text:
# Вербицький Михайло Михайлович
Миха́йло Лев Миха́йлович Верби́цький (4 березня 1815, с. Явірник-Руський, Сяноцький округ, Королівство Галичини та Володимирії, Австрійська імперія (нині ґміна Бірча, Перемишльський повіт, Підкарпатське воєводство, Польща) — 7 грудня 1870, с. Млини, нині ґміна Радимно, Перемишльський повіт, Підкарпатське воєводство) — священник УГКЦ, український композитор, хоровий диригент, актор, громадський діяч, автор музики державного гімну України «Ще не вмерла Україна».
Один із перших українських професійних композиторів у Галичині та зачинателів національної композиторської школи.

## Життєпис
Народився 4 березня 1815 року в родині греко-католицького священника, декана о. Михайла Андрія (тіточного брата єпископа Івана (Снігурського)) та його дружини Пелагії (з Пацановських) у селі Явірник-Руський Бірчанського повіту на Надсянні.
Його батько був парохом церкви св.влм. Димитрія у Явірнику Руському від 1806 до 1820 року. Матір Пелагія, донька Івана Пацановського, перемиського міщанина, походила з Перемишля.
У Явірнику-Руському в родині Вербицьких народилося троє синів. Перший їх син Михайло Малахій (народжений 19 січня 1813 р.), помер у дворічному віці 3 березня 1815 року, а наступного дня, 4 березня, народився другий син, якого назвали також Михайлом, додавши йому друге ім'я Лев, третій син — Йосиф Володислав.

### Шкільні роки у Перемишлі (1826–1833)
Коли йому виповнилося 10 років, помер батько, а мати, вдруге вийшовши заміж, ймовірно, у 1826 р., за одними даними, відмовилася від батьківських прав, за іншими — її другий чоловік був проти проживання дітей з ними. Матір віддала Михайла і його молодшого брата Володислава під опіку їхнього далекого родича по батьківській лінії — перемиського владики Івана Снігурського — одного з найяскравіших діячів УГКЦ.

#### Гімназія (1826-1833)
У домашньому архіві Андрія Вербицького, праправнука Михайла Вербицького, зберігся атестат 12-літнього гімназиста Михайла за третій гімназійний клас (1826/27 н.р.), виданий 28 серпня 1827 р. Це була колишня єзуїтська шестикласна гімназія з латинською мовою викладання.

#### Музична школа
1828 року Владика Снігурський заснував при перемишльській катедрі ГКЦ хор, в якому співав Михайло Вербицький. Там він здобув ґрунтовну музичну освіту від кваліфікованого диригента й композитора Алоїза Нанке, який працював п'ять років мистецьким керівником.
Важливе значення для формування Вербицького як композитора мав репертуар перемишльського хору, в якому були твори австрійських класиків Йозефа Гайдна, Вольфганга Моцарта, Людвіга Бетховена, італійського композитора Буранелло Ґалуппі, інших західно-європейських композиторів Даніеля Обера, Карла-Марії Вебера,  Франца-Петера Шуберта й Джоакіно-Антоніо Россіні, композиторів «золотої доби» української музики — Максима Березовського та передусім Дмитра Бортнянського, якого Вербицький називав «українським Моцартом». Духовні концерти Дмитра Бортнянського найбільше вплинули на музику Західної України та світогляд Вербицького зокрема.
Згодом навчався у Дяко-Учительському інституті.

### Львівська семінарія (1833–1842)
У 1833 році вступив до Львівської греко-католицької духовної семінарії. Феодосій Стеблій вказує, що о. М. Вербицький навчався у Львівській духовній семінарії з 1836 по 1842 рр. У 1836 році «виступив» із семінарії, продовжуючи навчатися у семінарії як екстерніст.
У 1837 році Михайло Вербицький разом із семінаристами Рудольфом Мохом, Антіном Могильницьким та Миколою Устияновичем поставили інсценізацію драми «Руське весілля» о. Йосипа Лозинського.
У 1837 році одружився із австрійкою Йозефою-Барбарою Сенер, закінчивши другий курс богослов'я (за помилковими іншими даними він одружився улітку 1838 року). За прийнятим у 1837 році законом питомці 3-4 курсів позбавлялися права навчатися заочно та змушені були жити у семінарській бурсі, тому Михайло Вербицький, як чоловік сімейний, не міг залишатися у стінах семінарії.
Аби вижити у Львові давав уроки гри на гітарі та інших інструментах, а також служив платним тенором у Львівській латинській кафедрі, працював басистом і регентом хору та викладав лекції музики у вірменському костелі (монастирі) Бенедиктинок у Львові. Також працював при Львівській Ставропігії.
У подружжя народилося двоє дітей. Старшою, ймовірно, була донька. 18 (або 19) січня 1839 р. народився син Іван-Володимир. Несподівано через кілька місяців після пологів дружина померла.
У 1839 знову був прийнятий на 3-й курс семінарії, але вже 21 вересня 1842 року протоколом ректорату № 201 за ряд провин його виключили з семінарії із формулюванням: «За куріння бакуну (тютюн) та недисциплінованість».
В сучасних українських журналістських матеріалах розповсюджена неправдива інформація про те, що перший і другий рази Вербицького виганяли із семінарії "за веселі пісні, гру на гітарі, запізнення на ранкові молитви", а третій раз — через укладання шлюбу. Деякі журналісти бездоказово пишуть про вагітність його дружини до шлюбу, не зважаючи на те, що немає жодних свідчень, які б це могли підтвердити.

### Диригент хору Ставропігії (1842–46) та Викладач нотного співу у Львівській семінарії (1844–46)
У 1842–43 роках працював диригентом хору Ставропігійського інституту. З 1844–45 навчального року викладав нотний спів у Львівській семінарії.

### Повернення до Перемишля (1846–1849)
Разом з дітьми у 1846 р. (за іншими даними — у 1845 р.) він повернувся до Перемишля, де за сприяння Івана Снігурського дістав посаду кантеліста (нижчого урядовця або ж канцеляриста) при консисторії Перемиського собору (капітули) крилошан: він дістав посаду вчителя курсів музики при консисторії місцевого собору. А також навчав арифметики й каліграфії в дяко-учительському інституті.
У другій половині 1840-х років звернувся до релігійної музики. У цей період написав повну Літургію для мішаного хору (1847), яка і сьогодні звучить у багатьох церквах Західної України. Окрім Літургії, він створює знамениту «Ангел вопіяше» та ін. церковні композиції.
Брав приватні уроки у славетного органіста і керівника хору латинської Перемиської катедри Франца Лоренца, на яких опанував науку композиції і тонкощі контрапункту. Співав у катедральному соборі, сам диригував чоловічим хором.

#### «Мир вам, браття, всім приносим» (1848)
У часі «Весни народів» 1848–1849 рр. написав музику на текст вірша о. Івана Гушалевича «Мир вам, браття, всі приносим» (вірш «Мир русинам» був опублікований у збірці поета, виданій в Перемишлі влітку 1848 р.).

#### Співпраця з Коломийським театром (1848–1849)
На запрошення коломийського пароха о. Івана Озаркевича активно співпрацював у Коломийському театрі з 1848 р. Наступного, 1849 р., він працював з «Коломийським товариством акторів під предводительством Ляйтнера» під час гастролей у Перемишлі, співпрацював із засновником та режисером театру Іваном Вітошинським.

#### Співпраця з аматорським театром у Перемишлі (1848–1849)
У 1849–51 роках активно співпрацював з аматорським театром (театральним товариством на чолі з пані Саар, дружиною окружного старости, сестри пізнішого президента Державної ради Франца Смольки) у Перемишлі, який, заохочена прикладом Львова (та Коломиї, що започаткувала цей рух), заснувала патріотично налаштована молодь та інтеліґенція міста в листопаді 1848 року. Михайло Вербицький став його музичним керівником і композитором, виступав також як актор-співак.
Напередодні висвячення, ймовірно у 1848 вдовець одружився вдруге на Катерині Барон, доньці капітана цісарського війська Франциска та Анни Баронів (за іншими даними з Катериною Барон він одружився невдовзі після того, як вдруге залишив семінарію).

### Душпастирська діяльність (1850–1870)
У 1850 році закінчив семінарію та у віці 35 років отримав ієрейські свячення. Був священником за внутрішнім покликом.
Першою була парафія Різдва Пресвятої Богородиці в селі Завадів Яворівського району Львівської області з 1850 по 1852 роки. Проживав у будинку № 112.
В цей час у подружжя Вербицьких народилося двоє дітей: Марія (народилась у квітні 1850 року, померла 20.01.1852) та Михайло (народився 17.10.1851).
2 травня 1852 року був переведений на парафію Святої Параскеви с. Залужжя Яворівського повіту, де служив адміністратором до 15 вересня 1853 року.
З 1853 по 1856 рік був адміністратором каплиці Св. Євстахія на горі в селі Стрілках Старосамбірського району на Львівщині.
У 1855 році дістав призначення у село Млини (тоді Яворівського повіту), де прожив решту свого життя.
У 1858 році померла дружина.
Як згадував Анатоль Вахнянин, о. Вербицький дуже часто навідувався до Перемишля із Млинів (39 км) і привозив свої твори, складені переважно для чоловічих голосів. Саме під його проводом і проводом о. Івана Лаврівського стала вільно розвиватися, окрім церковного співу, і «світська руська пісня». Завдяки цим двом священикам, Перемишль став містом, де уперше в Галичині проявився музичний феномен лідертафель — товариського співу у квартетах.

#### Співпраця Львівським театром товариства «Руська бесіда» (з 1864)
З 1864-го року з відкриттям у Львові театру товариства «Руська Бесіда», з яким композитор активно співпрацював від його заснування, знову звернувся до жанру співогри.
На замовлення товариства Вербицький створив хорову композицію до «Заповіту» Тараса Шевченка. Для цього театру Вербицький написав побутову мелодраму «Підгіряни», одну з найпопулярніших п'єс композитора, згодом «В людях ангел, не жена, вдома з мужем сатана», «Сільські пленіпотенти», «Простачку» (ця оперета стала його останньою працею перед смертю) та ін.

### Останні роки життя
В останні роки життя композитор займався педагогічною діяльністю, писав статті, творив музику. Серед його учнів були священики-композитори Віктор Матюк і Порфирій Бажанський.
У 1868 році написав «Заповіт» на слова Т. Шевченка.
У 1869 році важко захворів, почав лікування. В лікарні написав церковні композиції «Іже Херувими», «Святий Боже», «Тебе поєм» та 2 латинські Служби Божі. Створив «12 чтиригласних пінія на мужескі голоси» на слова В. Шашкевича в стилі лідертафель.
Помер у селі Млини від раку язика 7 грудня 1870 року у віці 55 років.

## Родина
Був двічі одруженим, двічі овдовів.
Перша дружина (одружилися у 1837 р.) — австрійка Барбара Сенер, померла через півтора року після одруження.
Син від першого шлюбу — Іван-Володимир (18.01.1839—1890), професор історії, вчитель гімназії у Львові, викладач в Бережанській гімназії, професор німецької Бродівської гімназії (з 1874, викладав історію, географію і спів), та її директор.
Друга дружина (одружилися, ймовірно, у 1848) — Катерина, донька капітана цісарського війська Франциска та Анни Баронів, померла передчасно у 1858 році.
Мали доньку Марію (померла 20.01.1852 у віці 1 року 9 місяців, похована у селі Завадові) та сина Михайла, що народився у Завадові.
Син від другого шлюбу — Михайло (17.10.1852—?), агроном на теренах, що тоді належали Росії.
Внук Н. Вербицький був диригентом української гімназії у Львові. Виступав на святкуванні 120-ліття свого діда та відкриттю пам'ятника на його могилі у Млинах 17 червня 1934 року.

## Творча спадщина
Творча спадщина Михайла Вербицького належить до найцінніших надбань української культури. Композитор Станіслав Людкевич 1934 року відзначав: «Вербицький для нас є не тільки музикантом, а й також символом нашого національного відродження в Галичині».
Він перший на теренах Галичини (в українській громаді) і Україні загалом звернувся до таких важливих жанрів європейської професійної творчості ХІХ ст., як кантата, оркестрова увертюра (о. Вербицький називав її «симфонією»), співогра (водевіль, оперета) хоровий цикл, романс.
Був засновником (разом з о. Іваном Лаврівським) т.зв. «Перемиської школи», яка мала дуже сильний і помітний вплив на творчість усіх пізніших галицьких композиторів — В. Матюка, П. Бажанського, А. Вахнянина, І. Воробкевича, Й. Кишнакевича, а також авторів ХХ ст. — В. Барвінського, С. Людкевича, А. Кос-Анатольського, Р. Сімовича, Є. Козака та почасти М. Колеси.
До Другої світової війни твори Вербицького становили основу репертуару західноукраїнських виконавських колективів. Його музика звучала практично на кожному концерті чи святковому вечорі того періоду.
Більшість відомих з літератури рукописів музичних творів о. Вербицького збереглися, окрім кількох рукописів з музикою до п'єс, що загинули у Празі 1945 р. після арешту совєтами дружини Нестора Нижанківського.

### Основоположник гітарної музики та гітарної літератури
Вважається, що саме він запровадив моду на гітару в Галичині. До того ж його вважають і основоположником гітарної літератури. До нашого часу збереглося створене ним «Поученіє Хітари ведле Михайла Вербицького» для початківців, яке стало першим таким посібником в Україні.
На сьогодні єдиним збереженим свідченням гітарного стилю композитора є рукописна збірка «Guitarre № 16» Михайла Вербицького, яка складається з 32 п'єс, серед них — 14 інструментальних мініатюр: марші, мазурки, польки, галопи, козачки, чардаші та великі віртуозні твори. Цей зошит зберігся у рукописах Наукової бібліотеки України.

### Церковні хорові твори
Найбільшу, найважливішу частину творчої спадщини композитора складають хорова музика. Церковні твори (Літургія, пісні на канонічні тексти) позначені впливом Дмитра Бортнянського, відрізняються ліричністю.
Хорові твори він писав протягом усього свого життя. Почесне місце серед них посідають духовні композиції — Служба Божа для змішаного хору (1847), Літургійні композиції «Єдинородний Сине», «Святий Боже», велично-пафосне «Алилуя» (в народі його називають «козацьким»), «Отче наш», причасний «Хваліте Господа з небес», «Ангел воспіяше», які стали шедевральними, вельми збагативши українську церковну музику своєю наспівністю, теплом, щирістю вислову.
У 1860-х написав знамениту Літургію, яку вперше виконали семінаристи на Покрову 14 жовтня 1865 року у Соборі св. Юра.
У 1869 році, вже в лікарні, він скомпонував “Іже херувими”, “Святий Боже”, “Тобі поєм” та склав музику з акордами для двох латинських Служб Божих.

### Світські хорові твори
Чи не найбільшу популярність принесли о. Вербицькому світські чоловічі хори a cappella.

#### Кантата «Завіщаніє» («Заповіт»)
Вербицький був першим з галицьких композиторів, що звернув увагу на вірші Тараса Шевченка.
Кантата «Заповіт» написана в 1868 році і була вперше виконана 15 березня того ж року на Шевченківському вечорі (святі-концерті) у Львові разом із «Заповітом» тоді ще молодого М. Лисенка.

### Театральна спадщина
Вербицький є автором перших в українській музиці симфоній (увертюр).
За своє життя написав музику до понад 20-и театральних вистав (Зеновій Лисько згадує про понад 30 п'єс, музику до яких написав о. М. Вербицький), 12 оркестрових рапсодій, 8 симфонічних увертюр, три хори, два полонези й музику до близько 20 драматичних вистав.

#### Мелодрама «Підгіряни» (1864)
Центральне місце посідає мелодрама «Підгіряни» на лібретто о. Івана Гушалевича (1864) — один з найталановитіших театральних праць Вербицького.
Театральні оглядачі зауважують, що мелодрама «Підгірняни» отця Івана Гушалевича (1823-1903), прем’єра якої відбулася 27 квітня 1865 р., завдячує успіхом головним чином завдяки талановитій музиці Михайла Вербицького.

#### Симфонії
Для симфонічної оркестри, яку Вербицький назвав «Симфоніями», від написав одинадцять творів типу увертюр у вигляді вступів до балетних, оперних та концертно-симфонічних і драматичних п'єс і театральних творів, як також два полонези та кілька вальсових музичних варіяцій.

### Гімн України
Дата створення пісні «Ще не вмерла Україна» залишається наразі дискусійною. Тривалий час вважалося, що вона була створена у 1862—1863 рр., але без відповідних наукових аргументів.
Вперше антиімперський вірш Павла Чубинського був опублікований на Галичині у грудневому числі часопису «Мета» за 1863 рік (№ 4, с. 271-272), який фактично вийшов близько 15 січня 1864 року. Цей вірш відкривав добірку вміщених тут поезій Тараса Шевченка — «Сидячи в неволі» («Лічу в неволі»), «Мені однаково», «Н. Костомарову» («Веселое сонечко ховалось»), «Завіщанє» («Заповіт»). Тож не дивно, що «Ще не вмерла Україна», набувши великої популярності серед свідомої молоді Галичини, довгі роки (до 1885 р.) сприймалася галицьким середовищем, як твір Великого Кобзаря.
Однак О. Зелінський довів, що музику до вірша «Ще не вмерла Україна» о. Вербицький написав не пізніше 14 червня 1863 року. Сам текст у 1863 році у Галичину привіз українофіл польського походження Павлин Свєнціцький. Згодом, ймовірно, через катехита Перемиської семінарії о. Юстина Желехівського, текст потрапляє до його друга Михайла Вербицького, який фанатично любив Шевченка і мріяв написати музику до всіх його віршів.
До наших днів дійшов автограф пісні «Ще не вмерла Україна», написаної Вербицьким для голосу («солоспіву») в супроводі гітари. Він зберігається у відділі рукописів Львівської Наукової бібліотеки ім. В. Стефаника (фонд Якубовича, № 10, п.1).
Вперше о. Михайло Вербицький сам виконав її на сходинах (зібранні) студентської організації «Громада» у музейній залі Духовної гімназії в Перемишлі. Ректор семінарії о. Григорій Гинилевич, захоплений почутим, наполегливо рекомендував семінаристам поширювати цей твір серед прочан (а перепис — серед інших «Громад» Галичини), а о. Вербицького попросив зробити зі солоспіву хоровий варіант. Незабаром була оприлюднена авторська версія для хорового виконання.
Урочисто вперше цей хоровий твір виконали в Перемишлі в день празника Св. Івана Хрестителя 1 липня 1864 року.
Відкриття Українського театру у Львові 25 грудня 1864 року постановкою оперети Карла Гейнца (Кароля Гейнча або Гайнча (1820—1860), власне його україномовна «комедія-опера» називалася «Поворот запорожців з Трапезунда», опублікована 1842 р. в Києві) «Запорожці» розпочалось із виконання «Ще не вмерла Україна» (у виставі перший рядок було змінено на «Ще не вмерло Запорожжя»), тому деякі джерела вказують, що саме тоді широка громадськість уперше познайомилася з піснею.
Однак зазвичай стверджують, що перше виконання твору «Ще не вмерла Україна» як Гімну відбулося 10 березня (26 лютого за старим стилем) 1865 року в Перемишлі як завершальний номер концерту, присвяченому Тарасові Шевченку, диригував Анатоль Вахнянин, який, ще будучи на той час головою перемиського студентського клюбу, зорганізував цей концерт в залі дому, що мав назву “Під Провидінням” і був власністю єпископської консисторії (поки українці Перемишля ще не збудували свого народного дому, вони часто винаймали актову залу цього будинку для святкових заходів). Ймовірно так стверджують через те, що збереглася перша згадка про його хорове виконання у львівській газеті «Слово», у якій анонімний автор інформував про Шевченківський вечір, що відбувся 26 лютого 1865 р. в Перемишлі й завершувався піснею «Ще не вмерла Україна».
У Львові пісню «Ще не вмерла Україна» вперше у хоровому опрацюванні виконали на концерті, присвяченому відкриттю українського театру в новозбудованому «Народному домі». У 1869 р. на вечорі пам'яті Тараса Шевченка у Львові її виконали на концерті, який відбувся в міській Стрільниці на вул. Курковій (нині вул. Лисенка, 23 А, Музей національно-визвольної боротьби України).
За музичним стилем пісня-хор М. Вербицького є типовим зразком ранньоромантичної творчості, де класичне гомофонне чотириголосся, чітка мажоро-мінорна система органічно поєднуються з національними мелодичними елементами та властивими для українських фольклорних наспівів, старовинних кантів і псалмів інтонаціями, кадансами, ліризованими мелодичними зворотами. Все разом надає музиці піднесено врочистого і водночас щирого, задушевного характеру.
Сприймання твору Вербицького як народного гімну підтверджує і перша його публікація з 1885 р. у збірнику «Кобзар»: хор уміщено в початковому розділі поряд з іншими патріотичними піснями на зразок гімнів («Мир вам, браття», «Щасть нам. Боже» тощо).
У 1891 р. отець-композитор Остап Нижанківський уклав збірник "Слов'янські гимни" ("В'язанка"), де вперше назвав "Ще не вмерла Україна" "гимном русько-українським".
Вірш «Ще не вмерла Україна» був вперше друкований (з огляду на царську цензуру в підросійській частині України) аж у 1906 році.
Інтенсивне поширення пісні «Ще не вмерла Україна» в різних національно-визвольних осередках, у тому й серед Січових Стрільців, привело до затвердження її у 1918 р. Українською Народною Республікою як державного гімну (хоча інші джерела стверджують, що офіційного затвердження не було; вперше офіційний статус державного гімну вона отримала у 1939 році на Соймі Карпатської України) і повторення цього акту у наш час, коли Україна знову здобула свою назалежність і державність.
Хоч мелодію «Ще не вмерла Україна» пробували аранжувати на свій лад різні українські композитори, все таке, вона до сьогодні виконується в порівнянні з оріґіналом Вербицького з невеличкими змінами.

### Список творів
Оперети, водевілі, мелодрами, музика до історичних п'єс:
- «Верховинці», лібр. М. Устияновича за п'єсою Ю. Коженьовського «Karpaccy górale» у 2-х діях
- «Козак і охотник», переробка І. Вітошинського п'єси А. Коцебу «Kozak und Freiwilliges»
- «Жовнір-чарівник», за водевілем І. Котляревського «Москаль-чарівник», в 1-й дії
- «Запропащений котик», в 1-й дії
- «Гриць Мазниця», переробка І. Наумовича комедії Ж. Б. Мольєра «Georg Danden»
- «Проциха, або Поллета часом придасться», комедіо-опера у 3-х діях, переробка Ю.Желехівського з польс. п'єси І.Танського «Plotka się czasem przyda» (всі 1849)
- «Підгіряни», лібр. І. Гушалевича, в 3-х діях (1864, надруковано фортепіано переклад В. Матюка, 1877)
- «Школяр на мандрівці», переробка В.Лозинським (Лозовським) польс. п'єси «Przyblęda» («Приблуда»)
- «Галя», переробка В.Лозинським (Лозовським) франц. п'єси «Ketty», в 2-х діях
- «В людях ангел не жона, вдома з мужом сатана», переробка з франц., в 3-х діях
- «13-й жених, або Мрії перед весіллям», переробка з нім., в 1-й дії
- «Не до любви» («Не до любові»), лібр. К. Шаповала, в 2-х діях
- «Буанаротті, або застиджена зависть», комедіо-драма Г. Якимовича в 3-х діях
- «Федько Острожський», п'єса О. Огоновського в 5-и діях
- «Настя», драма В. Ільницького, в 1-й дії (всі 1866)
- «Сільські пленіпотенти», лібр. І. Гушалевича, в 3-х діях (1867—69, прем'єра 1879)
- «От тобі і скарб», п'єса Г. Квітки-Основ'яненка, в 1-й дії (1867)
- «Чорноморський побит на Кубані», п'єса Я. Кухаренка, в 3-х діях (1867)
- «Рожа», переробка з франц., в 1-й дії
- «І гроші нінащо, як розум ледащо», переробка з франц. (1867)
- «Простачка», в 1-й дії (1870)
- «Вузькі черевики», переробка з франц. А. Стечинського, в 1-й дії (1867—69)

Симфонії-увертюри:
- Ре мажор (№ 1), вступ до «Верховинців» (1848—50)
- Соль мажор
- До мажор — ля мінор — До мажор (1848—50, копія під заголовком «Симфонія II»)
- ля мінор — мі мінор — Ля мажор (1848—50, III А)
- Сі-бемоль мажор — Соль мажор (1863, № 4)
- мі мінор — Соль мажор (1865, № 5)
- соль мінор — Mi-бемоль мажор [1865, копія під заголовком «VI симфонія» опубл. за ред. Д. Січинського у видавництві «Станіславського Бояна» (див. "Боян Станіславський'), 1905]
- фа мінор — Фа мажор (1865, в автографі назв. «Симфонія VI)
- ля мінор — Ля мажор (1865, № 7)
- увертюри до оперет „Не до любові“ (1866), «Чорноморський побит» (1867), «Простачка» (1870)
- Полонези Мі мажор, До мажор (1849, антракт до «Верховинців»), варіації, марші, вальси для гітари

Церковні хори:
- Літургія для мішаного хору (1847), варіант для чоловічого хору (1865)
- зб. «Духовні твори». — К., 2004
- рукоп. копії — «Ангел вопіяше»
- «Буди ім'я Господнє»
- «Милость мира»
- «Тебе поєм»
- «Отче наш» — для мішаного хору (надруковано у зб.: Кипріян І. Партитура співів церковних і світських. — Перемишль, 1882)
- «Вічная пам'ять»
- «Господи, помилуй» — для чоловічого хору (надруковано у зб.: Похоронні пісні. — Л., 1912)
- «Єдин Свят — хваліте!“ — для мішаного хору (надруковано у зб.: Охримович і. Літургійні пісні. — Л., 1927, зош. 25, ч. 6): «Христос воскрес» (т. зв. «Велике», надруковано у зб.: Пісні церковні з різних авторів, переложені на женьський хор о. Виктором Матюком. — Л., 1894)
- «Тебе поєм»
- «Христос воскрес» — для чоловічого хору (автографи)

Чоловічі хори a cappella
- на сл. В. Шашкевича — «Заспів» («Ой ви, мої співаночки», опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник. — Л., 1882, Кобзар. — Л» 1885)
- «Лілея-воля»
- «На пароході»
- «Прощанє» («Квіти мої веснянії», опубл. там само)
- «Сиві очі» (опубл. у перекладенні на міш. хор у зб.: Боян. — Л., 1884, Кобзар)
- «Бувало, а нині» («Малим бувало я сідаю», автограф, 1869)
- «Думка» («Ой зазуле, зазуленько», опубл. у зб.: Вербицький М. Чотириголосник)
- «Жаль» («Коб мої рани знали», опубл. у названих зб.: Боян, Кобзар)
- «Нинішня пісня» (опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник)
- «Цвітка молить» («Раз мотилька голубила», опубл. у зб.: Кобзар)
- «Сльози» («У зеленім бірку соловій заводить»)
- «Весна»
- на сл. І. Гушалевича — «Вдовець» («Возьму я си сопілоньку», опубл. у зб.: Кобзар)
- «До зорі» (там само)
- «Згадка» (там само)
- «Куди ти пливеш»
- «Похорони»
- «Хто за нами, Бог за ним»
- жовнірський цикл: 1-а ч. — «Бувай здорова» («Ах, вже остання хвиля розлуки»)
- 2-а ч. — «Бог милосердний»
- 3-я ч. — «Битва»
- 4-а ч. — «По битві» («Все утихло»)
- на сл. інших авторів — «На погибель» («Дай, дівчино нам шампана» (на сл. В. Стебельського, автограф 1869, опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник)
- «Поклін» («Гей на горі на високій», на сл. Ю. Федьковича, 1866, опубліковано у зб.: Боян)
- «Ще не вмерла Україна» (на сл. П. Чубинського, опубл. у зб.: Кобзар)
- «Завіщанє» («Заповіт», на сл. Т. Шевченка, для подвійного хору, соло і супр. орк., 1868, опубл. у Львові 1877 із супроводом фортепіано)

Солоспіви, вокальні ансамблі
- «Плач вдовиці», на сл. Ант. Лужецького, з супроводом фортепіано (опубл.: Плач вдовиці. — Перемишль, 1853, авторство сумнівне)
- «Отдайте мі покой душі»
- «Погулянка» («Ой дана, моя дана»)
- «Щасливий супруг» (всі 3 із супроводом гітари, автографи у рукоп. зб.: Quitarre, № 16)
- «Не чужого ми бажаєм», сл. В. Шашкевича, дует для тенора й баритона із супроводом фортепіано (опубл. у вид.: Бібліотека музикальна. — Л., 1886. — Вип. 6).

#### Дискографія
- Михаилъ Зазулакъ (Michael Zazulak). Альбом «Вже воскресла Україна / Марселєза». Видавець, каталожний номер: Viktor – 72509-A, 72509-B. Матричні номери: B-23431, B-22830. Рік видання – (1919). Джерело – The Library of Congress (loc.gov).[61]
- У квітні 1934 р. львівський хор «Сурма» під диригуванням Івана Охримовича для варшавської фірми Syrena Record (число платівки 9232) серед «50 що найкращих українських пісень» записав пісню М. Вербицького «Раз мотилька голубила» (до вірша В. Шашкевича "Цвітка молить») у музичній редакції С. Людкевича.[62][63]
- CD Михайло Вербицький. Духовні твори.— К.: Кам. хор «Київ», 2004.
- Пісні для чоловічих квартетів. Виконує Вокальний ансамбль Kalophonia. 4.03.2019. Youtube.[64]
- М. Вербицький. Валерій Георгіян. 19.06.2015. Youtube.[65]

## Вшанування пам'яті
Могила о. Вербицького знаходиться у с. Млини, поряд із кордоном (сьогодні територія належить Польщі) біля старовинної дерев'яної церкви Покрови Пречистої Богородиці, збудованої у 1740-му році (гарно відреставрована, нині служить храмом місцевим римо-католикам).
У двадцятих роках о. М.Вербицькому на його могилі поставлено пам'ятник, який у своїй верхній частині по боках нагадував два нерозквітлі бутони, які символізували, видно, що не до кінця розквітнув талант композитора. На цементній оправі пам’ятника вибито прізвище і роки життя Михайла Вербицького. Згодом дописали: «Автору гімну України».
У 50-ту річницю смерті о. Вербицького у 1920 році згадують очевидці, що трудно було знайти зарослу травою могилу на цвинтарі в Млинах. Та й на передодні 65-ої річниці смерті Композитора ледве спромоглись львівські культурно-співацькі групи та організації поставити на гробі скромний пам'ятник. Станіслав Людкевич назвав ці два факти аномалією.
Святкування 120-ліття М. Вербицького у Яворові відбулося 17 червня 1934 року. Це, по суті, за 9 місяців до справжньої дати його народження, і очевидно було зумовлено необхідністю об'єднати урочистості з нагоди відкриття надмогильного пам'ятника М.Вербицькому у Млинах разом з відзначенням 120-ліття від дня його народження. Це був, мабуть, єдиний правильний вихід у тодішніх історичних умовах і конкретній політичній ситуації в Польщі, коли тогочасна влада дуже неохоче йшла на дозвіл влаштування українцями масштабних багатолюдних національних свят. Про це свідчить відтягування польськими урядовцями офіційного відкриття ("торжественного відслонення")  пам'ятника, збудованого на кошти членів Студентського хорового товариства «Бандурист», який був встановлений на могилі ще 1931 року.
17 червня 1934 року, заходами академічного хору «Бандурист» у Львові відслонено великий нагробник у Млинах на праху спочилого о. Вербицького. Зійшлось біля 5,000 громадян Яворівського повіту, бо місцева польська поліція не дозволила на більш численний приїзд людей. Зібрані співали разом із священиками заупокійні пісні обробки покійного та почули кілька гарних промов від д-ра Нестора Нижанківського, студента Миколи Дужого та самого війта села Млинів.
У 1934 році, з нагоди ювілею о. М. Вербицького, на Яворівщині відбулися урочистості, які висвітлював часопис «Українське слово»: «Свято складатиметься з 4-ох частей: Богослужіння під голим небом, панахида на могилі М. Вербицького, проповідь і відслонення пам'ятника. Співає хор „Бандуриста“ зі Львова. Академія з промовою делегата „Бандуриста“ — п. М.  Дужого, представника села Млинів, представника селянства з повіту й представника повітових установ Яворова. Співатимуть хори — „Бандуриста“ і „Бандуриста“ зі Львова, „Бояна“ з Яворова, звучатиме музичне тріо і реферат др. Ст. Людкевича про музичну творчість Михайла Вербицького. Части І, ІІ, ІІІ відбудуться в Млинах Яворівського повіту, де є похований Михайло Вербицький, ч. IV відбудеться в Яворові».
У 1990(?) році до 175-ї річниці від дня народження М. Вербицького в Дрогобичі відбулася наукова конференція, згодом (1992) вийшла ошатна книжка про святкування ювілею з публікацією 18-ти доповідей з цієї конференції.
У 1995 році яворівці на державному рівні відзначили 180-ту річницю від дня його народження: його ім'ям названо одну із вулиць та Яворівську школу мистецтв, споруджено єдиний у світі романтично окрилений пам'ятник у центрі міста.
Громада міста Яворова на Львівщині встановила Михайлові Вербицькому пам'ятник і назвала його іменем музичну школу та вулицю. Є вулиця його імені також у Львові.
24.08.2004 збудовано каплицю над могилами отців-парохів села Млини Михайла Вербицького та Олекси Величко (1892-2.12.1941) за ініціативи та під керівництвом Степана Лукашика. 12 квітня 2005 року за участю Президента України Віктора Ющенка каплицю-пантеон відкрито та освячено архиєпископом кир Іоаном (Мартиняком), Перемисько-Варшавським митрополитом за пароха о. протоієрея Богдана Степана.
Перемиський відділ Об'єднання українців у Польщі здійснив фонографічний проєкт «Сян»: запис на диск «Пісень о. Михайла Вербицького для чоловічих квартетів» вокальним ансамблем «КАЛОФОНІЯ» у складі семи учасників, які паралельно виконали збірку з 11 чотириголосних пісень для чоловічих хорів (1863) (10 на слова о. Івана Гушалевича і славень «Ще не вмерла Україна» на слова П. Чубинського). Окрім того, вони записали збірку «Дванадцять штироголосних піній на мужескії голоси» (1869) (з них 11 на слова Володимира Шашкевича і «На погибель» на слова Володимира Стебельського).
У селі Стрілки Львівської області іменем о. Михайла Вербицького названо місцеву опорну школу І–ІІІ ст.
У 2014 році Володимир Пилипович опублікував ноти Літургії о. М. Вебицького.
За ідеєю Львівського товариства «Надсяння» (голова — Володимир Середа) львів'яни вирішили встановити у Львові пам'ятник о. М. Вербицькому перед музичним училищем ім. Станіслава Людкевича. У червні 2013 року завершився Всеукраїнський конкурс на найкращу концептуальну ідею пам'ятника Михайлові Вербицькому, що був оголошений Львівським регіональним суспільно-культурним товариством «Надсяння». На конкурс надійшов 21 проект. Перемогу здобув проект творчого колективу скульпторів Андрія та Володимира Сухорських і архітектора Володимира Стасюка. Пам'ятник встановили 28 грудня 2015 року в Львові, у сквері на розі вулиць Бандери, Вербицького та Чупринки.
27 лютого 2015 року депутати Тернопільської міської ради прийняли рішення про присвоєння комунальній установі — музичній школі № 2 імені Михайла Вербицького.
З нагоди 200-ліття від дня народження композитора, 4 березня 2015 року, численні делегації з України взяли участь в урочистих заходах, проведених представниками української громади Польщі на цвинтарі в с. Млинах Підкарпатського воєводства, де поховано М. Вербицького, та в Перемишлі. Напередодні, 28 лютого, в с. Явірнику Руському Перемишльського повіту відкрили меморіальну таблицю на дзвіниці храму, в якому парохував о. Михайло.
20 травня 2016 року в Броварах з'явилась вулиця, названа на честь Михайла Вербицького.
15 грудня 2022 року у Органному залі Львова відкрили найбільший у світі класичний портрет українського композитора — автора музики українського Гімну Михайла Вербицького. Автором портрету є львівський художник Рахманін Гліб.
21 лютого 2023 р. міська рада перйменувала вулицю Зої Космодем'янської в Чернігові на вулицю Вербицьких та честь Михайла Вербицького та Миколи Вербицького-Антіоха.
У 2024 році у селі Стрілки встановили унікальний в Україні музичний парк ім. о. Михайла Вербицького з вуличними музичними інструментами (маримба, дзвони "Монах", трубчасті дзвони, ручний барабан "Дует", "Ехо") та арт-об'єктами (співоча лавочка, інтерактивна доріжка, що веде до меморіальної інсталяції) у рамках проєкту «БойкоМандри», що реалізується ГО «Магура» за підтримки Українського культурного фонду та Стрілківської сільської ради. 2 березня 2025 року з нагоди 210-ї річниці з Дня народження о. Михайла Вербицького музичний парк урочисто відкрили і посвятили. Очолював посвяту владика Григорій (Комар), єпископ-помічник Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ разом і греко-католицькими та православними священниками Стрілківської громади.
Також в рамках проєкту "БойкоМандри" створено короткометражне дослідницьке відео про о. Михайла Вербицького та історію написання Гімну України, рілс та видано брошуру "Локальні історії єдности українського народу. Стрілківська громада" (одна із трьох історій - ""Ще не вмерла Україна": історія духовної єдности українського народу").

## Світлини
- Парафіяльна церква батька у селі Явірник-Руський
- Могила Михайла Вербицького у Млинах
- Каплиця над могилою композитора
- Меморіальна дошка в Млинах
- Пам'ятник Михайлові Вербицькому в Яворові

title: Вербицький Михайло Михайлович

wikitext:
{{однофамільці|Вербицький}}
{{Музикант
| Ім'я                 = о. Михайло Вербицький
| Оригінал_імені       =
| Ключ                 =
| Лого                 =
| Зображення           = Mykhaylo Verbytsky.jpg
| Опис_зображення      = Автолітографія Т. Маєргофера, кін. 19 ст.
| Справжнє_ім'я        = Михайло Лев Вербицький
| Дата народження      = 04.03.1815
| Місце народження     = с. [[Явірник-Руський]], [[Королівство Галичини та Володимирії]], [[Австрійська імперія]]
| Дата смерті          = 07.12.1870
| Місце смерті         = с. [[Млини (Підкарпатське воєводство)|Млини]], [[Королівство Галичини та Володимирії]], [[Австро-Угорщина|Австро-Угорська імперія]]
| Роки                 =
| Країна               = {{AUTimp}}→{{AUT-HUN}}
| Національність       = [[українець]]
| Інструмент           = [[Гітара]]
| Релігія              = Греко-католик
| Професія             = [[композитор]], греко-католицький [[священик]], [[громадський діяч]], [[автор]] [[гімн України|гімну України]] «[[Ще не вмерла Україна]]».
| Жанр                 =
| Псевдонім            =
| Колектив             =
| Співробітництво      =
| Сайт                 =
}}
'''Миха́йло Лев Миха́йлович Верби́цький''' ([[4 березня]] [[1815]], с. [[Явірник-Руський]], [[Сяноцький округ]], [[Королівство Галичини та Володимирії]], [[Австрійська імперія]] (нині [[Бірча (гміна)|ґміна Бірча]], [[Перемишльський повіт]], [[Підкарпатське воєводство]], [[Польща]]) — [[7 грудня]] [[1870]], с. [[Млини (Підкарпатське воєводство)|Млини]], нині [[Радимно (гміна)|ґміна Радимно]], [[Перемишльський повіт]], [[Підкарпатське воєводство]]) — [[священник]] [[УГКЦ]], [[Україна|український]] [[композитор]], [[хор]]овий [[диригент]], актор, [[громадський діяч]], автор музики державного [[гімн України|гімну України]] [[Ще не вмерла Україна|«Ще не вмерла Україна»]].

Один із перших українських професійних композиторів у Галичині та зачинателів національної композиторської школи.<ref name=":3">{{Cite web|url=https://composer.ucoz.ua/publ/ukr_kompozytory/verbickij_mikhajlo/13-1-0-178|title=Вербицький, Михайло - сайт "Композитор"|website=composer.ucoz.ua|access-date=2024-09-24}}</ref>

== Життєпис ==
[[Файл:Ulucz Werbyckij 1.JPG|міні|ліворуч|200пкс|Таблиця в місці народження]]
Народився 4 березня 1815 року<ref name=":15">{{Cite web|url=http://ethnos.lemky.com/index.php?newsid=152|title=До Історії родоводу Михайла Вербицького » Етнографія|date=2012-02-02|website=web.archive.org|access-date=2024-10-16|archive-date=2012-02-02|archive-url=https://web.archive.org/web/20120202121113/http://ethnos.lemky.com/index.php?newsid=152|url-status=dead}}</ref> в родині греко-католицького священника, [[Деканат (католицька церква)|декана]] о. Михайла Андрія (тіточного брата єпископа [[Іван (Снігурський)|Івана (Снігурського)]]<ref name=":5">{{Cite web|url=https://www.lemko-olk.com/art15.php|title=Canadian Lemko Association (Lemko OLK), Toronto, Canada|website=www.lemko-olk.com|access-date=2024-09-25}}</ref>) та його дружини Пелагії (з Пацановських) у селі [[Явірник-Руський]] Бірчанського повіту на [[Надсяння|Надсянні]].

Його батько був парохом церкви [[Димитрій Солунський|св.влм. Димитрія]] у Явірнику Руському від 1806 до 1820 року.<ref name=":15" /> Матір Пелагія, донька Івана Пацановського, перемиського міщанина, походила з [[Перемишль|Перемишля]].

У Явірнику-Руському в родині Вербицьких народилося троє синів. Перший їх син Михайло Малахій (народжений 19 січня 1813 р.), помер у дворічному віці 3 березня 1815 року, а наступного дня, 4 березня, народився другий син, якого назвали також Михайлом, додавши йому друге ім'я Лев, третій син — Йосиф Володислав.

=== Шкільні роки у Перемишлі (1826–1833) ===
Коли йому виповнилося 10 років, помер батько, а мати, вдруге вийшовши заміж, ймовірно, у 1826 р., за одними даними, відмовилася від батьківських прав<ref name=":19"><nowiki>https://musical-world.com.ua/artists/verbyczkyj-myhajlo-myhajlovych/</nowiki></ref>, за іншими — її другий чоловік був проти проживання дітей з ними. Матір віддала Михайла і його молодшого брата Володислава під опіку їхнього далекого родича по батьківській лінії — [[Перемиська єпархія УГКЦ|перемиського]] [[Єпископ|владики]] [[Іван Снігурський|Івана Снігурського]] — одного з найяскравіших діячів [[УГКЦ]].

==== Гімназія (1826-1833) ====
У домашньому архіві Андрія Вербицького, праправнука Михайла Вербицького, зберігся атестат 12-літнього гімназиста Михайла за третій гімназійний клас (1826/27 н.р.), виданий 28 серпня 1827 р.<ref name=":14">{{Cite web|url=https://synod.ugcc.ua/data/myhaylo-verbytskyy-tvorets-muzyky-ukraynskogo-slavnya-14226/|title=Михайло Вербицький — творець музики українського славня|website=Синод Єпископів Української Греко-Католицької Церкви|language=uk|access-date=2024-10-15}}</ref><ref name=":32">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 10.</ref> Це була колишня єзуїтська шестикласна гімназія з латинською мовою викладання.<ref>{{Cite web|url=https://www.yumpu.com/xx/document/read/50359887/-apokryf-ruski|title=ÐÐ Ð¡Ð ÐÐÐÐÐÐÐÐ¢ÐÐ Ð¡Ð¯Ð ÐÐÐÐÐ - apokryf ruski|last=Yumpu.com|website=yumpu.com|pages=20-21, 90|language=xx|access-date=2024-10-17}}</ref><ref name=":20">{{Cite web|url=https://zaxid.net/mihaylo_verbitskiy_avtor_dvoh_gimniv_ta_gitarist_virtuoz_n1581139|title=Михайло Вербицький: автор двох гімнів та гітарист-віртуоз|last=Zaxid.net|date=2024-03-04|website=ZAXID.NET|language=uk|access-date=2024-10-17}}</ref>

==== Музична школа ====
[[1828]] року Владика Снігурський заснував при перемишльській катедрі ГКЦ хор, в якому співав Михайло Вербицький. Там він здобув ґрунтовну музичну освіту від кваліфікованого диригента й [[композитор]]а [[Алоїз Нанке|Алоїза Нанке]]<ref name="Е1">''Голодрига Ю.'' Його Бог обдарував… — С. 11.</ref><ref name=":19" />, який працював п'ять років мистецьким керівником.

Важливе значення для формування Вербицького як композитора мав репертуар перемишльського хору, в якому були твори австрійських класиків [[Йозеф Гайдн|Йозефа Гайдна]], [[Вольфганг Амадей Моцарт|Вольфганга Моцарта]], [[Людвіг ван Бетховен|Людвіга Бетховена]], італійського композитора [[Бальдассаре Ґалуппі|Буранелло Ґалуппі]], інших західно-європейських композиторів [[Даніель Обер|Даніеля Обера]], [[Карл Марія фон Вебер|Карла-Марії Вебера]],  [[Франц Петер Шуберт|Франца-Петера Шуберта]] й [[Джоаккіно Россіні|Джоакіно-Антоніо Россіні]], композиторів «золотої доби» української музики — [[Березовський Максим Созонтович|Максима Березовського]] та передусім [[Бортнянський Дмитро Степанович|Дмитра Бортнянського]], якого Вербицький називав «українським Моцартом».<ref name=":15" /><ref>https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 251</ref> Духовні концерти Дмитра Бортнянського найбільше вплинули на музику [[Західна Україна|Західної України]] та світогляд Вербицького зокрема.

Згодом навчався у Дяко-Учительському інституті.<ref>https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 108</ref>

=== Львівська семінарія (1833–1842) ===
У 1833 році вступив до [[Львівська духовна семінарія Святого Духа|Львівської греко-католицької духовної семінарії]].<ref name=":15" /><ref name=":12">{{Cite web|url=https://c/|title=НАЧАЛО НОТНОГО ПІНІЯ В ГАЛИЦКОЙ РУСИ (Воспомінанія старого священника)|last=Сінкевич|first=Іван|publisher=Іоанн Хр. Сѣнкевичъ. Начало нотного пѣнія в Галицкой Руси (Воспоминанія старого священника) // Бесѣда: Литературное приложение къ журналу «Страхопудъ», т. ІІ (1888/1, 2, 3, 4, 5, 6, ), с. 9–11, 19–21, 31–33, с. 45–47, с. 59–60, 69–70; передрук: Дух і ревність: Владика Снігурський та інші перемишляни / упоряд. Володимир Пилипович, нааук. ред. Олег Павлишин [=«Перемиська бібліотека» Перемиського відділу Об’єднання українців у Польщі, т. ІІ]. Перемишль – Львів 2002, с. 220–246|access-date=31 жовтня 2024|archive-date=2013-08-12|archive-url=https://web.archive.org/web/20130812155911/http://c/|url-status=dead}}</ref> Феодосій Стеблій вказує, що о. М. Вербицький навчався у Львівській духовній семінарії з 1836 по 1842 рр.<ref name=":24">https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 27.</ref> У 1836 році «виступив» із семінарії, продовжуючи навчатися у семінарії як екстерніст.<ref name=":12" />

У 1837 році Михайло Вербицький разом із семінаристами [[Мох Рудольф Іванович|Рудольфом Мохом]], [[Могильницький Антін Любич|Антіном Могильницьким]] та [[Устиянович Микола Леонтійович|Миколою Устияновичем]] поставили інсценізацію драми «Руське весілля» о. [[Лозинський Йосип Іванович|Йосипа Лозинського]].<ref name=":34">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 17.</ref>

У 1837 році одружився із австрійкою Йозефою-Барбарою Сенер, закінчивши другий курс богослов'я<ref name=":12" /><ref name=":35">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 18.</ref> (за помилковими іншими даними він одружився улітку 1838 року<ref name=":17">{{Cite web|url=https://synod.ugcc.ua/data/zhytteradisnyy-otets-o-myhaylo-verbytskyy-sogodni-ukrayntsi-vshanovuyut-spivavtora-natsionalnogo-gimnu-7510/|title=«Життєрадісний отець» о. Михайло Вербицький: сьогодні українці вшановують співавтора національного Гімну|website=Синод Єпископів Української Греко-Католицької Церкви|language=uk|access-date=2024-10-17}}</ref>). За прийнятим у 1837 році законом питомці 3-4 курсів позбавлялися права навчатися заочно та змушені були жити у семінарській бурсі, тому Михайло Вербицький, як чоловік сімейний, не міг залишатися у стінах семінарії.<ref name=":35" />

Аби вижити у Львові давав уроки гри на гітарі та інших інструментах, а також служив платним тенором у Львівській латинській кафедрі, працював басистом і регентом хору та викладав лекції музики у вірменському костелі (монастирі) Бенедиктинок у Львові.<ref name=":5" /><ref name=":12" /> Також працював при Львівській Ставропігії.<ref name=":24" />

У подружжя народилося двоє дітей. Старшою, ймовірно, була донька. 18 (або 19<ref name=":36">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 19.</ref>) січня 1839 р. народився син Іван-Володимир.<ref name=":36" /> Несподівано через кілька місяців після пологів дружина померла.<ref name=":17" />

У 1839 знову був прийнятий на 3-й курс семінарії<ref name=":12" />, але вже 21 вересня 1842 року протоколом ректорату № 201 за ряд провин його виключили з семінарії<ref name=":37">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 19-20.</ref> із формулюванням: «За куріння бакуну (тютюн) та недисциплінованість».<ref name=":0">{{Cite web|url=https://espreso.tv/article/2015/03/10/himn_i_liturhiya_svobody|title=Гімн. I. Літургія свободи|website=espreso.tv|language=uk|access-date=2024-09-23}}</ref>

В сучасних українських журналістських матеріалах розповсюджена неправдива інформація про те, що перший і другий рази Вербицького виганяли із семінарії "за веселі пісні, гру на гітарі, запізнення на ранкові молитви", а третій раз — через укладання шлюбу.<ref>{{Cite web |url=https://ukranews.com/ua/news/1067923-sogodni-narodyvsya-avtor-muzyky-do-gimnu-ukrayiny-myhajlo-verbytskyj-shho-vidomo-pro-kompozytora |title=Сьогодні народився автор музики до гімну України Михайло Вербицький. Що відомо про композитора {{!}} Українські Новини |date=2025-03-04 |website=ukranews.com |language=uk |access-date=2025-03-05}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://ukrpohliad.org/calendar/myhajlo-verbyczkyj-svyashhennyk-ugkcz-zachynatel-naczionalnoyi-kompozytorskoyi-shkoly-avtor-muzyky-derzhavnogo-gimnu-ukrayiny-210-rokiv-tomu.html |title=Михайло Вербицький - священник УГКЦ, зачинатель національної композиторської школи, автор музики державного гімну України (210 років тому) |last=Зенон |first=Боровець |date=2025-03-03 |website=Український погляд |language=uk |access-date=2025-03-05}}</ref> Деякі журналісти бездоказово пишуть про вагітність його дружини до шлюбу, не зважаючи на те, що немає жодних свідчень, які б це могли підтвердити.<ref>https://tvoemisto.tv/news/210_rokiv_tomu_narodyvsya_avtor_natsionalnogo_gimnu_ukrainy_173903.html</ref>

=== Диригент хору Ставропігії (1842–46) та Викладач нотного співу у Львівській семінарії (1844–46) ===
У 1842–43 роках працював диригентом хору Ставропігійського інституту.<ref name=":1">{{Cite web|url=https://www.biblioteka.uz.ua/vistavka/?presentation=70|title=Закарпатська Обласна Універсальна Наукова Бібліотека ім. Ф. Потушняка::Віртуальні виставки|website=www.biblioteka.uz.ua|access-date=2024-09-24}}</ref> З 1844–45 навчального року викладав нотний спів у Львівській семінарії.

=== Повернення до Перемишля (1846–1849) ===
Разом з дітьми у 1846 р. (за іншими даними — у 1845 р.<ref name=":17" />) він повернувся до Перемишля, де за сприяння Івана Снігурського дістав посаду кантеліста<ref name=":0" /> (нижчого урядовця<ref name=":1" /> або ж канцеляриста<ref name=":17" /><ref>https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 252</ref><ref name=":18">{{Cite web|url=http://kameniar.lnu.edu.ua/?p=4811|title=Modus Legendi: до ювілею Михайла Вербицького|last=admin|language=uk|access-date=2024-10-17}}</ref>) при [[Консисторія (католицизм)|консисторії]] Перемиського собору ([[Капітула|капітули]]) [[Крилошанин|крилошан]]: він дістав посаду вчителя курсів музики при консисторії місцевого собору.<ref name=":5" /><ref name=":18" /> А також навчав арифметики й каліграфії в дяко-учительському інституті.<ref name=":18" />

У другій половині [[1840-ві|1840-х]] років звернувся до релігійної музики. У цей період написав повну [[Літургія|Літургію]] для мішаного хору (1847), яка і сьогодні звучить у багатьох церквах Західної України. Окрім Літургії, він створює знамениту «[https://www.youtube.com/watch?v=n8wY2AW4wuA Ангел вопіяше]» та ін. церковні композиції.

Брав приватні уроки у славетного органіста і керівника хору латинської Перемиської катедри Франца Лоренца, на яких опанував науку композиції і тонкощі контрапункту.<ref name=":0" /> Співав у катедральному соборі, сам диригував чоловічим хором.

==== «Мир вам, браття, всім приносим» (1848) ====
У часі «[[Революції 1848—1849 років|Весни народів]]» 1848–1849 рр. написав музику на текст вірша о. [[Гушалевич Іван Миколайович|Івана Гушалевича]] «[[Мир вам, браття, всі приносим]]» (вірш «Мир русинам» був опублікований у збірці поета, виданій в Перемишлі влітку 1848 р.).<ref>Зелінський О. Перший галицько-український гимн та «невідомий» твір Михайла Вербицького // Musica Galiciana. Kultura muzyczna Galicji w kontekscie stosunkow polsko-ukrainskich (od doby piastowsko-ksigzecej do roku 1945). – Rzeszow: Wyd-wo Wyzszej Szkoly Pedagogicznej, 1999. – Т. 3. – S. 36–40.</ref><ref name=":19" /><ref name=":20" />

==== Співпраця з Коломийським театром (1848–1849) ====
На запрошення коломийського пароха о. [[Озаркевич Іван Григорович|Івана Озаркевича]] активно співпрацював у Коломийському театрі з 1848 р.<ref>https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 40.</ref> Наступного, 1849 р., він працював з «Коломийським товариством акторів під предводительством Ляйтнера» під час гастролей у Перемишлі, співпрацював із засновником та режисером театру Іваном Вітошинським.<ref name=":28">https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С.41.</ref>

==== Співпраця з аматорським театром у Перемишлі (1848–1849) ====
У 1849–51 роках активно співпрацював з аматорським театром<ref name=":3" /> (театральним товариством на чолі з пані Саар, дружиною окружного старости, сестри пізнішого президента Державної ради Франца Смольки<ref name=":28" />) у Перемишлі, який, заохочена прикладом Львова (та Коломиї, що започаткувала цей рух<ref name=":9">https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 252</ref>), заснувала патріотично налаштована молодь та інтеліґенція міста в листопаді 1848 року.<ref name=":7">https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 226.</ref><ref name=":25">https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 30.</ref> Михайло Вербицький став його музичним керівником і композитором, виступав також як актор-співак.<ref name=":18" />

Напередодні висвячення, ймовірно у 1848 вдовець одружився вдруге на Катерині Барон, доньці капітана цісарського війська Франциска та Анни Баронів<ref name=":6">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 33-34.</ref><ref>Метрична книга народжень греко-католицького віровизнання с. Завадів, Яворівського повіту, 1837–1870 рр. – ЦДІАЛ, Фонд 201, Опис 4а, Справа № 2035. – Арк. 62.</ref> (за іншими даними з Катериною Барон він одружився невдовзі після того, як вдруге залишив семінарію).

=== Душпастирська діяльність (1850–1870) ===
[[Файл:Młyny cerkiew.jpg|міні|ліворуч|270пкс|Церква в Млинах]]
У [[1850]] році закінчив семінарію та у віці 35 років отримав [[Хіротонія|ієрейські свячення]]<ref name=":21">https://www.facebook.com/photo.php?fbid=884459871734812&id=504269096420560&set=a.504425629738240</ref>. Був священником за внутрішнім покликом.<ref name=":12" />

Першою була парафія Різдва Пресвятої Богородиці в селі [[Завадів (Яворівський район)|Завадів]] [[Яворівський повіт|Яворівського району]] Львівської області з 1850 по 1852 роки. Проживав у будинку № 112.

В цей час у подружжя Вербицьких народилося двоє дітей: Марія (народилась у квітні 1850 року, померла 20.01.1852) та Михайло (народився 17.10.1851).<ref name=":6" />

2 травня 1852 року був переведений на [[Церква святої Параскеви (Залужжя)|парафію Святої Параскеви]] с. [[Залужжя (Яворівський район)|Залужжя]] Яворівського повіту, де служив адміністратором до 15 вересня 1853 року.<ref name=":23">https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 21-22.</ref>

З 1853 по 1856 рік був адміністратором каплиці [[Церква Святого Євстахія (Стрілки)|Св. Євстахія]] на горі в селі [[Стрілки|Стрілках]] [[Старосамбірський район|Старосамбірського району]] на Львівщині.

У 1855 році дістав призначення у село [[Млини (Перемишльська земля)|Млини]] (тоді [[Яворівський повіт|Яворівського повіту]]), де прожив решту свого життя. <ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 34.</ref>

У 1858 році померла дружина.

Як згадував [[Вахнянин Анатоль Климович|Анатоль Вахнянин]], о. Вербицький дуже часто навідувався до Перемишля із Млинів (39 км) і привозив свої твори, складені переважно для чоловічих голосів. Саме під його проводом і проводом о. Івана Лаврівського стала вільно розвиватися, окрім церковного співу, і «світська руська пісня». Завдяки цим двом священикам, Перемишль став містом, де уперше в Галичині проявився музичний феномен лідертафель — товариського співу у квартетах.<ref>https://www.apokryfruski.org/wp-content/uploads/2010/12/werbycki1_ca%C5%82o%C5%9B%C4%87.pdf С. 8.</ref>

==== Співпраця Львівським театром товариства «Руська бесіда» (з 1864) ====
З 1864-го року<ref name=":3" /> з відкриттям у Львові [[Руська Бесіда (театр)|театру товариства «Руська Бесіда»]], з яким композитор активно співпрацював від його заснування<ref name=":4">{{Cite web|url=https://svatovo.ws/s/verbickiy_2.html|title=Михайло Вербицький написав музику до Державного Гімну України (друга сторінка)|website=svatovo.ws|access-date=2024-09-25}}</ref>, знову звернувся до жанру [[Романс|співогри]].

На замовлення товариства Вербицький створив хорову композицію до «Заповіту» Тараса Шевченка.<ref name=":18" /> Для цього театру Вербицький написав побутову мелодраму «Підгіряни», одну з найпопулярніших п'єс композитора, згодом «В людях ангел, не жена, вдома з мужем сатана», «Сільські пленіпотенти», «Простачку» (ця оперета стала його останньою працею перед смертю<ref name=":15" />) та ін.

=== Останні роки життя ===
В останні роки життя композитор займався педагогічною діяльністю, писав статті, творив музику. Серед його учнів були священики-композитори [[Віктор Матюк]] і [[Порфирій Бажанський]].<ref name=":20" />

У 1868 році написав «Заповіт» на слова Т. Шевченка.

У 1869 році важко захворів, почав лікування. В лікарні написав церковні композиції «Іже Херувими», «Святий Боже», «Тебе поєм» та 2 латинські Служби Божі. Створив «12 чтиригласних пінія на мужескі голоси» на слова В. Шашкевича в стилі лідертафель.

Помер у селі [[Млини (Підкарпатське воєводство)|Млини]] від раку язика 7 грудня 1870 року у віці 55 років.

== Родина ==
Був двічі одруженим, двічі овдовів.

Перша дружина (одружилися у 1837 р.) — австрійка Барбара Сенер, померла через півтора року після одруження.

Син від першого шлюбу — [[Вербицький Іван Михайлович|Іван-Володимир]] (18.01.1839—1890), професор історії, вчитель гімназії у Львові<ref name=":5" />, викладач в Бережанській гімназії, професор німецької [[Бродівська гімназія|Бродівської гімназії]] (з 1874<ref name=":8">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 40-41.</ref>, викладав історію, географію і спів<ref>https://issuu.com/prosvitadnipro/docs/almanakh_unsoyuzu_na_1970 С. 67.</ref>), та її директор<ref>''Андрій Вербицький''. Творець державного гімну… С. 15.</ref>.

Друга дружина (одружилися, ймовірно, у 1848<ref name=":17" /><ref name=":6" />) — Катерина, донька капітана цісарського війська Франциска та Анни Баронів, померла передчасно у 1858 році.

Мали доньку Марію (померла 20.01.1852 у віці 1 року 9 місяців, похована у селі Завадові) та сина Михайла, що народився у Завадові.<ref name=":14" /><ref name=":6" />

Син від другого шлюбу — Михайло (17.10.1852—?), агроном на теренах, що тоді належали Росії.<ref>{{Cite news|url=https://www.radiosvoboda.org/a/26881139.html|title=Невідомі сторінки з життя автора українського гімну|last=Терещук|first=Галина|date=2015-03-04|language=uk|work=Радіо Свобода|access-date=2024-10-30}}</ref>

Внук Н. Вербицький був диригентом української гімназії у Львові. Виступав на святкуванні 120-ліття свого діда та відкриттю пам'ятника на його могилі у Млинах 17 червня 1934 року.<ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 24.</ref>

== Творча спадщина ==
Творча спадщина Михайла Вербицького належить до найцінніших надбань української культури. Композитор [[Людкевич Станіслав Пилипович|Станіслав Людкевич]] 1934 року відзначав: «Вербицький для нас є не тільки музикантом, а й також символом нашого національного відродження в Галичині».<ref name=":1" />

Він перший на теренах Галичини (в українській громаді) і Україні загалом звернувся до таких важливих жанрів європейської професійної творчості ХІХ ст., як [[кантата]], оркестрова [[увертюра]] (о. Вербицький називав її «симфонією»), співогра ([[водевіль]], [[оперета]]) хоровий цикл, [[романс]].<ref>https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 65.</ref>

Був засновником (разом з о. [[Лаврівський Іван Андрійович|Іваном Лаврівським]]) т.зв. «Перемиської школи», яка мала дуже сильний і помітний вплив на творчість усіх пізніших галицьких композиторів — В. Матюка, П. Бажанського, А. Вахнянина, І. Воробкевича, Й. Кишнакевича, а також авторів ХХ ст. — В. Барвінського, С. Людкевича, А. Кос-Анатольського, Р. Сімовича, Є. Козака та почасти М. Колеси.<ref>https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 59-60.</ref>

До Другої світової війни твори Вербицького становили основу репертуару західноукраїнських виконавських колективів. Його музика звучала практично на кожному концерті чи святковому вечорі того періоду.<ref name=":1" />

Більшість відомих з літератури рукописів музичних творів о. Вербицького збереглися, окрім кількох рукописів з музикою до п'єс, що загинули у Празі 1945 р. після арешту совєтами дружини [[Нижанківський Нестор Остапович|Нестора Нижанківського]].<ref>https://www.apokryfruski.org/wp-content/uploads/2010/12/werbycki1_ca%C5%82o%C5%9B%C4%87.pdf С. 13.</ref>

=== Основоположник гітарної музики та гітарної літератури ===
Вважається, що саме він запровадив моду на гітару в Галичині. До того ж його вважають і основоположником гітарної літератури.<ref name=":17" /> До нашого часу збереглося створене ним «Поученіє Хітари ведле Михайла Вербицького» для початківців, яке стало першим таким посібником в Україні.<ref name=":19" />

На сьогодні єдиним збереженим свідченням гітарного стилю композитора є рукописна збірка «Guitarre № 16» Михайла Вербицького, яка складається з 32 п'єс, серед них — 14 інструментальних мініатюр: марші, мазурки, польки, галопи, козачки, чардаші та великі віртуозні твори.<ref name=":18" /> Цей зошит зберігся у рукописах Наукової бібліотеки України.<ref name=":17" />

=== Церковні хорові твори ===
Найбільшу, найважливішу частину творчої спадщини композитора складають хорова музика. Церковні твори (Літургія, пісні на канонічні тексти) позначені впливом [[Бортнянський Дмитро Степанович|Дмитра Бортнянського]], відрізняються ліричністю.<ref name=":3" />

Хорові твори він писав протягом усього свого життя.<ref name=":18" /> Почесне місце серед них посідають духовні композиції — Служба Божа для змішаного хору (1847<ref name=":19" />), Літургійні композиції «Єдинородний Сине», «Святий Боже», велично-пафосне «Алилуя» (в народі його називають «козацьким»), «Отче наш», причасний «Хваліте Господа з небес», «[https://www.youtube.com/watch?v=n8wY2AW4wuA Ангел воспіяше]», які стали шедевральними, вельми збагативши українську церковну музику своєю наспівністю, теплом, щирістю вислову.<ref name=":11">https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 254</ref><ref name=":15" />

У 1860-х написав знамениту Літургію, яку вперше виконали семінаристи на Покрову 14 жовтня 1865 року у Соборі св. Юра.<ref name=":26">{{Cite book
|url=https://www.academia.edu/41173179/Михайло_Вербицький_Симфонії_Symphonies_by_Mykhaylo_Verbytsky
|title=Михайло Вербицький Симфонії Symphonies by Mykhaylo Verbytsky |last=Назар-Шевчук
|first=Лілія
|date=2018-01-01
}}</ref>

У 1869 році, вже в лікарні, він скомпонував “Іже херувими”, “Святий Боже”, “Тобі поєм” та склав музику з акордами для двох латинських Служб Божих.<ref name=":5" />

=== Світські хорові твори ===
Чи не найбільшу популярність принесли о. Вербицькому світські чоловічі хори [[А капела|a cappella]].<ref name=":0" />

==== Кантата «Завіщаніє» («Заповіт») ====
Вербицький був першим з галицьких композиторів, що звернув увагу на вірші Тараса Шевченка.<ref name=":5" /><ref name=":18" />

Кантата «Заповіт» написана в 1868 році і була вперше виконана 15 березня того ж року на Шевченківському вечорі (святі-концерті) у Львові разом із «Заповітом» тоді ще молодого М. Лисенка.<ref name=":26"/>

=== Театральна спадщина ===
Вербицький є автором перших в українській музиці симфоній (увертюр).<ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 7.</ref>

За своє життя написав музику до понад 20-и театральних вистав<ref name=":21" /> ([[Зіновій Лисько|Зеновій Лисько]] згадує про понад 30 п'єс, музику до яких написав о. М. Вербицький<ref name=":27">{{Cite web|url=https://mus.art.co.ua/pidhiriany-povertaiutsia-na-stsenu/|title=«Підгіряни» повертаються на сцену|last=Golynska|first=Olga|date=2023-04-22|website=МУЗИКА|language=uk|access-date=2024-10-18}}</ref>), 12 оркестрових рапсодій, 8 симфонічних увертюр, три хори, два полонези й музику до близько 20 драматичних вистав.<ref name=":17" />

==== Мелодрама «Підгіряни» (1864) ====
Центральне місце посідає мелодрама «Підгіряни» на лібретто о. [[Гушалевич Іван Миколайович|Івана Гушалевича]] (1864)<ref name=":3" /> — один з найталановитіших театральних праць Вербицького.<ref name=":4" />

Театральні оглядачі зауважують, що мелодрама «Підгірняни» отця [[Гушалевич Іван Миколайович|Івана Гушалевича]] (1823-1903), прем’єра якої відбулася 27 квітня 1865 р., завдячує успіхом головним чином завдяки талановитій музиці Михайла Вербицького.

==== Симфонії ====
Для симфонічної оркестри, яку Вербицький назвав «Симфоніями», від написав одинадцять творів типу увертюр у вигляді вступів до балетних, оперних та концертно-симфонічних і драматичних п'єс і театральних творів, як також два полонези та кілька вальсових музичних варіяцій.

=== Гімн України ===
Дата створення пісні «[[Ще не вмерла Україна]]» залишається наразі дискусійною. Тривалий час вважалося, що вона була створена у 1862—1863 рр., але без відповідних наукових аргументів.<ref name=":19" />

Вперше антиімперський вірш [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]] був опублікований на [[Галичина|Галичині]] у грудневому числі часопису «[[Мета (часопис, 1863)|Мета]]» за 1863 рік (№ 4, с. 271-272), який фактично вийшов близько [[15 січня]] [[1864]] року.<ref name=":2">{{Cite web|url=https://www.pisni.org.ua/persons/184.html|title=Михайло Вербицький - пісні, біографія - Українські пісні|website=www.pisni.org.ua|language=uk|access-date=2024-09-24}}</ref> Цей вірш відкривав добірку вміщених тут поезій Тараса Шевченка — «Сидячи в неволі» («Лічу в неволі»), «Мені однаково», «Н. Костомарову» («Веселое сонечко ховалось»), «Завіщанє» («Заповіт»). Тож не дивно, що «Ще не вмерла Україна», набувши великої популярності серед свідомої молоді Галичини, довгі роки (до 1885 р.) сприймалася галицьким середовищем, як твір Великого Кобзаря.<ref name=":4" />

Однак О. Зелінський довів, що музику до вірша «Ще не вмерла Україна» о. Вербицький написав не пізніше 14 червня 1863 року. Сам текст у 1863 році у Галичину привіз українофіл польського походження [[Павлин Свенціцький|Павлин Свєнціцький]]. Згодом, ймовірно, через [[катехит|катехита]] Перемиської семінарії о. Юстина Желехівського, текст потрапляє до його друга Михайла Вербицького, який фанатично любив Шевченка і мріяв написати музику до всіх його віршів.<ref>Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 50-51.</ref><ref name=":18" />

До наших днів дійшов автограф пісні «Ще не вмерла Україна», написаної Вербицьким для голосу («[[Романс|солоспіву]]») в супроводі гітари. Він зберігається у відділі рукописів Львівської Наукової бібліотеки ім. В. Стефаника (фонд Якубовича, № 10, п.1).<ref name=":4" />

Вперше о. Михайло Вербицький сам виконав її на сходинах (зібранні) студентської організації «Громада» у музейній залі Духовної гімназії в Перемишлі.<ref name=":10">Котовська О., Папірник Г. У музиці молитви до Господа полину. Невідоме з життя о. Михайла Вербицького. Львів, 2015. С. 52</ref> Ректор семінарії о. [[Гинилевич Григорій|Григорій Гинилевич]], захоплений почутим, наполегливо рекомендував семінаристам поширювати цей твір серед прочан (а перепис — серед інших «Громад» Галичини<ref name=":10" />), а о. Вербицького попросив зробити зі солоспіву хоровий варіант.<ref name=":18" /> Незабаром була оприлюднена авторська версія для хорового виконання.

Урочисто вперше цей хоровий твір виконали в Перемишлі в день празника Св. Івана Хрестителя 1 липня 1864 року.<ref name=":16">https://web.archive.org/web/20120402151400/http://ethnos.lemky.com/2006/03/24/verbytsckyi.html</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/hrom.nv/posts/pfbid0Dxg16vwceWKKxPPSXAzVDyHgnehBYP5RU1heF2ReoYYAXbCJzajhgTFgPAL2HECdl |title=Що не так на цій картинці? |last=Гром |first=Наталія |date=10 березня 2025}}</ref>

Відкриття Українського театру у Львові 25 грудня 1864 року постановкою оперети Карла Гейнца (Кароля Гейнча<ref name=":22">{{Cite web|url=https://svatovo.ws/gerb_ukrainy_gimn_2.html#google_vignette|title=Державний Гімн України (скачати)|website=svatovo.ws|access-date=2024-10-17}}</ref> або Гайнча (1820—1860), власне його україномовна «комедія-опера» називалася «Поворот запорожців з Трапезунда», опублікована 1842 р. в Києві<ref name=":22" />) «Запорожці» розпочалось із виконання «Ще не вмерла Україна»<ref name=":18" /> (у виставі перший рядок було змінено на «Ще не вмерло Запорожжя»<ref name=":22" />), тому деякі джерела вказують, що саме тоді широка громадськість уперше познайомилася з піснею.<ref name=":13">https://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/9937/file.pdf с. 256.</ref>

Однак зазвичай стверджують, що перше виконання твору «[[Ще не вмерла Україна]]» як [[Гімн України|Гімну]] відбулося 10 березня (26 лютого за старим стилем) 1865 року в [[Перемишль|Перемишлі]] як завершальний номер концерту, присвяченому [[Тарас Шевченко|Тарасові Шевченку]], диригував [[Вахнянин Анатоль Климович|Анатоль Вахнянин]], який, ще будучи на той час головою перемиського студентського клюбу, зорганізував цей концерт в залі дому, що мав назву “Під Провидінням” і був власністю єпископської консисторії<ref name=":5" /> (поки українці Перемишля ще не збудували свого народного дому, вони часто винаймали актову залу цього будинку для святкових заходів<ref name=":20" />). Ймовірно так стверджують через те, що збереглася перша згадка про його хорове виконання у львівській газеті «Слово», у якій анонімний автор інформував про Шевченківський вечір, що відбувся 26 лютого 1865 р. в Перемишлі й завершувався піснею «Ще не вмерла Україна».<ref name=":18" />

У Львові пісню «Ще не вмерла Україна» вперше у хоровому опрацюванні виконали на концерті, присвяченому відкриттю українського театру в новозбудованому «Народному домі».<ref name=":15" /> У 1869 р. на вечорі пам'яті Тараса Шевченка у Львові її виконали на концерті, який відбувся в міській Стрільниці на вул. Курковій (нині вул. Лисенка, 23 А, Музей національно-визвольної боротьби України).<ref>https://religio.org.ua/public/site/files/verbytskyi.pdf С. 26.</ref>

За музичним стилем пісня-хор М. Вербицького є типовим зразком ранньоромантичної творчості, де класичне гомофонне чотириголосся, чітка мажоро-мінорна система органічно поєднуються з національними мелодичними елементами та властивими для українських фольклорних наспівів, старовинних кантів і псалмів інтонаціями, кадансами, ліризованими мелодичними зворотами. Все разом надає музиці піднесено врочистого і водночас щирого, задушевного характеру.<ref name=":4" />

Сприймання твору Вербицького як народного гімну підтверджує і перша його публікація з 1885 р. у збірнику «Кобзар»: хор уміщено в початковому розділі поряд з іншими патріотичними піснями на зразок гімнів («Мир вам, браття», «Щасть нам. Боже» тощо).

У 1891 р. отець-композитор [[Нижанківський Остап Йосипович|Остап Нижанківський]] уклав збірник "Слов'янські гимни" ("В'язанка"), де вперше назвав "Ще не вмерла Україна" "гимном русько-українським".

Вірш «Ще не вмерла Україна» був вперше друкований (з огляду на царську цензуру в підросійській частині України) аж у 1906 році.<ref name=":5" />

Інтенсивне поширення пісні «Ще не вмерла Україна» в різних національно-визвольних осередках, у тому й серед Січових Стрільців, привело до затвердження її у 1918 р. Українською Народною Республікою як державного гімну (хоча інші джерела стверджують, що офіційного затвердження не було; вперше офіційний статус державного гімну вона отримала у 1939 році на Соймі Карпатської України) і повторення цього акту у наш час, коли Україна знову здобула свою назалежність і державність.<ref name=":13" /><ref name=":5" />

Хоч мелодію «Ще не вмерла Україна» пробували аранжувати на свій лад різні українські композитори, все таке, вона до сьогодні виконується в порівнянні з оріґіналом Вербицького з невеличкими змінами.<ref name=":5" />

=== Список творів ===
{{2 стовпці}}
'''Оперети, водевілі, мелодрами, музика до історичних п'єс:'''
* «Верховинці», лібр. [[Устиянович Микола Леонтійович|М. Устияновича]] за п'єсою [[Коженьовський Юзеф|Ю. Коженьовського]] «Karpaccy górale» у 2-х діях
* «Козак і охотник», переробка І. Вітошинського п'єси А. Коцебу «Kozak und Freiwilliges»
* «Жовнір-чарівник», за водевілем [[Котляревський Іван Петрович|І. Котляревського]] «[[Москаль-чарівник]]», в 1-й дії
* «Запропащений котик», в 1-й дії
* «Гриць Мазниця», переробка [[Наумович Іван Григорович|І. Наумовича]] комедії [[Мольєр|Ж. Б. Мольєра]] «Georg Danden»
* «Проциха, або Поллета часом придасться», комедіо-опера у 3-х діях, переробка Ю.Желехівського з польс. п'єси І.Танського «Plotka się czasem przyda» (всі 1849)
* «Підгіряни», лібр. [[Гушалевич Іван Миколайович|І. Гушалевича]], в 3-х діях (1864, надруковано фортепіано переклад В. Матюка, 1877)
* «Школяр на мандрівці», переробка В.Лозинським (Лозовським) польс. п'єси «Przyblęda» («Приблуда»)
* «Галя», переробка В.Лозинським (Лозовським) франц. п'єси «Ketty», в 2-х діях
* «В людях ангел не жона, вдома з мужом сатана», переробка з франц., в 3-х діях
* «13-й жених, або Мрії перед весіллям», переробка з нім., в 1-й дії
* «Не до любви» («Не до любові»), лібр. К. Шаповала, в 2-х діях
* «Буанаротті, або застиджена зависть», комедіо-драма [[Якимович Гнат|Г. Якимовича]] в 3-х діях
* «Федько Острожський», п'єса [[Огоновський Омелян Михайлович|О. Огоновського]] в 5-и діях
* «Настя», драма [[Ільницький Василь Степанович|В. Ільницького]], в 1-й дії (всі 1866)
* «Сільські пленіпотенти», лібр. І. Гушалевича, в 3-х діях (1867—69, прем'єра 1879)
* «От тобі і скарб», п'єса [[Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович|Г. Квітки-Основ'яненка]], в 1-й дії (1867)
* «Чорноморський побит на Кубані», п'єса [[Кухаренко Яків Герасимович|Я. Кухаренка]], в 3-х діях (1867)
* «Рожа», переробка з франц., в 1-й дії
* «І гроші нінащо, як розум ледащо», переробка з франц. (1867)
* «Простачка», в 1-й дії (1870)
* «Вузькі черевики», переробка з франц. А. Стечинського, в 1-й дії (1867—69)
'''Симфонії-увертюри:'''
* Ре мажор (№ 1), вступ до «Верховинців» (1848—50)
* Соль мажор
* До мажор — ля мінор — До мажор (1848—50, копія під заголовком «Симфонія II»)
* ля мінор — мі мінор — Ля мажор (1848—50, III А)
* Сі-бемоль мажор — Соль мажор (1863, № 4)
* мі мінор — Соль мажор (1865, № 5)
* соль мінор — Mi-бемоль мажор [1865, копія під заголовком «VI симфонія» опубл. за ред. Д. Січинського у видавництві «Станіславського Бояна» (див. "Боян Станіславський'), 1905]
* фа мінор — Фа мажор (1865, в автографі назв. «Симфонія VI)
* ля мінор — Ля мажор (1865, № 7)
* увертюри до оперет „Не до любові“ (1866), «Чорноморський побит» (1867), «Простачка» (1870)
* Полонези Мі мажор, До мажор (1849, антракт до «Верховинців»), варіації, марші, вальси для гітари
'''Церковні хори:'''
* Літургія для мішаного хору (1847), варіант для чоловічого хору (1865)
* зб. «Духовні твори». — К., 2004
* рукоп. копії — «Ангел вопіяше»
* «Буди ім'я Господнє»
* «Милость мира»
* «Тебе поєм»
* «Отче наш» — для мішаного хору (надруковано у зб.: Кипріян І. Партитура співів церковних і світських. — Перемишль, 1882)
* «Вічная пам'ять»
* «Господи, помилуй» — для чоловічого хору (надруковано у зб.: Похоронні пісні. — Л., 1912)
* «Єдин Свят — хваліте!“ — для мішаного хору (надруковано у зб.: Охримович і. Літургійні пісні. — Л., 1927, зош. 25, ч. 6): «Христос воскрес» (т. зв. «Велике», надруковано у зб.: Пісні церковні з різних авторів, переложені на женьський хор о. Виктором Матюком. — Л., 1894)
* «Тебе поєм»
* «Христос воскрес» — для чоловічого хору (автографи)
'''Чоловічі хори a cappella'''
* на сл. В. Шашкевича — «Заспів» («Ой ви, мої співаночки», опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник. — Л., 1882, Кобзар. — Л» 1885)
* «Лілея-воля»
* «На пароході»
* «Прощанє» («Квіти мої веснянії», опубл. там само)
* «Сиві очі» (опубл. у перекладенні на міш. хор у зб.: Боян. — Л., 1884, Кобзар)
* «Бувало, а нині» («Малим бувало я сідаю», автограф, 1869)
* «Думка» («Ой зазуле, зазуленько», опубл. у зб.: Вербицький М. Чотириголосник)
* «Жаль» («Коб мої рани знали», опубл. у названих зб.: Боян, Кобзар)
* «Нинішня пісня» (опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник)
* «Цвітка молить» («Раз мотилька голубила», опубл. у зб.: Кобзар)
* «Сльози» («У зеленім бірку соловій заводить»)
* «Весна»
* на сл. І. Гушалевича — «Вдовець» («Возьму я си сопілоньку», опубл. у зб.: Кобзар)
* «До зорі» (там само)
* «Згадка» (там само)
* «Куди ти пливеш»
* «Похорони»
* «Хто за нами, Бог за ним»
* жовнірський цикл: 1-а ч. — «Бувай здорова» («Ах, вже остання хвиля розлуки»)
* 2-а ч. — «Бог милосердний»
* 3-я ч. — «Битва»
* 4-а ч. — «По битві» («Все утихло»)
* на сл. інших авторів — «На погибель» («Дай, дівчино нам шампана» (на сл. В. Стебельського, автограф 1869, опубл. у зб.: Вербицький М. Чотиригласник)
* «Поклін» («Гей на горі на високій», на сл. Ю. Федьковича, 1866, опубліковано у зб.: Боян)
* «Ще не вмерла Україна» (на сл. П. Чубинського, опубл. у зб.: Кобзар)
* «Завіщанє» («Заповіт», на сл. Т. Шевченка, для подвійного хору, соло і супр. орк., 1868, опубл. у Львові 1877 із супроводом фортепіано)
'''Солоспіви, вокальні ансамблі'''
* «Плач вдовиці», на сл. Ант. Лужецького, з супроводом фортепіано (опубл.: Плач вдовиці. — Перемишль, 1853, авторство сумнівне)
* «Отдайте мі покой душі»
* «Погулянка» («Ой дана, моя дана»)
* «Щасливий супруг» (всі 3 із супроводом гітари, автографи у рукоп. зб.: Quitarre, № 16)
* «Не чужого ми бажаєм», сл. В. Шашкевича, дует для тенора й баритона із супроводом фортепіано (опубл. у вид.: Бібліотека музикальна. — Л., 1886. — Вип. 6).
</div>

==== Дискографія ====

* Михаилъ Зазулакъ (Michael Zazulak). Альбом «Вже воскресла Україна / Марселєза». Видавець, каталожний номер: Viktor – 72509-A, 72509-B. Матричні номери: B-23431, B-22830. Рік видання – (1919). Джерело – The Library of Congress (loc.gov).<ref>{{Cite web|url=http://www.ukrmusic.org/plativky-78-ob-hv/viktor/myhajlo-zazulyak-vzhe-voskresla-ukrajina-marseleza.html|title=Михайло Зазуляк – Вже воскресла Україна / Марселєза - Українська музика та звукозапис|date=2015-04-18|website=web.archive.org|access-date=2024-10-24|archive-date=2015-04-18|archive-url=https://web.archive.org/web/20150418183352/http://www.ukrmusic.org/plativky-78-ob-hv/viktor/myhajlo-zazulyak-vzhe-voskresla-ukrajina-marseleza.html|url-status=dead}}</ref>
* У квітні 1934 р. львівський хор «Сурма» під диригуванням Івана Охримовича для варшавської фірми Syrena Record (число платівки 9232) серед «50 що найкращих українських пісень» записав пісню М. Вербицького «Раз мотилька голубила» (до вірша В. Шашкевича "Цвітка молить») у музичній редакції С. Людкевича.<ref>Катальоґ українських кружків “Сирена Елєктро”. [Львів 1938]. С. 6.</ref><ref>https://www.apokryfruski.org/wp-content/uploads/2010/12/werbycki1_ca%C5%82o%C5%9B%C4%87.pdf С. 15.</ref>
* CD Михайло Вербицький. Духовні твори.— К.: Кам. хор «Київ», 2004.
* [https://www.youtube.com/watch?v=1Qpm_5apmCM&list=PLZhg8jgc7l6vcsWn0pw4D9SVBkBJfK_TS Пісні для чоловічих квартетів]. Виконує Вокальний ансамбль Kalophonia. 4.03.2019. Youtube.<ref>{{Citation|title="На погибель" о.Михайло Вербицький|url=https://www.youtube.com/watch?v=1Qpm_5apmCM&list=PLZhg8jgc7l6vcsWn0pw4D9SVBkBJfK_TS|date=2019-03-04|accessdate=2024-09-24|last=Вокальний ансамбль Kalophonia}}</ref>
* [https://www.youtube.com/watch?v=56vhojh8zBw&list=PLaRZHnolr4oCJsJtIbltp6OC7gR4V5kMa&index=9 М. Вербицький]. Валерій Георгіян. 19.06.2015. Youtube.<ref>{{Citation|title=М. Вербицький «Ще не вмерла Україна»|url=https://www.youtube.com/watch?v=56vhojh8zBw&list=PLaRZHnolr4oCJsJtIbltp6OC7gR4V5kMa&index=9|date=2015-06-17|accessdate=2024-09-24|last=Валерій Георгіян}}</ref>

== Вшанування пам'яті ==
[[Файл:Stamp of Ukraine s1424 (1).jpg|міні|[[Знаки_поштової_оплати_України_2015|Поштова марка]] [[Укрпошта|Укрпошти]], [[2015]]]]
Могила о. Вербицького знаходиться у с. [[Млини (Підкарпатське воєводство)|Млини]], поряд із кордоном (сьогодні територія належить Польщі) біля старовинної дерев'яної церкви Покрови Пречистої Богородиці, збудованої у 1740-му році (гарно відреставрована, нині служить храмом місцевим римо-католикам).

У двадцятих роках о. М.Вербицькому на його могилі поставлено пам'ятник, який у своїй верхній частині по боках нагадував два нерозквітлі бутони, які символізували, видно, що не до кінця розквітнув талант композитора. На цементній оправі пам’ятника вибито прізвище і роки життя Михайла Вербицького. Згодом дописали: «Автору гімну України».<ref name=":16" />

У 50-ту річницю смерті о. Вербицького у 1920 році згадують очевидці, що трудно було знайти зарослу травою могилу на цвинтарі в Млинах. Та й на передодні 65-ої річниці смерті Композитора ледве спромоглись львівські культурно-співацькі групи та організації поставити на гробі скромний пам'ятник. [[Людкевич Станіслав Пилипович|Станіслав Людкевич]] назвав ці два факти аномалією.<ref name=":5" />

Святкування 120-ліття М. Вербицького у Яворові відбулося 17 червня 1934 року. Це, по суті, за 9 місяців до справжньої дати його народження, і очевидно було зумовлено необхідністю об'єднати урочистості з нагоди відкриття надмогильного пам'ятника М.Вербицькому у Млинах разом з відзначенням 120-ліття від дня його народження. Це був, мабуть, єдиний правильний вихід у тодішніх історичних умовах і конкретній політичній ситуації в Польщі, коли тогочасна влада дуже неохоче йшла на дозвіл влаштування українцями масштабних багатолюдних національних свят. Про це свідчить відтягування польськими урядовцями офіційного відкриття ("торжественного відслонення")  пам'ятника, збудованого на кошти членів Студентського хорового товариства «Бандурист», який був встановлений на могилі ще 1931 року.<ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 23.</ref>
[[Файл:Надгробок на могилі о. Михайла Вербицького у селі Млини - The tombstone at the grave of Fr. Mykhailo Verbytskyi in the village of Mlyny.jpg|альт=Надгробок на могилі о. Михайла Вербицького у селі Млини|міні|'''Надгробок на могилі о. Михайла Вербицького у селі Млини.''']]
17 червня 1934 року, заходами академічного хору «Бандурист» у Львові відслонено великий нагробник у Млинах на праху спочилого о. Вербицького. Зійшлось біля 5,000 громадян Яворівського повіту, бо місцева польська поліція не дозволила на більш численний приїзд людей. Зібрані співали разом із священиками заупокійні пісні обробки покійного та почули кілька гарних промов від д-ра Нестора Нижанківського, студента Миколи Дужого та самого війта села Млинів.<ref name=":5" />

У 1934 році, з нагоди ювілею о. М. Вербицького, на Яворівщині відбулися урочистості, які висвітлював часопис «Українське слово»: «Свято складатиметься з 4-ох частей: Богослужіння під голим небом, панахида на могилі М. Вербицького, проповідь і відслонення пам'ятника. Співає хор „Бандуриста“ зі Львова. Академія з промовою делегата „Бандуриста“ — п. М.  Дужого, представника села Млинів, представника селянства з повіту й представника повітових установ Яворова. Співатимуть хори — „Бандуриста“ і „Бандуриста“ зі Львова, „Бояна“ з Яворова, звучатиме музичне тріо і реферат др. Ст. Людкевича про музичну творчість Михайла Вербицького. Части І, ІІ, ІІІ відбудуться в Млинах Яворівського повіту, де є похований Михайло Вербицький, ч. IV відбудеться в Яворові».<ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 23-24.</ref>

У 1990(?) році до 175-ї річниці від дня народження М. Вербицького в [[Дрогобич|Дрогобичі]] відбулася наукова конференція, згодом (1992) вийшла ошатна книжка про святкування ювілею з публікацією 18-ти доповідей з цієї конференції.<ref>https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 25.</ref>

У 1995 році яворівці на державному рівні відзначили 180-ту річницю від дня його народження: його ім'ям названо одну із вулиць та Яворівську школу мистецтв, споруджено єдиний у світі романтично окрилений пам'ятник у центрі міста.

Громада міста Яворова на Львівщині встановила Михайлові Вербицькому пам'ятник і назвала його іменем музичну школу та вулицю. Є вулиця його імені також у Львові.
[[Файл:Каплиця над могилою о. Михайла Вербицького у Млинах (Польща) - The chapel above the grave of Fr. Mykhailo Verbytskyi in Mlyny (Poland).jpg|альт=Каплиця над могилою о. Михайла Вербицького у Млинах (Польща)|міні|'''Каплиця над могилою о. Михайла Вербицького у Млинах (Польща).''']]
24.08.2004 збудовано каплицю над могилами отців-парохів села Млини Михайла Вербицького та Олекси Величко (1892-2.12.1941) за ініціативи та під керівництвом [[Лукашик Степан Іванович|Степана Лукашика]]. 12 квітня 2005 року за участю Президента України [[Ющенко Віктор Андрійович|Віктора Ющенка]] каплицю-пантеон відкрито та освячено архиєпископом кир [[Іван (Мартиняк)|Іоаном (Мартиняком)]], Перемисько-Варшавським митрополитом за пароха о. протоієрея Богдана Степана.

Перемиський відділ Об'єднання українців у Польщі здійснив фонографічний проєкт «Сян»: запис на диск «Пісень о. Михайла Вербицького для чоловічих квартетів» вокальним ансамблем «КАЛОФОНІЯ» у складі семи учасників, які паралельно виконали збірку з 11 чотириголосних пісень для чоловічих хорів (1863) (10 на слова о. Івана Гушалевича і славень «Ще не вмерла Україна» на слова П. Чубинського). Окрім того, вони записали збірку «Дванадцять штироголосних піній на мужескії голоси» (1869) (з них 11 на слова Володимира Шашкевича і «На погибель» на слова Володимира Стебельського).<ref name=":39">https://sm.etnolog.org.ua/download/pdf/sm_2015_3.pdf С. 27.</ref>

У селі [[Стрілки (Самбірський район)|Стрілки]] Львівської області іменем о. Михайла Вербицького названо місцеву опорну школу І–ІІІ ст.

У 2014 році Володимир Пилипович опублікував ноти Літургії о. М. Вебицького.<ref name=":39" />

За ідеєю Львівського товариства «Надсяння» (голова — Володимир Середа) львів'яни вирішили встановити у Львові пам'ятник о. М. Вербицькому перед музичним училищем ім. Станіслава Людкевича. У червні [[2013]] року завершився Всеукраїнський конкурс на найкращу концептуальну ідею пам'ятника Михайлові Вербицькому, що був оголошений Львівським регіональним суспільно-культурним товариством «Надсяння». На конкурс надійшов 21 проект. Перемогу здобув проект творчого колективу скульпторів [[Сухорський Андрій Петрович|Андрія]] та Володимира Сухорських і архітектора Володимира Стасюка<ref>{{Cite web|url=http://www.day.kiev.ua/uk/news/220613-u-lvovi-vstanovlyat-pamyatnik-avtorovi-melodiyi-derzhavnogo-gimnu|title=У Львові встановлять пам'ятник авторові мелодії державного гімну. // День. 22 червня 2013.|archive-url=https://web.archive.org/web/20130626064738/http://www.day.kiev.ua/uk/news/220613-u-lvovi-vstanovlyat-pamyatnik-avtorovi-melodiyi-derzhavnogo-gimnu|archive-date=26 червня 2013|accessdate=23 червня 2013}}</ref>. Пам'ятник встановили [[28 грудня]] [[2015]] року в Львові, у сквері на розі вулиць [[Вулиця Бандери (Львів)|Бандери]], [[Вулиця Вербицького (Львів)|Вербицького]] та [[Вулиця Генерала Чупринки (Львів)|Чупринки]]<ref name=":19" /><ref name=":39" /><ref>{{Cite web|url=http://zbruc.eu/node/45587|title=На благодійні кошти відкрили пам'ятник автору музики державного гімну Михайлові Вербицькому. // Zbruch, 28.12.2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20160307055024/http://zbruc.eu/node/45587|archive-date=7 березня 2016|accessdate=29 лютого 2016}}</ref>.

27 лютого [[2015 у Тернополі|2015]] року депутати [[Тернопільська міська рада|Тернопільської міської ради]] прийняли рішення про присвоєння комунальній установі — [[Тернопільська музична школа № 2 імені Михайла Вербицького|музичній школі № 2 імені Михайла Вербицького]]<ref>[http://rada.te.ua/novyny/33695.html Тернопільській музичній школі № 2 присвоєно ім'я Михайла Вербицького] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170707010036/http://rada.te.ua/novyny/33695.html|date=7 липня 2017}} // Сайт Тернопільської міської ради. — 2015. — 27 лютого.</ref><ref name=":19" />.

З нагоди 200-ліття від дня народження композитора, 4 березня 2015 року, численні делегації з України взяли участь в урочистих заходах, проведених представниками української громади Польщі на цвинтарі в с. Млинах Підкарпатського воєводства, де поховано М. Вербицького, та в Перемишлі. Напередодні, 28 лютого, в с. Явірнику Руському Перемишльського повіту відкрили меморіальну таблицю на дзвіниці храму, в якому парохував о. Михайло<ref name="E4">''Василь Мороз.'' Ювілей нашого славня та його автора відзначають і в Галичині, і в Польщі // Галичина. — 2015. — 5 березня. — С. 3.</ref><ref name=":19" />.

20 травня 2016 року в [[Бровари|Броварах]] з'явилась вулиця, названа на честь Михайла Вербицького.<ref name="KODA_196">[http://www.slideshare.net/DmytroKarpiy/196-20052016] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160625170626/http://www.slideshare.net/DmytroKarpiy/196-20052016|date=25 червня 2016}}. Розпорядження голови [[Київська обласна державна адміністрація|Київської обласної державної адміністрації]] № 196 від 20.05.2016</ref><ref name=":19" />

15 грудня 2022 року у Органному залі Львова відкрили найбільший у світі класичний портрет українського композитора — автора музики українського Гімну Михайла Вербицького. Автором портрету є львівський художник [[Рахманін Гліб]].[https://suspilne.media/339292-u-lvovi-namaluvali-dvometrovij-portret-avtora-muziki-gimnu-ukraini/]

21 лютого 2023 р. міська рада перйменувала вулицю Зої Космодем'янської в Чернігові на вулицю Вербицьких та честь Михайла Вербицького та Миколи Вербицького-Антіоха.

У 2024 році у селі [[Стрілки (Самбірський район)|Стрілки]] встановили унікальний в Україні музичний парк ім. о. Михайла Вербицького з вуличними музичними інструментами ([[маримба]], дзвони "Монах", трубчасті дзвони, ручний барабан "Дует", "Ехо") та арт-об'єктами (співоча лавочка, інтерактивна доріжка, що веде до меморіальної інсталяції) у рамках проєкту «БойкоМандри», що реалізується ГО «Магура» за підтримки [[Український культурний фонд|Українського культурного фонду]] та [[Стрілківська сільська громада|Стрілківської сільської ради]].<ref name=":20" /><ref>{{Cite web|url=https://www.lmn.in.ua/unikalnyj-muzychnyj-park-imeni-ottsia-mykhajla-verbytskoho-stvoriuiut-na-lvivshchyni/|title=Унікальний музичний парк імені отця Михайла Вербицького створюють на Львівщині - Львівська мануфактура новин|website=www.lmn.in.ua|access-date=2024-10-17}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.facebook.com/watch/live/?ref=watch_permalink&v=1223044225638451|title=Стрім з виступу о. Романа Грома на панельній дискусії «Історії та свідчення стійкості в час війни» (13-й екуменічний соціальний тиждень)|last=Гром|first=Наталія|date=8 жовтня 2024}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://risu.ua/stijkist-u-chasi-vijni-istoriyi-ta-svidchennya-shcho-dopomagaye-ukrayincyam-trimatisya_n151451|title=Стійкість у часі війни: Історії та свідчення про те, що допомагає українцям триматися - РІСУ|website=Релігійно-інформаційна служба України|language=uk|access-date=2024-10-17}}</ref><ref>{{Citation|title=Панель “Історії та свідчення стійкості в час війни”|url=https://www.youtube.com/watch?v=mrlA3DqZ-eA|date=2024-10-08|accessdate=2024-10-17|last=Institute of Ecumenical Studies}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.facebook.com/watch/live/?ref=watch_permalink&v=2908954965969792|title=Institute of Ecumenical Studies (8 жовтня 2024), Панель “Історії та свідчення стійкості в час війни”}}</ref><ref>{{Citation|title=Panel “Stories and Testimonies of Resilience in Time of War”|url=https://www.youtube.com/watch?t=1027&v=_mdA-4YCwAM&feature=youtu.be|date=2024-10-08|accessdate=2024-10-17|last=Institute of Ecumenical Studies}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/reel/874093301605588 |title=Голова Стрілківської громади Микола Дрозд відповідає на питання про Музичний парк ім. о. Михайла Вербицького |last=Токар |first=Світлана |date=11 грудня 2024}}</ref> 2 березня 2025 року з нагоди 210-ї річниці з Дня народження о. Михайла Вербицького музичний парк урочисто відкрили і посвятили. Очолював посвяту владика [[Григорій (Комар)]], [[єпископ]]-помічник [[Самбірсько-Дрогобицька єпархія УГКЦ|Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ]] разом і греко-католицькими та православними священниками [[Стрілківська сільська громада|Стрілківської громади]].<ref>{{Cite web |url=https://zaxid.net/u_boykivskomu_seli_lvivshhini_vidkrili_pershiy_v_ukrayini_muzichniy_park_n1605129 |title=У бойківському селі Львівщини відкрили перший в Україні музичний парк |last=Zaxid.net |date=2025-03-03 |website=ZAXID.NET |language=uk |access-date=2025-03-04}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.lmn.in.ua/u-strilkivskij-hromadi-vidbulosia-vidkryttia-pershoho-v-ukraini-muzychnoho-parku-imeni-o-mykhajla-verbytskoho-video/ |title=У Стрілківській громаді відбулося відкриття першого в Україні музичного парку імені о. Михайла Вербицького (ВІДЕО) {{!}} Львівська мануфактура новин |language=uk |access-date=2025-03-04}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://leopolis.news/post/118529/na-sambirshchyni-vidkryly-pershyy-v-ukrani-muzychnyy-park-im-o-myhayla-verbyckogo |title=На Самбірщині відкрили перший в Україні музичний парк ім. о. Михайла Вербицького |last=IgnBor |date=2025-03-03 |website=Leopolis.news |language=en |access-date=2025-03-04 |url-status=dead }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://news.blog.net.ua/2025/03/na-chest-avtora-muzyky-derzhavnoho-himnu-mykhayla-verbytskoho-na-lvivshchyni-stvoryly-muzychnyy-park/ |title=На честь автора музики державного гімну Михайла Вербицького на Львівщині створили музичний парк - News&Blog |date=2025-03-03 |website=news.blog.net.ua |language=uk |access-date=2025-03-04}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=pfbid0wQVXfW1vbVQgtHSyCdEe4zRZYJta1w4QghonsirpbQUeH1kFSfkLT8fjUxnDQWCTl&id=100064869240304 |title=У Стрілківській громаді освячено Музичний парк ім. о. Михайла Вербицького та спільно молилися за єдність і мир України |last=Соджак |first=Андрій}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=pfbid0Ben4sLt1uqCEcZSnHQ27x71owqJ5pGfzFzqL3emkJM313dYc2AEqjKy4ejBMoefQl&id=100002251407275 |title=Фотоальбом з освячення парку ім. о. М. Вербицького |last=Марусяк |first=Степан}}</ref>

Також в рамках проєкту "БойкоМандри" створено короткометражне [https://www.youtube.com/watch?v=7xrcsMNPzE0&t=47s '''дослідницьке відео'''] про о. Михайла Вербицького та історію написання [[Гімн України|Гімну України]],<ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=7xrcsMNPzE0&t=47s|title=Дослідницьке відео про о. Михайла Вербицького і Гімн України. Full HD|last=Гром|first=Наталія|last2=Токар|first2=Світлана|date=20 листопада 2024}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.facebook.com/share/v/1Tzqsmpv6k/|title=Дослідницьке відео про о. Михайла Вербицького і Гімн України. Full HD|last=Гром|first=Наталія|last2=Токар|first2=Світлана|website=facebook.com}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.instagram.com/p/DCj6h8INPgw/|title=Дослідницьке відео про о. Михайла Вербицького і Гімн України. Full HD|last=Гром|first=Наталія|last2=Токар|first2=Світлана|website=instagram.com}}</ref> рілс<ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/reel/927560589268631 |title=Михайло Вербицький писав "кров'ю свого серця" |last=Токар |first=Світлана}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.instagram.com/p/DBrf5V8Nmhh/ |title=Михайло Вербицький писав "кров'ю свого серця" (Інстаграм) |last=Токар |first=Світлана |date=28 жовтня 2024 |language=Українська}}</ref> та видано брошуру "Локальні історії єдности українського народу. Стрілківська громада" (одна із трьох історій - ""[[Ще не вмерла Україна]]": історія духовної єдности українського народу")<ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=pfbid0HcyGK9usxt6uVM3i3G2xf1StRKfFkddpNxDYYDwACBRRtdQmRuNWTKegeFB8AEWAl&id=100064869240304 |title=Локальні історії єдности українського народу. Стрілківська громада |last=Гром |first=Наталія |date=22 січня 2025 |publisher=БойкоМандри}}</ref>.

== Світлини ==
<div align="center"><gallery widths="140" heights="120" class="center" style="center">
Файл:Jawornik Ruski cerkiew 1.jpg|Парафіяльна церква батька у селі [[Явірник-Руський]]
Файл:Młyny Werbyckij 4.JPG|Могила Михайла Вербицького у Млинах
Файл:Młyny Werbyckij.JPG|Каплиця над могилою композитора
Файл:Młyny Werbyckij 3.JPG|Меморіальна дошка в Млинах
Файл:Пам'ятник Михайлові Вербицькому в Яворові.jpg|Пам'ятник Михайлові Вербицькому в [[Яворів|Яворові]]
</gallery>
</div>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
{{Вікіпосилання
|Тема               = Михайло Вербицький
|Портал             =
|Портал-зображення  =
|Вікідані           =
|Вікісловник        =
|Вікіпідручник      =
|Вікіцитати         = Вербицький Михайло Михайлович
|Вікіджерела        =
|Родовід            = 481627
|Вікісховище        = Mykhaylo Verbytsky}}
*
* ''Вербицький А.'' Творець державного гімну / Українські родоводи // [[Галицька брама]]. — Львів, 1999. — № 9 (грудень). — С. 15.
* Вербицький Михайло Михайлович // {{МУ-92|110}}
* {{УСЕ-4|[http://slovopedia.org.ua/29/53394/7598.html Вербицький отець Михайло]}}
* Вербицький Михайло Михайлович // Митці України : Енциклопедичний довідник. / упоряд. : М. Г. Лабінський, В. С. Мурза ; за ред. А. В. Кудрицького. — Київ : «Українська енциклопедія» імені М. П. Бажана, 1992. — С. 110 . — <nowiki>ISBN 5-88500-042-5</nowiki>.
* Вербицький Михайло Михайлович // Українська музична енциклопедія / Г.
* Скрипник. — Інститут мистецтвознавства, фольклористики та етнології ім. М. Т. Рильського НАН України. — Київ, 2006. — Т. 1. — С. 322–325 . — ISBN 966-02-4100 (Т. 1).
* Вербицький отець Михайло // Універсальний словник-енциклопедія. — 4-те вид. — К. : Тека, 2006.
* Голодрига Ю. Його Бог обдарував (інтерв'ю з Володимиром Середою — головою об'єднання товариств депортованих українців «Закерзоння» / Експрес. — Львів, № 6 (7949) за 22-29 січня 2015. — С. 11.
* Гринишин Л. Пам‘ятник М. Вербицькому — тест на громадянську зрілість // Галичина, Івано-Франківськ. — 2015. — 14 лютого.
* Загайкевич, М. Михайло Вербицький : сторінки життя і творчості / М. Загайкевич ; НАН України, Ін-т українознавства ім. І.Крип’якевича ; [ред. Ю. Ясіновський]. — Львів : Місіонер, 1998. — 145, [1] c. : іл., ноти, портр. — (Історія української музики. Дослідження; вип. 4). — Бібліогр.: с. 110-141 та в підряд. приміт.
* Михайло Вербицький і відродження української музичної культури в Галичині : Тези наук. читань, присвячених 175-річчю від дня народження композитора М. Вербицького / Редкол.: Г. Панкевич та ін. ; Всеукр. т-во ”Просвіта” ім. Т. Шевченка ; Дрогобицький пед. ін-т ім. І. Франка. — Дрогобич, 1992. — 77, [2] с.
* [http://gazeta.ua/articles/history-newspaper/366220 Михайла Вербицького двічі виганяли із семінарії] // Газета по-українськи. — 2010. — 24 грудня.
* Михайло Вербицький : [зб. ст. до 200-річного ювілею композитора] / Ін-т релігієзнавства – філ. Львів. музею історії релігії ; [упоряд. О. Киричук, М. Омельчук, І. Орлевич ; редкол.: О. Киричук та ін.]. — Львів : Логос, 2015. — 75, [2] с. : іл., портр. — (Духовні діячі України). — Бібліогр. наприкінці ст.
* Назар-Шевчук, Лілія. Михайло Вербицький. Симфонії = Symphonies by Mykhaylo Verbytsky / [Л. Назар-Шевчук ; упоряд. Р. Косар ; пер. І. Мурадханян]. — Чернівці : Букрек, 2018. — 119 с. : іл.
* о. Михайло Вербицький, Літургія для чоловічого хору. Зібрали, до друку підготували і передмову написали Володимир Пилипович і Юрій Ясіновський. Видавнича серія: Пам'ятки сакральної музики Перемиської єпархії. Том ІІ. Реґентський інститут Перемисько-Варшавської Архиєпархії у Перемишлі. Перемишль 2015.
* о. Михайло Вербицький. Літургія для чоловічого хору. Український чоловічий хор «Журавлі». Видавець: Об'єднання українців у Польщі, 2020.
* о. Михайло Вербицький, Пісні для чоловічих квартетів [CD ] Вокальний ансамбль КАЛОФΩNIA. Науковий консультант проф. Юрій Ясіновський. Ідея і текст Володимир Пилипович. Фонографічний проєкт «Сян» Перемиського відділу Об'єднання українців у Польщі. Перемишль — Львів 2010.
* о. Михайло Вербицький, Пісні для чоловічих квартетів. Вступ та упорядкування Анна Поточна та Ярослав Вуйцік. «Перемиська бібліотека» Перемиського відділу Об'єднання українців у Польщі. Том ХІІІ. Перемишль 2008.
* Кудрик Б. Огляд історії української церковної музики. 1937.
* ''Ясіновський Ю. П.'' [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Verbytskyj_M Вербицький Михайло Михайлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160414143431/http://history.org.ua/?encyclop&termin=Verbytskyj_M |date=14 квітня 2016 }} // {{ЕІУ|1|477}}

== Посилання ==
* [https://youtu.be/ZPeAB8xNstE МИХАЙЛО ВЕРБИЦЬКИЙ | Програма «Велич особистості» | 2015 (ВІДЕО)]
* [https://web.archive.org/web/20050203182206/http://www.cerkwa.net/index1.htm Отець Михайло Вербицький]
* [https://web.archive.org/web/20120202120828/http://ethnos.lemky.com/index.php?newsid=81 Михайло Вербицький на lemky.com]
* [https://web.archive.org/web/20120202121113/http://ethnos.lemky.com/index.php?newsid=152 До історії родоводу Михайла Вербицького // lemky.com]
* [http://zik.ua/ua/news/2010/10/28/1289 В Українському католицькому університеті відбувся семінар «Отець Михайло Вербицький як автор Національного гімну» // ZIK, 28.10.2010)]
* [https://mubis.com.ua/index.php/composers/12#comp_list Ноти творів о. Михайла Вербицького]
* [http://library.dudaryk.ua/php_uploads/data/articles/ArticleFiles_1355_Verbytskyy_Pisni_dlya_cholovichyh_kvartetiv.pdf О. Михайло Вербицький. Пісні для чоловічих квартетів (ноти). Перемишль, 2008].
* [https://www.canva.com/design/DAGhh1taNa8/4LvEZ4RFBFpgz8WAA2Vfog/view "Вербицький - епоха, якої ми не знаємо"]. Наталя Гром. 2025.<ref>{{Cite web |url=https://www.canva.com/design/DAGhh1taNa8/4LvEZ4RFBFpgz8WAA2Vfog/view |title=О. Михайло Вербицький |website=Canva |language=uk-UA |access-date=2025-03-17}}</ref>

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Гімн України]]
[[Категорія:Українські гітаристи]]
[[Категорія:Українські композитори]]
[[Категорія:Українські громадські діячі]]
[[Категорія:Діячі «Бояну»]]
[[Категорія:Священники УГКЦ]]
[[Категорія:Уродженці Перемишльського повіту]]
[[Категорія:Навчались у Львівській духовній семінарії]]
[[Категорія:Українці Перемишля]]
[[Категорія:Померли в Підкарпатському воєводстві]]
[[Категорія:Померли від раку]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Автори національних гімнів]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Люди на монетах України]]
[[Категорія:Українські композитори академічної музики]]

title: Основна інформація

Повне ім'я: Михайло Лев Вербицький

Дата народження: 4 березня 1815

Місце народження: с. Явірник-Руський, Королівство Галичини та Володимирії, Австрійська імперія

Дата смерті: 7 грудня 1870 (55 років)

Місце смерті: с. Млини, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорська імперія

Причина смерті: злоякісна пухлина

Поховання: Млини (Перемишльська земля)

Громадянство: Австрійська імперія→ Австро-Угорщина

Віросповідання: Греко-католик

Професія: композитор, греко-католицький священик, громадський діяч, автор гімну України «Ще не вмерла Україна».

Інструменти: Гітара

Жанри: авторська пісня, симфонічна музика, хорова музика і театральна музика

Magnum opus: Державний гімн України

d: Інформація у Вікіданих?

q: Цитати у Вікіцитатах?

s: Теми у Вікіджерелах?

Родовід: Генеалогія на Родоводі?

CMNS: Михайло Вербицький у Вікісховищі?