text:
# Abies fargesii
Abies fargesii (ялиця Фаргеса, кит.: 巴山冷杉 (bashan lengshan)) — вид ялиць родини соснових. Видовий епітет вшановує французького представника духовенства Фаргеса (фр. P. G. Farges), який знайшов вид у 1893 році.

## Поширення, екологія
Країни проживання: Китай (Чунцін, Ганьсу, Хенань, Хубей, Шеньсі, Сичуань). Зустрічається на півночі Центрального Китаю, на висоті від 2000 м до 4000 м над рівнем моря, з оптимумом між 3400 м і 3800 м. Ґрунти в основному сіро-коричневі гірські підзолисті. Клімат холодний і сирий. На самому нижньому рівні висоти листяні дерева (наприклад, Fagus engleriana, Davidia involucrata) важливі, але А. fargesii в основному формує або чисті ліси або змішані хвойні ліси з іншими видами: Picea purpurea, Picea asperata, Picea neoveitchii, Picea brachytyla, Larix potaninii, Abies chensiensis, Abies recurvata, Tsuga chinensis і Taxus chinensis. Деякі листяні дерева зазвичай присутні: Betula, Populus, і багато чагарникових: Cotoneaster, Ribes, Spiraea, Rhododendron і Berberis є одними із загальних родів (за винятком щільних ялиново-ялицевих лісів).

## Морфологія
Конічне дерево 35–65 м заввишки, 150–200 см діаметром, з циліндровим стовбуром. Гілки першого порядку масивні, короткі, рідкі; гілки другого порядку розлогі. Крона вузько пірамідальна або конічна. Кора гладка, сіра, дрібно шарувата на молодих деревах, стаючи сіро-коричневою, лускатою і потрісканою на старих деревах. Вегетативні бруньки від яйцеподібних до широко тупих, смолисті, 6–8 мм завдовжки і 4–5 мм шириною, злегка смолисті; пурпурно-червоні. Листки (1)1,5–3(4.5) см у довжину × 2–3,5 мм в ширину, вершина виїмчаста або гостра на молодих листках, блискучі зелені зверху, білувато-або сірувато-зелені знизу.
Чоловічий шишки жовті з червоними мікроспорофілами, циліндричні, 13 мм в довжину і 5 мм в ширину. Жіночі шишки блакитно-фіолетові, після дозрівання пурпурно-або червонувато-коричневі, овально-довгасті або широко циліндричні, розміром 5–9 × 3–4 см, верхівки тупі. Насіння довгасте, чорне, 5–6 × 3–3,5 мм, до 15 мм у довжину з чорними, клиноподібними, крилами.

## Використання
Як найпоширеніший з ялин у високих горах західного Китаю, цей вид був предметом великої експлуатації для деревини. Деревина високого класу використовується в будівництві (підлога, обрамлення та столярні цілі), не високого класу застосовується в паперовій целюлозної промисловості. Вид був завезений до Європи і США в перші десятиліття XX століття. Більшість дерев ще збереглися з цих введень, як правило, у ботанічних садах і дендраріях.

## Загрози та охорона
Цей вид був предметом великої експлуатації для деревини. У деяких частинах ареалу кислотні дощі викликали і продовжують викликати зниження. Заборона вирубки була введена.

title: Abies fargesii

wikitext:
{{Speciesbox
| name =
| image = Abies fargesii Jiuzhaigou.jpg
| image_caption =
| status = LC | status_system =  IUCN3.1
| genus = Abies
| species = fargesii
| authority = Franch., 1899
| range_map =
| range_map_caption =
}}

'''''Abies fargesii''''' (ялиця Фаргеса<ref>{{УБН}}</ref>, {{lang-zh|巴山冷杉}} (bashan lengshan)) — [[вид (біологія)|вид]] ялиць [[родина (біологія)|родини]] [[соснові|соснових]]. Видовий епітет вшановує французького представника духовенства Фаргеса ({{lang-fr|P. G. Farges}}), який знайшов вид у 1893 році.

== Поширення, екологія ==
[[Файл:Jiuzhaigou6.jpg|thumb|left|miniatur|''[[Picea asperata]]'' та ''Abies fargesii'']]
Країни проживання: [[Китай]] ([[Чунцін]], [[Ганьсу]], [[Хенань]], [[Хубей]], [[Шеньсі]], [[Сичуань]]). Зустрічається на півночі Центрального Китаю, на висоті від 2000 м до 4000 м над рівнем моря, з оптимумом між 3400 м і 3800 м. Ґрунти в основному сіро-коричневі гірські підзолисті. [[Клімат]] холодний і сирий. На самому нижньому рівні висоти листяні дерева (наприклад, ''[[Fagus engleriana]]'', ''[[Davidia involucrata]]'') важливі, але ''А. fargesii'' в основному формує або чисті ліси або змішані хвойні ліси з іншими видами: ''[[Picea purpurea]]'', ''[[Picea asperata]]'', ''[[Picea neoveitchii]]'', ''[[Picea brachytyla]]'', ''[[Larix potaninii]]'', ''[[Abies chensiensis]]'', ''[[Abies recurvata]]'', ''[[Tsuga chinensis]]'' і ''[[Taxus chinensis]]''. Деякі листяні дерева зазвичай присутні: ''[[Betula]]'', ''[[Populus]]'', і багато чагарникових: ''[[Cotoneaster]]'', ''[[Ribes]]'', ''[[Spiraea]]'', ''[[Rhododendron]]'' і ''[[Berberis]]'' є одними із загальних родів (за винятком щільних ялиново-ялицевих лісів).

== Морфологія ==
Конічне [[дерево]] 35–65 м заввишки, 150–200 см діаметром, з циліндровим стовбуром. Гілки першого порядку масивні, короткі, рідкі; гілки другого порядку розлогі. Крона вузько пірамідальна або конічна. [[Кора дерев|Кора]] гладка, сіра, дрібно шарувата на молодих деревах, стаючи сіро-коричневою, лускатою і потрісканою на старих деревах. Вегетативні бруньки від яйцеподібних до широко тупих, смолисті, 6–8 мм завдовжки і 4–5 мм шириною, злегка смолисті; пурпурно-червоні. [[Листок|Листки]] (1)1,5–3(4.5) см у довжину × 2–3,5 мм в ширину, вершина виїмчаста або гостра на молодих листках, блискучі зелені зверху, білувато-або сірувато-зелені знизу.

Чоловічий [[шишка|шишки]] жовті з червоними мікроспорофілами, циліндричні, 13 мм в довжину і 5 мм в ширину. Жіночі шишки блакитно-фіолетові, після дозрівання пурпурно-або червонувато-коричневі, овально-довгасті або широко циліндричні, розміром 5–9 × 3–4 см, верхівки тупі. [[Насіння]] довгасте, чорне, 5–6 × 3–3,5 мм, до 15 мм у довжину з чорними, клиноподібними, крилами.

== Використання ==
Як найпоширеніший з ялин у високих горах західного Китаю, цей вид був предметом великої експлуатації для деревини. Деревина високого класу використовується в будівництві (підлога, обрамлення та столярні цілі), не високого класу застосовується в паперовій целюлозної промисловості. Вид був завезений до Європи і США в перші десятиліття XX століття. Більшість дерев ще збереглися з цих введень, як правило, у ботанічних садах і дендраріях.

== Загрози та охорона ==
Цей вид був предметом великої експлуатації для деревини. У деяких частинах ареалу кислотні дощі викликали і продовжують викликати зниження. Заборона вирубки була введена.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.conifers.org/pi/Abies_fargesii.php The Gymnosperm Database] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140729184134/http://www.conifers.org/pi/Abies_fargesii.php |date=29 липня 2014 }} {{ref-en}}

{{Соснові-доробити}}
{{Види ялиць}}
{{Портали|Ботаніка|Біологія}}
{{Taxonbar|from=Q1396605}}

[[Категорія:Ялиця|fargesii]]
[[Категорія:Флора Китаю]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Найменший ризик (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Голонасінні (Gymnosperms)

Відділ: Хвойні (Pinophyta)

Клас: Хвойні (Pinopsida)

Порядок: Соснові (Pinales)

Родина: Соснові (Pinaceae)

Рід: Ялиця (Abies)

Вид: A. fargesii

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Abies fargesii · Franch., 1899


text:
# PTER
PTER (англ. Phosphotriesterase related) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 10-й хромосомі. Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 349 амінокислот, а молекулярна маса — 39 018.
| 10         |  | 20         |  | 30         |  | 40         |  | 50         |
| ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |  | ---------- |
| MSSLSGKVQT |  | VLGLVEPSKL |  | GRTLTHEHLA |  | MTFDCCYCPP |  | PPCQEAISKE |
| PIVMKNLYWI |  | QKNAYSHKEN |  | LQLNQETEAI |  | KEELLYFKAN |  | GGGALVENTT |
| TGISRDTQTL |  | KRLAEETGVH |  | IISGAGFYVD |  | ATHSSETRAM |  | SVEQLTDVLM |
| NEILHGADGT |  | SIKCGIIGEI |  | GCSWPLTESE |  | RKVLQATAHA |  | QAQLGCPVII |
| HPGRSSRAPF |  | QIIRILQEAG |  | ADISKTVMSH |  | LDRTILDKKE |  | LLEFAQLGCY |
| LEYDLFGTEL |  | LHYQLGPDID |  | MPDDNKRIRR |  | VRLLVEEGCE |  | DRILVAHDIH |
| TKTRLMKYGG |  | HGYSHILTNV |  | VPKMLLRGIT |  | ENVLDKILIE |  | NPKQWLTFK  |

A: Аланін

C: Цистеїн

D: Аспарагінова кислота

E: Глутамінова кислота

F: Фенілаланін

G: Гліцин

H: Гістидин

I: Ізолейцин

K: Лізин

L: Лейцин

M: Метіонін

N: Аспарагін

P: Пролін

Q: Глутамін

R: Аргінін

S: Серин

T: Треонін

V: Валін

W: Триптофан

Кодований геном білок за функцією належить до гідролаз.
Задіяний у такому біологічному процесі, як альтернативний сплайсинг.
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів.

wikiname: ukwiki

title: PTER

in_language: uk

wikitext:
{{Картка гена}}
'''PTER''' ({{lang-en|Phosphotriesterase related}}) – білок, який кодується однойменним геном, розташованим у людей на 10-й хромосомі.<ref name="HGNC">{{cite web |url=http://www.genenames.org/cgi-bin/gene_symbol_report?hgnc_id=HGNC:9590 |title=HUGO Gene Nomenclature Commitee, HGNC:9590 |language=англ. |accessdate=19 вересня 2017 |url-status=dead }}</ref> Довжина поліпептидного ланцюга білка становить 349 [[Амінокислоти|амінокислот]], а [[молекулярна маса]] — 39 018<ref name="UniProt">{{cite web |url=http://www.uniprot.org/uniprot/Q96BW5#sequences |title=UniProt, Q96BW5 |language=англ. |accessdate=19 вересня 2017 |archive-date=19 вересня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170919191439/http://www.uniprot.org/uniprot/Q96BW5#sequences }}</ref>.

{{hidden
 |header=Послідовність амінокислот
 |style=float:right; clear:right; min-width:23em; border: 1px solid #aaa;
 |headerstyle=background-color:#c3fdb8; padding: 0 5px;
 |contentstyle=background-color:#f9f9f9; padding:5px;
 |content=

10		20		30		40		50

MSSLSGKVQT		VLGLVEPSKL		GRTLTHEHLA		MTFDCCYCPP		PPCQEAISKE

PIVMKNLYWI		QKNAYSHKEN		LQLNQETEAI		KEELLYFKAN		GGGALVENTT

TGISRDTQTL		KRLAEETGVH		IISGAGFYVD		ATHSSETRAM		SVEQLTDVLM

NEILHGADGT		SIKCGIIGEI		GCSWPLTESE		RKVLQATAHA		QAQLGCPVII

HPGRSSRAPF		QIIRILQEAG		ADISKTVMSH		LDRTILDKKE		LLEFAQLGCY

LEYDLFGTEL		LHYQLGPDID		MPDDNKRIRR		VRLLVEEGCE		DRILVAHDIH

TKTRLMKYGG		HGYSHILTNV		VPKMLLRGIT		ENVLDKILIE		NPKQWLTFK

A: [[Аланін]]

C: [[Цистеїн]]

D: [[Аспарагінова кислота]]

E: [[Глутамінова кислота]]

F: [[Фенілаланін]]

G: [[Гліцин]]

H: [[Гістидин]]

I: [[Ізолейцин]]

K: [[Лізин]]

L: [[Лейцин]]

M: [[Метіонін]]

N: [[Аспарагін]]

P: [[Пролін]]

Q: [[Глутамін]]

R: [[Аргінін]]

S: [[Серин]]

T: [[Треонін]]

V: [[Валін]]

W: [[Триптофан]]

Y: [[Тирозин]]
}}

Кодований геном білок за функцією належить до [[гідролази|гідролаз]].
Задіяний у такому біологічному процесі, як [[альтернативний сплайсинг]].
Білок має сайт для зв'язування з іонами металів.

== Література ==
{{refbegin|2}}
* {{cite journal|назва=The status, quality, and expansion of the NIH full-length cDNA project: the Mammalian Gene Collection (MGC). |journal=Genome Res. |автор= |дата=2004 |сторінки=2121 — 2127|volume=14}} {{PMID|15489334}} {{DOI|10.1101/gr.2596504}}
{{refend}}
== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Хромосома 10 (людина)|Хромосома 10]]
{{protein-stub}}

{{Портали|Біологія|Хімія}}{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Некатегоризовані білки]]

title: Ідентифікатори

Символи: PTER, HPHRP, RPR-1, phosphotriesterase related

Зовнішні ІД: OMIM: 604446 MGI: 107372 HomoloGene: 7495 GeneCards: PTER

Молекулярна функція: • zinc ion binding · • hydrolase activity · • hydrolase activity, acting on ester bonds · • зв'язування з іоном металу · • молекулярна функція

Клітинна компонента: • екзосома

Біологічний процес: • epithelial cell differentiation · • катаболізм

title: Ортологи

Види: Людина · Миша

Ортологи: Вікідані

Див./Ред. для людей: Див./Ред. для мишей


text:
# Клан Кері
Клан Кері (ірл. – Clan Carey) – один з ірландських кланів. Клан Кері виник в давні часи в центральній частині Ірландії – в королівстві Міде, володів землями на території нинішніх графств Західний Міт та Кілдер, утворював своє невелике васальне королівство Кіарайде і вождь клану був королем цього королівства. Після англо-норманського завоювання ірландії клан Кері був вигнаний зі своєї землі і розселився по різних землях Ірландії, що пізніше стали графствами Корк, Мейо, Керрі, Клер, Кілкенні, Голвей, Міт, Тіпперері, Антрім. Лишається неясним, чи всі септи клану Кері споріднені між собою, чи походять від різних ірландських кланів, що змінили свою назву і стали називатися кланом Кері. Люди з клану Кері мігрували в ХІХ столітті в різні країни світу і нині прізвище Кері поширене в Америці, Англії, Австралії, Новій Зеландії.

## Походження назви клану Кері
Прізвище Кері є одним з найбільш поширених прізвищ в Ірландії. Зафіксовано велику кількість варіантів прізвища Кері, що походять від назви клану Кері, що колись в минулому теж мала багато варіантів. Щодо походження назви є багато припущень. Є версія, що назва походить від ірландського слова ciar – кяр – чорний, темний. Люди з клану Кері, що жили в графствах Кілдар, Західний Міт називали свій клан Ó Ciardha – О’Кяра. У графстві Корк люди називали клан Ó Ciaráin – О’Кярайн. У графствах Мейо, Керрі, Клер люди називали клан Ó Céirín – О’Кейрін. У тому ж графстві Мейо була ще поширена назва клану Ó Cearáin – О’Керайн. У графствах Корк, Кілкені клан називався Mac Giolla Céire – Мак Гіолла Кейре. У тому ж графстві Корк була ще назва клану Ó Ciarmhacháin – О’Кярвахен. У графствах Голвей та Міт в давні часи існував клан Мак Фіахра (ірл. -  Mac Fhiachra). Люди з цього клану стали називатися потім Кейрі (ірл. -  Keighry), Кехері (ірл. – Kehery). У графстві Тіпперері колись в давні часи існував клан О’Каррайн (ірл. - Ó Carráin) чи О’Коррайн (ірл. - Ó Corráin). Назва клану походила від ірландського слова carra – карра – спис. У графстві Антрім у давні часи був клан Mac Fhearadhaigh – Мак Ферадайг, Мак Ферай. Пізніше клан став називатися Мак Керрі (ірл. – MacCarry, MacCary). Назва Ферадайг походить від ірландського слова фер – fear -  «людина».
Є ще цікаві версії походження назву клану Кері. Є версії, що назва має англійське походження: в Англії є замок Кері на річці Сомерсеті, є замок Кері Бартон на річці Кері в Девоні. Вважається, що ці назви походять від до кельтського слова кер, кар – камінь, жорсткий. Можливо, назва походить від кельтського кар – car – дорогий, приємний. У Нормандії, Бургундії, Франш-Конте зустрічалися прізвища de Carrey – де Кері. В Уельсі зустрічалися прізвища Carew, Caeriw – Карев, Керів, що походять від валійського слова caer – кер – фортеця.

## Історія клану Кері
На землях клану південних О’Нейлів – Ві Нейлів (ірл. - Uí Néill) здавна проживав клан О’Кяра - О’Кярда (ірл. - Ó Ciardha). У ХІІ столітті під час англо-норманського завоювання Ірландії клан О’Кяра був вигнаний зі своїх земель. Землі клану захопили англо-норманські феодали Де Бермінгем (англ. - De Bermingham), що збудували замок на вершині пагорба, де колись було давнє городище клану О’Кяра.
Септами клану Ва Кяра (ірл. - Ua Ciardha) були септи, що називалися Ва Кярдай (ірл. - Ua Ciardai), Рі Кайрпрі (ірл. - Ri Cairpri), О’Кері (ірл. - Ó Carey). Ці клани, а також королівство Кайпрі згадується в літописах Ольстера за 954 рік та в літописах Тігернаха за 993 рік. Зокрема згадується король Кайрпрі Мел Руайнінг хуа Кярда (ірл. – Mael Ruaining hua Ciardha, rí Cairpri), що, очевидно, був вождем клану Кері.
Літописець О’Дувагайн (ірл. - Ó Dubhagáin) (помер у 1372 році) писав, що «поет О’Кяра (Ó Ciardha) з Кайбре походить від нащадків короля Ніла Дев’яти Заручників. Дувалтах Мак Фірвісі (ірл. - Dubhaltach Mac Fhirbhisigh) (біля 1400 року) пише, що «Кярда отримували прибутки від земель Кайбре». Клан Кері знову з'являється в документах графств Міт, Західний Міт, Оффалі в XVII столітті. Зокрема, О’Донован в 1862 році писав, що до клану Кері належали поети О’Дувагайн (ірл. - Ó Dubhagáin) та О’Удрін (ірл. - Ó hUidhrín) і що клан Кері колись називався О’Кяра.
В ірландських літописах згадуються клани зі схожими назвами – О’Кіарайн (ірл. - Ó Ciaráin), О’Кейрін (ірл. - Ó Céirín), О’Кіарвахайн (ірл. -  Ó Ciarmhacháin), О’Керайн (ірл. -  Ó Cearáin). Зокрема, в літописі Ольстера за 1224 рік згадується про смерть короля королівства Кіарайде Лаха на Найрне на ймення Майгамайна мак Кейхернай (ірл. - Mathgamain mac Ceithernaigh h-Ui Ceirín, rí Ciaraidhe Lacha na Nairne).
Більшість септ клану Кері виникли, безперечно, від клану Кяра чи Кярда, що жив в королівстві Міде – у володіннях південних Ві Нейллів. Але септи з графств Корк та Вотерфорд, що здавна використовували назву О’Кярайн (ірл. - Ó Ciaráin), можливо, виникли окремо.
Люди клану Кері часто згадуються в документах XVI століття. Це переважно англійські джерела, де вказується, що певні люди були «помилувані за бунт». Це були ватажки ірландських загонів, що чинили спротив англійській окупації і з якими англійська влада вимушена були йти на компроміс. Зокрема згадується в документах 1561 року Дермот мак Донох О’Кері (ірл. - Dermot mac Donoghe O’Cary) – «джентльмен, лорд і капітан» (судячи по всьому вождь клану з графства Корк), Моріс Кері (ірл. - Maurice Kerry) з графства Вексфорд у 1561 році, Патрік О’Керіне (ірл. - Patrick O' Kearine) з графства Корк у 1570 році, Джейис Кері (ірл. - James Cary) з графства Міт у 1582 році, О’Керане (ірл. - O' Kearane) з графства Корк у 1599 році, жінка Маргері Ні Кері (ірл. - Margery Ny Kerrye) з графства Корк у 1600 році, Вільям О’Кері (ірл. - William O'Carie) з графства Лонгфорд у 1602 році, Доннел О’Кеарайне (ірл. - Donnell O' Kearyne) з графства Корк у 1602 році, О’Керіне (ірл. - O' Keryne) з графства Клер у 1600.
У документах 1641 року згадуються Кормак Кері (ірл. - Cormac Cary) з графства Західний Міт та Лаулін О’Кері (ірл. - Laughlin Ó Cary). У документах 1653 року згадуються Джон Кері (ірл. - John Kearie) та Катерін Кері (ірл. - Katherin Kery) з графства Лімерік.
В ірландській армії короля Джеймса у 1688 – 1690 роках під час так званої «Війни двох королів» служив прапорщик Томас Кері (ірл. - Thomas Carey) у полку Баррета з графства Корк. У тій же армії служив Енсінг Кері (ірл. - Ensign Kery) в полку Крі.
У XVII столітті багато ірландських імен та прізвищ спрощуються і починають писатися на англійський лад. Наприклад, Мак Брадайх почав писатися Бреді і т.д. Це ж стосується і назви клану Кері. В часи Кромвеля було здійснено перепис населення Ірландії сером Вільямом Петті. Згідно цього перепису прізвище Мак Керрі було найбільш поширеним в графстві Західний Міт, прізвище Кері було найбільш поширеним в графствах Міт та Оффалі. Там же зустрічалося прізвище Кергі. Серед землевласників зустрічаються: Вільям Кері (Кілбріттен, Корк), Теофіл Кері – шериф Корка, капітан Пітер Кері (Корк). Були ще якісь Керісвілл з Фермой. Судячи по всьому вони були не з ірландських Кері, а походили з графства Девоншир, Англія. Цей рід вимер у ХІХ столітті.

title: Клан Кері

wikitext:
'''Клан Кері''' (ірл. – Clan Carey) – один з [[Клани Ірландії|ірландських кланів]]. Клан Кері виник в давні часи в центральній частині Ірландії – в королівстві [[Міде]], володів землями на території нинішніх графств [[Західний Міт]] та [[Кілдер (графство)|Кілдер]], утворював своє невелике васальне королівство Кіарайде і вождь клану був королем цього королівства. Після англо-норманського завоювання ірландії клан Кері був вигнаний зі своєї землі і розселився по різних землях [[Ірландія|Ірландії]], що пізніше стали графствами [[Корк (графство)|Корк]], [[Мейо (графство)|Мейо]], [[Керрі (графство)|Керрі]], [[Клер (графство)|Клер]], [[Кілкенні (графство)|Кілкенні]], [[Голвей (графство)|Голвей]], [[Міт (графство)|Міт]], [[Тіпперері (графство)|Тіпперері]], [[Антрім (графство)|Антрім]]. Лишається неясним, чи всі септи клану Кері споріднені між собою, чи походять від різних ірландських кланів, що змінили свою назву і стали називатися кланом Кері. Люди з клану Кері мігрували в ХІХ столітті в різні країни світу і нині прізвище Кері поширене в Америці, Англії, Австралії, Новій Зеландії.

== Походження назви клану Кері ==
Прізвище Кері є одним з найбільш поширених прізвищ в Ірландії. Зафіксовано велику кількість варіантів прізвища Кері, що походять від назви клану Кері, що колись в минулому теж мала багато варіантів. Щодо походження назви є багато припущень. Є версія, що назва походить від ірландського слова ciar – кяр – чорний, темний. Люди з клану Кері, що жили в графствах Кілдар, Західний Міт називали свій клан Ó Ciardha – О’Кяра. У графстві Корк люди називали клан Ó Ciaráin – О’Кярайн. У графствах Мейо, Керрі, Клер люди називали клан Ó Céirín – О’Кейрін. У тому ж графстві Мейо була ще поширена назва клану Ó Cearáin – О’Керайн. У графствах Корк, Кілкені клан називався Mac Giolla Céire – Мак Гіолла Кейре. У тому ж графстві Корк була ще назва клану Ó Ciarmhacháin – О’Кярвахен. У графствах Голвей та Міт в давні часи існував клан Мак Фіахра (ірл. -  Mac Fhiachra). Люди з цього клану стали називатися потім Кейрі (ірл. -  Keighry), Кехері (ірл. – Kehery). У графстві Тіпперері колись в давні часи існував клан О’Каррайн (ірл. - Ó Carráin) чи О’Коррайн (ірл. - Ó Corráin). Назва клану походила від ірландського слова carra – карра – спис. У графстві Антрім у давні часи був клан Mac Fhearadhaigh – Мак Ферадайг, Мак Ферай. Пізніше клан став називатися Мак Керрі (ірл. – MacCarry, MacCary). Назва Ферадайг походить від ірландського слова фер – fear -  «людина».

Є ще цікаві версії походження назву клану Кері. Є версії, що назва має англійське походження: в Англії є замок Кері на річці Сомерсеті, є замок Кері Бартон на річці Кері в Девоні. Вважається, що ці назви походять від до кельтського слова кер, кар – камінь, жорсткий. Можливо, назва походить від кельтського кар – car – дорогий, приємний. У Нормандії, Бургундії, Франш-Конте зустрічалися прізвища de Carrey – де Кері. В Уельсі зустрічалися прізвища Carew, Caeriw – Карев, Керів, що походять від валійського слова caer – кер – фортеця.

== Історія клану Кері ==
На землях клану південних О’Нейлів – Ві Нейлів (ірл. - Uí Néill) здавна проживав клан О’Кяра - О’Кярда (ірл. - Ó Ciardha). У ХІІ столітті під час англо-норманського завоювання Ірландії клан О’Кяра був вигнаний зі своїх земель. Землі клану захопили англо-норманські феодали Де Бермінгем (англ. - De Bermingham), що збудували замок на вершині пагорба, де колись було давнє городище клану О’Кяра.

Септами клану Ва Кяра (ірл. - Ua Ciardha) були септи, що називалися Ва Кярдай (ірл. - Ua Ciardai), Рі Кайрпрі (ірл. - Ri Cairpri), О’Кері (ірл. - Ó Carey). Ці клани, а також королівство Кайпрі згадується в літописах Ольстера за 954 рік та в літописах Тігернаха за 993 рік. Зокрема згадується король Кайрпрі Мел Руайнінг хуа Кярда (ірл. – Mael Ruaining hua Ciardha, rí Cairpri), що, очевидно, був вождем клану Кері.

Літописець О’Дувагайн (ірл. - Ó Dubhagáin) (помер у 1372 році) писав, що «поет О’Кяра (Ó Ciardha) з Кайбре походить від нащадків короля Ніла Дев’яти Заручників. Дувалтах Мак Фірвісі (ірл. - Dubhaltach Mac Fhirbhisigh) (біля 1400 року) пише, що «Кярда отримували прибутки від земель Кайбре». Клан Кері знову з'являється в документах графств Міт, Західний Міт, Оффалі в XVII столітті. Зокрема, О’Донован в 1862 році писав, що до клану Кері належали поети О’Дувагайн (ірл. - Ó Dubhagáin) та О’Удрін (ірл. - Ó hUidhrín) і що клан Кері колись називався О’Кяра.

В ірландських літописах згадуються клани зі схожими назвами – О’Кіарайн (ірл. - Ó Ciaráin), О’Кейрін (ірл. - Ó Céirín), О’Кіарвахайн (ірл. -  Ó Ciarmhacháin), О’Керайн (ірл. -  Ó Cearáin). Зокрема, в літописі Ольстера за 1224 рік згадується про смерть короля королівства Кіарайде Лаха на Найрне на ймення Майгамайна мак Кейхернай (ірл. - Mathgamain mac Ceithernaigh h-Ui Ceirín, rí Ciaraidhe Lacha na Nairne).

Більшість септ клану Кері виникли, безперечно, від клану Кяра чи Кярда, що жив в королівстві Міде – у володіннях південних Ві Нейллів. Але септи з графств Корк та Вотерфорд, що здавна використовували назву О’Кярайн (ірл. - Ó Ciaráin), можливо, виникли окремо.

Люди клану Кері часто згадуються в документах XVI століття. Це переважно англійські джерела, де вказується, що певні люди були «помилувані за бунт». Це були ватажки ірландських загонів, що чинили спротив англійській окупації і з якими англійська влада вимушена були йти на компроміс. Зокрема згадується в документах 1561 року Дермот мак Донох О’Кері (ірл. - Dermot mac Donoghe O’Cary) – «джентльмен, лорд і капітан» (судячи по всьому вождь клану з графства Корк), Моріс Кері (ірл. - Maurice Kerry) з графства Вексфорд у 1561 році, Патрік О’Керіне (ірл. - Patrick O' Kearine) з графства Корк у 1570 році, Джейис Кері (ірл. - James Cary) з графства Міт у 1582 році, О’Керане (ірл. - O' Kearane) з графства Корк у 1599 році, жінка Маргері Ні Кері (ірл. - Margery Ny Kerrye) з графства Корк у 1600 році, Вільям О’Кері (ірл. - William O'Carie) з графства Лонгфорд у 1602 році, Доннел О’Кеарайне (ірл. - Donnell O' Kearyne) з графства Корк у 1602 році, О’Керіне (ірл. - O' Keryne) з графства Клер у 1600.

У документах 1641 року згадуються Кормак Кері (ірл. - Cormac Cary) з графства Західний Міт та Лаулін О’Кері (ірл. - Laughlin Ó Cary). У документах 1653 року згадуються Джон Кері (ірл. - John Kearie) та Катерін Кері (ірл. - Katherin Kery) з графства Лімерік.

В ірландській армії короля Джеймса у 1688 – 1690 роках під час так званої «Війни двох королів» служив прапорщик Томас Кері (ірл. - Thomas Carey) у полку Баррета з графства Корк. У тій же армії служив Енсінг Кері (ірл. - Ensign Kery) в полку Крі.

У XVII столітті багато ірландських імен та прізвищ спрощуються і починають писатися на англійський лад. Наприклад, Мак Брадайх почав писатися Бреді і т.д. Це ж стосується і назви клану Кері. В часи Кромвеля було здійснено перепис населення Ірландії сером Вільямом Петті. Згідно цього перепису прізвище Мак Керрі було найбільш поширеним в графстві Західний Міт, прізвище Кері було найбільш поширеним в графствах Міт та Оффалі. Там же зустрічалося прізвище Кергі. Серед землевласників зустрічаються: Вільям Кері (Кілбріттен, Корк), Теофіл Кері – шериф Корка, капітан Пітер Кері (Корк). Були ще якісь Керісвілл з Фермой. Судячи по всьому вони були не з ірландських Кері, а походили з графства Девоншир, Англія. Цей рід вимер у ХІХ столітті.

== Джерела ==
* "The Annals of Ulster". Ucc.ie. Retrieved 2015-09-05.
* "The Annals of Tigernach". Ucc.ie. Retrieved 2015-09-05.
* "The topographical poems of John O'Dubhagain and Giolla na naomh O'Huidhrin. Edited in the original Irish, From MSS. in the Library of the Royal Irish Academy, Dublin; with translation, notes, and introductory dissertations". Archive.org. Retrieved 2015-09-05.
* "Annala Uladh: Annals of Ulster otherwise Annala Senait, Annals of Senat". Ucc.ie. Retrieved 2015-09-05.
* Ó Corráin, D. 'Ireland Before the Normans', Dublin 1972. Page 203, Notes: Ch 2, (1).
*  'Fiants of the Tudor Sovereigns, 1521–1603' official letters patent unique to Ireland (British Library, National Library of Ireland etc.)

[[Категорія:Клани Ірландії]]


text:
# Гемоціанін
Гемоціанін (лат. Haemocyanin) — транспортний білок дихальної системи, що містить два атоми міді, які зв'язуються з молекулою кисню. При зв'язуванні безбарвні іони Cu(I) перетворяться в блакитні Cu(II). Гемоціаніни використовуються для транспорту кисню в крові більшості молюсків і деяких видів членистоногих. Його функції приблизно відповідають гемоглобіну хордових.

title: Гемоціанін

wikitext:
[[Зображення:Hemocyanin2.jpg|thumbnail|right|Структурна схема гемоцианіну [[восьминіг|восьминога]].]]
{{без джерел|дата=липень 2014}}
'''Гемоціанін''' ({{lang-la|Haemocyanin}}) — транспортний [[білок]] [[дихальна система|дихальної системи]], що містить два атоми [[мідь|міді]], які зв'язуються з молекулою [[кисень|кисню]]. При зв'язуванні безбарвні іони Cu(I) перетворяться в блакитні Cu(II). Гемоціаніни використовуються для транспорту [[кисень|кисню]] в [[кров]]і більшості [[молюск]]ів і деяких видів [[членистоногі|членистоногих]]. Його функції приблизно відповідають [[гемоглобін]]у [[хордові|хордових]].

{{hematology-stub}}
{{zoology-stub}}

[[Категорія:Білки крові]]
[[Категорія:Транспортні білки]]
[[Категорія:Порфірини]]
[[Категорія:Фізіологія комах]]


text:
# Гришинське (Костромська область)
Гришинське (рос. Гришинское) — присілок в Чухломському районі Костромської області Російської Федерації.
Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення Судайське сільське поселення.

## Історія
У 1936-1944 року населений пункт перебував у складі Ярославської області. Від 1944 належить до Костромської області.
Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Судайське сільське поселення.

## Населення
| 2008 | 2010 | 2014 |
| ---- | ---- | ---- |
| 0    | →0   | →0   |

title: Гришинське (Костромська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Гришинське
|назва ін.       = Гришинское
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Костромська область]]
|район           = [[Чухломський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Судайське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{стабільно}} 0
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Костромська область
}}
'''Гришинське''' ({{lang-ru|Гришинское}}) — [[присілок]] в [[Чухломський район|Чухломському районі]] [[Костромська область|Костромської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Судайське сільське поселення]].

== Історія ==

У 1936-1944 року населений пункт перебував у складі [[Ярославська область|Ярославської області]]. Від 1944 належить до Костромської області.

Від 2007 року входить до складу муніципального утворення Судайське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802093069 |title=Закон Костромской области от 09 февраля 2007 года N 112-4-ЗКО «Об административно-территориальном устройстве Костромской области» |access-date=2018-09-21 |archive-date=2020-01-15 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200115000115/http://docs.cntd.ru/document/802093069 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Гришинское (Костромская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Чухломський район}}
{{Kostroma-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Чухломського району]]

title: присілок Гришинське

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Костромська область

Муніципальний район: Чухломський район

Поселення: Судайське сільське поселення

title: Основні дані

Населення: ▬ 0

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Гришинське · Гришинське


text:
# Горан Буньєвчевич
Горан Буньєвчевич (серб. Goran Bunjevčević, 17 лютого 1973, Карловаць — 28 червня 2018, Белград) — югославський футболіст, що грав на позиції захисника, зокрема, за клуби «Црвена Звезда» та «Тоттенгем Готспур», а також національну збірну Югославії. Згодом — футбольний функціонер.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 1994 року виступами за команду клубу «Рад», в якій провів три сезони, взявши участь у 76 матчах чемпіонату.
Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Црвена Звезда», до складу якого приєднався 1997 року. Відіграв за белградську команду наступні чотири сезони своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Црвени Звезди», був основним гравцем захисту команди. За цей час двічі ставав чемпіоном Югославії і володарем Кубка Югославії (також двічі).
2001 року уклав контракт з англійським «Тоттенгем Готспур», у складі якого провів наступні п'ять років своєї кар'єри гравця. При цьому гравцем основного складу був лише в сезоні 2002/03, решту часу, проведеного у лондонській команді, був здебільшого у резерві.
Завершив професійну ігрову кар'єру у нідерландському клубі «АДО Ден Гаг», за команду якого виступав протягом 2006—2007 років.

## Виступи за збірні
1998 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Югославії. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 6 років, провів у її формі 14 матчів. У складі збірної був учасником чемпіонату Європи 2000 року у Бельгії та Нідерландах, де залишався запасним гравцем і на поле не виходив.
2003 року провів дві гри за наступницю югославської збірної — збірну Сербії і Чорногорії.

## Подальше життя
Протягом частини 2008 року був спортивним директором «Црвени Звезди». Згодом перебував на керівних посадах у структурі клубу «Земун».
У травні 2016 року увійшов до виконавчої ради Футбольного союзу Сербії, у структурі якого став спортивним директором, відповідальним зокрема за призначення тренерського штабу сербської збірної.
20 травня 2018 року був госпіталізований з інсультом до однієї з клінік Белграда. Помер 28 червня 2018 року на 46-му році життя, провівши понад місяць у комі.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Югославії (2):

«Црвена Звезда»: 1999-2000, 2000-2001
- Володар Кубка Югославії (2):

«Црвена Звезда»: 1998-1999, 1999-2000

title: Горан Буньєвчевич

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Горан Буньєвчевич
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Карловаць]]
| країна-народження = [[СФРЮ]]
| дата-народження = 17.2.1973
| дата-смерті = 28.6.2018
| місце-смерті = [[Белград]], [[Югославія]]
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =
| позиція = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1994–1997 | {{Прапорець|YUG}} | [[Рад (футбольний клуб)|«Рад»]] | 76 |5}}
{{Футболіст рядок 1|1997–2001 | {{Прапорець|YUG}} | [[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвена Звезда»]] | 92 |16}}
{{Футболіст рядок 0|2001–2006 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Тоттенгем Готспур]]» | 51 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2006–2007 | {{Прапорець|NED}} | «[[АДО Ден Гаг]]» | 24 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1998–2003 | {{Прапорець|YUG}} | [[збірна Югославії з футболу|Югославія]] | 14 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2003 | {{Прапорець|SCG}} | [[збірна Сербії і Чорногорії з футболу|Сербія і Чорногорія]] | 2 |0}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Горан Буньєвчевич''' ({{lang-sr|Goran Bunjevčević}}, [[17 лютого]] [[1973]], [[Карловаць]] — [[28 червня]] [[2018]], [[Белград]]) — югославський [[футболіст]], що грав на позиції [[Захисник (футбол)|захисник]]а, зокрема, за клуби [[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвена Звезда»]] та «[[Тоттенгем Готспур]]», а також [[збірна Югославії з футболу|національну збірну Югославії]]. Згодом — футбольний функціонер.

== Клубна кар'єра ==
У дорослому футболі дебютував 1994 року виступами за команду клубу [[Рад (футбольний клуб)|«Рад»]], в якій провів три сезони, взявши участь у 76 матчах чемпіонату.

Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу [[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвена Звезда»]], до складу якого приєднався 1997 року. Відіграв за белградську команду наступні чотири сезони своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «Црвени Звезди», був основним гравцем захисту команди. За цей час двічі ставав [[Чемпіонат Югославії з футболу|чемпіоном Югославії]] і володарем [[Кубок Югославії з футболу|Кубка Югославії]] (також двічі).

2001 року уклав контракт з англійським «[[Тоттенгем Готспур]]», у складі якого провів наступні п'ять років своєї кар'єри гравця. При цьому гравцем основного складу був лише в [[Англійська прем'єр-ліга 2002-03|сезоні 2002/03]], решту часу, проведеного у лондонській команді, був здебільшого у резерві.

Завершив професійну ігрову кар'єру у нідерландському клубі «[[АДО Ден Гаг]]», за команду якого виступав протягом 2006—2007 років.

== Виступи за збірні ==
1998 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Югославії з футболу|національної збірної Югославії]]. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 6 років, провів у її формі 14 матчів. У складі збірної був учасником [[Чемпіонат Європи з футболу 2000|чемпіонату Європи 2000 року]] у [[Бельгія|Бельгії]] та [[Нідерланди|Нідерландах]], де залишався запасним гравцем і на поле не виходив.

2003 року провів дві гри за наступницю югославської збірної — [[збірна Сербії і Чорногорії з футболу|збірну Сербії і Чорногорії]].

== Подальше життя ==
Протягом частини 2008 року був спортивним директором [[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвени Звезди»]]. Згодом перебував на керівних посадах у структурі клубу [[Земун (футбольний клуб)|«Земун»]].

У травні 2016 року увійшов до виконавчої ради [[Футбольний союз Сербії|Футбольного союзу Сербії]], у структурі якого став спортивним директором, відповідальним зокрема за призначення тренерського штабу [[збірна Сербії з футболу|сербської збірної]].

20 травня 2018 року був госпіталізований з [[інсульт]]ом до однієї з клінік [[Белград]]а. Помер [[28 червня]] [[2018]] року на 46-му році життя, провівши понад місяць у комі.

==Титули і досягнення==
* [[Чемпіонат Союзної Республіки Югославія з футболу|Чемпіон Югославії]] '''(2)''':
:[[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвена Звезда»]]: [[Чемпіонат Югославії з футболу 1999—2000|1999-2000]], [[Чемпіонат Югославії з футболу 2000—2001|2000-2001]]
* Володар [[Кубок Союзної Республіки Югославія з футболу|Кубка Югославії]] '''(2)''':
:[[Црвена Звезда (футбольний клуб)|«Црвена Звезда»]]: [[Кубок Югославії з футболу 1998—1999|1998-1999]], [[Кубок Югославії з футболу 1999—2000|1999-2000]]

== Посилання ==
*{{Transfermarkt}}
*{{NFT player}}

{{Склад збірної Югославії на чемпіонаті Європи 2000}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Буньєвчевич}}
[[Категорія:Сербські футболісти]]
[[Категорія:Югославські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Югославії з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Сербії та Чорногорії з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату Європи з футболу 2000]]
[[Категорія:Футболісти «Рада»]]
[[Категорія:Футболісти «Црвени Звезди»]]
[[Категорія:Футболісти «Тоттенгем Готспур»]]
[[Категорія:Футболісти «АДО Ден Гаг»]]
[[Категорія:Сербські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Сербії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Англії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Нідерландах]]
[[Категорія:Футбольні функціонери]]
[[Категорія:Уродженці Карловаца]]
[[Категорія:Спортивні директори]]

title: Особисті дані

Народження: 17 лютого 1973

Смерть: 28 червня 2018 (45 років)

Вага: 83 кг

Громадянство: Сербія і Чорногорія · Югославія

Позиція: захисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Рад» · 76 · (5)

«Црвена Звезда» · 92 · (16)

«Тоттенгем Готспур» · 51 · (0)

«АДО Ден Гаг» · 24 · (1)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Югославія · 14 · (0)

Сербія і Чорногорія · 2 · (0)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Делень (Васлуй)
Делень, Делені (рум. Deleni) — село у повіті Васлуй в Румунії. Входить до складу комуни Делень.
Село розташоване на відстані 266 км на північний схід від Бухареста, 12 км на південь від Васлуя, 70 км на південь від Ясс, 124 км на північ від Галаца.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 1875 осіб, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську.

title: Делень (Васлуй)

wikitext:
{{Otheruses|Делень (значення)}}
{{НП Румунії
 | назва               = Делень
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Deleni''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Васлуй
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Делень (комуна, Васлуй)|Делень]]
 | код_SIRUTA          = 163333
 | широта              = 46.5307
 | довгота             = 27.7606
 | висота              = 218
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 1875
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 737170
}}
'''Делень''', Делені ({{lang-ro|Deleni}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Васлуй (повіт)|Васлуй]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Делень (комуна, Васлуй)|Делень]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 266 км на північний схід від [[Бухарест]]а, 12 км на південь від [[Васлуй (місто)|Васлуя]], 70 км на південь від [[Ясси|Ясс]], 124 км на північ від [[Галац|Галаца]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:1875}} осіб, усі — [[румуни]]<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119074225/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119080347/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>.

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Васлуй]]

title: Делень · Deleni

Країна: Румунія

Повіт: Васлуй

Комуна: Делень

Телефонний код: +40 235 (Romtelecom, TR) · +40 335 (інші оператори)


text:
# Гравітаційне уповільнення часу
Гравітаційне уповільнення часу — це форма уповільнення часу, фактична різниця часу, що минув між двома подіями, виміряна спостерігачами, які перебувають на різних відстанях від гравітуючої маси. Чим нижчий гравітаційний потенціал (чим ближче годинник до джерела гравітації), тим повільніше плине час, прискорюваний зі збільшенням гравітаційного потенціалу (годинник віддаляється від джерела гравітації). Альберт Ейнштейн спочатку передбачив цей ефект у своїй теорії відносності, і відтоді його підтверджено тестами загальної теорії відносності.
Продемонстровано, що атомний годинник на різних висотах (і, отже, в точках з різними гравітаційним потенціалом) буде показувати різні часи. Ефекти, виявлені в таких наземних експериментах, надзвичайно малі, а відмінності вимірюються в наносекундах. Відносно віку Землі мільярди років ядро Землі фактично на 2,5 роки молодше від своєї поверхні. Демонстрація значних ефектів потребує великих відстаней від Землі або більшого гравітаційного джерела.
Гравітаційне уповільнення часу вперше описав Альберт Ейнштейн у 1907 році як наслідок спеціальної теорії відносності в прискорених системах відліку. В загальній теорії відносності вважається різницею в проходженні власного часу в різних положеннях, описуваних метричним тензором простору-часу. Існування гравітаційного уповільнення часу вперше підтверджено безпосередньо експериментом Паунда і Ребки в 1959 році.
При використанні формул загальної теорії відносності для розрахунку зміни енергії та частоти сигналу (за умови, що ми нехтуємо ефектами залежності від траєкторії, викликаними, наприклад, захопленням простору навколо обертової чорної діри) гравітаційне червоне зміщення точно обернене до величини червоного зміщення. Таким чином, спостережувана зміна частоти відповідає відносній різниці швидкості ходу годинника в точках прийому і передачі.
Тоді як гравітаційне червоне зміщення вимірює спостережуваний ефект, гравітаційне уповільнення часу говорить, який висновок можна зробити на основі результатів спостереження. Тобто, іншими словами: вимірюючи єдине червоне/фіолетове зміщення для будь-якого способу надсилання сигналів «звідти»—"сюди", ми приходимо до висновку, що однаковий з нашим годинник там йде «якось не так», швидше або повільніше.
Для статичного гравітаційного поля, гравітаційне червоне зміщення можна повністю пояснити різницею темпу ходу часу в точках з різними гравітаційним потенціалом. Процитуємо Вольфганга Паулі: «У разі статичного гравітаційного поля завжди можна вибрати часову координату, щоб величини gik від неї не залежали. Тоді число хвиль світлового променя між двома точками P1 і P2 також буде незалежним від часу і, отже, частота світла у промені, виміряна в заданій шкалі часу, буде однаковою в P1 і P2 і, таким чином, незалежною від місця спостереження.».
Однак, згідно з сучасною метрологією, час визначають локально для довільної світової лінії спостерігача (в окремому випадку — для однієї і тієї ж точки простору з плином часу) через тотожні атомні годинники (див. визначення секунди). За такого визначення часу темп ходу годинника строго заданий і буде відрізнятися від лінії до лінії (від точки до точки), внаслідок чого наявна різниця частот, наприклад, у досліді Паунда — Ребки, або червоне зміщення спектральних ліній, випромінених із поверхні Сонця або нейтронних зірок, що знаходить своє пояснення в різниці темпу перебігу фізичного часу (вимірюваного стандартним атомним годинником) між точками випромінювання і прийому. Справді, оскільки швидкість світла вважається сталою величиною, то довжина хвилі жорстко пов'язана з частотою {\displaystyle \lambda =cT=c/\nu }, тому зміна довжини хвилі рівносильна зміні частоти і навпаки.
Якщо в деякій точці випромінюються, наприклад, сферичні спалахи світла, то в будь-якому місці в ділянці з гравітаційним полем координатні «часові» інтервали між спалахами можна зробити однаковими — шляхом відповідного вибору часової координати. Реальна ж зміна вимірюваного часового інтервалу визначається різницею темпу ходу стандартного тотожного годинника між світовими лініями випромінювання і прийому. При цьому в статичному випадку абсолютно неважливо, чим конкретно передаються сигнали: світловими спалахами, горбами електромагнітних хвиль, акустичними сигналами, кулями чи бандеролями поштою — всі способи передавання будуть зазнавати абсолютно однакового «червоного/фіолетового зміщення».
В нестаціонарному випадку взагалі точним і інваріантним чином відокремити "гравітаційне зміщення від «доплерівського» неможливо, як наприклад, у разі розширення Всесвіту. Ці ефекти — однієї природи, і описуються загальною теорією відносності єдиним чином. Деяке ускладнення явища червоного зміщення для електромагнітного випромінювання виникає при обліку нетривіального поширення випромінювання в гравітаційному полі (ефекти динамічної зміни геометрії, відхилень від геометричної оптики, існування гравітаційного лінзування, гравімагнетизму, захоплення простору тощо, які роблять величину зміщення залежною від траєкторії поширення світла), але ці тонкощі не повинні затінювати початкової простої ідеї: швидкість ходу годинника залежить від його положення в просторі і часі.
В ньютонівській механіці пояснення гравітаційного червоного зміщення принципово можливе — знову-таки через уведення впливу гравітаційного потенціалу на хід годинника, але це дуже складно і непрозоро з концептуальної точки зору. Поширений спосіб виведення червоного зсуву як переходу кінетичної енергії світла {\displaystyle E=\hbar \omega } в потенціальну в самій основі апелює до теорії відносності і не може розглядатися як правильний. В ейнштейнівській теорії гравітації червоне зміщення пояснюється самим гравітаційним потенціалом: це не що інше, як прояв геометрії простору-часу, пов'язаної з відносністю темпу перебігу фізичного часу.

title: Гравітаційне уповільнення часу

wikitext:
'''Гравітаційне уповільнення часу''' — це форма [[Релятивістське уповільнення часу|уповільнення часу]], фактична різниця часу, що минув між двома подіями, виміряна спостерігачами, які перебувають на різних відстанях від гравітуючої маси. Чим нижчий гравітаційний потенціал (чим ближче годинник до джерела гравітації), тим повільніше плине час, прискорюваний зі збільшенням гравітаційного потенціалу (годинник віддаляється від джерела гравітації). [[Альберт Ейнштейн]] спочатку передбачив цей ефект у своїй теорії відносності, і відтоді його підтверджено тестами [[Загальна теорія відносності|загальної теорії відносності]].<ref>{{Книга
|заголовок = Relativity : the Special and General Theory by Albert Einstein
|видавництво = [[Проєкт «Гутенберг»|Project Gutenberg]]
|посилання = https://www.gutenberg.org/etext/5001
|ref = Einstein
|мова = en
|автор = Einstein, A.
|рік = 2004
|назва =
|archivedate = 6 липня 2010
|archiveurl = https://web.archive.org/web/20100706053844/http://www.gutenberg.org/etext/5001
}}</ref>

Продемонстровано, що [[атомний годинник]] на різних висотах (і, отже, в точках з різними гравітаційним потенціалом) буде показувати різні часи. Ефекти, виявлені в таких наземних [[Експеримент Хафеле — Кітінга|експериментах]], надзвичайно малі, а відмінності вимірюються в [[Секунда|наносекундах]]. Відносно [[Вік Землі|віку Землі]] мільярди років [[ядро Землі]] фактично на 2,5 роки молодше від своєї поверхні.<ref>{{Стаття|title=The young centre of the Earth|видання=[[European Journal of Physics]]|том=37|номер=3|pages=035602|doi=10.1088/0143-0807/37/3/035602|arxiv=1604.05507|bibcode=2016EJPh...37c5602U|language=en|author=Uggerhøj, U I; Mikkelsen, R E; Faye, J.|date=2016|тип=journal}}</ref> Демонстрація значних ефектів потребує великих відстаней від Землі або більшого гравітаційного джерела.

Гравітаційне уповільнення часу вперше описав Альберт Ейнштейн у [[1907]] році<ref>A. Einstein, «Über das Relativitätsprinzip und die aus demselben gezogenen Folgerungen», Jahrbuch der Radioaktivität und Elektronik 4, 411—462 (1907); English translation, in «On the relativity principle and the conclusions drawn from it», in «The Collected Papers», v.2, 433—484 (1989); also in H M Schwartz, «Einstein's comprehensive 1907 essay on relativity, part I», American Journal of Physics vol.45,no.6 (1977) pp.512-517; Part II in American Journal of Physics vol.45 no.9 (1977), pp.811-817; Part III in American Journal of Physics vol.45 no.10 (1977), pp.899-902, см. [http://hermes.ffn.ub.es/luisnavarro/nuevo_maletin/Einstein_1907_Jahrbuch.pdf I, II и III части] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201128180200/http://hermes.ffn.ub.es/luisnavarro/nuevo_maletin/Einstein_1907_Jahrbuch.pdf |date=28 листопада 2020 }}.</ref> як наслідок [[Спеціальна теорія відносності|спеціальної теорії відносності]] в прискорених системах відліку. В загальній теорії відносності вважається різницею в проходженні власного часу в різних положеннях, описуваних [[Метричний тензор|метричним тензором простору-часу]]. Існування гравітаційного уповільнення часу вперше підтверджено безпосередньо [[Експеримент Паунда і Ребки|експериментом Паунда і Ребки]] в 1959 році.

При використанні формул загальної теорії відносності для розрахунку зміни енергії та частоти сигналу (за умови, що ми нехтуємо ефектами залежності від траєкторії, викликаними, наприклад, [[Ефект Лензе — Тіррінга|захопленням простору]] навколо обертової [[Чорна діра|чорної діри]]) гравітаційне червоне зміщення точно обернене до величини червоного зміщення. Таким чином, спостережувана зміна частоти відповідає відносній різниці швидкості ходу годинника в точках прийому і передачі.

Тоді як гравітаційне червоне зміщення вимірює спостережуваний ефект, гравітаційне уповільнення часу говорить, який висновок можна зробити ''на основі'' результатів спостереження. Тобто, іншими словами: вимірюючи єдине червоне/фіолетове зміщення для будь-якого способу надсилання сигналів «звідти»—"сюди", ми приходимо до висновку, що однаковий з нашим годинник '''там''' йде «якось не так», швидше або повільніше.

Для ''статичного'' гравітаційного поля, [[гравітаційне червоне зміщення]] можна повністю пояснити різницею темпу ходу часу в точках з різними гравітаційним потенціалом. Процитуємо [[Вольфганг Паулі|Вольфганга Паулі]]: «У разі статичного гравітаційного поля завжди можна вибрати часову координату, щоб величини {{Math|''gik''}} від неї не залежали. Тоді число хвиль світлового променя між двома точками P1 і P2 також буде незалежним від часу і, отже, частота світла у промені, виміряна в заданій шкалі часу, буде однаковою в P1 і P2 і, таким чином, незалежною від місця спостереження.».

Однак, згідно з сучасною [[Метрологія|метрологією]], час визначають локально для довільної [[Світова лінія|світової лінії]] спостерігача (в окремому випадку — для однієї і тієї ж точки простору з плином часу) через тотожні [[Атомний годинник|атомні годинники]] (див. визначення [[Секунда|секунди]]). За такого визначення часу темп ходу годинника строго заданий і буде відрізнятися від лінії до лінії (від точки до точки), внаслідок чого наявна різниця частот, наприклад, у досліді Паунда — Ребки, або червоне зміщення спектральних ліній, випромінених із поверхні Сонця або нейтронних зірок, що знаходить своє пояснення в різниці темпу перебігу фізичного часу (вимірюваного стандартним атомним годинником) між точками випромінювання і прийому. Справді, оскільки [[швидкість світла]] вважається сталою величиною, то довжина хвилі жорстко пов'язана з частотою <math>\lambda=cT=c/\nu </math>, тому зміна довжини хвилі рівносильна зміні частоти і навпаки.

Якщо в деякій точці випромінюються, наприклад, сферичні спалахи світла, то в будь-якому місці в ділянці з гравітаційним полем координатні «часові» інтервали між спалахами можна зробити однаковими — шляхом відповідного вибору ''часової координати''. Реальна ж зміна ''вимірюваного'' часового інтервалу визначається різницею темпу ходу стандартного тотожного годинника між світовими лініями випромінювання і прийому. При цьому в статичному випадку абсолютно неважливо, чим конкретно передаються сигнали: світловими спалахами, горбами [[Електромагнітна хвиля|електромагнітних хвиль]], акустичними сигналами, кулями чи бандеролями поштою — всі способи передавання будуть зазнавати абсолютно однакового «червоного/фіолетового зміщення»<ref>Мария-Антуанетта Тонела. «Частоты в общей теории относительности. Теоретические определения и экспериментальные проверки.» // Эйнштейновский сборник 1967 / Отв. ред. И. Е. Тамм и Г. И. Наан. — М.: Наука, 1967. — С. 175−214.</ref>.

В нестаціонарному випадку взагалі точним і інваріантним чином відокремити "гравітаційне зміщення від «доплерівського» неможливо, як наприклад, у разі [[розширення Всесвіту]]. Ці ефекти — однієї природи, і описуються загальною теорією відносності єдиним чином. Деяке ускладнення явища червоного зміщення для електромагнітного випромінювання виникає при обліку нетривіального поширення випромінювання в гравітаційному полі (ефекти динамічної зміни геометрії, відхилень від [[Геометрична оптика|геометричної оптики]], існування [[Гравітаційна лінза|гравітаційного лінзування]], [[гравімагнетизм]]у, [[Ефект Лензе — Тіррінга|захоплення простору]] тощо, які роблять величину зміщення залежною від траєкторії поширення світла), але ці тонкощі не повинні затінювати початкової простої ідеї: швидкість ходу годинника залежить від його положення в просторі і часі.

В ньютонівській механіці пояснення гравітаційного червоного зміщення принципово можливе — знову-таки через уведення впливу гравітаційного потенціалу на хід годинника, але це дуже складно і непрозоро з концептуальної точки зору. Поширений спосіб виведення червоного зсуву як переходу [[Кінетична енергія|кінетичної енергії]] світла <math>E = \hbar \omega</math> в потенціальну в самій основі апелює до теорії відносності і не може розглядатися як правильний<ref>Окунь Л. Б., Селиванов К. Г., Телегди В. Л. «Гравитация, фотоны, часы». УФН, 1999, том 169, № 10, с. 1141—1147.</ref>. В ейнштейнівській теорії гравітації червоне зміщення пояснюється самим гравітаційним потенціалом: це не що інше, як прояв геометрії простору-часу, пов'язаної з відносністю темпу перебігу фізичного часу.

== Див. також ==
* [[Експеримент Паунда і Ребки]]
* [[Експеримент Хафеле — Кітінга]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{Час}}

[[Категорія:Гравітація|Уповільнення часу]]
[[Категорія:Теорія відносності]]


text:
# Географія Донецької області

## Розташування
Донецька область за своїм географічним розташуванням відноситься до Центрального степу. Клімат області континентальний із посушливо-суховійними явищами. Вітрові маси, які надходять з Азійського материка й Нижне-волзьких степів, зумовлюють низькі температури взимку з холодними, а восени і влітку сухими гарячими вітрами. Середні температури січня від −5 до −8 °C, липня 21–23 °С. Опадів близько 500 мм на рік. Навесні бувають суховії (частіше — у травні), влітку — посухи, іноді — пилові бурі, град, взимку — завірюхи.

## Рельєф
Рельєф переважно рівнинний (висотою до 200 м), розчленований ярами й балками. На північному сході знаходиться Донецький кряж висотою до 367 м, поверхня якого порізана долинами річок. На заході кряж переходить в Придніпровську низовину, на півдні — у Приазовську низовину з окремими підняттями (Могила-Гончариха, Савур-Могила та інші). На півдні — вузька смуга Причорноморської низовини, яка уступами обривається до Азовського моря. У місцях залягання вапняків і соленосних відкладень розвиваються карстові форми рельєфу. Характерна риса рельєфу області — наявність форм антропогенного походження: терикони, кар'єри тощо.

## Корисні копалини
Надра області багаті на різноманітні корисні копалини, з яких найбільше значення має кам'яне вугілля (Донецький вугільний басейн). Значні запаси кам'яної солі (Артемівське та Слов'янське родовища). Мінерально-сировинна база промисловості будівельних матеріалів і чорної металургії представлена значними родовищами доломітів, вапняків (флюсових і будівельних — Докучаєвськ, Комсомольське, смт Новотроїцьке), вогнетривких (Часівоярське, Новорайське, Андріївське, Затишанське, Веселівське, Жовтневе родовища) і пластичних (керамічні — Краматорське, Курдюмівське, Кутейніковське, Миколаївське, Рай-Олександрівське, Никифоровске родовища) глин, мергелю (Амвросіївський район, район міста Краматорська), гіпсу (Бахмутський район), каолінів (Володимирське, Богородицьке, Катеріновське родовища), крейди (Слов'янський район), будівельних і кварцових пісків, граніту (Тельманівський, Володарський район (Київська область)), кварциту тощо. Є також ртуть (Микитівське родовище), мінеральні фарби (охра — Яснополянське родовище), фосфорити (Резніковское й Осиковское родовища), азбест, графіт (у Приазов'ї). Виявлені родовища нефелінових сієнітів (алюмінієві руди — Калініно-Шевченківське родовище), флюориту (плавиковий шпат — Петрово-Гнутовське й Покров-Кириївське родовища), вермикуліту (Кам'яномогільне родовище), залізних руд (в Приазов'ї), давсоніта, калійних солей (поряд зі Слов'янськом). У північних районах області знаходиться Дніпровсько-Донецька нафтогазоносна область (в області практично не розробляється), у південних, на узбережжі моря — Причорноморсько-Кримська нафтогазоносна провінція. Експлуатуються джерела мінеральних вод (Добропілля, Новоазовськ).

## Геологічна структура
Територія Донбасу відноситься до структурної зони, тектонічне положення якої не дуже зрозуміле. З одного боку, вона тісно пов'язана з докембрійською Східно-Європейською платформою, з іншого — з Предкавказькою епігерцинською платформою. За комплексу ознак він являє собою палеозойської трог, що вклинився в межі платформи.
Палеозойські породи зім'яті в складки з утворенням великої кількості тектонічних порушень. З породами кам'яновугільного та пермського періодів пов'язані великі родовища кам'яного вугілля й солей.
Порода складчастого комплексу перекриваються відкладеннями, що полого залягають мезозою та кайнозою.
За площею поширення переважають території кайнозойської (неогенової) системи. У районі Донецького кряжу — палеозойської(кам'яновугільної й частково пермської) системи. На Приазовської височини — архейської системи. У заплаві річок Сіверський Донець, Бахмут — ділянки мезозойської (крейдяний) системи.

## Водні об'єкти
Докладніше: Річки Донецької області, Водосховища Донецької області, Стави Донецької області
По території Донецької області протікають близько 246 річок, з яких 47 довжиною понад 25 км. Загальна довжина річок становить більш ніж 3000 км. Найбільша з них — Сіверський Донець довжиною 1053 км, а в межах області — понад 100 км, шириною від 60 до 80 м. Середня глибина 1,5—2 м (на плесах досягає 7 м). Її притоки — Казенний Торець, Бахмутка та Лугань. До басейну Дніпра належать річки: Самара і Вовча; до басейну Азовського моря: Кальміус, Грузький Єланчик, Кринка.
Озер на території області мало, є невеликі озера в заплаві Сіверського Дінця (Вовче та інші), а також Слов'янські солоні озера — Гедзі та Ріпне.
Для поліпшення водопостачання створено 130 водосховищ, у тому числі: Старокримське, Клебан-Бикське, Карлівське, Вільхівське, Зуївське, Ніжнекальміуське, Старобешівське та канал Сіверський Донець — Донбас.

## Ґрунти
Наявність різноманітних форм рельєфу призвела до створення на них різноманітних видів ґрунтів. На лесовидних породах утворилися гумусні чорноземи. У заплавах річок і балок: лугові чорноземи, луго-болотні, переважно із засоленими ґрунтами. Для ґрунтового покрову більшої частини Донецької області характерні чорноземи, у північних районах зустрічаються дерново-слабопідзолисті ґрунти, уздовж узбережжя Азовського моря — слабосолоні чорноземи й солонці. Усього на карті області виділено 60 видів ґрунтів.

## Рослинність
Рослинний світ Донецької області за кліматогеографічним розташуванням регіону належить до степової зони і представлений в основному степовими, лісостеповими й заплавними формаціями флори. Природна степова рослинність збереглася головним чином на заповідних ділянках, на узбережжі Азовського моря — ділянки із солончакової рослинністю. Ліси й чагарники займають 5,6 % території області, переважно в долині Сіверського Дінця — соснові бори, на Донецькому кряжі — діброви, байрачні ліси. Переважають північностепові підвищені і схилові природно-територіальні комплекси. Науковцями на території області відмічено 1870 видів флори, яка становить близько 40 % видів, що зустрічаються в Україні. З рідкісних рослин у регіоні спостерігається понад 91 з 541 виду флори, занесених до Червоної книги України та 39 видів, занесених до Європейського Червоного списку.

## Тваринний світ
Практично повсюдно в природі зустрічаються лисиця руда, заєць сірий, миша пасиста, і різноманітні мишоподібні гризуни, з птахів — перепілка, куріпка сіра, ворона сіра, ворона чорна, одуд, жайворонки, лелеки, качки, ластівки, горобці, дятли.
У лісах на півночі області, окрім згаданих видів, поширені також окремі види, які проникають у регіон уздовж заплави Дінця: борсук, єнот уссурійський, лось європейський, сарна європейська (можливі знахідки азійської), дикий кабан, вивірка руда (у багатьох місцях також вселяли алтайську форму «телеутка»), їжак білочеревий, кріт європейський тощо. З птахів тут мешкають: фазан, грак, сорока, соловей, різноманітні синиці, горлиці, сови, дятли.
На піщаних косах і узбережжі Азовського моря зустрічаються: лисиця, заєць сірий, з птахів: сіра гуска, лисуха, мартини, качки, кулики, голуби та інші.
У річках області зустрічаються риби: короп, карась, щука, краснопірка, лящ, рибець, товстолоб білий, сом звичайний, йорж, окунь, судак, лин. В акваторії Азовського моря: бичок, шпрот європейський, хамса, оселедець, пузанок азовський, камбала, піленгас та інші.
Колись для фауни області вказували також
- Із ссавців: пацюк чорний, хом'як звичайний, тарпан, сайгак, тур та ін.; у прибережній акваторії майже остаточно зникли дельфіни-азовки.
- З рибоподібних: осетер руський, вирезуб, карась золотий тощо.

Див. також: фауна Придінців'я.

## Метеорити
На території Донецької області впали метеорити:
- Бахмут (15 лютого 1814 року)
- Жовтневий (10 жовтня 1938 року)
- Оленівка (17 жовтня 1951 року)
- Андріївка (7 серпня 1969 року)
- Горлівка (17 липня 1974 року).

## Рекреаційні можливості
Донецька область має багаті природні ресурси. Тут є дивовижні місця й лікувальні джерела. Бальнеологічне значення мають Слов'янські солоні озера (Ропне, Сліпне, Вейсове) і джерела мінеральних вод. Національну цінність становлять дві заповідні зони — Хомутовський степ і Святогір'я. В останньому створено національний природний парк «Святі гори». Унікальні природні лікувальні властивості має соляна шахта в м. Соледарі, де створений спелеологічний санаторій. Азовське узбережжя за оздоровчим ефектом — прекрасна рекреаційна зона.

title: Географія Донецької області

wikitext:
{{unibox}}

== Розташування ==
[[Донецька область]] за своїм географічним розташуванням відноситься до Центрального степу. Клімат області континентальний із посушливо-суховійними явищами. Вітрові маси, які надходять з Азійського материка й Нижне-волзьких степів, зумовлюють низькі температури взимку з холодними, а восени і влітку сухими гарячими вітрами. Середні температури січня від −5 до −8 °C, липня 21–23 °С. Опадів близько 500 мм на рік. Навесні бувають суховії (частіше — у травні), влітку — посухи, іноді — пилові бурі, град, взимку — завірюхи.
[[Файл:Вид на Северский Донец и урочище "Кчугуры".jpg|міні|Річка Сіверський Донець серед крейдових пагорбів]]

== Рельєф ==
Рельєф переважно рівнинний (висотою до 200 м), розчленований ярами й балками. На північному сході знаходиться [[Донецький кряж]] висотою до 367 м, поверхня якого порізана долинами річок. На заході кряж переходить в [[Придніпровська низовина|Придніпровську низовину]], на півдні — у [[Приазовська низовина|Приазовську низовину]] з окремими підняттями ([[Могила-Гончариха]], [[Савур-Могила]] та інші). На півдні — вузька смуга [[Причорноморська низовина|Причорноморської низовини]], яка уступами обривається до [[Азовське море|Азовського моря]]. У місцях залягання вапняків і соленосних відкладень розвиваються карстові форми рельєфу. Характерна риса рельєфу області — наявність форм антропогенного походження: [[терикон]]и, [[кар'єр]]и тощо.

== Корисні копалини ==
Надра області багаті на різноманітні корисні копалини, з яких найбільше значення має кам'яне вугілля ([[Донецький вугільний басейн]]). Значні запаси кам'яної солі ([[Артемівське родовище кам'яної солі|Артемівське]] та [[Слов'янське родовище кам'яної солі|Слов'янське]] родовища). Мінерально-сировинна база [[Промисловість будівельних матеріалів|промисловості будівельних матеріалів]] і чорної металургії представлена значними родовищами доломітів, вапняків (флюсових і будівельних — [[Докучаєвськ]], [[Кальміуське|Комсомольське]], смт [[Новотроїцьке (Волноваський район)|Новотроїцьке]]), вогнетривких (Часівоярське, Новорайське, Андріївське, Затишанське, Веселівське, Жовтневе родовища) і пластичних (керамічні — Краматорське, Курдюмівське, Кутейніковське, Миколаївське, Рай-Олександрівське, Никифоровске родовища) глин, [[Мергель|мергелю]] ([[Амвросіївський район]], район міста [[Краматорськ]]а), гіпсу ([[Бахмутський район]]), каолінів (Володимирське, Богородицьке, Катеріновське родовища), [[Крейда|крейди]] ([[Слов'янський район]]), будівельних і кварцових пісків, граніту (Тельманівський, [[Володарський район (Київська область)]]), кварциту тощо. Є також ртуть (Микитівське родовище), мінеральні фарби (охра — Яснополянське родовище), фосфорити (Резніковское й Осиковское родовища), азбест, графіт (у [[Приазов'я|Приазов'ї]]). Виявлені родовища нефелінових сієнітів (алюмінієві руди — Калініно-Шевченківське родовище), [[флюорит]]у (плавиковий шпат — Петрово-Гнутовське й Покров-Кириївське родовища), вермикуліту (Кам'яномогільне родовище), залізних руд (в Приазов'ї), [[давсоніт]]а, калійних солей (поряд зі [[Слов'янськ]]ом). У північних районах області знаходиться Дніпровсько-Донецька нафтогазоносна область (в області практично не розробляється), у південних, на узбережжі моря — Причорноморсько-Кримська нафтогазоносна провінція. Експлуатуються джерела мінеральних вод ([[Добропілля]], [[Новоазовськ]]).
[[Файл:Клебан-Бицьке відслонення, Костянтинівський район, лівий берег Клебан-Бикського водосховища.jpg|міні|[[Клебан-Бицьке відслонення]]]]

== Геологічна структура ==
Територія Донбасу відноситься до структурної зони, тектонічне положення якої не дуже зрозуміле. З одного боку, вона тісно пов'язана з докембрійською Східно-Європейською платформою, з іншого — з Предкавказькою епігерцинською платформою. За комплексу ознак він являє собою палеозойської трог, що вклинився в межі платформи.

Палеозойські породи зім'яті в складки з утворенням великої кількості тектонічних порушень. З породами [[Кам'яновугільний період|кам'яновугільного]] та [[Пермський період|пермського]] періодів пов'язані великі родовища кам'яного вугілля й солей.

Порода складчастого комплексу перекриваються відкладеннями, що полого залягають [[Мезозой|мезозою]] та [[Кайнозой|кайнозою]].

За площею поширення переважають території кайнозойської ([[неоген]]ової) системи. У районі Донецького кряжу — палеозойської(кам'яновугільної й частково пермської) системи. На Приазовської височини — [[Архей|архейської системи]]. У заплаві річок Сіверський Донець, Бахмут — ділянки мезозойської ([[Крейдяний період|крейдяний]]) системи.

== Водні об'єкти ==
''Докладніше: [[Річки Донецької області]], [[Водосховища Донецької області]], [[Стави Донецької області]]''
[[Файл:Кальмиусский заповедник 067.jpg|міні|Річка Кальміус]]
По території Донецької області протікають близько 246 річок, з яких 47 довжиною понад 25 км. Загальна довжина річок становить більш ніж 3000 км. Найбільша з них — [[Сіверський Донець]] довжиною 1053 км, а в межах області — понад 100 км, шириною від 60 до 80 м. Середня глибина 1,5—2 м (на плесах досягає 7 м). Її притоки — [[Казенний Торець]], Бахмутка та Лугань. До басейну Дніпра належать річки: Самара і Вовча; до басейну Азовського моря: [[Кальміус]], [[Грузький Єланчик]], [[Кринка (річка)|Кринка]].

Озер на території області мало, є невеликі озера в заплаві Сіверського Дінця (Вовче та інші), а також Слов'янські солоні озера — [[Гедзі]] та [[Ріпне (озеро)|Ріпне]].

Для поліпшення [[водопостачання]] створено 130 [[водосховище|водосховищ]], у тому числі: [[Старокримське водосховище (Донецька область)|Старокримське]], [[Клебан-Бикське водосховище|Клебан-Бикське]], [[Карлівське водосховище|Карлівське]], [[Вільхівське водосховище (Донецька область)|Вільхівське]], [[Зуївське водосховище|Зуївське]], [[Нижньокальміуське водосховище|Ніжнекальміуське]], [[Старобешівське водосховище|Старобешівське]] та [[канал Сіверський Донець — Донбас]].

== Ґрунти ==
Наявність різноманітних форм рельєфу призвела до створення на них різноманітних видів [[ґрунт]]ів. На лесовидних породах утворилися гумусні чорноземи. У заплавах річок і балок: лугові чорноземи, луго-болотні, переважно із засоленими ґрунтами. Для ґрунтового покрову більшої частини Донецької області характерні чорноземи, у північних районах зустрічаються дерново-слабопідзолисті ґрунти, уздовж узбережжя Азовського моря — слабосолоні чорноземи й солонці. Усього на карті області виділено 60 видів ґрунтів.

== Рослинність ==
Рослинний світ Донецької області за кліматогеографічним розташуванням регіону належить до степової зони і представлений в основному степовими, лісостеповими й заплавними формаціями флори. Природна степова рослинність збереглася головним чином на заповідних ділянках, на узбережжі Азовського моря — ділянки із солончакової рослинністю. Ліси й чагарники займають 5,6 % території області, переважно в долині Сіверського Дінця — соснові бори, на Донецькому кряжі — діброви, байрачні ліси. Переважають північностепові підвищені і схилові природно-територіальні комплекси. Науковцями на території області відмічено 1870 видів флори, яка становить близько 40 % видів, що зустрічаються в Україні. З рідкісних рослин у регіоні спостерігається понад 91 з 541 виду флори, занесених до Червоної книги України та 39 видів, занесених до Європейського Червоного списку.

== Тваринний світ ==
Практично повсюдно в природі зустрічаються [[Руда лисиця|лисиця руда]], [[заєць сірий]], [[Житник пасистий|миша пасиста]], і різноманітні [[Гризуни|мишоподібні гризуни]], з птахів — [[перепілка]], [[куріпка сіра]], [[ворона сіра]], [[ворона чорна]], [[одуд]], [[Жайворонок|жайворонки]], [[лелеки]], [[качки]], [[ластівки]], [[горобці]], [[Дятлові|дятли]].

У лісах на півночі області, окрім згаданих видів, поширені також окремі види, які проникають у регіон уздовж заплави Дінця: [[борсук]], [[єнот уссурійський]], [[лось звичайний|лось європейський]], [[сарна європейська]] (можливі знахідки азійської), [[дикий кабан]], [[вивірка звичайна|вивірка руда]] (у багатьох місцях також вселяли алтайську форму «телеутка»), [[їжак білочеревий]], [[кріт європейський]] тощо. З птахів тут мешкають: [[фазан]], [[грак]], [[сорока]], [[Соловейко|соловей]], різноманітні [[Синиця|синиці]], [[Горлиця звичайна|горлиці]], [[сови]], [[Дятлові|дятли]].

На піщаних косах і узбережжі Азовського моря зустрічаються: [[лисиця]], [[заєць сірий]], з птахів: [[сіра гуска]], [[лисуха]], [[Мартин (птах)|мартини]], [[качки]], [[Сивкоподібні|кулики]], [[голуби (рід)|голуби]] та інші.

У річках області зустрічаються риби: [[короп]], [[карась]], [[щука звичайна|щука]], [[Краснопірка звичайна|краснопірка]], [[лящ звичайний|лящ]], [[рибець]], [[товстолоб білий]], [[сом звичайний]], [[Йорж звичайний|йорж]], [[окунь звичайний|окунь]], [[Судак звичайний|судак]], [[Лин звичайний|лин]]. В акваторії Азовського моря: [[Бичкові|бичок]], [[шпрот європейський]], [[хамса (риба)|хамса]], [[оселедець]], [[пузанок азовський]], [[камбала]], [[піленгас]] та інші.

Колись для фауни області вказували також
* Із ссавців: [[пацюк чорний]], [[хом'як звичайний]], [[кінь тарпан|тарпан]], [[сайгак]], [[тур]] та ін.; у прибережній акваторії майже остаточно зникли дельфіни-[[азовка|азовки]].
* З рибоподібних: [[осетер руський]], [[вирезуб]], [[карась золотий]] тощо.

Див. також: [[фауна Придінців'я]].

== Екологія ==
{{main|екологія Донеччини}}

== Метеорити ==
На території Донецької області впали метеорити:

* [[Бахмут (метеорит)|Бахмут]] (15 лютого 1814 року)
* [[Жовтневий (метеорит)|Жовтневий]] (10 жовтня 1938 року)
* [[Оленівка (метеорит)|Оленівка]] (17 жовтня 1951 року)
* [[Андріївка (метеорит)|Андріївка]] (7 серпня 1969 року)
* [[Горлівка (метеорит)|Горлівка]] (17 липня 1974 року).

== Рекреаційні можливості ==
[[Файл:14-141-5006-Святі Гори-8.jpg|міні|Національний природний парк "Святі гори", фото 2009 року]]
Донецька область має багаті природні ресурси. Тут є дивовижні місця й лікувальні джерела. [[Бальнеологія|Бальнеологічне]] значення мають [[Слов'янський курорт|Слов'янські]] солоні [[озеро|озера]] ([[Ропне (озеро)|Ропне]], [[Сліпне]], [[Вейсове (озеро)|Вейсове]]) і джерела [[мінеральні води|мінеральних вод]]. Національну цінність становлять дві заповідні зони — [[Хомутовський степ]] і Святогір'я. В останньому створено [[Святі Гори (національний природний парк)|національний природний парк «Святі гори»]]. Унікальні природні лікувальні властивості має соляна шахта в м. [[Соледар]]і, де створений спелеологічний санаторій. [[Азовське море|Азовське]] узбережжя за оздоровчим ефектом — прекрасна рекреаційна зона.

== Див. також ==
* [[Донецький кряж]]
* [[Сіверський Донець]]
* [[Донецький вугільний басейн]]
* [[Донецька височина]]

== Посилання ==
{{commonscat|Nature of Donetsk Oblast}}
* [https://web.archive.org/web/20100724200443/http://shellsclub.by.ru/don.htm Прісноводні молюски Донецької області]{{ref-ru}}
* Преображенский В. С. Животный мир // Преображенский В. С. Очерки природы Донецкого кряжа. — Москва: Изд-во АН СССР, 1959. — С. 172—177.
* Тараненко Л., Мельниченко Б., Пилипенко Д., Дьяков В. Раритетные виды наземных млекопитающих Донецкой области: современное состояние и перспективы их охраны // Раритетна теріофауна та її охорона / За ред. І. Загороднюка. — Луганськ, 2008. — С. 187—198. — (Праці Теріологічної школи. Вип. 9). [https://web.archive.org/web/20131104131518/http://terioshkola.org.ua/library/pts9-rarity/pts9-29b-taranenko-etc-(raremam).pdf]{{ref-ru}}

{{Географія України за областю}}
{{Донецька область}}

[[Категорія:Географія Донецької області| ]]


text:
# STS-51-D
STS-51-D — 16-й політ у рамках космічної програми «Спейс Шаттл» НАСА та 4-й політ шаттла «Діскавері». Стартував STS-51-D з Космічного центру імені Кеннеді (KSC), штат Флорида, 12 квітня 1985 року, після затримки на 55 хвилин, викликаної тим, що в зону відпрацювання твердопаливних прискорювачів заплив якийсь човен.
19 квітня, після тижневого польоту, Діскавері провів п'яте приземлення шаттла на базу КЦК. Шаттлу завдано значної шкоди під час посадки: постраждали гальма і були розриви шин. Це змусило всі наступні приземлення, до розробки та впровадження носового керма, робити на базі ВПС Едвардс, штат Каліфорнія.

## Екіпаж
- Керол Бобко (2) — командир
- Дональд Вільямс (англ. Donald Edward Williams) (1) — пілот
- Маргарет Рі Седдон (1) — фахівець за програмою польоту 1
- Джеффрі Хоффман (1) — фахівець за програмою польоту 2
- Стенлі Гріггс (1) — фахівець за програмою польоту 3
- Чарльз Вокер (2) — фахівець з корисного навантаження 1
- Едвін Гарн (1) — фахівець з корисного навантаження 2, республіканець, сенатор від штату Юта (перший член конгресу в космосі).

## Політ
Під час STS-51-D, екіпаж шаттла розгорнув два супутники зв'язку: Телесат-I (Anik С1) і Syncom IV−3 (також відомий як Leasat−3). Телесат-I був прикріплений до Payload Assist Module (PAM-D) двигуна і успішно розгорнутий. А запуск «Syncom IV−3» завершився невдачею — не розкрилася антена, не спрацювали двигуни орієнтації і головний двигун супутника. Змусити супутник працювати намагалися Гріггс і Хоффман під час виходу у відкритий космос 16 квітня 1985. Для цього, попередньо, з підручних матеріалів були виготовлені два захоплювачі, які Гріггс і Хоффман прикріпили до штанги маніпулятора космічного корабля. Керуюча маніпулятором Седдон зачепила захоплювачами важіль програмно-часового пристрою супутника і перевела його у включений стан. Однак і після цього супутник не запрацював. Супутник був полагоджений під час рейсу Діскавері STS-51-I.
Інші корисні вантажі місії:
- Установка для електрофорезу безперервної дії (CFES-III), яка летіла вшосте,
- обладнання для двох експериментів за студентськими програмами (SSIP) ;
- Ехо-кардіограф (AFE), дві каністри Getaway Special;
- набір для Phase Partitioning Experiment (PPE);
- обладнання для тестів перевірки фотографій;
- обладнання для різних медичних експериментів,
- «Іграшки в космосі», неофіційне дослідження поведінки простих іграшок в умовах мікрогравітації, з результатами доступними для школярів.

## Галерея
- Telesat-I під час розгортання
- Syncom IV-3 під час розгортання
- Гофман і Гріггс прикріплюють мухобойку до кінця Canadarm.

title: STS-51-D

wikitext:
{{Космічна місія
|назва місії  	= STS-51-D (16 політ шатл, 4 політ «Діскавері»)
|зображення 	= Sts-51-d-patch.png
|зображення розмір 	= 200px
|назва корабля  	= [[Діскавері (шатл)|Діскавері]] OV-103
|тип корабля    	= [[Космічний човник|спейс-шатл]]
|маса корабля   	=
|ракета-носій   	=
|екіпаж         	= 7
|місце запуску      	= [[Космічний центр імені Кеннеді|Кеннеді]] LC-39A
|дата запуску       	= [[12 квітня]] [[1985]] 13:59:05 [[UTC]]
|місце посадки      	= [[Едвардс (авіабаза)|Едвардс]] Runway 15
|дата посадки       	= [[19 квітня]] [[1985]] 13:54:28 [[UTC]]
|тривалість польоту 	= 6 діб 23 годин 55 хвилин
|кількість обертів  	= 110
|апогей             	= 452
|перигей            	=	300
|орбітальний період 	=	94,4
|нахил орбіти       	=	28,5
|пройдено відстань  	=	4 650 658
|попередня місія    	=	 [[Файл:Sts-51-c-patch.png|58px]]
[[STS-51-C]]
|наступна місія     	=	 [[Файл:Sts-51-b-patch.png|58px]]
[[STS-51-B]]
|вузол1             	=
|стикування1        	=
|відстикування1     	=
|тривалість1        	=
}}

'''STS-51-D''' — 16-й політ у рамках космічної програми «<nowiki/>[[Спейс Шаттл (програма)|Спейс Шаттл]]<nowiki/>» НАСА та 4-й політ шаттла «[[Діскавері (шатл)|Діскавері]]». Стартував STS-51-D з [[Космічний центр імені Кеннеді|Космічного центру імені Кеннеді]] (KSC), штат Флорида, 12 квітня 1985 року, після затримки на 55 хвилин, викликаної тим, що в зону відпрацювання твердопаливних [[Прискорювач (ракетобудування)|прискорювачів]] заплив якийсь човен.

19 квітня, після тижневого польоту, Діскавері провів п'яте приземлення шаттла на базу КЦК. Шаттлу завдано значної шкоди під час посадки: постраждали гальма і були розриви шин. Це змусило всі наступні приземлення, до розробки та впровадження носового керма, робити на [[Едвардс (авіабаза)|базі ВПС Едвардс]], штат Каліфорнія.

== Екіпаж ==
[[Файл:STS-51-D crew.jpg|thumb|left|200px|Екіпаж STS-51-D. Верхній ряд: Гріггс, Барді, Гарн Нижній ряд: Бобко, Вільямс, Седдон, Хоффман]]
* [[Керол Джозеф Бобко|Керол Бобко]] (2) — командир
* [[Дональд Едвард Вільямс|Дональд Вільямс]] ({{lang-en|Donald Edward Williams}}) (1) — пілот
* [[Маргарет Рі Седдон]] (1) — фахівець за програмою польоту 1
* [[Джеффрі Алан Хоффман|Джеффрі Хоффман]] (1) — фахівець за програмою польоту 2
* [[Стенлі Дейвід Гріггс|Стенлі Гріггс]] (1) — фахівець за програмою польоту 3
* [[Вокер Чарльз Дейвід|Чарльз Вокер]] (2) — фахівець з корисного навантаження 1
* [[Едвін Джейкоб Гарн|Едвін Гарн]] (1) — фахівець з корисного навантаження 2, [[Республіканська партія США|республіканець]], [[Сенат США|сенатор]] від штату [[Юта]] (перший член конгресу в космосі).

== Політ ==
Під час STS-51-D, екіпаж шаттла розгорнув два супутники зв'язку: Телесат-I (Anik С1) і Syncom IV−3 (також відомий як Leasat−3). Телесат-I був прикріплений до Payload Assist Module (PAM-D) двигуна і успішно розгорнутий. А запуск «Syncom IV−3» завершився невдачею — не розкрилася антена, не спрацювали двигуни орієнтації і головний двигун супутника. Змусити супутник працювати намагалися Гріггс і Хоффман під час виходу у відкритий космос 16 квітня 1985. Для цього, попередньо, з підручних матеріалів були виготовлені два захоплювачі, які Гріггс і Хоффман прикріпили до штанги маніпулятора космічного корабля. Керуюча маніпулятором Седдон зачепила захоплювачами важіль програмно-часового пристрою супутника і перевела його у включений стан. Однак і після цього супутник не запрацював. Супутник був полагоджений під час рейсу Діскавері STS-51-I<ref>Глазков Ю. Н., Колесников Ю. В. В открытом космосе. — М.: Педагогика, 1990. — С. 70-74. — (Библиотечка Детской энциклопедии «Ученые — школьнику»). — ISBN 5-7155-0200-4</ref>.

Інші корисні вантажі місії:
* Установка для електрофорезу безперервної дії (CFES-III), яка летіла вшосте,
* обладнання для двох експериментів за студентськими програмами (SSIP) ;
* Ехо-кардіограф (AFE), дві каністри Getaway Special;
* набір для Phase Partitioning Experiment (PPE);
* обладнання для тестів перевірки фотографій;
* обладнання для різних медичних експериментів,
* «Іграшки в космосі», неофіційне дослідження поведінки простих іграшок в умовах мікрогравітації, з результатами доступними для школярів.

== Галерея ==
<gallery>
Image:STS-51-D Telesat-1 deployment.jpg|Telesat-I під час розгортання
Image:STS-51-D Syncom IV-3 deployment.jpg|Syncom IV-3 під час розгортання
Image:STS-51-D flyswatter on RMS.jpg|Гофман і Гріггс прикріплюють мухобойку до кінця Canadarm.
</gallery>

== Примітки ==
{{примітки}}

{{Місії шатла Діскавері}}
[[Категорія:Космонавтика 1985]]
[[Категорія:NASA]]
[[Категорія:Польоти за програмою «Спейс Шаттл»]]
[[Категорія:Квітень 1985]]

Космічний корабель: Діскавері OV-103

Тип космічного корабля: спейс-шатл

Місце запуску: Кеннеді LC-39A

Місце посадки: Едвардс Runway 15

Тривалість польоту: 6 діб 23 годин 55 хвилин

Нахил орбіти: 28,5 градусів

title: Пов'язані місії

Попередня місія: Наступна місія

· STS-51-C: · STS-51-B


text:
# Георг Віссова
Георг Отто Август Віссова (нім. Georg Otto August Wissowa; 17 червня 1859 року, Нойдорф поблизу Бреслау — 11 травня 1931 року, Галле) — німецький антикознавець, фахівець з давньоримської релігії.

## Життєпис
Відвідував гімназію в Бреслау, з 1876 року навчався в Університеті Бреслау; займався класичною філологією. У 1880 році захистив дисертацію, присвячену «Сатурналіям» Макробія. Провів рік у Мюнхенському університеті, намагаючись поглибити свої пізнання в археології. У 1882 році захистив у Бреслау габілітаційну дисертацію, присвячену зображенням Венери у римському мистецтві; потім отримав річну стипендію Німецького археологічного інституту для стажування в Римі.
З 1883 року працював приват-доцентом в Бреслау; в цей час він познайомився з Теодором Моммзеном. У 1886 році отримав посаду позаштатного професора в Марбурзькому університеті; в 1890 році прийнятий в штат. З 1891 року стає членом німецького археологічного інституту. З 1895 року — завідувач кафедри латинської мови в Університеті Галле. У Галле Георг Віссова двічі обирався деканом філософського факультету, в 1908—1909 академічному році був ректором університету. З 1907 року був членом-кореспондентом академій наук у Мюнхені та Геттінгені, з 1911 року — почесним доктором університету Бреслау. У 1917 обраний членом-кореспондентом Баварської академії наук. У 1923 році Георг Віссова пережив інсульт; він більше не міг займатися науковою роботою і вийшов на пенсію.

## Наукова робота
Основною сферою наукових інтересів Георга Віссова була римська релігія. Його роботи на цю тему були зібрані в 1904 році в окрему книгу. Найбільшу популярність принесла Георгу Віссова робота над перевиданням «Енциклопедії класичної античності», початковим ініціатором видання якої був Август Паулі, і яка стала відомою під назвою «Паулі-Віссова». Робота над енциклопедією почалася в 1890 році. Георгу Віссова вдалося об'єднати навколо енциклопедії багатьох вчених самих різних напрямків. Перший тому з'явився в 1893 році. Незабаром стало очевидним, що робота не може бути закінчена в запланований термін — дванадцять років (фактично видання енциклопедії завершилося в 1978 році; на цей момент в ній було 66 півтомів і 15 додаткових томів). Вже в 1903 році Віссова видав перший додатковий тому, що містив поправки та доповнення до статей першого тому. Віссова працював над дванадцятьма напівтомами енциклопедії (від Aal — Apollokrates до Ephoros — Fornaces); тринадцятий тому (Fornax — Glykon) був випущений в 1906 році в співавторстві з В. Кроллом, який продовжив роботу над виданням енциклопедії після відходу Віссови.

## Основні праці
- Religion und Kultus der Römer. Handbuch der klassischen Altertumswissenschaft V.4, C.H.Beck, München 1902; 2. Aufl. 1912, davon Nachdruck 1971, ISBN 3-406-03406-3.
- Gesammelte Abhandlungen zur römischen Religions- und Stadtgeschichte, C.H.Beck, München 1904.

title: Георг Віссова

wikitext:
{{Науковець}}
'''Георг Отто Август Віссова''' ({{Lang-de|Georg Otto August Wissowa}}; [[17 червня]] [[1859|1859 року]], Нойдорф поблизу [[Вроцлав|Бреслау]] — [[11 травня]] [[1931|1931 року]], [[Галле (Саксонія-Ангальт)|Галле]]) — німецький антикознавець, фахівець з давньоримської релігії.

== Життєпис ==
Відвідував гімназію в Бреслау, з 1876 року навчався в [[Вроцлавський університет|Університеті Бреслау]]; займався класичною філологією. У 1880 році захистив дисертацію, присвячену «[[Сатурналії (Макробій)|Сатурналіям]]<nowiki/>» [[Амбросій Феодосій Макробій|Макробія]]. Провів рік у [[Мюнхенський університет Людвіга — Максиміліана|Мюнхенському університеті]], намагаючись поглибити свої пізнання в археології. У 1882 році захистив у Бреслау [[Габілітація|габілітаційну дисертацію]], присвячену зображенням [[Венера (міфологія)|Венери]] у римському мистецтві; потім отримав річну стипендію [[Німецький археологічний інститут|Німецького археологічного інституту]] для стажування в Римі.

З 1883 року працював приват-доцентом в Бреслау; в цей час він познайомився з [[Теодор Моммзен|Теодором Моммзеном]]. У 1886 році отримав посаду позаштатного професора в [[Марбурзький університет|Марбурзькому університеті]]; в 1890 році прийнятий в штат. З 1891 року стає членом німецького археологічного інституту. З 1895 року — завідувач кафедри латинської мови в [[Університет Мартіна Лютера|Університеті Галле]]. У Галле Георг Віссова двічі обирався деканом філософського факультету, в 1908—1909 академічному році був ректором університету. З 1907 року був членом-кореспондентом академій наук у Мюнхені та Геттінгені, з 1911 року — почесним доктором університету Бреслау. У 1917 обраний членом-кореспондентом [[Баварська академія наук|Баварської академії наук]]. У 1923 році Георг Віссова пережив інсульт; він більше не міг займатися науковою роботою і вийшов на пенсію.

== Наукова робота ==
Основною сферою наукових інтересів Георга Віссова була римська релігія. Його роботи на цю тему були зібрані в 1904 році в окрему книгу. Найбільшу популярність принесла Георгу Віссова робота над перевиданням «<nowiki/>[[Паулі-Віссова|Енциклопедії класичної античності]]», початковим ініціатором видання якої був [[Август Паулі]], і яка стала відомою під назвою «<nowiki/>[[Паулі-Віссова]]<nowiki/>». Робота над енциклопедією почалася в 1890 році. Георгу Віссова вдалося об'єднати навколо енциклопедії багатьох вчених самих різних напрямків. Перший тому з'явився в 1893 році. Незабаром стало очевидним, що робота не може бути закінчена в запланований термін — дванадцять років (фактично видання енциклопедії завершилося в 1978 році; на цей момент в ній було 66 півтомів і 15 додаткових томів). Вже в 1903 році Віссова видав перший додатковий тому, що містив поправки та доповнення до статей першого тому. Віссова працював над дванадцятьма напівтомами енциклопедії (від Aal — Apollokrates до Ephoros — Fornaces); тринадцятий тому (Fornax — Glykon) був випущений в 1906 році в співавторстві з В. Кроллом, який продовжив роботу над виданням енциклопедії після відходу Віссови.

== Основні праці ==

* ''Religion und Kultus der Römer.'' Handbuch der klassischen Altertumswissenschaft V.4, [[C. H. Beck|C.H.Beck]], München 1902; 2. Aufl. 1912, davon Nachdruck 1971, ISBN 3-406-03406-3.
* ''Gesammelte Abhandlungen zur römischen Religions- und Stadtgeschichte'', C.H.Beck, München 1904.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Джерела ==
* Wolfhart Unte: ''Georg Wissowa (1859—1931) als Promotor der klassischen Altertumswissenschaft''. In: ''Jahrbuch der Schlesischen Friedrich-Wilhelms-Universität zu Breslau'' 40/41 (1999/2000), S. 327—356. Nachdruck in: ders.: ''Heroen und Epigonen''. Scripta Mercaturae, St. Katharinen 2003, S. 367—398, ISBN 3-89590-134-2.
{{DEFAULTSORT:Віссова, Георг}}
[[Категорія:Члени Баварської академії наук]]
[[Категорія:Члени Геттінгенської академії наук]]
[[Категорія:Німецькі антикознавці]]
[[Категорія:Німецькі філологи]]
[[Категорія:Науковці Марбурзького університету]]

title: нім. Georg Wissowa

Народився: 17 червня 1859 · Бреслау, Сілезія, Прусське королівство

Помер: 11 травня 1931 (71 рік) · Галле, Мерзебург, Саксонія, Вільна держава Пруссія

Країна: Німеччина

Діяльність: класичний філолог, історик, викладач університету, класицист

Alma mater: Вроцлавський університет

Галузь: класична філологія і стародавня цивілізаціяd

Заклад: Марбурзький університет · Університет Мартіна Лютера

Посада: таємний радник

Членство: Німецький археологічний інститут · Баварська академія наук · Геттінгенська академія наук · Marburger Burschenschaft Rheinfrankend · Graeca Halensisd

Брати, сестри: Фелікс Віссоваd

У шлюбі з: Helene Wissowad

Діти: Fritz Wissowad · Richard Wissowad · Gertrud Wissowad

Нагороди: почесний доктор Вроцлавського університетуd


text:
# Кранделл (Індіана)
Кранделл (англ. Crandall) — місто (англ. town) в США, в окрузі Гаррісон штату Індіана. Населення — 134 особи (2020).

## Географія
Кранделл розташований за координатами 38°17′17″ пн. ш. 86°3′57″ зх. д. / 38.28806° пн. ш. 86.06583° зх. д. (38.287976, -86.065896).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 0,26 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали 152 особи в 66 домогосподарствах у складі 43 родин. Густота населення становила 576 осіб/км².  Було 73 помешкання (277/км²).
Расовий склад населення:
| - 98,0 % — білих - 1,3 % — корінних американців - 0,7 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 0,0 %. Частка іспаномовних становила 2,6 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,0 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 17,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 45,5 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 100,0 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 78,1 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 48 650 доларів США (медіана — 32 500), а середній дохід на одну сім'ю — 58 029 доларів (медіана — 38 750). За межею бідності перебувало 22,2 % осіб, у тому числі 33,3 % дітей у віці до 18 років та 3,1 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 69 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 34,8 %, виробництво — 23,2 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 11,6 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,1 %.

title: Кранделл (Індіана)

wikitext:
{{Otherplaces|Кранделл}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Кранделл
|оригінальна назва  = {{lang-en|Crandall}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Індіана
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Гаррісон (округ, Індіана)|Гаррісон]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 0,26
|висота центру НП   = 199
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 584,62
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 812
|поштовий індекс        = 47114
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1815634
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Кранделл''' ({{lang-en|Crandall}}) — місто ({{lang-en|town}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Гаррісон (округ, Індіана)|Гаррісон]] штату [[Індіана]]. Населення — 134 особи (2020).

== Географія ==
Кранделл розташований за координатами {{Coord|38|17|17|N|86|3|57|W|type:city_region:US-DE}} (38.287976, -86.065896){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 0,26 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1900 = 137
| 1910 = 133
| 1920 = 133
| 1930 = 132
| 1940 = 146
| 1950 = 149
| 1960 = 166
| 1970 = 188
| 1980 = 176
| 1990 = 147
| 2000 = 131
| 2010 = 152
| 2020 = 134
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150426102944/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=26 квітня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкали 152 особи в 66 домогосподарствах у складі 43 родин. [[Густота населення]] становила 576 осіб/км².  Було 73 помешкання (277/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 98,0 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 1,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,7 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,0 %. Частка іспаномовних становила 2,6 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 25,0 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 17,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 45,5 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 100,0 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 78,1 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:48650}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:32500}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:58029}} доларів (медіана — {{formatnum:38750}}). За межею бідності перебувало 22,2 % осіб, у тому числі 33,3 % дітей у віці до 18 років та 3,1 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 69 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 34,8 %, виробництво — 23,2 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 11,6 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,1 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Гаррісон (округ, Індіана)}}

[[Категорія:Містечка Індіани]]
[[Категорія:Населені пункти округу Гаррісон (Індіана)]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1872]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Індіана

Округ: Гаррісон

Населення: 134 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 584,62 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4