.(1937). Кілька творів цього періоду, в тому числі Антивоєнна трилогія, були покладені на музику композитором Алексом Нортом.
У 1940-х роках Анна Соколов створювала різнобічні програми, наприклад, у творі Наречена (1946) вона використовувала традиційні елементи весільних церемоній ортодоксальних євреїв. Прем'єри програм проходили у різних залах Нью-Йорка.
З 1955 по 1985 рік Анна займався хореографією Джульярдського танцювального ансамблю Джульярдської школи. Вона створила багато відомих постанов для групи, зокрема Весна (Primavera) у 1955 році та Баллада (Ballade) у 1965 році.[джерело?]
У 1953 році Анна Соколов створила Ліричну сюїту (Lyric Suite), Це одна з постанов, що були найбільш схвалені публікою. Постанова поєднує сольне, дуетне та ансамблеве виконання. На музику її поклав Альбан Берг. Анна вважала цю постанову початком нової ери у своїй хореографії.  Лірична сюїта заслуговує на увагу відсутністю оповіді та оформленням у формі сюїти. Перший показ цієї сюїти у березні 1954 року спонсорувала New Dance Group.
Інший знаковий проєкт Анни Соколова — Кімнати (1955) присвячений темі самотності людини. Музика для нього написана Кеньйоном Гопкінсом. Сюжет постанови Кімнати поділен на шість розділів: Мрія, Втеча, Бажання, Паніка, Мрія та Кінець? У постанові задіяні вісім танцюристів, кожен з яких має свій стілець. Так танцюрист і стілець зображували персонажа у відокремленій кімнаті.
З 1958 по 1965 рік Анна Соколов працювала над створенням сері Опус (Opus), яка включає шість п'єс: Opus '58 (1958), Opus Jazz 1958 (1958), Opus '60 (1960), Opus '62 (1962), Opus '63 (1963) і Opus '65 (1965). Всі п'си цієї серії (а також Сеанс для шести (1958) та Сеанс для восьми (1959)) використовували однакові рухи-слова. У них був майже однаковий зміст з невеликими варіаціями.
Партитури виконавці по системі кінематографії танцю Рудольфа фон Лабана (лабанотації) також демонструють схожість, так, наприклад, використання сильних акцентів і падіння тіла та його частин на підлогу відображало виснажений, підлітковий настрій. Для супроводу цього настрою костюми в Opus були простими: трико, футболки та колготки. Деякі вистави циклу Опус проходили на голій сцені, без завіс, навпроти голих цегляних стін театру.
Наприкінці 1960-х років як символ протесту проти війни у В'єтнамі Анна Соколов використовувала джазовий стиль. Постанова Час+ (1966) — це військовий танець протесту, що складається з кількох частин. В ньому Анна використовує чіткі образи солдатів та їхній досвід війни. В кінці вистави поранені солдати намагаються встати один з одним, демонструючи великі труднощі, пов'язані з війною.
У 1970-х і 80-х роках мистецька увага Анни Соколов повернулася до творчості відомих художників, письменників і композиторів кінця 19-го і початку 20-го століть. В цей період вона створила такі танці: Магрітт (1970) — присвячений бельгійському художнику Рене Магрітт, Сцени з музики Чарльза Айвза (1971) — присвячений американському композитору Чарлзу Айвзу, Пам'ять Федеріко Гарсіа Лорка (1973) — присвячений одному із значніших діячів іспанської культури Федеріко Гарсія Лорка, Вшанування Олександра Скрябіна (1977) — присвячений російському композитору Олександру Скрябіну, По (1977) — присвячений американському письменнику Едгару По. У 1985 році остання постановка була перероблена та перейменована на Вшанування Едгара Аллана По. В1988 році з'явився танець Курт Вейль, присвячений цьому німецькому композитору  До цієї теми Анна Соколов також повернулася 1997 році в одній зі своїх останніх п'єс Фріда.
Після смерті Анни Соколов в 2000 році її проєкт (The Player's Project) тривав до 2004 року. Після цього художні керівники компанії, Джим Мей і Лоррі Мей, створили окремі установи для підтримки репертуару та спадщини Анни Соколов.
Джим Мей заснував в театрально-танцювальний ансамбль Sokolow. В наші дні цей ансамбль продовжує виконувати, монтувати та реконструювати постановки Анни Соколов. Окрім творів Анни в репертуарі ансамблю є також сучасні хореографічні постановки, зроблені під керівництвом художнього керівника Саманти Герахт і спів-художніх керівників Лорен Наслунд і Елеонор Бункер.
Лоррі Мей заснувала Фонд танцю Соколов (Sokolow Dance Foundation). Цей Фонд активно ліцензує та реконструює твори Анни Соколов та пропонує унікальні освітні програми.

### Робота в театрі
У 1947 році Анна Соколов почала свою співпрацю з театрами Бродвея, поставивши хореографію для мюзиклу Вулична сцена. Вона була хореографом для багатьох бродвейських постановок, у тому числі Щасливий, як Ларрі (1950) і Королівський шлях (1953).[джерело?]
Анна була хореографом під час підготовки постановки мюзиклу Волосся (1967), але залишила роботу перед першою виставою. Її внесок не був зарахований.
Анна Соколов також часто розробляла постановки для Нью-Йоркської міської опери, у тому числі вона розробила кілька постановок у сезоні 1956 року.
В 1957 році Анна Соколов поставила хореографію танців для Каліфорнійської історії на фестивалі Fiesta del Pacifico в Сан-Дієго.[джерело?]

### Міжнародна робота
Анна Соколова працювала не тільки в Нью-Йорку. Вона також відома своєю роботою за кордоном.
У 1939 році разом з артистами своєї трупи вона приїхала до Мексики, щоб виступити в Палаці образотворчих мистецтв в Мехіко (Bellas Artes). Їх виступи отримали позитивні відгуки. Цей успіх призвів до створення групи Синій голуб (La Paloma Azul). Для них в 1940 році Анна створила чотири роботи Ходячий пуголовок (El Renacuajo Paseador). Після від'їзду акторів її трупи до Нью-Йорка, в зв'язку з проханням Міністерства народної освіти. Анна залишилася працювати у Мексиці. В 1940 році трупа La Paloma Azul розпалася, оскільки з'явилася танцювальна група-конкурент. Тому Анна повернулася до Нью-Йорка, але періодично продовжувала відвідувати Мехіко.
У 1953 році Джером Роббінс умовив Анну Соколов поїхати до Ізраїлю, щоб працювати з театром танцю Inbal.  Анна періодично приїжджала до Ізраїлю до 1980-х років. Її першими прем'єрами в Ізраїлі були Скарб (1962), Оповідь солдата (1954) і Сни (1961). У 1962 році вона допомогла створити Ізраїльський ліричний театр, але він проіснував недовго, в 1964 році він був розформован. Анна Соколов повернувся до Ізраїлю як запрошений хореограф Batsheva Dance Company в 1972 році.

## Викладання
Перших досвід викладання у Анни Соколов з'явився в Росії на початку 1930-х років, коли вона там була зі своїм коханцем і музичним колегою Алексом Нортом. Там вона почала проводити заняття з техніки Грема. У 1955 році Анна Соколов почала викладати в Джульярдському університеті. В 1958 році вона офіційно приєдналася до факультету. та до 1993 ріку викладала там методологію танцю. Анна Соколов також працювала разом з Робертом Льюїсом викладачем у репертуарному театрі Лінкольн-центру та HB Studio. Також вона викладала хореографію в Єврейській школі мистецтв.

### Акторська студія
У 1947 році близький друг Анни Соколов сценарист та продюсер Еліа Казан умовив її стати одним із засновників The Actors Studio там Анна Соколов викладав акторський рух. Заняття були засновані на техніці Грема, включали роботу на підлозі та елементи балетного барре. Її постанова Кімнати (1955) з'явилася як відповідь на її досвід роботи з групами акторів-початківців. Зрештою Анна Соколов разом зі своїми учнями пілготувала невелику постановку Елмер і Ліллі. В середині 1950-х років Анна залишила в The Actors Studio.

## Репертуар
Хоча більша частина робіт Анни Соколов не були засняті, деякі постановки можна побачити в танцювальному відділ Нью-Йоркської публічної бібліотеки. Нижче наведено список багатьох її хореографічних творів разом із датою прем'єри та прем'єрною компанією (якщо відомо).
- Anti War Trilogy (1933) — Theatre Union Dance Group
- Histrionics (1933)
- Speaker (1935)
- Strange American Funeral (1935) — Dance Unit of the New Dance League
- Inquisition ‘36 (1936)
- Four Little Salon Pieces (1936)
- Ballad (In a Popular Style) (1936)
- Case No.(1937)
- Excerpts From a War Poem (F.T. Marinetti) (1937)
- Slaughter of the Innocents (1937)
- Songs of a Semite (1937)
- «Filibuster» from The Bourbons Got the Blues (1938)
- Dance of All Nations, Lenin Memorial Meeting (1938)
- Sing for Your Supper (1939)
- The Exile (A Dance Poem) (1939) — Dance Unit
- Don Lindo de Almería (1940) — Grupo de Danzas Clasicas y Modernas
- El Renacuajo Paseador (1940) — La Paloma Azul
- Lament for the Death of a Bullfighter (1941)
- Kaddish (1945)
- The Bride (1946)
- Mexican Retablo (1946)
- Images from the Old Testament (1946)
- Lyric Suite (1953)
- Histoire de Soldat (1954)
- Rooms (1955)
- Poem (1956) — Theatre Dance Company
- Session for Six (1958) — Anna Sokolow Dance Company
- Opus Jazz 1958 (1958) — The Israel National Opera
- Opus '58 (1958)
- Opus ‘60 (1960) — Ballet de Bellas Artes
- Dreams (1961) — Anna Sokolow Dance Company
- Opus ‘62 (1962)- Lyric Theatre
- Opus ‘63 (1963) — Juilliard Dance Ensemble
- Forms (1964) — Anna Sokolow Dance Company
- Opus ‘65 (1965) — Apprentices and Scholarship Students of the Robert Joffrey Ballet
- Odes (1965)[5]
- Ballade (1965) — Juilliard Dance Ensemble
- Time+ (1966)
- Deserts (1967) — Anna Sokolow Dance Company
- Hair: The American Tribal Love-Rock Musical (1967)
- Steps of Silence (1968) — Repertory Dance Theatre
- Magritte, Magritte (1970) — Lyric Theatre
- Scenes from the Music of Charles Ives (1971) — Juilliard Dance Ensemble
- A Short Lecture and Demonstration on the Evolution of Ragtime as Presented by Jelly Roll Morton (1971) — Players' Project
- Three Poems (1973) — Juilliard Dance Ensemble
- Homenaje a Federico Garcia Lorca (1973) — Ballet Independiente
- In Memory of No. 52436 (1973)– Batsheva Dance Company
- Ride the Culture Loop (1975) — Juilliard Dance Ensemble
- Moods (1975) — Contemporary Dance System
- The Song of Songs (1976) — Inbal
- Ellis Island (1976) — Juilliard Dance Ensemble
- Homage to Alexander Scriabin (1977) — Contemporary Dance System
- For Langston (1980) — Rod Rodgers Dance Company
- Preludes (1981) — Repertory West Dance Company
- Song of Deborah (1981) — New Players’ Project
- From the Diaries of Franz Kafka (1981) — New Players’ Project
- Nocturne (1982) — H.T. Dance Company
- Elegy (1982) — Mary Anthony Dance Theatre
- Les Noces (1982) — Batsheva Dance Company
- As I remember (1984) — Daniel Lewis Dance Repertory Company
- Homenaje a David Alfaro Siqueiros (1984)
- Homage to John Field (1984) — Dublin City Ballet
- Preludes (1984) — Players' Project[5]
- Homage to Poe (1986/1993) — Players' Project
- Kurt Weill (1988) — Players’ Project
- Poems (1988) — Jose Limon Dance Company
- Poem (1995)
- Four Songs (1995)[6]
- Frida (1997)
- Los Conversos [The Converts] (1981)

## Робота на Бродвеї
- Ной (1935) — п'єса на музику Луї Горста — співхореограф
- Sing for Your Supper (1939) — ревю — співхореограф
- Вулична сцена (1947) — мюзикл — хореограф
- Великий похід (1947) — п'єса — хореограф
- Сонна Лощина (1948) — мюзикл — хореограф
- Регіна (1949) — опера — хореограф
- Щасливий, як Ларрі (1950) — мюзикл — хореограф
- Camino Real (1953) — п'єса — асистент режисера
- Червоні троянди для мене (1955) — вистава — хореограф — номінація Тоні за найкращу хореографію
- Кандід (1956) — оперета — хореограф
- Мідь і мідь (1957) — мюзикл — хореограф
- Одяг для літнього готелю (1980) — консультант з танців

## Спадщина
Сучасний танець Анни Соколов назвали «бунтарським духом». За свою творчість Анна Соколов отримала низку нагород, в тому числі премію Семюеля Скріппса (1991) та премію Честь ацтекського орла (1988). Вона отримала звання почесний доктор образотворчих мистецтв Бостонської консерваторії (1988) і почесний доктор гуманітарних наук Університету штату Огайо (1978).
У 1967 році Національна рада з питань мистецтва виділила їй престижний грант у 10 000 доларів. Ці кошти Анна Соколов використала для створення Пустелі (1967).
У 1993 році ім'я Анни Соколов було розміщено в Американській академії мистецтва та літератури, а
у 1998 році воно було додано до Зали слави містера та місис Корнеліуса Вандербільта Вітні.
У своїй творчості Анна Соколов отримувала натхнення з діяльності Айседорі Дункан, Луїса Горсту, Анні Франк, Хосе Лімону, Васлава Ніжинського. Свої роботи Анна присвячивала своїм натхненникам, а також Мартіну Лютеру Кінгу молодшому та своїм батькам.
Її хореографію продовжує виконувати Ансамбль танцю Sokolow/Theatre та танцювальні компанії та школи по всьому світу.
У Нью-Йорку один з кварталів вулиці Крістофер у Грінвіч-Віллідж отримав почесну назву «Шлях Анни Соколов» на знак визнання її давнього проживання на вулиці Крістофера, 1.

## Особисте життя
Анна Соколов не була одружена. Сім років тривали романтичні стосунки з Алексом Нортом, її музичним колегою. Незважаючи на розірвання цих стосунків, вони продовжували працювати разом все життя. Дітей у неї не було.
Анна Соколов приймала активну участю в комуністичному русі. В 1936 році на виборах у Нью-Йорку вона була зареєстрована як комуністка. У 1940-х роках вона брала участь у багатьох комуністичних мітингах. Однак після цього вона більше не приєднувалася до Комуністичної партії. На допиті в ФБР вона повідомила, що її участь у мітингах була мотивована заробітком грошей, який отримувала за свої виступи.
Деякий час (кінець 1960-х — початок 1970-х) Анна страждав від депресії.
Анна Соколов пішла з життя 29 березня 2000 року у віці 90 років в Нью-Йорку.

title: Анна Соколов

wikitext:
{{Особа}}

'''Анна Соколов''' ({{langx|en|Anna Sokolow}}; 9 лютого 1910 — 29 березня 2000) — американська [[Танець|танцівниця]], [[Хореографія|хореограф]] та педагог. Вважається піонером сучасного танцю Мексики. Для творчості Анни Соколов характерна театральність. Протягом усієї своєї кар'єри Соколова підтримувала розвиток [[Танець модерн|сучасного танцю]] в усьому світі, зокрема в Мексиці та Ізраїлі.

Свою кар'єру Анна починала як головна танцівниця трупи Марти Грем. Соколова незабаром стала незалежним хореографом, яка протягом свого життя створила кілька танцювальних компаній.

Анна Соколов відома як хореограф, що створював постановки в різних країнах по всьому світу. В тому числі вона працювала з такими великими компаніями, як Batsheva Dance Company, Alvin Ailey American Dance Theatre, The Jose Limón Dance Company, Joffery Ballet і Daniel Lewis Dance Company.

Її постановки продовжують виконувати театрально-танцювальний ансамбль Sokolow у Нью-Йорку,<ref>{{Cite web |url=http://www.theaterscene.net/dance/sokolowrooms2020/joel-benjamin/ |title=Sokolow Theatre/Dance Ensemble: "Rooms2020" |last=Benjamin |first=Joel |date=2020-07-20 |website=TheaterScene.net |language=en-US |access-date=2021-12-26}}</ref><ref name=":3">{{Cite web |url=https://sokolowtheatredance.org/our-mission/ |title=About The Company |website=Sokolow Theatre/Dance Ensemble |language=en-US |access-date=2023-10-25}}</ref> а також танцювальний фонд Sokolow у Массачусетсі.<ref name=":4">{{Cite web |url=http://www.annasokolow.org/ |title=Sokolow Dance Foundation {{!}} Preservation through Education and Presentation |website=annasokolow.org |access-date=2021-12-26}}</ref>

== Раннє дитинство ==
Анна Соколов народилася 9 лютого 1910 року в місті [[Гартфорд (Коннектикут)|Гартфорді, штат Коннектикут]] в сім'ї єврейських іммігрантів, що виїхали з Росії. Батько, Самуіл Соколовський, скоротив своє прізвище при в'їзді до США у 1905 році. Мати Сара приїхала в США в 1907 році. Спочатку вони жили в [[Гартфорд (Коннектикут)|Гартфорді]].

Щоб знайти кращу роботу, вони переїхала з Гартфорду до [[Нью-Йорк]]а. Дитинство Анни пройшло в [[Нижній Іст-Сайд|Нижньому Іст-Сайді на Мангеттені]]. Коли Самуіл став інвалідом через [[Хвороба Паркінсона|хворобу Паркінсона]] сім'я зіткнулася з фінансовими труднощами. Сара пішла працювати в швейній промисловості. Анна була їх третьою дитиною. Всього в сім'ї було четверо дітей: Ісадор (''Isadore''), Роуз (''Rose''), Анна, Герті (''Gertie'').{{Sfn|Warren|1998|с=1-3}}

== Навчання ==
Маленькою дівчинкою Анна разом зі своєю старшою сестрою Роуз почала навчатися танцям в Сестринстві (''Sisterhood'') при [[Синагога|синагозі]] Емануеля (''Emanuel'') в місті Гартфорд. Її перша вчителька, Ельза Пол, була щирою шанувальницею творчості [[Айседора Дункан|Айседори Дункан]].

В 1925 році в віці 15 років Анна кинула школу та пішла з дому, щоб стати танцівницею та побудувати танцювальну кар'єру. {{Sfn|Warren|1998|с=8}} Фінансово вона забезпечувала себе, працюючи на фабриці.

Анна стала ученицею в аматорському театрі Neighborhood Playhouse при Генрі Стріт Сеттлмент (''Henry Street Settlement''). Вона почала тренуватися під керівництвом Ірен Льюїсон, Луїса Горста та [[Марта Грем|Марти Грем]]. В школі ''Playhouse'' Анна вивчала вокал, танці та пантоміму. Бланш Талмуд, головна вчителька Соколова, мала знання про евритміку Дельсарта і [[Ритмічна гімнастика|Далькроза]]. {{Sfn|Warren|1998|с=13}}

Зрештою Анна отримала повну стипендію в школі ''Playhouse'' і в 1928 році взяла участь у своєму першому великому виступі в театрі в постановці ''Ізраїль'' симфонії № 2 [[Ернест Блох|Ернеста Блоха]]. {{Sfn|Warren|1998|с=17}}

== Кар'єра ==
Соколов почала виступати з трупою [[Марта Грем|Марти Ґрем]] в 1930 році. Близько 8 років вона була солісткою цього колективу. Одним із її помітних виступів із трупою була опера Массіна ''Весна священна'' (1930). Виступаючи з трупою Марти Ґрем, вона допомагала Луї Хорсту в його хореографічних заняттях.<ref name=":1">{{Cite book |url=http://archive.org/details/internationalenc0000unse_n3u9 |title=International Encyclopedia of Dance |last=Hall |first=Darcy |year=2004 |editor-last=Cohen |editor-first=Selma Jeanne |publisher=Oxford University Press |volume=5 |location=New York |pages=637–638 |chapter=Sokolow, Anna |doi= |isbn=9780195175899 |url-access=registration}}</ref>

Вже під час роботи в трупі Марти Ґрем, Анна Соколов почала займатися хореографією. В 1932 році вона почала свої сольні виступи. У 1933 році вона створила танцювальну групу ''Theatre Union Dance Group'', яка в 1935 році була перейменована на ''Dance Unit''. {{Sfn|Kosstrin|2017|с=33}}

У програмах ''Dance Unit'' ім'я Анни Соколової не виділялось, бо було бажання привернути більше уваги до колективу, а не до окремої особи. {{Sfn|Warren|1998|с=34}} У 1936 році Анна зробила сольний виступ в Асоціації івриту молодих чоловіків (YMHA) у Нью-Йорку. До програми були включені такі твори:''Спікер'' (''Speaker)'' (1935), ''Дивні американські похорони'' (''Strange American Funeral'') (1935), ''Інквізиція '36'' (''Inquisition '36)'' (1936) і ''Чотири маленькі предмети салону'' (''Four Little Salon Pieces)'' (1936). У 1937 році четверо чоловіків вперше приєдналися до колективу у прем'єрі ''Уривки із військової поеми'' (1937). Так Анна підкреслила гендерну рівність. {{Sfn|Kosstrin|2017|с=54}}

В 30-х роках XX століття Анна приєдналася до руху «радикального танцю». Це надихнула її створити ''«Антивоєнну трилогію»'' (1933).<ref>{{Cite web |url=https://jwa.org/womenofvalor/sokolow |title=Women of Valor: Anna Sokolow |website=Jewish Women's Archive |access-date=2023-09-06}}</ref>

В цей період Анна Соколов не тільки виступала особисто, а й була хореографом різних програм, які торкалися теми [[Експлуатація праці|експлуатації робітників]] та зростаючої проблеми євреїв у Німеччині. Анна черпала натхнення в профспілковому русі. В інтерв'ю 1975 року вона сказала, що профспілки були її першою аудиторією.{{Sfn|Warren|1998|с=26}}

Взагалі Анна в своїх танцях часто зверталася до тем комунізму, соціалізму та робітничого класу. Зокрема цьому присвячені її роботи ''Strange American Funeral'' (1935) і ''Case No.''(1937). Кілька творів цього періоду, в тому числі ''Антивоєнна трилогія'', були покладені на музику композитором Алексом Нортом.<ref>{{Cite book |title=Alex North, Film Composer |last=Henderson |first=Sanya Shoilevska |date=2003 |publisher=McFarland |location=Jefferson, N.C |pages=226 |isbn=978-0-7864-1470-3}}
</ref>

У 1940-х роках Анна Соколов створювала різнобічні програми, наприклад, у творі ''Наречена'' (1946) вона використовувала традиційні елементи весільних церемоній [[Ортодоксальний юдаїзм|ортодоксальних євреїв]].{{Sfn|Warren|1998|с=81}} Прем'єри програм проходили у різних залах Нью-Йорка.

З 1955 по 1985 рік Анна займався хореографією Джульярдського танцювального ансамблю [[Джульярдська школа|Джульярдської школи]]. Вона створила багато відомих постанов для групи, зокрема ''Весна'' (''Primavera'') у 1955 році та Баллада (''Ballade'') у 1965 році.{{Джерело|дата=November 2022}}

У 1953 році Анна Соколов створила ''Ліричну сюїту (Lyric Suite)'', Це одна з постанов, що були найбільш схвалені публікою. Постанова поєднує сольне, дуетне та ансамблеве виконання. На музику її поклав [[Альбан Берг]]. Анна вважала цю постанову початком нової ери у своїй хореографії. {{Sfn|Warren|1998|с=113-114}} ''Лірична сюїта'' заслуговує на увагу відсутністю оповіді та оформленням у формі сюїти.<ref name=":1"/> Перший показ цієї сюїти у березні 1954 року спонсорувала New Dance Group.

Інший знаковий проєкт Анни Соколова — ''Кімнати'' (1955) присвячений темі самотності людини. Музика для нього написана Кеньйоном Гопкінсом. Сюжет постанови ''Кімнати'' поділен на шість розділів: Мрія, Втеча, Бажання, Паніка, Мрія та Кінець?{{Sfn|Warren|1998|с=116-118}} У постанові задіяні вісім танцюристів, кожен з яких має свій стілець. Так танцюрист і стілець зображували персонажа у відокремленій кімнаті.<ref name=":1"/>

З 1958 по 1965 рік Анна Соколов працювала над створенням сері Опус (''Opus''), яка включає шість п'єс: ''Opus '58'' (1958), ''Opus Jazz 1958'' (1958), ''Opus '60'' (1960), ''Opus '62'' (1962), ''Opus '63'' (1963) і ''Opus '65'' (1965). Всі п'си цієї серії (а також ''Сеанс для шести'' (1958) та ''Сеанс для восьми'' (1959)) використовували однакові рухи-слова. У них був майже однаковий зміст з невеликими варіаціями.

Партитури виконавці по системі кінематографії танцю [[Рудольф фон Лабан|Рудольфа фон Лабана]] (лабанотації) також демонструють схожість, так, наприклад, використання сильних акцентів і падіння тіла та його частин на підлогу відображало виснажений, підлітковий настрій. Для супроводу цього настрою костюми в ''Opus'' були простими: трико, футболки та колготки. Деякі вистави циклу ''Опус'' проходили на голій сцені, без завіс, навпроти голих цегляних стін театру. {{Sfn|Kosstrin|2017|с=186-187}}

Наприкінці 1960-х років як символ протесту проти війни у В'єтнамі Анна Соколов використовувала джазовий стиль. Постанова ''Час+'' (1966) — це військовий танець протесту, що складається з кількох частин. В ньому Анна використовує чіткі образи солдатів та їхній досвід війни. В кінці вистави поранені солдати намагаються встати один з одним, демонструючи великі труднощі, пов'язані з війною. {{Sfn|Kosstrin|2017|с=229}}

У 1970-х і 80-х роках мистецька увага Анни Соколов повернулася до творчості відомих художників, письменників і композиторів кінця 19-го і початку 20-го століть. В цей період вона створила такі танці: ''Магрітт (''1970) — присвячений бельгійському художнику [[Рене Магрітт]]'','' ''Сцени з музики Чарльза Айвза'' (1971) — присвячений американському композитору [[Чарлз Айвз|Чарлзу Айвзу]], ''Пам'ять Федеріко Гарсіа Лорка'' (1973) — присвячений одному із значніших діячів іспанської культури [[Федеріко Гарсія Лорка]], ''Вшанування Олександра Скрябіна'' (1977) — присвячений російському композитору [[Скрябін Олександр Миколайович|Олександру Скрябіну]], ''По'' (1977) — присвячений американському письменнику [[Едгар Аллан По|Едгару По]]. У 1985 році остання постановка була перероблена та перейменована на ''Вшанування Едгара Аллана По.'' В1988 році з'явився танець ''[[Курт Вайль|Курт Вейль]]'', присвячений цьому німецькому композитору {{Sfn|Warren|1998|с=239-311}} До цієї теми Анна Соколов також повернулася 1997 році в одній зі своїх останніх п'єс ''[[Фріда Кало|Фріда]]''.<ref>{{Cite news|url=https://www.nytimes.com/2001/01/09/arts/dance-review-the-lonely-lives-of-artists-from-kahlo-to-kafka.html|title=DANCE REVIEW; The Lonely Lives of Artists, From Kahlo to Kafka|last=Anderson|first=Jack|author-link1=Jack Anderson (dance critic)|date=9 січня 2001|page=E7|work=The New York Times|archive-url=https://web.archive.org/web/20211226201027/https://www.nytimes.com/2001/01/09/arts/dance-review-the-lonely-lives-of-artists-from-kahlo-to-kafka.html|archive-date=2021-12-26|url-status=live|access-date=26 грудня 2021}}</ref>

Після смерті Анни Соколов в 2000 році її проєкт (''The Player's Project'') тривав до 2004 року. Після цього художні керівники компанії, Джим Мей і Лоррі Мей, створили окремі установи для підтримки репертуару та спадщини Анни Соколов.

Джим Мей заснував в театрально-танцювальний ансамбль ''Sokolow''. В наші дні цей ансамбль продовжує виконувати, монтувати та реконструювати постановки Анни Соколов.<ref name=":3"/> Окрім творів Анни в репертуарі ансамблю є також сучасні хореографічні постановки, зроблені під керівництвом художнього керівника Саманти Герахт і спів-художніх керівників Лорен Наслунд і Елеонор Бункер.

Лоррі Мей заснувала Фонд танцю Соколов (''Sokolow Dance Foundation''). Цей Фонд активно ліцензує та реконструює твори Анни Соколов та пропонує унікальні освітні програми.<ref>{{Cite web |url=https://annasokolow.org/lorry-may |title=Lorry May |website=Sokolow Dance Foundation |access-date=2023-10-25}}</ref>

=== Робота в театрі ===
У 1947 році Анна Соколов почала свою співпрацю з театрами [[Бродвейський театр|Бродвея]], поставивши хореографію для мюзиклу ''Вулична сцена''. Вона була хореографом для багатьох бродвейських постановок, у тому числі ''Щасливий, як Ларрі'' (1950) і Королівський шлях (1953).{{Джерело|дата=November 2022}}

Анна була хореографом під час підготовки постановки мюзиклу [[Волосся (мюзикл)|''Волосся'']] (1967), але залишила роботу перед першою виставою. Її внесок не був зарахований.

Анна Соколов також часто розробляла постановки для Нью-Йоркської міської опери, у тому числі вона розробила кілька постановок у сезоні 1956 року. {{Sfn|Warren|1998|с=120}}

В 1957 році Анна Соколов поставила хореографію танців для ''Каліфорнійської історії'' на фестивалі Fiesta del Pacifico в Сан-Дієго.{{Джерело|дата=November 2022}}

=== Міжнародна робота ===
Анна Соколова працювала не тільки в Нью-Йорку. Вона також відома своєю роботою за кордоном.

У 1939 році разом з артистами своєї трупи вона приїхала до Мексики, щоб виступити в [[Палаць образотворчих мистецтв (Мехіко)|Палаці образотворчих мистецтв в Мехіко]] ([[Палац образотворчих мистецтв (Мехіко)|Bellas Artes]]). Їх виступи отримали позитивні відгуки. Цей успіх призвів до створення групи ''Синій голуб'' (La Paloma Azul). Для них в 1940 році Анна створила чотири роботи ''Ходячий пуголовок'' (''El Renacuajo Paseador)''. Після від'їзду акторів її трупи до Нью-Йорка, в зв'язку з проханням Міністерства народної освіти. Анна залишилася працювати у Мексиці.<ref name=":1"/> В 1940 році трупа ''La Paloma Azul'' розпалася, оскільки з'явилася танцювальна група-конкурент. Тому Анна повернулася до Нью-Йорка, але періодично продовжувала відвідувати Мехіко.

У 1953 році [[Джером Роббінс]] умовив Анну Соколов поїхати до Ізраїлю, щоб працювати з театром танцю Inbal. {{Sfn|Warren|1998|с=104}} Анна періодично приїжджала до Ізраїлю до 1980-х років. Її першими прем'єрами в Ізраїлі були ''Скарб'' (1962), ''Оповідь солдата'' (1954) і ''Сни'' (1961). У 1962 році вона допомогла створити Ізраїльський ліричний театр, але він проіснував недовго, в 1964 році він був розформован. Анна Соколов повернувся до Ізраїлю як запрошений хореограф Batsheva Dance Company в 1972 році.<ref>{{Cite journal |last=Rottenberg |first=Henia |date=January 2013 |title=Anna Sokolow: A Seminal Force in the Development of Theatrical Dance in Israel |journal=Dance Chronicle |volume=36 |issue=1 |pages=36–58 |doi=10.1080/01472526.2013.757461 |issn=0147-2526}}</ref>

== Викладання ==
Перших досвід викладання у Анни Соколов з'явився в Росії на початку 1930-х років, коли вона там була зі своїм коханцем і музичним колегою Алексом Нортом. Там вона почала проводити заняття з техніки Грема. У 1955 році Анна Соколов почала викладати в [[Джульярдська школа|Джульярдському університеті]]. В 1958 році вона офіційно приєдналася до факультету. та до 1993 ріку викладала там методологію танцю. Анна Соколов також працювала разом з Робертом Льюїсом викладачем у репертуарному театрі Лінкольн-центру та HB Studio.<ref>{{Cite book |title=Juilliard: a history |last=Olmstead |first=Andrea |authorlink1=Andrea Olmstead |date=1999 |series= |publisher=University of Illinois Press |location=Urbana |pages=202–203 |isbn=978-0-252-07106-5}}</ref> Також вона викладала хореографію в Єврейській школі мистецтв. {{Sfn|Warren|1998|с=201}}

=== Акторська студія ===
У 1947 році близький друг Анни Соколов сценарист та продюсер [[Еліа Казан]] умовив її стати одним із засновників The Actors Studio там Анна Соколов викладав акторський рух. Заняття були засновані на техніці Грема, включали роботу на підлозі та елементи [[Екзерсис|балетного барре]]. Її постанова ''Кімнати'' (1955) з'явилася як відповідь на її досвід роботи з групами акторів-початківців. Зрештою Анна Соколов разом зі своїми учнями пілготувала невелику постановку ''Елмер і Ліллі''. В середині 1950-х років Анна залишила в The Actors Studio. {{Sfn|Warren|1998|с=89-93}}

== Репертуар ==
Хоча більша частина робіт Анни Соколов не були засняті, деякі постановки можна побачити в танцювальному відділ Нью-Йоркської публічної бібліотеки. Нижче наведено список багатьох її хореографічних творів разом із датою прем'єри та прем'єрною компанією (якщо відомо). {{Sfn|Warren|1998|с=239-311}}<ref>{{Cite web |url=https://findingaids.loc.gov/exist_collections/ead3pdf/music/2021/mu021005.pdf |title=Finding Aid: Larry Warren Collection on Anna Sokolow and Lester Horton |last=Stevens-Garmon |first=Morgen |date=2021 |publisher=Music Division, Library of Congress}}</ref>

* ''Anti War Trilogy'' (1933) — Theatre Union Dance Group
* ''Histrionics'' (1933)
* ''Speaker'' (1935)
* ''Strange American Funeral'' (1935) — Dance Unit of the New Dance League
* ''Inquisition ‘36'' (1936)
* ''Four Little Salon Pieces'' (1936)
* ''Ballad'' ''(In a Popular Style)'' (1936)
* ''Case No.''(1937)
* ''Excerpts From a War Poem'' (F.T. Marinetti) (1937)
* ''Slaughter of the Innocents'' (1937)
* ''Songs of a Semite'' (1937)
* «''Filibuster» from The Bourbons Got the Blues'' (1938)
* ''Dance of All Nations, Lenin Memorial Meeting'' (1938)
* ''Sing for Your Supper'' (1939)
* ''The Exile (A Dance Poem)'' (1939) — Dance Unit
* ''Don Lindo de Almería'' (1940) — Grupo de Danzas Clasicas y Modernas
* ''El Renacuajo Paseador'' (1940) — La Paloma Azul
* ''Lament for the Death of a Bullfighter'' (1941)
* ''Kaddish'' (1945)
* ''The Bride'' (1946)
* ''Mexican Retablo'' (1946)
* ''Images from the Old Testament'' (1946)
* ''Lyric Suite'' (1953)
* ''Histoire de Soldat'' (1954)
* ''Rooms'' (1955)
* ''Poem'' (1956) — Theatre Dance Company
* ''Session for Six'' (1958) — Anna Sokolow Dance Company
* ''Opus Jazz 1958'' (1958) — The Israel National Opera
* ''Opus '58'' (1958)
* ''Opus ‘60'' (1960) — Ballet de Bellas Artes
* ''Dreams'' (1961) — Anna Sokolow Dance Company
* ''Opus ‘62'' (1962)- Lyric Theatre
* ''Opus ‘63'' (1963) — Juilliard Dance Ensemble
* ''Forms'' (1964) — Anna Sokolow Dance Company
* ''Opus ‘65'' (1965) — Apprentices and Scholarship Students of the Robert Joffrey Ballet
* ''Odes'' (1965)<ref name=":3"/>
* ''Ballade'' (1965) — Juilliard Dance Ensemble
* ''Time+'' (1966)
* ''Deserts'' (1967) — Anna Sokolow Dance Company
* ''Hair: The American Tribal Love-Rock Musical'' (1967)
* ''Steps of Silence'' (1968) — Repertory Dance Theatre
* ''Magritte, Magritte'' (1970) — Lyric Theatre
* ''Scenes from the Music of Charles Ives'' (1971) — Juilliard Dance Ensemble
* ''A Short Lecture and Demonstration on the Evolution of Ragtime as Presented by Jelly Roll Morton'' (1971) — Players' Project
* ''Three Poems'' (1973) — Juilliard Dance Ensemble
* ''Homenaje a Federico Garcia Lorca'' (1973) — Ballet Independiente
* ''In Memory of No. 52436'' (1973)– Batsheva Dance Company
* ''Ride the Culture Loop'' (1975) — Juilliard Dance Ensemble
* ''Moods'' (1975) — Contemporary Dance System
* ''The Song of Song''s (1976) — Inbal
* ''Ellis Island'' (1976) — Juilliard Dance Ensemble
* ''Homage to Alexander Scriabin'' (1977) — Contemporary Dance System
* ''For Langston'' (1980) — Rod Rodgers Dance Company
* ''Preludes'' (1981) — Repertory West Dance Company
* ''Song of Debora''h (1981) — New Players’ Project
* ''From the Diaries of Franz Kafka'' (1981) — New Players’ Project
* ''Nocturne'' (1982) — H.T. Dance Company
* ''Elegy'' (1982) — Mary Anthony Dance Theatre
* ''Les Noces'' (1982) — Batsheva Dance Company
* ''As I remember'' (1984) — Daniel Lewis Dance Repertory Company
* ''Homenaje a David Alfaro Siqueiros'' (1984)
* ''Homage to John Field'' (1984) — Dublin City Ballet
* ''Preludes'' (1984) — Players' Project<ref name=":3" />
* ''Homage to Poe'' (1986/1993) — Players' Project
* ''Kurt Weill'' (1988) — Players’ Project
* ''Poem''s (1988) — Jose Limon Dance Company
* ''Poem'' (1995)
* ''Four Songs'' (1995)<ref name=":4"/>
* ''Frida'' (1997)
* ''Los Conversos'' [The Converts] (1981)

== Робота на Бродвеї ==

* ''Ной'' (1935) — [[п'єса]] на музику Луї Горста — [[Хореографія|співхореограф]]
* ''Sing for Your Supper'' (1939) — [[Ревю (театр)|ревю]] — співхореограф
* ''Вулична сцена'' (1947) — [[мюзикл]] — хореограф
* ''Великий похід'' (1947) — [[п'єса]] — хореограф
* ''[[Сонна лощина|Сонна Лощина]]'' (1948) — мюзикл — хореограф
* ''Регіна'' (1949) — [[опера]] — хореограф
* ''Щасливий, як Ларрі'' (1950) — мюзикл — хореограф
* ''Camino Real'' (1953) — п'єса — асистент [[Театральний режисер|режисера]]
* ''Червоні троянди для мене'' (1955) — вистава — хореограф — номінація [[Тоні (премія)|Тоні]] за найкращу хореографію
* ''Кандід'' (1956) — [[оперета]] — хореограф
* ''Мідь і мідь'' (1957) — мюзикл — хореограф
* ''[[Теннессі Вільямс|Одяг для літнього готелю]]'' (1980) — [[консультант]] [[Танець|з танців]]

== Спадщина ==
Сучасний танець Анни Соколов назвали «бунтарським духом». За свою творчість Анна Соколов отримала низку нагород, в тому числі премію ''Семюеля Скріппса'' (1991) та премію ''Честь ацтекського орла'' (1988). Вона отримала звання почесний доктор образотворчих мистецтв Бостонської консерваторії (1988) і почесний доктор гуманітарних наук [[Університет штату Огайо|Університету штату Огайо]] (1978).<ref name=":1"/>

У 1967 році Національна рада з питань мистецтва виділила їй престижний грант у 10 000 доларів. Ці кошти Анна Соколов використала для створення ''Пустелі'' (1967).
[[Файл:Anna_Sokolow_Way-Greenwich_Village-Manhattan.jpg|міні|Дорога Анни Соколової, була урочисто перейменована через три роки після її смерті]]
У 1993 році ім'я Анни Соколов було розміщено в [[Американська академія мистецтв та літератури|Американській академії мистецтва та літератури]], а
у 1998 році воно було додано до Зали слави містера та місис Корнеліуса Вандербільта Вітні.<ref>{{Cite web |url=http://www.dancemuseum.org/exhibits/hof.html |title=National Museum of Dance & Hall of Fame |website=Dancemuseum.org |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402122720/http://www.dancemuseum.org/exhibits/hof.html |archive-date=2 квітня 2015 |url-status=dead |access-date=1 вересня 2017}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.britannica.com/art/performing-art-Year-In-Review-1998/Dance |title=Performing Arts: Year In Review 1998 - Dance |last=McLellan |first=Joseph |website=Encyclopaedia Britannica |archive-url=https://web.archive.org/web/20150912001226/http://www.britannica.com/art/performing-art-Year-In-Review-1998/Dance |archive-date=2015-09-12 |access-date=1 вересня 2017}}</ref>

У своїй творчості Анна Соколов отримувала натхнення з діяльності Айседорі Дункан, Луїса Горсту, [[Анна Франк|Анні Франк]], [[Хосе Лімон]]у, [[Ніжинський Вацлав Хомич|Васлава Ніжинського]]. Свої роботи Анна присвячивала своїм натхненникам, а також [[Мартін Лютер Кінг|Мартіну Лютеру Кінгу молодшому]] та своїм батькам.

Її хореографію продовжує виконувати Ансамбль танцю Sokolow/Theatre та танцювальні компанії та школи по всьому світу.

У Нью-Йорку один з кварталів [[Кристофер-стріт|вулиці Крістофер]] у [[Гринвіч-Вілледж|Грінвіч-Віллідж]] отримав почесну назву «Шлях Анни Соколов» на знак визнання її давнього проживання на вулиці Крістофера, 1.<ref>{{Cite web |url=https://www.jta.org/2023/07/14/ny/anna-sokolow-way-honors-fierce-jewish-dancer-and-choreographer |title=Anna Sokolow Way honors fierce Jewish dancer and choreographer |last=Breakstone |first=Leah |date=2023-07-14 |website=New York Jewish Week |access-date=2023-10-25}}</ref>

== Особисте життя ==
Анна Соколов не була одружена. Сім років тривали романтичні стосунки з Алексом Нортом, її музичним колегою. Незважаючи на розірвання цих стосунків, вони продовжували працювати разом все життя. Дітей у неї не було.

Анна Соколов приймала активну участю в комуністичному русі. В 1936 році на виборах у Нью-Йорку вона була зареєстрована як комуністка. У 1940-х роках вона брала участь у багатьох комуністичних мітингах. Однак після цього вона більше не приєднувалася до Комуністичної партії. На допиті в [[Федеральне бюро розслідувань|ФБР]] вона повідомила, що її участь у мітингах була мотивована заробітком грошей, який отримувала за свої виступи.<ref>{{Cite journal |last=Kosstrin |first=Hannah |date=2013-02-11 |title=Inevitable Designs: Embodied Ideology in Anna Sokolow's Proletarian Dances |journal=Dance Research Journal |volume=45 |issue=2 |pages=5–23 |doi=10.1017/s0149767712000307 |issn=0149-7677 |doi-access=free}}</ref>

Деякий час (кінець 1960-х — початок 1970-х) Анна страждав від депресії. {{Sfn|Warren|1998|с=183-184}}

Анна Соколов пішла з життя 29 березня 2000 року у віці 90 років в Нью-Йорку.<ref>{{Cite news|url=https://www.nytimes.com/2000/03/30/arts/anna-sokolow-a-modern-choreographer-known-for-studies-in-alienation-dies-at-90.html|title=Anna Sokolow, a Modern Choreographer Known for Studies in Alienation, Dies at 90|last=Anderson|first=Jack|date=30 березня 2000|page=B14|work=New York Times|access-date=15 березня 2020}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://sokolowtheatredance.org/ Театр/Ансамбль танцю Соколова]
* [http://www.annasokolow.org/ Sokolow Dance Foundation]
* {{Ibdb name|1453}}
* {{IMDb name}}

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Соколов Анна}}
[[Категорія:Померли 2000]]
[[Категорія:Народились 1910]]
[[Категорія:Хореографи США]]
[[Категорія:Американські танцюристки]]

title: Анна Соколов

Народилася: 9 лютого 1910[…] · Гартфорд

Померла: 29 березня 2000[…] (90 років) · Мангеттен, Нью-Йорк, Нью-Йорк, США

Країна: США

Діяльність: хореографка, танцюристка, вчителька музики, театральна режисерка

Alma mater: HB Studiod

Вчителі: Марта Ґрем

Відомі учні: Аль Пачіно

Знання мов: англійська

Заклад: Джульярдська школа


text:
# Заврх (Блоке)
Заврх (словен. Zavrh) — поселення в общині Блоке, Регіон Нотрансько-крашка, Словенія. Висота над рівнем моря: 800,7 м.

wikiname: ukwiki

title: Заврх (Блоке)

in_language: uk

wikitext:
{{Місто
 | назва              = Заврх
 | місцева_назва       = Zavrh
 | зображення          =
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   =
 | прапор          =
 | країна          = [[Словенія]]
 | регіон          = [[Регіон Нотрансько-крашка]]
 | pushpin_map     = Slovenia
 | засноване       =
 | населення       = 16 (2002)
 | площа           = 2.97
 | густота         =
 | висота          =
 | агломерація     =
 | поштові індекси =
 | код країни      =
 | код міста       =
|latd=45|latm=49|lats=42.59 |latNS=N
|longd=14|longm=30|longs=4.91 |longEW=E
 | coor_pinpoint           =
 | coordinates_type        = source:eswiki
 | coordinates_display     = inline,title
 | coordinates_footnotes   =
 | coordinates_region      = SI
 }}

'''Заврх''' ({{lang-sl|Zavrh}}) — поселення в общині [[Блоке (община)|Блоке]], [[Регіон Нотрансько-крашка]], [[Словенія]]. Висота над рівнем моря: 800,7 м.

== Посилання ==
{{Портал|Словенія}}

* [http://www.stat.si/popis2002/si/popisni_rezultati/slovenija/bloke.htm Статистичне бюро Республіки Словенія, населення, 2002] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160307165154/http://stat.si/popis2002/si/popisni_rezultati/slovenija/bloke.htm |date=7 березня 2016 }}

{{Блоке}}
{{Slovenia-geo-stub}}
[[Категорія:Населені пункти Словенії]]

title: Заврх · Zavrh

Країна: Словенія

Регіон: Регіон Нотрансько-крашка

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2

Номери автомобілів: PO


text:
# Озеро Махи
Озеро Махи, розмовно Махач, ще відоме як Великий рибник або Великий Докський рибник (нім. Mácha-See, історичні назви Großteich або Hirschberger Großteich), це великий ставок на території міста Докси в районі Чеська Липа, Ліберецький край, площею 312 га, шостий за величиною у Чехії. Він був заснований у 14 столітті за велінням чеського короля та імператора Священної Римської Імперії Карла IV. В 30-х роках 19 століття в озера неодноразово зупинявся поет Карел Гінек Маха, який помістив у його найближче оточення сюжет відомого ліро-епосу «Май». Нині він використовується в основному для відпочинку — це популярне та часто відвідуване туристичне місце. В його околицях є багато місць для відпочинку та кемпінгів.
| Озеро | Це незавершена стаття про водосховище . Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |

title: Озеро Махи

wikitext:
{{Без джерел|дата=червень 2023}}
{{Озеро
|назва = Озеро Махи
|місцева назва = Máchovo jezero
|мовою =
|зображення = Máchovo jezero.JPG
|зображення розмір = 300px
|підпис = Озеро Махи
|координати = {{coord|50|34|59|N|14|38|59|E}}
|країна = [[Чехія]]
|регіон = [[Ліберецький край]]
|розташування = [[Чеська Липа (округ)]]
|тип = Ставок
|площа = 312 га
|висота = 266,3 м над рівнем моря
|глибина макс = 5 км
|довжина = 3 км
|ширина = 1,6
|берегова лінія = 97,4 км²
|об'єм = 6,782 мільйонів м³
|солоність = 0 г/л
|вливаються = [[Робецький струмок]], [[Бржегінський струмок]]
|витікають = Робецький струмок
|острови = [[Мишачий замок]], [[Качиний острів]]
}}
'''Озеро Махи''', розмовно '''Махач''', ще відоме як '''Великий рибник''' або '''Великий Докський рибник''' (нім. ''Mácha-See'', історичні назви ''Großteich'' або ''Hirschberger Großteich''), це великий ставок на території міста [[Докси (Чеська Липа)|Докси]] в [[Чеська Липа (округ)|районі Чеська Липа]], [[Ліберецький край]], площею 312 [[Гектар|га,]] шостий за величиною у [[Чехія|Чехії]]. Він був заснований у [[XIV століття|14]] [[XIV століття|столітті]] за велінням [[Король Богемії|чеського короля]] та [[Імператор Священної Римської імперії|імператора Священної Римської Імперії]] [[Карл IV (імператор Священної Римської імперії)|Карла IV]]. В 30-х роках [[XIX століття|19 століття]] в озера неодноразово зупинявся поет [[Карел Гінек Маха]], який помістив у його найближче оточення сюжет відомого ліро-епосу «[[Май (Карел Гінек Маха)|Май]]». Нині він використовується в основному для відпочинку — це популярне та часто відвідуване туристичне місце. В його околицях є багато місць для відпочинку та кемпінгів.

{{Lake-stub}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Статті з твердженнями без джерел]]
[[Категорія:Чеська Липа (округ)]]

title: Озеро Махи · Máchovo jezero

Назва на честь: Карел Гінек Маха

title: Розташування

Країна: Чехія

Регіон: Ліберецький край

Розташування: Чеська Липа (округ)

title: Геологічні дані

Тип: Ставок

Природоох. тер-я: Kokořínsko – Máchův kraj Protected Landscape Aread

title: Розміри

Площа поверхні: 312 га км²

Висота: 266,3 м над рівнем моря м

Глибина макс.: 5 км м

Довжина: 3 км км

Берегова лінія: 97,4 км² км

Об'єм: 6,782 мільйонів м³ км³

title: Вода

Солоність: 0 г/л г/л

title: Басейн

↑ Водний басейн: басейн Ельбиd

Вливаються: Робецький струмок, Бржегінський струмок

Витікають: Робецький струмок

Країни басейну: Чехія

title: Інше

Острови: Мишачий замок, Качиний острів

Інше:
Озеро Махи (Чехія)
Озеро Махи у Вікісховищі


text:
# Список ботанічних ілюстраторок
Це абетковий список відомих ботанічних ілюстраторок та художниць, що спеціалізуються на ботаніці.
А Б В Г Ґ Д Е Є Ж З І Ї Й К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш Щ Ю Я

## А
- Ненсі Адамс (англ. Nancy Adams; 19 травня 1926 — 27 березня 2007) — новозеландська ботанічна ілюстраторка, колекціонерка рослин і кураторка музею.

title: Список ботанічних ілюстраторок

wikitext:
{{Жінки в суспільстві}}
Це абетковий список відомих [[Ботанічна ілюстрація|ботанічних ілюстраторок]] та художниць, що спеціалізуються на ботаніці.
__NOTOC__
----
{{center|
[[#А|А]] [[#Б|Б]] [[#В|В]] [[#Г|Г]] [[#Ґ|Ґ]] [[#Д|Д]] [[#Е|Е]] [[#Є|Є]] [[#Ж|Ж]] [[#З|З]] [[#І|І]] [[#Ї|Ї]] [[#Й|Й]] [[#К|К]] [[#Л|Л]] [[#М|М]] [[#Н|Н]] [[#О|О]] [[#П|П]] [[#Р|Р]] [[#С|С]] [[#Т|Т]] [[#У|У]] [[#Ф|Ф]] [[#Х|Х]] [[#Ц|Ц]] [[#Ч|Ч]] [[#Ш|Ш]] [[#Щ|Щ]] [[#Ю|Ю]] [[#Я|Я]]
}}
----

== А ==

* [[Ненсі Адамс]] ({{lang-en|Nancy Adams}}; 19 травня 1926 — 27 березня 2007) — новозеландська [[Ботанічна ілюстрація|ботанічна ілюстраторка]], колекціонерка рослин і [[Куратор|кураторка музею]].

== Б ==

*

== В ==

*

== Г ==

*

== Д ==

*
== Ж ==

*

== З ==

*

== Й ==

*

== І ==

*

== К ==

*
== Л ==

*
== М ==

*

== Н ==

*

== O ==

*

== П ==

*
== Р ==

*

== С ==

*
== Т ==

*
== У ==

*

== Ф ==

*

== Ц ==

*
== Ч ==
*

== Ш ==

*

== Я ==

*

== Див. також ==

* [[Список жінок-ботаніків]]
* [[Ботанічна ілюстрація]]

{{Expand list}}

[[Категорія:Списки жінок]]
[[Категорія:Ботанічна ілюстрація]]
[[Категорія:Ботанічні ілюстраторки]]
[[Категорія:Ботаніки]]


text:
# 47 Аглая
47 Агла́я — астероїд головного поясу, відкритий 15 вересня 1857 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,276.

title: 47 Аглая

wikitext:
{{Планета
| назва               = 47 Аглая
| фон                 = #FFFFC0
| центр               = Сонце
| відкривач           = [[Карл Теодор Роберт Лютер|Роберт Лютер]]
| місце відкриття     = [[Дюссельдорф]]
| дата відкриття      = [[15 вересня]] [[1857]]
| мп_назва            = 47 Aglaja
| мп_категорія        = [[Астероїд головного поясу]]
| на честь            = [[Аглая]]
| альт_назви          = 1948 EU,
 1982 DX2
| пос_орбіта          = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|47|2013.12.25|2013.09.30}}</ref>
| епоха               = [[4 листопада]] [[2013]] (2 456 600,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр            = 3,263415446181 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр           = 2,496522635512 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь      = 2,879969040847 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| ексцентриситет      = 0,133142544206
| орбітальний період  = 1785,172366856 д
| середня швидкість   = 0,201661199043 °/д
| середня аномалія    = 10,02019402013°
| нахил орбіти        = 4,982678702746°
| висх_довгота        = 3,128714714182°
| арг_перицентру      = 313,9483836829°
| розміри             = 126,96 км
| маса                = 2,1{{e|18}} кг
| густина             =
| тяжіння на поверхні = 0,0355 м/с²
| друга швидкість     = 0,0671 км/с
| період обертання    = 13,178 год
| альбедо             = 0,0801
| температура         = ~164 [[Кельвін (одиниця)|K]]
| спектр_тип          = C (Толен)
B (SMASS)
| абсолютна величина  = 7,84
| стандартна величина = 7,84
}}

'''47 Агла́я''' — астероїд [[головний пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[15 вересня]] [[1857]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітер]]а — 3,276.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (1-100)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|47}}

{{DEFAULTSORT:Аглая}}

{{Навігація малих планет|46 Гестія|48 Доріда}}

{{Сонячна система}}

[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1857]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]
[[Категорія:Вересень 1857]]
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, названі на честь жінок]]
[[Категорія:Астероїди типу C]]

title: Відкриття

Відкривач: Роберт Лютер

Місце відкриття: Дюссельдорф

Дата відкриття: 15 вересня 1857

title: Позначення

Позначення: 47 Aglaja

Названа на честь: Аглая

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

Орбітальні характеристики: Епоха 4 листопада 2013 (2 456 600,5 JD)

title: Фізичні характеристики

Спектральний тип: C (Толен) · B (SMASS)


text:
# Прудник Михайло Васильович
Миха́йло Васи́льович Пру́дник (нар. 19 листопада 1952, с. Мозкове, Сумська область — помер 6 серпня 2021) — український письменник, головний редактор журналу «Перець».

## Освіта
1975 року закінчив факультет журналістики Київського державного університету імені Тараса Шевченка.

## Кар'єра, діяльність
З 1975 року працював у журналі «Перець» фейлетоністом, на посадах завідувача відділу культури, відповідального секретаря. З 2002 року — головний редактор видання.

## Творчість
Є автором гумористичних книг:
- «Що скаже Люся?» (Київ, в-во «Молодь», 1983)
- «Дорогоцінна ґуля» (Київ, «Бібліотека Перця», 1983)
- «Репетитор для генія» (Київ, «Бібліотека Перця», 1986)
- «П'єдестал напрокат» (Київ, в-во «Радянський письменник», 1988)
- «Бестселер» (Київ, в-во «Радянська Україна», 1989)
- «Лауреат всіх премій» (Київ, в-во «Український письменник», 2003)

Твори перекладено англійською, російською, болгарською, білоруською, угорською, казахською, татарською та іншими мовами.

## Громадська діяльність
Член Національної спілки письменників України (1987), Спілки журналістів України (1979), член приймальної комісії НСПУ. Член журі Всеукраїнських фестивалів гумору та сатири. Постійний учасник Всеукраїнських фестивалів «Вишневі усмішки».

## Відзнаки
Лауреат літературних премій у галузі сатири і гумору: ім. Остапа Вишні, ім. Степана Олійника, ім. Олександра Ковіньки.

title: Прудник Михайло Васильович

wikitext:
{{For||Прудник (значення)}}
{{Письменник
|зображення = Михайло Прудник.jpg
}}
'''Миха́йло Васи́льович Пру́дник''' ({{н}} 19 листопада 1952, с. [[Мозкове (Краснопільський район)|Мозкове]], [[Сумська область]] — помер 6 серпня 2021<ref name=":0">{{Cite web|title=Світлана Прудник|url=https://www.facebook.com/people/Світлана-Прудник/100008838403373/|website=www.facebook.com|accessdate=2021-09-14|language=en}}</ref>) — український письменник, головний редактор журналу [[Перець (журнал)|«Перець»]].

== Освіта ==
1975 року закінчив факультет журналістики [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського державного університету імені Тараса Шевченка]].

== Кар'єра, діяльність ==
З 1975 року працював у журналі [[Перець (журнал)|«Перець»]] фейлетоністом, на посадах завідувача відділу культури, відповідального секретаря. З 2002 року — головний редактор видання.

== Творчість ==
Є автором гумористичних книг:
* «Що скаже Люся?» (Київ, в-во «Молодь», 1983)
* «Дорогоцінна ґуля» (Київ, «Бібліотека Перця», 1983)
* «Репетитор для генія» (Київ, «Бібліотека Перця», 1986)
* «П'єдестал напрокат» (Київ, в-во «Радянський письменник», 1988)
* «Бестселер» (Київ, в-во «Радянська Україна», 1989)
* «Лауреат всіх премій» (Київ, в-во [[Український письменник (видавництво)|«Український письменник»]], 2003)

Твори перекладено англійською, російською, болгарською, білоруською, угорською, казахською, татарською та іншими мовами.<ref>[http://humour.ukrlife.org/kawa_prudnyk.htm Михайло Прудник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110826003355/http://humour.ukrlife.org/kawa_prudnyk.htm |date=26 серпня 2011 }} // альманах «Кава з перцем»</ref>

== Громадська діяльність                                                                                ==
Член [[НСЖУ|Національної спілки письменників України]] (1987), [[НСЖУ|Спілки журналістів України]] (1979), член приймальної комісії НСПУ. Член журі Всеукраїнських фестивалів гумору та сатири. Постійний учасник Всеукраїнських фестивалів «Вишневі усмішки».

== Відзнаки ==
Лауреат літературних премій у галузі сатири і гумору: [[Літературна премія імені Остапа Вишні|ім. Остапа Вишні]], ім. Степана Олійника, ім. [[Ковінька Олександр Іванович|Олександра Ковіньки]].

== Джерела                                                                                ==
Сумське земляцтво в м.Києві.Вип.1 /Упорядк.В.Г.Морданя.- К.:Довіра,2005 - 318 с.,с.50  ISBN 966-507-172-6

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://archive.today/20120724022518/http://nspu.org.ua/dovidnyk/П Письменницький довідник НСПУ]
* [http://static.rada.gov.ua/intranet/ukrzmi/human/0174496.htm Сервер журналістів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180712185051/http://static.rada.gov.ua/intranet/ukrzmi/human/0174496.htm |date=12 липня 2018 }}

{{Ukr-bio-lit-stub}}

[[Категорія:Народились 1952]]
[[Категорія:Народились 19 листопада]]
[[Категорія:Уродженці Краснопільського району]]
[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Українські сатирики]]
[[Категорія:Члени НСЖУ]]

title: Прудник Михайло Васильович

Народився: 19 листопада 1952 · Мозкове

Помер: 7 серпня 2021 (68 років)

Країна: Україна

Діяльність: письменник, гуморист, редактор

Членство: Національна спілка журналістів України


text:
# Башаїд
Башаїд (серб. Башаид) — село в Сербії, належить до общини Кікинда Північно-Банатського округу в багатоетнічному, автономному краю Воєводина. Розташоване в історико-географічній області Банат.

## Населення
Населення села становить 3572 особи (2002, перепис), з них:
- серби — 3123 — 89,15%;
- роми — 179 — 5,10%;
- мадяри — 100 — 2,85%;

Решту жителів  — з десяток різних етносів, зокрема: хорвати, чорногорці, македонці і кілька русинів-українців.

title: Башаїд

wikitext:
{{Населений пункт Сербії
| тип                    = село
| назва                  = Башаїд
| місцева назва          = {{lang-sr|Башаид}}
| прапор =
| опис прапора =
| герб =
| опис герба =
| зображення = Bašaid Orthodox church.jpg
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування =
| опис розташування =
| mapx =
| mapy =
| marksize =
| регіон = [[Воєводина]]
| округ = [[Північно-Банатський округ|Північно-Банатський]]
| община = [[Кікинда (община)|Кікинда]]
| засноване =
| перша згадка =
| агломерація =
| статус =
| поділ =
| населення = 3572 особи ([[2002]], перепис<ref>[http://pod2.stat.gov.rs/ObjavljenePublikacije/Popis2011/Knjiga20.pdf Дані перепису 2002 року з офіційного сайту комітету статистики Сербії]</ref>)
| площа = 76,8
| густота = 46
| поштові індекси = 23316
| код = 24
| координати = {{coord|45|38|17|N|20|24|31|E|scale:100000|display=inline,title}}
| висота = 71
| водойма =
| етнікон =
| станція =
| відстань =
| залізниця о =
| ref-залізниця о =
| автошлях о =
| ref-автошлях о =
| фізична о =
| ref-фізична р =
| залізниця с =
| фізична с =
| автошлях с =
| міста-побратими =
| день населеного пункту =
| адреса =
| вебсторінка  =
| ремарки =
}}

'''Башаїд''' ({{lang-sr|Башаид}}) — [[село]] в [[Сербія|Сербії]], належить до общини [[Кікинда (община)|Кікинда]] [[Північно-Банатський округ|Північно-Банатського округу]] в [[Етнос|багатоетнічному]], [[Автономія|автономному]] краю [[Воєводина]]. Розташоване в історико-географічній області [[Банат]].

== Населення ==
Населення села становить 3572 особи ([[2002]], перепис), з них:
* [[серби]] — 3123 — 89,15%;
* [[роми]] — 179 — 5,10%;
* [[мадяри]] — 100 — 2,85%;
Решту жителів  — з десяток різних етносів, зокрема: [[хорвати]], [[чорногорці]], [[македонці]] і кілька [[Русини (етнографічна група)|русинів-українців]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.srbijanac.rs/mesto.php?grad=2131&pismo=cyr оповідь про Башаїд] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190123071447/http://www.srbijanac.rs/mesto.php?grad=2131&pismo=cyr |date=23 січня 2019 }}

{{Кікинда}}
{{Serbia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Північно-Банатського округу]]

title: Основні дані

Країна: Сербія

Регіон: Воєводина

Округ: Північно-Банатський

Община: Кікинда

Населення: 3572 особи (2002, перепис)

Густота населення: 46 осіб/км²

title: Карта

Карта:
· Башаїд
Башаїд у Вікісховищі


text:
# Тарковське шамхальство
Тарковське шамхальство — феодальне володіння в населеній кумиками південно-східній частині сучасної Республіки Дагестан із центром Тарки, від річки Терек до південних кордонів Дагестану.

## Історія
Утворилось у першій половині XV століття на базі держави Гумік, що згадується у працях східних авторів. До складу шамхальства входили такі поселення: Тарки, Кяхулай-Торкалі, Амірхан-кент, Агач-аул, Атли-боюн, Альбурікент, Кум-Тор-кала, Капчугай, Великі Казанища, Малі Казанища, Буглен, Халімбекаул, Ерпелі, Каранай, Ішкарти, Ахатли, Буйнак, Карабудахкент, Губден, Кадар, Гелі. Окрім осілих кумиків, на території шамхальства було 346 кибиток кочівних ногайців. Всередині шамхальства зберігались ще окремі феодальні уділи — бійліки. Таких уділів у XVIII столітті налічувалось чотири: Буйнакський, Ерпелінський, Карабудахкентський та Бамматулінський. Окрім того, в нагірному Дагестані були союзи сільських громад, залежні від шамхала, — Акушинський, Цудахарський і Койсубулінський союзи..
У Тарковському шамхальстві правила місцева гілка кумицьких правителів.
Найвідоміші правителі:
- Будай I — загинув у бою з московським військом в Кабарді 1566 року.
- Чопан-Шаухал (1571–1588) — брав активну участь у внутрішньоіранських міжусобицях, в останні роки життя був союзником Османської імперії.
- Аділь-Герей I (1609–1614) — відзначився у війнах з Московським царством (особливо у битвах під Бойнаком 1594 та в долині Караман 1605), дотримувався проіранського політичного курсу.
- Сурхай III (1641–1667) — проводив активну зовнішню політику, здобув перемоги над московськими військами у битвах на Герменчицькому полі та під Суюнч-Кала (Сунженський остріг) у 1651 та 1653 роках відповідно.
- Будай II (1667–1692) відзначився у битвах з Іраном та Московським царством (надавав, зокрема, активну допомогу кримським ханам у їхніх війнах з Московією), відомий також покровительством козакам-старообрядцям, яких у Московії переслідували.

В результаті боротьби з Грузією та кабардинськими князями, а також частих походів московських військ проти шамхальства, до початку XVIII століття від великої держави залишилось тільки невелике володіння вздовж Каспійського моря (загальною площею до 3 тис. км²)

## Список шамхалів XV–XIX століть
В дужках зазначено дати правління.
1. Сурхай (1641—68)
2. Будай (1668—92)
3. Муртуз-Алі I (1692–1700), син Сурхая
4. Умалат (1717—19)
5. Аідль-Герей (1719—25), син Будая
6. Хасболат (1734—59), син Аділь-Герея
7. Баммат I (Тішсіз; 1763—65), онук Аділь-Герея
8. Мехті I (Ширданчі; 1765), син Муртуз-Алі I
9. Муртуз-Алі II (1765–1783), син Мехті I
10. Баммат II (1783–1794), син Мехті I
11. Мехті II (1794–1830), син Баммата II
12. Сулейман-Паша Тарковський(1830–1836), син Мехті II
13. Абу-Муслім-Хан Тарковський (1836–1860), син Мехті II
14. Шамсутдін-Хан Тарковський (1860–1867), син Абу-Мусліма

Остаточне приєднання Тарковського шамхальства й інших територій Дагестану до Росії було закріплено Гюлістанським мирним договором 1813 року. 1867 Тарковське шамхальство було ліквідовано, а на його території було утворено Темір-Хан-Шуринський округ Дагестанської області.

title: Тарковське шамхальство

wikitext:
{{Історична держава
|назва                         = Тарковське шамхальство
|самоназва                     = Таргъулу шавхаллыкъ
|статус                        =
|прапор                        =
|опис_прапору                  =
|герб                          =
|опис_герба                    =
|карта                         =Шамхальство Тарковское.jpg
|опис                          =
|p1                            = Хозарський каганат
|flag_p1                       =
|p2                            =
|flag_p2                       =
|p3                            =
|flag_p3                       =
|p4                            =
|flag_p4                       =
|утворено                      =
|ліквідовано                   = [[1867]]
|s1                            = Російська імперія
|flag_s1                       = Flag of the Russian Empire (black-yellow-white).svg
|s2                            =
|flag_s2                       =
|s3                            =
|flag_s3                       =
|s4                            =
|flag_s4                       =
|девіз                         =
|столиця                       = [[Тарки]]
|мова                          =
|площа                         =
|населення                     =
|форма_правління               =
|династія                      =
|титул_правителів              = [[Шамхал]]
|правитель1                    =
|рік_правителя1                =
|титул_правителів2             =
|правитель2                    =
|рік_правителя2                =
|титул_правителів3             =
|правитель3                    =
|рік_правителя3                =
|титул_правителів4             =
|правитель4                    =
|рік_правителя4                =
|титул_правителів5             =
|правитель5                    =
|рік_правителя5                =
|титул_правителів6             =
|правитель6                    =
|рік_правителя6                =
|релігія                       = [[Іслам]]
|додатковий_параметр1          =
|вміст_параметра1              =
|Етап1                         =
|Дата1                         =
|Рік1                          =
|Етап2                         =
|Дата2                         =
|Рік2                          =
|Етап3                         =
|Дата3                         =
|Рік3                          =
|Етап4                         =
|Дата4                         =
|Рік4                          =
|Етап5                         =
|Дата5                         =
|Рік5                          =
|Етап6                         =
|Дата6                         =
|Рік6                          =
|додатковий_параметр2          =
|вміст_параметра2              =
|до                            =
|д1                            =
|д2                            =
|д3                            =
|д4                            =
|д5                            =
|д6                            =
|д7                            =
|після                         =
|п1                            =
|п2                            =
|п3                            =
|п4                            =
|п5                            =
|п6                            =
|п7                            =
|прим                          =
}}

{{Історія Дагестану}}

[[Файл:Тарковські.png|right|250px|thumb|Герб князів Тарковських з [[20 серпня]] [[1853]]]]

'''Тарковське шамхальство''' — [[феодалізм|феодальне]] володіння в населеній [[Кумики|кумиками]] південно-східній частині сучасної Республіки [[Дагестан]] із центром [[Тарки]], від річки [[Терек]] до південних кордонів Дагестану.

== Історія ==
Утворилось у першій половині [[XV століття]] на базі держави [[Гумік]], що згадується у працях східних авторів. До складу шамхальства входили такі поселення: [[Тарки]], [[Кяхулай|Кяхулай-Торкалі]], [[Амірхан-кент]], [[Агач-аул]], [[Ленінкент|Атли-боюн]], [[Альбурікент]], [[Кумторкала|Кум-Тор-кала]], [[Капчугай]], [[Нижнє Казанище|Великі Казанища]], [[Верхнє Казанище|Малі Казанища]], [[Буглен]], [[Халімбекаул]], [[Ерпелі]], [[Каранай]], [[Ішкарти]], [[Ахатли]], [[Уллубійаул|Буйнак]], [[Карабудахкент]], [[Губден]], [[Кадар (Дагестан)|Кадар]], [[Гелі]]. Окрім осілих кумиків, на території шамхальства було 346 кибиток кочівних [[ногайці]]в. Всередині шамхальства зберігались ще окремі феодальні уділи — бійліки. Таких уділів у XVIII столітті налічувалось чотири: Буйнакський, Ерпелінський, Карабудахкентський та Бамматулінський. Окрім того, в нагірному Дагестані були союзи сільських громад, залежні від шамхала, — Акушинський, Цудахарський і Койсубулінський союзи.<ref>Тихонов Д. І. Опис Північного Дагестану. 1796 // ИГЭД. — М., 1958.</ref>.

У Тарковському шамхальстві правила місцева гілка кумицьких правителів.

Найвідоміші правителі:
* [[Будай ібн Умал-Мухаммад|Будай I]] — загинув у бою з московським військом в [[Кабарда|Кабарді]] 1566 року.
* [[Чопан ібн Будай|Чопан-Шаухал]] (1571–1588) — брав активну участь у внутрішньоіранських міжусобицях, в останні роки життя був союзником [[Османська імперія|Османської імперії]].
* [[Аділь-Герей I Музаффар|Аділь-Герей I]] (1609–1614) — відзначився у війнах з Московським царством (особливо у битвах під Бойнаком 1594 та [[Караманська битва|в долині Караман]] 1605), дотримувався проіранського політичного курсу.
* [[Сурхай III]] (1641–1667) — проводив активну зовнішню політику, здобув перемоги над московськими військами у битвах на Герменчицькому полі та під Суюнч-Кала ([[Сунженський остріг]]) у 1651 та 1653 роках відповідно.
* [[Будай II]] (1667–1692) відзначився у битвах з Іраном та Московським царством (надавав, зокрема, активну допомогу [[Кримське ханство|кримським ханам]] у їхніх війнах з Московією), відомий також покровительством [[козаки|козакам]]-[[Старообрядництво|старообрядцям]], яких у Московії переслідували.

В результаті боротьби з Грузією та кабардинськими князями, а також частих походів московських військ проти шамхальства, до початку XVIII століття від великої держави залишилось тільки невелике володіння вздовж Каспійського моря (загальною площею до 3 тис. км²)

== Список шамхалів XV–XIX століть ==
[[Файл:Scènes, paysages, moeurs et costumes du Caucase dessinés d'aprés nature par le prince G. Gagarine.26.jpg|thumb|200px|Шамхал Тарковський (''[[Абу-Муслім-Хан Тарковський|Абу-Муслім]]'', худ. Г. Г. Гагарін, 1845)]]
В дужках зазначено дати правління.
# [[Сурхай III|Сурхай]] (1641—68)
# [[Будай II|Будай]] (1668—92)
# [[Муртуз-Алі I]] (1692–1700), син Сурхая
# Умалат (1717—19)
# [[Аділь-Герей II|Аідль-Герей]] (1719—25), син Будая
# [[Хасболат (шамхал)|Хасболат]] (1734—59), син Аділь-Герея
# Баммат I (Тішсіз; 1763—65), онук Аділь-Герея
# Мехті I (Ширданчі; 1765), син Муртуз-Алі I
# [[Муртуз-Алі II]] (1765–1783), син Мехті I
# Баммат II (1783–1794), син Мехті I
# [[Мехті II]] (1794–1830), син Баммата II
# [[Сулейман-Паша Тарковський]](1830–1836), син Мехті II
# [[Абу-Муслім-Хан Тарковський]] (1836–1860), син Мехті II
# [[Шамсутдін-Хан Тарковський]] (1860–1867), син Абу-Мусліма

Остаточне приєднання Тарковського шамхальства й інших територій Дагестану до [[Російська імперія|Росії]] було закріплено [[Гюлістанський мирний договір|Гюлістанським мирним договором 1813 року]]. [[1867]] Тарковське шамхальство було ліквідовано, а на його території було утворено [[Темір-Хан-Шуринський округ]] [[Дагестанська область|Дагестанської області]].

== Див. також ==
* [[Кумикія]]

== Примітки ==
{{Примітки}}.

== Джерела ==
* [http://dic.academic.ru/dic.nsf/sie/20197/ШАМХАЛЬСТВО Шамхальство Тарковське]
* {{cite web|url=http://www.kumukia.ru/cat-27.html|title=Шаухали та Шаухальство Тарковське|accessdate=2014-03-01|archiveurl=https://www.webcitation.org/6BdZlWxx2?url=http://www.kumukia.ru/cat-27.html|archivedate=2012-10-23|deadurl=no}}
* ''[[Густерін Павло В'ячеславович|Густерін П. В.]]'' [http://islam-info.ru/obchestvo/1596-pyotr-i-i-musulmane.html Перський похід Петра I та мусульманські народи]

[[Категорія:Новоісторичні держави Росії]]
[[Категорія:Нова історія Дагестану]]
[[Категорія:Історія Кумикії]]

Столиця: Тарки

Релігія: Іслам

title: Дагестан в стародавньому світі

Дагестан в стародавньому світі:
Кавказькі албани
Кавказька Албанія

title: Дагестан в середніх віках

Дагестан в середніх віках:
Цахурське ханство
Рутульське бекство
Лекія
Хозарський каганат
Дербентський емірат
Сарір
Зіріхгеран
Газікумухське шамхальство
Кайтазьке уцмійство
Табасаранське майсумство
Емірство Ільчі-Ахмада

title: Дагестан в новий час

Дагестан в новий час:
Аварське ханство
Ілісуйський султанат
Мехтулінське ханство
Тарковське шамхальство
Газікумухське ханство
Кубинське ханство
Кюринське ханство
Велика Кавказька війна
Північно-Кавказький імамат
Дагестанська область
Республіка Горців Кавказу
Північно-Кавказький емірат

title: Дагестан у складі СРСР

Дагестан у складі СРСР:
Дагестанська АРСР
Північно-Кавказький край

title: Дагестан після розпаду СРСР

Дагестан після розпаду СРСР:
Республіка Дагестан
Дагестанська війна
Окрема ісламська територія
Вілаят Дагестан


text:
# Хмелиська
Хме́лиська — село в Україні, у Підволочиській селищній громаді Тернопільського району Тернопільської області. Розташоване на сході району.
До 2015 року було центром Хмелиськівської сільської ради. Від вересня 2015 року ввійшло у склад Підволочиської селищної громади.
Населення — 697 осіб (2007).

## Географія
Селом тече річка Вальчак.

## Назва
Свою назву село отримало від рослини — хмелю, яким рясно були вкриті яри навколо першого поселення на території села.

## Історія
Хмелиська вперше згадуються як Хмелища у протоколах люстрації королівських земель 1564—1565 років. Проте період від заснування села до кінця ХІХ століття не вивчений. Зараз мальовниче село Хмелиська належить до Підволочиського району Тернопільської області. Розташоване воно у південно-західному напрямку від Підволочиська на відстані 12 кілометрів. По його території проходить Товтровий кряж та протікає річечка Самець, що бере початок у західній частині населеного пункту. Нову письмову згадку про село із назвою Хмелиська відносять до початку XIX століття. Йдеться про дату зведення кам'яної споруди церкви на території села Хмелиська у 1807 році.
Дослідженим періодом історії села Хмелиська можна вважати, починаючи із початку XIX століття. Після того, як відбулись поділи Польщі, територія краю відійшла до складу Габсбурзької монархії (з 1804 — Австрійської імперії, з 1867 — Австро-Угорщини). Момент становлення нової влади залишив по собі добру пам'ятку. У документах збереглись свідчення того, що в період, коли західноукраїнські землі потерпали від війни, яку вела Австрія проти наполеонівської Франції, у селі було споруджено кам'яну церкву. Згідно з наявними у сільській церкві записами, місцевий селянин Василь Романчук відвозив у Збараж гроші, зібрані із селян як податки. В цей час за умовами Шенбрунського перемир'я територія краю переходила під владу Росії. Скориставшись непорозуміннями, Василь Романчук зібрані для податку гроші не здав. Повернувшись у село, на ці кошти було вирішено спорудити кам'яну церкву.
Наприкінці XIX ст. тут проживало кілька сотень римо-католиків, яким на богослужіння доводилося вибиратися до костелу в селі Галущинці (1851 — заснування парафії, 1868 — побудова в Галущинцях храму). Врешті, близько 800 католиків з Хмелисьок дозріли до власної каплички, яку й було зведено з цегли в 1899 р. Освячено капличку святого Якова. Станом на 1903 р. в селі нараховувалось майже тисячу вірян. Священником був отець Олександр Панек. Коли кількість католиків сягнула 1,5 тис. (після Першої світової війни), в селі нарешті була заснована власна парафія.
Особливою сторінкою історії села є події другої світової війни. Вона страшним лихом лягла на долю селян. Після війни місцеві жителі із новою силою підняли патріотичні настрої. Частина юнаків та дівчаті пішли у загони УПА. За націоналістичні настрої совіти репресували деяких хмелиськівчан. У післявоєнний період село почало потроху відновлювати звичний сільський ритм життя. Повернувшись, радянська влада почала «господарювати по-новому». Було закрито костел. Поляки почали відселятись у Польщу, а їхні садиби посіли лемки, яких також примусово переселяли у Галичину. У роки радянської влади у селі було організовано колгосп. Люди в цей час жили бідно, бо працювали за трудодні. Лише з сімдесятих років двадцятого століття жителі села почали масово будувати нові житлові будинки, заявились перші приватні легкові автомобілі. Місцева школа в цей час нараховувала в середньому сто шістдесят учнів та була восьмикласною. Саме тоді село було газифіковано (1985 рік) та прокладено у селі (1986 рік) асфальтову дорогу.
У рік проголошення незалежної України (1991 р.) у селі із новою силою піднеслись патріотичні настрої. Було насипано могилу УСС, на державних установах села підняли синьо-жовтий прапор. З того часу в селі створено сільську раду та відновлено богослужіння у місцевому костелі (1994 р.).
Протягом усього часу у селі була діючою місцева святиня — церква Праведної Ганни. Саме вона була і є духовним центром життя сільської громади.
За роки незалежності село Хмелиська переживало свої піднесення та занепади. Дев'яності роки ввійдуть в історію, як важкі в економічному плані. Багато хмелиськівчан з того часу вирушив на пошуки роботи за кордон. Та все ж таки, це звичайне галицьке село. Воно славне своїми працьовитими людьми, мальовничою природою. На даний час у селі проживає понад 700 осіб. У селі діючою є школа І-ІІ ступенів, дитячий садочок «Яблунька», діє сільська бібліотека, ФАП.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України  № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», увійшло до складу Підволочиської селищної громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Підволочиського району, село увійшло до складу новоствореного Тернопільського району.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 706       | 99.3%    |
| російська  | 5         | 0.7%     |
| Усього     | 711       | 100%     |

## Релігія
- церква Святої Праведної Анни (1805, ПЦУ, мурована);
- костел Воздвиження Святого Хреста (1895).

## Пам'ятки
- Ботанічні пам'ятка природи місцевого значення Полупанівські буки та Дуб «Полупанівський».
- Споруджено пам'ятник воїнам-односельцям, полеглим у німецько-радянській війні (1970).

Пам'ятник Т. Шевченку
Щойновиявлена пам'ятка монументального мистецтва.
Встановлений 2000 р. за кошти сільської громади з ініціативи сільського осередку Народного руху України.
Погруддя — бетон, постамент — камінь.
Погруддя — 1,0 м.

## Соціальна сфера
Працюють ЗОШ 1-2 ступенів, дошкільний заклад, клуб, бібліотека, ФАП, відділення зв'язку, ТОВ «Агрофірма „Медобори“», 2 торгові заклади.

## Відомі люди
- Павло Альбін  — священик, благодійник;
- Баран Михайло Михайлович  — відомий бандурист, художник, кобзар.
- Кушак Володимир — український військовик, учасник російсько-української війни[6].

## Галерея
- Дорожній знак при в'їзді в село
- Церква Святої Праведної Анни
- Костел Воздвиження Святого Хреста
- Капличка
- Символічна могила Борцям за волю України

title: Хмелиська

wikitext:
{{мало виносок|дата=січень 2025}}
{{Село
| назва           = Хмелиська
| область         = [[Тернопільська область]]
| район           = {{Тр-Трн}}
| громада         = [[Підволочиська селищна громада]]
| рада            = [[Підволочиська селищна рада]]
| код КОАТУУ      = 6124689401
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1565
| населення       = 711
| територія       = 2.704
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       = 262.94
| висота          =
| ref-висота      =
| водойма         = річка [[Вальчак (річка)|Вальчак]]
| поштовий індекс = 47842
| телефонний код  = 3543
| координати      = {{coord|49|30|40|N|25|59|32|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 30|
| lat_sec         = 40
| lon_deg         = 25|
| lon_min         = 59|
| lon_sec         = 32
| адреса          = 47800, Тернопільська обл, Тернопільський р-н, селище Підволочиськ, вул. Шептицького А., буд 4
| облікова картка = [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=20.10.2003&rf7571=31581 Хмелиська]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      = 12
| ref-відстань р  =
| станція         = Богданівка-Кам'янки
| відстань ст     = 5
}}

'''Хме́лиська''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Підволочиська селищна громада|Підволочиській селищній громаді]]  [[Тернопільський район|Тернопільського району]] [[Тернопільська область|Тернопільської області]]. Розташоване на сході району.

До 2015 року було центром [[Хмелиськівська сільська рада|Хмелиськівської сільської]] ради. Від вересня 2015 року ввійшло у склад Підволочиської селищної громади.

Населення — 697 осіб ([[2007]]).

== Географія ==
Селом тече річка [[Вальчак (річка)|Вальчак]].

== Назва ==
Свою назву село отримало від рослини — хмелю, яким рясно були вкриті яри навколо першого поселення на території села.

== Історія ==
Хмелиська вперше згадуються як Хмелища у протоколах люстрації королівських земель 1564—1565 років. Проте період від заснування села до кінця ХІХ століття не вивчений. Зараз мальовниче село Хмелиська належить до Підволочиського району Тернопільської області. Розташоване воно у південно-західному напрямку від Підволочиська на відстані 12 кілометрів. По його території проходить Товтровий кряж та протікає річечка Самець, що бере початок у західній частині населеного пункту. Нову письмову згадку про село із назвою Хмелиська відносять до початку XIX століття. Йдеться про дату зведення кам'яної споруди церкви на території села Хмелиська у 1807 році.
Дослідженим періодом історії села Хмелиська можна вважати, починаючи із початку XIX століття. Після того, як відбулись поділи Польщі, територія краю відійшла до складу Габсбурзької монархії (з 1804 — Австрійської імперії, з 1867 — Австро-Угорщини). Момент становлення нової влади залишив по собі добру пам'ятку. У документах збереглись свідчення того, що в період, коли західноукраїнські землі потерпали від війни, яку вела Австрія проти наполеонівської Франції, у селі було споруджено кам'яну церкву. Згідно з наявними у сільській церкві записами, місцевий селянин Василь Романчук відвозив у Збараж гроші, зібрані із селян як податки. В цей час за умовами Шенбрунського перемир'я територія краю переходила під владу Росії. Скориставшись непорозуміннями, Василь Романчук зібрані для податку гроші не здав. Повернувшись у село, на ці кошти було вирішено спорудити кам'яну церкву.

Наприкінці XIX ст. тут проживало кілька сотень римо-католиків, яким на богослужіння доводилося вибиратися до костелу в селі Галущинці (1851 — заснування парафії, 1868 — побудова в Галущинцях храму). Врешті, близько 800 католиків з Хмелисьок дозріли до власної каплички, яку й було зведено з цегли в 1899 р. Освячено капличку святого Якова. Станом на 1903 р. в селі нараховувалось майже тисячу вірян. Священником був отець Олександр Панек. Коли кількість католиків сягнула 1,5 тис. (після Першої світової війни), в селі нарешті була заснована власна парафія.

Особливою сторінкою історії села є події другої світової війни. Вона страшним лихом лягла на долю селян. Після війни місцеві жителі із новою силою підняли патріотичні настрої. Частина юнаків та дівчаті пішли у загони УПА. За націоналістичні настрої совіти репресували деяких хмелиськівчан. У післявоєнний період село почало потроху відновлювати звичний сільський ритм життя. Повернувшись, радянська влада почала «господарювати по-новому». Було закрито костел. Поляки почали відселятись у Польщу, а їхні садиби посіли лемки, яких також примусово переселяли у Галичину. У роки радянської влади у селі було організовано колгосп. Люди в цей час жили бідно, бо працювали за трудодні. Лише з сімдесятих років двадцятого століття жителі села почали масово будувати нові житлові будинки, заявились перші приватні легкові автомобілі. Місцева школа в цей час нараховувала в середньому сто шістдесят учнів та була восьмикласною. Саме тоді село було газифіковано (1985 рік) та прокладено у селі (1986 рік) асфальтову дорогу.

У рік проголошення незалежної України (1991 р.) у селі із новою силою піднеслись патріотичні настрої. Було насипано могилу УСС, на державних установах села підняли синьо-жовтий прапор. З того часу в селі створено сільську раду та відновлено богослужіння у місцевому костелі (1994 р.).

Протягом усього часу у селі була діючою місцева святиня — церква Праведної Ганни. Саме вона була і є духовним центром життя сільської громади.

За роки незалежності село Хмелиська переживало свої піднесення та занепади. Дев'яності роки ввійдуть в історію, як важкі в економічному плані. Багато хмелиськівчан з того часу вирушив на пошуки роботи за кордон. Та все ж таки, це звичайне галицьке село. Воно славне своїми працьовитими людьми, мальовничою природою. На даний час у селі проживає понад 700 осіб. У селі діючою є школа І-ІІ ступенів, дитячий садочок «Яблунька», діє сільська бібліотека, ФАП.

12 червня [[2020]] року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України  № 724-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області», увійшло до складу Підволочиської селищної громади<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-a724r|title=Кабінет Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Тернопільської області»|website=kmu.gov.ua|language=ua|archive-url=https://web.archive.org/web/20220123115757/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-a724r|archive-date=23 січня 2022|accessdate=2021-10-09}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Підволочиський район|Підволочиського району]], село увійшло до складу новоствореного [[Тернопільський район|Тернопільського району]]<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|706
|99.3%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|5
|0.7%
|- class="sortbottom"
!Усього
|711
|100%
|}
[[Файл:Church Hmelysk.JPG|міні|праворуч|200пкс|Костел святого Якова]]

== Релігія ==
* [[Церква Святої Праведної Анни (Хмелиська)|церква Святої Праведної Анни]] (1805, ПЦУ, мурована);
* [[Костел Воздвиження Святого Хреста (Хмелиська)|костел Воздвиження Святого Хреста]] (1895).

== Пам'ятки ==
* [[Ботанічна пам'ятка природи|Ботанічні пам'ятка природи]] місцевого значення [[Полупанівські буки]] та [[Дуб «Полупанівський»]].
* Споруджено пам'ятник воїнам-односельцям, полеглим у німецько-радянській війні ([[1970]]).

;Пам'ятник Т. Шевченку
Щойновиявлена [[пам'ятка монументального мистецтва]].

Встановлений 2000 р. за кошти сільської громади з ініціативи сільського осередку Народного руху України.

Погруддя — бетон, постамент — камінь.

Погруддя — 1,0 м.<ref>{{КБГ|89}}</ref><ref>Наказ управління культури Тернопільської ОДА від 18 жовтня 2005 року № 112.</ref>

== Соціальна сфера ==

Працюють ЗОШ 1-2 ступенів, дошкільний заклад, клуб, бібліотека, ФАП, відділення зв'язку, ТОВ «Агрофірма „Медобори“», 2 торгові заклади.

== Відомі люди ==
* [[Альбін Павло Йосипович|Павло Альбін]]  — священик, благодійник;
* [[Баран Михайло Михайлович]]  — відомий бандурист, художник, кобзар.
* [[Кушак Володимир]] — український військовик, учасник [[Російсько-українська війна (з 2014)|російсько-української війни]]<ref>{{Cite web|url=https://poglyad.te.ua/panteon-geroyiv/strong-ternopilshhyna-vtratyla-zahysnyka-volodymyra-kushaka-strong.html|title=Тернопільщина втратила захисника Володимира Кушака|date=2024-07-06|website=ПОГЛЯД|language=uk|access-date=2024-07-16}}</ref>.
== Галерея ==
{{center|<gallery>
Файл:Дорожній знак при в'їзді в село.Хмелиська.jpg|міні|Дорожній знак при в'їзді в село
Файл:Церква Святої Праведної Анни Хмелиська.jpg|міні|Церква Святої Праведної Анни
Файл:Костел Воздвиження Святого Хреста Хмельська.jpg|міні|Костел Воздвиження Святого Хреста
Файл:Капличка.Хмельська.jpg|міні|Капличка
Файл:Символічна могила Борцям за волю України.Хмелиська.jpg|міні|Символічна могила Борцям за волю України
</gallery>}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ТІМС|3|157|[[Мельничук Богдан Іванович (письменник та краєзнавець)|Мельничук Б.]], Петраш Б., Уніят В.|Хмелиська}}
* {{ТЕС|3|549|Мельничук Б., [[Хаварівський Богдан-Роман Васильович|Хаварівський Б.]]|Хмелиська}}
* Хмелиська [Текст] // Шляхами Золотого Поділля / Наукове товариство імені Шевченка ; редкол.: Р. Миколаєвич, П. Гайда, М. Кінасевич та ін. — Філядельфія, 1983. — Т. 3 : Тернопільщина і Скалатщина : Регіональний Історично-Мемуарний Збірник. — С. 541.
* {{SgKP|I|588|Chmieliska}}

== Посилання ==
* [http://hmelyska.at.ua Сайт села Хмелиська]

{{Портал|Тернопільщина}}
{{Підволочиська селищна громада}}

[[Категорія:Села Тернопільської області]]
[[Категорія:Населені пункти Тернопільського району]]
[[Категорія:Хмелиська]]

title: село Хмелиська

Область: Тернопільська область

Район: Тернопільський район

Тер. громада: Підволочиська селищна громада

Облікова картка: Хмелиська

title: Основні дані

Густота населення: 262.94 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: річка Вальчак

Відстань до · районного центру: 12 км

Найближча залізнична станція: Богданівка-Кам'янки

Відстань до · залізничної станції: 5 км

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Хмелиська

title: Мапа

Мапа: Хмелиська у Вікісховищі


text:
# Комплекс підземних сховищ Лаб/Gajary-Báden
Комплекс підземних сховищ Лаб/Gajary-Báden – об’єкт нафтогазової інфраструктури Словаччини.
З початку 1950-х на лівобережжі річки Морави за кілька десятків кілометрів на північний захід від Братислави почалась розробка газових родовищ. А за два десятиліття по тому узялись за облаштування підземних сховищ газу у виснажених покладах. В 1977, 1979 та 1984 роках стали до ладу сховища Лаб-1, Лаб-2 та Лаб-3. При цьому якщо початковий об’єм Лаб-1 становив 200 млн м3, то після запуску трьох черг цей показник досягнув 1350 млн м3, а внаслідок проведених у 1988, 1996 та  2003 роках модернізацій загальний об’єм комплексу склав 1980 млн м3.
В 2008-му стало до ладу сховище Gajary-Báden, яке розташоване під Лаб-3, але на значно більшій глибині – 1780 метрів проти 600 метрів (взагалі ж мінімальна глибина залягання резервуарів комплексу становить 342 метра). Це довело загальний об’єм сховищ, які належать компанії NAFTA, до 2130 млн м3, а станом на 2019 рік він вже становив 2978 млн м3. Технічно можливий добовий відбір складає 37 млн м3 при добовому рівні закачування у 32 млн м3.
Комплекс розташований неподалік району, де газопровід «Братство» розгалужується на чеську та австрійську гілки (остання, зокрема, надає доступ до найбільшого газоторгівельного майданчика Східної Європи у Баумгартені).
Можливо також відзначити, що поряд із комплексом компанії NAFTA знаходиться підземне сховище Лаб-4, яке належить компанії Pozagas.

wikitext:
{{Location map+ | Словаччина
| width = 400
| caption = Район розташування сховища
| relief = 1
| places =
  {{Location map~ | Словаччина
    | label = '''Лаб/Gajary-Báden'''
    | label_size =
    | position =
    | background =
    | mark = Green pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
    | lat_deg = 48 | lat_min = 26 | lat_sec    = 6 | lat_dir = N
    | lon_deg = 16 | lon_min = 54 | lon_sec    = 57 | lon_dir = E
}}
}}

'''Комплекс підземних сховищ Лаб/Gajary-Báden''' – об’єкт нафтогазової інфраструктури Словаччини.

З початку 1950-х на лівобережжі річки [[Морава|Морави]] за кілька десятків кілометрів на північний захід від [[Братислава|Братислави]] почалась розробка газових родовищ. А за два десятиліття по тому узялись за облаштування підземних сховищ газу у виснажених покладах. В 1977, 1979 та 1984 роках стали до ладу сховища Лаб-1, Лаб-2 та Лаб-3. При цьому якщо початковий об’єм Лаб-1 становив 200 млн м3, то після запуску трьох черг цей показник досягнув 1350 млн м3, а внаслідок проведених у 1988, 1996 та  2003 роках модернізацій загальний об’єм комплексу склав 1980 млн м3.

В 2008-му стало до ладу сховище Gajary-Báden, яке розташоване під Лаб-3, але на значно більшій глибині – 1780 метрів проти 600 метрів (взагалі ж мінімальна глибина залягання резервуарів комплексу становить 342 метра). Це довело загальний об’єм сховищ, які належать компанії NAFTA, до 2130 млн м3, а станом на 2019 рік він вже становив 2978 млн м3. Технічно можливий добовий відбір складає 37 млн м3 при добовому рівні закачування у 32 млн м3.

Комплекс розташований неподалік району, де газопровід «<nowiki/>[[Братство (система газопроводів)|Братство]]<nowiki/>» розгалужується на чеську та австрійську гілки (остання, зокрема, надає доступ до найбільшого газоторгівельного майданчика Східної Європи у Баумгартені).

Можливо також відзначити, що поряд із комплексом компанії NAFTA знаходиться [[Підземне сховище газу Лаб-4|підземне сховище Лаб-4]], яке належить компанії Pozagas.<ref>{{Cite web|title=Podzemné uskladňovanie {{!}} Slovenský plynárenský a naftový zväz|url=http://www.spnz.sk/podzemne-uskladnovanie|website=www.spnz.sk|accessdate=2021-02-12|language=sk|url-status=dead}}</ref><ref>{{Cite web|title=Diversifying natural gas sources and routes|url=https://spectator.sme.sk/c/20041283/diversifying-natural-gas-sources-and-routes.html|website=spectator.sme.sk|date=2011-10-10|accessdate=2021-02-12|language=en|first=Petit Press|last=a.s|archive-date=16 Січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210116071443/https://spectator.sme.sk/c/20041283/diversifying-natural-gas-sources-and-routes.html}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.vutbr.cz/www_base/zav_prace_soubor_verejne.php?file_id=191985|title=Skladovany plynu|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:1977 в Угорщині]]
[[Категорія:Підземні сховища газу Словаччини]]


text:
# Феррера-Ербоньйоне
Феррера-Ербоньоне (італ. Ferrera Erbognone) — муніципалітет в Італії, у регіоні Ломбардія, провінція Павія.
Феррера-Ербоньоне розташована на відстані близько 470 км на північний захід від Рима, 50 км на південний захід від Мілана, 24 км на захід від Павії.
Населення — 1165 осіб (2014).
Покровитель — San Giovanni.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 154 іноземці з 17 країн, серед них 44 громадяни країн Євросоюзу та 8 громадян України.

## Сусідні муніципалітети
- Галліавола
- Ломелло
- Меццана-Більї
- Оттоб'яно
- П'єве-дель-Каїро
- Саннаццаро-де'-Бургонді
- Скальдазоле
- Валеджо

title: Феррера-Ербоньйоне

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Феррера-Ербоньоне
 | місцева_назва = Ferrera Erbognone
 | герб          = <!--  -->
 | регіон        = LOM <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = PV <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 45
 | latm   = 7
 | lats   = 0
 | longd  = 8
 | longm  = 52
 | longs  = 0
 | висота = 89
 | населення     = 1049
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 19
 | густота       = 55,2
 | поштові_індекси  = 27032
 | телефонний_код = 0382
 | код_ISTAT     = 018062
 | покровитель   = San Giovanni
 | мер           = Giovanni Fassina
 | обраний       = 26-5-2019
 | www           = http://www.comune.ferreraerbognone.pv.it
}}

'''Феррера-Ербоньоне''' ({{lang-it|Ferrera Erbognone}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Ломбардія]], [[Павія (провінція)|провінція Павія]].

Феррера-Ербоньоне розташована на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 470 км на північний захід від [[Рим|Рима]], 50 км на південний захід від [[Мілан|Мілана]], 24 км на захід від [[Павія|Павії]].

Населення — {{formatnum:1165}} {{МНОЖИНА:1165|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Покровитель — San Giovanni.

== Демографія ==
{{Демографія/Ferrera Erbognone}}
{{Іноземці в Італії | назва=Феррера-Ербоньйоне | дата=1 січня 2023 року
 | всього=154 | країн=17 | Укр=8 | ЄС=44 | таблиця= | країна1=[[Албанія|Албанії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Галліавола]]
* [[Ломелло]]
* [[Меццана-Більї]]
* [[Оттоб'яно]]
* [[П'єве-дель-Каїро]]
* [[Саннаццаро-де'-Бургонді]]
* [[Скальдазоле]]
* [[Валеджо]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Павія]]
* [[ТЕС Феррера-Ербоньоне]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Павія}}
{{Noimg}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Павія]]

title: Феррера-Ербоньоне · Ferrera Erbognone

Країна: Італія

Регіон: Ломбардія

Провінція: Павія

Площа: 19 км²

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Giovanni Fassina (26-5-2019)


text:
# Лисуха (заповідне урочище)
Лису́ха — заповідне урочище в Україні. Розташоване в межах Чернігівського району Чернігівської області, на захід від села Ладинка.
Площа 231 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконокому від 24.04.1964 року № 236; від 10.06.1972 року № 303; від 27.12.1984 року № 454; від 28.08.1989 року № 164. Перебуває у віданні ДП «Чернігівське лісове господарство» (Красилівське л-во, кв. 65, 66).
Статус присвоєно для збереження лісового масиву на лівобережній заплаві річки Десна. У деревостані західної (прибережної) частини масиву переважають верба, тополя. У північній та центральній частині зростають насадження сосни, у південній — дуба.
В межах заповідного урочища розташаваний санаторій «Десна».

title: Лисуха (заповідне урочище)

wikitext:
{{Картка:Природоохоронна територія
  | name = Лисуха
(заповідне урочище)
  | image =
  | зображення_підпис =
  | ширина_зображення = 300px
  | map =
  | caption =
  | ширина_мапи =
  | локатор_x =
  | локатор_y =
  | розташування = {{UKR}}
[[Чернігівська область]],
[[Чернігівський район (Чернігівська область)|Чернігівський район]],
на захід від с. [[Ладинка]]
  | nearest_city = [[Чернігів]]
  | lat_degrees = 51
  | lat_minutes = 16
  | lat_seconds = 51
  | lat_direction = N
  | long_degrees = 31
  | long_minutes = 06
  | long_seconds = 37.5
  | long_direction = E
  | площа = 231 [[гектар|га]]
  | водні об'єкти    = р. [[Десна]]
  | заснований = 1964 р.
  | число_відвідувачів =
  | рік_відвідувачів =
  | керуюча_організація = ДП «Чернігівське лісове господарство», Красилівське лісництво
  |Карта розташування = Україна Чернігівська область
}}
'''Лису́ха''' — [[заповідне урочище]] в Україні. Розташоване в межах [[Чернігівський район (Чернігівська область)|Чернігівського району]] [[Чернігівська область|Чернігівської області]], на захід від села [[Ладинка]].

Площа 231 га. Статус присвоєно згідно з рішенням Чернігівського облвиконокому від 24.04.1964 року № 236; від 10.06.1972 року № 303; від 27.12.1984 року № 454; від 28.08.1989 року № 164. Перебуває у віданні ДП «Чернігівське лісове господарство» (Красилівське л-во, кв. 65, 66).

Статус присвоєно для збереження лісового масиву на лівобережній [[заплава|заплаві]] річки [[Десна]]. У деревостані західної (прибережної) частини масиву переважають [[верба]], [[тополя]]. У північній та центральній частині зростають насадження [[сосна|сосни]], у південній — [[дуб]]а.

В межах заповідного урочища розташаваний санаторій «Десна».

== Джерела ==
* Державний кадастр територій та об'єктів природно-заповідного фонду України станом на 01.01.2013; (628. Лисуха)
* [http://www.lisproekt.gov.ua/krasilivske-lisnitstvo Красилівське лісництво] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181218010406/http://www.lisproekt.gov.ua/krasilivske-lisnitstvo |date=18 грудня 2018 }}
{{Природно-заповідний фонд Чернігівського району (Чернігівська область)}}
[[Категорія:Природно-заповідний фонд Чернігівського району (Чернігівська область)]]
[[Категорія:Заповідні урочища Чернігівської області]]
[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 1964]]

title: Лисуха · (заповідне урочище)

Розташування: Україна · Чернігівська область, · Чернігівський район, · на захід від с. Ладинка

Найближче місто: Чернігів

Водні об'єкти: р. Десна