text:
# Артур Бутц
А́ртур Бутц (народ. 1933 р.) — американський професор електротехніки Північно-західного університету в Еванстоні, штат Іллінойс, викладає теорії управління і систем цифрової обробки сигналу, заперечник Голокосту. З 1980 року він член редакційної ради Journal of Historical Review.

## Освіта
Закінчив Массачусетський технологічний інститут, отримав там ступінь бакалавра, а в 1956 році ступінь магістра. У 1965 році він отримав докторський ступінь в Університеті Міннесоти. Його докторська дисертація присвячена проблемам контролю техніки.

## Публікації
Бац винайшли алгоритм, який носить його ім'я і був опублікований в 1969 році Він служить засобом для обчислення простору заповнення кривої Гільберта. Цей алгоритм задає певні оптимальні методи пошуку на комп'ютерах і деякі інші можливості. Професор Бутц є автором численних інших наукових праць.

## Ревізіонізм голокосту
У 1976 році опублікував книгу «Обман двадцятого століття: проти уявного винищення європейських євреїв». Ця книга стверджує, що Голокост не відбувався і був навмисно надуманий, щоб виправдати створення держави Ізраїль.

### Заява Ахмадінежада
Зовсім недавно, Бутц привернув до себе увагу, коли він виступив із заявою, в якому він погодився з твердженням президента Ірану Махмуда Ахмадінежада про те, що Голокост є «міфом». У прес-релізі від 18 грудня 2005 року, Бутц пише:
Я вітаю його [Ахмадінежада], який став першим главою держави, що висловився чітко з цих питань [уявного здійснення Голокосту], шкода лише, що це не озвучив глава Західної держави. Його політичні зауваження не матимуть коментарів з мого боку. Під «політичною зауваженнями» я маю на увазі ті, які стосуються подій, що відбуваються зараз.
Прес-реліз був поширений у відповідь на виступ президента Ірану Ахмадінежада, в якому він переказав такі висловлювання Імама Хомейні «Режим, який окупує Єрусалим, повинен бути стертий зі сторінок історії.»

## Вебсторінка
Home Web page of Arthur R. Butz [Архівовано 26 листопада 2010 у Wayback Machine.]

## Мультимедіа
- Arthur Butz — Speech at the 11th IHR-Conference — Some Thoughts on Pressacs Opus (1992)
- Dr. Arthur Butz — Historical Past vs. Political Present (2 of 9) [Архівовано 3 жовтня 2016 у Wayback Machine.]
- Dr. Arthur Butz — Some Thoughts on Pressacs Opus (5 of 7) [Архівовано 17 жовтня 2016 у Wayback Machine.]

title: Артур Бутц

wikitext:
{{Науковець
| ім'я                    = Артур Бутц
| портрет                 =
| дата народження         = 1933
| місце народження        =  [[Нью-Йорк]], [[Сполучені Штати Америки|США]]
| дата смерті             =
| місце смерті            =
| резиденція              = [[Еванстон (Іллінойс)|Еванстон]], штат [[Іллінойс]],
| громадянство            = {{USA}}
| галузь                  = [[Електротехніка]]
| заклад                  = [[Північно-західний університет]]
| Alma Mater              = [[Массачусетський технологічний інститут]]
| відомий через           = [[Алгоритм]] Бутца
 [[Ревізіонізм Голокосту]]
| звання                  = Професор
| ступінь                 = Докторський ступінь — 1965 рік [[Університет Міннесоти]].
| учні                    =
| нагороди                =
| примітки                =
}}

'''А́ртур Бутц''' (народ. 1933 р.) — американський [[професор]] [[електротехніка|електротехніки]] [[Північно-західний університет|Північно-західного університету]] в [[Еванстон (Іллінойс)|Еванстоні]], штат [[Іллінойс]], викладає теорії управління і систем цифрової обробки сигналу, [[Заперечники Голокосту|заперечник Голокосту]]. З 1980 року він член редакційної ради [[Journal of Historical Review]].

== Освіта ==
Закінчив [[Массачусетський технологічний інститут]], отримав там ступінь [[бакалавр]]а, а в [[1956]] році ступінь [[магістр]]а. У [[1965]] році він отримав докторський ступінь в [[Університет Міннесоти|Університеті Міннесоти]]. Його докторська дисертація присвячена проблемам контролю техніки.

== Публікації ==
Бац винайшли [[алгоритм]], який носить його ім'я і був опублікований в [[1969]] році<ref>[Butz 1969] A. R. Butz, Convergence with Hilbert's space filling curve, J. Comput. Sys. Sci., vol. 3, May 1969, pp. 128–146.</ref> Він служить засобом для обчислення простору заповнення [[Крива Гільберта|кривої Гільберта]]. Цей алгоритм задає певні оптимальні методи пошуку на комп'ютерах і деякі інші можливості. Професор Бутц є автором численних інших наукових праць<ref>{{Cite web |url=http://www.revisionists.com/revisionists/butz.html |title=Arthur R. Butz |accessdate=8 жовтня 2010 |archive-date=28 листопада 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20101128084514/http://revisionists.com/revisionists/butz.html }}</ref>.

== Ревізіонізм голокосту ==

У 1976 році опублікував книгу [[Обман двадцятого століття|«'''Обман двадцятого століття: проти уявного винищення європейських євреїв'''»]]<ref>{{Cite web |url=http://vho.org/dl/ENG/Hoax.pdf |title=The Hoax of the Twentieth Century |accessdate=8 жовтня 2010 |archive-date=13 вересня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180913194151/http://vho.org/dl/ENG/Hoax.pdf }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180913194151/http://vho.org/dl/ENG/Hoax.pdf |date=2018-09-13 }}</ref>. Ця книга стверджує, що [[Голокост]] не відбувався і був навмисно надуманий, щоб виправдати створення держави [[Ізраїль]].

=== Заява Ахмадінежада ===

Зовсім недавно, Бутц привернув до себе увагу, коли він виступив із заявою, в якому він погодився з твердженням президента Ірану [[Махмуд Ахмадінежад|Махмуда Ахмадінежада]] про те, що [[Голокост]] є «міфом». У [[прес-реліз]]і від 18 грудня 2005 року, Бутц пише:

''Я вітаю його [Ахмадінежада], який став першим главою держави, що висловився чітко з цих питань [уявного здійснення Голокосту], шкода лише, що це не озвучив глава Західної держави. Його політичні зауваження не матимуть коментарів з мого боку. Під «політичною зауваженнями» я маю на увазі ті, які стосуються подій, що відбуваються зараз.''<ref>{{cite web|url=http://old.mehrnews.com/en/newsdetail.aspx?NewsID=285640|title=Revisionists only deny one aspect of Holocaust story: Butz|last=Arthur|first=Butz|publisher=[[Mehr News Agency]]|accessdate=2013-06-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HxwFo9iV?url=http://old.mehrnews.com/en/newsdetail.aspx?NewsID=285640|archivedate=2013-07-08|deadurl=yes}}</ref>

Прес-реліз був поширений у відповідь на виступ президента [[Іран]]у [[Махмуд Ахмадінежад|Ахмадінежада]], в якому він переказав такі висловлювання [[аятола Хомейні|Імама Хомейні]] «Режим, який окупує [[Єрусалим]], повинен бути стертий зі сторінок історії.»<ref>[http://www.informationclearinghouse.info/article12790.htm Does Iran's President Want Israel Wiped Off The Map — Does He Deny The Holocaust?] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070206061750/http://informationclearinghouse.info/article12790.htm |date=6 лютого 2007 }} {{ref-en}}</ref>

== Бібліографія ==
* [https://web.archive.org/web/20111005174354/http://hedrook.vho.org/library/butz.htm Артур Бутц. «''Иран — друг Запада''»] {{ref-ru}}
* [http://vho.org/dl/ENG/Hoax.pdf ''The Hoax of the Twentieth Century''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180913194151/http://vho.org/dl/ENG/Hoax.pdf |date=13 вересня 2018 }} {{ref-ru}}
* [http://www.archive.org/details/DerJahrhundertbetrughigh-quality-scan ''Der Jahrhundertbetrug'' (High-Quality-Scan) (1977)] {{ref-de}}
* [http://www.archive.org/details/TheHoaxOfTheTwentiethCentury BUTZ Arthur R. ''The Hoax of the Twentieth Century. 20th Anniversary Edition.'' (2003)] {{ref-en}}
* Arthur R. Butz. "The International 'Holocaust' Controversy, " The Journal of Historical Review, volume 1 no. 1 (Spring 1980), p. 5.
* Arthur R. Butz. «Letter to The New Statesman, Jan. 17, 1980,» The Journal of Historical Review, volume 1 no. 2 (Summer 1980), p. 162.
* Arthur R. Butz. «Letter to The New Statesman, Nov. 18, 1979,» The Journal of Historical Review, volume 1 no. 2 (Summer 1980), p. 153.
* Serge Thion. Verite Historique Ou Verite Politique? Reviewed by Arthur R. Butz. The Journal of Historical Review, volume 1 no. 4 (Winter 1980), p. 323.
* Arthur R. Butz. «Letter to Commentary, Dec 16, 1980,» The Journal of Historical Review, volume 2 no. 3 (Fall 1981), p. 210.
* Jean-Gabriel Cohn-Bendit. Intolerable Intolerance. Reviewed by Arthur R. Butz. The Journal of Historical Review, volume 3 no. 3 (Fall 1982), p. 341.
* Robert Faurisson. Memoire En Defense. Reviewed by Arthur R. Butz. The Journal of Historical Review, volume 3 no. 3 (Fall 1982), p. 341.
* Arthur R. Butz. "Context and Perspective in the 'Holocaust' Controversy, " The Journal of Historical Review, volume 3 no. 4 (Winter 1982), p. 371.
* W. D. Rubenstein; Walter Sanning, and Arthur R. Butz. "'The Dissolution of Eastern European Jewry': An Exchange, " The Journal of Historical Review, volume 5 no. 2, 3, 4 (Winter 1984), p. 367.
* Jack Eisner. The Survivor; Moshe Mizrahi, Director, War and Love. Reviewed by Arthur R. Butz. The [[Journal of Historical Review]], volume 7 no. 4 (Winter 1986), p. 469.
* Arno J. Mayer. Why Did the Heavens Not Darken? The 'Final Solution' in History. Reviewed by Arthur R. Butz. The Journal of Historical Review, volume 9 no. 3 (Fall 1989), p. 361.
* Arthur R. Butz. «''A Brief Introduction to Holocaust Revisionism''» The [[Journal of Historical Review]], volume 11 no. 2 (Summer 1991), p. 251.
* Jean-Claude Pressac. Auschwitz: Technique and Operation of the Gas Chambers. Reviewed by Arthur R. Butz. The Journal of Historical Review, volume 13 no. 3 (May/June 1993), p. 23. Some thoughts on Pressac's opus: A response to a major critique of Holocaust revisionism.
* Arthur R. Butz. "New ADL Campaign? [''Letter''], " The [[Journal of Historical Review]], volume 14 no. 3 (May/June 1994), p. 48.
* Arthur R. Butz. "Considerable Element [''Letter''], " The Journal of Historical Review, volume 15 no. 6 (November/December 1995), p. 48.
* Arthur R. Butz. «''The Nagging 'Gassing Cellar' Problem''» The [[Journal of Historical Review]], volume 16 no. 4 (July/August 1997), p. 20-23. Another look at the «Vergasungskeller» question.
* Arthur R. Butz. «''Gas Detectors in Auschwitz Crematory II''» The [[Journal of Historical Review]], volume 16 no. 5 (September/October 1997), p. 24. A «criminal trace»?
* Arthur R. Butz. «''Robert Graham and Revisionism,''» The [[Journal of Historical Review]], volume 17 no. 2 (March/April 1998), p. 24.
* Arthur R. Butz. «Peter Sagal's 'Denial',» The Journal of Historical Review, volume 17 no. 3 (May/June 1998), p. 18.
* Arthur R. Butz. "Pope Pius XII and the Jews, " The Journal of Historical Review, volume 17 no. 4 (July/August 1998), p. 20.
* Arthur R. Butz. "Revisionists Meet in Australia, " The Journal of Historical Review, volume 17 no. 4 (July/August 1998), p. 18. The «Adelaide Institute» Conference.
* Arthur R. Butz. «''The Hoax Ends the Twentieth Century''» The Journal of Historical Review, volume 17 no. 6 (November/December 1998), p. 2.
* Arthur R. Butz. "[David] Irving's Doomed Libel Suit [''Letter''], " The Journal of Historical Review, volume 19 no. 2 (March/April 2000), p. 71.
* Arthur R. Butz. "Swastika Charm [''Letter''], " The Journal of Historical Review, volume 19 no. 3 (May/June 2000), p. 54.
* Arthur R. Butz. «''On the 1944 Deportations of Hungarian Jews'',» The Journal of Historical Review, volume 19 no. 4 (July/August 2000), p. 19. A reply to Jürgen Graf.
* Arthur R. Butz. «''The Greatest Dirty Open Secret'',» The Journal of Historical Review, volume 19 no. 5 (September/October 2000), p. 18.
* Arthur R. Butz. «''Historical Past Vs. Political Present'',» The Journal of Historical Review, volume 19 no. 6 (November/December 2000), p. 12.
* [http://www.codoh.com/butz/abhdhr.html Arthur R. Butz. ''Holocaust Denial or Holocaust Revisionism?'' created 18 November 1997] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110217193454/http://www.codoh.com/butz/abhdhr.html |date=17 лютого 2011 }} {{ref-en}}

== Вебсторінка ==

[http://www.codoh.com/butz/ Home Web page of Arthur R. Butz] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101126130251/http://codoh.com/butz/ |date=26 листопада 2010 }}

== Посилання ==
* [http://www.codoh.com/butz/index.html Arthur Butz's Homepage] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110608190229/http://www.codoh.com/butz/index.html |date=8 червня 2011 }}
* [https://web.archive.org/web/20130121081416/http://www.ece.northwestern.edu/faculty/Butz_Arthur.html Arthur Butz's Faculty Page at Northwestern] Перевірено 18-06-2013
* [http://www.dailynorthwestern.com/media/storage/paper853/news/2006/02/14/Forum/Iran-Has.The.U.s.s.Number-1920928.shtml?norewrite200608091532&sourcedomain=www.dailynorthwestern.com Article by Butz in Feb. 14, 2006's The Daily Northwestern]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://www.ibiblio.org/team/history/controversy/candor03.html Prof says Holocaust views cost him his job] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120430080925/http://www.ibiblio.org/team/history/controversy/candor03.html |date=30 квітня 2012 }} {{ref-en}}
* [http://www.revisionists.com/revisionists/butz.html Arthur R. Butz] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101128084514/http://revisionists.com/revisionists/butz.html |date=28 листопада 2010 }} {{ref-en}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Мультимедіа ==
* [http://www.archive.org/details/ArthurButz-SpeechAtThe11thIhr-conference-SomeThoughtsOnPressacsOpus Arthur Butz — Speech at the 11th IHR-Conference — Some Thoughts on Pressacs Opus (1992)]
* [http://www.youtube.com/watch?v=elEHklqf55Q Dr. Arthur Butz — Historical Past vs. Political Present (2 of 9)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161003053027/https://www.youtube.com/watch?v=elEHklqf55Q |date=3 жовтня 2016 }}
* [http://www.youtube.com/watch?v=WkAVPYat7yQ Dr. Arthur Butz — Some Thoughts on Pressacs Opus (5 of 7)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161017034304/https://www.youtube.com/watch?v=WkAVPYat7yQ |date=17 жовтня 2016 }}

{{Ревізіонізм Голокосту}}

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Бутц, Артур}}
[[Категорія:Інженери США]]
[[Категорія:Науковці США]]
[[Категорія:Громадські діячі США]]
[[Категорія:Випускники Массачусетського технологічного інституту]]
[[Категорія:Ревізіоністи Голокосту]]

title: англ. Arthur Butz

Ім'я при народженні: англ. Arthur Robert Butz

Народився: 1933 · Нью-Йорк, США

Місце проживання: Еванстон, штат Іллінойс

Діяльність: інженер, викладач університету, письменник

Alma mater: Массачусетський технологічний інститут

Галузь: Електротехніка

Заклад: Північно-західний університет

Вчене звання: Професор

Науковий ступінь: Докторський ступінь — 1965 рік Університет Міннесоти.

Відомий завдяки: Алгоритм Бутца · Ревізіонізм Голокосту


text:
# Джурджова
Джурджова (рум. Giurgiova) — село у повіті Караш-Северін в Румунії. Входить до складу комуни Горуя.
Село розташоване на відстані 355 км на захід від Бухареста, 18 км на південний захід від Решиці, 74 км на південний схід від Тімішоари.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 184 особи.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 139            | 75,5%    |
| цигани         | 39             | 21,2%    |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 139            | 75,5%    |
| циганська | 39             | 21,2%    |

wikiname: ukwiki

title: Джурджова

in_language: uk

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Джурджова
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Giurgiova''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Караш-Северін
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Горуя (комуна)|Горуя]]
 | код_SIRUTA          = 52972
 | широта              = 45.1851
 | довгота             = 21.7202
 | висота              = 144
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 184
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 327227
}}
'''Джурджова''' ({{lang-ro|Giurgiova}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Караш-Северін]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Горуя (комуна)|Горуя]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 355 км на захід від [[Бухарест]]а, 18 км на південний захід від [[Решица|Решиці]], 74 км на південний схід від [[Тімішоара|Тімішоари]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:184}} особи.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119074225/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 139
| 75,5%
|-
| цигани
| 39
| 21,2%
|}

Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119080347/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 139
| 75,5%
|-
| циганська
| 39
| 21,2%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Караш-Северін]]

title: Джурджова · Giurgiova

Країна: Румунія

Повіт: Караш-Северін

Комуна: Горуя

Телефонний код: +40 255 (Romtelecom, TR) · +40 355 (інші оператори)


text:
# Тектонічна структура
Тектонічна структура (англ. tectonic structure, нім. tektonische Struktur f )
–
- 1. Відособлена ділянка тектоносфери, що сформувалася в умовах певного тектонічного режиму. За розміром розрізняють Т.с.:
  - 1-го (материки, океанічні западини),
  - 2-го (платформи і складчасті геосинклінальні пояси, таласократони та рухомі серединно-океанічні пояси),
  - 3-го (складчасті системи, авлакогени, синеклізи, антеклізи) та інших порядків.
- 2. Тектонічна будова певного регіону, товщі гірських порід або земної кори в цілому.

title: Тектонічна структура

wikitext:
'''Тектонічна структура''' ({{lang-en|tectonic structure}}, {{lang-de|tektonische Struktur f}} )
–
* 1. Відособлена ділянка [[тектоносфера|тектоносфери]], що сформувалася в умовах певного тектонічного режиму. За розміром розрізняють Т.с.:
** 1-го ([[материк]]и, [[Океанічний жолоб|океанічні западини]]),
**2-го (платформи і складчасті геосинклінальні пояси, [[таласократон]]и та рухомі серединно-океанічні пояси),
**3-го (складчасті системи, авлакогени, синеклізи, антеклізи) та інших порядків.
* 2. Тектонічна будова певного регіону, товщі гірських порід або земної кори в цілому.

==Див. також==
* [[Геологічна структура]]

==Література і джерела==
*{{МГЕ}}

[[Категорія:Геотектоніка]]


text:
# CFA
CFA (англ. Chartered Financial Analyst) — сертифікований фінансовий аналітик. Сертифікат професіонала в сфері інвестиційної діяльності.
Більшість роботодавців світу в інвестиційній сфері високо оцінюють цей сертифікат.
Для отримання сертифікату потрібно скласти три рівні іспитів (кожен один раз в рік, крім першого, котрий можна складати двічі на рік), мати відповідну освіту та досвід роботи. Навчання та іспити проводяться англійською мовою.

title: CFA

wikitext:
{{Otheruses|CFA (значення)}}

'''CFA''' ({{lang-en|Chartered Financial Analyst}}) — сертифікований фінансовий аналітик. Сертифікат професіонала в сфері інвестиційної діяльності.

Більшість роботодавців світу в інвестиційній сфері високо оцінюють цей сертифікат.
Для отримання сертифікату потрібно скласти три рівні іспитів (кожен один раз в рік, крім першого, котрий можна складати двічі на рік), мати відповідну освіту та досвід роботи. Навчання та іспити проводяться англійською мовою.

== Посилання ==
* [http://www.cfainstitute.org/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210422030741/https://www.cfainstitute.org/ |date=22 квітня 2021 }}

{{джерела|дата=травень 2019}}
{{fin-stub}}

[[Категорія:Компетентність]]
[[Категорія:Інституційні інвестори]]
[[Категорія:Сертифікація]]


text:
# Горидовичі
Горидовичі (біл. вёска Гарідзоўічы) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Куранецькій сільській раді, розташоване в північній частині області.

## Історія
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Горидовичі, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.
У 1921–1945 роках село знаходилось у Польщі, у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Куранец.

## Населення
- 1921 рік — 63 людини, 11 будинків[2]
- 1931 рік — 62 людини, 9 будинків[3].

title: Горидовичі

wikitext:
{{НП
 |країна                  = {{BLR}}
 |статус                  = Село
 |українська назва        = Горидовичі
 |оригінальна назва       = {{lang-be|вёска Гарідзоўічы}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
  |CoordAddon             =
|размер карты страны     =
 |размер карты региона    = 200 пкс
 |размер карты района     =
 |вид регіону             = Область
 |регион                  = Мінська область
 |регіон в таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   = [[Вілейський район|Вілейський]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =   Сільрада Білорусі{{!}}Сільська рада
|община                  = Куранецька сільська рада
 |община в таблиці        =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |year                    =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              =
  |рік перепису           =
  |плотность              =
  |агломерація            =
  |національний склад     = [[білоруси]]
  |конфесійний склад=
 |часовий пояс            =
 |DST                     =
 |телефонний код          = +375-17-71
 |поштовий індекс         = 222445
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      = [[ЗКАТУ|Код ЗКАТУ]]
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   = Офіційна адреса
 |add2                    = 222445 Менска вобласьць,
Вялейскі раён,
Куранецкі сельсавет
Вёска Гарідзоўічы
 |add3n                   = Телефон
 |add3                    = +375-17-71
 |add4n                   =
 |add4                    =
}}
'''Горидовичі''' ({{lang-be|вёска Гарідзоўічы}}) — [[село]] в складі [[Вілейський район|Вілейського району]] [[Мінська область|Мінської області]], [[Білорусь]]. Село підпорядковане [[Куранецька сільська рада|Куранецькій сільській раді]], розташоване в північній частині області.

== Історія ==
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Горидовичі, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.

У 1921–1945 роках [[село]] знаходилось у [[Польща|Польщі]], у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Куранец<ref>Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1938, wolumin — 1, s. 28</ref>.

== Населення ==

* 1921 рік — 63 людини, 11 будинків<ref name=":02">Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej — Tom VII — Część II — Ziemia Wileńska — Powiaty: Brasław, Duniłowicze, Brasław i Wilejka, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1923, s 86.</ref>
* 1931 рік — 62 людини, 9 будинків<ref>Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1938, wolumin — 1, s. 59</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. —  Мн.: Белэн

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20130524161322/http://vialejka.info/ Інформація про Вілейський район]
* [http://belaruscity.net/vileika/towns.php Каталог сіл Вілейського району] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130704085054/http://belaruscity.net/vileika/towns.php |date=4 липня 2013 }}

[[Категорія:Села Мінської області]]
[[Категорія:Населені пункти Вілейського району]]

{{Belarus-geo-stub}}

title: Країна

Країна: Білорусь

Область: Мінська область

Район: Вілейський

Сільська рада: Куранецька сільська рада

Національний склад: білоруси

Транслітерація назви: Harydavičy

Офіційна адреса: 222445 Менска вобласьць, · Вялейскі раён, · Куранецкі сельсавет · Вёска Гарідзоўічы


text:
# Бакенбарди
Бакенба́рди (нім. Backenbart, укр. па́бороди) — смужка волосся, що зростає між скронями і ротом.
Бакенбарди увійшли в моду в Англії наприкінці XVIII століття, коли вони покривали вузькою смужкою щоки від волосся до рота. У XIX століття столітті виділилося два основні типи бакенбард. Перший називався римсько-ампірський, коли вони зливалися з зачіскою, а другий — англійський, при якому волосся в бакенбардах було довшим і трохи відставало від щік.
Бакенбарди були у моді протягом всього XIX століття і зійшли нанівець приблизно на поч. XX століття. Наприкінці 60-х рр. XX століття бакенбарди і баки увійшли знову в моду чоловічих зачісок як символ свободи й непокори. Вперше їх стала носити молодь у США в 1967 році, потім мода поширилася на весь світ включаючи і СРСР. Варіантів носіння бакенбард в ті роки було як правило два: вони були практично заховані під довгі зачіски-шапки, що закривали вуха, або їх було добре видно при зачісках не великого обсягу з проділом і які не закривали вуха. Форму і розміри бакенбарди могли мати будь-які від маленьких, до самого підборіддя. Так бакенбарди стали носити зірки шоу-бізнесу і музиканти Елвіс Преслі, Count Five та ін. Вийшли бакенбарди з моди на початку 80-х років ХХ століття.

## Різновиди
- Бакенбарди а-ля Франц Йосиф I — широкі бакенбарди з вусами, які передбачають виголене підборіддя. Якщо підборіддя не було поголене, то обидва кінці бакенбард внизу завершувалися борідкою у вигляді букви W.
- Сенаторські бакенбарди — різновид, при якому бакенбарди не сполучені одна з одною і носяться без бороди і вусів.
- Фрезі (Frase) — форма бороди, яку носили семіти в Вавилонії. Представляли собою бакенбарди разом з бородою, але без вусів.
- Фаворит (Favoris) — вузькі бакенбарди, що обрамляють щоки. Вони були модні в першій половині XIX століття.[2]

title: Бакенбарди

wikitext:
[[Файл:Franz Joseph, circa 1915.JPG|250px|thumb|Імператор [[Франц Йосиф I]] дав назву одному зі стилів бакенбард.]]
'''Бакенба́рди''' ({{lang-de|Backenbart}}, {{lang-uk|па́бороди}}<ref>[[iarchive:etslukrmov4/page/n246|Па́бороди]] / [[Етимологічний словник української мови]]: У 7 т. / Редкол. О. С. Мельничук (голов. ред.) та ін. — К.: Наук. думка, 1983 — Т. 4: Н — П / Уклад.: Р. В. Болдирєв та ін.; Ред. тому: В. Т. Коломієць, В. Г. Скляренко. — 2003. — 656 с.
ISBN 966-00-0590-4. — С. 247</ref>) — смужка [[волосся]], що зростає між [[скроня]]ми і [[рот]]ом.

Бакенбарди увійшли в моду в [[Англія|Англії]] наприкінці [[XVIII століття]], коли вони покривали вузькою смужкою щоки від волосся до рота. У [[XIX століття]] столітті виділилося два основні типи бакенбард. Перший називався римсько-ампірський, коли вони зливалися з зачіскою, а другий — англійський, при якому волосся в бакенбардах було довшим і трохи відставало від [[щока|щік]].

Бакенбарди були у моді протягом всього [[XIX століття]] і зійшли нанівець приблизно на поч. XX століття. Наприкінці 60-х рр. [[XX століття]] бакенбарди і баки увійшли знову в моду чоловічих зачісок як символ свободи й непокори. Вперше їх стала носити молодь у США в 1967 році, потім мода поширилася на весь світ включаючи і СРСР. Варіантів носіння бакенбард в ті роки було як правило два: вони були практично заховані під довгі зачіски-шапки, що закривали вуха, або їх було добре видно при зачісках не великого обсягу з проділом і які не закривали вуха. Форму і розміри бакенбарди могли мати будь-які від маленьких, до самого підборіддя. Так бакенбарди стали носити зірки шоу-бізнесу і музиканти [[Елвіс Преслі]], [[Count Five]] та ін. Вийшли бакенбарди з моди на початку 80-х років ХХ століття.

== Різновиди ==

* Бакенбарди а-ля [[Франц Йосиф I]] — широкі бакенбарди з [[вуса]]ми, які передбачають виголене підборіддя. Якщо [[підборіддя]] не було поголене, то обидва кінці бакенбард внизу завершувалися борідкою у вигляді букви W.
* Сенаторські бакенбарди — різновид, при якому бакенбарди не сполучені одна з одною і носяться без бороди і вусів.
* Фрезі (Frase) — форма бороди, яку носили [[семіти]] в [[Вавилонія|Вавилонії]]. Представляли собою бакенбарди разом з бородою, але без вусів.
* Фаворит (Favoris) — вузькі бакенбарди, що обрамляють щоки. Вони були модні в першій половині [[XIX століття]].<ref Name="www.stylemania.ru">Маргарита Вагнер [http://www.stylemania.ru/journal/view/index.asp?id=35A11EFFF7EC4E20A311812E04074A09&idrubr=2702F54F655641739E2EE8A413CC6EB0 Борода, вуса, бакенбарди - за і проти] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080613222334/http://www.stylemania.ru/journal/view/index.asp?id=35A11EFFF7EC4E20A311812E04074A09&idrubr=2702F54F655641739E2EE8A413CC6EB0 |date=13 червня 2008 }}</ref>

== Див. також ==
* [[Вуса]]
* [[Борода]]
* [[Пейси]]
* [[Бакенбарди (фільм)]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Волосся]]
[[Категорія:Модні тенденції 1970-х]]
[[Категорія:Модні тенденції 2010-х]]
[[Категорія:Ґризери]]


text:
# Параджанов (фільм)
«Параджанов» — український біографічний фільм 2013 року про знаменитого вірмено-українського режисера Сергія Параджанова знятий у копродукції України, Франції, Грузії та Вірменії. Режисерами виступили Олена Фетісова та Серж Аведікян; Аведікян також зіграв головну роль. Фільм став дебютним повнометражним фільмом для обох режисерів. У 2013 році стрічка була висунута від України на премію Оскар в номінації «найкращий фільм іноземною мовою».
Прем'єра фільму відбулася 4 липня 2013 на кінофестивалі в Карлових Варах, у прокат в Україні фільм вийшов 3 жовтня 2013 року.

## Опис
Картина розповідає про кінорежисера Сергія Параджанова. Він створює великі фільми, які приносять йому міжнародне визнання. Його зухвала поведінка призводить до конфлікту з радянським тоталітарним режимом. За сфабрикованим звинуваченням Параджанова кидають до в'язниці. Але незламна любов до краси дає сили творити, незважаючи на роки ув'язнення і заборону на роботу в кіно.

## У ролях
- Серж Аведікян — Сергій Параджанов
- Карен Бадалов — Лаерт
- Юлія Пересільд — Світлана
- Роман Луцький — Юрій Іллєнко

## Виробництво

### Кошторис
Фільм «Параджанов» було створено за фінансової підтримки Держкіно України, ARTE FRANCE, Грузинського національного кіноцентру та Вірменського національного кіноцентру. Бюджет стрічки склав ₴22,6 мільйона (приблизно 2 мільйони Євро). Фінансова частка Держкіно склала ₴11,3 млн.

### Фільмування
Зйомки велися у Франції, Україні (зокрема у Дрогобицькій виправній колонії), Вірменії та Грузії.

## Кінофестивальний реліз
Світова прем'єра стрічки відбулася на кінофестивалі в Карлових Варах (Чехія) у липні 2013 року, де «Параджанов» представляв Україну в основній міжнародної конкурсній програмі East of the West. На Одеському міжнародному кінофестивалі-2013  фільм отримав приз «Золотий Дюк» як Найкращий український повнометражний фільм.  На 8-му Батумському міжнародному кінофестивалі авторського кіно (BIAFF) фільм був представлений у секції «Міжнародний конкурс художніх фільмів». Фільм також боровся за Нагороду критиків на кінофестивалі в Гамбурзі.

## Кінотеатральний реліз
В український прокат фільм вийшов 3 жовтня 2013 року.

title: Параджанов (фільм)

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Параджанов
| оригінальна назва =
| плакат            = Paradjanov_poster.jpg
| зображення розмір = 200px
| підпис            =
| жанр              = [[Драма (жанр)|Драма]], [[Біографічний фільм|Біографічний]]
| режисер           = [[Олена Фетісова]]
[[Серж Аведікян]]
| продюсер          = Олена Фетісова
| сценарист         = Олена Фетісова
| актори            = [[Серж Аведікян]]
[[Карен Бадалов]]
[[Пересільд Юлія Сергіївна|Юлія Пересільд]]
| композитор        = Мішель Карський
| оператор          = [[Сергій Михальчук]]
| монтаж            = Олександр Швець, Олександра Штраусс
| кінокомпанія      = [[Інтерфільм (кінокомпанія)|Інтерфільм]]
| дистриб’ютор      = [[Артхаус Трафік]] {{small|(Україна)}}
| тривалість        = 95 хв.
| мова = {{російська}}
{{українська}} (дубляж)
| озвучення українською = дубляж, [[LeDoyen Studio]]<ref>[http://www.ledoyen.com.ua/ua/?option=com_content&view=article&id=324:paradzhanov&tmpl=component Ledoyen Studio: Наші роботи]</ref>
| країна = {{UKR}}
{{FRA}}
{{GEO}}
{{ARM}}
| рік = 2013
| дата виходу = [[4 липня]] [[2013]] ([[Карлові Вари]])
[[3 жовтня]] [[2013]] (Україна)
| бюджет = ₴22,6 млн. ([[Євро (валюта)|€]]2,0 млн.)<ref name="derzhkino_finansy"/>
| касові збори = [[Гривня|₴]]163,6 тис.<ref name="derzhkino_finansy"/>
| ідентифікатор =2671390
| сайт =
| попередник =
| послідовник =
}}
«'''Параджанов'''» — український [[біографічний фільм]] 2013 року про знаменитого вірмено-українського режисера [[Параджанов Сергій Йосипович|Сергія Параджанова]] знятий у копродукції України, Франції, Грузії та Вірменії. Режисерами виступили [[Олена Фетісова]] та [[Серж Аведікян]]; Аведікян також зіграв головну роль. Фільм став дебютним повнометражним фільмом для обох режисерів. У 2013 році стрічка була висунута від України на премію [[Оскар]] в номінації «[[Премія «Оскар» за найкращий фільм іноземною мовою|найкращий фільм іноземною мовою]]».
Прем'єра фільму відбулася 4 липня 2013 на кінофестивалі в [[Карлові Вари|Карлових Варах]], у прокат в Україні фільм вийшов 3 жовтня 2013 року.

== Опис ==
Картина розповідає про кінорежисера [[Параджанов Сергій Йосипович|Сергія Параджанова]]. Він створює великі фільми, які приносять йому міжнародне визнання. Його зухвала поведінка призводить до конфлікту з радянським тоталітарним режимом. За сфабрикованим звинуваченням Параджанова кидають до в'язниці. Але незламна любов до краси дає сили творити, незважаючи на роки ув'язнення і заборону на роботу в кіно.

== У ролях ==
* [[Серж Аведікян]] — ''[[Сергій Параджанов]]''
* [[Карен Бадалов]] — ''Лаерт''
* [[Пересільд Юлія Сергіївна|Юлія Пересільд]] — ''Світлана''
* [[Роман Луцький]] — ''[[Юрій Іллєнко]]''

== Виробництво ==
=== Кошторис ===
Фільм «Параджанов» було створено за фінансової підтримки Держкіно України, [[ARTE|ARTE FRANCE]], Грузинського національного кіноцентру та Вірменського національного кіноцентру.<ref>[http://life.pravda.com.ua/culture/2013/09/12/138827/ Український фільм «Параджанов» боротиметься за «Оскар»] ''[[Українська правда]]'', 12.09.2013</ref> Бюджет стрічки склав ₴22,6 мільйона (приблизно 2 мільйони Євро).<ref name="derzhkino_finansy"/> Фінансова частка Держкіно склала ₴11,3 млн.<ref name="derzhkino_finansy">[https://web.archive.org/web/20190215005244/https://detector.media/production/article/134929/2018-02-23-skilki-koshtuyut-skilki-zbirayut-u-prokati-ta-skilki-povertayut-filmi-derzhkino/ Скільки коштують, скільки збирають у прокаті та скільки повертають фільми Держкіно] // ДМ, 23 лютого 2018</ref>

=== Фільмування ===

Зйомки велися у Франції, Україні (зокрема у [[Дрогобицька виправна колонія № 40|Дрогобицькій виправній колонії]]), Вірменії та Грузії.<ref>[http://www.youtube.com/watch?v=vcxphmE9gx4 «Фільм про Параджанова»] ''[[Zik.ua]]'', 28 черв. 2012</ref>

== Кінофестивальний реліз ==

Світова прем'єра стрічки відбулася на кінофестивалі в Карлових Варах (Чехія) у липні 2013 року, де «Параджанов» представляв Україну в основній міжнародної конкурсній програмі East of the West. На [[Одеський міжнародний кінофестиваль|Одеському міжнародному кінофестивалі]]-2013  фільм отримав приз «Золотий Дюк» як Найкращий український повнометражний фільм.  На 8-му Батумському міжнародному кінофестивалі авторського кіно (BIAFF) фільм був представлений у секції «Міжнародний конкурс художніх фільмів». Фільм також боровся за Нагороду критиків на кінофестивалі в Гамбурзі.

== Кінотеатральний реліз ==

В український прокат фільм вийшов 3 жовтня 2013 року.<ref>[http://kino-teatr.ua/uk/news/article/film-paradjanov-poboretsya-za-oskar-ot-ukrainyi-5602.phtml Фільм «Параджанов» побореться за «Оскар» від України] ''[[Kino-teatr.ua]]'', 13 вересня 2013</ref>

== Див. також ==
* [[Список фільмів, висунутих Україною на премію «Оскар» за найкращий фільм іноземною мовою]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Вікіпосилання
|Тема               = Параджанов
|Портал             = Кінематограф
|Портал-зображення  = Video-x-generic.svg
|Портал1             = Україна
|Портал1-зображення  = Flag of Ukraine.svg
}}

* {{IMDb title|2671390|Параджанов}}
* {{kino-teatr фільм|44344|Параджанов}}
* {{facebook|Paradjanov}}
* ''[http://arthousetraffic.com/ua/films/parajanov/ Параджанов]'' на сайті українського дистриб'ютор Артхаус Трафік {{ref-ru}}
* ''[https://web.archive.org/web/20120402114133/http://www.interfilm.biz/eng/production/?paradjanov_project Параджанов]'' на сайті компанії-виробника Interfilm Production Studio {{ref-en}}

{{Нормативний контроль}}

[[Категорія:Фільми України 2013]]
[[Категорія:Фільми Франції 2013]]
[[Категорія:Біографічні фільми України]]
[[Категорія:Фільми-драми України]]
[[Категорія:Фільми-драми Вірменії]]
[[Категорія:Фільми-драми Грузії]]
[[Категорія:Фільми-драми Франції]]
[[Категорія:Біографічні фільми Франції]]
[[Категорія:Фільми українською мовою]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]
[[Категорія:Претенденти на кінопремію «Оскар» від України]]
[[Категорія:Фільми Вірменії 2013]]

title: Параджанов ·

Жанр: Драма, Біографічний

Режисер: Олена Фетісова · Серж Аведікян

Продюсер: Олена Фетісова

Сценарист: Олена Фетісова

У головних · ролях: Серж Аведікян · Карен Бадалов · Юлія Пересільд

Оператор: Сергій Михальчук

Композитор: Мішель Карський

Монтаж: Олександр Швець, Олександра Штраусс

Кінокомпанія: Інтерфільм

Дистриб'ютор: Артхаус Трафік (Україна)

Мова: російська · українська (дубляж)

Локалізація: дубляж, LeDoyen Studio

Країна: Україна · Франція · Грузія · Вірменія

Дата виходу: 4 липня 2013 (Карлові Вари) · 3 жовтня 2013 (Україна)

П:
Портал «Кінематограф»
Портал «Україна»


text:
# Сокрушительний (есмінець, 1937)
«Сокрушительний» (рос. «Сокрушительный») — військовий корабель, ескадрений міноносець типу 7 військово-морського флоту СРСР за часів радянсько-фінської та Другої світової війн.
Есмінець «Сокрушительний» 26 жовтня 1936 року закладений на верфі Балтійського заводу в Ленінграді, 23 серпня 1937 року спущений на воду, а 13 жовтня 1939 року введений до складу радянського Балтійського флоту. 17 вересня 1939 року Біломорсько-Балтійським каналом здійснив перехід з Ленінграду до Полярного, де 8 листопада 1939 року увійшов до складу сил Північного флоту.

## Історія

### 1942
З березня до листопада 1942 року «Сокрушительний» виконував завдання з ескорту союзних конвоїв, здійснював артилерійський обстріл ворожих цілей на узбережжі.
У травні 1942 року «Сокрушительний» входив до сил ескорту великого конвою PQ 16, який супроводжував 35 транспортних суден (21 американське, 4 радянські, 8 британських, 1 голландське та одне під панамським прапором) до Мурманська від берегів Ісландії зі стратегічними вантажами і військовою технікою з США, Канади і Великої Британії. Його супроводжували 17 ескортних кораблів союзників, до острова Ведмежий конвой прикривала ескадра з 4 крейсерів і 3 есмінців.
Попри атакам німецького підводного човна U-703, повітряним нападам бомбардувальників He 111 та Ju 88 бомбардувальних ескадр I./KG 26 і KG 30 конвой, втратив сім суден і ще одне повернуло назад на початку походу, дістався свого місця призначення.
У липні брав участь у пошукових заходів вцілілих суден і кораблів розгромленого конвою PQ 17, у вересні ескортував конвой PQ 18.
17 листопада лідер «Баку» і «Сокрушительний» вийшли на супроводження конвою QP 15. 20 листопада 1942 року під час супроводження конвою розігрався жорстокий 11-бальний шторм. Радянські кораблі розсіялися у відкритому морі та стали повертатися на базу поодинці. О 14.30 ударами хвиль була відірвана і через 10 хвилин затонула разом з 6 матросами корма «Сокрушительного». На допомогу «Сокрушительному» прийшли есмінці «Куйбишев», «Урицький» і «Розумний». 191 особа була знята, але 30 моряків під час рятувальних робіт загинуло. 21 листопада в 15.30 кораблі, які провадили рятувальні роботи, пішли в базу для дозаправлення паливом. На «Сокрушительному» залишилося 13 матросів і два офіцери, але усі наступні спроби знайти постраждалий корабель не увінчалися успіхом; ймовірно, він затонув незабаром після відходу есмінців. Велика частина офіцерського складу на чолі з командиром полишили есмінець до евакуації всього екіпажу, за що командир корабля був згодом розстріляний, а старший помічник відправлений в штрафбат, але згодом повернувся на флот і дослужився до звання контрадмірала.

title: Сокрушительний (есмінець, 1937)

wikitext:
{{Військовий корабель
| Назва                    = «Сокрушительний»
| Оригінал назви           = «Сокрушительный»
| Ілюстрація               = Aerial view of Razumny A 22471.jpg
| Підпис                   = Радянський есмінець [[Розумний (есмінець, 1939)|«Розумний»]] (однотипний із «Сокрушительним»)
| Тип/клас судна           = [[ескадрений міноносець]] [[Ескадрені міноносці типу 7|типу 7]]
| Прапор                   = {{URS}}
| Порт                     = [[Санкт-Петербург|Ленінград]]
| На честь                 = перший корабель флоту на ім'я «Сокрушительний»
| Організація              = {{флот|СРСР}}
| Виготовлювач             = [[Балтійський завод|ССЗ № 189]], [[Санкт-Петербург|Ленінград]]
| Вартість                 =
| Замовлено                = [[11 липня]] [[1933]]
| Закладено                = [[26 жовтня]] [[1936]]
| Спущено                  = [[23 серпня]] [[1937]]
| Експлуатація з           = [[13 жовтня]] [[1939]]
| Служба                   = [[1939]]–[[1942]]
| Перейменований           =
| Перекваліфікований       =
| Переданий                =
| Прийнятий                =
| Виведений                =
| Загибель                 = [[20 листопада]] [[1942]] року затонув у наслідок [[шторм]]у
| Статус                   =
| Нагороди                 =
| Бойовий досвід           = '''[[Друга світова війна]]'''
[[Радянсько-фінська війна (1939—1940)|Радянсько-фінська війна]]
[[Битва за Атлантику (1939—1945)|Битва за Атлантику]]
[[Кампанія в Арктиці (1939—1945)|Кампанія в Арктиці]]
[[Арктичні конвої]]
* [[Конвой PQ 3]]
* [[Конвой PQ 6]]
* [[Конвой QP 6]]
* [[Конвой PQ 8]]
* [[Конвой PQ 13]]
* [[Конвой PQ 14]]
* [[Конвой QP 11]]
* [[Конвой PQ 16]]
* [[Конвой PQ 17]]
* [[Конвой PQ 18]]
* [[Конвой QP 15]]
| Прізвисько               =
| Девіз                    =
| Водотоннажність          = 1612 тонн (стандартна)
2215 тонн (повна)
| Довжина                  = 112,5 м
| Ширина                   = 10,2 м
| Висота                   = 3,1 м
| Осадка                   =
| Бронювання               =
| Двигуни                  = 2 × [[Парова турбіна|парових турбіни]] ''ГТЗА-24''
 4 × [[паровий котел|парових котли]]
| Гвинти                   = 2
| Потужність               = 48 000 [[Кінська сила|к.с.]]
| Швидкість                = 38 [[Вузол (одиниця швидкості)|вузлів]] (70,3 км/год)
| Дальність плавання       = 2 200 [[Морська миля|миль]] (4 074 км) на швидкості 20 [[Вузол (одиниця швидкості)|вузлів]] (37 км/год)
| Автономність плавання    =
| Екіпаж                   = 246 [[офіцер]]ів та [[матрос]]ів
| Артилерія                = 4 (4 × 1) × 130-мм гармати ''[[130-мм корабельна гармата зразка 1935 року (Б-13)|Б-13]]''
| Торпедно-мінне озброєння = 6 (2 × 3) × 533-мм [[торпедний апарат|торпедних апаратів]] ''39-Ю''
60 морських якірних мін ''КБ-3'' або 65 мін зразка 1926 р., або 95 мін зразка 1912 р.
| Ракетне озброєння        =
| Зенітне озброєння        = 2 × 76-мм зенітні гармати [[76-мм зенітна гармата зразка 1935 року (34-К)|34-К]]
2 × 45-мм гармати [[45-мм напіватоматична універсальна гармата 21-К|21-К]]
2 × 12,7-мм зенітних кулемети [[ДШК]]
| Авіація                  =
}}
'''«Сокрушительний»''' ({{lang-ru|«Сокрушительный»}}) — [[військовий корабель]], [[ескадрений міноносець]] [[Ескадрені міноносці типу 7|типу 7]] [[Військово-морський флот СРСР|військово-морського флоту СРСР]] за часів радянсько-фінської та Другої світової війн.

Есмінець «Сокрушительний» [[26 жовтня]] [[1936]] року закладений на верфі Балтійського заводу в Ленінграді, [[23 серпня]] [[1937]] року спущений на воду, а [[13 жовтня]] [[1939]] року введений до складу радянського Балтійського флоту. 17 вересня 1939 року [[Біломорсько-Балтійський канал|Біломорсько-Балтійським каналом]] здійснив перехід з Ленінграду до Полярного, де [[8 листопада]] 1939 року увійшов до складу сил Північного флоту.

== Історія ==

=== 1942 ===
З березня до листопада 1942 року «Сокрушительний» виконував завдання з ескорту союзних конвоїв, здійснював артилерійський обстріл ворожих цілей на узбережжі.

У травні 1942 року «Сокрушительний» входив до сил ескорту великого [[конвой PQ 16|конвою PQ 16]]{{#tag:ref|Ескорт конвою PQ 16: лінкори британський [[HMS Duke of York (17)|«Герцог Йоркський»]] і американський [[USS Washington (BB-56)|«Вашингтон»]], авіаносець [[HMS Victorious (R38)|«Вікторіос»]], важкі крейсери [[HMS Norfolk (78)|«Норфолк»]], [[HMS London (69)|«Лондон»]], [[HMS Kent (54)|«Кент»]] і американський [[USS Wichita (CA-45)|«Вічита»]], легкі крейсери [[HMS Liverpool (C11)|«Ліверпуль»]] та [[HMS Nigeria (60)|«Найджеріа»]], [[ескадрений міноносець|есмінці]]: британські [[HMS Achates (H12)|«Акейтіз»]], [[HMS Ashanti (F51)|«Ашанті»]], [[HMS Blankney (L30)|«Бланкні»]], [[HMS Eclipse (H08)|«Екліпс»]], [[HMS Faulknor (H62)|«Фокнор»]], [[HMS Fury (H76)|«Фьюрі»]], [[HMS Garland (H37)|«Гарланд»]], [[HMS Icarus (D03)|«Ікарус»]], [[HMS Intrepid (D10)|«Інтрепід»]], [[HMS Lamerton (L88)|«Ламертон»]], [[HMS Ledbury (L90)|«Ледбарі»]], [[HMS Marne (G35)|«Марна»]], [[HMS Martin (G44)|«Мартин»]], [[HMS Middleton (L74)|«Міддлтон»]], [[HMS Onslow (G17)|«Онслоу»]], [[HMS Oribi (G66)|«Орібі»]], [[HMS Volunteer (D71)|«Волонтир»]], [[HMS Wheatland (L122)|«Вітленд»]], американські [[USS Mayrant (DD-402)|«Мейрант»]], [[USS Rhind (DD-404)|«Рінд»]], [[USS Rowan (DD-405)|«Рован»]] і [[USS Wainwright (DD-419)|«Вейнрайт»]], радянські [[Грозний (есмінець, 1936)|«Грозний»]], [[Капітан Керн (есмінець)|«Куйбишев»]] та «Сокрушительний»; підводні човни [[HMS Seawolf (47S)|«Сівулф»]] і [[HMS Trident (N52)|«Трайдент»]], допоміжний корабель ППО [[HMS Alynbank (F84)|«Аланбенк»]], [[тральщик]]и «Брамбл», [[HMS Gossamer (J63)|«Госсамер»]], [[HMS Hazard (J02)|«Хазард»]], [[HMS Leda (J93)|«Леда»]], [[HMS Seagull (J85)|«Сігал»]], чотири [[Корвети типу «Флавер»|корвети типу «Флавер»]] та французький [[корвет]] [[FFL Roselys (K57)|«Розелі»]], ''RFA Black Ranger (A163)'' та інші кораблі супроводження й забезпечення.|group=Прим.}}, який супроводжував 35 транспортних суден (21 американське, 4 радянські, 8 британських, 1 голландське та одне під [[Прапор Панами|панамським прапором]]) до [[Мурманськ]]а від берегів Ісландії зі [[Ленд-ліз|стратегічними вантажами і військовою технікою]] з США, Канади і Великої Британії. Його супроводжували 17 ескортних кораблів союзників, до острова [[Ведмежий острів (Норвегія)|Ведмежий]] конвой прикривала ескадра з 4 крейсерів і 3 есмінців<ref>[http://convoyweb.org.uk/russian/convoy1.php?convoy=PQ.16 Convoy PQ.16]</ref>.

Попри атакам німецького підводного човна [[U-703]], повітряним нападам [[бомбардувальник]]ів [[Heinkel He 111|He 111]] та [[Junkers Ju 88|Ju 88]] бомбардувальних ескадр [[Kampfgeschwader 26|I./KG 26]] і [[Kampfgeschwader 30|KG 30]] [[Конвой суден|конвой]], втратив сім суден і ще одне повернуло назад на початку походу, дістався свого місця призначення<ref>[https://ww2db.com/battle_spec.php?battle_id=298 Arctic Convoys]</ref>.

У липні брав участь у пошукових заходів вцілілих суден і кораблів розгромленого [[конвой PQ 17|конвою PQ 17]], у вересні ескортував [[конвой PQ 18]].

[[17 листопада]] лідер [[Баку (лідер ескадрених міноносців)|«Баку»]] і «Сокрушительний» вийшли на супроводження [[конвой QP 15|конвою QP 15]]. [[20 листопада]] 1942 року під час супроводження конвою розігрався [[Шкала Бофорта|жорстокий 11-бальний шторм]]. Радянські кораблі розсіялися у відкритому морі та стали повертатися на базу поодинці. О 14.30 ударами хвиль була відірвана і через 10 хвилин затонула разом з 6 матросами корма «Сокрушительного». На допомогу «Сокрушительному» прийшли есмінці [[Капітан Керн (есмінець)|«Куйбишев»]], [[Забіяка (есмінець)|«Урицький»]] і [[Розумний (есмінець, 1939)|«Розумний»]]. 191 особа була знята, але 30 моряків під час рятувальних робіт загинуло. [[21 листопада]] в 15.30 кораблі, які провадили рятувальні роботи, пішли в базу для дозаправлення паливом. На «Сокрушительному» залишилося 13 [[матрос]]ів і два [[офіцер]]и, але усі наступні спроби знайти постраждалий корабель не увінчалися успіхом; ймовірно, він затонув незабаром після відходу есмінців. Велика частина офіцерського складу на чолі з командиром полишили есмінець до евакуації всього екіпажу, за що [[командир корабля]] був згодом [[розстріл]]яний, а старший помічник відправлений в штрафбат, але згодом повернувся на флот і дослужився до звання [[контрадмірал]]а.

== Див. також ==
* [[Капітан Керн (есмінець)]]
* [[Ташкент (лідер ескадрених міноносців)]]
* [[Каліакрія (есмінець)]]
* [[Ескадрені міноносці типу «Дерзкий»]]
* [[Лідери ескадрених міноносців проєкту 48]]
* [[Список ескадрених міноносців ВМФ СРСР]]

== Посилання ==
* [http://prerek.ru/safia/shigin-vladimir-vilenovich-pravda-o-sokrushitelenom-morskoj-sb/main.html Шигин Владимир Виленович. Правда о «Сокрушительном». «Морской сборник»]
* [https://wiki.wargaming.net/ru/Navy:Сокрушительный_(1937) Сокрушительный (1937)]
* [https://topwar.ru/18411-istoriya-tragedii-esminca-sokrushitelnyy.html История трагедии эсминца «Сокрушительный»]
* {{cite web|url=https://uboat.net/allies/warships/ship/5821.html |title=USSR Sokrushitelny |publisher=на uboat.net}} {{ref-en}}

== Література ==
{{coord|75|1|N|41|25|E|scale:5000000|display=inline,title}}
* Балакин С. А. Легендарные «Семёрки». Эсминцы «сталинской» серии. М.: Коллекция, Яуза, ЭКСМО, 2007. — 208 с. ISBN 978-5-699-23784-5
* Энциклопедия советских надводных кораблей 1941—1945. Платонов А. В. Полигон. 2002. стр. 187.
* Hill, Alexander (2018). Soviet Destroyers of World War II. New Vanguard. 256. Oxford, UK: Osprey Publishing. ISBN 978-1-4728-2256-7.
* Whitley, M. J. (1988). Destroyers of World War 2. Annapolis, Maryland: Naval Institute Press. ISBN 0-87021-326-1.

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist}}

{{Портали|СРСР|Друга світова війна|Військова техніка|Війна|Морська справа}}

[[Категорія:Ескадрені міноносці СРСР часів Другої світової війни]]
[[Категорія:Кораблі 1937]]
[[Категорія:Кораблі, побудовані на Балтійському заводі]]
[[Категорія:Кораблі, що затонули через непогоду]]

title: Служба

Тип/клас: ескадрений міноносець типу 7

Держава прапора: СРСР

Належність: Військово-морський флот СРСР

Корабельня: ССЗ № 189, Ленінград

Закладено: 26 жовтня 1936

Спущено на воду: 23 серпня 1937

Введено в експлуатацію: 13 жовтня 1939

Загибель: 20 листопада 1942 року затонув у наслідок шторму

Бойовий досвід: Друга світова війна · Радянсько-фінська війна · Битва за Атлантику · Кампанія в Арктиці · Арктичні конвої · * Конвой PQ 3 · * Конвой PQ 6 · * Конвой QP 6 · * Конвой PQ 8 · * Конвой PQ 13 · * Конвой PQ 14 · * Конвой QP 11 · * Конвой PQ 16 · * Конвой PQ 17 · * Конвой PQ 18 · * Конвой QP 15

title: Параметри

Тоннаж: 1612 тонн (стандартна) · 2215 тонн (повна)

title: Технічні дані

Рухова установка: 2 × парових турбіни ГТЗА-24 · 4 × парових котли

Швидкість: 38 вузлів (70,3 км/год)

Дальність плавання: 2 200 миль (4 074 км) на швидкості 20 вузлів (37 км/год)

Екіпаж: 246 офіцерів та матросів

title: Озброєння

Артилерія: 4 (4 × 1) × 130-мм гармати Б-13

Торпедно-мінне озброєння: 6 (2 × 3) × 533-мм торпедних апаратів 39-Ю · 60 морських якірних мін КБ-3 або 65 мін зразка 1926 р., або 95 мін зразка 1912 р.

Зенітне озброєння: 2 × 76-мм зенітні гармати 34-К · 2 × 45-мм гармати 21-К · 2 × 12,7-мм зенітних кулемети ДШК


text:
# Сабаєво (Кочкуровський район)
Саба́єво (рос. Сабаево, ерз. Сурвеле) — село у складі Кочкуровського району Мордовії, Росія. Адміністративний центр Сабаєвського сільського поселення.

## Населення
Населення — 1028 осіб (2010; 1249 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- ерзяни — 79 %

title: Сабаєво (Кочкуровський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Сабаєво
 | назва ін.       = {{lang-ru|Сабаево}}<br/>{{lang-myv|Сурвеле}}
 | карта розташування1 = Росія Мордовія
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Мордовія]]
 | район           = [[Кочкуровський район]]
 | поселення       = [[сабаєвське сільське поселення|Сабаєвське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 1028 осіб ([[2010]]{{RUS-MO-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 53
 | lat_min= 59
 | lat_sec= 29
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 45
 | lon_min= 43
 | lon_sec= 38
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Сабаєво}}

'''Саба́єво''' ({{lang-ru|Сабаево}}, {{lang-myv|Сурвеле}}) — [[село]] у складі [[кочкуровський район|Кочкуровського району]] [[мордовія|Мордовії]], [[Росія]]. Адміністративний центр [[сабаєвське сільське поселення|Сабаєвського сільського поселення]].

== Населення ==
Населення — 1028 осіб ([[2010]]; 1249 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=26 грудня 2020 |archive-date=11 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210511103433/http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls }}</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[ерзяни]] — 79 %

== Джерела ==
* {{Карта|N-38-80}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=53.994349&lon=45.726128&z=13&show=/8720358/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=53.994349&lon=45.726128&z=13&show=/8720358/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{Mordov-geo-stub}}
{{кочкуровський район}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Кочкуровського району]]
[[Категорія:Села Мордовії]]

title: село Сабаєво

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Мордовія

Муніципальний район: Кочкуровський район

Поселення: Сабаєвське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Сабаєво · Сабаєво


text:
# Андра Гуці
Андра Гуці (рум. Andra Guți; нар. 31 липня 1999) — румунська актриса театру і кіно.

## Фільмографія
- Аліса Т. (2018)

title: Андра Гуці

wikitext:
<noinclude>{{Поліпшити|7 лютого 2025}}</noinclude>
{{Тезки|Андра (значення){{!}}Андра}}
{{Актор
|bgcolour             = gold
|ім'я                 = Андра Гуці
|зображення           =
|розмір               =
|ім'я_при_народженні  = Andra Guți
|дата_народження      =
|місце_народження     =
|дата_смерті          =
|місце_смерті         =
|інші_імена           =
|громадянство         =
|національність       =
|рід_діяльності       =
|Alma mater = Вища школа мистецтв імені Діну Ліпатті (2018)
|роки_діяльності      =
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|imdb_id              =
|сторінка_в_інтернеті =
|провідні_ролі        =
|нагороди             = [[Міжнародний кінофестиваль у Локарно|Срібний леопард за найкращу жіночу роль]] (2018)<ref>http://www.bacfilms.com/distribution/en/news/andra-guti-remporte-le-prix-dinterpretation-feminine-au-festival-de-locarno-alice-t {{ref-en}}</ref><ref>http://aarc.ro/en/articol/andra-guti-premiul-pentru-cea-mai-buna-actrita-la-locarno-pentru-alice-t{{Недоступне посилання}} {{ref-en}}</ref>
}}
'''Андра Гуці''' ({{lang-ro|Andra Guți}}; {{нар|ж}} [[31 липня]] [[1999]]) — [[Румунія|румунська]] актриса театру і кіно.

== Фільмографія ==
* Аліса Т. (2018)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://m.youtube.com/watch?v=dbnF23cQwRM Інтерв'ю з Андрою Гуці] {{ref-ro}}
* [https://m.youtube.com/watch?v=im9Ne1M1FHg Андра Гуці розповідає про фільм «Аліса Т.»] {{ref-ro}}
{{Бібліоінформація}}
{{Ізольована стаття}}

{{DEFAULTSORT:Гуці Андра}}
[[Категорія:Румунські акторки]]
[[Категорія:Кіноакторки]]
[[Категорія:Телеакторки]]
[[Категорія:Акторки XXI століття]]

title: Андра Гуці

Ім'я при народженні: Andra Guți

Народилася: 31 липня 1999 (25 років) · Вальядолід, Кастилія і Леон, Іспанія

Громадянство: Румунія

Діяльність: акторка


text:
# Нова Зеландія на літніх Олімпійських іграх 1992
Нова Зеландія брала участь у Літніх Олімпійських іграх 1992 року в Барселоні (Іспанія) у вісімнадцятий раз за свою історію, і завоювала одну золоту, чотири срібні та п'ять бронзових медалей. Збірну країни представляли 42 жінки.

## Золото
- Вітрильний спорт, жінки — Барбара Кендалл.

## Срібло
- Спортивне плавання, чоловіки, 200 метрів, батерфляй — Даньен лоадер.
- Кінний спорт, чоловіки — Vicki Latta, Andrew Nicholson та Blyth Tait.
- Вітрильний спорт, жінки — Leslie Egnot та Jan Shearer.
- Вітрильний спорт, чоловіки — Don Cowie та Rod Davis.

## Бронза
- Кінний спорт, Чоловіки — Бліт Тайт.
- Вітрильний спорт, чоловіки — Крейг Монт.
- Бокс, чоловіки — Девід Туа.
- Легка атлетика, жінки, марафон — Лорейн Моллер.
- Велосипедний спорт, чоловіки — Гарі Андерсон.

wikitext:
{{Нова Зеландія на Олімпійських іграх
|Ігри = 1992 літні
|Спортсмени = 134
|видах спорту = 17
|Прапороносець = Марк Тодд
|Золото = 1
|Срібло = 4
|Бронза = 5
|Всього = 10
|Місце = 28
}}

'''[[Нова Зеландія]]''' брала участь у [[Літні Олімпійські ігри 1992|Літніх Олімпійських іграх 1992 року]] в [[Барселона|Барселоні]] ([[Іспанія]]) у вісімнадцятий раз за свою історію, і завоювала одну золоту, чотири срібні та п'ять бронзових медалей. Збірну країни представляли 42 жінки.

== [[Файл:Gold medal with cup.svg|20px]] Золото ==
* [[Вітрильний спорт]], жінки — Барбара Кендалл.

== [[Файл:Silver medal with cup.svg|20px]] Срібло ==
* [[Спортивне плавання]], чоловіки, 200 метрів, батерфляй — Даньен лоадер.
* [[Кінний спорт]], чоловіки — Vicki Latta, Andrew Nicholson та Blyth Tait.
* [[Вітрильний спорт]], жінки — Leslie Egnot та Jan Shearer.
* [[Вітрильний спорт]], чоловіки — Don Cowie та Rod Davis.

== [[Файл:Bronze medal with cup.svg|20px]] Бронза ==
* [[Кінний спорт]], Чоловіки — Бліт Тайт.
* [[Вітрильний спорт]], чоловіки — Крейг Монт.
* [[Бокс]], чоловіки — Девід Туа.
* [[Легка атлетика]], жінки, марафон — Лорейн Моллер.
* [[Велосипедний спорт]], чоловіки — Гарі Андерсон.

== Посилання ==
* [http://www.olympic.org/uk/athletes/results/search_r_uk.asp База МОК] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080509055329/http://www.olympic.org/uk/athletes/results/search_r_uk.asp |date=9 травня 2008 }}
* [http://www.aafla.org/5va/reports_frmst.htm Офіційні олімпійські звіти] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120204034829/http://www.aafla.org/5va/reports_frmst.htm |date=4 лютого 2012 }}
* [http://www.sports-reference.com/olympics/countries/NZL/ sports-reference.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131001031932/http://www.sports-reference.com/olympics/countries/NZL/ |date=1 жовтня 2013 }}

{{Країни на літніх Олімпійських іграх 1992}}

[[Категорія:Нова Зеландія на літніх Олімпійських іграх|1992]]
[[Категорія:1992 у новозеландському спорті]]

Код МОК: NZL

НОК: Олімпійський комітет · Нової Зеландії

Спортсмени: 134 у 17 видах спорту

Прапороносець: Марк Тодд

Медалі · Місце: 28: Золото · 1 · Срібло · 4 · Бронза · 5 · Всього · 10


text:
# 216 км
216 км (рос. 216 км) — селище у складі Новорського району Оренбурзької області, Росія.

## Населення
Населення — 36 осіб (2010; 84 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- казахи — 80 %

title: 216 км

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = селище
 | тип_род         = селища
 | назва           = 216 км
 | назва ін.       = {{lang-ru|216 км}}
 | карта розташування1 = Росія Оренбурзька область
 | герб            =
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Оренбурзька область]]
 | район           = [[новоорський район|Новоорський]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[новоорська селищна рада|Новоорська селрада]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 36 осіб ([[2010]]<ref>[http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2010/orenburgskaja.htm Дані перепису населення 2010 року]</ref>)
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 51
 | lat_min= 24
 | lat_sec= 17
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 59
 | lon_min= 08
 | lon_sec= 33
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''216 км''' ({{lang-ru|216 км}}) — [[селище]] у складі [[новоорський район|Новорського району]] [[оренбурзька область|Оренбурзької області]], [[Росія]].

== Населення ==
Населення — 36 осіб ([[2010]]; 84 у [[2002]]<ref>[http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2002/orenburgskaja.htm Дані перепису населення 2002 року]</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[казахи]] — 80 %

== Джерела ==
* {{Карта|M-40-23}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{orenburg-geo-stub}}
{{новоорський район}}

[[Категорія:Населені пункти Новоорського району]]
[[Категорія:Селища Оренбурзької області]]

title: селище 216 км

Суб'єкт Російської Федерації: Оренбурзька область

Муніципальний район: Новоорський

Поселення: Новоорська селрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· 216 км · 216 км


text:
# Стеченко Дмитро Миколайович
Стеченко Дмитро Миколайович (10 грудня 1937 року) — український економіко-географ, доктор економічних наук, професор Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

## Біографія
Народився 10 грудня 1937 року в селі Ковпита Чернігівського району Чернігівської області. Закінчив у 1966 році географічний факультет Київського університету. У 1966–1967 роках інженер Інституту геологічних наук АН УРСР. У 1967–1970 роках старший інженер комплексних географічних досліджень Інституту геофізики АН УРСР, Сектору географії. У 1971–1974 роки молодший науковий співробітник Сектору географії АН УРСР. У Київському університеті з 1974 року старший викладач, з 1979 року доцент, з 1992 — професор кафедри економічної і соціальної географії. У 1996–2001 роках професор кафедри інноваційного менеджменту та підприємництва економічного факультету Київського університету. З 2006 року професор кафедри міжнародної економіки Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Кандидатська дисертація «Галузевий спеціалізований район як форма територіальної організації виробництва» захищена у 1973 році, докторська на тему «Методологічні основи територіального планування обласних господарських комплексів (на прикладі Української РСР)» — у 1991 році. Під безпосереднім керівництвом Стеченка Д. М. захищено тринадцять кандидатів наук.
Читав курси:
- «Основи менеджменту»,
- «Державне регулювання економіки»,
- «Адміністративно-регіональний менеджмент»,
- «Методологія наукових досліджень»,
- «Інноваційні форми регіонального розвитку»,
- «Міжнародні стратегії економічного розвитку».

Член редколегій: Часопису Хмельницького університету управління та права «Університетські наукові записки»; Вісника Бердянського університету менеджменту і бізнесу (науково економічний журнал).

## Нагороди і відзнаки
Нагороджений медалями: «В пам'ять 1500-річчя Києва», «Ветеран праці», почесними грамотами Мінвузу УРСР та Міністерства освіти та науки України.

## Наукові праці
Фахівець в галузі регіональної економіки і регіонального управління та інноваційних форм регіонального розвитку. Вивчає закономірності функціонування регіональної економіки та науково-методичні основи створення інноваційних структур просторового розвитку. Автор понад 200 наукових праць. Основні праці:
1. Проблемы развития и размещения производительных сил Юго-Западного экономического района / В.И.Пила, В.И.Паламарчук, В.И.Стеченко. - М.: Мысль, 1976. - 262 с.
2. Розміщення продуктивних сил і регіоналістика: Підручник — К.: Вікар, 2006.
3. Методологія наукових досліджень: Підручник— К.: Знання, 2007(у співавторстві).
4. Управління регіональним розвитком: Навчальний посібник.— К.: Вища школа, 2000.
5. Інноваційні форми регіонального розвитку: Навчальний посібник. — К., 2002.
6. Державне регулювання економіки: Навчальний посібник. 3-є вид. — К., 2006.
7. Менеджмент: Словник-довідник. Навчальний посібник. — Хмельницький, 2004 (у співавторстві).
8. Управління регіональним розвитком туризму. Навчальний посібник. — Київ: Знання, 2012(у співавторстві).
9. Методологія економічних досліджень. Підручник. — Київ: Знання, 2015 (у співавторстві).

title: Стеченко Дмитро Миколайович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Стеченко Дмитро Миколайович
| ім'я_мовою_оригінала =
| портрет            =
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    = 10.12.1937
| місце народження = [[Ковпита]],
[[Чернігівська область]]
| дата смерті =
| місце смерті =
| резиденція =
| громадянство = {{URS}}
{{UKR}}
| національність =
| галузь = [[економічна географія]]
| заклад = [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка]]
| Alma Mater = [[Київський університет]]
| відомий через =
| звання = [[професор]]
| ступінь =
| керівник =
| учні =
| нагороди =
| примітки =
| особиста_сторінка =
}}{{Othernames|Стеченко}}

'''Стеченко Дмитро Миколайович''' ([[10 грудня]] [[1937]] року) — український [[Економічна географія|економіко-географ]], доктор [[Економіка|економічних наук]], [[професор]] [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського національного університету імені Тараса Шевченка]].

== Біографія ==
Народився [[10 грудня]] [[1937]] року в селі [[Ковпита]] [[Чернігівський район (Чернігівська область)|Чернігівського району]] [[Чернігівська область|Чернігівської області]]. Закінчив у 1966 році географічний факультет Київського університету. У 1966–1967 роках інженер [[Інститут геологічних наук НАН України|Інституту геологічних наук]] [[АН УРСР]]. У 1967–1970 роках старший інженер комплексних географічних досліджень [[Інститут геофізики імені С. І. Субботіна НАН України|Інституту геофізики]] АН УРСР, Сектору географії. У 1971–1974 роки молодший науковий співробітник Сектору географії АН УРСР. У Київському університеті з 1974 року старший викладач, з 1979 року [[доцент]], з 1992 — професор кафедри економічної і соціальної географії. У 1996–2001 роках професор кафедри інноваційного менеджменту та підприємництва економічного факультету Київського університету. З 2006 року професор кафедри міжнародної економіки Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут». Кандидатська [[дисертація]] ''«Галузевий спеціалізований район як форма територіальної організації виробництва»'' захищена у [[1973]] році, докторська на тему ''«Методологічні основи територіального планування обласних господарських комплексів (на прикладі Української РСР)»'' — у [[1991]] році. Під безпосереднім керівництвом Стеченка Д. М. захищено тринадцять кандидатів наук.

Читав курси:
* «Основи менеджменту»,
* «Державне регулювання економіки»,
* «Адміністративно-регіональний менеджмент»,
* «Методологія наукових досліджень»,
* «[[Інновації|Інноваційні]] форми регіонального розвитку»,
* «Міжнародні стратегії економічного розвитку».

Член редколегій: Часопису Хмельницького університету управління та права «Університетські наукові записки»; Вісника Бердянського університету менеджменту і бізнесу (науково економічний журнал).

== Нагороди і відзнаки ==

Нагороджений медалями: [[Медаль «В пам'ять 1500-річчя Києва»|«В пам'ять 1500-річчя Києва»]], [[Медаль «Ветеран праці»|«Ветеран праці»]], почесними грамотами Мінвузу УРСР та [[Міністерство освіти та науки України|Міністерства освіти та науки]] України.

== Наукові праці ==

Фахівець в галузі регіональної економіки і регіонального управління та інноваційних форм регіонального розвитку. Вивчає закономірності функціонування регіональної економіки та науково-методичні основи створення інноваційних структур просторового розвитку. Автор понад 200 наукових праць. Основні праці:
# [[Пила Василь Іванович|Проблемы развития и размещения производительных сил Юго-Западного экономического района / В.И.Пила, В.И.Паламарчук, В.И.Стеченко. - М.: Мысль, 1976. - 262 с.]]
# Розміщення продуктивних сил і регіоналістика: Підручник — К.: Вікар, 2006.
# Методологія наукових досліджень: Підручник— К.: Знання, 2007(у співавторстві).
# Управління регіональним розвитком: Навчальний посібник.— К.: Вища школа, 2000.
# Інноваційні форми регіонального розвитку: Навчальний посібник. — К., 2002.
# Державне регулювання економіки: Навчальний посібник. 3-є вид. — К., 2006.
# Менеджмент: Словник-довідник. Навчальний посібник. — Хмельницький, 2004 (у співавторстві).
# Управління регіональним розвитком туризму. Навчальний посібник. — Київ: Знання, 2012(у співавторстві).
# Методологія економічних досліджень. Підручник. — Київ: Знання, 2015 (у співавторстві).

== Література ==

# Географи Київського університету. — К., 2003.
# Географічному факультету — 75. — К., 2008.
# Географічний факультет у персоналіях / [[Олійник Ярослав Богданович|Олійник Я. Б.]], [[Бортник Сергій Юрійович|Бортник С. Ю.]], [[Гродзинський Михайло Дмитрович|Гродзинський М. Д.]], [[Дмитрук Олександр Юрійович|Дмитрук О. Ю.]] та інші. — К.: ВГЛ «Обрії», 2008.

[[Категорія:Уродженці Чернігівського району Чернігівської області]]
[[Категорія:Випускники географічного факультету Київського університету]]
[[Категорія:Науковці Київського університету]]
[[Категорія:Українські економіко-географи]]
[[Категорія:Доктори географічних наук України]]
[[Категорія:Українські професори]]
{{Вчений-доробити}}

title: Стеченко Дмитро Миколайович

Народився: 10 грудня 1937 (87 років) · Ковпита, · Чернігівська область

Країна: СРСР · Україна

Діяльність: доцент

Alma mater: Київський університет

Галузь: економічна географія

Вчене звання: професор

Науковий ступінь: доктор географічних наук


text:
# Джішну Рагаван
Джішну Рагаван Алінгкіл (23 квітня 1979 — 25 березня 2016), відомий як Джішну, був індійським актором, який переважно знімався у фільмах малаялам. Він був сином актора Рагавана. Він найбільш відомий своїм дебютним фільмом «Наммал» (2002), за який він отримав премію Асоціації кінокритиків Керали за найкращу чоловічу роль і премію Матрубхумі за найкращий чоловічий дебют. Останнім його фільмом був «Трафік» (2016).

## Акторська кар'єра
Джішну вперше з'явився як дитина-художник у фільмі 1987 року «Кіліпатту», знятим його батьком, і був обраний для індійської панорами. Він дебютував у малаяламському кіно як головна роль у фільмі 2002 року «Наммал» разом із новачками Сіддхартом Бхаратаном, Бгаваною та Ренукою Меноном режисера Камала, який мав комерційний успіх і приніс йому визнання. Його гра у фільмі принесла йому премію кінокритиків Керали та кінопремію Матрубхумі за найкращий чоловічий дебют. Після своєї кар'єри він зіграв головні ролі у Valathottu Thirinjal Nalamathe Veedu, Choonda, Freedom, Parayam, Two Wheeler і Njaan. Потім він грав ролі другого плану в CBI Nerariyan, Pauran, Yugapurushan і негативну роль в Chakkara Muthu разом з Dileep.
Разом із кількома некредитованими фільмами він взяв перерву в кіноіндустрії, щоб працювати над розвитком інформаційних технологій у сільській місцевості. Пізніше він повернувся до кіноіндустрії та виконав ролі другого плану в Nidra, Commons, 10 to 4 Banking Hours і гостьову роль у Gwesty Ustad. Йому запропонували зніматися в Prabhuvinte Makkal. У 2013 році він зіграв головні ролі у фільмах Annum Innum Ennum і Rebecca Uthup Kizhakkemala. Він також експериментував з акторською грою в театральній студії Баррі Джона в Мумбаї. У тому ж році він підписав свої майбутні фільми Misfit разом із Sidhartha Siva, Indian Coffee House та Iphone зі своїм батьком Raghavan і Vineeth, але ці фільми не вийшли в кінотеатрах, оскільки у 2014 році йому діагностували рак.
Під час його першої боротьби з раком його друзі зняли короткометражний фільм під назвою «Без мови». Це про викладача коледжу, чиє життя кардинально змінило рак. У короткометражному фільмі головну роль виконує продюсер Шафір Саїт, який також є другом Джішну. Перед продовженням лікування він дебютував таміл як головний актор у фільмі «Каллаппадам» 2015 року з Лакшмі Прією Чандрамулі та отримав позитивні відгуки. Вона дебютувала в Боллівуді з негативною роллю у фільмі Traffic, який вийшов у 2016 році і став її останнім фільмом. Він також знявся в короткометражному фільмі Karma Games з Аадаршем Балакрішною, який був знятий у 2013 році та випущений у 2017 році. Це був його режисерський дебют. Адарш Балакрішна віддав належне Джішну, випустивши цей короткометражний фільм.

title: Джішну Рагаван

wikitext:
{{Актор
| ім'я                 =
| місце_проживання     =
| зображення           = Jishnu Raghavan 1.png
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  = Джішну Рагаван Алінгкіль
| дата_народження      = 23.04.1979
| місце_народження     = Керала
| дата_смерті          = 25.03.2016
| місце_смерті         = Кочі
| причина_смерті       =
| громадянство         = {{IND}}
| національність       = малаялам
| конфесія             =
| відомий_(відома)     = актор
| рід_діяльності       = кінематограф
| титул                =
| посада               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| дружина              =
| діти                 =
| рід                  =
| родичі               =
| нагороди             =
| зріст                = 1,89 м
| вага                 =
| герб                 =
}}

'''Джішну Рагаван Алінгкіл''' (23 квітня 1979 — 25 березня 2016), відомий як Джішну, був індійським актором, який переважно знімався у фільмах малаялам. Він був сином актора Рагавана. Він найбільш відомий своїм дебютним фільмом «Наммал» (2002), за який він отримав премію Асоціації кінокритиків Керали за найкращу чоловічу роль і премію Матрубхумі за найкращий чоловічий дебют. Останнім його фільмом був «Трафік» (2016).<ref>{{cite news |url=http://www.hindustantimes.com/movie-reviews/traffic-review-tight-screenplay-stellar-performance-make-this-a-must-watch/story-MgoVinQ7aH079d4yOARlUJ.html |title=Traffic review: Tight script, stellar performances make it a must-watch |date=6 травня 2016 |newspaper=[[Hindustan Times]] |accessdate=29 Awst 2017|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/city/kochi/malayalam-film-actor-jishnu-raghavan-dies/articleshow/51546874.cms|title=Malayalam film actor Jishnu Raghavan dies|website=The Times of India|date=25 Mawrth 2016|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.sify.com/movies/nammal-review-malayalam-pcluy2cdbfgbg.html|archive-url=https://web.archive.org/web/20220512003335/https://www.sify.com/movies/nammal-review-malayalam-pcluy2cdbfgbg.html|url-status=dead|archive-date=12 травня 2022|title=Nammal|work=[[Sify]]|date=24 Ebrill 2003}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.ibtimes.co.in/actor-jishnu-raghavan-dies-celebs-offer-condolences-672075|title=Actor Jishnu Raghavan dies; celebs offer condolences|website=ibtimes.co.in|date=25 березня 2023|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/news/jishnu-raghavan-is-a-cancer-survivor-/articleshow/30038868.cms|title=Jishnu Raghavan is a cancer survivor!|website=timesofindia.indiatimes.com|date=8 лютого 2014|language=en}}</ref>

== Акторська кар'єра ==
Джішну вперше з'явився як дитина-художник у фільмі 1987 року «Кіліпатту», знятим його батьком, і був обраний для індійської панорами. Він дебютував у малаяламському кіно як головна роль у фільмі 2002 року «Наммал» разом із новачками Сіддхартом Бхаратаном, Бгаваною та Ренукою Меноном режисера Камала, який мав комерційний успіх і приніс йому визнання. Його гра у фільмі принесла йому премію кінокритиків Керали та кінопремію Матрубхумі за найкращий чоловічий дебют. Після своєї кар'єри він зіграв головні ролі у Valathottu Thirinjal Nalamathe Veedu, Choonda, Freedom, Parayam, Two Wheeler і Njaan. Потім він грав ролі другого плану в CBI Nerariyan, Pauran, Yugapurushan і негативну роль в Chakkara Muthu разом з Dileep.<ref>{{cite web|url=http://www.malayalachalachithram.com/movie.php?i=2013|title=Kilippaattu|accessdate=2014-10-21|publisher=malayalachalachithram.com}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.rediff.com/movies/2006/nov/10chak.htm|title = Lohithadas disappoints with Chakkaramuthu |author=Paresh C Palicha |website=Rediff |date=10 листопада 2006}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/news/say-no-to-hartal-jishnu/articleshow/46862151.cms|title=Say no hartal: Jishnu|website=timesofindia.indiatimes.com|date=9 квітня 2015|language=en}}</ref>

Разом із кількома некредитованими фільмами він взяв перерву в кіноіндустрії, щоб працювати над розвитком інформаційних технологій у сільській місцевості. Пізніше він повернувся до кіноіндустрії та виконав ролі другого плану в Nidra, Commons, 10 to 4 Banking Hours і гостьову роль у Gwesty Ustad. Йому запропонували зніматися в Prabhuvinte Makkal. У 2013 році він зіграв головні ролі у фільмах Annum Innum Ennum і Rebecca Uthup Kizhakkemala. Він також експериментував з акторською грою в театральній студії Баррі Джона в Мумбаї. У тому ж році він підписав свої майбутні фільми Misfit разом із Sidhartha Siva, Indian Coffee House та Iphone зі своїм батьком Raghavan і Vineeth, але ці фільми не вийшли в кінотеатрах, оскільки у 2014 році йому діагностували рак.<ref name=TH>Vijay George (23 February 2012). [http://www.thehindu.com/arts/cinema/article2923500.ece "An emotional journey"]. ''[[The Hindu]]''. Retrieved 11 November 2012.</ref><ref name="The Times of India">{{cite web|url=http://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/Mollywoods-small-budget-films-that-did-big-wonders-at-the-box-office/photostory/53020290.cms|title=Mollywood's small-budget films that did big wonders at the box office|work=[[The Times of India]]|date=2 липня 2016}}</ref><ref>{{cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/news/jishnu-sidharth-join-hands-again/articleshow/17181777.cms|title=Jishnu, Sidharth join hands again|website=The Times of India|date=10 січня 2017 |language=en}}</ref><ref>{{cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/news/jishnu-to-play-the-lead-in-i-phone/articleshow/22938701.cms?from=mdr|title=Jishnu to play the lead in I Phone|website=The Times of India|date=23 вересня 2013 |language=en}}</ref>

Під час його першої боротьби з раком його друзі зняли короткометражний фільм під назвою «Без мови». Це про викладача коледжу, чиє життя кардинально змінило рак. У короткометражному фільмі головну роль виконує продюсер Шафір Саїт, який також є другом Джішну. Перед продовженням лікування він дебютував таміл як головний актор у фільмі «Каллаппадам» 2015 року з Лакшмі Прією Чандрамулі та отримав позитивні відгуки. Вона дебютувала в Боллівуді з негативною роллю у фільмі Traffic, який вийшов у 2016 році і став її останнім фільмом. Він також знявся в короткометражному фільмі Karma Games з Аадаршем Балакрішною, який був знятий у 2013 році та випущений у 2017 році. Це був його режисерський дебют. Адарш Балакрішна віддав належне Джішну, випустивши цей короткометражний фільм.<ref>{{cite web|url=https://timesofindia.indiatimes.com/entertainment/malayalam/movies/news/speechless-short-film-about-actor-jishnu/articleshow/38917407.cms|title='Speechless' short film about actor Jishnu|website=The Times of India|date=23 липня 2014 |language=en}}</ref><ref>{{cite news|last1=Ramachandran|first1=Mythily|title=Kallappadam a story of survival in the industry|url=http://gulfnews.com/life-style/celebrity/desi-news/south-india/kallappadam-a-story-of-survival-in-the-industry-1.1474742|access-date=20 березня 2015|work=[[Gulf News]]|date=19 березня 2015}}</ref><ref name="deccanchronicle">{{cite web|url=http://www.deccanchronicle.com/150321/entertainment-movie-review/article/movie-review-kallappadam-solid-piece-writing|work=Deccan Chronicle|title=Movie review 'Kallappadam': A solid piece of writing|access-date=10 листопада 2016}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{IMDb name|id=1517703}}
{{commons|Category:Jishnu (actor)|Джішну Рагаван}}
{{Нормативний контроль}}
{{DEFAULTSORT:Рагаван Джішну}}

title: малаял. ജിഷ്ണു രാഘവൻ

малаял. ജിഷ്ണു രാഘവൻ: Нагороди та премії

малаял. ജിഷ്ണു രാഘവൻ: Kerala Film Critics Association Awardsd (2003) Kerala Film Critics Association Awardsd (2013) Kerala Film Critics Association Awardsd (2014) Mathrubhumi Film Awardsd (2003) SIIMA Award for Best Supporting Actord (2012) Asianet Film Awardsd (2013)

малаял. ജിഷ്ണു രാഘവൻ: Джішну Рагаван у Вікісховищі

малаял. ജിഷ്ണു രാഘവൻ: Висловлювання у Вікіцитатах

Ім'я при народженні: Джішну Рагаван Алінгкіль

Народився: 23 квітня 1979 · Керала

Помер: 25 березня 2016 (36 років) · Кочі · рак гортаніd

Національність: малаялам

Громадянство: Індія

Релігія: індус

Діяльність: кінематограф

Alma mater: Bharatiya Vidya Bhavan S.S. Schoold і National Institute of Technology Calicutd

Батьки: Рагаванd


text:
# Ніжинська Броніслава Хомівна
Бронісла́ва Ніжи́нська (пол. Bronisława Niżyńska, 8 січня 1891, Мінськ — 21 лютого 1972, Лос-Анджелес, США) — українська артистка балету польського походження, балетмейстерка і балетна педагогиня. Видатна танцюристка зіркової трупи Сергія Дягілєва.

## Життєпис
Броніслава Ніжинська була третьою, наймолодшою дитиною в сім'ї артистів балету, уродженців Варшави Томаша (українською Хоми) Ніжинського і Елеонори Береди. Батько починав у оперному театрі у Варшаві, а вийшовши у відставку, виступав і ставив танці в багатьох містах Російської імперії, зокрема, в Києві, Одесі, Харкові, вважався одним з найкращих постановників і виконавців українських народних танців (помер 15 жовтня 1912 року під час довготривалого проживання у Харкові, похований на харківському міському цвинтарі). Після 1897 батьки розлучилися, і мати з дітьми переїхала до Петербурга. У 1902 році Броніслава була прийнята до Театрального училища, де вже навчався її брат Вацлав Ніжинський. Серед її педагогів були Михайло Фокін, Микола Леґат та Енріко Чекетті.
У 1908 році, після закінчення училища, Ніжинська увійшла до складу балетної трупи Маріїнського театру, який покинула на знак протесту в 1911 році після звільнення Вацлава Ніжинського з Імператорської трупи.
З  1910 по 1913 рік, як і брат, брала участь в «Російських сезонах» Сергія Дягілєва. Потім відкрила балетну "Школу руху" в Києві, де серед її учнів зокрема був Серж Лифар, що згодом став останнім прем'єром Дягілєва. У 1915 році танцювала в лондонській антрепризі брата. У 1915-1918 роках разом з чоловіком, артистом балету і хореографом Олександром Кочетовським, очолювала балетну трупу Київської опери, яка у часи Української Держави називалася "Український театр драми та опери". Крім власної студії у Києві, Ніжинська також викладала у Київському експериментальному театрі-студії — Центростудії, працювала в Київській консерваторії, в драматичній студії Єврейського культурного центру, в Молодому театрі, заснованому Лесем Курбасом, а пізніше і в Українській школі драми.
Однак несприйняття більшовизму прискорило її від'їзд з України. У 1921 році Ніжинська емігрувала і почала працювати у Дягілєва в якості хореографки. За кілька років співпраці з ним вона, не припиняючи виступати на сцені, поставила балети «Лиса» та «Свадебка» Ігоря Стравинського, «Спокуса пастушки», «Лани», «Надокучливі», «Блакитний експрес». В 1925 році у Дягілєва, крім на той час головного хореографа Леоніда М'ясіна, з'явився молодий хореограф — Джордж Баланчин, який мав меншу потребу в послугах Ніжинської. Останньою її роботою для «Російських сезонів» був балет «Ромео і Джульєтта» Константа Ламберта  (1926).
1927 року Ніжинська поставила балет «Ала і Лоллій» на музику «Скіфської сюїти» Сергія Прокоф'єва в театрі Колон, Буенос-Айрес.
У 1928 року Ніжинська стала хореографкою і педагогинею новоствореної трупи Іди Рубінштейн. У тому ж році поставила для неї в Парижі « Болеро» Моріса Равеля. В 1932 році організувала власну балетну трупу.
У 1935 році працювала в Голлівуді, поставивши танці фей на музику Фелікса Мендельсона для фільму  Макса Рейнхардта «Сон у літню ніч ».
У 1938 році переїхала в США, де відкрила балетну школу і знову зайнялася викладацькою діяльністю. Згодом продовжувала співпрацювати з різними балетними трупами, в тому числі з театром «Колон».
Броніслава Ніжинська померла від серцевого нападу 21 лютого 1972 року в Лос-Анджелесі.

### Сім'я
- Батько — Томаш (Хома Лаврентійович) Ніжинський (1862—1912) — танцюрист, один з найкращих постановників і виконавців українських народних танців.
- Мати — Елеонора (Миколаївна), до шлюбу Береда (1856—1932) — танцюристка.
- Перший чоловік — Олександр Володимирович Кочетовський (1889—1952) — танцюрист (1907—1911) — Большой театр; (1915-1918) — разом з Б. Ніжинською очолював балетну трупу Київської опери, артист балету, хореограф.
- Другий чоловік — Микола Миколайович Сингаївський (1895—1968) — танцюрист, менеджер Ніжинської.
- Дочка — Ірина Олександрівна Ніжинська (1913—1991) — танцюристка. Народилася в Росії; вчилася у матері. Була з матір'ю всі роки і виступала у понад 20 балетних спектаклях, поставлених нею. У 1939 переїхала до США і відкрила Голлівудську балетну школу (Hollywood Ballet School) (1940). Спільно з матір'ю ставила балетні вистави; після смерті матері відновлювала її постановки в усьому світі.
- Син — Лев Олександрович Кочетовський (1919—1935) — загинув в автокатастрофі під Парижем, за кермом був Сингаївський, Броніслава Ніжинська та Ірина.

title: Ніжинська Броніслава Хомівна

wikitext:
{{Однофамільці|Ніжинський{{!}}Ніжинська}}
{{Особа
| ім'я                 =
| оригінал імені       =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =

| зображення           = File:Photograph of Bronislava Nijinska, graduation picture, 1908.jpg
| розмір_зображення    = 250пкс
| підпис_зображення    = Броніслава Ніжинська, 1907

| дата_народження      = 8.1.1891
| місце_народження     = [[Мінськ]], [[Російська імперія]]
| місце_проживання     =
| дата_смерті          = 11.4.1972
| місце_смерті         = [[Лос-Анджелес]], [[США]]
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         = {{RUSold}}
| національність       = [[полька]]

| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = [[артист]]ка балету, [[балетмейстер]]
| титул                =
| посада               =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     =
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 =
| підпис               =
| театр                = [[Балет Маріїнського театру]]<br/>[[Російський балет Дягілева]]
| нагороди             =
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}
'''Бронісла́ва Ніжи́нська''' ({{lang-pl|Bronisława Niżyńska}}, [[8 січня]] [[1891]], [[Мінськ]] — [[21 лютого]] [[1972]], [[Лос-Анджелес]], [[США]]) — українська [[артист]]ка [[балет]]у [[поляки в Україні|польського походження]], [[балетмейстер|балетмейстерка]] і балетна [[Педагогіка|педагогиня]]. Видатна танцюристка зіркової трупи [[Дягілєв Сергій Павлович|Сергія Дягілєва]].

== Життєпис ==
Броніслава Ніжинська була третьою, наймолодшою дитиною в сім'ї артистів балету, уродженців [[Варшава |Варшави]] Томаша (українською Хоми) Ніжинського і Елеонори Береди. Батько починав у [[Великий театр (Варшава) |оперному театрі]] у Варшаві, а вийшовши у відставку, виступав і ставив танці в багатьох містах [[Російська імперія |Російської імперії]], зокрема, в [[Київ|Києві]], [[Одеса|Одесі]], [[Харків|Харкові]], вважався одним з найкращих постановників і виконавців українських народних танців (помер 15 жовтня 1912 року під час довготривалого проживання у Харкові, похований на харківському міському цвинтарі). Після 1897 батьки [[Розлучення|розлучилися]], і мати з дітьми переїхала до [[Петербург]]а. У 1902 році Броніслава була прийнята до [[Академія російського балету імені А. Я. Ваганової |Театрального училища]], де вже навчався її брат [[Ніжинський Вацлав Хомич|Вацлав Ніжинський]]. Серед її педагогів були [[Фокін Михайло Михайлович|Михайло Фокін]], [[Леґат Микола Густавович|Микола Леґат]] та [[Енріко Чекетті]].

У 1908 році, після закінчення училища, Ніжинська увійшла до складу балетної трупи [[Маріїнський театр |Маріїнського театру]], який покинула на знак протесту в {{рік в театрі|1911}} році після звільнення Вацлава Ніжинського з Імператорської трупи{{sfn | Красовська | 1981}}.

З {{рік в театрі | 1910}} по {{рік в театрі |1913}} рік, як і брат, брала участь в «[[Русский балет Дягілєва |Російських сезонах]]» [[Дягілєв, Сергій Павлович |Сергія Дягілєва]]{{sfn | Красовська | тисячу дев'ятсот вісімдесят одна}}. Потім відкрила балетну "Школу руху" в Києві, де серед її учнів зокрема був [[Серж Лифар]], що згодом став останнім [[прем'єр (балет) |прем'єром]] Дягілєва. У 1915 році танцювала в [[лондон]]ській антрепризі брата. У 1915-1918 роках разом з чоловіком, артистом балету і [[хореограф]]ом Олександром Кочетовським, очолювала балетну трупу [[Національний академічний театр опери та балету України імені Тараса Шевченка|Київської опери]], яка у часи [[Українська Держава|Української Держави]] називалася "Український театр драми та опери". Крім власної студії у Києві, Ніжинська також викладала у Київському експериментальному театрі-студії — Центростудії, працювала в [[Національна музична академія України імені Петра Чайковського|Київській консерваторії]], в драматичній студії Єврейського культурного центру, в [[Молодий театр (Леся Курбаса)|Молодому театрі]], заснованому [[Лесь Курбас|Лесем Курбасом]], а пізніше і в Українській школі драми.

Однак несприйняття [[більшовизм]]у прискорило її від'їзд з [[Україна|України]]. У 1921 році Ніжинська емігрувала і почала працювати у Дягілєва в якості хореографки. За кілька років співпраці з ним вона, не припиняючи виступати на сцені, поставила балети «[[Байка про лисицю, півня, кота та барана (балет)|Лиса]]» та «[[Свадебка]]» [[Стравинський Ігор Федорович|Ігоря Стравинського]], «[[Спокуса пастушки]]», «[[Лани (балет) |Лани]]», «[[Надокучливі (балет) |Надокучливі]]», «[[Блакитний експрес (балет) |Блакитний експрес]]». В {{рік в театрі |1925}} році у Дягілєва, крім на той час головного хореографа [[М'ясін Леонід Федорович|Леоніда М'ясіна]], з'явився молодий хореограф — [[Джордж Баланчин]], який мав меншу потребу в послугах Ніжинської. Останньою її роботою для «Російських сезонів» був балет «[[Ромео і Джульєтта (балет Ламберта) |Ромео і Джульєтта]]» {{нп5 |Ламберт, Констант |Константа Ламберта | en |Constant Lambert}} ([[1926]]).
[[Файл:Nijinsky by Jerszow. Grand Theatre, Warsaw.jpg|thumb|left|200px|Фігури Вацлава та Броніслави Ніжинських, скульптор [[Геннадій Єршов|Г. Єршов]] встановлено [[Великий театр (Варшава)|у Великому театрі у Варшаві]]]]
1927 року Ніжинська поставила балет «Ала і Лоллій» на музику «Скіфської сюїти» [[Прокоф'єв Сергій Сергійович|Сергія Прокоф'єва]] в театрі [[Колон (театр) |Колон]], [[Буенос-Айрес]]<ref>{{книга-ру| автор = [[Ванслов, Віктор Володимирович | Ванслов В. В.]] | Частина = Прокоф'єв Сергій Сергійович|посилання частина = http://dancelib.ru/baletenc/item/f00/s02/e0002249/index.shtml|заглавие= Балет: енциклопедія | відповідальний = Гл. ред. [[Григорович, Юрій Миколайович | Ю. Н. Григорович]] | посилання = | місце = М. | видавництво = Радянська енциклопедія | рік = 1981 | сторінок = 623 | сторінки = | isbn =}}</ref>.

У {{рік в театрі|1928}} року Ніжинська стала хореографкою і педагогинею новоствореної трупи [[Рубінштейн, Іда Львівна |Іди Рубінштейн]]. У тому ж році поставила для неї в [[Париж]]і «[[Болеро (Равель) # Балет Іди Рубінштейн | Болеро]]» [[Моріс Жозеф Равель|Моріса Равеля]]. В {{рік в театрі|1932}} році організувала власну балетну трупу.

У 1935 році працювала в [[Голлівуд]]і, поставивши танці фей на музику [[Фелікс Мендельсон |Фелікса Мендельсона]] для фільму [[Рейнхардт, Макс | Макса Рейнхардта]] «[[Сон у літню ніч (фільм, 1935) |Сон у літню ніч ]]»<ref>{{Книга|автор=Иванян Э. А.|заголовок=Энциклопедия российско-американских отношений. XVIII-XX века.|місце=Москва|видавництво=Международные отношения|рік=2001|сторінок=696|isbn=5-7133-1045-0|isbn2=}}</ref>.

У 1938 році переїхала в [[США]], де відкрила балетну школу і знову зайнялася викладацькою діяльністю. Згодом продовжувала співпрацювати з різними балетними трупами, в тому числі з театром «[[Колон (театр) |Колон]]».

Броніслава Ніжинська померла від серцевого нападу [[21 лютого]] [[1972]] року в [[Лос-Анджелес]]і.

=== Сім'я ===
* Батько — Томаш (Хома Лаврентійович) Ніжинський (1862—1912) — танцюрист, один з найкращих постановників і виконавців українських народних танців.
* Мати — Елеонора (Миколаївна), [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Береда (1856—1932) — танцюристка.
* Перший чоловік — Олександр Володимирович Кочетовський (1889—1952) — танцюрист (1907—1911) — [[Большой театр]]; (1915-1918) — разом з Б. Ніжинською очолював балетну трупу [[Національний академічний театр опери та балету України імені Тараса Шевченка|Київської опери]], артист балету, хореограф.
* Другий чоловік — Микола Миколайович Сингаївський (1895—1968) — танцюрист, менеджер Ніжинської.
* Дочка — Ірина Олександрівна Ніжинська (1913—1991) — танцюристка. Народилася в Росії; вчилася у матері. Була з матір'ю всі роки і виступала у понад 20 балетних спектаклях, поставлених нею. У 1939 переїхала до США і відкрила Голлівудську балетну школу (Hollywood Ballet School) (1940). Спільно з матір'ю ставила балетні вистави; після смерті матері відновлювала її постановки в усьому світі.
* Син — Лев Олександрович Кочетовський (1919—1935) — загинув в автокатастрофі під Парижем, за кермом був Сингаївський, Броніслава Ніжинська та Ірина.

== Посилання ==
* {{УМузЕ-4|частина=Ніжинська Броніслава Хомівна|сторінки =252}}

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Поляки Росії]]
[[Категорія:Поляки України]]
[[Категорія:Поляки США]]
[[Категорія:Померли в Пасифік-Палісейдс]]
[[Категорія:Французькі артисти балету]]
[[Категорія:Французькі емігранти до США]]
[[Категорія:Українки Франції]]
[[Категорія:Українки США]]
[[Категорія:Українські балетмейстери]]
[[Категорія:Українські балетні педагоги]]
[[Категорія:Українські балерини]]

title: пол. Bronislava Nijinska

пол. Bronislava Nijinska: Броніслава Ніжинська, 1907

Народилася: 8 січня 1891 · Мінськ, Російська імперія

Померла: 11 квітня 1972 (81 рік) · Лос-Анджелес, США

Громадянство: Російська імперія

Національність: полька

Діяльність: артистка балету, балетмейстер

Галузь: балет

Вчителі: Енріко Чекетті

Знання мов: англійська, російська, французька і польська

Брати, сестри: Ніжинський Вацлав Фомич