text:
# Укркоопспілка
Всеукраїнська центральна спілка споживчих товариств (Укркоопспілка) — некомерційна організація, діяльність якої спрямована на представництво та захист інтересів споживчих товариств, спілок та їх членів у відповідних державних і міжнародних організаціях. Також Укркоопспілка сприяє координації дій членів кооперативів, розвитку і просуванню кооперативних ідей.

## Укркоопспілка в незалежній Україні
В Україні Укркоопспілка веде свою діяльність як на національному, так і на регіональних рівнях. Вона об'єднує обласні споживчі організації та інші, які, в свою чергу, об'єднують районні, міські та сільські споживспілки. Має зареєстрований у державному реєстрі логотип — СООР Україна, який об'єднує усіх членів Укркоопспілки під одним брендом та ідентифікує систему на міжнародному рівні поміж світових кооперативних організацій.. Діяльність Укркоопспілки регламентується Законами України «Про кооперацію» і «Про споживчу кооперацію», нормативними та законодавчими актами, що регулюють діяльність споживчої кооперації, та статутом Укркоопспілки. Укркоопспілка співпрацює з державними органами законодавчої і виконавчої влади України. Вона представлена фахівцями у Раді промисловців і підприємців при Кабінеті Міністрів України та відповідних робочих групах при Міністерстві освіти і науки, Державній регуляторній службі України, громадських радах при Мінекономрозвитку та Мін-агрополітики, Торгово-промисловій палаті, декількох комітетах Європейської Бізнес Асоціації.

### Діяльність Укркоопспілки на території Україні
На сьогодні система споживчої кооперації має значні економічний і ресурсний потенціали, вона включає в себе мережу підприємств торгівлі, закладів ресторанного господарства, готелів, виробничих підприємств та цехів, ринків.
Зазначений потенціал використовується не лише для задоволення потреб членів споживчих товариств, а й виконує соціальну функцію. Зокрема у сільській місцевості, особливо в тих селах, де немає закладів торгівлі. Заклади Системи розташовані в більшості селищ та районних центрів.
Кооператори України відчутно поповнюють місцевий споживчий ринок товарами народного вжитку (насамперед, продуктами харчування).
Система відіграє важливу роль в економіці регіонів та держави в цілому працюючи в законодавчому полі, дотримуючись відповідних норм законів, створюючи робочі місця та сплачуючи податки і збори до бюджетів та позабюджетних фондів держави.
В освітній галузі Система представлена 24 кооперативними закладами вищої освіти, в тому числі 20 коледжами, 2 інститутами та 2 університетами — Львівський торговельно-економічний університет та Полтавський університет економіки і торгівлі.
До системи Укркоопспілки також входить Медіа-холдинг COOP Media, який випускає газети «Вісті» Центральної спілки споживчих товариств України" та «Порадниця» з загальним тижневим тиражем у 155 тисяч екземплярів.
Таким чином, Система споживчої кооперації злагоджена і цілісна, з міцними економічним і кадровим потенціалами.

### Міжнародна діяльність Укркоопспілки
Укркоопспілка є активним учасником міжнародного кооперативного руху.
З жовтня 1992 року вона є повноправним членом Міжнародного кооперативного альянсу (MKA), а також його секторальної — Світові Споживчі Кооперативи (CCW) та регіональної — Кооперативи Європи, організацій.
З січня 2012 року Укркоопспілка — член Європейської спілки споживчих кооперативів (Euro Coop).
Протягом 2014—2018 років представники системи увійшли до складу керівних органів низки міжнародних кооперативних інституцій.
У листопаді 2015 року на Генеральній Асамблеї CCW, Голову Правління Укркоопспілки Іллю Гороховського було обрано, а 2017 р. — переобрано до складу її Правління.
У червні 2018 року Голова Правління Укркоопспілки Ілля Гороховський був обраний Віце-Президентом Euro Coop.
Голова правління Волинської облспоживспілки Марта Кандиба увійшла до складу Гендерного Комітету Міжнародного Кооперативного Альянсу.

## Історія створення і розвитку Укркоопспілки
Наприкінці XIX — на початку XX ст. український кооперативний рух набув значного розвитку. Він став важливим чинником господарського, правового, культурного і духовного піднесення українського народу. В кооперації українське громадянство вбачало одну з конкретних форм демократії, яка наближала Україну до західного стилю економічного життя.
Так, 6 жовтня 1866 року у Харкові офіційно зареєстрували (затвердили Статут) перше в Україні споживче товариство. Його засновниками стали: відомий громадський діяч Микола Баллін, професор Бекетов, професор Гордієнко та інші відомі на той час особистості. Головою товариства обрали професора Гарніч-Гарницького. Товариство об'єднувало 356 членів.
Перша крамниця споживчого товариства відкрилася 27 січня 1867 року і одразу створила серйозну конкуренцію місцевим торговцям, адже в крамниці товариства товари відпускалися за більш низькими цінами і «повною вагою». У 1869 році у складі споживчого товариства було вже три магазини, завод мінеральних вод, швейна майстерня, їдальня, кафе. Річний оборот від торгівлі склав 259192 руб.
Діяльність споживчого товариства не обмежувалась продажем товарів першої необхідності. Тут налагодили збут сільгосппродукції, постачали селянам тканини та сільгоспінвентар, відкривали відділи пивні, чайні, бібліотеки, читальні, розвивали нові виробництва.
Упродовж 1866—1870 рр. в Україні засновано 17 споживчих товариств (у Києві, Харкові, Одесі, Миколаєві, Катеринославі, Полтаві, Балті, Бердянську, Борзні, Ізюмі), які об'єднували в основному інтелігенцію.
Після скасування кріпосного права на західноукраїнських землях також починає активно розвиватись кооперативний рух у вигляді кредитних, торговельних, споживчих та інших кооперативних спілок.
1874 р. у Львові польські кооператори створили Союз заробіткових і господарських товариств, до якого входили 51 кредитний і 7 промислово-торгових кооперативів (17 175 членів). Серед них було чимало українців. Згодом деякі кооперативи перейшли в українські управи. До таких перших українізованих кооперативів належала кредитна спілка «Віра», яка виникла в 1873 р. у містечку Тисмениця Тлумацького повіту.
Перший західноукраїнський споживчий кооператив «Народна торгівля» почав діяти у Львові з 1883 р. Він здійснював роздрібну торгівлю та виконував функції центрального складу споживчої кооперації. «Народна торгівля» мала мережу складів у Львові, Станіславі (нині Івано-Франківськ), Перемишлі, Тернополі. 1907 р. «Народна торгівля» перетворилася на «Крайовий торговельний союз». Перед Першою світовою війною спілка об'єднувала 1244 члени і мала 19 власних великих крамниць. У роки війни більшість споживчих товариств у західноукраїнських землях було ліквідовано. Керівництво відновленням кооперації взяла на себе Рада Крайового ревізійного союзу (1929 перейменований на Ревізійний союз українських кооперативів).
Львівська «Просвіта» започаткувала розвиток кооперативного руху на західноукраїнських землях, зокрема в Галичині, її діячі стали носіями загальної і господарської культури в селах. Засновані за допомогою «Просвіти» установи перетворилися на провідні українські економічні об'єднання. Зокрема, за сприяння «Просвіти» виникли страхове товариство «Дністер» та банк з такою ж назвою. У 1899 р., перехопивши економічні ініціативи у «Просвіти», головним органом кооперації стало товариство «Сільський господар», яке дуже швидко перетворилось на потужну фінансово-економічну спілку.
З 1909 року реорганізоване Крайове товариство «Сільського господаря» «стало одним з найважливіших хліборобських організацій в тодішній Австрії та відіграло дуже важливу роль в історії українського галицького села».
Майбутня молочарська кооперація розпочала свою діяльність при філії товариства «Просвіта» в Стрию, на початку 1900 році, а у 1907 році було засновано «Маслосоюз». Тоді діяло 20 молочарень, де переробляли близько 2 млн літрів молока, продукуючи понад 70 тонн масла. А 1914-го року Маслосоюз об'єднував уже приблизно 100 молочарських спілок, куди селяни щороку здавали 7–7,5 млн літрів молока. Ця кількість давала приблизно 300 тис. кг масла. На той час молочарська кооперація стала справжнім економічним проривом.
Зростання чисельності кредитних спілок зумовило створення в 1898 р. Крайового союзу кредитного (КСК), який об'єднав і підпорядкував собі значну частину українських кредитних кооперативів. Загалом у Східній Галичині до Першої світової війни було близько 7 тисяч різних громадських організацій, здебільшого кооперативного типу, що об'єднували 500 000 осіб.
Паралельно з Галичиною розвивався кооперативний рух на Буковині. «Перший український кредитний кооператив системи Райфайзена (для кредитування селян-фермерів) був створений у 1889 р. в селі Раранчі під Чернівцями. Найбільш поширені на Буковині були сільські ощадні (позичкові) каси системи „Райфайзена“, під проводом „Селянської каси“ в Чернівцях».
На Закарпатті українська кооперація виникла в ході так званої верховинської акції, яку з кінця 90-х років XIX ст. здійснювала мукачівська експозитура угорського міністерства хліборобства. У 1902 р. в Ужанському комітеті діяли кредитні спілки в Перечині, Чорноголовому, Заричевому, В. Березному, Ставному, Худловому, на Мараморощині в с. Дубовому, Ганичі та ін. У 1900—1913 рр. кількість кредитних спілок на Закарпатті збільшилася від 31 до 206, а членів цих спілок — від 7900 до 51 тис., тобто в 6,5 разів.
Розвиток споживчої кооперації спостерігається в 90-ті рр. та на початку XX ст. У цей час виникають споживчі товариства, організовані підприємцями і сільськими робітниками. Упродовж 1891—1904 рр. в Україні з'явилося 469 нових споживчих товариств, а на початку 1914 року кількість споживчих товариств досягла 3280, відповідно у 1917 році — 4873. Споживча кооперація Наддніпрянської України об'єднувала близько 1,4 млн членів.
У 1905 р. організовуються робітничі споживчі кооперативи, створені на кошти самих робітників.
Після 1905 р. з'явилися перші українські об'єднання споживчих товариств (спілки). 1908 р. виникла Київська спілка споживчих товариств, що об'єднала 180 товариств Київської губернії та окремі споживчі кооперативи Подільської губернії, Волинської губернії, Полтавської губернії та Чернігівської губернії. 1912 року виникла Харківська спілка споживчих товариств. 1915 року на базі Полтавського товариства гуртових закупівель заснована Полтавська спілка споживчих товариств. На 1 січня 1917 року в Україні вже було 26 спілок споживчих товариств.
У 1911 р. розпочав свою діяльність реорганізований Київський кредитний банк — Союзбанк, він швидко став важливим організаційним та фінансовим осередком не тільки Київщини, а й всієї Наддніпрянської України. Банк здійснював банківські та торгово-посередницькі операції, організовував промислові підприємства, проводив видавничу діяльність, скликав кооперативні наради.
За період із травня 1917 . по травень 1918 р. відбулося три Всеукраїнські кооперативні з'їзди. Результатом стало створення Українського центрального кооперативного комітету — центральної організації для українських кооперативів.
Стрімко зростала кількість споживчих кооперативів та їх об'єднань. 1920 р. кількість споживчих спілок досягла 134. Із них: крайових — 5, районних — 124 і міських — 5. Найбільшою серед них був Дніпровський союз споживчих товариств («Дніпросоюз») у Києві, що виник у травні 1917 р. «Дніпросоюз» здійснював торгівельні операції, розвивав власне виробництво товарів (фабрики: взуттєву, трикотажну, із виробництва мила), виконував інструкторсько-ревізійні та культурно-освітні функції. Споживча кооперація об'єднувала понад 4 млн пайовиків, а разом з їхніми родинами — 15 млн, або понад 50 % усього населення.
7 липня 1920 року, в Харкові, представниками Дніпроспілки, Об'єднання української робочої кооперації, Союзу споживчих спілок Півдня Росії та Південного управління Центрсоюзу було створено Всеукраїнський союз споживчих кооперативних організацій — ВУКОПСПІЛКА. 1920—21 рр., крім споживчої, вона об'єднувала також інші види кооперації: сільськогосподарську, кредитну, промислову, універсальну.
Із переходом до нової економічної політики, із березня 1921 р., кооперація почала повертатися до традиційних функцій. На 1 жовтня 1925 р. в Україні було 6678 споживчих товариств, із них 6382 сільські (1043 тис. членів) і 296 міських (617 тис. членів). У середньому на сільське споживче товариство припадало 1—2 крамниці, на міське — по 7—8. У 1931 р. частка роздрібного товарообороту кооперативних організацій складала 74 % від загальнореспубліканського.
Проте уже в цей період споживча кооперація втрачала свої класичні ознаки, у зв'язку з реалізацією радянською владою послідовної політики її одержавлення. 29 вересня 1935 було прийнято постанови РНК СРСР і ЦК ВКП(б) «Про роботу споживчої кооперації на селі». Відтоді споживча кооперація, керуючись директивами партійних і державних органів влади, мала обслуговувати тільки жителів сіл. Міські кооперативні заклади роздрібної торгівлі й громад. харчування були передані місцевим відділам системи наркомату внутрішньої торгівлі СРСР.
Значних змін зазнав кооперативний сектор економіки в роки Другої світової війни. Із вересня 1939 р. на території Західної України розпочалася перебудова місцевої кооперації на радянський лад. Уже в грудні 1939 р. було ліквідовано Ревізійний союз українських кооперативів. Припинилася діяльність кредитних і міських споживчих кооперативів, а їхнє майно перейшло у власність держави. У сільської споживчої кооперації було вилучено склади та запаси збіжжя й передано державній організації «Заготзерно». По селах поширювалися сільські споживчі товариства радянського типу. Замість повітових спілок засновувалися районні спілки споживчих товариств, що входили до складу заново створених обласних споживчих спілок: Львівської, Дрогобицької, Станіславської, Тернопільської.
12 серпня 1946 року відповідно до рішення Центрсоюзу СРСР № 768 Українська спілка споживчих кооперативних організацій (УКООПСПІЛКА) отримала назву «Українська республіканська спілка споживчих товариств України (УКООПСПІЛКА)».
17 червня 1992 року п'ятими зборами Ради Укоопспілки XV скликання Українську республіканську спілку споживчих товариств було перейменовано у Центральну спілку споживчих товариств України (УКООПСПІЛКА).
30 липня 2013 року на XXII (позачерговому) з'їзді споживчої кооперації України прийнято рішення про реформування споживчої кооперації України шляхом реструктуризації, а саме — створення представницького органу споживчої кооперації України — Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (УКРКООПСПІЛКИ).
У Києві, 25 квітня 2024 року, відбувся IV з’їзд Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств. Участь у ньому взяли 115 делегатів делегованих з’їздами Спілок споживчих товариств областей – членів Укркоопспілки. Після завершення з’їзду відбулися перші збори Ради четвертого скликання. На них, згідно Статуту, була обрана Президія Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (Укркоопспілки), а Головою Ради Укркоопспілки одноголосно обрано Іллю Гороховського.

## Голови Правління Укоопспілки[3]
| №  | Період роботи на посаді      | ПІБ Голови Правління                 |
| -- | ---------------------------- | ------------------------------------ |
| 1  | серпень 1921 — січень 1922   | Чіркін Василь Гаврилович             |
| 2  | березень 1922 — жовтень 1922 | Затонський Володимир Петрович        |
| 3  | грудень 1922 — квітень 1923  | Калманович Мойсей Йосипович          |
| 4  | травень 1923 — жовтень 1923  | Шліхтер Олександр Григорович         |
| 5  | жовтень 1923 — грудень 1924  | Вєтошкін Михайло Кузьмич             |
| 6  | січень 1925 — січень 1930    | Генкін (Зейферт) Олександр Борисович |
| 7  | лютий 1930 — лютий 1931      | Якубенко Гнат Іванович               |
| 8  | березень 1931 — травень 1933 | Михайлик Михайло Васильович          |
| 9  | червень 1933 — грудень 1934  | Бляхер Матвій Григорович             |
| 10 | березень 1934 — січень 1937  | Кузьменко Василь Денисович           |
| 11 | січень 1937 — червень 1937   | Гаврилов Іван Андрійович             |
| 12 | липень 1937 — травень 1938   | Макеєнко Михайло Микитович           |
| 13 | травень 1938 — березень 1944 | Дрофа Ілля Трохимович                |
| 14 | квітень 1944 — червень 1949  | Липовий В'ячеслав Леонтійович        |
| 15 | червень 1949 — червень 1956  | Маликов Степан Федорович             |
| 16 | серпень 1956 — 5 лютого 1964 | Сай Микола Петрович                  |
| 17 | березень 1964 — липень 1981  | Колесник Феодосій Дмитрович          |
| 18 | серпень 1981 — серпень 1991  | Литвиненко Сергій Васильович         |
| 19 | жовтень 1991 — травень 2011  | Бабенко Станіслав Григорович         |
| 20 | травень 2011 — вересень 2013 | Гончаренко Владислав Васильович      |
| 21 | вересень 2013 — травень 2014 | Гончаренко Василь Дмитрович          |
| 22 | липень 2014 — до цього часу  | Гороховський Ілля Леонідович         |

## Топ-менеджмент: актуальний складПрезидії[4]
| №  | ПІБ                             | Посада                                                                                |
| -- | ------------------------------- | ---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| 1  | Гороховський Ілля Леонідович    | Голова Ради Укркоопспілки                                                                                |
| 2  | Шуманов Олександр Миколайович   | Член Президії, Виконавчий директор Укркоопспілки, Голова Центральної спілки споживчих товариств м. Київ                |
| 3  | Бараш Петро Федорович           | Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств Рівненської області                                         |
| 4  | Боїн Віктор Олександрович       | Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств Черкаської області                                          |
| 5  | Носенко Олександр Михайлович    | Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств «Спілка споживчих товариств Дніпропетровської області»      |
| 6  | Подолян Василь Васильович       | Член Президії, Голова Правління Вінницької обласної спілки споживчих товариств                                         |
| 7  | Войнаш Лідія Герасимівна        | Член Президії Укркоопспілки, директор Департаменту освіти і науки, директор Навчально-методичного центру “Укоопосвіта” |
| 8  | Лопушанська Ірина Володимирівна | Член Президії, директор Департаменту організаційно-кооперативної політики та з корпоративних комунікацій               |
| 9  | Левицкий Володимир Павлович     | Член Президії                                                                                |
| 10 | Лясковець Олег Анатолійович     | Член Президії Укркоопспілки, директор Департаменту фінансів та проектної діяльності                                    |

title: Укркоопспілка

wikitext:
{{вікіфікувати|дата=липень 2019}}
[[Файл:Ukoopspilka HeadOffice.jpg|thumb|Головний офіс Укркоопспілки (м. [[Київ]], вул. Хрещатик, 7/11)]][[Файл:Гороховський Ілля Леонідович.jpg|альт=|міні|Голова Ради Укркоопспілки Ілля Гороховський]]
'''Всеукраїнська центральна спілка споживчих товариств (Укркоопспілка)''' — [[Неприбуткова організація|некомерційна організація]], діяльність якої спрямована на представництво та захист інтересів [[Споживче товариство|споживчих товариств]], спілок та їх членів у відповідних державних і міжнародних організаціях. Також Укркоопспілка сприяє координації дій членів кооперативів, розвитку і просуванню кооперативних ідей.

== Укркоопспілка в незалежній Україні ==
В [[Україна|Україні]] Укркоопспілка веде свою діяльність як на національному, так і на регіональних рівнях. Вона об'єднує обласні споживчі організації та інші, які, в свою чергу, об'єднують районні, міські та сільські споживспілки. Має зареєстрований у державному реєстрі логотип — СООР Україна, який об'єднує усіх членів Укркоопспілки під одним брендом та ідентифікує систему на міжнародному рівні поміж світових кооперативних організацій.. Діяльність Укркоопспілки регламентується [[Закон (право)|Законами]] України «Про кооперацію»<ref>[http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=1087-15 | сайт Верховної Ради України — Закон України «Про кооперацію»]</ref> і «Про споживчу кооперацію»<ref>[http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=2265-12 | сайт Верховної Ради України — Закон Украини «Про споживчу кооперацію»]</ref>, [[Нормативно-правовий акт|нормативними]] та законодавчими актами, що регулюють діяльність споживчої кооперації, та [[статут]]ом Укркоопспілки. Укркоопспілка співпрацює з державними органами законодавчої і виконавчої влади України. Вона представлена фахівцями у Раді промисловців і підприємців при Кабінеті Міністрів України та відповідних робочих групах при Міністерстві освіти і науки, Державній регуляторній службі України, громадських радах при Мінекономрозвитку та Мін-агрополітики, Торгово-промисловій палаті, декількох комітетах Європейської Бізнес Асоціації.

=== Діяльність Укркоопспілки на території Україні ===

На сьогодні система споживчої кооперації має значні економічний і ресурсний потенціали, вона включає в себе мережу підприємств торгівлі, закладів ресторанного господарства, готелів, виробничих підприємств та цехів, ринків.

Зазначений потенціал використовується не лише для задоволення потреб членів споживчих товариств, а й виконує соціальну функцію. Зокрема у сільській місцевості, особливо в тих селах, де немає закладів торгівлі. Заклади Системи розташовані в більшості селищ та районних центрів.

Кооператори України відчутно поповнюють місцевий споживчий ринок товарами народного вжитку (насамперед, продуктами харчування).

Система відіграє важливу роль в економіці регіонів та держави в цілому працюючи в законодавчому полі, дотримуючись відповідних норм законів, створюючи робочі місця та сплачуючи податки і збори до бюджетів та позабюджетних фондів держави.

В освітній галузі Система представлена 24 кооперативними закладами вищої освіти, в тому числі 20 коледжами, 2 інститутами та 2 університетами — [http://www.lac.lviv.ua/ Львівський торговельно-економічний університет] та [[Полтавський університет економіки і торгівлі|Полтавський університет економіки і торгівлі.]]

До системи Укркоопспілки також входить [[COOP Media|Медіа-холдинг COOP Media]], який випускає газети «Вісті» Центральної спілки споживчих товариств України" та [[Порадниця|«Порадниця»]] з загальним тижневим тиражем у 155 тисяч екземплярів.

Таким чином, Система споживчої кооперації злагоджена і цілісна, з міцними економічним і кадровим потенціалами.
<br/>

=== Міжнародна діяльність Укркоопспілки ===
Укркоопспілка є активним учасником міжнародного кооперативного руху.

З жовтня 1992 року вона є повноправним членом [https://www.ica.coop/en Міжнародного кооперативного альянсу (MKA)], а також його секторальної — [http://www.ccw.coop/ Світові Споживчі Кооперативи (CCW)] та регіональної — [http://coopseurope.coop/ Кооперативи Європи], організацій.

З січня 2012 року Укркоопспілка — член [http://www.eurocoop.coop/ Європейської спілки споживчих кооперативів (Euro Coop)].

Протягом 2014—2018 років представники системи увійшли до складу керівних органів низки міжнародних кооперативних інституцій.

У листопаді 2015 року на Генеральній Асамблеї CCW, Голову Правління Укркоопспілки [[Гороховський Ілля Леонідович|Іллю Гороховського]] було обрано, а 2017 р. — переобрано до складу її Правління.

У червні 2018 року Голова Правління Укркоопспілки Ілля Гороховський був обраний Віце-Президентом [http://www.eurocoop.coop/ Euro Coop].

Голова правління Волинської облспоживспілки Марта Кандиба увійшла до складу Гендерного Комітету Міжнародного Кооперативного Альянсу.

== Історія створення і розвитку Укркоопспілки ==

Наприкінці XIX — на початку XX ст. український кооперативний рух набув значного розвитку. Він став важливим чинником господарського, правового, культурного і духовного піднесення українського народу. В кооперації українське громадянство вбачало одну з конкретних форм демократії, яка наближала Україну до західного стилю економічного життя.

Так, 6 жовтня 1866 року у Харкові офіційно зареєстрували (затвердили Статут) перше в Україні споживче товариство. Його засновниками стали: відомий громадський діяч Микола Баллін, професор Бекетов, професор Гордієнко та інші відомі на той час особистості. Головою товариства обрали професора Гарніч-Гарницького. Товариство об'єднувало 356 членів.

Перша крамниця споживчого товариства відкрилася 27 січня 1867 року і одразу створила серйозну конкуренцію місцевим торговцям, адже в крамниці товариства товари відпускалися за більш низькими цінами і «повною вагою». У 1869 році у складі споживчого товариства було вже три магазини, завод мінеральних вод, швейна майстерня, їдальня, кафе. Річний оборот від торгівлі склав 259192 руб.

Діяльність споживчого товариства не обмежувалась продажем товарів першої необхідності. Тут налагодили збут сільгосппродукції, постачали селянам тканини та сільгоспінвентар, відкривали відділи пивні, чайні, бібліотеки, читальні, розвивали нові виробництва.

Упродовж 1866—1870 рр. в Україні засновано 17 споживчих товариств (у Києві, Харкові, Одесі, Миколаєві, Катеринославі, Полтаві, Балті, Бердянську, Борзні, Ізюмі), які об'єднували в основному інтелігенцію.

Після скасування кріпосного права на західноукраїнських землях також починає активно розвиватись кооперативний рух у вигляді кредитних, торговельних, споживчих та інших кооперативних спілок.

1874 р. у Львові польські кооператори створили Союз заробіткових і господарських товариств, до якого входили 51 кредитний і 7 промислово-торгових кооперативів (17 175 членів). Серед них було чимало українців. Згодом деякі кооперативи перейшли в українські управи. До таких перших українізованих кооперативів належала кредитна спілка «Віра», яка виникла в 1873 р. у містечку Тисмениця Тлумацького повіту.

Перший західноукраїнський споживчий кооператив «Народна торгівля» почав діяти у Львові з 1883 р. Він здійснював роздрібну торгівлю та виконував функції центрального складу споживчої кооперації. «Народна торгівля» мала мережу складів у Львові, Станіславі (нині Івано-Франківськ), Перемишлі, Тернополі. 1907 р. «Народна торгівля» перетворилася на «Крайовий торговельний союз». Перед Першою світовою війною спілка об'єднувала 1244 члени і мала 19 власних великих крамниць. У роки війни більшість споживчих товариств у західноукраїнських землях було ліквідовано. Керівництво відновленням кооперації взяла на себе Рада Крайового ревізійного союзу (1929 перейменований на Ревізійний союз українських кооперативів).

Львівська «Просвіта» започаткувала розвиток кооперативного руху на західноукраїнських землях, зокрема в Галичині, її діячі стали носіями загальної і господарської культури в селах. Засновані за допомогою «Просвіти» установи перетворилися на провідні українські економічні об'єднання. Зокрема, за сприяння «Просвіти» виникли страхове товариство «Дністер» та банк з такою ж назвою. У 1899 р., перехопивши економічні ініціативи у «Просвіти», головним органом кооперації стало товариство «Сільський господар», яке дуже швидко перетворилось на потужну фінансово-економічну спілку.

З 1909 року реорганізоване Крайове товариство «Сільського господаря» «стало одним з найважливіших хліборобських організацій в тодішній Австрії та відіграло дуже важливу роль в історії українського галицького села».

Майбутня молочарська кооперація розпочала свою діяльність при філії товариства «Просвіта» в Стрию, на початку 1900 році, а у 1907 році було засновано «Маслосоюз». Тоді діяло 20 молочарень, де переробляли близько 2 млн літрів молока, продукуючи понад 70 тонн масла. А 1914-го року Маслосоюз об'єднував уже приблизно 100 молочарських спілок, куди селяни щороку здавали 7–7,5 млн літрів молока. Ця кількість давала приблизно 300 тис. кг масла. На той час молочарська кооперація стала справжнім економічним проривом.

Зростання чисельності кредитних спілок зумовило створення в 1898 р. Крайового союзу кредитного (КСК), який об'єднав і підпорядкував собі значну частину українських кредитних кооперативів. Загалом у Східній Галичині до Першої світової війни було близько 7 тисяч різних громадських організацій, здебільшого кооперативного типу, що об'єднували 500 000 осіб.

Паралельно з Галичиною розвивався кооперативний рух на Буковині. «Перший український кредитний кооператив системи Райфайзена (для кредитування селян-фермерів) був створений у 1889 р. в селі Раранчі під Чернівцями. Найбільш поширені на Буковині були сільські ощадні (позичкові) каси системи „Райфайзена“, під проводом „Селянської каси“ в Чернівцях».

На Закарпатті українська кооперація виникла в ході так званої верховинської акції, яку з кінця 90-х років XIX ст. здійснювала мукачівська експозитура угорського міністерства хліборобства. У 1902 р. в Ужанському комітеті діяли кредитні спілки в Перечині, Чорноголовому, Заричевому, В. Березному, Ставному, Худловому, на Мараморощині в с. Дубовому, Ганичі та ін. У 1900—1913 рр. кількість кредитних спілок на Закарпатті збільшилася від 31 до 206, а членів цих спілок — від 7900 до 51 тис., тобто в 6,5 разів.

Розвиток споживчої кооперації спостерігається в 90-ті рр. та на початку XX ст. У цей час виникають споживчі товариства, організовані підприємцями і сільськими робітниками. Упродовж 1891—1904 рр. в Україні з'явилося 469 нових споживчих товариств, а на початку 1914 року кількість споживчих товариств досягла 3280, відповідно у 1917 році — 4873. Споживча кооперація Наддніпрянської України об'єднувала близько 1,4 млн членів.

У 1905 р. організовуються робітничі споживчі кооперативи, створені на кошти самих робітників.

Після 1905 р. з'явилися перші українські об'єднання споживчих товариств (спілки). 1908 р. виникла Київська спілка споживчих товариств, що об'єднала 180 товариств Київської губернії та окремі споживчі кооперативи Подільської губернії, Волинської губернії, Полтавської губернії та Чернігівської губернії. 1912 року виникла Харківська спілка споживчих товариств. 1915 року на базі Полтавського товариства гуртових закупівель заснована Полтавська спілка споживчих товариств. На 1 січня 1917 року в Україні вже було 26 спілок споживчих товариств.

У 1911 р. розпочав свою діяльність реорганізований Київський кредитний банк — Союзбанк, він швидко став важливим організаційним та фінансовим осередком не тільки Київщини, а й всієї Наддніпрянської України. Банк здійснював банківські та торгово-посередницькі операції, організовував промислові підприємства, проводив видавничу діяльність, скликав кооперативні наради.

За період із травня 1917 . по травень 1918 р. відбулося три Всеукраїнські кооперативні з'їзди. Результатом стало створення Українського центрального кооперативного комітету — центральної організації для українських кооперативів.

Стрімко зростала кількість споживчих кооперативів та їх об'єднань. 1920 р. кількість споживчих спілок досягла 134. Із них: крайових — 5, районних — 124 і міських — 5. Найбільшою серед них був Дніпровський союз споживчих товариств («Дніпросоюз») у Києві, що виник у травні 1917 р. «Дніпросоюз» здійснював торгівельні операції, розвивав власне виробництво товарів (фабрики: взуттєву, трикотажну, із виробництва мила), виконував інструкторсько-ревізійні та культурно-освітні функції. Споживча кооперація об'єднувала понад 4 млн пайовиків, а разом з їхніми родинами — 15 млн, або понад 50 % усього населення.

7 липня 1920 року, в Харкові, представниками Дніпроспілки, Об'єднання української робочої кооперації, Союзу споживчих спілок Півдня Росії та Південного управління Центрсоюзу було створено Всеукраїнський союз споживчих кооперативних організацій — ВУКОПСПІЛКА. 1920—21 рр., крім споживчої, вона об'єднувала також інші види кооперації: сільськогосподарську, кредитну, промислову, універсальну.

Із переходом до нової економічної політики, із березня 1921 р., кооперація почала повертатися до традиційних функцій. На 1 жовтня 1925 р. в Україні було 6678 споживчих товариств, із них 6382 сільські (1043 тис. членів) і 296 міських (617 тис. членів). У середньому на сільське споживче товариство припадало 1—2 крамниці, на міське — по 7—8. У 1931 р. частка роздрібного товарообороту кооперативних організацій складала 74 % від загальнореспубліканського.

Проте уже в цей період споживча кооперація втрачала свої класичні ознаки, у зв'язку з реалізацією радянською владою послідовної політики її одержавлення. 29 вересня 1935 було прийнято постанови РНК СРСР і ЦК ВКП(б) «Про роботу споживчої кооперації на селі». Відтоді споживча кооперація, керуючись директивами партійних і державних органів влади, мала обслуговувати тільки жителів сіл. Міські кооперативні заклади роздрібної торгівлі й громад. харчування були передані місцевим відділам системи наркомату внутрішньої торгівлі СРСР.

Значних змін зазнав кооперативний сектор економіки в роки Другої світової війни. Із вересня 1939 р. на території Західної України розпочалася перебудова місцевої кооперації на радянський лад. Уже в грудні 1939 р. було ліквідовано Ревізійний союз українських кооперативів. Припинилася діяльність кредитних і міських споживчих кооперативів, а їхнє майно перейшло у власність держави. У сільської споживчої кооперації було вилучено склади та запаси збіжжя й передано державній організації «Заготзерно». По селах поширювалися сільські споживчі товариства радянського типу. Замість повітових спілок засновувалися районні спілки споживчих товариств, що входили до складу заново створених обласних споживчих спілок: Львівської, Дрогобицької, Станіславської, Тернопільської.

12 серпня 1946 року відповідно до рішення Центрсоюзу СРСР № 768 Українська спілка споживчих кооперативних організацій (УКООПСПІЛКА) отримала назву «Українська республіканська спілка споживчих товариств України (УКООПСПІЛКА)».

17 червня 1992 року п'ятими зборами Ради Укоопспілки XV скликання Українську республіканську спілку споживчих товариств було перейменовано у Центральну спілку споживчих товариств України (УКООПСПІЛКА).

30 липня 2013 року на XXII (позачерговому) з'їзді споживчої кооперації України прийнято рішення про реформування споживчої кооперації України шляхом реструктуризації, а саме — створення представницького органу споживчої кооперації України — Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (УКРКООПСПІЛКИ).

У Києві, 25 квітня 2024 року, відбувся IV з’їзд Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств. Участь у ньому взяли 115 делегатів делегованих з’їздами Спілок споживчих товариств областей – членів Укркоопспілки. Після завершення з’їзду відбулися перші збори Ради четвертого скликання. На них, згідно Статуту, була обрана Президія Всеукраїнської центральної спілки споживчих товариств (Укркоопспілки), а Головою Ради Укркоопспілки одноголосно обрано Іллю Гороховського.

== Голови Правління Укоопспілки<ref>газета «Вісті. Діловий випуск» #42 (398) от 20.10.2006г.</ref> ==
{| class="wikitable" align="left"
|-
! № !! Період роботи на посаді!!ПІБ Голови Правління
 |-
 |1||серпень 1921 — січень 1922||[[Чіркін Василь Гаврилович]]
 |-
 |2||березень 1922 — жовтень 1922||[[Затонський Володимир Петрович]]
 |-
 |3||грудень 1922 — квітень 1923||[[Калманович Мойсей Йосипович]]
 |-
 |4||травень 1923 — жовтень 1923||[[Шліхтер Олександр Григорович]]
 |-
 |5||жовтень 1923 — грудень 1924||[[Вєтошкін Михайло Кузьмич]]
 |-
 |6||січень 1925 — січень 1930||[[Генкін (Зейферт) Олександр Борисович]]
 |-
 |7||лютий 1930 — лютий 1931||[[Якубенко Гнат Іванович]]
 |-
 |8||березень 1931 — травень 1933||[[Михайлик Михайло Васильович]]
 |-
 |9||червень 1933 — грудень 1934||[[Бляхер Матвій Григорович]]
 |-
 |10||березень 1934 — січень 1937||[[Кузьменко Василь Денисович]]
 |-
 |11||січень 1937 — червень 1937||[[Гаврилов Іван Андрійович]]
 |-
 |12||липень 1937 — травень 1938||[[Макеєнко Михайло Микитович]]
 |-
 |13||травень 1938 — березень 1944||[[Дрофа Ілля Трохимович]]
 |-
 |14||квітень 1944 — червень 1949||[[Липовий В'ячеслав Леонтійович]]
 |-
 |15||червень 1949 — червень 1956||[[Маликов Степан Федорович]]
 |-
 |16||серпень 1956 — 5 лютого 1964||[[Сай Микола Петрович]]
 |-
 |17||березень 1964 — липень 1981||[[Колесник Феодосій Дмитрович]]
 |-
 |18||серпень 1981 — серпень 1991||[[Литвиненко Сергій Васильович]]
 |-
 |19||жовтень 1991 — травень 2011||[[Бабенко Станіслав Григорович]]
 |-
 |20||травень 2011 — вересень 2013||[[Гончаренко Владислав Васильович (політик)|Гончаренко Владислав Васильович]]
 |-
 |21||вересень 2013 — травень 2014||[[Гончаренко Василь Дмитрович]]
 |-
 |22||липень 2014 — до цього часу||[[Гороховський Ілля Леонідович]]
 |}
{{-}}

== Топ-менеджмент: актуальний склад [http://www.coop.ua/uk/pravlinnya/ Президії]<ref>http://www.coop.ua/pravlinnya/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190329142808/http://www.coop.ua/pravlinnya/ |date=2019-03-29 }}</ref> ==
{| class="wikitable" align="left"
|-
! № !! ПІБ!!Посада
 |-
 |1||Гороховський Ілля Леонідович||Голова Ради Укркоопспілки
 |-
|2
|Шуманов Олександр Миколайович
|Член Президії, Виконавчий директор Укркоопспілки, Голова Центральної спілки споживчих товариств м. Київ
|-
 |3||Бараш Петро Федорович||Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств Рівненської області
 |-
 |4||Боїн Віктор Олександрович||Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств Черкаської області
 |-
 |5||Носенко Олександр Михайлович||Член Президії, Голова правління Спілки споживчих товариств «Спілка споживчих товариств Дніпропетровської області»
 |-
 |6||Подолян Василь Васильович||Член Президії, Голова Правління Вінницької обласної спілки споживчих товариств
|-
|7
|Войнаш Лідія Герасимівна
|Член Президії Укркоопспілки, директор Департаменту освіти і науки, директор Навчально-методичного центру “Укоопосвіта”
|-
|8
|Лопушанська Ірина Володимирівна
|Член Президії, директор Департаменту організаційно-кооперативної політики та з корпоративних комунікацій
|-
 |9||Левицкий Володимир Павлович||Член Президії
 |-
 |10||Лясковець Олег Анатолійович||Член Президії Укркоопспілки, директор Департаменту фінансів та проектної діяльності
 |-
 |}
{{-}}

== Джерела ==
* ''Нестуля О. О., Пантелеймоненко А. О.'' [http://corp.nbuv.gov.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?Z21ID=&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Spozhyvcha_kooperatsiia Споживча кооперація України] // {{ЕІУ|9|755}}
* Інтегровані системи підприємств і організацій споживчої кооперації: теоретичні засади та перспективи розвитку: монографія / Н. Г. Міценко; Укоопспілка, Львів. комерц. акад. — Львів: Вид-во ЛКА, 2014. — 406, [7] c. — Бібліогр.: с. 344—385.

== Посилання ==
* [http://leksika.com.ua/14350120/legal/tsentralna_spilka_spozhivchih_tovaristv_ukrayini Центральна спілка споживчих товариств України] // {{Юридична енциклопедія|6}}
* [http://www.coop.com.ua/ Офіційний сайт Укоопспілки].
* [http://www.ica.coop/ Офіційний сайт Міжнародного кооперативного альянсу].
* [https://web.archive.org/web/20161203004118/http://www.eurocoop.org/ Офіційний сайт Європейської спілки споживчих кооперативів].
* [https://web.archive.org/web/20170630205930/http://www.ukrcoop-journal.com.ua/2009-2/num/rekrut.htm Репресії більшовицької влади проти вищого керівництва Укоопспілки в роки «великого терору» (1936—1939 рр.)]
* http://www.coop.ua/uk/vidbuvsya-iv-z-yizd-vseukrayinskoyi-tsentralnoyi-spilky-spozhyvchyh-tovarystv-ukrayiny-ukrayiny/

== Примітки ==
{{примітки}}

[[Категорія:Економічна історія]]
[[Категорія:Кооперативи]]
[[Категорія:Українська кооперація]]
[[Категорія:Історичні українські громадські організації]]
[[Категорія:Історія кооперативів]]
[[Категорія:Історія кооперативів України]]
[[Категорія:Неприбуткові організації України]]


text:
# Фестиваль американського кіно «Незалежність»
Фестиваль американського кіно “Незалежність” (AIFF) - щорічний український кінофестиваль, започаткований за ініціативою Посольства США в Києві у листопаді 2011 року. Фестиваль поєднує американські ігрові й документальні фільми, які розповідають історію Америки, висвітлюючи її цінності й демонструючи силу незалежної думки та свободи слова. Одна з головних частин фестивалю – паралельна програма тематичних обговорень і майстер-класів. Гасло фестивалю «Незалежне кіно для незалежних людей».

## Кінобус
Для того, щоб більше людей мали можливість побачити найкращі американські документальні фільми, фестиваль з ініціативою «Кінобус» влітку вирушає у подорож містами України. Під час виїзного фестивалю в маленьких містечках України відбуваються покази фільмів, майстер-класи, лекції та обговорення.

## Інді Лаб
Одним з проєктів організаторів фестивалю є Інді Лаб. Лабораторія започаткована 2013 року за підтримки Посольства США в Україні. Протягом двох щорічних сесій учасники з різних регіонів України працюють над монтажем короткометражних документальних фільмів. Результатом їхньої роботи в рамках лабораторії є 10 короткометражних документальних стрічок щороку. У перетворенні задуму на завершену короткометражну документальну стрічку авторам допомагають наставники-кінематографісти з України та США. Учасниками лабораторії створено понад 30 документальних фільмів, що відвідали понад 50 міжнародних фестивалів.

## Останній фестиваль 2018 року
З 27 лютого по 5 березня у Києві відбувся 8-й фестиваль американського кіно “Незалежність”. У програмі заходу були гучні номінанти на “Оскар”, володарі “Золотого глобуса” і фільми, які вже отримали визнання на головних світових фестивалях. Крім ігрових стрічок у рамках “Незалежності” також була окрема програма документального кіно. Усі покази пройшли у культурному центрі “Кінотеатр Київ”.
Відкрила фестиваль комедійна драма Шона Бейкера “Проєкт “Флорида”. Гучною прем’єрою на фестивалі стала драма “Три білборди за межами Еббінґа, Міссурі”.
Інша фестивальна картина, спортивна драма “Справжній Рокі” з Елізабет Мосс та Наомі Воттс. На фестивалі “Незалежність” також показали комедію, що стала до вподоби глядачам кінофестивалю “Санденс”, де стрічка номінувалася на приз глядацьких симпатій. Мова йде про «Один до одного» Дастіна Ґай Дефа.

wikiname: ukwiki

in_language: uk

wikitext:
'''Фестиваль американського кіно “Незалежність”''' (AIFF) - щорічний український [[кінофестиваль]], започаткований за ініціативою Посольства США в Києві у листопаді 2011 року. Фестиваль поєднує американські ігрові й документальні фільми, які розповідають історію Америки, висвітлюючи її цінності й демонструючи силу незалежної думки та свободи слова. Одна з головних частин фестивалю – паралельна програма тематичних обговорень і майстер-класів. Гасло фестивалю «Незалежне кіно для незалежних людей».

== Кінобус ==

Для того, щоб більше людей мали можливість побачити найкращі американські документальні фільми, фестиваль з ініціативою «Кінобус» влітку вирушає у подорож містами України. Під час виїзного фестивалю в маленьких містечках України відбуваються покази фільмів, майстер-класи, лекції та обговорення.

== Інді Лаб ==

Одним з проєктів організаторів фестивалю є Інді Лаб. Лабораторія започаткована 2013 року за підтримки Посольства США в Україні. Протягом двох щорічних сесій учасники з різних регіонів України працюють над монтажем короткометражних документальних фільмів. Результатом їхньої роботи в рамках лабораторії є 10 короткометражних документальних стрічок щороку. У перетворенні задуму на завершену короткометражну документальну стрічку авторам допомагають наставники-кінематографісти з України та США. Учасниками лабораторії створено понад 30 документальних фільмів, що відвідали понад 50 міжнародних фестивалів.

== Останній фестиваль 2018 року ==

З 27 лютого по 5 березня у Києві відбувся 8-й фестиваль американського кіно “Незалежність”. У програмі заходу були гучні номінанти на “[[Оскар (кінопремія)|Оскар]]”, володарі “[[Золотий глобус|Золотого глобуса]]” і фільми, які вже отримали визнання на головних світових фестивалях. Крім ігрових стрічок у рамках “Незалежності” також була окрема програма документального кіно. Усі покази пройшли у культурному центрі “Кінотеатр Київ”.

Відкрила фестиваль комедійна драма Шона Бейкера “Проєкт “Флорида”. Гучною прем’єрою на фестивалі стала драма “Три білборди за межами Еббінґа, Міссурі”.
Інша фестивальна картина, спортивна драма “Справжній Рокі” з Елізабет Мосс та Наомі Воттс. На фестивалі “Незалежність” також показали комедію, що стала до вподоби глядачам кінофестивалю “[[Санденс]]”, де стрічка номінувалася на приз глядацьких симпатій. Мова йде про «Один до одного» Дастіна Ґай Дефа.

== Примітки ==
{{reflist}}
# https://vogue.ua/ua/article/culture/kino/v-kieve-proydet-festival-amerikanskogo-kino-nezavisimost.html
# https://studway.com.ua/festival-kino/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150706193047/http://studway.com.ua/festival-kino/ |date=6 липня 2015 }}

== Посилання ==

* https://aiffua.com {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180207062911/https://aiffua.com/ |date=7 лютого 2018 }} - офіційний сайт фестивалю

{{DEFAULTSORT:Фестиваль американського кіно "Незалежність"}}

{{ВП-портали|Кінематограф|США|Україна}}

[[Категорія:Кінофестивалі]]


text:
# Цезар ван Евердінген
Цезар Боетіус ван Евердінген (нід. Caesar van Everdingen, 1616 або 1617 — 13 жовтня 1678 року) — нідерландський художник, старший брат живописців Яна і Алларта ван Евердінгенів.

## Біографія
Цезар ван Евердінген народився в Алкмарі, у сім'ї адвоката Пітера ван Евердінгена, навчався живопису в Утрехті у Яна Герріта ван Бронхорста. У 1632 році Ван Евердінген став членом гільдії художників Алкмара, в 1655-1656 роках став його деканом. Перші відомі роботи датуються 1636 роком. В 1640 подорожував до Скандинавії. З 1641 по 1643 рік виконував роботи з прикрашення органа в одній із церков в Амерсфорті. У 1645 році одружився. У 1648 році художник переїхав до Гарлему, де став членом місцевої Гільдії Святого Луки і міської народної дружини. З 1648 по 1650 Ван Евердінген працював разом із Якобом ван Кампеном над Помаранчевою кімнатою у Гейс-тен-Бос. У 1658 році він повернувся до Алкмара, де працював у власній майстерні і навчав живопису. У 1661 році оселився в Амстердамі.
- «Бахус та Аріадна»
- «Чотири музи і Пегас на Парнасі»
- «Жінка, що зігріває руки»
- «Дівчина, що грає на цистрі»

title: Цезар ван Евердінген

wikitext:
{{Художник
|зображення =
|ширина =
|опис зображення =
|дата народження = 1616 або 1617
|місце народження = [[Алкмар]]
|дата смерті = 13.10.1678
|місце смерті = Алкмар
|жанр =
|стиль =
|покровителі =
|нагороди =
}}'''Цезар Боетіус ван Евердінген''' ({{Lang-nl|Caesar van Everdingen}}, [[1616]] або [[1617]] — 13 жовтня [[1678|1678 року]]) — [[Нідерланди|нідерландський]] художник, старший брат живописців Яна і [[Алларт ван Евердінген|Алларта ван Евердінгенів]].

== Біографія ==
Цезар ван Евердінген народився в [[Алкмар]]і, у сім'ї адвоката Пітера ван Евердінгена, навчався живопису в [[Утрехт|Утрехті]] у Яна Герріта ван Бронхорста<ref name="Houbraken">{{Cite web|url=http://www.dbnl.org/tekst/houb005groo01_01/houb005groo01_01_0226.php|title=De groote schouburgh der Nederlantsche konstschilders en schilderessen (3 delen)|last=Houbraken, Arnold.|publisher=Digital library for Dutch literature|year=1718|accessdate=8 березня 2020|archive-date=5 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160305060957/http://www.dbnl.org/tekst/houb005groo01_01/houb005groo01_01_0226.php}}</ref><ref name="RKD">{{Cite web|url=http://www.rkd.nl/rkddb/dispatcher.aspx?action=search&database=ChoiceArtists&search=priref=26852|title=Cesar Boetius van Everdingen|website=RKD}}{{Недоступная ссылка|date=Январь 2018|bot=InternetArchiveBot}}</ref>. У 1632 році Ван Евердінген став членом гільдії художників Алкмара, в 1655-1656 роках став його деканом. Перші відомі роботи датуються 1636 роком. В 1640 подорожував до Скандинавії. З 1641 по 1643 рік виконував роботи з прикрашення органа в одній із церков в Амерсфорті. У 1645 році одружився. У 1648 році художник переїхав до [[Гарлем]]у, де став членом місцевої [[Гільдія Святого Луки|Гільдії Святого Луки]] і міської народної дружини. З 1648 по 1650 Ван Евердінген працював разом із [[Якоб ван Кампен|Якобом ван Кампеном]] над Помаранчевою кімнатою у [[Гейс-тен-Бос]]. У 1658 році він повернувся до Алкмара, де працював у власній майстерні і навчав живопису. У 1661 році оселився в Амстердамі.<gallery widths="154" heights="160">
Файл:Caesar van Everdingen - Bachus en Ariadne 1660.jpg|«[[Бахус]] та [[Аріадна]]»
Файл:Everdingen, Caesar van - Four Muses and Pegasus on Parnassus - c. 1650.jpg|«Чотири [[музи]] і [[Пегас (міфологія)|Пегас]] на [[Парнас]]і»
Файл:Young woman warming her hands. Caesar van Everdingen.jpg|«Жінка, що зігріває руки»
Файл:Caesar van Everdingen - Joueuse de Cistre.jpg|«Дівчина, що грає на [[цистра|цистрі]]»
</gallery>

== Примітки ==
{{Reflist}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Мистецтво|Нідерланди|Біографії}}

{{DEFAULTSORT:Евердінген, Цезар ван}}
[[Категорія:Нідерландські художники]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих]]
[[Категорія:Померли в Алкмарі]]
[[Категорія:Уродженці Алкмара]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з ручною вікіфікацією дат у картці]]

title: нід. Cesar Boetius van Everdingen · нід. Cesar Pietersz

При народженні: нід. Caesar Boetius van Everdingen

Народження: 1616 або 1617 · Алкмар

Смерть: 13 жовтня 1678

Поховання: Grote or Sint-Laurenskerkd

Країна: Республіка Об’єднаних провінцій Нідерландів

Жанр: портрет

Діяльність: художник

Член: Гарлемська гільдія святого Лукиd і Alkmaar Guild of Saint Luked

Твори: Allegorical portrait of the Steyn family as scene of Diogenesd, Trompe l'oeil with a bust of Venusd і Willem Jacobsz Baert (1636-84). Mayor of Alkmaar and Amsterdamd

Брати, сестри: Jan van Everdingend і Алларт ван Евердінген

Роботи в колекції: Музей Тіссен-Борнемісса, Музей Ґетті, Національний музей Швеції, Національна галерея Канади, Королівський музей витончених мистецтв, Амстердамський музейd, Міський музей «Лакенхал», Museum Catharijneconventd, Bisschoppelijk Museum Haarlemd, Мауріцгейс, Рейксмузей, Gallery Prince Willem Vd, Cannon Halld, Національна галерея, Державні художні зібрання Дрездена, Музей Франса Галса, Музей Кунстпаласт, Руанський музей образотворчого мистецтва, Музей фюрера, Stedelijk Museum Alkmaard, Музей герцога Антона Ульріха, Southampton City Art Galleryd і Michaelis Collectiond

нід. Cesar Boetius van Everdingen · нід. Cesar Pietersz: Цезар ван Евердінген у Вікісховищі


text:
# Страже
Страже (словен. Straže) — поселення в общині Ленарт, Подравський регіон, Словенія.

title: Страже

wikitext:
{{Місто
 | назва              = Страже
 | місцева_назва       = Straže
 | зображення          =
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   =
 | прапор          =
 | країна          = [[Словенія]]
 | регіон          = [[Подравський регіон]]
 | pushpin_map     = Slovenia
 | засноване       =
 | населення       = 98 (2013)
 | площа           = 0,7
 | густота         =
| висота над рівнем моря= 354
 | агломерація     =
 | поштові індекси =
|latd= 46|latm=30|lats=44.38 |latNS=N
|longd=15|longm= 49|longs=53.61 |longEW=E
 | coor_pinpoint           =
 | coordinates_type        = source:eswiki
 | coordinates_display     = inline,title
 | coordinates_footnotes   =
 | coordinates_region      = SI
 }}

'''Страже''' ({{lang-sl|Straže}}) — поселення в общині [[Ленарт (община)|Ленарт]], [[Подравський регіон]], [[Словенія]].

== Посилання ==
{{Портал|Словенія}}

* [http://www.stat.si/KrajevnaImena/default.asp?txtIme= Статистичне бюро Республіки Словенія]

{{Ленарт}}
{{Slovenia-geo-stub}}
[[Категорія:Населені пункти Словенії]]

title: Страже · Straže

Країна: Словенія

Регіон: Подравський регіон

Площа: 0,7 км²

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2

Номери автомобілів: MB

OSM: ↑1681544 ·R (Ленарт)


text:
# 100 років Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури (монета)
«100 ро́ків Націона́льній акаде́мії образотво́рчого мисте́цтва і архітекту́ри» — ювілейна монета номіналом 2 гривні, випущена Національним банком України. Присвячена 100-річчю Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури — спадкоємиці Української академії мистецтва, яка була заснована 18 грудня 1917 року з ініціативи видатних державників, діячів культури, художників у час великих надій та важких випробувань для України. Основною метою першого в Україні вищого художнього навчального закладу було плекання мистецької школи на ґрунті традицій національної і світової культури.
Монету введено в обіг 7 грудня 2017 року. Вона належить до серії «Вищі навчальні заклади України».

## Опис та характеристики монети
| Номінал грн. | Метал      | Маса, грам | Діаметр, мм. | Якість виготовлення       | Гурт     | Тираж, штук |
| ------------ | ---------- | ---------- | ------------ | ------------------------- | -------- | ----------- |
| 2            | нейзильбер | 12,8       | 31           | спеціальний анциркулейтед | рифлений | 35 000      |

### Аверс
На аверсі монети розміщено: угорі — малий Державний Герб України, під яким зазначено рік карбування — «2017», напис півколом «NАЦІОNАЛЬNИЙ БАNК УКРАЇNИ»; у центрі — восьмикутник на дзеркальному тлі в обрамленні рослинного орнаменту із зображенням профілю богині Мінерви — покровительки мистецтв; унизу — позначення номіналу — «2 ГРИВНІ»; праворуч — логотип Банкнотно-монетного двору Національного банку.

### Реверс
На реверсі монети розміщено: зображення будівлі академії, під якою позначено роки «1917» і «2017»; написи: «100 РОКІВ» (угорі) та «NАЦІОNАЛЬNА АКАДЕМІЯ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА І АРХІТЕКТУРИ» (унизу).

## Автори
- Художник — Кочубей Микола.
- Скульптори: Чайковський Роман, Атаманчук Володимир.

## Вартість монети
Під час введення монети в обіг 2017 року, Національний банк України реалізовував монету через свої філії за ціною 35 гривень.
Фактична приблизна вартість монети, з роками змінювалася так:
| Рік        | 2018 | 2019 | 2020 | 2021 | 2022 | 2023 | 2024 | 2025 |
| ---------- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| Ціна, грн. | 45   | 45   | 45   | 50   | 50   | 70   | 110  | 135  |

wikitext:
{{Монета
| Країна = {{UKR}}
| Опис = 100 років Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури
| Номінал = 2
| Валюта = [[гривня|гривні]]
| Маса = 12,8
| Діаметр = 31
| Товщина =
| Розміщення =
| Гурт = рифлений
| Метал = [[нейзильбер]]
| Роки чеканки = [[2017]]
| Аверс = Академія Мистецтв аверс.jpg
| Опис аверсу =
| Різьбяр аверсу =
| Реверс = Академія Мистецтв реверс.jpg
| Опис реверсу =
| Різьбяр реверсу =
}}
'''«100 ро́ків Націона́льній акаде́мії образотво́рчого мисте́цтва і архітекту́ри»''' — [[ювілейна монета]] номіналом [[2 гривні]], випущена [[Національний банк України|Національним банком України]]. Присвячена 100-річчю Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури — спадкоємиці Української академії мистецтва, яка була заснована 18 грудня 1917 року з ініціативи видатних державників, діячів культури, художників у час великих надій та важких випробувань для України. Основною метою першого в Україні вищого художнього навчального закладу було плекання мистецької школи на ґрунті традицій національної і світової культури.

Монету введено в обіг [[7 грудня]] [[2017]] року. Вона належить до серії «[[Вищі навчальні заклади України (серія монет)|Вищі навчальні заклади України]]».

== Опис та характеристики монети ==
{| class="wikitable" border="1"
|-
! Номінал грн.
! Метал
! Маса, грам
! Діаметр, мм.
! Якість<br/> виготовлення
! Гурт
! Тираж, штук
|-
| 2
| [[нейзильбер]]
| 12,8
| 31
| [[спеціальний анциркулейтед]]
| рифлений
| 35 000
|-
|}

=== [[Аверс]] ===

На аверсі монети розміщено: угорі — малий Державний [[Герб України]], під яким зазначено рік карбування — «2017», напис півколом «NАЦІОNАЛЬNИЙ БАNК УКРАЇNИ»; у центрі — восьмикутник на дзеркальному тлі в обрамленні рослинного орнаменту із зображенням профілю богині Мінерви — покровительки мистецтв; унизу — позначення номіналу — «2 ГРИВНІ»; праворуч — логотип Банкнотно-монетного двору Національного банку.

=== [[Реверс]] ===

На реверсі монети розміщено: зображення будівлі академії, під якою позначено роки «1917» і «2017»; написи: «100 РОКІВ» (угорі) та «NАЦІОNАЛЬNА АКАДЕМІЯ ОБРАЗОТВОРЧОГО МИСТЕЦТВА І АРХІТЕКТУРИ» (унизу).

== Автори ==
[[Файл:National Bank of Ukraine.jpg|thumb|Будівля [[Національний банк України|Національного банку України]]|right|250px]]

* [[Художник]] — Кочубей Микола.
* [[Скульптура|Скульптори]]: Чайковський Роман, Атаманчук Володимир.

== Вартість монети ==

Під час введення монети в обіг 2017 року, [[Національний банк України]] реалізовував монету через свої філії за [[ціна|ціною]] 35 [[гривня|гривень]].

Фактична приблизна вартість<ref>{{Cite web |url=https://www.ua-coins.info/list/2199-100-let-nacional-noy-akademii-izobrazitel-nogo-iskusstva-i-arhitektury |title=Станом на квітень кожного року |accessdate=24 грудня 2017 |archive-date=24 січня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210124225825/https://www.ua-coins.info/list/2199-100-let-nacional-noy-akademii-izobrazitel-nogo-iskusstva-i-arhitektury }}</ref> [[монета|монети]], з роками змінювалася так:
{| class="wikitable" border="1"
|-
! Рік
! [[2018]]
! [[2019]]
! [[2020]]
! [[2021]]
! [[2022]]
! [[2023]]
! [[2024]]
! [[2025]]
|-
| '''Ціна, грн.'''
| 45
| 45
| 45
| 50
| 50
| 70
| 110
| 135
|-
|}

== Див. також ==

* [[Список ювілейних та пам'ятних монет України з недорогоцінних металів]]
* [[Список ювілейних та пам'ятних монет України з дорогоцінних металів]]
* [[Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://old.bank.gov.ua/control/uk/currentmoney/cmcoin/details?coin_id=770 Опис монети на сайті Національного банку України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200427071138/https://old.bank.gov.ua/control/uk/currentmoney/cmcoin/details?coin_id=770 |date=27 квітня 2020 }}

{{Серія вищі навчальні заклади України}}

[[Категорія:Вищі навчальні заклади України (серія монет)]]
[[Категорія:Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури]]

title: 100 років Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури · Україна

Номінал: 2 гривні

Діаметр: 31 мм

Гурт: рифлений

Метал: нейзильбер

title: Аверс

Аверс: Аверс

title: Реверс

Реверс: Реверс


text:
# Шері Пріст
Шері Пріст (англ. Cherie Priest, нар. 30 липня 1975 р., м. Тампа, Флорида, США) — американська письменниця і блоґер, що працює в жанрах літератури жахливого (зокрема її власне американського різновиду «південна готика») і альтернативної історії.

### Романи
- 2003 Four and Twenty Blackbirds (укр. Чотири і двадцять чорних дроздів)
- 2006 Wings to the Kingdom (укр. Крила до королівства)
- 2007 Dreadful Skin (укр. Жахлива шкіра)
- 2007 Not Flesh Nor Feathers (укр. Ані плоті, ані пір'я)
- 2008 Fathom (укр. Фатом)
- 2008 Those Who Went Remain There Still (укр. Ті, хто пішов, мають там спокій)
- 2009 Boneshaker (укр. Кісткотрус)
- 2010 Clementine (укр. Клементайн)
- 2010 Dreadnought (укр. Дредноут)
- 2011 Bloodshot (укр. Кров'ю налиті)
- 2011 Ganymede (укр. Ганімед)
- 2011 Hellbent (укр. Одержимий)
- 2012 «The Inexplicables» (укр. Нерозплутані)

## Премії
- 2010 Премія «Локус» за роман «Boneshaker» в номінації «Найкращий науково-фантастичний роман».[1]
- 2010 Премія Асоціації книготорговців Північно-західного Тихоокеанського регіону за роман «Boneshaker».[2]
- 2011 Премія «Endeavour» (за видатну науково-фантастичну чи фентезійну книгу письменника з Північно-західного Тихоокеанського регіону) за роман «Dreadnought».[3]
- 2012 Премія «Airship» фестивалю Steamcon за роман «Ganymede».[4]

title: Шері Пріст

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я				= Шері Пріст
| Оригінал імені		= {{lang-en|Cherie Priest}}
| Фото = Cherie Priest by Caitlin Kittredge.jpg
| Ширина = 200px
| Підпис = 2009 р.
| Ім'я при народженні	= Шері Пріст
| Псевдоніми =
| Дата народження	= 30.7.1975
| Місце народження = {{Прапорець|USA}} м. [[Тампа]], [[Флорида]], [[Сполучені Штати Америки|США]]
| Дата смерті =
| Місце смерті =
| Національність = американка
| Громадянство = {{USA}}
| Мова творів = [[англійська мова|англійська]]
| Рід діяльності = письменниця, блоґер
| Член КПРС =
| Роки активності = з [[2003]] р.
| Напрямок = [[південна готика]], [[література жахливого]], [[фантастика]]
| Жанр = [[альтернативна історія]], [[стимпанк]]
| Magnum opus =
| Lib =
| Премії = «Лулу Блукер» (2006), Асоціації книготорговців Північно-західного Тихоокеанського регіону (2010), журналу «Локус» (2010)
| Сайт = [http://www.cheriepriest.com/ Офіційний вебсайт Шері Пріст]
}}
{{Othernames|Пріст}}
'''Шері Пріст''' ({{lang-en|Cherie Priest}}, {{нар}} 30 липня 1975 р., м. [[Тампа]], [[Флорида]], [[Сполучені Штати Америки|США]]) — американська письменниця і блоґер, що працює в жанрах літератури жахливого (зокрема її власне американського різновиду «південна готика») і альтернативної історії.

== Бібліографія ==
В творчості Пріст слід виокремити три цикли романів: «Cheshire Red Reports» ({{lang-uk|Записи Червоного Чешира}}), до якого належать романи «Bloodshot» і «Hellbent», «Eden Moore» ({{lang-uk|Еден Мур}}), до якого належать романи «Four and Twenty Blackbirds», «Wings to the Kingdom» і «Not Flesh Nor Feathers» та велику [[стімпанк]]івську [[пенталогія|пенталогію]] «The Clockwork Century» ({{lang-uk|Заводне століття}}), що наразі складається з романів «Boneshaker», «Clementine», «Dreadnought», «Ganymede» і «The Inexplicables».

В планах письменниці продовжити всесвіт «Заводного століття» романами «Fiddlehead» ({{lang-uk|Цвіт папороті}}) і «Republic of Texas» ({{lang-uk|Республіка Техас}}).

Твори Шері Пріст українською не перекладалися.

=== Романи ===
* [[2003]] Four and Twenty Blackbirds ({{lang-uk|Чотири і двадцять чорних дроздів}})
* [[2006]] Wings to the Kingdom ({{lang-uk|Крила до королівства}})
* [[2007]] Dreadful Skin ({{lang-uk|Жахлива шкіра}})
* 2007 Not Flesh Nor Feathers ({{lang-uk|Ані плоті, ані пір'я}})
* [[2008]] Fathom ({{lang-uk|Фатом}})
* 2008 Those Who Went Remain There Still ({{lang-uk|Ті, хто пішов, мають там спокій}})
* [[2009]] Boneshaker ({{lang-uk|Кісткотрус}})
* [[2010]] Clementine ({{lang-uk|Клементайн}})
* 2010 Dreadnought ({{lang-uk|Дредноут}})
* [[2011]] Bloodshot ({{lang-uk|Кров'ю налиті}})
* 2011 Ganymede ({{lang-uk|Ганімед}})
* 2011 Hellbent ({{lang-uk|Одержимий}})
* [[2012]] «The Inexplicables» ({{lang-uk|Нерозплутані}})

== Премії ==
* [[2010]] Премія «[[Премія Локус|Локус]]» за роман «Boneshaker» в номінації «Найкращий науково-фантастичний роман».<ref>[http://www.locusmag.com/News/2010/06/2010-locus-awards-winners/ 2010 Locus Awards Winners] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121016204818/http://www.locusmag.com/News/2010/06/2010-locus-awards-winners/ |date=16 жовтня 2012 }} {{ref-en}}</ref>
* [[2010]] Премія Асоціації книготорговців Північно-західного Тихоокеанського регіону за роман «Boneshaker».<ref>[http://www.pnba.org/2010BookAwards.htm Pacific Northwest Booksellers Association 2010 Book Awards] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121019204154/http://www.pnba.org/2010BookAwards.htm |date=19 жовтня 2012 }} {{ref-en}}</ref>
* [[2011]] Премія «Endeavour» (за видатну науково-фантастичну чи фентезійну книгу письменника з Північно-західного Тихоокеанського регіону) за роман «Dreadnought».<ref>[http://www.osfci.org/endeavour/history.php ENDEAVOUR AWARD HISTORY] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120204071835/http://www.osfci.org/endeavour/history.php |date=2012-02-04 }} {{ref-en}}</ref>
* [[2012]] Премія «Airship» фестивалю Steamcon за роман «Ganymede».<ref>[http://www.steamcon.org/concrete5/index.php/airship-awards Steamcon IV Airship Awards] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121213165836/http://www.steamcon.org/concrete5/index.php/airship-awards |date=13 грудня 2012 }} {{ref-en}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{fantlab|10455}}
* {{LJ-user|cmpriest}}

{{ВП-портали|Біографії|Література|Фантастика|Наукова фантастика|Фентезі|Фантастика жахів|США|}}

{{DEFAULTSORT:Пріст Шері}}
[[Категорія:Автори альтернативної історії зі США]]
[[Категорія:Наукові фантасти США]]
[[Категорія:Фантасти жахів США]]
[[Категорія:Письменники фентезі США]]
[[Категорія:Лауреати премії «Локус»]]
[[Категорія:Письменниці-фантастки]]
[[Категорія:Англомовні письменники-фантасти]]
[[Категорія:Письменниці США]]
[[Категорія:Уродженці Тампи]]

title: англ. Cherie Priest

англ. Cherie Priest:
2009 р.
Сайт: Офіційний вебсайт Шері Пріст
Шері Пріст у Вікісховищі

Ім'я при народженні: Шері Пріст

Народилася: 30 липня 1975 (49 років) · м. Тампа, Флорида, США

Громадянство: США

Національність: американка

Місце проживання: Сіетл

Діяльність: письменниця, блоґер

Alma mater: University of Tennessee at Chattanoogad і Southern Adventist Universityd

Мова творів: англійська

Напрямок: південна готика, література жахливого, фантастика

Жанр: альтернативна історія, стимпанк

Magnum opus: Кісткотрус


text:
# Плетні (Калузька область)
Плетні (рос. Плетни) — присілок в Барятінському районі Калузької області Російської Федерації.
Населення становить 53 особи. Входить до складу муніципального утворення Сільське поселення присілок Крисаново-П'ятниця.

## Історія
У 1929-1937 року населений пункт належав до Сухиницького округу Західної області. Відтак, у 1937-1944 роках належав до Смоленської області, від 1944 року в складі Калузької області.
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Сільське поселення присілок Крисаново-П'ятниця.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 69   | ↘53  |

title: Плетні (Калузька область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Плетні
|назва ін.       = Плетни
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Калузька область]]
|район           = [[Барятінський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Сільське поселення присілок Крисаново-П'ятниця]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 53
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Калузька область
}}
'''Плетні''' ({{lang-ru|Плетни}}) — [[присілок]] в [[Барятінський район|Барятінському районі]] [[Калузька область|Калузької області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 53 особи. Входить до складу муніципального утворення [[Сільське поселення присілок Крисаново-П'ятниця]].

== Історія ==

У 1929-1937 року населений пункт належав до Сухиницького округу [[Західна область (1929 — 1937)|Західної області]]. Відтак, у 1937-1944 роках належав до [[Смоленська область|Смоленської області]], від 1944 року в складі Калузької області.

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Сільське поселення присілок Крисаново-П'ятниця<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/972213534 |title=Закон «Об административно-территориальном устройстве Калужской области» |access-date=2018-09-19 |archive-date=2018-09-19 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180919132850/http://docs.cntd.ru/document/972213534 |deadlink=no }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://old.admoblkaluga.ru/New/Stroit/Architecture_New/ATD/ |title=Реестр административно-территориальных единиц Калужской области |access-date=2018-09-19 |archive-date=2018-09-19 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180919132403/http://old.admoblkaluga.ru/New/Stroit/Architecture_New/ATD/ |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Плетни (Калужская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Барятінський район}}
{{Географія Калуга-доробити}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Барятінського району]]
[[Категорія:Присілки Калузької області]]

title: присілок Плетні

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Калузька область

Муніципальний район: Барятінський район

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Плетні · Плетні


text:
# Герб комуни Єрфелла
Герб комуни Єрфелла (швед. Järfälla kommunvapen) — символ шведської адміністративно-територіальної одиниці місцевого самоврядування комуни Єрфелла.

## Історія
Герб було розроблено 1955 року для ландскомуни Єрфелла.
Після адміністративно-територіальної реформи, проведеної в Швеції на початку 1970-х років, муніципальні герби стали використовуватися лишень комунами. Цей герб був 1971 року перебраний для нової комуни Єрфелла.
Герб комуни офіційно зареєстровано 1977 року.

## Опис (блазон)
У зеленому полі срібний Агнець Божий з повернутою назад головою, за ним — скошений праворуч золотий архієпископський хрест.

## Зміст
Сюжет герба походить з печатки гераду (територіальної сотні) Соллентуна з 1560 року.

title: Герб комуни Єрфелла

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Герб комуни Єрфелла
|зображення         = Järfälla_vapen.svg
|зображення_розмір  = 200px
|зображення2        =
|зображення2_розмір = 200px
|зображення2_підпис = Герб чепінга Єрфелла (1952-1970)
|носій              = [[Єрфелла (комуна)|комуна Єрфелла]]
|дата_затвердження  = 1977
|використання       = муніципальний
}}
'''Герб комуни Єрфелла''' ({{lang-sv| Järfälla kommunvapen}}) — символ [[Швеція|шведської]] адміністративно-територіальної одиниці місцевого самоврядування [[Комуна (Швеція)|комуни]] [[Єрфелла (комуна)|Єрфелла]].

== Історія ==
Герб було розроблено 1955 року для ландскомуни Єрфелла.

Після адміністративно-територіальної реформи, проведеної в Швеції на початку 1970-х років, муніципальні герби стали використовуватися лишень комунами. Цей герб був 1971 року перебраний для нової комуни Єрфелла.

Герб комуни офіційно зареєстровано 1977 року.

== Опис (блазон) ==
У зеленому полі срібний [[Агнець]] Божий з повернутою назад головою, за ним — скошений праворуч золотий архієпископський [[хрест]].

== Зміст ==
Сюжет герба походить з печатки гераду (територіальної сотні) Соллентуна з 1560 року.

== Див. також ==
* [[Єрфелла (комуна)]]

== Джерела ==
* [https://riksarkivet.se/heraldik-register-vapen?HeraldikID=135 Heraldiskt register] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305011634/http://riksarkivet.se/heraldik-register-vapen?HeraldikID=135 |date=5 березня 2016 }}
* Nevéus C. Ny svensk vapenbok. — Stockholm: Streiffert, 1992. — S. 84—85.

{{Герби комун лену Стокгольм}}

{{Портали|Швеція}}

[[Категорія:Герби комун лену Стокгольм]]

title: Деталі

Носій: комуна Єрфелла

Використання: муніципальний


text:
# Palmaria
Palmaria — 155 мм самохідна артилерійська установка була розроблена у 1977 компанією Oto Melara спеціально для експорту, а перша серійна машина була випущена у 1982.
Першим покупцем стала Лівія, яка замовила 210 машин. Нігерія замовила 25 машин протягом 1982, а 20 башт Palmaria були замовлені Аргентиною і були встановлені на шасі місцевого середнього танку TAM. Аргентина побудувала подовжене шасі середнього танку TAM для розміщення башти Palmaria. Аргентинська система отримала назву VCA 155. Їх було створено малу кількість і зараз використовуються лише у Аргентині.
У 1990 Oto Melara зробила інші 25 систем Palmaria для невідомого покупця. За деякими джерелами це знов була Нігерія. Зараз САУ Palmaria 155 мм не виробляються. Oto Melara зараз[коли?] виробляє німецькі САУ Krauss-Maffei Wegmann 155 мм PzH 2000 по ліцензії для італійської армії.

## Опис
Корпус САУ Palmaria 155 мм зроблено зварним зі сталевої броні яка захищає від ручної вогнепальної зброї та осколків. Багато компонентів у Palmaria 155 мм взято з іншої розробки компанії Oto Malara основного бойового танку OF-40. Водій розташований у передній частині корпусу справа має люк з трьома перископами, центральний з яких може бути замінено на перископ для нічного водіння. Інші чотири члени екіпажу, командир, навідник та два заряджаючих, розташовані у алюмінієвій башті у центрі корпусу.
Командир сидить справа спереду у башті і має вісім денних перископів для кругового огляду розташованих на люці. У задній частині башти розташовано два зовнішні стелажі. З обох боків башти є прямокутні люки. Зенітні кулемети калібру 7,62 або .50 (12,7 мм) M2 HB розташовані на даху башти, чотири 76 мм димових гранатомети змонтовані по обидва боки башти.
Машина має допоміжний силовий агрегат для подачі гідравлічної і електричної енергії, необхідної для роботи башти, який складається з дизельного двигуна, який працює через редуктор, генератора та гідравлічного насоса. Стандартне обладнання включає в себе систему захисту від ЗМУ, автоматичну систему пожежогасіння, осушувальні насоси і аварійний люк у підлозі.

## Озброєння
155 мм гармата розробки Oto Melara має довжину 41 калібр, оснащена ежектором та дульним гальмом і напівавтоматичною системою заряджання. Використовуючи напівавтоматичну систему заряджання з гаубиці можна вести вогонь кожні 15 секунд по одному пострілу, по одному пострілу кожну хвилину протягом 1 години або по одному пострілу кожні 3 безперервно. Пристрій заряджання розташовано у задній частині башти і заряджається через задній люк. Ствол 155 мм гармати заряджається під кутом +2° і метальний заряд заряджається вручну.
У пристрої заряджання знаходяться 23 готових до використання постріли, а інші сім зберігаються у корпусі. Ударний механізм приводиться у дію електрогідравлічним клапаном. Постріл відбувається натисканням на кнопку, завдяки чого можна зробити три постріли протягом 20 секунд. Механізм підйому та балансування ствола складається з гідравлічного циліндра, пов'язаного з люлькою та поворотною конструкцією башти. Кути вертикального наведення від -4 до +70°.
Механізм працює у двох режимах - ручному та автоматичному. У ручному режимі ствол підіймається за допомогою колеса яке керує ручним насосом, який пов'язаний з підйомним циліндром. У автоматичному режимі, з гідравлічною силою, навідник керує підняттям ствола за допомогою ручки керування. Після пострілу, ствол повертається автоматично на позицію заряджання у +2°.
Відкатна система складається з двох буферів та одного накатника. Віддача від восьми пострілів 8 при куті наведення +70° складає приблизно 45,000 кг.
Прицільна система Palmaria складається з: перископа для стрільби P170, панорамного прицілу P186 для стрільби зі скритної позиції.
Перископ P170 можна використовувати для огляду та наведення, пізніші модифікації мають кратність ×8. Оптичну прицільну систему можна замінити системою посилення світла яка дає змогу використовувати перископ при поганому освітленні.
Панорамний приціл P186 використовується для стрільби з закритих позицій та має підсвітку сітки при поганому освітленні. Сітка є фіксованою і попередньо вирівняна за оптичною віссю.
Palmaria може також бути оснащена електронним конвертором площин для швидкого та точного наведення при прямій та скритній стрільбі.
Основна система керування вогнем Palmaria це телескоп P186 встановлений на тринозі. Він використовується для наведення зброї по азимуту і непрямої стрільби. Приціл має збільшення ×4 з полем огляду 10° і вагу 8 кг. Екіпаж веде переговори за допомогою ТПП. Розміри башти дозволяють встановлювати будь-яке радіообладнання.

## Рушій
На Palmaria є модернізацією танку OF-40, але використовує інший двигун. На САУ встановлено німецький дизельний двигун MTU MB 837 Ka-500 з турбонаддувом потужністю 750 к.с. Також Palmaria може пересуватися через водні перешкоди глибиною до 4 метрів після деякої підготовки.

## Варіанти
TAM VCA — самохідна артилерійська установка оснащена баштою Palmaria встановленою на шасі легкого танку TAM. Ця САУ випущена у малій кількості і зараз використовується збройними силами Аргентини.

## Оператори
Аргентина — 20

 Лівія — 210

 Нігерія — 25

title: Palmaria

wikitext:
{{Картка зброї
| назва                = Palmaria
| зображення           = VCA 155.JPG
| розм_зобр            = 300пкс
| підпис               =
| походження           = [[Італія]]
| тип                  = [[Самохідна артилерійська установка|самохідна артилерійська установка]]
| є_техніка            = так
| служба               = 1982-1990
| оператори            = див. ''[[#Оператори|Оператори]]''
| війни                =
| розробник            = [[OTO Melara]]
| дата_розробки        = 1977
| виробник             =
| вартість_одиниці     =
| дата_виготовлення    =
| кількість            =
| варіанти             =
| хар_підпис           =
| вага                 = 46 т
| довжина              = 11,47 м
| част_довжина         =
| ширина               = 3,35 м
| висота               = 2,87 м
| діаметр              =
| обслуга              = 5
| десант               =
| броня                =
| основне_озброєння    = 155 мм [[Гаубиця|гаубиця]]
| додаткове_озброєння  = 1 x 7,62-мм
| двигун               = [[Дизельний двигун|дизель]] [[MTU Friedrichshafen|MTU MB 837 Ka-500]]
| потужність_двигуна   = 750 кс
| пп_відношення        =
| корисне_навантаження =
| трансмісія           =
| підвіска             =
| кліренс              =
| ємність_палива       = 873 літри, з паливними баками 1273
| дальність_техніки    = 719 км (з додатковими паливними баками)
| швидкість            = 60 км/год
| наведення            =
| Довжина ствола, калібрів = 41
| Боєкомплект          = 28
}}
'''Palmaria''' — [[Калібр 155 мм|155 мм]] [[самохідна артилерійська установка]] була розроблена у 1977 компанією [[OTO Melara|Oto Melara]] спеціально для експорту, а перша серійна машина була випущена у 1982.

Першим покупцем стала [[Лівія]], яка замовила 210 машин. [[Нігерія]] замовила 25 машин протягом 1982, а 20 башт Palmaria були замовлені [[Аргентина|Аргентиною]] і були встановлені на шасі місцевого середнього танку TAM. [[Аргентина]] побудувала подовжене шасі середнього танку TAM для розміщення башти Palmaria. Аргентинська система отримала назву VCA 155. Їх було створено малу кількість і зараз використовуються лише у [[Аргентина|Аргентині]].

У 1990 [[OTO Melara|Oto Melara]] зробила інші 25 систем Palmaria для невідомого покупця. За деякими джерелами це знов була Нігерія. Зараз САУ Palmaria 155 мм не виробляються. [[OTO Melara|Oto Melara]] зараз{{коли?}} виробляє німецькі [[Самохідна артилерійська установка|САУ]] [[Krauss-Maffei Wegmann]] 155 мм [[PzH 2000]] по ліцензії для італійської армії.

== Опис ==
Корпус САУ Palmaria 155 мм зроблено зварним зі сталевої броні яка захищає від ручної вогнепальної зброї та осколків. Багато компонентів у Palmaria 155 мм взято з іншої розробки компанії Oto Malara основного бойового танку [[OF-40]]. Водій розташований у передній частині корпусу справа має люк з трьома перископами, центральний з яких може бути замінено на перископ для нічного водіння. Інші чотири члени екіпажу, командир, навідник та два заряджаючих, розташовані у алюмінієвій башті у центрі корпусу.

Командир сидить справа спереду у башті і має вісім денних перископів для кругового огляду розташованих на люці. У задній частині башти розташовано два зовнішні стелажі. З обох боків башти є прямокутні люки. [[Зенітний кулемет|Зенітні кулемети]] калібру 7,62 або .50 (12,7 мм) M2 HB розташовані на даху башти, чотири 76 мм димових гранатомети змонтовані по обидва боки башти.

Машина має допоміжний силовий агрегат для подачі гідравлічної і електричної енергії, необхідної для роботи башти, який складається з дизельного двигуна, який працює через [[редуктор]], [[Електричний генератор|генератора]] та гідравлічного насоса. Стандартне обладнання включає в себе систему захисту від [[Зброя масового ураження|ЗМУ]], автоматичну систему пожежогасіння, осушувальні насоси і аварійний люк у підлозі.

== Озброєння ==
155 мм [[гармата]] розробки Oto Melara має довжину 41 калібр, оснащена ежектором та дульним гальмом і напівавтоматичною системою заряджання. Використовуючи напівавтоматичну систему заряджання з гаубиці можна вести вогонь кожні 15 секунд по одному пострілу, по одному пострілу кожну хвилину протягом 1 години або по одному пострілу кожні 3 безперервно. Пристрій заряджання розташовано у задній частині башти і заряджається через задній люк. Ствол 155 мм гармати заряджається під кутом +2° і метальний заряд заряджається вручну.

У пристрої заряджання знаходяться 23 готових до використання постріли, а інші сім зберігаються у корпусі. Ударний механізм приводиться у дію електрогідравлічним клапаном. Постріл відбувається натисканням на кнопку, завдяки чого можна зробити три постріли протягом 20 секунд. Механізм підйому та балансування ствола складається з гідравлічного циліндра, пов'язаного з люлькою та поворотною конструкцією башти. Кути вертикального наведення від -4 до +70°.

Механізм працює у двох режимах - ручному та автоматичному. У ручному режимі ствол підіймається за допомогою колеса яке керує ручним насосом, який пов'язаний з підйомним циліндром. У автоматичному режимі, з гідравлічною силою, навідник керує підняттям ствола за допомогою ручки керування. Після пострілу, ствол повертається автоматично на позицію заряджання у +2°.

Відкатна система складається з двох буферів та одного накатника. Віддача від восьми пострілів 8 при куті наведення +70° складає приблизно 45,000 кг.

Прицільна система Palmaria складається з: перископа для стрільби P170, панорамного прицілу P186 для стрільби зі скритної позиції.

Перископ P170 можна використовувати для огляду та наведення, пізніші модифікації мають кратність ×8. Оптичну прицільну систему можна замінити системою посилення світла яка дає змогу використовувати перископ при поганому освітленні.

Панорамний приціл P186 використовується для стрільби з закритих позицій та має підсвітку сітки при поганому освітленні. Сітка є фіксованою і попередньо вирівняна за оптичною віссю.

Palmaria може також бути оснащена електронним конвертором площин для швидкого та точного наведення при прямій та скритній стрільбі.

Основна [[система керування вогнем]] Palmaria це телескоп P186 встановлений на тринозі. Він використовується для наведення зброї по азимуту і непрямої стрільби. Приціл має збільшення ×4 з полем огляду 10° і вагу 8 кг. Екіпаж веде переговори за допомогою ТПП. Розміри башти дозволяють встановлювати будь-яке радіообладнання.

== Рушій ==
На Palmaria є модернізацією танку OF-40, але використовує інший [[двигун]]. На САУ встановлено німецький [[дизельний двигун]] [[MTU Friedrichshafen|MTU MB 837 Ka-500]] з [[Система турбонаддування|турбонаддувом]] потужністю 750 к.с. Також Palmaria може пересуватися через водні перешкоди глибиною до 4 метрів після деякої підготовки.

== Варіанти ==
'''TAM VCA''' — самохідна артилерійська установка оснащена баштою Palmaria встановленою на шасі [[TAM (танк)|легкого танку TAM]]. Ця САУ випущена у малій кількості і зараз використовується [[Збройні сили Аргентини|збройними силами Аргентини]].

== Оператори ==
{{ARG}} — 20

{{LBY}} — 210

{{NGA}} — 25

== Посилання ==
* [http://www.military-today.com/artillery/palmaria.htm САУ Пальмарія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160302061042/http://www.military-today.com/artillery/palmaria.htm |date=2 березня 2016 }}
* [http://www.army-guide.com/eng/product1439.html PALMARIA Self-propelled gun] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160224032747/http://www.army-guide.com/eng/product1439.html |date=24 лютого 2016 }}

[[Категорія:Артилерія калібру 155 мм]]
[[Категорія:Самохідна артилерія Італії]]
[[Категорія:Зброя за алфавітом]]
[[Категорія:OTO Melara]]

title: Palmaria

Тип: самохідна артилерійська установка

Походження: Італія

title: Історія використання

Оператори: див. Оператори

title: Історія виробництва

Розробник: OTO Melara

title: Характеристики

Головне · озброєння: 155 мм гаубиця

Двигун: дизель MTU MB 837 Ka-500 · 750 кс

Ємність · паливних баків: 873 літри, з паливними баками 1273

Операційна · дальність: 719 км (з додатковими паливними баками)

Швидкість: 60 км/год


text:
# Шлях (мистецьке об'єднання)
«Шлях» – молодіжне мистецьке об’єднання, перше позасистемне («неформальне») мистецьке згуртування у Львові після 1944 року. Члени «Шляху» проголосили себе продовжувачами АНУМ і, відповідно, поклали собі за місію боротьбу із «провінційністю, плагіатом, дилетантством, кар’єризмом у мистецтві» (слова з маніфесту АНУМ).
Офіційно зареєстроване 5 жовтня 1989 року під егідою Львівського відділення Українського фонду культури, активно діяло до 1992, після чого де-факто припинило своє існування.
Натхненником, ініціатором і організатором об’єднання був львівський мистецтвознавець і громадський діяч Юрко Бойко. «Ми поклали собі за принцип зібрати людей, з одного боку, талановитих, а з іншого, моральних, які не стоятимуть у черзі за медалями. Не стоять вони і сьогодні», – згадував згодом Ю.Бойко.
Найактивніші члени МО «Шлях»: Микола Андрущук, Андріян Гелитович, Андрій і Петро Гуменюки, Ганна Друль, Влодко Кауфман, Юрко Кох, Михайло Красник, Микола Крицький, Галина Новоженець, Богдан Турецький, Наталка і Ярослав Шиміни, Влодко Костирко.
Впродовж кількох років свого існування товариство постійно виносило на суд глядачів найкращі зразки «дисидентського» мистецтва (зокрема, організувало першу виставку Опанаса Заливахи), висвітлювало й інформувало громадськість про знакові події, явища та події культурного життя, експонувало твори, обґрунтовано визнані згодом одними з найкращих зразків сучасного українського мистецтва.
За роки активної діяльності товариство організувало три виставки у Львові (1989, 1990, 1992), виставки в Києві (до Дня злуки, 1991, Державний музей Т.Г.Шевченка), Харкові, Луцьку, Івано-Франківську (останні – в програмі Міжнародних бієнале «Імпреза '89, '91»), Любліні та Кракові.
МО «Шлях» зробило заявку на ліквідацію монополії на виставкову діяльність Спілки художників України, відкрило публіці нонконформістський, неофіціозний пласт української культури.
МО «Шлях» було невід’ємною частиною молодіжного суспільно-культурного середовища Львова межі 1980-1990-х років – спільно з літераторами з «Бу-Ба-Бу» та «ЛуГоСаду», музикантами гуртів «Плач Єремії» і «Мертвий Півень», журналістами тижневика «Пост-Поступ».

title: Шлях (мистецьке об'єднання)

wikitext:
'''«Шлях»''' – молодіжне мистецьке об’єднання, перше позасистемне («неформальне») мистецьке згуртування у Львові після [[1944]] року. Члени «Шляху» проголосили себе продовжувачами [[АНУМ]] і, відповідно, поклали собі за місію боротьбу із «провінційністю, плагіатом, дилетантством, кар’єризмом у мистецтві» (слова з маніфесту АНУМ).

Офіційно зареєстроване [[5 жовтня]] [[1989]] року під егідою Львівського відділення [[Український фонд культури|Українського фонду культури]], активно діяло до [[1992]], після чого де-факто припинило своє існування.

Натхненником, ініціатором і організатором об’єднання був львівський мистецтвознавець і громадський діяч [[Бойко Юрій Іванович|Юрко Бойко]]. «Ми поклали собі за принцип зібрати людей, з одного боку, талановитих, а з іншого, моральних, які не стоятимуть у черзі за медалями. Не стоять вони і сьогодні», – згадував згодом Ю.Бойко.

Найактивніші члени МО «Шлях»: [[Андрущук Микола|Микола Андрущук]], [[Гелитович Андріян|Андріян Гелитович]], [[Андрій Гуменюк|Андрій]] і [[Гуменюк Петро|Петро Гуменюки]], [[Друль Ганна|Ганна Друль]], [[Влодко Кауфман]], [[Кох Юрій|Юрко Кох]], [[Красник Михайло|Михайло Красник]], [[Крицький Микола|Микола Крицький]], [[Новоженець Галина|Галина Новоженець]], [[Турецький Богдан|Богдан Турецький]], [[Шимін Наталка|Наталка]] і [[Шимін Ярослав|Ярослав Шиміни]], [[Костирко Володимир|Влодко Костирко]].

Впродовж кількох років свого існування товариство постійно виносило на суд глядачів найкращі зразки «дисидентського» мистецтва (зокрема, організувало першу виставку [[Опанас Заливаха|Опанаса Заливахи]]), висвітлювало й інформувало громадськість про знакові події, явища та події культурного життя, експонувало твори, обґрунтовано визнані згодом одними з найкращих зразків сучасного українського мистецтва.

За роки активної діяльності товариство організувало три виставки у Львові (1989, 1990, 1992), виставки в Києві (до [[День Злуки|Дня злуки]], 1991, [[Державний музей Тараса Шевченка|Державний музей Т.Г.Шевченка]]), Харкові, Луцьку, Івано-Франківську (останні – в програмі Міжнародних [[бієнале]] «[[Імпреза (бієнале)|Імпреза]] '89, '91»), Любліні та Кракові.

МО «Шлях» зробило заявку на ліквідацію монополії на виставкову діяльність [[Спілка художників України|Спілки художників України]], відкрило публіці [[Нонконформізм|нонконформістський]], неофіціозний пласт української культури.

МО «Шлях» було невід’ємною частиною молодіжного суспільно-культурного середовища Львова межі 1980-1990-х років – спільно з літераторами з «[[Бу-Ба-Бу]]» та «[[ЛуГоСад]]у», музикантами гуртів «[[Плач Єремії]]» і «[[Мертвий Півень]]», журналістами тижневика «[[Пост-Поступ]]».

== Джерела ==
* [https://zbruc.eu/node/67336 Zbruch, 16.06.2017] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190729122058/https://zbruc.eu/node/67336 |date=29 липня 2019 }}
* [https://www.facebook.com/groups/lvivart/permalink/715848375239795 Запис Ганни Гаврилів // Львів Мистецький] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190816162124/https://www.facebook.com/groups/lvivart/permalink/715848375239795/ |date=16 серпня 2019 }}

[[Категорія:Засновані в Україні 1989]]
[[Категорія:Історичні організації Львова]]
[[Категорія:Культура Львова]]


text:
# Хуан Фуентес
Хуан Рафаель Фуентес Ернандес (ісп. Juan Rafael Fuentes Hernández, нар. 5 січня 1990, Кордова) — іспанський футболіст, що грав на позиції лівого захисника, зокрема за «Кордову» та «Еспаньйол».

## Ігрова кар'єра
Народився 5 січня 1990 року в місті Кордова. Вихованець футбольної школи місцевого однойменного клубу. Дорослу футбольну кар'єру розпочав 2009 року в основній «Кордови» того ж клубу, в якій провів чотири сезони, взявши участь у 113 матчах іспанської Сегунди.
Влітку 2013 року перейшов до вищолігового «Еспаньйола». Протягом першого сезону у новій команді був її основним лівим захисником, але згодом поступово почав програвати конкуренцію за місце в основному складі.
2016 року перейшов до «Осасуни», у складі якої пробитися до основного складу також не зумів, а коли за результататми сезону 2016/17 команда втратила місце в Ла-Лізі, залишив її.
Протягом півроку залишався без клубу, доки у лютому 2018 року не отримав запрошення від співвітчизника Айтора Каранки приєднатися до очолюваної ним команди англійського «Ноттінгем Форест». Невдовзі дебютував у її складі в іграх Чемпіоншипа, однак перша гра за нову команду виявилася для іспанця й останньою, хоча він перебував в англійському клубі до літа 2019 року, коли оголосив про завершення кар'єри.

title: Хуан Фуентес

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Хуан Фуентес
| повне-ім'я = Хуан Рафаель Фуентес Ернандес
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Кордова (Іспанія)|Кордова]]
| країна-народження = [[Іспанія]]
| дата-народження = 5.1.1990
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 178 см
| вага =
| поточний-клуб  =
| позиція = [[Захисник (футбол)|лівий захисник]]
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|ESP}} [[Кордова (футбольний клуб)|«Кордова»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|2009–2013 | {{Прапорець|ESP}} | [[Кордова (футбольний клуб)|«Кордова»]] | 113 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2013–2016 | {{Прапорець|ESP}} | «[[Еспаньйол]]» | 67 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2016–2017 | {{Прапорець|ESP}} | «[[Осасуна]]» | 17 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2019 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Ноттінгем Форест]]» | 1 |0}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Хуан Рафаель Фуентес Ернандес''' ({{lang-es|Juan Rafael Fuentes Hernández}}, {{нар}} [[5 січня]] [[1990]], [[Кордова (Іспанія)|Кордова]]) — іспанський [[футболіст]], що грав на позиції [[Захисник (футбол)|лівого захисник]]а, зокрема за [[Кордова (футбольний клуб)|«Кордову»]] та «[[Еспаньйол]]».

== Ігрова кар'єра ==
Народився [[5 січня]] [[1990]] року в місті [[Кордова (Іспанія)|Кордова]]. Вихованець футбольної школи місцевого [[Кордова (футбольний клуб)|однойменного клубу]]. Дорослу футбольну кар'єру розпочав 2009 року в основній «Кордови» того ж клубу, в якій провів чотири сезони, взявши участь у 113 матчах [[Сегунда Дивізіон|іспанської Сегунди]].

Влітку 2013 року перейшов до вищолігового «[[Еспаньйол]]а». Протягом [[Сезон «Еспаньйол» (Барселона) 2013—2014|першого сезону]] у новій команді був її основним лівим захисником, але згодом поступово почав програвати конкуренцію за місце в основному складі.

2016 року перейшов до «[[Осасуна|Осасуни]]», у складі якої пробитися до основного складу також не зумів, а коли за результататми [[Сезон «Осасуна» (Памплона) 2016—2017|сезону 2016/17]] команда втратила місце в [[Ла-Ліга|Ла-Лізі]], залишив її.

Протягом півроку залишався без клубу, доки у лютому 2018 року не отримав запрошення від співвітчизника [[Айтор Каранка|Айтора Каранки]] приєднатися до очолюваної ним команди англійського «[[Ноттінгем Форест]]». Невдовзі дебютував у її складі в іграх [[Чемпіоншип]]а, однак перша гра за нову команду виявилася для іспанця й останньою, хоча він перебував в англійському клубі до літа 2019 року, коли оголосив про завершення кар'єри.

== Посилання ==
*{{Transfermarkt}}
*{{Soccerway}}
*{{Wfb}}
*{{Soccerbase}}
*{{Bdfutbol}}

{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Фуентес}}
[[Категорія:Іспанські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Кордови»]]
[[Категорія:Футболісти «Еспаньйола»]]
[[Категорія:Футболісти «Осасуни»]]
[[Категорія:Футболісти «Ноттінгем Форест»]]
[[Категорія:Іспанські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Англії]]
[[Категорія:Уродженці Кордови (Іспанія)]]
[[Категорія:Спортсмени Кордови (Іспанія)]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Хуан Рафаель Фуентес Ернандес

Народження: 5 січня 1990 (35 років)

Вага: 72 кг

Громадянство: Іспанія

Позиція: лівий захисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Кордова» · 113 · (2)

«Еспаньйол» · 67 · (0)

«Осасуна» · 17 · (0)

«Ноттінгем Форест» · 1 · (0)

Професіональні клуби*: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Освенцимський повіт
Освенцімський повіт (пол. powiat oświęcimski) — один з 19 земських повітів Малопольського воєводства Польщі.
Утворений 1 січня 1999 року в результаті адміністративної реформи.

## Загальні дані
Повіт знаходиться у західній частині воєводства.
Адміністративний центр — місто Освенцим.
Станом на 1.01.2008 населення становить 153 238 осіб, площа 405,58 км².

## Демографія
Демографічні дані повіту станом на 30.06.2005:
|       | Всього  | Всього | Жінки  | Жінки | Чоловіки | Чоловіки |
| ----- | ------- | ------ | ------ | ----- | -------- | -------- |
|       | осіб    | %      | осіб   | %     | осіб     | %        |
| Повіт | 153 352 | 100    | 78 584 | 51,2  | 74 768   | 48,8     |
| Міста | 85 134  | 100    | 44 350 | 52,1  | 40 784   | 47,9     |
| Села  | 68 218  | 100    | 34 234 | 50,2  | 33 984   | 49,8     |

title: Освенцимський повіт

wikitext:
{{Картка:Повіт Польщі
 | Назва             = Освенцімський повіт
 | Родовий відмінок  = Освенцімського повіту
 | Назва оригінальна = Powiat oświęcimski
 | Мапа   = POL powiat oświęcimski on voivodship map.svg
 | Герб   = POL powiat oświęcimski COA.svg
 | Прапор = POL powiat oświęcimski flag.svg
 | Воєводство        = Малопольське
 | Адміністративний центр = Освенцім (місто)|Освенцім
 | Населення         = {{Польща-Населення-Малопольське|oświęcimski}} ({{Польща-Населення-Малопольське|yearref}})
 | Площа             = {{Польща-Площа-Малопольське|oświęcimski}}
 | Густота           = {{Польща-Густота-Малопольське|oświęcimski}}
 | Урбанізація       = 55,55 %
 | TERYT             = 2.12.15.13.00.0
 | ISO               =
 | Номери автомобілів = KOS
 | Мапа гмін             =
 | Гмін міських          = 1
 | Гмін місько-сільських = 4
 | Гмін сільських        = 4
 | Староста   = Józef Kała (2006)
 | Адреса     = ul. Wyspiańskiego 10
32-602 Oświęcim
 | www повіту = http://www.powiat.oswiecim.pl
}}

'''Освенцімський повіт''' ({{lang-pl|powiat oświęcimski}}) — один з 19 земських повітів [[Малопольське воєводство|Малопольського воєводства]] [[Польща|Польщі]].
Утворений 1 січня 1999 року в результаті [[Адміністративна реформа Польщі (1999)|адміністративної реформи]].

== Загальні дані ==
Повіт знаходиться у західній частині воєводства.
Адміністративний центр — місто [[Освенцим]].
Станом на {{Польща-Населення-Малопольське|date}} населення становить {{Польща-Населення-Малопольське|oświęcimski}} осіб, площа {{Польща-Площа-Малопольське|oświęcimski}} км².

== Демографія ==

{{Демографія повіту
 | Населення = 153 352
 | Чоловіки = 74 768
 | Відсоток чоловіків = 48,8
 | Жінки = 78 584
 | Відсоток жінок = 51,2
 | Місто = 85 134
 | Чоловіки місто = 40 784
 | Відсоток чоловіків місто = 47,9
 | Жінки місто = 44 350
 | Відсоток жінок місто = 52,1
 | Село = 68 218
 | Чоловіки село = 33 984
 | Відсоток чоловіків село = 49,8
 | Жінки село = 34 234
 | Відсоток жінок село = 50,2
 | День місяць = 30.06
 | Рік = 2005
}}

== Примітки ==
<references/>

{{Освенцимський повіт}}
{{Малопольське воєводство}}

{{Poland-geo-stub}}

[[Категорія:Повіти Польщі]]
[[Категорія:Повіти Малопольського воєводства]]

title: Повіт на мапі воєводства | | | | Герб | Прапор |

Країна: Польща

Воєводство: Малопольське

Адміністративний центр: Освенцім (місто)

Номери автомобілів: KOS

TERYT: 2.12.15.13.00.0: Код ISO

title: Адмніністративний поділ

гміни: міські · 1

title: Адміністрація

Староста: Józef Kała (2006)

Адреса: ul. Wyspiańskiego 10 · 32-602 Oświęcim

title: Powiat oświęcimski

Герб: Прапор