text:
# Пиріжнянська сільська рада
Пирі́жнянська сільська́ ра́да — адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування в Кодимському районі Одеської області. Адміністративний центр — село Пиріжна.

## Загальні відомості
Пиріжнянська сільська рада утворена в 1953 році.
- Територія ради: 28,95 км²
- Населення ради: 1 322 особи (станом на 2001 рік)

## Історія
Одеська обласна рада рішенням від 30 жовтня 2009 року у Кодимському районі перейменувала Пиріжненську сільраду на Пиріжнянську.

## Населені пункти
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
- с. Пиріжна

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення сільської ради становила 1501 особа, з яких 640 чоловіків та 861 жінка.
За переписом населення України 2001 року в сільській раді мешкало 1319 осіб.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Відсоток |
| ---------- | -------- |
| українська | 99,24 %  |
| російська  | 0,45 %   |
| білоруська | 0,08 %   |
| болгарська | 0,08 %   |
| гагаузька  | 0,08 %   |
| молдовська | 0,08 %   |

## Склад ради
Рада складається з 12 депутатів та голови.
- Голова ради: Шевчук Людмила Володимирівна

### Депутати
За результатами місцевих виборів 2010 року депутатами ради стали:

#### За суб'єктами висування
| Суб'єкт висування                                       | Кількість обраних депутатів | %    |
| ------------------------------------------------------- | --------------------------- | ---- |
| Партія регіонів                                         | 12                          | 75   |
| Самовисування                                           | 3                           | 18,8 |
| Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» | 1                           | 6,3  |

#### За округами
| № округу                                                | Прізвище, ім'я, по батькові   | Дата визнання обраним | Освіта             | Партійна приналежність                        | Відомості про обраного депутата                                                                               |
| ------------------------------------------------------- | ----------------------------- | --------------------- | ------------------ | --------------------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| Партія регіонів                                         |                               |                       |                    |                                               |                                                                                |
| 1                                                       | Каган Сергій Михайлович       | 01.11.2010            | вища               | позапартійний                                 | Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», директор                  |
| 2                                                       | Кравець Катерина Юхимівна     | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Партії регіонів                          | Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», вчитель початкових класів |
| 3                                                       | Тонкоглас Анатолій Фотійович  | 01.11.2010            | середня спеціальна | позапартійний                                 | СТОВ «Перемога», механізатор                                                                                |
| 4                                                       | Курка Олена Михайлівна        | 01.11.2010            | вища               | член Партії регіонів                          | фельдшерсько-акушерський пункт с. Пиріжна, стоматолог                                                         |
| 5                                                       | Соколова Валентина Василівна  | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Партії регіонів                          | Пиріжнянська сільська рада, соціальний працівник                                                              |
| 7                                                       | Шпаченко Олег Іванович        | 01.11.2010            | середня спеціальна | позапартійний                                 | Бритавське лісництво, лісник                                                                                |
| 8                                                       | Склярук Оксана Михайлівна     | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Партії регіонів                          | Пиріжнянська сільська рада, головний бухгалтер                                                                |
| 9                                                       | Шепітко Людмила Василівна     | 01.11.2010            | вища               | член Партії регіонів                          | Пиріжнянська сільська рада, головний бухгалтер                                                                |
| 11                                                      | Серебрій Тетяна Марківна      | 01.11.2010            | середня спеціальна | позапартійна                                  | Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», бібліотекар               |
| 13                                                      | Серебрій Валентина Іванівна   | 01.11.2010            | вища               | позапартійна                                  | Пиріжнянська сільська рада, секретар                                                                          |
| 15                                                      | Пенчак Анатолій Володимирович | 01.11.2010            | середня спеціальна | позапартійний                                 | тимчасово не працює                                                                                |
| 16                                                      | Костенко Микола Федотович     | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Партії регіонів                          | пенсіонер                                                                                |
| Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» |                               |                       |                    |                                               |                                                                                |
| 6                                                       | Обжелянська Тетяна Василівна  | 01.11.2010            | вища               | член Всеукраїнського об'єднання «Батьківщина» | Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», вчитель                   |
| Самовисування                                           |                               |                       |                    |                                               |                                                                                |
| 10                                                      | Шевчук Людмила Володимирівна  | 01.11.2010            | вища               | позапартійна                                  | тимчасово не працює                                                                                |
| 12                                                      | Поляков Володимир Дмитрович   | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Народної партії                          | СТОВ «Перемога», інженер                                                                                |
| 14                                                      | Шепітко Ольга Іванівна        | 01.11.2010            | середня спеціальна | член Народної партії                          | ветеринарний пункт с. Пиріжна, завідувач                                                                      |

title: Пиріжнянська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада
   | назва               = Пиріжнянська сільська рада
   | будівля             = <!-- зображення будівлі -->
   | розташування        = <!-- схема розташування -->
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Одеська область]]
   | район               = [[Кодимський район]]
   | центр               = с. [[Пиріжна]]
   | голова              = Царан Галина Василівна
   | секретар            =
   | кількість членів    = 16 депутатів
   | утворена            = в 1953 році
   | код КОАТУУ          = 5122584100
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43073 Пиріжнянська сільська рада]
   | площа               = 28,95
   | населення           = 1 322 <small>''(на 2001 рік)''</small>
   | щільність           = 45,66
   | населені пункти     = с. [[Пиріжна]]
   | поштовий індекс     = 66021
   | адреса              = <tt>66021, Одеська обл., Кодимський р-н, с. Пиріжна</tt>
   | телефонний код      = 4867
   | телефонний номер    = 2-22-19
   | факс                =
   | електронна скринька =
   | вебсторінка         =
}}
'''Пирі́жнянська сільська́ ра́да''' — [[адміністративно-територіальна одиниця]] та [[орган місцевого самоврядування]] в [[Кодимський район|Кодимському районі]] [[Одеська область|Одеської області]]. [[Адміністративний центр]] — [[село]] [[Пиріжна]].

== Загальні відомості ==
Пиріжнянська сільська рада утворена в 1953 році.
* ''Територія ради:'' 28,95 км²
* ''Населення ради:'' 1 322 особи (станом на 2001 рік)

== Історія ==
[[Одеська обласна рада]] рішенням від 30 жовтня 2009 року у Кодимському районі перейменувала Пиріжненську сільраду на Пиріжнянську.

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Пиріжна]]

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення сільської ради становила {{formatnum:1501}} {{МНОЖИНА:1501|особа|особи|осіб}}, з яких {{formatnum:640}} {{МНОЖИНА:640|чоловік|чоловіки|чоловіків}} та {{formatnum:861}} {{МНОЖИНА:861|жінка|жінки|жінок}}.<ref name="населення 1989"/>

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в сільській раді {{МНОЖИНА:1319|мешкала|мешкали|мешкало}} {{formatnum:1319}} {{МНОЖИНА:1319|особа|особи|осіб}}.<ref name="населення 2001"/>

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:<ref name="населення 2001 мова"/>
{| class="standard"
|-
! Мова
! Відсоток
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 99,24 %
|-
| [[російська мова|російська]]
| align="right"| 0,45 %
|-
| [[білоруська мова|білоруська]]
| align="right"| 0,08 %
|-
| [[болгарська мова|болгарська]]
| align="right"| 0,08 %
|-
| [[гагаузька мова|гагаузька]]
| align="right"| 0,08 %
|-
| [[молдовська мова|молдовська]]
| align="right"| 0,08 %
|}

== Склад ради ==
Рада складається з 12 депутатів та голови.
* ''Голова ради: Шевчук Людмила Володимирівна''

=== Депутати ===
За результатами [[Місцеві вибори в Україні 2015|місцевих виборів 2010 року]] депутатами ради стали<ref>{{cite web |url=http://www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/WM02815?PID112=61&PID102=9715&PF7691=9715 |title=Пиріжнянська сільська рада. Результати виборів депутатів. |publisher=ЦВК |accessdate=9 липня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20180719174220/http://www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/WM02815?PID112=61&PID102=9715&PF7691=9715 |archivedate=19 липня 2018 |deadurl=yes }}</ref>:

==== За суб'єктами висування ====
{| class="wikitable sortable collapsible"
|-
! Суб'єкт висування !! Кількість обраних депутатів !! %
|-
| [[Партія регіонів]] || align="center"| 12 || align="center"| 75
|-
| Самовисування || align="center"| 3 || align="center"| 18,8
|-
| Політична партія [[Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»]] || align="center"| 1 || align="center"| 6,3
|}

==== За округами ====
{| class="wikitable collapsible collapsed"
|-
! data-sort-type="number" | № округу !! Прізвище, ім'я, по батькові !! data-sort-type="date" | Дата визнання обраним !! Освіта !! Партійна приналежність !! Відомості про обраного депутата
|-
| colspan=6 | '''Партія регіонів'''
|-
| align="center"| 1 || style=white-space:nowrap | Каган Сергій Михайлович || align="center"| 01.11.2010 || вища || позапартійний || Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», директор
|-
| align="center"| 2 || style=white-space:nowrap | Кравець Катерина Юхимівна || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Партії регіонів || Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», вчитель початкових класів
|-
| align="center"| 3 || style=white-space:nowrap | Тонкоглас Анатолій Фотійович || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || позапартійний || СТОВ «Перемога», механізатор
|-
| align="center"| 4 || style=white-space:nowrap | Курка Олена Михайлівна || align="center"| 01.11.2010 || вища || член Партії регіонів || фельдшерсько-акушерський пункт с. Пиріжна, стоматолог
|-
| align="center"| 5 || style=white-space:nowrap | Соколова Валентина Василівна || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Партії регіонів || Пиріжнянська сільська рада, соціальний працівник
|-
| align="center"| 7 || style=white-space:nowrap | Шпаченко Олег Іванович || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || позапартійний || Бритавське лісництво, лісник
|-
| align="center"| 8 || style=white-space:nowrap | Склярук Оксана Михайлівна || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Партії регіонів || Пиріжнянська сільська рада, головний бухгалтер
|-
| align="center"| 9 || style=white-space:nowrap | Шепітко Людмила Василівна || align="center"| 01.11.2010 || вища || член Партії регіонів || Пиріжнянська сільська рада, головний бухгалтер
|-
| align="center"| 11 || style=white-space:nowrap | Серебрій Тетяна Марківна || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || позапартійна || Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», бібліотекар
|-
| align="center"| 13 || style=white-space:nowrap | Серебрій Валентина Іванівна || align="center"| 01.11.2010 || вища || позапартійна || Пиріжнянська сільська рада, секретар
|-
| align="center"| 15 || style=white-space:nowrap | Пенчак Анатолій Володимирович || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || позапартійний || тимчасово не працює
|-
| align="center"| 16 || style=white-space:nowrap | Костенко Микола Федотович || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Партії регіонів || пенсіонер
|-
| colspan=6 | '''Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»'''
|-
| align="center"| 6 || style=white-space:nowrap | Обжелянська Тетяна Василівна || align="center"| 01.11.2010 || вища || член Всеукраїнського об'єднання «Батьківщина» || Пиріжнянський навчально-виховний комплекс «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.- ліцей», вчитель
|-
| colspan=6 | '''Самовисування'''
|-
| align="center"| 10 || style=white-space:nowrap | Шевчук Людмила Володимирівна || align="center"| 01.11.2010 || вища || позапартійна || тимчасово не працює
|-
| align="center"| 12 || style=white-space:nowrap | Поляков Володимир Дмитрович || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Народної партії || СТОВ «Перемога», інженер
|-
| align="center"| 14 || style=white-space:nowrap | Шепітко Ольга Іванівна || align="center"| 01.11.2010 || середня спеціальна || член Народної партії || ветеринарний пункт с. Пиріжна, завідувач
|}

== Примітки та джерела ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Одеська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=3 жовтня 2019|archive-date=2014-07-31|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Одеська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=3 жовтня 2019|archive-date=2014-07-31|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001 мова">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Розподіл населення за рідною мовою, Одеська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=3 жовтня 2019|archive-date=2014-07-31|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

}}
* {{ОКВРУ|43073}}

{{Odesa-obl-stub}}
{{Адміністративний устрій Кодимського району}}
[[Категорія:Засновані в Одеській області 1953]]
[[Категорія:Зникли в Одеській області 2020]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Одеська область

Район: Кодимський район

Адм. центр: с. Пиріжна

Утворена: в 1953 році

Облікова картка: Пиріжнянська сільська рада

title: Склад

Кількість членів: 16 депутатів

Голова ради: Царан Галина Василівна

title: Територія та населення

Густота: 45,66 осіб/км²

Населені пункти: с. Пиріжна

title: Контактні дані


text:
# Янув (Варшавський-Західний повіт)
Янув (пол. Janów) — село в Польщі, у гміні Старі Бабиці Варшавського-Західного повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 421 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Варшавського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 194     | 43                 | 140              | 11                   |
| Жінки    | 227     | 35                 | 148              | 44                   |
| Разом    | 421     | 78                 | 288              | 55                   |

wikiname: ukwiki

title: Янув (Варшавський-Західний повіт)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Янув
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Janów}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = PL Janów (Stare Babice).JPG
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Варшавський-Західний повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Старе Бабіце{{!}}Старе Бабіце
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 421
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 22
|поштовий індекс        = 05-082
|автомобільний код      = WZ
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0008792
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Янув}}

'''Янув''' ({{lang-pl|Janów}}) — село в Польщі, у [[Старі Бабиці (гміна)|гміні Старі Бабиці]] [[Варшавський-Західний повіт|Варшавського-Західного повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:421}} {{МНОЖИНА:421|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Варшавське воєводство|Варшавського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=194 |ЧолПре=43 |ЧолПрац=140 |ЧолПост=11
|Жін=227 |ЖінПре=35 |ЖінПрац=148 |ЖінПост=44
|Разом=421 |РазомПре=78 |РазомПрац=288 |РазомПост=55
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Janów (powiat warszawski zachodni)}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Старе Бабиці}}

[[Категорія:Села Варшавського-Західного повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Варшавський-Західний повіт

Гміна: Старе Бабіце

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WZ

OSM: ↑336310 ·R (Ґміна Старе Бабіце)


text:
# 107-мм дивізійна гармата зразка 1940 року (М-60)
107-мм дивізійна гармата зразка 1940 (М-60) — радянська важка артилерійська система, розроблена в передвоєнний період для боротьби з важкими танками противника та підвищення вогневої потужності дивізійної артилерії РСЧА. Однак, через низку негативних для радянської сторони обставин досить досконалі для свого часу гармати М-60 були зняті з виробництва незабаром після початку німецько-радянської війни. Поодинокі М-60 воювали протягом всієї війни у складі корпусної артилерії і артилерії РВГК.

## Історія створення

### Передумови
До кінця 1930-х років основою радянської дивізійної гарматної артилерії залишався тридюймовий калібр (76,2 мм) з балістикою, відповідної використанню гільзи зразка 1900. Всі радянські дивізійні гармати розробки 1930-х років — зразку 1902/30 рр., зразку. 1933, зразку 1936 (Ф-22) і зразку  1939 (УСВ) — мали ідентичну балістику. Причиною цього були величезні запаси боєприпасів, вироблених і доставлених ще в період Першої світової війни, а також наявність відповідного обладнання на підприємствах промисловості. Тим не менш, поступово ставало очевидно, що калібр 76 мм недостатній для дивізійної гармати. Даний калібр був обраний ще Російської армією як оптимальний при використанні шрапнелі, але його можливості по руйнуванню польових укриттів (фугасна дія) потребували покращення.
У той же час розвиток технологій з виробництва порохів, легованих сталей, в металообробці дозволило поліпшити балістичні властивості нових гармат при збереженні тієї ж маси, що і у попередніх моделей. Так вчинили британські конструктори, створивши свою знамениту 25-фунтову гармату-гаубицю. Однак існував і другий варіант — при збереженні колишньої балістики істотно полегшити гармату шляхом збільшення питомої механічної міцності і потужності. Також за рахунок зекономленого резерву за масою при тій же балістиці можна було розширити тактичні можливості шляхом введення підресореного лафету  з розсувними станинами. Спочатку саме цей шлях був обраний керівництвом Головного артилерійського управління (ГАУ) під керівництвом Маршала Радянського Союзу Г. І. Кулика і наочно продемонстрований лінійкою 76-мм дивізійних гармат: гармата зразку  1902/30 рр. — Ф-22 — УСВ — ЗІС-3. Однак він не усував зазначені вище недоліки 76-мм гармат. Необхідність збільшення калібру дивізійної артилерії стала очевидна.

### Роботи з 95-мм дивізійною гарматою
Принципове рішення про проектування дивізійних артилерійських гармат з калібром, більшим ніж 76 мм, було прийнято у другій половині 1937. В кінці року конструктором Сидоренко і військовим теоретиком Упорніковим був запропонований калібр 95 мм як оптимальний для дивізійної артилерії. Навесні 1938 р. була складена нова система артилерійського озброєння, до якої увійшла 95-мм дивізійна гармата вагою в бойовому положенні 2000 кг. Тоді ж Артилерійський науково-дослідний морський інститут (АНДМІ) розробив проект каналу ствола і гільзи 95-мм гармати (подібний калібр ніколи раніше в російській/радянській артилерії не використовувався).
10 березня 1938  ГАУ запропонувало розпочати роботи з проектування 95-мм дивізійної гармати конструкторським бюро Кіровського заводу і заводу № 92. Кіровський завод істотних робіт щодо гармати так і не почав, замість нього 95-мм гармату почав проектувати свердловский завод УЗТМ.
95-мм гармати спочатку замислювалися як дуплекси — вони використовували лафети одночасно розроблюваних 122-мм гаубиць. Гармата КБ заводу № 92 (під керівництвом В. Г. Грабина) отримала індекс Ф-28, вона мала єдиний лафет з гаубицею Ф-25. Проект гармати був направлений в ГАУ 17 жовтня 1938 і затверджений 23 березня 1939. Перший зразок Ф-28 був готовий до заводських випробувань уже в грудні 1938 року, тобто ще до офіційного затвердження проекту. На полігонні випробування гармата була подана лише 12 лютого 1940 р., оскільки восени 1939 року її лафет був використаний для випробувань гаубиці Ф-25. Проект УЗТМ отримав назву У -4, гармата створювалася на базі лафету гаубиці У-2. УЗТМ не змогло довести гармату навіть до заводських випробувань, дослідний зразок гармати так і не був закінчений.
У зв'язку з вибором для дивізійних гармат калібру 107 мм роботи по 95-мм гарматі навесні 1940 року були припинені. Історик А. Б. Широкорад піддає критиці це рішення, вважаючи, що дуплекс гармати Ф-28 і гаубиці Ф-25 в разі його прийняття на озброєння міг стати найкращою дивізійною артилерійською системою у світі.

### Причини вибору калібру 107мм для дивізійних гармат
Рішення про початок проектування 107-мм дивізійних гармат було прийнято керівництвом ГАУ восени 1938 року (тактико-технічні вимоги на таку гармату були передані заводу № 172 14 жовтня 1938 р.). Основною причиною цього рішення називається прагнення уникнути випуску боєприпасів калібру 95 мм (яке довелося б організовувати з нуля). Гармати калібру 107 мм використовувалися ще в російській армії, для них була значна кількість боєприпасів. Радянською промисловістю також був освоєний випуск і боєприпасів, і гармат такого калібру (107-мм гармата зразка 1910/30 років випускалася як мінімум до 1935 ); все це обіцяло істотну економію при виробництві та експлуатації нової 107-мм гармати. На додаток до цього були й інші істотні технічні та організаційні передумови для такого рішення — нові порохи і сталі цілком дозволяли укластися в верхню межу за масою дивізійної артилерії, в якій до 1940 року і так вже перебували вельми масивні 152-мм гаубиці М-10. Успішні випробування в СРСР 105-мм чеської гармати підтвердили принципову можливість створення 107-мм потужної дивізійної гармати в масогабаритній категорії 152-мм гаубиці.
У 1940 році з'явився ще один потужний стимул для розробки гармати. ГАУ отримало інформацію (або дезінформацію) про прийняття на озброєння вермахту танків з важкою протиснарядною бронею. Оскільки маршал Кулик очікував чогось подібного на підставі дій важких танків КВ в радянсько-фінській війні 1939—1940 рр. (Припускаючи, що німці відзначать появу нових зразків радянської бронетехніки і займуться створенням власних аналогів), він поставив питання про оснащення РККА потужними протитанковими гарматами, вважаючи, що стандартні 45-мм протитанкові гармати і 76-мм дивізійна артилерія не зможуть впоратися з передбачуваними німецькими важкими танками. Варто відзначити, що дані розвідки виявилися невірними. Станом на травень 1940 найважчим танком вермахту був PzKpfw IV з максимальною товщиною лобової броні в 30 мм, а найкраще броньованим серійним зразком бронетехніки — штурмова гармата StuG III з лобовою бронею в 50 мм. Після французької кампанії у PzKpfw III і PzKpfw IV посилили бронювання до 60 мм в найбільш відповідальних місцях. Дивізіонні 76-мм гармати цілком могли вразити їх на будь-якій розумній дистанції бою в лоб. Однак німецька пропаганда активно використовувала образ багатобаштового «Супертанку» NbFz, нібито з важким бронюванням (насправді — протикульова броня 15 мм, випущено 5 машин), що могло вплинути на рішення глави ГАУ. Історик бронетехніки М. Коломієць припускає, що на таке рішення маршала Кулика могло вплинути офіційне прийняття на озброєння вермахту (але аж ніяк не активне використання) трофейного французького танка Char B1 bis. Можливо, радянська розвідка отримала якусь інформацію по проектним напрацювань по майбутньому важкого танку «Тигр». Зокрема, в спецповідомленні розвідуправління Генштабу РККА № 660279сс від 11 березня 1941 повідомлялося, що німці починають будувати три зразки важких танків: типу V масою 36 т з товщиною броні 60 мм, типу VI масою 45 т з товщиною броні 70 мм і типу VII масою 90 т і озброєнням з однієї 105-мм і двох 20-мм гармат. Також за підсумками боїв у Франції з'явилася інформація по добре броньованих англійських танках «Матильда». Так чи інакше, маршал Кулик наполіг на припиненні випуску 45-мм і 76-мм гармат, замінивши їх на потужні 57-мм протитанкову гармату (майбутню ЗІС-2) і 107-мм дивізійну гармату (майбутнє М-60). Необхідно відзначити, що завдання повного переозброєння дивізійної артилерії цими гарматами не ставилося — нові гармати призначалися для якісного посилення існуючої дивізійної і протитанкової артилерії.
Існує кілька версій про прийняття такого рішення. Згідно з однією з точок зору, І. В. Сталін доручив розібратися А. А. Жданову з цим питанням, попутно похваливши 107-мм гармату зр. 1910, яку глава СРСР вельми добре знав зі свого досвіду в Громадянській війні. Однак Жданов зрозумів репліку як похвалу 107-мм гарматі М-60 і доповів в підсумку про переваги пропозиції маршала Кулика, чим і зумовив прийняття останньої. Проте відомий історик А. Б. Широкорад піддає сумніву і серйозній критиці дану версію. Більш вірогідною причиною зняття з виробництва 45-мм і 76-мм дивізійних гармат була повна забезпеченість військ і мобілізаційного резерву гарматами даних типів, хоча вже на початку війни у зв'язку з великими втратами стала відчуватися нестача гармат даних типів, і їх виробництво було відновлено.

### Роботи зі створення 107-мм дивізійних гармат
Восени 1938 р. КБ заводу № 172 під керівництвом Ф. Ф. Петрова було розпочато проектування 107-мм гармат. Гармата розроблялася відразу в декількох варіантах, які отримали індекси М-25, М-45 і М-60. Гармати М-25 і М-45 були накладенням 107-мм ствола на лафет 152-мм гаубиці М-10 (тобто були дуплексом); дослідні зразки цих гармат пройшли випробування, але з невідомих причин був обраний проект М-60, який мав заново розроблений лафет. М-60 також спочатку розроблялася у двох варіантах — з відтягуваним при транспортуванні стволом і з поворотом ствола на 180 ° при переході в похідне положення. Зрештою було віддано перевагу першому варіанту. Дослідні зразки М-60 були побудовані в стислі терміни, вже 13 грудня 1939 після проходження заводських випробувань вони були доставлені на полігон. Полігонні випробування, що закінчилися 23 квітня 1940, виявили ряд недоробок системи; після їх усунення гармата з 11 по 25 жовтня 1940 успішно пройшла військові випробування і була прийнята на озброєння РСЧА з офіційною назвою «107-мм універсальна дивізійна гармата великої потужності зр. 1940».
Після припинення робіт по 95-мм гарматі проектуванням 107-мм гармат займалося і КБ заводу № 92. Наприкінці 1940 року було виготовлено дослідний зразок гармати ЗІС-24, який був накладенням дуже довгого 107-мм ствола (73,5 калібрів) на лафет гаубиці-гармати МЛ-20. Фактично це була надпотужна протитанкова гармата, що мала низьку мобільність і дуже велику вартість виробництва, у зв'язку з чим роботи над нею були припинені. У травні — червні 1941 був виконаний проект іншої гармати, ЗІС-28, який був накладенням ствола з балістикою 107-мм танкової гармати ЗІС-6 на лафет М-60; у зв'язку з початком війни роботи по створенню дослідного зразка гармати були припинені.

## Серійне виробництво і причини його припинення
Гармата була запущена в серійне виробництво на заводі № 352 в Новочеркаському. У 1940 році цим заводом було випущено 25 гармат, в 1941 році — 101 гармата. У 1941 році М-60 випускалася також на пермському заводі № 172, всього було здано до експлуатації 11 гармат.
Незабаром після початку війни серійне виробництво гармати було припинено з наступних причин:
- Завод № 352 припинив виробництво гармат у зв'язку з підходом до Новочеркаського німецьких військ;
- Завод № 172 був зайнятий мобілізаційним завданням по випуску гаубиць-гармат МЛ-20;
- Потужність гармати для протитанкових цілей виявилася надмірною;
- З дивізійної артилерії гармата була виведена, корпусна артилерія восени 1941 року взагалі припинила існування у зв'язку зі скасуванням стрілецьких корпусів;
- Гармата була складна у виробництві та експлуатації;
- Спостерігався дефіцит тягачів для важких гармат.

В 1943 у в зв'язку з появою добре броньованих німецьких танків «Тигр» розглядалося питання про відновлення серійного виробництва М-60. У підсумку, від відновлення виробництва було вирішено відмовитися у зв'язку з відсутністю на складах і в серійному виробництві 107-мм бронебійних снарядів, а також технологічними проблемами при виробництві гармат — зокрема, завод № 352 не вдалося евакуювати, оснащення для виробництва гармати була частково загублено, були труднощі з виробництвом 107-мм стволів.

## Опис конструкції
Гармата М-60 була вельми досконалою для свого часу зброєю. Ствол гармати складався з вільної труби, кожуха і казенника, що нагвинчувався. Затвор поршневий, конструкція запозичена від122-мм гаубиці зр. 1910/30 рр. Заряджання роздільно-гільзове. Гальмо відкату гідравлічне, довжина відкату змінна. Накатник гідропневматичний, розміщується над стволом.
Гармата оснащувалася підйомним механізмом секторного типу і поворотним механізмом гвинтового типу. Врівноважвач механізму складався з двох колонок. Лафет мав розсувні станини і пластинчате підресорювання. Колеса тролейбусного типу марки ЯТБ-4 з гумовими шинами. Для захисту обслуги від куль і осколків малося щитове прикриття. М-60 мала передок вагою близько 300 кг на металевих колесах з гумовими шинами. На поході гармата переміщалася з витягнутим стволом, на невеликі відстані допускалася її перевезення з не відтягнутим стволом і вимкненим підресорюванням зі швидкістю, що не перевищує 6-7 км/год.
Окремо необхідно відзначити відсутність у М-60 дульного гальма. Для початкової орієнтації гармати на її використання в дивізійної і протитанкової артилерії це було великим плюсом — бойові порядки таких гармат розташовуються досить близько до передової і за наявності дульного гальма піднятий з поверхні землі пороховими газами пил сильно демаскує гармату. З іншого боку, при використанні М-60 в ролі більш віддаленої від передової корпусної гармати цей недолік вже не грав значної ролі.

## Модифікації
На базі М-60 планувалося розробити потужну казематну гармату для озброєння дотів. Тактико-технічні вимоги на казематну установку були затверджені 27 липня 1940 року. 22 вересня 1940 КБ заводу № 352 приступило до проектування гармати, але у зв'язку з початком війни роботи по проекту завершені не були.

## Організаційно-штатна структура
У стрілецьких дивізіях гармати ніколи не використовувалося. Станом на 1941 М-60 були у складі артилерійських бригад протитанкової оборони — такі бригади включали два полки, в кожному з яких по штату повинен був бути дивізіон (12 гармат) М-60 і два дивізіони 85-мм зенітних гармат, що використовувалися як протитанкові. До кінця 1941 року бригади були розформовані, і вцілілі М-60 стали використовуватися в складі окремих дивізіонів по 12 гармат.
В 1943 у знову починається формування стрілецьких корпусів і корпусних артилерії, більшість збережених до того моменту 107-мм гармат передаються до її складу. Корпусні артполки нової організації мали 16-20 гармат, причому крім 107-мм гармат використовувалися також 152-мм гаубиці і 122-мм гармати.

## Бойове застосування
У зв'язку з нечисленністю випущених гармат інформації про їх застосування збереглося дуже мало. Ймовірно, гармати цього типу застосовувалися в боях 1941 року в складі артилерійських бригад протитанкової оборони, хоча відомо, що більшість таких бригад покладених по штату 107-мм гармат не мало. Є відомості про використання М-60 в Курській битві у складі Центрального фронту. При штурмі Севастополя в 1944 радянськими військами використовувалося 6 гармат М-60. Інформації про використання трофейних гармат цього типу якими-небудь країнами немає, хоча відомо, що німецькі війська захопили деяку кількість таких гармат, присвоївши їм індекс  '10, 7 cm K.353 (r)  '.
Бойове застосування 107-мм гармат описано в мемуарах Петрова В. С. «Минуле з нами», том 1 і том 2.

## Оцінка проекту
З технічної точки зору 107-мм гармата зразку 1940 була цілком сучасною гарматою, придатною для вирішення широкого кола бойових завдань. По всій видимості, всі проблеми з гарматою були наслідком двох обставин — катастрофічного становища з матеріальною частиною артилерії РСЧА в 1941 році, змушували випускати найбільш технологічні 45-мм і 76-мм гармати, а також неправильного позиціонування М-60 в організаційно-штатній структурі. Для дивізійного рівня, де в ролі тягачів можна було розраховувати на вантажівки ЗІС-5 і коней, М-60 була занадто важка (хоча німецькі танкові й панцергренадерські дивізії мали у складі артилерійського полку 105-мм гармати і 150-мм гаубиці). Те ж саме можна сказати і про її використанні в 1941—1942 роках в ролі протитанкової гармати, коли потужність гармати була надлишкова, а маса надто велика. Також як негативні фактори для М-60 у ролі протитанкової гармати можна відзначити великі розміри і роздільне заряджання, що значно знижує темп вогню.
Як корпусна гармата М-60 була вдалою артилерійською зброєю, істотно перевершуючи за мобільністю, дальністю стрільби і можливості маневру вогнем явно застарілу 107-мм гармату зразка  1910/30 рр. 122-мм гармата А-19 безумовно перевершувала М-60 по потужності снаряду і дальності стрільби, але при цьому була майже в два рази важче, менш мобільна і володіла великим часом переходу з похідного положення в бойове. 100-мм польова гармата БС-3, що з'явилася в кінці війни, володіючи близькою міццю осколково-фугасного снаряду, через більш орієнтованість в бік важкої протитанкової гармати програвала М-60 в можливостях маневру вогнем через своє унітарне заряджання. Як переваги БС-3 можна відзначити злегка меншу масу (3,6 т) порівняно з М-60, більш високу скорострільність через унітарне заряджання і меншу тривалість розгортання на позиції (наслідок відсутності відтягування ствола при транспортуванні). Починаючи з 1943 року, М-60 добре виглядала в ролі багатопрофільної польової гармати — маючи основним завданням ураження типових для корпусної гармати цілей (артилерійські батареї, місця скупчень живої сили і техніки, склади, польові укріплення), при необхідності гармата могла залучатися для боротьби з танками противника, особливо — важкими (бронебійний снаряд М-60 впевнено вражав лобову броню «Тигра» на всіх реальних дистанціях бою). Як протитанкова гармата, гармата М-60 виглядала набагато краще, ніж вимушено залучені для боротьби з важкими танками противника дорогі і малорухливі 122-мм гармати А-19, 152-мм гаубиці-гармати МЛ-20 і 85-мм зенітні гармати 52-К; масу гармати до цього часу можна розглядати як цілком прийнятну для потужної протитанкової гармати (так, німецька 88-мм протитанкова гармата Pak 43/41 важила в похідному положенні 4380 кг). З іншого боку, більш легка і скорострільна БС-3 явно виграє в такій якості у М-60.
При порівнянні із зарубіжними аналогами М-60 виглядає цілком достойно. Так, англійська Ut-4 при дальності стрільби 19,2 км мала масу 7279 кг, важкий 25-кілограмовий снаряд і низьку скорострільність, будучи швидше аналогом 122-мм корпусної гармати А-19. Аналогічно було з німецької гарматою 10,5 cm K.18 — вона мала максимальну дальність стрільби 19 км, але її маса була в півтора рази більше, ніж у радянської гармати, — 6430 кг в похідному положенні. Модернізована гармата 10,5 cm K.18/40 мала дальність стрільби 21 км, але її маса залишилася колишньою. Таким чином, німецькі гармати, трохи перевершуючи М-60 в дальності стрільби, поступалися радянській гарматі в мобільності. Крім того, треба врахувати, що німецькі гармати стріляли дещо більш легкими снарядами — 15,14 кг проти 17,2 кг у радянської гармати. Приблизно такі ж (16 кг звичайна, 15 кг — далекобійна) осколково-фугасні гранати японська 105-мм гармата «Тип 92» зразка  1932 закидала на дальність до 18,3 км при дещо меншій власній вазі (3,7 т у бойовому і 4,4 т в похідному). Найбільш точним аналогом М-60 була чехословацька 10,5-см важка гармата зразку  1935, що стріляла 18-кілограмовим снарядом на дальність до 18,1 км при масі 4,2 т у бойовому і 4,65 т в похідному положенні, демонструвалася в СРСР фірмою «Шкода» в 1938 році.
На М-60 спроби посилити радянську дивізійну артилерію не припинилися. У 1943 році на базі гаубиці М-30 була створена і випробувана  107-мм дивізійна гармата 9С-1, що мала балістику гармати зразку  1910/30 рр. Ціною деякого зниження потужності гармати було досягнуто суттєве зниження маси гармати — до 2680 кг. Гармата витримала полігонні випробування і була рекомендовано до прийняття на озброєння, однак серійно не виготовлялася. Також з 1940 року велися активні роботи зі створення 85-мм дивізійних гармат, що закінчилися прийняттям на озброєння в 1945 році гармати Д-44.

## Характеристики та властивості боєприпасів
Гармата мала роздільно-гільзове заряджання, до нього йшло три метальних заряди — повний, перший і другий. Існували «старі» і «нові» заряди, останні відрізнялися дещо кращими балістичними характеристиками. Гармата використовувала всі снаряди з боєкомплекту 107-мм гармати зразку  1910/30 рр., що надавало гарматі більшу гнучкість у використанні; гільзу і заряди гармата мала свої. Осколково-фугасний снаряд ОФ-420 з встановленим на осколкову дію детонатором при розриві давав зону суцільного ураження (уражається не менше 90 % цілей) розміром 14 × 6 м, зону дійсного ураження (уражається не менше 50 % цілей) розміром 40 × 20 м, при установці підривника на фугасну дію при влучанні снаряду в ґрунт середньої щільності утворювалася вирва завглибшки 40-60 см і діаметром 1-1,5 м. Ефективним снарядом проти відкрито розташованої живої сили була шрапнель — снаряд містив понад 600 куль, що створювали зону ураження розміром 40-50 м по фронту і до 800 м в глибину.

## Де можна побачити
107-мм гармата зразку1940 (М-60) знаходиться в експозиції Музею артилерії та інженерних військ в Санкт-Петербургзі. Хоча гармата знаходиться на відкритому майданчику, вона добре збереглася.

wikitext:
{{вікіфікувати|дата=червень 2017}}
{{Otheruses|M60}}
{{Універсальна картка}}
'''''107-мм дивізійна гармата зразка 1940 (М-60)''''' — [[СРСР|радянська]] важка [[артилерійська система]], розроблена в передвоєнний період для боротьби з [[важкий танк|важкими танками]] противника та підвищення вогневої потужності дивізійної [[Артилерія|артилерії]] [[РСЧА]]. Однак, через низку негативних для радянської сторони обставин досить досконалі для свого часу гармати М-60 були зняті з виробництва незабаром після початку [[німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]]. Поодинокі М-60 воювали протягом всієї війни у складі корпусної артилерії і [[Артилерія резерву Верховного Головнокомандування|артилерії РВГК]].

== Історія створення ==

=== Передумови ===

До кінця [[1930-ті роки|1930-х років]] основою радянської [[дивізійна артилерія|дивізійної гарматної артилерії]] залишався тридюймовий калібр (76,2 мм) з балістикою, відповідної використанню гільзи зразка 1900. Всі радянські дивізійні гармати розробки 1930-х років — [[76-мм дивізійна гармата зразка 1902/30 років|зразку 1902/30 рр.]], [[76-мм дивізійна гармата зразка 1933|зразку. 1933]], [[76-мм дивізійна гармата зразка 1936 (Ф-22)|зразку 1936 (Ф-22)]] і [[76-мм дивізійна гармата зразка 1939 (УСВ)|зразку  1939 (УСВ)]] — мали ідентичну [[Балістика|балістику]]. Причиною цього були величезні запаси боєприпасів, вироблених і доставлених ще в період [[Перша світова війна|Першої світової війни]], а також наявність відповідного обладнання на підприємствах промисловості. Тим не менш, поступово ставало очевидно, що калібр 76 мм недостатній для дивізійної [[Гармата|гармати]]. Даний калібр був обраний ще [[Російська імперія|Російської]] армією як оптимальний при використанні [[шрапнель|шрапнелі]], але його можливості по руйнуванню польових укриттів ([[фугасну|фугасна дія]]) потребували покращення.

У той же час розвиток технологій з виробництва [[порох]]ів, [[Легована сталь|легованих сталей]], в металообробці дозволило поліпшити [[балістика|балістичні]] властивості нових гармат при збереженні тієї ж маси, що і у попередніх моделей. Так вчинили [[Велика Британія|британські]] конструктори, створивши свою знамениту [[QF 25 pounder|25-фунтову гармату-гаубицю]]. Однак існував і другий варіант — при збереженні колишньої балістики істотно полегшити гармату шляхом збільшення питомої механічної міцності і потужності. Також за рахунок зекономленого резерву за масою при тій же балістиці можна було розширити тактичні можливості шляхом введення підресореного [[лафет|лафету]]  з розсувними [[станина]]ми. Спочатку саме цей шлях був обраний керівництвом [[Головне ракетно-артилерійське управління Міністерства оборони|Головного артилерійського управління (ГАУ)]] під керівництвом [[Маршал Радянського Союзу|Маршала Радянського Союзу]] [[Кулик, Григорій Іванович|Г. І. Кулика]] і наочно продемонстрований лінійкою 76-мм дивізійних гармат: гармата зразку  1902/30 рр. — Ф-22 — УСВ — [[ЗІС-3]]. Однак він не усував зазначені вище недоліки 76-мм гармат. Необхідність збільшення калібру дивізійної [[Артилерія|артилерії]] стала очевидна.

=== Роботи з 95-мм дивізійною гарматою ===
[[Файл: M60 Saint Petersburg 10.jpg|thumb|250 px|right|М-60 в Артилерійському музеї, Санкт-Петербург, вид зліва-ззаду]]
Принципове рішення про проектування дивізійних артилерійських гармат з калібром, більшим ніж 76 мм, було прийнято у другій половині [[1937]]. В кінці року конструктором Сидоренко і військовим теоретиком Упорніковим був запропонований калібр 95 мм як оптимальний для дивізійної артилерії. Навесні [[1938]] р. була складена нова система артилерійського озброєння, до якої увійшла 95-мм дивізійна гармата вагою в бойовому положенні 2000 кг. Тоді ж [[Артилерійський науково-дослідний морський інститут]] (АНДМІ) розробив проект каналу [[Ствол (зброя)|ствола]] і [[Гільза|гільзи]] 95-мм гармати (подібний калібр ніколи раніше в російській/радянській артилерії не використовувався).

[[10 березня]] [[1938]]  ГАУ запропонувало розпочати роботи з проектування 95-мм дивізійної гармати конструкторським бюро [[Кіровський завод|Кіровського заводу]] і заводу № 92. Кіровський завод істотних робіт щодо гармати так і не почав, замість нього 95-мм гармату почав проектувати [[свердловский]] завод [[УЗТМ]].

95-мм гармати спочатку замислювалися як [[Дуплекс|дуплекси]] — вони використовували [[Лафет|лафети]] одночасно розроблюваних 122-мм [[гаубиця|гаубиць]]. Гармата КБ [[Нижегородський машинобудівний завод|заводу № 92]] (під керівництвом [[Грабин, Василь Гаврилович|В. Г. Грабина]]) отримала індекс Ф-28, вона мала єдиний лафет з гаубицею Ф-25. Проект гармати був направлений в ГАУ [[17 жовтня]] 1938 і затверджений [[23 березня]] [[1939]]. Перший зразок Ф-28 був готовий до заводських випробувань уже в грудні 1938 року, тобто ще до офіційного затвердження проекту. На полігонні випробування гармата була подана лише [[12 лютого]] [[1940]] р., оскільки восени 1939 року її лафет був використаний для випробувань гаубиці Ф-25. Проект УЗТМ отримав назву У -4, гармата створювалася на базі лафету гаубиці У-2. УЗТМ не змогло довести гармату навіть до заводських випробувань, дослідний зразок гармати так і не був закінчений.

У зв'язку з вибором для дивізійних гармат калібру 107 мм роботи по 95-мм гарматі навесні 1940 року були припинені. Історик [[Широкорад, Олександр Борисович|А. Б. Широкорад]] піддає критиці це рішення, вважаючи, що дуплекс гармати Ф-28 і гаубиці Ф-25 в разі його прийняття на озброєння міг стати найкращою дивізійною артилерійською системою у світі.

=== Причини вибору калібру 107 мм для дивізійних гармат ===
[[Файл: M60 Saint Petersburg 5.jpg|thumb|250 px|right|М-60 в Артилерійському музеї, Санкт-Петербург, вид праворуч]]
Рішення про початок проектування 107-мм дивізійних гармат було прийнято керівництвом ГАУ восени 1938 року (тактико-технічні вимоги на таку гармату були передані заводу № 172 [[14 жовтня]] 1938 р.). Основною причиною цього рішення називається прагнення уникнути випуску боєприпасів калібру 95 мм (яке довелося б організовувати з нуля). Гармати калібру 107 мм використовувалися ще в російській армії, для них була значна кількість боєприпасів. Радянською промисловістю також був освоєний випуск і [[Боєприпаси|боєприпасів]], і гармат такого калібру ([[107-мм гармата зразка 1910/30 років]] випускалася як мінімум до [[1935]] ); все це обіцяло істотну економію при виробництві та експлуатації нової 107-мм гармати. На додаток до цього були й інші істотні технічні та організаційні передумови для такого рішення — нові [[Порох|порохи]] і сталі цілком дозволяли укластися в верхню межу за масою дивізійної артилерії, в якій до 1940 року і так вже перебували вельми масивні [[152-мм гаубиця зразка 1938 року (М-10)|152-мм гаубиці М-10]]. Успішні випробування в СРСР 105-мм чеської гармати підтвердили принципову можливість створення 107-мм потужної дивізійної [[Гармата|гармати]] в масогабаритній категорії 152-мм [[Гаубиця|гаубиці]].

У 1940 році з'явився ще один потужний стимул для розробки гармати. ГАУ отримало інформацію (або дезінформацію) про прийняття на озброєння [[вермахт]]у танків з важкою протиснарядною бронею. Оскільки маршал Кулик очікував чогось подібного на підставі дій важких танків [[КВ-1|КВ]] в [[Радянсько-фінська війна (1939-1940)|радянсько-фінській війні 1939—1940 рр.]] (Припускаючи, що німці відзначать появу нових зразків радянської бронетехніки і займуться створенням власних аналогів), він поставив питання про оснащення РККА потужними протитанковими гарматами, вважаючи, що стандартні 45-мм протитанкові гармати і 76-мм дивізійна артилерія не зможуть впоратися з передбачуваними німецькими важкими танками. Варто відзначити, що дані розвідки виявилися невірними. Станом на травень 1940 найважчим танком вермахту був [[PzKpfw IV]] з максимальною товщиною лобової броні в 30 мм, а найкраще броньованим серійним зразком бронетехніки — [[штурмова гармата]] [[StuG III]] з лобовою бронею в 50 мм. Після французької кампанії у [[PzKpfw III]] і PzKpfw IV посилили бронювання до 60 мм в найбільш відповідальних місцях. Дивізіонні 76-мм гармати цілком могли вразити їх на будь-якій розумній дистанції бою в лоб. Однак німецька пропаганда активно використовувала образ багатобаштового «Супертанку» [[NbFz]], нібито з важким бронюванням (насправді — протикульова броня 15 мм, випущено 5 машин), що могло вплинути на рішення глави ГАУ. Історик бронетехніки М. Коломієць припускає, що на таке рішення маршала Кулика могло вплинути офіційне прийняття на озброєння вермахту (але аж ніяк не активне використання) [[трофей (видобуток)|трофейного]] [[Франція|французького]] танка [[Char B1 bis]]. Можливо, радянська розвідка отримала якусь інформацію по проектним напрацювань по майбутньому важкого танку «[[Тигр (танк)|Тигр]]». Зокрема, в спецповідомленні розвідуправління Генштабу РККА № 660279сс від [[11 березня]] 1941 повідомлялося, що німці починають будувати три зразки важких танків: типу V масою 36 т з товщиною броні 60 мм, типу VI масою 45 т з товщиною броні 70 мм і типу VII масою 90 т і озброєнням з однієї 105-мм і двох 20-мм гармат. Також за підсумками боїв у Франції з'явилася інформація по добре броньованих англійських танках «[[Матильда (танк)|Матильда]]». Так чи інакше, маршал Кулик наполіг на припиненні випуску [[45-мм протитанкова гармата зразка 1937 року (53-К)|45-мм]] і 76-мм гармат, замінивши їх на потужні 57-мм протитанкову гармату (майбутню [[ЗІС-2]]) і 107-мм дивізійну гармату (майбутнє М-60). Необхідно відзначити, що завдання повного переозброєння дивізійної артилерії цими гарматами не ставилося — нові гармати призначалися для якісного посилення існуючої дивізійної і протитанкової артилерії.

Існує кілька версій про прийняття такого рішення. Згідно з однією з точок зору, [[Сталін, Йосип Віссаріонович|І. В. Сталін]] доручив розібратися [[Жданов, Андрій Олександрович|А. А. Жданову]] з цим питанням, попутно похваливши 107-мм гармату зр. 1910, яку глава [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] вельми добре знав зі свого досвіду в [[Громадянська війна в Росії|Громадянській війні]]. Однак Жданов зрозумів репліку як похвалу 107-мм гарматі М-60 і доповів в підсумку про переваги пропозиції [[Маршал Кулик|маршала Кулика]], чим і зумовив прийняття останньої. Проте відомий історик А. Б. Широкорад піддає сумніву і серйозній критиці дану версію. Більш вірогідною причиною зняття з виробництва 45-мм і 76-мм дивізійних гармат була повна забезпеченість військ і мобілізаційного резерву гарматами даних типів, хоча вже на початку війни у зв'язку з великими втратами стала відчуватися нестача гармат даних типів, і їх виробництво було відновлено.

=== Роботи зі створення 107-мм дивізійних гармат ===
[[Файл: M60 Saint Petersburg 3.jpg|thumb|250 px|right|М-60 в Артилерійському музеї, Санкт-Петербург, вид спереду]]
Восени [[1938|1938 р]]. [[Конструкторське бюро|КБ]] заводу [[Мотовилихинські заводи|№ 172]] під керівництвом [[Петров, Федір Федорович|Ф. Ф. Петрова]] було розпочато проектування 107-мм гармат. Гармата розроблялася відразу в декількох варіантах, які отримали індекси М-25, М-45 і М-60. Гармати М-25 і М-45 були накладенням 107-мм [[Ствол (зброя)|ствола]] на [[лафет]] 152-мм гаубиці М-10 (тобто були дуплексом); дослідні зразки цих [[Гармата|гармат]] пройшли випробування, але з невідомих причин був обраний проект М-60, який мав заново розроблений лафет. М-60 також спочатку розроблялася у двох варіантах — з відтягуваним при транспортуванні [[Ствол (зброя)|стволом]] і з поворотом ствола на 180 ° при переході в похідне положення. Зрештою було віддано перевагу першому варіанту. Дослідні зразки М-60 були побудовані в стислі терміни, вже [[13 грудня]] [[1939]] після проходження заводських випробувань вони були доставлені на полігон. Полігонні випробування, що закінчилися [[23 квітня]] [[1940]], виявили ряд недоробок системи; після їх усунення гармата з [[11 жовтня|11]] по [[25 жовтня]] 1940 успішно пройшла військові випробування і була прийнята на озброєння [[Червона армія|РСЧА]] з офіційною назвою ''«107-мм універсальна дивізійна гармата великої потужності зр. 1940»''.

Після припинення робіт по 95-мм гарматі проектуванням 107-мм гармат займалося і КБ заводу № 92. Наприкінці 1940 року було виготовлено дослідний зразок гармати ЗІС-24, який був накладенням дуже довгого 107-мм ствола (73,5 калібрів) на [[лафет]] гаубиці-гармати [[МЛ-20]]. Фактично це була надпотужна протитанкова гармата, що мала низьку мобільність і дуже велику вартість виробництва, у зв'язку з чим роботи над нею були припинені. У травні — червні [[1941]] був виконаний проект іншої гармати, ЗІС-28, який був накладенням ствола з [[Балістика|балістикою]] 107-мм танкової гармати [[ЗІС-6]] на лафет М-60; у зв'язку з початком війни роботи по створенню дослідного зразка гармати були припинені.

== Серійне виробництво і причини його припинення ==
Гармата була запущена в серійне виробництво на заводі № 352 в [[Новочеркаськ]]ому. У 1940 році цим заводом було випущено 25 гармат, в 1941 році — 101 гармата. У 1941 році М-60 випускалася також на [[Перм|пермському]] заводі [[Мотовилихинські заводи|№ 172]], всього було здано до експлуатації 11 гармат.

Незабаром після початку війни серійне виробництво гармати було припинено з наступних причин:
* Завод № 352 припинив виробництво гармат у зв'язку з підходом до Новочеркаського німецьких військ;
* Завод № 172 був зайнятий мобілізаційним завданням по випуску гаубиць-гармат [[МЛ-20]];
* Потужність гармати для протитанкових цілей виявилася надмірною;
* З [[дивізійна артилерія|дивізійної артилерії]] гармата була виведена, [[корпусні артилерія|корпусна артилерія]] восени 1941 року взагалі припинила існування у зв'язку зі скасуванням [[стрілецький корпус|стрілецьких корпусів]];
* Гармата була складна у виробництві та експлуатації;
* Спостерігався дефіцит [[тягач]]ів для важких гармат.

В [[1943]] у в зв'язку з появою добре броньованих німецьких танків «Тигр» розглядалося питання про відновлення серійного виробництва М-60. У підсумку, від відновлення виробництва було вирішено відмовитися у зв'язку з відсутністю на складах і в серійному виробництві 107-мм бронебійних снарядів, а також технологічними проблемами при виробництві гармат — зокрема, завод № 352 не вдалося евакуювати, оснащення для виробництва гармати була частково загублено, були труднощі з виробництвом 107-мм стволів.

== Опис конструкції ==
[[Файл: M60 Saint Petersburg 8.jpg|thumb|250 px|right|М-60 в Артилерійському музеї, Санкт-Петербург, вид ззаду на затвор]]
Гармата М-60 була вельми досконалою для свого часу зброєю. Ствол гармати складався з вільної труби, кожуха і [[казенник|казенника,]] що нагвинчувався. [[Затвор (зброя)|Затвор]] [[поршневий затвор|поршневий]], конструкція запозичена від[[122-мм гаубиця зразка 1910/30 років|122-мм гаубиці зр. 1910/30 рр]]. Заряджання роздільно-гільзове. [[Гальмо відкату]] гідравлічне, довжина відкату змінна. [[Накатник]] гідропневматичний, розміщується над стволом.

Гармата оснащувалася підйомним механізмом секторного типу і поворотним механізмом гвинтового типу. Врівноважвач механізму складався з двох колонок. Лафет мав розсувні станини і пластинчате підресорювання. Колеса [[тролейбус]]ного типу марки [[ЯТБ-4]] з гумовими шинами. Для захисту обслуги від куль і осколків малося щитове прикриття. М-60 мала [[Гарматний передок|передок]] вагою близько 300 кг на металевих колесах з гумовими шинами. На поході гармата переміщалася з витягнутим стволом, на невеликі відстані допускалася її перевезення з не відтягнутим [[Ствол (зброя)|стволом]] і вимкненим [[Підресорення|підресорюванням]] зі швидкістю, що не перевищує {{s|6-7 км/год}}.

Окремо необхідно відзначити відсутність у М-60 [[дульне гальмо|дульного гальма]]. Для початкової орієнтації гармати на її використання в дивізійної і протитанкової артилерії це було великим плюсом — бойові порядки таких гармат розташовуються досить близько до передової і за наявності дульного гальма піднятий з поверхні землі пороховими газами пил сильно демаскує гармату. З іншого боку, при використанні М-60 в ролі більш віддаленої від передової корпусної [[Гармата|гармати]] цей недолік вже не грав значної ролі.

== Модифікації ==
На базі М-60 планувалося розробити потужну [[каземат]]ну гармату для озброєння [[Довготривала вогнева точка|дотів]]. Тактико-технічні вимоги на казематну установку були затверджені [[27 липня]] 1940 року. [[22 вересня]] 1940 КБ заводу № 352 приступило до проектування гармати, але у зв'язку з початком війни роботи по проекту завершені не були.

== Організаційно-штатна структура ==
У стрілецьких [[дивізія]]х гармати ніколи не використовувалося. Станом на 1941 М-60 були у складі артилерійських [[Бригада (військова справа)|бригад]] протитанкової оборони — такі бригади включали два [[полк]]и, в кожному з яких по штату повинен був бути [[дивізіон]] (12 гармат) М-60 і два дивізіони [[85-мм зенітна гармата зразка 1939 (52-К)|85-мм зенітних гармат]], що використовувалися як протитанкові. До кінця 1941 року бригади були розформовані, і вцілілі М-60 стали використовуватися в складі окремих дивізіонів по 12 гармат.

В [[1943]] у знову починається формування стрілецьких корпусів і корпусних артилерії, більшість збережених до того моменту 107-мм гармат передаються до її складу. Корпусні артполки нової організації мали 16-20 гармат, причому крім 107-мм гармат використовувалися також 152-мм гаубиці і 122-мм гармати.

== Бойове застосування ==
У зв'язку з нечисленністю випущених гармат інформації про їх застосування збереглося дуже мало. Ймовірно, гармати цього типу застосовувалися в боях 1941 року в складі артилерійських бригад протитанкової оборони, хоча відомо, що більшість таких бригад покладених по штату 107-мм гармат не мало. Є відомості про використання М-60 в [[Курська битва|Курській битві]] у складі [[Центральний фронт (Друга світова війна)|Центрального фронту]]. При штурмі [[Севастополь |Севастополя]] в [[1944]] радянськими військами використовувалося 6 гармат М-60. Інформації про використання трофейних гармат цього типу якими-небудь країнами немає, хоча відомо, що німецькі війська захопили деяку кількість таких гармат, присвоївши їм індекс '' '10, 7 cm K.353 (r) '' '.

Бойове застосування 107-мм гармат описано в мемуарах Петрова В. С. «Минуле з нами», том 1 і том 2.

== Оцінка проекту ==
[[Файл: M60 Saint Petersburg 12.jpg|thumb|250 px|right|М-60 в Артилерійському музеї, Санкт-Петербург, вид зліва — добре видно приціл і противідкатні пристрої]]
З технічної точки зору 107-мм гармата зразку 1940 була цілком сучасною гарматою, придатною для вирішення широкого кола бойових завдань. По всій видимості, всі проблеми з гарматою були наслідком двох обставин — катастрофічного становища з матеріальною частиною артилерії [[Червона армія|РСЧА]] в 1941 році, змушували випускати найбільш технологічні 45-мм і 76-мм гармати, а також неправильного позиціонування М-60 в організаційно-штатній структурі. Для дивізійного рівня, де в ролі тягачів можна було розраховувати на вантажівки [[ЗІС-5 (автомобіль)|ЗІС-5]] і [[Кінь свійський|коней]], М-60 була занадто важка (хоча німецькі танкові й панцергренадерські дивізії мали у складі артилерійського полку 105-мм гармати і 150-мм гаубиці). Те ж саме можна сказати і про її використанні в 1941—1942 роках в ролі протитанкової [[Гармата|гармати]], коли потужність гармати була надлишкова, а маса надто велика. Також як негативні фактори для М-60 у ролі протитанкової гармати можна відзначити великі розміри і роздільне заряджання, що значно знижує темп вогню.

Як корпусна гармата М-60 була вдалою артилерійською зброєю, істотно перевершуючи за мобільністю, дальністю стрільби і можливості маневру вогнем явно застарілу 107-мм гармату зразка  1910/30 рр. [[122-мм гармата зразка 1931/37 років (А-19)|122-мм гармата А-19]] безумовно перевершувала М-60 по потужності снаряду і дальності стрільби, але при цьому була майже в два рази важче, менш мобільна і володіла великим часом переходу з похідного положення в бойове. [[100-мм польова гармата зразка 1944 (БС-3)|100-мм польова гармата БС-3]], що з'явилася в кінці війни, володіючи близькою міццю осколково-фугасного снаряду, через більш орієнтованість в бік важкої протитанкової гармати програвала М-60 в можливостях маневру вогнем через своє унітарне заряджання. Як переваги БС-3 можна відзначити злегка меншу масу (3,6 т) порівняно з М-60, більш високу скорострільність через унітарне заряджання і меншу тривалість розгортання на позиції (наслідок відсутності відтягування [[Ствол (зброя)|ствола]] при транспортуванні). Починаючи з 1943 року, М-60 добре виглядала в ролі багатопрофільної польової гармати — маючи основним завданням ураження типових для корпусної гармати цілей (артилерійські батареї, місця скупчень живої сили і техніки, склади, польові укріплення), при необхідності гармата могла залучатися для боротьби з танками противника, особливо — важкими (бронебійний снаряд М-60 впевнено вражав лобову броню «Тигра» на всіх реальних дистанціях бою). Як протитанкова гармата, гармата М-60 виглядала набагато краще, ніж вимушено залучені для боротьби з важкими танками противника дорогі і малорухливі 122-мм гармати А-19, 152-мм [[гаубиці-гармати]] МЛ-20 і 85-мм зенітні гармати 52-К; масу гармати до цього часу можна розглядати як цілком прийнятну для потужної протитанкової гармати (так, німецька 88-мм протитанкова гармата [[Pak 43/41]] важила в похідному положенні 4380 кг). З іншого боку, більш легка і скорострільна БС-3 явно виграє в такій якості у М-60.

[[Файл: OF-420.jpg|thumb|100 px|right|107-мм осколково-фугасний снаряд ОФ-420]]
При порівнянні із зарубіжними аналогами М-60 виглядає цілком достойно. Так, англійська Ut-4 при дальності стрільби 19,2 км мала масу 7279 кг, важкий 25-кілограмовий снаряд і низьку скорострільність, будучи швидше аналогом 122-мм корпусної гармати А-19. Аналогічно було з німецької гарматою [[10,5 cm K.18]] — вона мала максимальну дальність стрільби 19 км, але її маса була в півтора рази більше, ніж у радянської гармати, — 6430 кг в похідному положенні. Модернізована гармата 10,5 cm K.18/40 мала дальність стрільби 21 км, але її маса залишилася колишньою. Таким чином, німецькі гармати, трохи перевершуючи М-60 в дальності стрільби, поступалися радянській гарматі в мобільності. Крім того, треба врахувати, що німецькі гармати стріляли дещо більш легкими снарядами — 15,14 кг проти 17,2 кг у радянської [[Гармата|гармати]]. Приблизно такі ж (16 кг звичайна, 15 кг — далекобійна) осколково-фугасні гранати японська {{не перекладено|Тип 92 (гармата)|105-мм гармата «Тип 92» зразка  1932||Type 92 10 cm Cannon}} закидала на дальність до 18,3 км при дещо меншій власній вазі (3,7 т у бойовому і 4,4 т в похідному). Найбільш точним аналогом М-60 була чехословацька {{не перекладено|10,5 cm hrubý kanón vz. 35|10,5-см важка гармата зразку  1935|en|10.5 cm hruby kanon vz. 35}}, що стріляла 18-кілограмовим снарядом на дальність до 18,1 км при масі 4,2 т у бойовому і 4,65 т в похідному положенні, демонструвалася в СРСР фірмою «Шкода» в 1938 році.

На М-60 спроби посилити радянську дивізійну артилерію не припинилися. У 1943 році на базі гаубиці М-30 була створена і випробувана '' 107-мм дивізійна гармата 9С-1'', що мала [[балістика|балістику]] гармати зразку  1910/30 рр. Ціною деякого зниження потужності [[Гармата|гармати]] було досягнуто суттєве зниження маси гармати — до 2680 кг. Гармата витримала полігонні випробування і була рекомендовано до прийняття на озброєння, однак серійно не виготовлялася. Також з 1940 року велися активні роботи зі створення 85-мм дивізійних гармат, що закінчилися прийняттям на озброєння в 1945 році гармати [[Д-44]].

== Характеристики та властивості боєприпасів ==

Гармата мала роздільно-гільзове заряджання, до нього йшло три [[Метальний заряд|метальних заряди]] — повний, перший і другий. Існували «старі» і «нові» заряди, останні відрізнялися дещо кращими балістичними характеристиками. [[Гармата]] використовувала всі снаряди з боєкомплекту 107-мм гармати зразку  1910/30 рр., що надавало гарматі більшу гнучкість у використанні; гільзу і заряди гармата мала свої. Осколково-фугасний снаряд ОФ-420 з встановленим на осколкову дію детонатором при розриві давав зону суцільного ураження (уражається не менше 90 % цілей) розміром 14 × 6 м, зону дійсного ураження (уражається не менше 50 % цілей) розміром 40 × 20 м, при установці підривника на фугасну дію при влучанні снаряду в ґрунт середньої щільності утворювалася вирва завглибшки {{s|40-60 см}} і діаметром {{s|1-1,5 м}}. Ефективним снарядом проти відкрито розташованої живої сили була шрапнель — снаряд містив понад 600 куль, що створювали зону ураження розміром {{s|40-50 м}} по фронту і до 800 м в глибину.

== Де можна побачити ==
107-мм гармата зразку1940 (М-60) знаходиться в експозиції [[Військово-історичний музей артилерії, інженерних військ і військ зв'язку|Музею артилерії та інженерних військ]] в [[Санкт-Петербург]]зі. Хоча [[гармата]] знаходиться на відкритому майданчику, вона добре збереглася.

== Примітки ==
# Широкорад А. Б. Энциклопедия отечественной артиллерии. — Мн.: Харвест, 2000. — 1156 с.
# П. Чемберлен, Х. Дойл. Энциклопедия немецких танков Второй мировой войны. — М.: АСТ, Астрель, 2004.
# Коломиец М. В. КВ. «Клим Ворошилов» — танк прорыва. — М.: Яуза, Эксмо, 2006. — 136 с.: ил.
# Иванов А. Артиллерия СССР во Второй мировой войне. — СПб.: Издательский дом «Нева», 2003.
# Военно-исторический журнал, № 5, 2005.
# М. Коломиец, М. Свирин. Курская дуга. М.: Экспринт НВ, 1998.
# Широкорад А. Б. Бог войны Третьего рейха. — М.: АСТ, 2002.
# Jiří Janoušek. Чехословацкая артиллерия, 1918—1930 = Československé dělostřelectvo 1918—1939. — Praha: Corona, 2007. — S. 39, 176. — 196 S. — (Svět armády).

== Література ==
* Широкорад А. Б. Энциклопедия отечественной артиллерии. — Мн.: Харвест, 2000. — 1156 с.: илл.
* Широкорад А. Б. Гений советской артиллерии: триумф и трагедия В. Грабина. — М.: АСТ, 2002. — 432 с.: 24 л. илл.
* Широкорад А. Б. Бог войны Третьего рейха. — М.: АСТ, 2002. — 576 с.: 32 л. илл.
* Иванов А. Артиллерия СССР во Второй мировой войне. — СПб.: Издательский дом «Нева», 2003. — 64 с.
* Шунков В. Н. Оружие Красной армии. — Мн.: Харвест, 1999. — 544 с.

[[Категорія:Буксировані гармати]]
[[Категорія:Артилерія калібру 107 мм]]
[[Категорія:Гармати СРСР]]

Країна походження: СРСР

Конструктор: Мотовиліхинські заводи


text:
# Меркур'єва Віра Олександрівна
Віра Олександрівна Меркур'єва (1876—1943) — радянська російська поетеса та перекладачка.

## Біографія
Народилася в родині землеміра. У 1895 році закінчила Владикавказьку жіночу гімназію. З дитинства мала глухоту, серцеві розлади. Поезією серйозно зайнялася вже в зрілому віці, коли їй було за сорок.
У 1912—1917 публікується в журналі «Вісник теософії». У 1917 р. переїжджає в Москву, зближується з В'ячеславом Івановим і колом символістів, публікує вірші у символістських альманахах і журналах. У 1920 повернулася до Владикавказу, де прожила до 1932, коли знову повернулася до Москви.
Єдина прижиттєва книга Меркур'євої - збірник переказів  з Персі Біші Шеллі у 1937. У Москві жила вкрай бідно. Під час війни евакуювалася в Ташкент, де і померла в березні 1943 року. Була похована на Боткінському кладовищі в Ташкенті, поруч з могилою Е. Дмитрієвої (Черубини де Габриак). Могили обох до наших днів не збереглися.
Попри кілька спроб друзів видати за її життя книгу віршів Меркур'євої, збірки своїх віршів вона так і не побачила. Вперше поетичний доробок Віри Меркур'євої побачило світ тільки в 2007

title: Меркур'єва Віра Олександрівна

wikitext:
{{сирий переклад|дата=квітень 2017}}
{{Othernames|Меркур'єв}}
{{Письменник
|ім'я=Віра Меркур'єва
|зображення=
|підпис=
<!--|дата народження=5.9.1876
|Дата смерті=20.3.1943
|Місце народження={{МестоРождения|Владикавказ|во Владикавказе}}, [[Российская империя|Російська імперія]]
|Місце смерті={{МестоСмерти|Ташкент}}, [[СССР]]-->
|Мова творів={{російська}}
|Рід діяльності= [[поетеса]], [[перекладач]]ка
|жанр=вірші
}}
'''Віра Олександрівна Меркур'єва''' ([[1876]]—[[1943]]) — радянська російська поетеса та перекладачка.

== Біографія ==
Народилася в родині землеміра. У [[1895|1895 році]] закінчила Владикавказьку жіночу гімназію. З дитинства мала глухоту, серцеві розлади. Поезією серйозно зайнялася вже в зрілому віці, коли їй було за сорок.

У [[1912]]—[[1917]] публікується в журналі «Вісник [[Теософія|теософії]]<nowiki/>». У [[1917|1917 р.]] переїжджає в [[Москва|Москву]], зближується з В'ячеславом Івановим і колом [[Символізм|символістів]], публікує вірші у символістських альманахах і журналах. У [[1920]] повернулася до Владикавказу, де прожила до [[1932]], коли знову повернулася до Москви.

Єдина прижиттєва книга Меркур'євої - збірник переказів  з [[Персі Біші Шеллі]] у 1937. У Москві жила вкрай бідно. Під час війни евакуювалася в Ташкент, де і померла в березні [[1943]] року. Була похована на Боткінському кладовищі в Ташкенті, поруч з могилою Е. Дмитрієвої (Черубини де Габриак). Могили обох до наших днів не збереглися.

Попри кілька спроб друзів видати за її життя книгу віршів Меркур'євої, збірки своїх віршів вона так і не побачила. Вперше поетичний доробок Віри Меркур'євої побачило світ тільки в [[2007]]<ref name="Водолей">Меркурьева В. </ref>

== Примітки ==
{{reflist}}
{{poet-stub}}

== Література ==
* Гаспаров М. Л. Віра Меркурьева (1876—1943) Вірші і життя// Особи. Біографічний альманах. Вип. 5. М.-СПб., 1994. С. 65.

== Посилання ==
* [http://sites.utoronto.ca/tsq/24/merkurjeva24.shtml Вірші]
* {{Век перевода|http://www.vekperevoda.com/1855/merkur.htm/}}«Вік перекладу»
* [http://www.laidinen.ru/women.php?part=1813&letter=%CC Зібрання посилань про життя і творчість]
{{Бібліоінформація}}
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Радянські перекладачки]]
[[Категорія:Перекладачі з англійської]]
[[Категорія:Російські поетеси]]
[[Категорія:Радянські поетеси]]
[[Категорія:Уродженці Владикавказа]]
[[Категорія:Російськомовні поетеси]]
[[Категорія:Померли в Ташкенті]]

title: Віра Меркур'єва

Псевдонім: Кассандра

Народилася: 5 (17) вересня 1876 · Владикавказ, Російська імперія

Померла: 20 березня 1943 (66 років) · Ташкент, Узбецька Радянська Соціалістична Республіка, СРСР

Поховання: Боткінське кладовище

Країна: СРСР

Діяльність: поетеса, перекладачка

Мова творів: російська

Жанр: вірші