text:
# Паскаль Деспейру
Паскаль Деспейру (фр. Pascal Despeyroux, нар. 17 листопада 1965, Тулуза) — французький футболіст, що грав на позиції півзахисника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер. Виступав, зокрема, за клуби «Тулуза» та «Сент-Етьєн», а також національну збірну Франції.

## Клубна кар'єра
Паскаль Деспейру народився 1965 року в Тулузі, та є вихованцем юнацької команди місцевого футбольного клубу «Тулуза».
У професійному футболі дебютував 1985 року виступами за команду «Тулуза», в якій грав до 1992 року, та став гравцем основного складу, зігравши 221 матч у складі команди в чемпіонаті країни.
У 1992 році Деспейру перейшов до складу клубу «Сент-Етьєн», в якому грав до 1996 року, та також був гравцем основного складу. Завершив ігрову кар'єру Деспейру в команді «Кане-Руссійон», за яку виступав протягом 1996—1997 років.

## Виступи за збірні
У 1988 році Паскаль Деспейру грав у складі молодіжної збірної Франції на молодіжному чемпіонаті Європи 1988 року, на якому в складі французької молодіжки став чемпіоном Європи. У 1988 році Деспейру також зіграв 3 матчі у складі національної збірної Франції, після чого до складу збірної не залучався.

## Кар'єра тренера
Розпочав тренерську кар'єру невдовзі по завершенні кар'єри гравця, 1998 року, очоливши тренерський штаб аматорського клубу СК «Тулуза». Наразі останнім місцем тренерської роботи був клуб «Ош-Гасконьє», головним тренером команди якого Паскаль Деспейру був з 2000 по 2008 рік.
| Дата      | Місто     | Господарі | Результат | Гості          | Турнір                 | Голи | Примітки |
| --------- | --------- | --------- | --------- | -------------- | ---------------------- | ---- | -------- |
| 27-1-1988 | Рамат-Ган | Ізраїль   | 1 – 1     | Франція        | товариський матч       | -    |          |
| 2-2-1988  | Тулуза    | Франція   | 2 – 1     | Швейцарія      | Tournoi de France 1988 | -    |          |
| 24-8-1988 | Париж     | Франція   | 1 – 1     | Чехословаччина | товариський матч       | -    |          |
| Усього    |           | Матчів    | 3         |                | Голів                  | 0    |          |

title: Паскаль Деспейру

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Паскаль Деспейру
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Тулуза]]
| країна-народження = [[Франція]]
| дата-народження = 17.11.1965
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| позиція = [[півзахисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1985–1992 | {{Прапорець|FRA}} | [[Тулуза (футбольний клуб)|«Тулуза»]] | 221 |11}}
{{Футболіст рядок 0|1992–1996 | {{Прапорець|FRA}} | [[Сент-Етьєн (футбольний клуб)|«Сент-Етьєн»]] | 107 |2}}
{{Футболіст рядок 1|1996–1997 | {{Прапорець|FRA}} | «[[Кане-Руссійон]]» | 29 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1988 | {{Прапорець|FRA}} | [[Молодіжна збірна Франції з футболу|Франція (мол.)]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1988 | {{Прапорець|FRA}} | [[збірна Франції з футболу|Франція]] | 3 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1998–2000 | {{Прапорець|FRA}} |СК «Тулуза»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2000–2008 | {{Прапорець|FRA}} |«Ош-Гасконьє»}}
{{Футбольний тренер кінець}}
}}
'''Паскаль Деспейру''' ({{lang-fr|Pascal Despeyroux}}, {{нар}} [[17 листопада]] [[1965]], [[Тулуза]]) — французький [[футболіст]], що грав на позиції [[півзахисник]]а. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]]. Виступав, зокрема, за клуби [[Тулуза (футбольний клуб)|«Тулуза»]] та [[Сент-Етьєн (футбольний клуб)|«Сент-Етьєн»]], а також [[збірна Франції з футболу|національну збірну Франції]].

== Клубна кар'єра ==
Паскаль Деспейру народився 1965 року в [[Тулуза|Тулузі]], та є вихованцем юнацької команди місцевого футбольного клубу [[Тулуза (футбольний клуб)|«Тулуза»]].
У професійному футболі дебютував 1985 року виступами за команду «Тулуза», в якій грав до 1992 року, та став гравцем основного складу, зігравши 221 матч у складі команди в чемпіонаті країни.

У 1992 році Деспейру перейшов до складу клубу [[Сент-Етьєн (футбольний клуб)|«Сент-Етьєн»]], в якому грав до 1996 року, та також був гравцем основного складу. Завершив ігрову кар'єру Деспейру в команді «[[Кане-Руссійон]]», за яку виступав протягом 1996—1997 років.

== Виступи за збірні ==
У 1988 році Паскаль Деспейру грав у складі [[Молодіжна збірна Франції з футболу|молодіжної збірної Франції]] на [[Молодіжний чемпіонат Європи з футболу 1988|молодіжному чемпіонаті Європи 1988 року]], на якому в складі французької молодіжки став чемпіоном Європи. У 1988 році Деспейру також зіграв 3 матчі у складі [[Збірна Франції з футболу|національної збірної Франції]], після чого до складу збірної не залучався.

== Кар'єра тренера ==
Розпочав тренерську кар'єру невдовзі по завершенні кар'єри гравця, 1998 року, очоливши тренерський штаб аматорського клубу СК «Тулуза». Наразі останнім місцем тренерської роботи був клуб «Ош-Гасконьє», головним тренером команди якого Паскаль Деспейру був з 2000 по 2008 рік.

== Статистика виступів за збірну ==
{{Матчі за збірну початок|FRA||M}}
{{Матчі за збірну|27-1-1988|Рамат-Ган|ISR|1|1|FRA||Тов||}}
{{Матчі за збірну|2-2-1988|Тулуза|FRA|2|1|CHE||Tournoi de France 1988||}}
{{Матчі за збірну|24-8-1988|Париж|FRA|1|1|CSK||Тов||}}
{{Матчі за збірну кінець|3|0}}

== Посилання ==
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}
* {{Transfermarkt|||M}}
* {{Wfb}}
* {{EU-Football}}

{{ac}}
{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Деспейру Паскаль}}
[[Категорія:Французькі футболісти]]
[[Категорія:Французькі футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Франції з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Франції з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Тулузи»]]
[[Категорія:Футболісти «Сент-Етьєна»]]
[[Категорія:Футболісти «Кане-Руссійона»]]
[[Категорія:Уродженці Тулузи]]

title: Особисті дані

Народження: 17 листопада 1965 (59 років)

Вага: 61 кг

Громадянство: Франція

Позиція: півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Тулуза» · 221 · (11)

«Сент-Етьєн» · 107 · (2)

«Кане-Руссійон» · 29 · (0)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Франція (мол.) · ? · (?)
Франція · 3 · (0)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

СК «Тулуза»

«Ош-Гасконьє»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Безпека виняткових ситуацій
Гарантії безпеки виключних ситуацій (виняток- калька з російської не рекомендований до вживання) це набір договірних принципів програмування для реалізації клієнтських бібліотек, які були сформульовані Девідом Абрахамсом, стосовно міркувань про безпеку обробки виключних ситуацій в мовах програмування, які використовують механізм виключних ситуацій, зокрема C++.
Зазвичай, безпека виключних ситуацій бібліотеки чи компоненту означає, що він матиме адекватну поведінку коли трапляється виключна ситуація під час виконання. Для більшості людей, «адекватна» поведінка полягатиме в тому, що для всіх очікуваних ситуацій обробки виключних ситуацій: не має відбуватися витоку ресурсів, і програма має залишатися в чітко визначеному стані, так що її виконання може продовжуватись далі. Для більшості компонентів також очікується, що в результаті виникнення помилки, про неї буде повідомлено клієнту.

## Рівні безпеки
Існує декілька рівнів безпеки виключних ситуацій (в неспадному порядку безпечності):
1. Гарантія відсутності виключних ситуацій, або прозорість неполадок: Гарантовано, що операції завершуються вдало і задовільняють всі вимоги навіть під час виключних ситуацій. Якщо виникають виключні ситуації, вони будуть оброблятись всередині і не будуть видні клієнтам.
2. Посилена безпека, або семантика комітів або відкатів: Операції можуть зазнати невдачі, але невдалі операції не мають завдавати шкоди, так що всі дані збережуть свої первинні значення.[4]
3. Базова, або з гарантією відсутності витоків: Часткове виконання або невдалі операції можуть мати побічні ефекти, але всі інваріанти зберігаються і немає витоків ресурсів. Будь-які збережені дані будуть мати правильні значення, навіть якщо вони відрізнятимуться від тих, що були перед виникненням виключної ситуації.
4. Відсутність безпеки виключних ситуацій: Немає ніяких гарантій.

Зазвичай, на базовому рівні безпеки виключних ситуацій необхідно писати надійний код. Більш високі рівні безпеки іноді може бути важко досягти, і можуть бути затратними за рахунок додаткового копіювання.

## Техніки виконання безпеки виключних ситуацій
Основними засобами мови програмування для написання безпечного коду є:
- блок try і
- підтримка техніки проектування «Resource Acquisition Is Initialization» (Отримання ресурсу є ініціалізація).

Основною ідеєю техніки/шаблону проектування «Resource Acquisition Is Initialization» (RAII) є те, що володіння ресурсом віддається об'єкту з обмеженою областю видимості. Зазвичай такий об'єкт створює (відкриває, виділяє пам'ять, і так далі) ресурс в своєму конструкторі. Таким чином, деструктор об'єкта може звільнити ресурс в кінці свого життя незалежно від того, що призвело до закінчення його життєвого циклу, вихід за межі видимості чи виключна ситуація.

## Міфи і забобони
«Взаємодія між шаблонами і виключними ситуаціями (exceptions) погано зрозуміла.» Цей міф легко спростовується тим, що ніякої взаємодії не існує. Шаблон, після створення його екземпляру, в усіх відносинах працює як звичайний клас чи функція. Для того, щоб передбачити поведінку шаблона при виключних ситуаціях, слід думати про нього як про конкретний екземпляр, який даний шаблон реалізує. Врешті решт, узагальненість шаблонів не має викликати особливих занепокоєнь. Хоча клієнтська частина програми поставляє компоненту частину реалізації (яка може, якщо не прописана інша поведінка, генерувати довільні виключні ситуації), те ж саме виникає і при використанні віртуальних функцій або просто роботі із вказівниками на функції.
«Неможливо написати безпечний узагальнений контейнер». Це твердження часто виникає з посиланням на статтю Тома Каргіла (Tom Cargill),
в якій він досліджує проблему безпеки виключних ситуацій для узагальнених стекових шаблонів. В своїй статті, він підіймає багато корисних питань, але на жаль не може дати вирішення його проблеми.
Тому він робить припущення, що рішення не існує. Але пісня публікації статті, послідувало багато прикладів безпечних узагальнених компонентів, серед яких контейнери стандартної бібліотеки C++.
«Наявність коду з генеруванням і обробкою виключних ситуацій сповільнює програму, а шаблони використовуються спеціально для отримання найкращої можливої продуктивності.» Хороша реалізація C++ не призведе до жодного циклу команд для обробки виключних ситуацій, до моменту їх генерування, а при обробці швидкість виконання коду буде порівняна з викликом функції. Програма, яка містить код обробки виключних ситуацій буде мати таку саму швидкодію, як і програма яка ігнорує можливість виникнення помилок. Використання виключних ситуацій (exceptions) може привести до прискорення програми, в порівнянні з «традиційним» способом обробки помилок з ряду причин. По-перше, блок catch явно вказує компілятору, який код відноситься до ситуацій обробки помилок; і він може виноситись окремо із звичайного ходу виконання програми, підвищуючи компактність посилань. По-друге, код із «традиційним» способом обробки помилок має зазвичай має повертати коди помилок, а код який їх викликає повинен постійно їх перевіряти після кожного виклику такої функції; використання виключень повністю позбавляє від цих накладних витрат.
«Виключення ускладнюють розуміння поведінки програми.» Зазвичай це приводять на підтримку міфу про «приховані» шляхи виконання програми, які відбувається під час знищення стеку (stack-unwinding).
Приховані шляхи виконання програми не нове поняття для програміста C++, який завжди очікує, що локальні (автоматичні) змінні підлягають знищенню після виходу із функції:
```
ErrorCode

f
(

int
&

result

)

// 1

{

// 2

X

x
;

// 3

ErrorCode

err

=

x
.
g
(

result

);

// 4

if

(

err

!=

kNoError

)

// 5

return

err
;

// 6

// ...Будь-який інший код слідує тут...

return

kNoError
;

// 7

}

```

У прикладі наведеному вище, відбувається «прихований» виклик деструктору X::~X() у 6-ій і 7-ій строчці коду. Завдяки, використанню виключень, немає явного коду, який присвячений обробці помилки:
```
int

f
()

// 1

{

// 2

X

x
;

// 3

int

result

=

x
.
g
();

// 4

// ...Будь-який інший код слідує тут...

return

result
;

// 5

}

```

Для більшості програмістів, які знайомі з механізмом обробки виключних ситуацій, другий приклад насправді є більш читабельним і зрозумілим, ніж перший. «Приховані» шляхи виконання коду мають ті самі виклики деструкторів локальних змінних. Крім того, вони слідують тому самому методу, який працює так само ніби там би були потенційні команди виходу return після виклику кожної функції, які генерують виключні ситуації. Читабельність такого коду краща, оскільки код виконання логіки програми не змішується з кодом обробки помилок, а функція може використовувати можливість повернення значень природним чином на свій розсуд.

wikiname: ukwiki

title: Безпека виняткових ситуацій

in_language: uk

wikitext:
Гарантії '''безпеки виключних ситуацій''' (виняток- калька з російської не рекомендований до вживання) це набір договірних принципів програмування для реалізації клієнтських бібліотек, які були сформульовані {{нп|Девід Абрахамс|Девідом Абрахамсом|en|David Abrahams (computer programmer)}}<ref>{{cite web|url=http://www.boost.org/community/exception_safety.html|title=Exception-Safety in Generic Components|accessdate=2008-08-29|archive-date=18 березня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150318124629/http://www.boost.org/community/exception_safety.html}}</ref><ref name="abrahams2000esg">{{Cite Q|Q29394459}}</ref>, стосовно міркувань про безпеку обробки [[Обробка винятків|виключних ситуацій]] в мовах програмування, які використовують механізм виключних ситуацій, зокрема [[C++]].

Зазвичай, безпека виключних ситуацій бібліотеки чи компоненту означає, що він матиме адекватну поведінку коли трапляється виключна ситуація під час виконання. Для більшості людей, «адекватна» поведінка полягатиме в тому, що для всіх очікуваних ситуацій обробки виключних ситуацій: не має відбуватися витоку ресурсів, і програма має залишатися в чітко визначеному стані, так що її виконання може продовжуватись далі. Для більшості компонентів також очікується, що в результаті виникнення помилки, про неї буде повідомлено клієнту.

== Рівні безпеки ==

Існує декілька рівнів безпеки виключних ситуацій (в неспадному порядку безпечності):<ref>{{cite web|url=http://www.stroustrup.com/3rd_safe.pdf|author=Bjarne Stroustrup|title=Appendix E: Standard-Library Exception Safety in "The C++ Programming Language" (3rd Edition).Addison-Wesley, ISBN 0-201-88954-4|accessdate=19 березня 2015|archive-date=21 березня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150321212940/http://www.stroustrup.com/3rd_safe.pdf}}</ref>
# '''Гарантія відсутності виключних ситуацій''', або '''прозорість неполадок''': Гарантовано, що операції завершуються вдало і задовільняють всі вимоги навіть під час виключних ситуацій. Якщо виникають виключні ситуації, вони будуть оброблятись всередині і не будуть видні клієнтам.
# '''Посилена безпека''', або '''семантика комітів або відкатів''': Операції можуть зазнати невдачі, але невдалі операції не мають завдавати шкоди, так що всі дані збережуть свої первинні значення.<ref>{{Cite web |url=http://www.open-std.org/jtc1/sc22/wg21/docs/papers/1997/N1077.asc |title=Архівована копія |accessdate=19 березня 2015 |archive-date=3 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090203100940/http://www.open-std.org/jtc1/sc22/wg21/docs/papers/1997/N1077.asc }}</ref>
# '''Базова''', або '''з гарантією відсутності витоків''': Часткове виконання або невдалі операції можуть мати побічні ефекти, але всі [[Інваріант (програмування)|інваріанти]] зберігаються і немає [[Витік пам'яті|витоків]] ресурсів. Будь-які збережені дані будуть мати правильні значення, навіть якщо вони відрізнятимуться від тих, що були перед виникненням виключної ситуації.
# '''Відсутність безпеки виключних ситуацій''': Немає ніяких гарантій.

Зазвичай, на базовому рівні безпеки виключних ситуацій необхідно писати надійний код. Більш високі рівні безпеки іноді може бути важко досягти, і можуть бути затратними за рахунок додаткового копіювання.

== Техніки виконання безпеки виключних ситуацій ==

Основними засобами мови програмування для написання безпечного коду є:
* блок try і
* підтримка техніки проектування «[[Resource Acquisition Is Initialization]]» (Отримання ресурсу є ініціалізація).

Основною ідеєю техніки/шаблону проектування «Resource Acquisition Is Initialization» (RAII) є те, що володіння ресурсом віддається об'єкту з обмеженою областю видимості. Зазвичай такий об'єкт створює (відкриває, виділяє пам'ять, і так далі) ресурс в своєму конструкторі. Таким чином, деструктор об'єкта може звільнити ресурс в кінці свого життя незалежно від того, що призвело до закінчення його життєвого циклу, вихід за межі видимості чи виключна ситуація.<ref>[http://www.stroustrup.com/except.pdf Exception Safety: Concepts and Techniques] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150305172932/http://www.stroustrup.com/except.pdf |date=5 березня 2015 }}, Bjarne Stroustrup, AT&T Labs — Research Florham Park, NJ 07932, USA</ref>

== Міфи і забобони ==

''«Взаємодія між шаблонами і виключними ситуаціями (exceptions) погано зрозуміла.»'' Цей міф легко спростовується тим, що ніякої взаємодії не існує. Шаблон, після створення його екземпляру, в усіх відносинах працює як звичайний клас чи функція. Для того, щоб передбачити поведінку шаблона при виключних ситуаціях, слід думати про нього як про конкретний екземпляр, який даний шаблон реалізує. Врешті решт, узагальненість шаблонів не має викликати особливих занепокоєнь. Хоча клієнтська частина програми поставляє компоненту частину реалізації (яка може, якщо не прописана інша поведінка, генерувати довільні виключні ситуації), те ж саме виникає і при використанні віртуальних функцій або просто роботі із вказівниками на функції.

''«Неможливо написати безпечний узагальнений контейнер»''. Це твердження часто виникає з посиланням на статтю Тома Каргіла (Tom Cargill)<ref>[http://www.awprofessional.com/content/images/020163371x/supplements/Exception_Handling_Article.html «Exception Handling: A False Sense of Security»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070608212934/http://www.awprofessional.com/content/images/020163371x/supplements/Exception_Handling_Article.html |date=8 червня 2007 }}, Tom Cargill, C++ Report, Nov-Dec 1994</ref>,
в якій він досліджує проблему безпеки виключних ситуацій для узагальнених стекових шаблонів. В своїй статті, він підіймає багато корисних питань, але на жаль не може дати вирішення його проблеми.
Тому він робить припущення, що рішення не існує. Але пісня публікації статті, послідувало багато прикладів безпечних узагальнених компонентів, серед яких контейнери стандартної бібліотеки C++.

''«Наявність коду з генеруванням і обробкою виключних ситуацій сповільнює програму, а шаблони використовуються спеціально для отримання найкращої можливої продуктивності.»'' Хороша реалізація C++ не призведе до жодного циклу команд для обробки виключних ситуацій, до моменту їх генерування, а при обробці швидкість виконання коду буде порівняна з викликом функції. Програма, яка містить код обробки виключних ситуацій буде мати таку саму швидкодію, як і програма яка ігнорує можливість виникнення помилок. Використання виключних ситуацій (exceptions) може привести до прискорення програми, в порівнянні з «традиційним» способом обробки помилок з ряду причин. По-перше, блок catch явно вказує компілятору, який код відноситься до ситуацій обробки помилок; і він може виноситись окремо із звичайного ходу виконання програми, підвищуючи компактність посилань. По-друге, код із «традиційним» способом обробки помилок має зазвичай має повертати коди помилок, а код який їх викликає повинен постійно їх перевіряти після кожного виклику такої функції; використання виключень повністю позбавляє від цих накладних витрат.

''«Виключення ускладнюють розуміння поведінки програми.»'' Зазвичай це приводять на підтримку міфу про «приховані» шляхи виконання програми, які відбувається під час знищення стеку (stack-unwinding).
Приховані шляхи виконання програми не нове поняття для програміста C++, який завжди очікує, що локальні (автоматичні) змінні підлягають знищенню після виходу із функції:

<syntaxhighlight  lang="cpp">
ErrorCode f( int& result )         // 1
{                                  // 2
    X x;                           // 3
    ErrorCode err = x.g( result ); // 4
    if ( err != kNoError )         // 5
        return err;                // 6
    // ...Будь-який інший код слідує тут...
    return kNoError;               // 7
}
</syntaxhighlight>

У прикладі наведеному вище, відбувається «прихований» виклик деструктору X::~X() у 6-ій і 7-ій строчці коду. Завдяки, використанню виключень, немає явного коду, який присвячений обробці помилки:

<syntaxhighlight  lang="cpp">
int f()                 // 1
{                       // 2
    X x;                // 3
    int result = x.g(); // 4
    // ...Будь-який інший код слідує тут...
    return result;      // 5
}
</syntaxhighlight>

Для більшості програмістів, які знайомі з механізмом обробки виключних ситуацій, другий приклад насправді є більш читабельним і зрозумілим, ніж перший. «Приховані» шляхи виконання коду мають ті самі виклики деструкторів локальних змінних. Крім того, вони слідують тому самому методу, який працює так само ніби там би були потенційні команди виходу return після виклику кожної функції, які генерують виключні ситуації. Читабельність такого коду краща, оскільки код виконання логіки програми не змішується з кодом обробки помилок, а функція може використовувати можливість повернення значень природним чином на свій розсуд.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==
* Herb Sutter: Exceptional C++: 47 Engineering Puzzles, Programming Problems, and Solutions, 2000
* Jon Kalb: [http://exceptionsafecode.com/ Exception-Safe Coding in C++] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150320051025/http://exceptionsafecode.com/ |date=20 березня 2015 }}, with C++Now! 2012 presentations on exception safety.
* Related discussion on Stackoverflow: [http://stackoverflow.com/questions/1853243/c-do-you-really-write-exception-safe-code C++: do you (really) write exception safe code] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150320125956/http://stackoverflow.com/questions/1853243/c-do-you-really-write-exception-safe-code |date=20 березня 2015 }}

{{Compu-prog-stub}}
{{Wikify|дата=грудень 2016}}
{{ВП-портали|Програмування|}}
[[Категорія:C++]]
[[Категорія:Потік керування]]
[[Категорія:Статті з прикладами коду мовою C++]]


text:
# Іванов Михайло Вікторович
Іванов Михайло Вікторович — радянський, український кінооператор.

## Життєпис
Народився 23 червня 1939 р. в Києві.
Батько —  режисер, сценарист, письменник Віктор Іванов
(«За двома зайцями», 1961).
Дружина – мистецтвознавиця Ольга Жбанкова.
Михайло Іванов закінчив операторський факультет Всесоюзного державного інституту кінематографії (ВДІК) (1962).
Майстерня Леоніда Косматова, Едуарда Тіссе.
З 1961 року — оператор-постановник Київської кіностудії ім. О. П. Довженка.
Оператор вищої категорії.
Член Національної спілки кінематографістів України (з 1967), Гільдії кінооператорів України (з 2000),Європейської асоціації кінооператорів IMAGO (з 2010).
Працював також на студіях «Укртелефільм», «Укркінохроніка», «Київнаукфільм».
Виробничий стаж – понад 55 років.
Викладав у Київському національному університеті театру, кіно і телебачення ім. І. К. Карпенка-Карого (Інститут екранних мистецтв), Київському національному університеті культури і мистецтв.
Викладацький стаж – понад 30 років.
Дипломна робота Михайла Іванова – кінострічка «Королева бензоколонки» (1962) увійшла до списку 100 найкращих фільмів в історії українського кіно.
Працював з режисерами: Віктором Івановим, Юрієм Тимошенком, Юхимом Березіним, Олексієм Мішуріним, Леонідом Нечаєвим, Володимиром Довганем, Суламіф'ю Цибульник, Ростиславом Синьком та іншими.

## Фільмографія
Як кінооператор-постановник зняв 21 фільм, зокрема:
- «Королева бензоколонки» (1962) — дипломна робота,
- «Ключі від неба» (1964),
- «Непосиди» (1967),
- «Вулиця тринадцяти тополь» (1969),
- «Сміхонічні пригоди Тарапуньки і Штепселя» (1970),
- «Веселі Жабокричі» (1971),
- «Ні пуху, ні пера» (1974),
- «Еквілібрист» (1976, т/ф),
- «Співає Микола Кондратюк» (1977, т/ф),
- «Оглядини» (1979),
- «Снігове весілля» (1980),
- «За покликом серця» (1985, у співавт. з І. Мамаєм).

На студії «Укртелефільм»:
- «Сад Гетсиманський» (1993),
- «Тигролови» (1994),
- «Донбас. Повернення» (1995),
- «Не пропала їхня слава» (1996).

title: Іванов Михайло Вікторович

wikitext:
{{Otheruses|Іванов}}{{Однофамільці|Іванов Михайло}}{{актор
| дата народження = 23 червня 1939
}}
'''Іванов Михайло Вікторович''' — радянський, український [[кінооператор]].
== Життєпис ==
Народився [[23 червня]] [[1939]] р. в Києві.

Батько —  режисер, сценарист, письменник [[Іванов Віктор Михайлович|Віктор Іванов]]<ref>Катерина Вальчиковська. «Робота для батька була понад усе» [спогади Михайла Іванова про батька – режисера Віктора Іванова] // Шполянські вісті. 2020. 16 груд.[https://opora.ck.ua/robota-dlia-batka-byla-ponad-yse/]</ref>

([[За двома зайцями (фільм)|«За двома зайцями»]], 1961).

Дружина – мистецтвознавиця [[Жбанкова Ольга Борисівна|Ольга Жбанкова]].

Михайло Іванов закінчив операторський факультет [[ВДІК|Всесоюзного державного інституту кінематографії]] ([[ВДІК]]) (1962).

Майстерня [[Леонід Косматова|Леоніда Косматова]], [[Тіссе Едуард Казимірович|Едуарда Тіссе]].

З [[1961]] року — оператор-постановник Київської кіностудії ім. О. П. Довженка.

Оператор вищої категорії.

Член [[Національна спілка кінематографістів України|Національної спілки кінематографістів України]] (з 1967), [[Гільдія кінооператорів України|Гільдії кінооператорів України]] (з 2000),[[Європейська асоціація кінооператорів IMAGO|Європейської асоціації кінооператорів IMAGO]] (з 2010).

Працював також на студіях [[Укртелефільм|«Укртелефільм»]], [[Українська студія хронікально-документальних фільмів|«Укркінохроніка»]], [[Київнаукфільм|«Київнаукфільм»]].

Виробничий стаж – понад 55 років.

Викладав у [[Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого|Київському національному університеті театру, кіно і телебачення ім. І. К. Карпенка-Карого]] (Інститут екранних мистецтв), [[Київський національний університет культури і мистецтв|Київському національному університеті культури і мистецтв]].

Викладацький стаж – понад 30 років.

Дипломна робота Михайла Іванова – кінострічка [[Королева бензоколонки|«Королева бензоколонки»]] (1962) увійшла до [[Список 100 найкращих фільмів в історії українського кіно|списку 100 найкращих фільмів в історії українського кіно]].

Працював з режисерами: [[Іванов Віктор Михайлович|Віктором Івановим]], [[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрієм Тимошенком]], [[Березін Юхим Йосипович|Юхимом Березіним]], [[Мішурін Олексій Олександрович|Олексієм Мішуріним]], [[Нечаєв Леонід Олексійович|Леонідом Нечаєвим]], [[Володимир Довгань|Володимиром Довганем]], [[Цибульник Суламіф Мойсеївна|Суламіф'ю Цибульник]], [[Синько Ростислав Олександрович|Ростиславом Синьком]] та іншими.

== Фільмографія ==
Як кінооператор-постановник зняв 21 фільм, зокрема:
* «[[Королева бензоколонки]]» (1962) — дипломна робота,
* «[[Ключі від неба]]» (1964),
* «[[Непосиди (фільм, 1967) |Непосиди]]» (1967),
* «[[Вулиця тринадцяти тополь]]» (1969),
* «[[Сміхонічні пригоди Тарапуньки і Штепселя]]» (1970),
* «[[Веселі Жабокричі]]» (1971),
* «[[Ні пуху, ні пера (фільм) |Ні пуху, ні пера]]» (1974),
* «[[Еквілібрист]]» (1976, т/ф),
* «Співає [[Микола Кондратюк]]» (1977, т/ф),
* «[[Оглядини (фільм)|Оглядини]]» (1979),
* «[[Снігове весілля]]» (1980),
* «[[За покликом серця]]» (1985, у співавт. з [[Мамай Ігор Юрійович|І. Мамаєм]]).
На студії «[[Укртелефільм]]»:
* «[[Сад Гетсиманський (фільм)|Сад Гетсиманський]]» (1993),
* «[[Тигролови (фільм)|Тигролови]]» (1994),
* «Донбас. Повернення» (1995),
* «Не пропала їхня слава» (1996).
== Примітки ==
{{reflist}}
== Література ==
* Спілка кінематографістів України. К., 1985. — С.63.
* [https://elib.nlu.org.ua/view.html?&id=1579 <nowiki>Пономаренко Б. Найвища нагорода – подяка глядачів [про кінооператора Михайла Іванова] // Українська культура. 2000. № 11–12. С. 14.</nowiki>]
* [https://elib.nlu.org.ua/view.html?&id=1570 <nowiki>Побачене серцем [фотографії Михайла Іванова] // Українська культура. 2002. № 7. С. 42.</nowiki>]
* Макаревич Л. Зустріч із сином постановника комедії «За двома зайцями» [про творчу зустріч із кінооператором Михайлом Івановим] / RIA-Козятин. 2006.16 лют.
* Макаревич Л. Козятин відвідав нащадок майстра комедіографії Віктора Іванова [про творчу зустріч із кінооператором Михайлом Івановим] / RIA-Козятин. 2006. 2 берез. № 9.
*[https://elib.nlu.org.ua/view.html?&id=1286 <nowiki>Макаревич Л. Син продовжив лінію батька [творча зустріч з М. Івановим] // Українська культура. 2006. № 7. С. 15.</nowiki>]
* [https://fakty.ua/ru/219801-mihail-ivanov-otec-zashel-v-kabinet-k-direktoru-kinostudii-s-medvedicej-a-ona-pryg-k-nemu-na-stol Ольга Сметанская. Михаил Иванов: «Отец зашел в кабинет к директору киностудии… с медведицей. А она — прыг к нему на стол!» // Факты. 2016. 20 июля.]

== Посилання ==
* {{imdb name| id=  0412062 | name=   Іванов Михайло }}
* http://www.kino-teatr.ru/kino/operator/sov/22708/works/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140512221557/http://www.kino-teatr.ru/kino/operator/sov/22708/works/ |date=12 травня 2014 }}
* О. Б. Парфенюк. [[Енциклопедія сучасної України]] / ред. кол.: [[Дзюба Іван Михайлович|І. М. Дзюба]] [та ін.] ; [[Національна академія наук України|НАН України]],
[[Наукове товариство імені Шевченка|НТШ]]. — К. : [[Інститут енциклопедичних досліджень НАН України]], 2011. – [https://esu.com.ua/article-14354 Том 11. – EMUID (ідентифікатор статті ЕСУ): 14354. – Іванов Михайло Вікторович.]
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Кінооператори XX століття]]
[[Категорія:Кінооператори СРСР]]
[[Категорія:Українські кінооператори]]
[[Категорія:Члени Національної спілки кінематографістів України]]
[[Категорія:Працівники Кіностудії ім. Довженка]]

title: Іванов Михайло Вікторович

Народився: 23 червня 1939 (85 років) · Київ, Українська РСР, СРСР

Громадянство: СРСР · Україна

Діяльність: оператор-постановник

Alma mater: Всеросійський державний інститут кінематографії


text:
# Держівська сільська рада
| Держівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Миколаївському районі Львівської області з центром у с. Держів. Історична дата утворення: в 1939 році. Водоймища на території, підпорядкованій даній раді: річка Вівнянка. Сільраді були підпорядковані населені пункти: - с. Держів - с. Острів |

## Склад ради
- Сільський голова: Гузар Леся Ярославівна
- Секретар сільської ради:
- Загальний склад ради: 16 депутатів

### Керівний склад ради
| ПІБ                    | Основні відомості                                                 | Дата обрання | Дата звільнення |
| ---------------------- | ----------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Гузар Леся Ярославівна | Сільський голова, 1963 року народження, освіта, позапартійна      | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Гузар Леся Ярославівна | Сільський голова, 1963 року народження, освіта вища, позапартійна | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

### Депутати
Результати місцевих виборів 2010 року за даними ЦВК
| № зп                                                | № округу                                            | Прізвище, ім'я, по батькові                         | Дата визнання обраним                               | Відомості про обраного депутата                     |
| Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» | Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» | Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» | Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» | Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода» |
| Самовисування                                       | Самовисування                                       | Самовисування                                       | Самовисування                                       | Самовисування                                       |
| --------------------------------------------------- | --------------------------------------------------- | --------------------------------------------------- | --------------------------------------------------- | --------------------------------------------------- |

title: Держівська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Держівська сільська рада
   | будівля             =
   | зображення_розмір   =
   | зображення_підпис   =
   | розташування        =
   | регіон              = [[Львівська область]]
   | район               = [[Миколаївський район (Львівська область)|Миколаївський район]]
   | центр               = с. [[Держів]]
   | голова              = Гузар Леся Ярославівна
   | кількість членів    = 16
   | код КОАТУУ          = 4623083600
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=20185 Держівська сільська рада]
   | площа               = 25,83
   | населення           = 1355 ''(станом на 2001 рік)''
   | щільність           = 52,46
   | населені пункти     = 2
   | поштовий індекс     = 81645
   | телефонний код      = 3241
   | адреса              = 81645, Львівська обл., Миколаївський р-н, с. Держів, вул. Просвіти, 2
| вебсторінка         =
}}

{|
| valign="top" | '''Держівська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Миколаївський район (Львівська область)|Миколаївському районі]] [[Львівська область|Львівської області]] з центром у с. [[Держів]]<ref name="ВРУ">{{cite web |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=20185 | title=Облікова картка Держівської сільської ради | publisher=ВРУ |accessdate=13 червня 2014}}</ref>.

== Загальні відомості ==
Історична дата утворення: в 1939 році. Водоймища на території, підпорядкованій даній раді: річка [[Вівнянка]].

== Населені пункти ==
Сільраді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Держів]]
* с. [[Острів (Миколаївський район)|Острів]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
* Сільський голова: Гузар Леся Ярославівна
* Секретар сільської ради:
* Загальний склад ради: 16 депутатів

=== Керівний склад ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Гузар Леся Ярославівна
| Сільський голова, 1963 року народження, освіта, позапартійна
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Гузар Леся Ярославівна
| Сільський голова, 1963 року народження, освіта вища, позапартійна
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=3250&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

=== Депутати ===
Результати [[Місцеві вибори в Україні 2010|місцевих виборів 2010 року]] за даними [[Центральна виборча комісія України|ЦВК]]<ref>{{cite web |url=http://www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/WM02815?PID112=61&PID102=3251&PF7691=3251 |title=Результати виборів депутатів Держівської сільської ради |publisher=ЦВК |accessdate=13 червня 2014 }}{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

{| class="wikitable sortable collapsible collapsed"
|-
! № зп !! № округу !! Прізвище, ім'я, по батькові !! Дата визнання обраним !! Відомості про обраного депутата
|-
! colspan="5" | Політична партія Всеукраїнське об'єднання «Свобода»
|-
|-
! colspan="5" | Самовисування
|-
|-
|}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=20185 Облікова картка Держівської сільської ради] на сайті [[ВРУ|Верховної Ради України]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Миколаївського району (Львівська область)}}

[[Категорія:Сільські ради Миколаївського району (Львівська область)]]
[[Категорія:Адміністративний устрій Миколаївського району (Львівська область)]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Львівська область

Район: Миколаївський район

Адм. центр: с. Держів

Облікова картка: Держівська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Гузар Леся Ярославівна

title: Територія та населення

Населення: 1355 (станом на 2001 рік)

Густота: 52,46 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Хосе Марія Веласко Ібарра
Хосе Марія Веласко Ібарра (ісп. José María Velasco Ibarra; 19 березня 1893 — 30 березня 1979) — еквадорський політичний і державний діяч, п'ять разів обіймав посаду президента країни. Лише один термін із п'яти (1952—1956) він відпрацював цілком, решта разів його усували від влади військовики через його спроби встановлення особистої диктатури.

## Життєпис

### Ранні роки
Його батько був активістом Консервативної партії за часів диктатури Елоя Альфаро. Хосе Марія не відвідував школу, а отримав домашню освіту від своєї матері. Його батько помер, коли Веласко було 16 років. Навчався у школі Святого Гавриїла, а потім — у Центральному університеті Еквадору, де отримав ступінь доктора права. Згодом продовжив освіту у Сорбонні. Був відомим письменником й опублікував кілька книжок, в тому числі Conciencia y Barbarie («Обізнаність і варварство»), а також писав для газети El Comercio.
Першою суспільною посадою Веласко Ібарри був пост у муніципальному уряді Кіто — він контролював громадські роботи. Був державним радником і прокурором міста Кіто. Його політична кар'єра почалась, коли його було обрано депутатом парламенту. Одразу ж він став заступником голови Конгресу, а за кілька днів, — його головою.

### Президент Еквадору

#### 1-й президентський термін
1933 року він висунув свою кандидатуру на президентських виборах і здобув 80 % голосів виборців, що стало найвищим результатом в історії Еквадору. Веласко Ібарра відвідав кілька країн Латинської Америки, в тому числі Перу, й відновив міжнародні позиції своєї країни. Його перший термін розпочався 1 вересня 1934 року, але вже у серпні 1935 року його усунули військовики. Після цього він виїхав до Колумбії, де працював у школі Сантандера, яку було визнано найкращою в країні. Потім переїхав до Буенос-Айреса, де був професором місцевого університету.
1939 року знову брав участь у президентських виборах та з невеликим відривом програв кандидату від Ліберальної партії Карлосу Арройо дель Ріо. Останньому, втім, не вистачало популярності Веласко Ібарри, що свідчило про фальсифікації під час виборів. Разом із пілотами бази ВПС Салінас Веласко Ібарра планував переворот. Однак, до того як план було здійснено, він був заарештований та знову висланий з країни.

#### 2-й президентський термін
У травні 1944 року, в результаті «Славної революції» 28 травня, був проголошений верховним главою республіки, а потім Установчі збори обрали його конституційним президентом. 31 травня він сформував коаліційний уряд, до якого, серед інших, увійшли й комуністи. 2 лютого 1945 року Еквадор оголосив війну Німеччині, а 9 лютого — Японії. 16 червня 1945 Еквадор установив дипломатичні відносини з СРСР. У березні 1946 року президент скасував конституцію та розпустив Конгрес. У серпні 1947 його знову усунули військовики, після чого Веласко Ібарра втік до Аргентини. Змову проти нього планували три військових міністри, один з яких — Манчено, згодом замінив його на посту президента.

#### 3-й президентський термін
1952 року прибічники Веласко Ібарри з різних шарів населення об'єднались у «Національну федерацію веласкістів» (ісп. Federacion Nacional Velasquista; з 1968 року — політична партія). Того ж року він знову здобув перемогу на президентських виборах, і з 1 вересня 1952 року розпочався його черговий президентський термін. Того разу він відпрацював термін цілком, до 1 вересня 1956 року. Той термін відзначився розвитком країни. Президент провадив політику реформ, скоротив управлінський апарат, запровадив контроль над цінами, допомагав промисловості й сільському господарству, запровадив громадські роботи: було збудовано 311 шкіл і закладено ще 104. Було збудовано понад 1359 км автошляхів і ще 1057 км було реконструйовано.
Веласко Ібарра був видатним оратором. Під час своїх передвиборчих поїздок містами він захоплював людей своїм красномовством, став істинним лідером мас. Одного разу Веласко Ібарра сказав: «Дайте мені балкон, і я стану президентом».

#### 4-й президентський термін
У серпні 1956 року програв вибори, утім 1960 був обраний на пост глави держави вчетверте, а 7 листопада 1961 року був повалений. 1960 він денонсував протокол Ріо-де-Жанейро, що призвело до конфліктів з Перу, які вилились у війни Пакіша 1981 й Альто-Сенепа 1995 року.

#### 5-й президентський термін
1968 був обраний президентом уп'яте. 1970 року під час спроби підвищення податків Веласко Ібарра стикнувся зі значною протидією ділових кіл. Проти нього виступали також студенти лівацького спрямування, часто справа доходила до відкритих сутичок з поліцією. У червні того ж року за підтримки армії скасував чинну конституцію (відновивши основний закон 1946 року), розпустив Конгрес і встановив диктаторський режим. Його повноваження було припинено 15 лютого 1972 року, коли його вкотре було усунуто від влади військовиками в результаті безкровного перевороту, що привів до президентства генерала Гільєрмо Родрігеса Лару. Загалом Веласко Ібарра правив близько 13 років, що є найтривалішим терміном президентських повноважень в історії Еквадору. Події, що супроводжували закінчення його п'ятого президентства, змальовано у книзі Філіпа Ейджі CIA Diary (Щоденник ЦРУ).
Не існує єдиної думки у питанні, чи слід розглядати його політику як популізм. Слідом за Агустіном Куевою деякі автори стверджують, що Веласко Ібарра прийшов до влади за умов загальної кризи, завдяки голосам люмпен-пролетаріату і селян з узбережжя, які мігрували до міст через занепад виробництва какао. Відповідно до такої точки зору харизматична постать Веласко Ібарри емоційно захопила маси своєю обіцянкою списання боргів. Інші автори, серед яких Рафаель Кінтеро, вважають, що за перемогою Веласко (принаймні, у 1930-х роках) стояла традиційна землевласницька еліта з центральних районів країни, оскільки еліта узбережжя була послаблена через закінчення буму какао.

### Діяльність
Веласко Ібарра завжди приділяв особливу увагу розвитку інфраструктури. За його правління проводилось безліч громадських робіт, в тому числі будівництво доріг, мостів, лікарень. Він виступив ініціатором таких інституцій як Верховний виборчий трибунал (ісп. Tribunal Supremo Electoral) й Еквадорська шляхова мережа.
8 лютого 1935 року він відтворив Політехнічну школу, тим самим підтримавши військовиків. За його президентства було утворено кілька нових кантонів, у тому числі Чунчі, Бібліан і Гуамоте. Він видав указ про вихідні дні для робітників, розпочав будівництво іригаційних каналів, освітньої інфраструктури, аеропортів і шосейних доріг.

### Смерть
Дружина Веласко Ібарри, Коріна Парраль, померла в Буенос-Айресі після падіння з автобуса. Це прискорило смерть самого Веласко Ібарри, який після повернення до Еквадору сказав: «Я приїхав міркувати й померти». За кілька днів, 30 березня 1979 року, він помер у Кіто.

title: Хосе Марія Веласко Ібарра

wikitext:
{{ІІ|[[Веласко]]|[[Ібарра]]}}
{{Державний діяч
| українське ім'я    = Хосе Марія Веласко Ібарра
| оригінальне ім'я   = {{lang-es|José María Velasco Ibarra}}
| ім'я при народженні   =
| портрет            = José María Velasco Ibarra.jpg
| ширина портрета    =
| підпис             =
| герб               =
| порядок       = 30
| титул              = [[Список президентів Еквадору|Президент Еквадору]]
| прапор             = Flag of Ecuador.svg
| періодпочаток      = [[1 вересня]] [[1934]]
| періодкінець       = [[21 серпня]] [[1935]] року
| попередник         = [[Абелардо Монтальво]]
| наступник        = [[Антоніо Понс]]
| порядок_2       = 33
| титул_2              = [[Список президентів Еквадору|Президент Еквадору]]
| прапор_2             = Flag of Ecuador.svg
| періодпочаток_2      = [[1 червня]] [[1944]]
| періодкінець_2       = [[23 серпня]] [[1947]] року
| попередник_2         = [[Карлос Альберто Арройо дель Ріо]]
| наступник_2        = [[Карлос Манчено]]
| порядок_3       = 37
| титул_3              = [[Список президентів Еквадору|Президент Еквадору]]
| прапор_3             = Flag of Ecuador.svg
| періодпочаток_3      = [[1 вересня]] [[1952]]
| періодкінець_3       = [[31 серпня]] [[1956]] року
| попередник_3         = [[Гало Пласа]]
| наступник_3        = [[Каміло Понс Енрікес]]
| порядок_4       = 39
| титул_4              = [[Список президентів Еквадору|Президент Еквадору]]
| прапор_4             = Flag of Ecuador.svg
| періодпочаток_4      = [[1 вересня]] [[1960]]
| періодкінець_4       = [[7 листопада]] [[1961]] року
| попередник_4         = [[Каміло Понс Енрікес]]
| наступник_4        = [[Карлос Хуліо Аросемена Монрой]]
| порядок_5       = 43
| титул_5              = [[Список президентів Еквадору|Президент Еквадору]]
| прапор_5             = Flag of Ecuador.svg
| періодпочаток_5      = [[1 вересня]] [[1968]]
| періодкінець_5       = [[15 лютого]] [[1972]] року
| попередник_5         = [[Отто Аросемена]]
| наступник_5        = [[Гільєрмо Родрігес Лара]]
| похований =
| національність =
| батько             = Алехандріно Веласко
| мати               = Делія Ібарра
| чоловік            =
| дружина            = Коріна Парраль
| діти               =
| партія               =
| освіта               =
| нагороди           =
| автограф           =
| Commons            =
}}
'''Хосе Марія Веласко Ібарра''' ({{lang-es|José María Velasco Ibarra}}; [[19 березня]] [[1893]] — [[30 березня]] [[1979]]) — [[еквадор]]ський політичний і державний діяч, п'ять разів обіймав посаду президента країни. Лише один термін із п'яти (1952—1956) він відпрацював цілком, решта разів його усували від влади військовики через його спроби встановлення особистої [[Диктатура|диктатури]].

== Життєпис ==

=== Ранні роки ===
Його батько був активістом Консервативної партії за часів диктатури [[Елой Альфаро|Елоя Альфаро]]. Хосе Марія не відвідував школу, а отримав домашню освіту від своєї матері. Його батько помер, коли Веласко було 16 років. Навчався у школі Святого Гавриїла, а потім — у [[Центральний університет Еквадору|Центральному університеті Еквадору]], де отримав ступінь доктора права. Згодом продовжив освіту у [[Сорбонна|Сорбонні]]. Був відомим письменником й опублікував кілька книжок, в тому числі ''Conciencia y Barbarie'' (''«Обізнаність і варварство»''), а також писав для газети ''El Comercio''.

Першою суспільною посадою Веласко Ібарри був пост у муніципальному уряді [[Кіто]] — він контролював громадські роботи. Був державним радником і прокурором міста Кіто. Його політична кар'єра почалась, коли його було обрано депутатом парламенту. Одразу ж він став заступником голови Конгресу, а за кілька днів, — його головою.

=== Президент Еквадору ===

==== 1-й президентський термін ====
[[1933]] року він висунув свою кандидатуру на президентських виборах і здобув 80 % голосів виборців, що стало найвищим результатом в історії Еквадору. Веласко Ібарра відвідав кілька країн [[Латинська Америка|Латинської Америки]], в тому числі [[Перу]], й відновив міжнародні позиції своєї країни. Його перший термін розпочався 1 вересня 1934 року, але вже у серпні 1935 року його усунули військовики. Після цього він виїхав до [[Колумбія|Колумбії]], де працював у школі Сантандера, яку було визнано найкращою в країні. Потім переїхав до [[Буенос-Айрес]]а, де був професором [[Університет Буенос-Айреса|місцевого університету]].

[[1939]] року знову брав участь у президентських виборах та з невеликим відривом програв кандидату від Ліберальної партії [[Карлос Альберто Арройо дель Ріо|Карлосу Арройо дель Ріо]]. Останньому, втім, не вистачало популярності Веласко Ібарри, що свідчило про фальсифікації під час виборів. Разом із пілотами бази ВПС Салінас Веласко Ібарра планував переворот. Однак, до того як план було здійснено, він був заарештований та знову висланий з країни.

==== 2-й президентський термін ====
У травні [[1944]] року, в результаті «Славної революції» 28 травня, був проголошений верховним главою республіки, а потім Установчі збори обрали його конституційним президентом. 31 травня він сформував коаліційний уряд, до якого, серед інших, увійшли й [[Комунізм|комуністи]]. 2 лютого 1945 року Еквадор оголосив війну [[Німеччина|Німеччині]], а [[9 лютого]] — [[Японія|Японії]]. [[16 червня]] [[1945]] Еквадор установив дипломатичні відносини з [[СРСР]]. У березні 1946 року президент скасував конституцію та розпустив Конгрес. У серпні 1947 його знову усунули військовики, після чого Веласко Ібарра втік до [[Аргентина|Аргентини]]. Змову проти нього планували три військових міністри, один з яких — Манчено, згодом замінив його на посту президента.

==== 3-й президентський термін ====
1952 року прибічники Веласко Ібарри з різних шарів населення об'єднались у «Національну федерацію веласкістів» ({{lang-es|Federacion Nacional Velasquista}}; з 1968 року — політична партія). Того ж року він знову здобув перемогу на президентських виборах, і з 1 вересня 1952 року розпочався його черговий президентський термін. Того разу він відпрацював термін цілком, до 1 вересня 1956 року. Той термін відзначився розвитком країни. Президент провадив політику реформ, скоротив управлінський апарат, запровадив контроль над цінами, допомагав промисловості й сільському господарству, запровадив громадські роботи: було збудовано 311 шкіл і закладено ще 104. Було збудовано понад 1359 км автошляхів і ще 1057 км було реконструйовано.

Веласко Ібарра був видатним оратором. Під час своїх передвиборчих поїздок містами він захоплював людей своїм красномовством, став істинним лідером мас. Одного разу Веласко Ібарра сказав: «Дайте мені балкон, і я стану президентом»<ref>{{cite journal
| first =Unknown
| last =Author
| authorlink =
| coauthors =
| year =2006
| month =12 квітня
| title =The return of populism
| journal =The Economist
| url =http://www.economist.com/world/la/displaystory.cfm?story_id=6802448
| accessdate =7 лютого 2015
| archive-date =13 червня 2008
| archive-url =https://web.archive.org/web/20080613214129/http://www.economist.com/world/la/displaystory.cfm?story_id=6802448
}}</ref>.

==== 4-й президентський термін ====
У серпні 1956 року програв вибори, утім [[1960]] був обраний на пост глави держави вчетверте, а 7 листопада 1961 року був повалений. 1960 він денонсував протокол [[Ріо-де-Жанейро]], що призвело до конфліктів з Перу, які вилились у війни [[Війна Пакіша|Пакіша]] [[1981]] й [[Війна Альто-Сенепа|Альто-Сенепа]] [[1995]] року.

==== 5-й президентський термін ====
1968 був обраний президентом уп'яте. [[1970]] року під час спроби підвищення податків Веласко Ібарра стикнувся зі значною протидією ділових кіл. Проти нього виступали також студенти [[Ліві (політика)|лівацького]] спрямування, часто справа доходила до відкритих сутичок з поліцією. У червні того ж року за підтримки армії скасував чинну конституцію (відновивши основний закон 1946 року), розпустив Конгрес і встановив диктаторський режим. Його повноваження було припинено 15 лютого 1972 року, коли його вкотре було усунуто від влади військовиками в результаті безкровного перевороту, що привів до президентства генерала [[Гільєрмо Родрігес Лара|Гільєрмо Родрігеса Лару]]. Загалом Веласко Ібарра правив близько 13 років, що є найтривалішим терміном президентських повноважень в історії Еквадору. Події, що супроводжували закінчення його п'ятого президентства, змальовано у книзі [[Філіп Ейджі|Філіпа Ейджі]] ''CIA Diary'' (''Щоденник ЦРУ'').

Не існує єдиної думки у питанні, чи слід розглядати його політику як [[популізм]]. Слідом за Агустіном Куевою деякі автори стверджують, що Веласко Ібарра прийшов до влади за умов загальної кризи, завдяки голосам [[люмпени|люмпен-пролетаріату]] і селян з узбережжя, які мігрували до міст через занепад виробництва [[какао]]. Відповідно до такої точки зору харизматична постать Веласко Ібарри емоційно захопила маси своєю обіцянкою списання боргів. Інші автори, серед яких Рафаель Кінтеро, вважають, що за перемогою Веласко (принаймні, у 1930-х роках) стояла традиційна землевласницька еліта з центральних районів країни, оскільки еліта узбережжя була послаблена через закінчення буму какао.

=== Діяльність ===
Веласко Ібарра завжди приділяв особливу увагу розвитку інфраструктури. За його правління проводилось безліч громадських робіт, в тому числі будівництво доріг, мостів, лікарень. Він виступив ініціатором таких інституцій як Верховний виборчий трибунал ({{lang-es|Tribunal Supremo Electoral}}) й Еквадорська шляхова мережа.

8 лютого 1935 року він відтворив Політехнічну школу, тим самим підтримавши військовиків. За його президентства було утворено кілька нових кантонів, у тому числі Чунчі, Бібліан і Гуамоте. Він видав указ про вихідні дні для робітників, розпочав будівництво іригаційних каналів, освітньої інфраструктури, [[аеропорт]]ів і шосейних доріг.

=== Смерть ===
Дружина Веласко Ібарри, Коріна Парраль, померла в Буенос-Айресі після падіння з автобуса. Це прискорило смерть самого Веласко Ібарри, який після повернення до Еквадору сказав: «Я приїхав міркувати й померти». За кілька днів, 30 березня 1979 року, він помер у Кіто.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Література ==
* {{стаття|заголовок= Хосе Марія Веласко Ібарра (Люди й події)|видання=Новое время  |місце=М.|рік=1960|номер= 48 |сторінки=7|ref=}}

{{бібліоінформація}}
{{Президенти Еквадору}}

{{DEFAULTSORT:Веласко Ібарра Хосе Марія}}
[[Категорія:Диктатори]]
[[Категорія:Еквадорські письменники]]
[[Категорія:Еквадорські правники]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Доктори права]]
[[Категорія:Еквадорські колумністи]]

title: 1 вересня 1934 — 21 серпня 1935 року

Попередник: Абелардо Монтальво

Наступник: Антоніо Понс

title: 1 червня 1944 — 23 серпня 1947 року

Попередник: Карлос Альберто Арройо дель Ріо

Наступник: Карлос Манчено

title: 1 вересня 1952 — 31 серпня 1956 року

Попередник: Гало Пласа

Наступник: Каміло Понс Енрікес

title: 1 вересня 1960 — 7 листопада 1961 року

Попередник: Каміло Понс Енрікес

Наступник: Карлос Хуліо Аросемена Монрой

title: 1 вересня 1968 — 15 лютого 1972 року

Попередник: Отто Аросемена

Наступник: Гільєрмо Родрігес Лара

Народження: 19 березня 1893[…] · Кіто, Еквадор

Смерть: 30 березня 1979 (86 років) · Кіто, Еквадор

Поховання: San Diego cemetery, Quitod

Країна: Еквадор

Релігія: християни

Освіта: Центральний університет Еквадору

Партія: Conservative Partyd (1933)

Батько: Алехандріно Веласко

Мати: Делія Ібарра

Шлюб: Corina del Parrald

Нагороди: Великий хрест особливого ступеня ордена «За заслуги перед Федеративною Республікою Німеччина» · Кавалер Великого хреста ордена Ізабелли Католички · Knight Grand Cross with Collar of the Order of Alfonso X · Національний орден Сан-Лоренсо (Еквадор) · Grand Cross of the National Order of Merit

1 вересня 1968 — 15 лютого 1972 року: Медіафайли у Вікісховищі

Прапор: 30-й Президент Еквадору

title: Наступник:

Прапор: 33-й Президент Еквадору

title: Наступник:

Прапор: 37-й Президент Еквадору

title: Наступник:

Прапор: 39-й Президент Еквадору

title: Наступник:

Прапор: 43-й Президент Еквадору


text:
# Російська соціал-демократична робітнича партія (більшовиків)
Російська соціал-демократична робітнича партія (більшовиків), РСДРП (б) — очолювана Володимиром Леніним з весни 1917 року по березень 1918 року, більшовицька фракція РСДРП. У жовтні 1917 року організувала збройне повстання проти Тимчасового уряду і захопила владу в Росії (див. Жовтневий переворот).

## Історія

### 1903—1905
Термін «більшовики» виник у результаті розколу, що виник на II з'їзді РСДРП (Брюссель — Лондон, 1903). Делегати не змогли прийти до єдиної думки з питання про принципи організації партії. Володимир Ленін і Юлій Мартов запропонували дві різні редакції пункту про членство в партії (Див. табл.) :
| Юлій Мартов                                                                                | Володимир Ленін                                                                                |
| --------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| «Членом РСДРП вважається всякий, що приймає її програму, підтримує партію матеріальними засобами і надає їй регулярне особисте сприяння під керівництвом однієї з її організацій» | «Членом партії вважається кожен, хто визнає її програму і підтримує партію як матеріальними засобами, так і особистою участю в одній з партійних організацій» |

Незважаючи на невелику різницю у формулюванні, саме вона послужила формальною причиною розколу. Якщо Мартов виступав за масову партію, членом якої міг бути як свідомий учасник політичних процесів, так і учасник, який ані трохи не розбирається в політиці, то Ленін виступав за кадрову партію, в якій кожен член був би зобов'язаний брати в політиці особисту участь.
Наступним пунктом обговорення стало питання про редколегію газети «Іскра». Ленін розраховував обійняти в редколегії центральне місце, для чого спочатку планував укласти альянс з Мартовим. Ленін негласно запропонував Мартову скоротити склад редколегії з шести до трьох осіб, видаливши з її складу Аксельрода, Потресова і Засулич. В результаті, Ленін і Мартов могли б контролювати редколегію не зважаючи на Георгія Плеханова, якого Ленін вважав своїм основним політичним конкурентом . Мартов на угоду не пішов, тоді Ленін запропонував Плеханову союз проти Мартова і заручився його згодою.
До моменту голосування склад з'їзду змінився: бундівці і «економісти», — потенційні прихильники Мартова, — покинули з'їзд в знак протесту, тому на момент голосування більшість в залі складали прихильники Леніна. В результаті, з'їзд прийняв варіант Леніна і Плеханова: роль ідейного керівництва відводилася редколегії «Іскри» (т. зв. Центральний орган, ЦО), що складалася з трьох осіб: Леніна, Мартова і Плеханова; для вирішення оргпитань створювався Центральний комітет (ЦК) також з трьох осіб; для вирішення можливих конфліктів між редколегією і ЦК засновувався Рада партії з п'яти чоловік, до складу якого входили представники обох органів. Саме після перемоги в цьому голосуванні Ленін придумав для своєї фракції назву «більшовики», Мартов став називати своїх прихильників «меншовиками»  . Ці назви закріпилися на всі наступні роки.
Розкол партії в Росії зустріли несхвально. Як вказує Роберт Сервіс, поділ щойно створеної партії на дві фракції призвів російських марксистів до шокового стану  . Багато товаришів по партії вважали, що Ленін втратив почуття міри і закликали його припинити конфлікт з «меншовиками».
Скандал в керівництві — Ленін виходить з «Іскри»
Незабаром після з'їзду в Лондоні відбулось засідання «Закордонної ліги російської революційної соціал-демократії» (жовтень 1903 р. Женева). На засіданні Ленін зазнав різкої критики з боку товаришів по партії за некоректну поведінку на з'їзді. Зокрема, Ю. О. Мартов висловив обурення закулісною змовою Леніна з Плехановим. У відповідь Плеханов заявив про свою готовність вийти з редколегії «Іскри», щоб покласти край чварам. Ленін також оголосив, що виходить не тільки зі складу редколегії, а й з Ради партії і демонстративно покинув зал засідань  .
Кооптація
Ленін невдовзі пошкодував про свій емоційний вчинок і вирішив повернутися на керівні позиції, використовуючи практику «кооптації» в ЦК. Він повідомив про своє бажання увійти в ЦК свого давнього друга і члена ЦК Г. М. Кржижановського, як тільки той повернувся в Женеву з Росії у листопаді 1903. Якщо на з'їзді в ЦК було обрано лише троє, то вже в кінці вересня туди були кооптовані, тобто включені без виборів чотири прихильника Леніна: Гусаров, Землячка, Красін і Ессен. У листопаді розширений ЦК, в свою чергу, кооптує до свого складу Леніна і висуває його до складу Ради партії. Таким чином, вже до середини листопада 1903 році в ЦК входили вже дев'ять осіб: Л. Є. Гальперін, Ф. В. Гусаров, Р. С. Землячка, Л. Б. Красін, Г. М. Кржижановський, Ф. В . Ленгнік, В. І. Ленін, В. А. Носков і М. М. Ессен. Всі вони були «більшовиками». Таким чином, за допомогою ряду політичних маневрів, вже до кінця 1903 Ленін знову зайняв місце у вищому керівництві РСДРП.
Конфлікт з ЦК
Конфліктність Леніна ставала все більш серйозною перешкодою в загальній роботі. Настав момент, коли на необхідність примирення з меншовиками Леніну вказав ЦК, що складався з його ж прихильників-більшовиків. Незабаром після кооптації Леніна в ЦК його старий друг Г. М. Кржижановський запропонував вивести зі складу Ради партії ленінця Гальперіна і замінити його на кого-небудь з фракції Мартова, вказавши Леніну на те, що його, Леніна, сепаратизм йде на шкоду справі; Кржижановський звинуватив Леніна в егоцентризмі і непримиренності. До весни 1904 з восьми членів ЦК (всі вони були більшовиками) Леніна підтримали тільки два. Крім того, більшість членів ЦК знаходилося в Росії і вони вважали, що Леніну також слід повернутися в Росію і керувати роботою на місці.
У травні в Женеву з Росії приїхав член ЦК В. О. Носков і від імені ЦК наказав Леніну підкоритися партійній дисципліні. Зокрема, Носков заборонив Леніну займатися організацією нового з'їзду партії, оскільки ЦК прагнув до консолідації сил і побоювався, що новий з'їзд лише посилить розкол . Носков також намагався запобігти публікації різко антименьшовистської роботи Леніна «Крок вперед, два кроки назад», але йому це не вдалося.
На IV з'їзді РСДРП у 1906 році організаційна єдність партії було тимчасово відновлена. На V з'їзді (1907) був обраний Центральний комітет, який через розбіжності між більшовиками і меншовиками виявився непрацездатним, і керівництво більшовицькими організаціями партії взяв на себе Більшовицький центр на чолі з В. І. Леніним, створений під час з'їзду делегатами-більшовиками на одній зі своїх фракційних нарад.
Влітку 1905 року кількість більшовиків становила 14 тис., На весну 1907 року — 60 тис.

### 1907—1917
Час між російськими революціями (1907—1917) пройшов в гострій міжфракційній боротьби всередині РСДРП. Існує думка, що ця боротьба за владу, в центрі якої знаходився В. І. Ленін, завдала істотної шкоди авторитету партії. Як вказує Роберт Сервіс  :
З Леніним було важко порозумітися, так як він був непримиренним розкольником, а на розколи йшов з легкістю, тому, що тільки свої ідеї вважав абсолютно корисними і найбільш підходящими для справи революції.
Як вказує Сервіс, Максим Горький, який симпатизував більшовикам, вважав, що вчинками Леніна рухає марнославство, меншовики ж звинувачували Леніна в манії величі .
У січні 1910 року, відбувся Паризький пленум ЦК РСДРП, на якому Ленін і його прихильники зазнали тяжкої поразки. Були анульовані всі виграші, отримані ленінцями в результаті довгих міжфракційних інтриг: був закритий напівофіційний Більшовицький центр; закритий щомісячник «Пролетарій», що знаходився під контролем Леніна; була створена Російська колегія, якій передавалися повноваження керівництва від імені ЦК на території Росії; група Леніна втратила контроль над грошима, отриманими за «спадщину Шміта»  . Таким чином, вплив Леніна було обмежено колом його послідовників з більшовицької фракції  .
На VI (Празькій) конференції РСДРП, що відбулася 18-30 (5-17) січня 1912 р. були представлені майже виключно прихильники Леніна.

### Березень— листопад 1917
Після Лютневої революції 1917 року, на VII (квітневій) конференції РСДРП фракція більшовиків підтримала висунуті В. І. Леніним «Квітневі тези» і фактично виокремилася у самостійну партію, хоча назву партії — РСДРП змінено не було. Для позначення партії використовувалося поширена назва — більшовики. На відміну від більшовиків, меншовики підтримали Тимчасовий уряд.
Якщо у лютому 1917 року чисельність більшовиків становила лише 24 тис., то на кінець квітня 1917 року, під час проведення VII (квітневої) конференції РСДРП вона виросла до 80 тис., а на період VI з'їзду РСДРП (липень 1917 року) — до 240 тис. членів.

### Після листопада 1917
Після Жовтневої революції на VII з'їзді РСДРП, що проходив 6-8 березня 1918 року, РСДРП була перейменована в Російську комуністичну партію (більшовиків) (РКП (б)). На період VII з'їзду РКП (б) налічувала 169 200 членів.
У 1925 році назва була змінена на Всесоюзна комуністична партія (більшовиків) (ВКП (б)), а в 1952 році — на Комуністична партія Радянського Союзу (КПРС).
Що стосується назви партії, то ні на VII конференції РСДРП (б) 1917 року, ні на VI з'їзді РСДРП (б) (липень — серпень 1917) питання про зміну назви партії не розглядалося. VII з'їзд партії Я. М. Свердлов відкрив словами: «За дорученням ЦК РСДРП оголошую засідання VII з'їзду партії відкритим», тобто на момент початку з'їзду офіційним скороченою назвою партії було «РСДРП» (в стенограмі VII з'їзду і текстах його документів абревіатура РСДРП (б) не зустрічається; вона використовується тільки в текстах пізнішого походження, в тому числі в заголовках документів з'їзду, даних ним згодом). У прийнятій 8 березня 1918 р. резолюції VII з'їзду РКП (б) «Про зміну назви партії …» сказано: «З'їзд постановляє іменувати надалі нашу партію (Російську соціал-демократичну робітничу партію більшовиків) Російської комуністичної партією з додаванням в дужках 'більшовиків». Таким чином, до VII з'їзду більшовицька партія повністю офіційно називалася «Російської соціал-демократичною робітничою партією більшовиків» (скорочено РСДРП), а після нього — «Російською комуністичною партією (більшовиків)», скорочено РКП (б). Повсюдно використовувана абревіатура «РСДРП (б)» виникла пізніше і носила напівофіційний характер.

wikitext:
{{Політична партія}}

'''Російська соціал-демократична робітнича партія (більшовиків), РСДРП (б)''' — очолювана [[Ленін Володимир Ілліч|Володимиром Леніним]] з весни 1917 року по березень 1918 року, [[Більшовики|більшовицька]] фракція [[Російська соціал-демократична робітнича партія|РСДРП]]. У жовтні 1917 року організувала збройне повстання проти [[Тимчасовий уряд Росії|Тимчасового уряду]] і захопила владу в Росії (див. [[Жовтневий переворот]]).

== Історія ==

=== 1903—1905 ===
[[Файл:Lenin-1895-mugshot.jpg|праворуч|міні|314x314пкс|Лідер «<nowiki/>[[Більшовики|більшовиків]]<nowiki/>» [[Ленін Володимир Ілліч|В. І. Ленін]]. Фото 1895 р.]]
Термін «більшовики» виник у результаті розколу, що виник на [[II з'їзд РСДРП|II з'їзді РСДРП]] ([[Брюссель]] — [[Лондон]], 1903). Делегати не змогли прийти до єдиної думки з питання про принципи організації партії. Володимир Ленін і [[Мартов Юлій Осипович|Юлій Мартов]] запропонували дві різні редакції пункту про членство в партії ''(Див.'' ''табл.'')<ref name="steno"/> :
{| class="wikitable"
![[Мартов Юлій Осипович|Юлій Мартов]]
! [[Ленін Володимир Ілліч|Володимир Ленін]]
|-
| «Членом РСДРП вважається всякий, що приймає її програму, підтримує партію матеріальними засобами і надає їй регулярне особисте сприяння '''під керівництвом однієї з її організацій»'''
| «Членом партії вважається кожен, хто визнає її програму і підтримує партію як матеріальними засобами, так і '''особистою участю в одній з партійних організацій»'''
|}
Незважаючи на невелику різницю у формулюванні, саме вона послужила формальною причиною розколу. Якщо Мартов виступав за масову партію, членом якої міг бути як свідомий учасник політичних процесів, так і учасник, який ані трохи не розбирається в політиці, то Ленін виступав за кадрову партію, в якій кожен член був би зобов'язаний брати в політиці особисту участь.
[[Файл:Julius Martov, 1897.jpg|праворуч|міні|367x367пкс|Лідер «<nowiki/>[[Меншовики|меншовиків]]<nowiki/>» [[Мартов Юлій Осипович|Ю. О. Мартов]]. Фото 1897 р.]]
Наступним пунктом обговорення стало питання про редколегію газети «<nowiki/>[[Искра|Іскра]]<nowiki/>». Ленін розраховував обійняти в редколегії центральне місце, для чого спочатку планував укласти альянс з Мартовим. Ленін негласно запропонував Мартову скоротити склад редколегії з шести до трьох осіб, видаливши з її складу Аксельрода, Потресова і Засулич. В результаті, Ленін і Мартов могли б контролювати редколегію не зважаючи на [[Плеханов Георгій Валентинович|Георгія Плеханова]], якого Ленін вважав своїм основним політичним конкурентом {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=178}}. Мартов на угоду не пішов, тоді Ленін запропонував Плеханову союз проти Мартова і заручився його згодою.
[[Файл:George_Plekhanov.jpg|праворуч|міні|265x265пкс|Один із засновників [[Російська соціал-демократична робітнича партія|РСДРП]] [[Плеханов Георгій Валентинович|Г. В. Плеханов]]]]
До моменту голосування склад з'їзду змінився: [[Бунд|бундівці]] і «<nowiki/>[[Економізм|економісти]]<nowiki/>», — потенційні прихильники Мартова, — покинули з'їзд в знак протесту, тому на момент голосування більшість в залі складали прихильники Леніна. В результаті, з'їзд прийняв варіант Леніна і Плеханова: роль ідейного керівництва відводилася редколегії «Іскри» (т. зв. ''Центральний орган,'' ЦО), що складалася з трьох осіб: Леніна, Мартова і Плеханова; для вирішення оргпитань створювався [[Центральний Комітет Комуністичної партії Радянського Союзу|Центральний комітет]] (ЦК) також з трьох осіб; для вирішення можливих конфліктів між редколегією і ЦК засновувався Рада партії з п'яти чоловік, до складу якого входили представники обох органів<ref name="steno">{{Cite web|url=http://www.agitclub.ru/center/comm/zin/1903ustav.htm|title=Устав РСДРП - Российской Социал-Демократической Партии, принят на Втором Съезде РСДРП (1903 год)|publisher=www.agitclub.ru|accessdate=2019-03-29|archive-date=15 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210515175618/http://www.agitclub.ru/center/comm/zin/1903ustav.htm}}</ref>. Саме після перемоги в цьому голосуванні Ленін придумав для своєї фракції назву ''«більшовики»,'' Мартов став називати своїх прихильників ''«меншовиками»'' {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=179}} . Ці назви закріпилися на всі наступні роки.

Розкол партії в Росії зустріли несхвально. Як вказує Роберт Сервіс, поділ щойно створеної партії на дві фракції призвів російських марксистів до шокового стану {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=185}} . Багато товаришів по партії вважали, що Ленін втратив почуття міри і закликали його припинити конфлікт з «меншовиками».

; Скандал в керівництві — Ленін виходить з «Іскри»

Незабаром після з'їзду в Лондоні відбулось засідання «Закордонної ліги російської революційної соціал-демократії» (жовтень 1903 р. [[Женева]]). На засіданні Ленін зазнав різкої критики з боку товаришів по партії за некоректну поведінку на з'їзді. Зокрема, Ю. О. Мартов висловив обурення закулісною змовою Леніна з Плехановим. У відповідь Плеханов заявив про свою готовність вийти з редколегії «Іскри», щоб покласти край чварам. Ленін також оголосив, що виходить не тільки зі складу редколегії, а й з Ради партії і демонстративно покинув зал засідань {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=180}} .

; Кооптація

Ленін невдовзі пошкодував про свій емоційний вчинок і вирішив повернутися на керівні позиції, використовуючи практику «<nowiki/>[[Кооптація|кооптації]]<nowiki/>» в ЦК. Він повідомив про своє бажання увійти в ЦК свого давнього друга і члена ЦК [[Кржижановський Гліб Максиміліанович|Г. М. Кржижановського]], як тільки той повернувся в Женеву з Росії у листопаді 1903. Якщо на з'їзді в ЦК було обрано лише троє, то вже в кінці вересня туди були кооптовані, тобто включені без виборів чотири прихильника Леніна: Гусаров, [[Землячка Розалія Самійлівна|Землячка]], [[Красін Леонід Борисович|Красін]] і Ессен. У листопаді розширений ЦК, в свою чергу, кооптує до свого складу Леніна і висуває його до складу Ради партії. Таким чином, вже до середини листопада 1903 році в ЦК входили вже дев'ять осіб: Л. Є. Гальперін, Ф. В. Гусаров, Р. С. Землячка, Л. Б. Красін, [[Кржижановський Гліб Максиміліанович|Г. М. Кржижановський]], [[Ленгнік Фрідріх Вільгельмович|Ф. В . Ленгнік]], В. І. Ленін, В. А. Носков і М. М. Ессен. Всі вони були «більшовиками». Таким чином, за допомогою ряду політичних маневрів, вже до кінця 1903 Ленін знову зайняв місце у вищому керівництві РСДРП.

; Конфлікт з ЦК

Конфліктність Леніна ставала все більш серйозною перешкодою в загальній роботі. Настав момент, коли на необхідність примирення з меншовиками Леніну вказав ЦК, що складався з його ж прихильників-більшовиків. Незабаром після кооптації Леніна в ЦК його старий друг Г. М. Кржижановський запропонував вивести зі складу Ради партії ленінця Гальперіна і замінити його на кого-небудь з фракції Мартова, вказавши Леніну на те, що його, Леніна, [[сепаратизм]] йде на шкоду справі; Кржижановський звинуватив Леніна в егоцентризмі і непримиренності. До весни 1904 з восьми членів ЦК (всі вони були більшовиками) Леніна підтримали тільки два. Крім того, більшість членів ЦК знаходилося в Росії і вони вважали, що Леніну також слід повернутися в Росію і керувати роботою на місці.

У травні в Женеву з Росії приїхав член ЦК В. О. Носков і від імені ЦК наказав Леніну підкоритися партійній дисципліні. Зокрема, Носков заборонив Леніну займатися організацією нового з'їзду партії, оскільки ЦК прагнув до консолідації сил і побоювався, що новий з'їзд лише посилить розкол . Носков також намагався запобігти публікації різко антименьшовистської роботи Леніна «Крок вперед, два кроки назад», але йому це не вдалося.

На [[IV з'їзд РСДРП|IV з'їзді РСДРП]] у 1906 році організаційна єдність партії було тимчасово відновлена. На [[V з'їзд РСДРП|V з'їзді]] (1907) був обраний Центральний комітет, який через розбіжності між більшовиками і меншовиками виявився непрацездатним, і керівництво більшовицькими організаціями партії взяв на себе Більшовицький центр на чолі з В. І. Леніним, створений під час з'їзду делегатами-більшовиками на одній зі своїх фракційних нарад.

Влітку 1905 року кількість більшовиків становила 14 тис., На весну 1907 року — 60 тис.

=== Революція 1905—1907 рр. ===

=== 1907—1917 ===
Час між російськими революціями (1907—1917) пройшов в гострій міжфракційній боротьби всередині РСДРП. Існує думка, що ця боротьба за владу, в центрі якої знаходився В. І. Ленін, завдала істотної шкоди авторитету партії. Як вказує Роберт Сервіс {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=222}} :
З Леніним було важко порозумітися, так як він був непримиренним розкольником, а на розколи йшов з легкістю, тому, що тільки свої ідеї вважав абсолютно корисними і найбільш підходящими для справи революції.
Як вказує Сервіс, [[Максим Горький]], який симпатизував більшовикам, вважав, що вчинками Леніна рухає [[марнославство]], меншовики ж звинувачували Леніна в [[Манія величі|манії величі]] {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=223}}.

У січні 1910 року, відбувся Паризький пленум ЦК РСДРП, на якому Ленін і його прихильники зазнали тяжкої поразки. Були анульовані всі виграші, отримані ленінцями в результаті довгих міжфракційних інтриг: був закритий напівофіційний Більшовицький центр; закритий щомісячник «Пролетарій», що знаходився під контролем Леніна; була створена Російська колегія, якій передавалися повноваження керівництва від імені ЦК на території Росії; група Леніна втратила контроль над грошима, отриманими за «спадщину Шміта» {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=223}} . Таким чином, вплив Леніна було обмежено колом його послідовників з більшовицької фракції {{Sfn|Р.Сервис «Ленин. Биография»|2002|с=228}} .

На VI (Празькій) конференції РСДРП, що відбулася 18-30 (5-17) січня 1912 р. були представлені майже виключно прихильники Леніна.

=== Березень — листопад 1917 ===
Після [[Лютнева революція|Лютневої революції]] 1917 року, на VII (квітневій) конференції РСДРП фракція більшовиків підтримала висунуті В. І. Леніним «<nowiki/>[[Квітневі тези Леніна|Квітневі тези]]<nowiki/>» і фактично виокремилася у самостійну партію, хоча назву партії — РСДРП змінено не було. Для позначення партії використовувалося поширена назва — [[більшовизм|більшовики]]. На відміну від більшовиків, меншовики підтримали [[Тимчасовий уряд]].

Якщо у лютому 1917 року чисельність більшовиків становила лише 24 тис., то на кінець квітня 1917 року, під час проведення VII (квітневої) конференції РСДРП вона виросла до 80 тис., а на період [[VI з'їзд РСДРП(б)|VI з'їзду РСДРП]] (липень [[1917|1917 року]]) — до 240 тис. членів.

=== Після листопада 1917 ===
Після [[Жовтневий переворот|Жовтневої революції]] на [[VII з'їзд РКП(б)|VII з'їзді РСДРП]], що проходив 6-8 березня 1918 року, РСДРП була перейменована в [[Комуністична партія Радянського Союзу|Російську комуністичну партію (більшовиків)]] (РКП (б)). На період VII з'їзду РКП (б) налічувала 169 200 членів.

У 1925 році назва була змінена на [[Комуністична партія Радянського Союзу|Всесоюзна комуністична партія (більшовиків)]] (ВКП (б)), а в 1952 році — на [[Комуністична партія Радянського Союзу]] (КПРС).

Що стосується назви партії, то ні на VII конференції РСДРП (б) 1917 року, ні на [[VI з'їзд РСДРП(б)|VI з'їзді РСДРП (б)]] (липень — серпень 1917) питання про зміну назви партії не розглядалося. [[VII з'їзд РКП(б)|VII з'їзд партії]] [[Свердлов Яків Михайлович|Я.]] [[Свердлов Яків Михайлович|М.]] [[Свердлов Яків Михайлович|Свердлов]] відкрив словами: «За дорученням ЦК РСДРП оголошую засідання VII з'їзду партії відкритим», тобто на момент початку з'їзду офіційним скороченою назвою партії було «РСДРП» (в стенограмі VII з'їзду і текстах його документів абревіатура РСДРП (б) не зустрічається; вона використовується тільки в текстах пізнішого походження, в тому числі в заголовках документів з'їзду, даних ним згодом). У прийнятій 8 березня 1918 р. резолюції [[VII з'їзд РКП(б)|VII з'їзду РКП (б)]] «Про зміну назви партії …» сказано: «З'їзд постановляє іменувати надалі нашу партію (Російську соціал-демократичну робітничу партію більшовиків) Російської комуністичної партією з додаванням в дужках 'більшовиків». Таким чином, до VII з'їзду більшовицька партія повністю офіційно називалася «Російської соціал-демократичною робітничою партією більшовиків» (скорочено РСДРП), а після нього — «Російською комуністичною партією (більшовиків)», скорочено РКП (б). Повсюдно використовувана абревіатура «РСДРП (б)» виникла пізніше і носила напівофіційний характер.

== Література ==

* {{Книга
|автор = [[Сервис, Роберт Джон|Сервис Роберт]]
|заголовок = Ленин. Биография
|оригінал = Service R. Lenin: a biography
|місце = М.
|видавництво = Попурри
|рік = 2002
|сторінок = 624
|ISBN = 985-438-591-4
|тираж = 11 000
|ref = Р.Сервис «Ленин. Биография»
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* ''Олександр Рабинович .'' [http://scepsis.ru/library/id_1499.html Більшовики приходять до влади: Революція 1917 року в Петрограді] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090620041049/http://scepsis.ru/library/id_1499.html |date=20 червня 2009 }}

[[Категорія:РСДРП]]
[[Категорія:Політичні партії Російської імперії]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]

title: Російська соціал-демократична робітнича партія ·

Країна: Російська імперія, Російська республіка і Російська СФРР

Голова партії: Ленін Володимир Ілліч

Дата заснування: 24 квітня (7 травня) 1917

Дата розпуску: 8 березня 1918

Ідеологія: соціалізм, більшовизм, комунізм, марксизм і ленінізм


text:
# Ясуда Ая
Ая Ясуда (англ. Aya Yasuda; 18 грудня 1982, м. Хоккайдо, Японія) — японська саночниця, яка виступає в санному спорті на професійному рівні з 2002 року. 2010 року була дебютантом національної команди, як учасник зимових Олімпійських ігор в одиночних змаганнях. На світових форумах саночників значних успіхів не здобувала (перебувала зазвичай на межі 2-3 десятків). На зимових Олімпійських ігор 2010 року була технічно дискваліфікована за перевищення баласту санок.

title: Ясуда Ая

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я = Ая Ясуда
| зображення =
| підпис =
| прізвисько =
| національність = японка
| місце_проживання =
| дата_народження = 18.12.1982
| місце_народження =
| дата_смерті =
| місце_смерті =
| зріст = 165 [[см]]
| вага = 58 [[кг]]
| вебсторінка  =
| країна = {{JPN}}
| вид_спорту = [[санний спорт]]
| дисципліна = [[одиночниця]]
| студентська_команда =
| клуб =
| команда = [[Збірна Японії з санного спорту]]
| статус_професіонала =
| тренери =
| завершення_виступів =
| тренує =
| світові =
| регіональні =
| національні =
| олімпійські =
| паралімпійські =
| найвищий_рейтинг =
| особисті_рекорди =
| медалі =
| show-medals =
}}

'''Ая Ясуда''' ({{lang-en|Aya Yasuda}}; [[18 грудня]] [[1982]], м. [[Хоккайдо]], [[Японія]]) — японська саночниця, яка виступає в [[санний спорт|санному спорті]] на професійному рівні з [[2002]] року. 2010 року була дебютантом національної команди, як учасник [[Зимові Олімпійські ігри|зимових Олімпійських ігор]] в одиночних змаганнях. На світових форумах саночників значних успіхів не здобувала (''перебувала зазвичай на межі 2-3 десятків''). На [[Зимові Олімпійські ігри 2010|зимових Олімпійських ігор 2010 року]] була технічно дискваліфікована за перевищення баласту [[санки|санок]].

== Посилання ==
* [http://www.fil-luge.org/filext/athlet/erfolge_en.asp?p_id=100209 FIL-Luge profile] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100625170322/http://www.fil-luge.org/filext/athlet/erfolge_en.asp?p_id=100209 |date=25 червня 2010 }}

{{Портали|Біографії|Спорт}}

{{DEFAULTSORT:Ясуда, Яя}}
[[Категорія:Японські саночниці]]
[[Категорія:Саночники на зимових Олімпійських іграх 2010]]

title: Загальна інформація

Національність: японка

Громадянство: Японія

Народження: 18 грудня 1982 (42 роки) · Хоккайдо, Префектура Хоккайдо, Японія

Вага: 58 кг

title: Спорт

Країна: Японія

Вид спорту: санний спорт

Дисципліна: одиночниця

Команда: Збірна Японії з санного спорту


text:
# Волинський Натан Юхимович
Натан Юхимович Волинський (грудень 1893, місто Лібава, тепер Лієпая, Латвія — ?) — радянський діяч, відповідальний секретар Кременчуцького повітового (окружного) комітету КП(б)У, заступник голови Ради народних комісарів Туркменської РСР.

## Життєпис
Народився в грудні 1893 року в єврейській міщанській родині. Закінчив двохкласне училище, потім навчався два роки в гімназії, закінчив екстерном чотири класи гімназії. З 1908 по 1911 рік працював репетитором у приватних осіб. Два з половиною роки навчався на курсах фармацевтів, здобув звання помічника провізора.
У 1912—1914 роках — провізор аптек у місті Воронежі. У 1915—1916 роках — робітник заводу Гена в місті Одесі.
У 1917 році служив рядовим російської армії.
З 1918 по 1919 рік працював репетитором у приватних осіб у місті Старокостянтинові.
Член РКП(б) з травня 1919 року.
У 1919 році — секретар Старокостянтинівського повітового комітету КП(б)У. Потім служив у Червоній армії.
З 1919 по березень 1920 року — голова Овруцького повітового комітету КП(б)У.
У 1920 році — заступник завідувача організаційного відділу Чернігівського губернського комітету КП(б)У.
У 1920—1921 роках — завідувач відділу охорони здоров'я Чернігівської губернії.
У 1921—1922 роках — відповідальний секретар Харківського міського районного комітету КП(б)У, член бюро Харківського губернського комітету КП(б)У. У 1922 році — член президії виконавчого комітету Харківської губернської ради.
У жовтні — листопаді 1922 року — завідувач організаційного відділу Кременчуцького губернського комітету КП(б)У.
У листопаді 1922 — березні 1923 року — відповідальний секретар Кременчуцького повітового комітету КП(б)У.
У березні — липні 1923 року — відповідальний секретар Кременчуцького окружного комітету КП(б)У.
У 1923 — червні 1924 року — інструктор організаційно-інструкторського відділу ЦК РКП(б). У червні 1924 — березні 1925 року — інструктор організаційно-розподільного відділу ЦК РКП(б). 10 квітня 1925 — 11 листопада 1927 року — помічник завідувача організаційно-розподільного відділу ЦК РКП(б).
З 1928 по 1929 рік навчався на хімічному відділенні Промислової академії в Москві.
У 1930 — травні 1931 року — заступник народного комісара постачання Туркменської РСР.
У травні 1931 — 1934 року — голова Державної планової комісії Туркменської РСР.
Одночасно в січні 1932 — 1934 року — заступник голови Ради народних комісарів Туркменської РСР.
Подальша доля невідома.

title: Волинський Натан Юхимович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Волинський Натан Юхимович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200px
| дата_народження      = 1893
| місце_народження     = місто Лібава, тепер [[Лієпая]], [[Латвія]]
| дата_смерті          = ?
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[єврей]]
| військове звання     =
| партія               = [[ВКП(б)]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Волинський}}
'''Натан Юхимович Волинський''' (грудень {{ДН|||1893}}, місто Лібава, тепер [[Лієпая]], [[Латвія]] — ?) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] діяч, відповідальний секретар Кременчуцького повітового (окружного) комітету КП(б)У, заступник голови Ради народних комісарів Туркменської РСР.

== Життєпис ==
Народився в грудні 1893 року в єврейській міщанській родині. Закінчив двохкласне училище, потім навчався два роки в гімназії, закінчив екстерном чотири класи гімназії. З 1908 по 1911 рік працював репетитором у приватних осіб. Два з половиною роки навчався на курсах фармацевтів, здобув звання помічника провізора.

У 1912—1914 роках — провізор аптек у місті Воронежі. У 1915—1916 роках — робітник заводу Гена в місті Одесі.

У 1917 році служив рядовим російської армії.

З 1918 по 1919 рік працював репетитором у приватних осіб у місті Старокостянтинові.

Член [[РКП(б)]] з травня 1919 року.

У 1919 році — секретар Старокостянтинівського повітового комітету КП(б)У. Потім служив у Червоній армії.

З 1919 по березень 1920 року — голова Овруцького повітового комітету КП(б)У.

У 1920 році — заступник завідувача організаційного відділу Чернігівського губернського комітету КП(б)У.

У 1920—1921 роках — завідувач відділу охорони здоров'я Чернігівської губернії.

У 1921—1922 роках — відповідальний секретар Харківського міського районного комітету КП(б)У, член бюро Харківського губернського комітету КП(б)У. У 1922 році — член президії виконавчого комітету Харківської губернської ради.

У жовтні — листопаді 1922 року — завідувач організаційного відділу Кременчуцького губернського комітету КП(б)У.

У листопаді 1922 — березні 1923 року — відповідальний секретар Кременчуцького повітового комітету КП(б)У.

У березні — липні 1923 року — відповідальний секретар Кременчуцького окружного комітету КП(б)У.

У 1923 — червні 1924 року — інструктор організаційно-інструкторського відділу ЦК РКП(б). У червні 1924 — березні 1925 року — інструктор організаційно-розподільного відділу ЦК РКП(б). 10 квітня 1925 — 11 листопада 1927 року — помічник завідувача організаційно-розподільного відділу ЦК РКП(б).

З 1928 по 1929 рік навчався на хімічному відділенні Промислової академії в Москві.

У 1930 — травні 1931 року — заступник народного комісара постачання Туркменської РСР.

У травні 1931 — 1934 року — голова Державної планової комісії Туркменської РСР.

Одночасно в січні 1932 — 1934 року — заступник голови Ради народних комісарів Туркменської РСР.

Подальша доля невідома.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Скоркин К. Они носили твою фамилию. Биографический справочник. Москва, 2012. {{ref-ru}}

{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|СРСР}}
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Волинський Натан Юхимович

Народився: 1893 · місто Лібава, тепер Лієпая, Латвія

Помер: невідомо

Національність: єврей

Партія: ВКП(б)


text:
# Індекс споживчих настроїв
І́ндекс спожи́вчих на́строїв (ІСН) — є провідним показником оцінки тенденцій на споживчому ринку, який використовують у всьому світі. Цей показник є прогнозним індикатором потенційної зміни споживчого попиту в наступних періодах.
В Україні визначається щомісяця в рамках спільного проекту GfK Ukraine і Міжнародного центру перспективних досліджень по щомісячному дослідженню очікувань домашніх господарств та їхньої оцінки поточного стану економіки і свого добробуту.

## Методика визначення індексу
Методика визначення індексу відповідає методиці University of Michigan Consumer Sentiment Index.
Індекс визначають на підставі вибіркового обстеження домашніх господарств країни. Під час дослідження опитують 1 000 осіб віком від 15 до 59 років. Населення віком 15-59 років, яке становить 61,3 % усього населення України, вважають найактивнішою частиною споживачів. Вибірка репрезентативна за статтю та віком, враховує міське та сільське населення й величину населеного пункту. Статистичне відхилення не перевищує 3,2 %.
Для визначення ІСН респондентам задають такі запитання:
1. Як змінилося матеріальне становище вашої сім'ї за останні шість місяців?
2. Як, на вашу думку, зміниться матеріальне становище вашої сім'ї впродовж наступних шести місяців?
3. Говорячи про економічну ситуацію в країні загалом, ви вважаєте, що наступні дванадцять місяців будуть для економіки країни сприятливим чи несприятливим часом?
4. Як ви охарактеризували б наступні п'ять років — як сприятливий чи несприятливий час для економіки країни?
5. Як ви гадаєте, тепер загалом сприятливий чи несприятливий час робити великі покупки для дому?

За кожним із цих запитань визначають відповідний індекс:
- індекс поточного особистого матеріального становища (х1);
- індекс очікуваних змін особистого матеріального становища (х2);
- індекс очікуваного розвитку економіки країни впродовж найближчого року (х3);
- індекс очікуваного розвитку економіки країни впродовж найближчих п'яти років (х4);
- індекс доцільності робити великі покупки (х5).

Значення індексу обчислюють таким способом: від частки позитивних відповідей віднімають частку негативних і до цієї різниці додають 100, щоб уникнути появи від'ємних величин. На підставі цих п'яти індексів визначають три сукупні індекси:
- індекс споживчих настроїв (ІСН) — середнє арифметичне індексів х1-х5;
- індекс поточного становища (ІПС) — середнє арифметичне індексів х1 і х5;
- індекс економічних очікувань (ІЕО) — середнє арифметичне індексів х2, х3, х4.

Значення індексів можуть змінюватися в межах від 0 до 200. Значення дорівнює 200 в тому разі, якщо всі громадяни позитивно оцінюють економічну ситуацію. Індекс дорівнює 100 тоді, коли частки позитивних і негативних оцінок однакові. Значення індексу менше 100 означає, що в суспільстві переважають негативні оцінки.

title: Індекс споживчих настроїв

wikitext:
{{Об'єднати|Індекс впевненості споживачів|дата = липень 2021|discuss=Вікіпедія:Об'єднання статей/1 липня 2021}}

'''І́ндекс спожи́вчих на́строїв''' ''(ІСН)'' — є провідним показником оцінки тенденцій на [[споживчий ринок|споживчому ринку]], який використовують у всьому світі. Цей показник є прогнозним [[індикатор]]ом потенційної зміни [[споживчий попит|споживчого попиту]] в наступних періодах.

В Україні визначається щомісяця в рамках спільного проекту [[GfK Ukraine]] і [[Міжнародний центр перспективних досліджень|Міжнародного центру перспективних досліджень]] по щомісячному дослідженню очікувань домашніх господарств та їхньої оцінки поточного стану економіки і свого добробуту.

== Методика визначення індексу ==
Методика визначення індексу відповідає методиці University of Michigan Consumer Sentiment Index.

Індекс визначають на підставі вибіркового [[обстеження]] домашніх господарств країни. Під час дослідження опитують 1 000 осіб віком від 15 до 59 років. Населення віком 15-59 років, яке становить 61,3 % усього населення України, вважають найактивнішою частиною споживачів. Вибірка репрезентативна за статтю та віком, враховує міське та сільське населення й величину населеного пункту. Статистичне відхилення не перевищує 3,2 %.

Для визначення ІСН респондентам задають такі запитання:
# Як змінилося матеріальне становище вашої сім'ї за останні шість місяців?
# Як, на вашу думку, зміниться матеріальне становище вашої сім'ї впродовж наступних шести місяців?
# Говорячи про економічну ситуацію в країні загалом, ви вважаєте, що наступні дванадцять місяців будуть для економіки країни сприятливим чи несприятливим часом?
# Як ви охарактеризували б наступні п'ять років — як сприятливий чи несприятливий час для економіки країни?
# Як ви гадаєте, тепер загалом сприятливий чи несприятливий час робити великі покупки для дому?

За кожним із цих запитань визначають відповідний індекс:
* індекс поточного особистого матеріального становища (х1);
* індекс очікуваних змін особистого матеріального становища (х2);
* індекс очікуваного розвитку економіки країни впродовж найближчого року (х3);
* індекс очікуваного розвитку економіки країни впродовж найближчих п'яти років (х4);
* індекс доцільності робити великі покупки (х5).

Значення індексу обчислюють таким способом: від частки позитивних відповідей віднімають частку негативних і до цієї різниці додають 100, щоб уникнути появи від'ємних величин. На підставі цих п'яти індексів визначають три сукупні індекси:

* індекс споживчих настроїв (ІСН) — середнє арифметичне індексів х1-х5;
* індекс поточного становища (ІПС) — середнє арифметичне індексів х1 і х5;
* індекс економічних очікувань (ІЕО) — середнє арифметичне індексів х2, х3, х4.

Значення індексів можуть змінюватися в межах від 0 до 200. Значення дорівнює 200 в тому разі, якщо всі громадяни позитивно оцінюють економічну ситуацію. Індекс дорівнює 100 тоді, коли частки позитивних і негативних оцінок однакові. Значення індексу менше 100 означає, що в суспільстві переважають негативні оцінки.

== Див. також ==
* [[Джордж Катона]]

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20100408085509/http://www.gfk.ua/sectors_and_markets/custom_research/regular_research/subfolder/003575/index.ua.html Споживчі настрої в Україні]
{{econ-stub}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Макросередовище]]
[[Категорія:Індекси]]


text:
# Будяк звичайний
Будяк звичайний, будяк акантовидний (Carduus acanthoides) — вид рослин родини айстрові. Відомий дворічний шкідливий бур'ян, що виснажує ґрунт і розмножується лише насінням.

## Будова
Має кошики на пониклих стеблах.

## Поширення та середовище існування
Зростає у Євразії від Італії до Китаю. Інвазивний вид у Північній Америці.

## Практичне використання
На Кавказі молоді нерозпуклі кошики з м'ясистою обгорткою використовують в харч. Для цього їх відварюють у воді, обрізають ножицями колючки й готують як артишоки. До їжі йдуть денця кошиків з частиною оболонки. Стебло відрізують біля самого денця та видаляють всі колючки. Очищені голівки промивають, щільно вкладають у каструлю, заливають окропом і солять. Варіння триває 35-45 ха. Готовність визначають виделкою: якщо кошики готові, то виделка вільно проходить. Зварені кошики викладають на сито, щоб збігла вода, після чого подають до столу. Присмакою може бути соус чи майонез.

title: Будяк звичайний

wikitext:
{{Speciesbox |image=Carduus_acanthoides_Sturm9.jpg |genus=Carduus |species=acanthoides |authority=[[Карл Лінней|L.]] }}

'''Будяк звичайний'''<ref>{{Кобів|Carduus|acanthoides}}</ref>, '''будяк акантовидний'''<ref>{{ОВРУ|}}</ref> (''Carduus acanthoides'') — [[вид]] рослин родини [[айстрові]]<ref name="УСГЕ"/>. Відомий дворічний шкідливий [[бур'ян]], що виснажує ґрунт і розмножується лише насінням<ref name="УСГЕ"/>.

== Будова ==
Має кошики на пониклих стеблах.

== Поширення та середовище існування ==
Зростає у Євразії від Італії до Китаю. Інвазивний вид у Північній Америці.

== Практичне використання ==
На Кавказі молоді нерозпуклі кошики з м'ясистою обгорткою використовують в харч. Для цього їх відварюють у воді, обрізають ножицями колючки й готують як артишоки. До їжі йдуть денця кошиків з частиною оболонки. Стебло відрізують біля самого денця та видаляють всі колючки. Очищені голівки промивають, щільно вкладають у каструлю, заливають окропом і солять. Варіння триває 35-45 ха. Готовність визначають виделкою: якщо кошики готові, то виделка вільно проходить. Зварені кошики викладають на сито, щоб збігла вода, після чого подають до столу. Присмакою може бути соус чи майонез.

== Джерела ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="УСГЕ">{{УСГЕ|1|152-153|Будяк|Протопопова В. В.}}</ref>
}}

== Література ==
* М. Л. Рева, Н. Н. Рева Дикі їстівні рослини України / Київ, Наукова думка, 1976—168 с. — С.77

{{Taxonbar|from=Q1541319}}

[[Категорія:Харчові рослини]]
[[Категорія:Дикі їстівні рослини України]]
[[Категорія:Будяк]]
[[Категорія:Флора Грузії]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Айстериди (Asterids)

Порядок: Айстроцвіті (Asterales)

Родина: Айстрові (Asteraceae)

Рід: Будяк (Carduus)

Вид: C. acanthoides

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Carduus acanthoides · L.


text:
# Артишокова олія
Артишокова олія отримується з насіння артишоку. Схожа за складом з олією сафлору та соняшниковою олією. Має такі жирні кислоти:
| Жирні кислоти | Відсоток |
| ------------- | -------- |
| Лінолева      | 60%      |
| Олеїнова      | 25%      |
| Пальмітінова  | 12%      |
| Стеаринова    | 3%       |

Останнім часом, артишокова олія розглядається як можливе джерело біодизелю.

title: Артишокова олія

wikitext:
'''Артишокова олія''' отримується з насіння ''[[артишок]]у''. Схожа за складом з [[сафлор красильний|олією сафлору]] та [[соняшникова олія|соняшниковою олією]]. Має такі [[жирні кислоти]]:<ref name='BDPedia'>{{cite web
 |title       = Plant Oils Used for Bio-diesel
 |url         = http://www.bdpedia.com/biodiesel/plant_oils/plant_oils.html
 |publisher   = [http://www.bdpedia.com/ BDPedia.com], the Biodiesel WWW Encyclopedia
 |accessdate  = 2006-11-18
 |archiveurl  = https://web.archive.org/web/20061104193206/http://www.bdpedia.com/biodiesel/plant_oils/plant_oils.html
 |archivedate = 2006-11-04
 |deadurl     = no
}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20061104193206/http://www.bdpedia.com/biodiesel/plant_oils/plant_oils.html |date=2006-11-04 }}</ref>

{| class="wikitable"
 ! [[Жирні кислоти]] !! Відсоток
 |-
 | [[Лінолева кислота|Лінолева]] || align="right" | 60%
 |-
 | [[Олеїнова кислота|Олеїнова]] || align="right" | 25%
 |-
 | [[Пальмітинова кислота|Пальмітінова]] || align="right" | 12%
 |-
 | [[Стеаринова кислота|Стеаринова]] || align="right" | 3%
 |}

Останнім часом, артишокова олія розглядається як можливе джерело [[біодизель|біодизелю]].
<ref>{{cite paper
 | title=Cynara Cardunculus as an alternative crop for biodiesel production
 | author=Jorgelina Cecilia Pasqualino
 | date=May 3, 2004
 | publisher=Rovira i Virgili University
}}</ref><ref>{{cite journal
 |title       = Oil and paper pulp from Cynara cardunculus: preliminary results
 |author      = Mlayah B. Benjelloun, S. de Lopez and M. Delmas
 |journal     = Industr. Crops Prod
 |volume      = 6
 |issue       = 3
 |doi         = 10.1016/S0926-6690(97)00013-7
 |url         = http://www.kew.org/kbd/detailedresult.do?id=118333
 |year        = 1997
 |pages       = 233
 |accessdate  = 29 січня 2016
 |archiveurl  = https://web.archive.org/web/20070926221701/http://www.kew.org/kbd/detailedresult.do?id=118333
 |archivedate = 26 вересня 2007
 |deadurl     = yes
}}</ref>

== Посилання ==
{{примітки}}

{{Жири, олії та масла}}
[[Категорія:Рослинні олії]]