text:
# Брати Карамазови (роман)
«Брати Карамазови» — останній роман російського письменника Ф. М. Достоєвського, робота над яким тривала у 1879—1880.
Вперше опублікований у журналі «Русский вестник». Роман став свого роду підсумком філософських та творчих пошуків автора. Достоєвський мав намір зробити «Братів Карамазових» першою книгою великої епічної трилогії «Життя великого грішника», однак помер через чотири місяці після публікації твору.
У романі йдеться про конфлікт між поміщиком Федором Карамазовим і його сином Дмитром, який стає доленосним для них, інших синів, та їхніх близьких.

## Сюжет
У провінційному містечку Скотопригоньєвську в 1870-ті роки збирається родина Карамазових: батько Федір Павлович та його сини — старший Дмитро та середній Іван. Збори відбуваються в скиті старця Зосими, там присутній також послушник Зосими, менший син Карамазова Альоша, багатий поміщик і ліберал Міусєв, семінарист Ракитін та кілька духовних осіб. Запальний Дмитро вважає, що батько винен йому велику суму, хоча очевидних юридичних прав він не має. Батько та син також закохані в одну жінку, Грушеньку. В Федора тут є перевага, він може дати Грушеньці більше грошей. Івана цікавить не так сімейна колотнеча, як пошуки відповіді на питання чи існує в якомусь сенсі безсмертя, і чи існують тоді межі дозволеного. Альоша ж бажає, щоби суперечка вирішилася на благо всієї родини. Старець Зосима дає кожному відповідь, яка натякає на майбутню долю. Федір Павлович вчиняє скандал і ганить ченців. Старець благословляє Альошу Карамазова бути поруч із братами. Наслідуючи настанову старця, Альоша прямує до батька і зустрічає брата Дмитра.
В той час Дмитро ховається в сусідній садибі, щоб затримати Грушеньку, якщо вона вирішить вийти за Федора. Дмитро зізнається Альоші, що впав у розпусту, але йому соромно і тепер він відчуває зв'язок із Богом. Потім Дмитро розповідає про свої стосунки з Катериною Іванівною, благородною дівчиною, чийого батька він колись урятував від ганьби та суду, позичивши грошей. Тепер Дмитро та Катерина заручені, Дмитро кохає її, але картає себе за те, що наречена вважає його кращою людиною, ніж він є насправді. Попри те він не хоче допустити, щоб Грушенька вийшла за його старого хтивого батька. Дмитро обіцяє вбити батька, якщо Грушенька вирішить бути з ним.
Згодом Дмитро з'являється в батьковому будинку, де Федір пиячить з Іваном, розважаючись роздумами лакея Смердякова, можливого позашлюбного сина Федора. Дмитро б'є батька, думаючи, що Грушенька погодилась на шлюб, але зрозумівши, що помилився, тікає. Але Грушенька та Катерина сваряться на підставі розмови про свою пристойність.
Наступного дня Альоша, переночувавши в монастирі, відвідує батька, що скаржиться на синів і твердо намірений одружитися з Грушенькою. Дорогою з будинку Альоша хоче врятувати хлопчика від хуліганів, але той кидає в нього каміння, а потім кусає за палець. Цей хлопчик — син штабскапітана Снєгірьова, нещодавно побитого Дмитром через стосунок до наміру Федора підкупити Грушеньку. Пізніше Альоша має розмову з Катериною, в якій каже, що Катерина хоче заміж за Дмитра, щоб на контрасті з ним виглядати більш моральною. Далі Альоша відносить Снєгірьову компенсацію від Дмитра, що стає порятунком для злиденного штабс-капітана. Також молодший Карамазов розмовляє з Лізою Хохлаковою, юною хворобливою дівчинкою, закоханою в нього, що фантазує про власні та чужі страждання.
Альоша прямує до шинку, де Іван міркує, що будь-яке благо марне, якщо за нього повинна пролитися хоча б сльозинка дитини. Іван розривається між любов'ю до Бога та ненавистю до світу. Іван переказує Альоші свою поему «Великий інквізитор», головний герой якої мріє перетворити людство на слухняне стадо. Невдовзі Смердяков натякає Івану, що з батьком може щось статися. Сподіваючись на смерть батька, Іван вирішує почекати результату в Москві.
Тим часом старець Зосима помирає. На розчарування багатьох, це не супроводжується яким-небудь дивом. Альоші ввижається старець, який хвалить його за розмову з Грушенькою, що переконала її повернутися до свого колишнього залицяльника в селище Мокре. Альоша переживає релігійний екстаз, бажаючи просити у всіх прощення та бути прощеним усіма.
Дмитро вирішує дістати більше грошей, ніж є в батька, щоб переманити Грушеньку. Він відвідує кількох купців, які відмовляють йому. Згаявши добу, Дмитро втішає себе тим, що Грушенька не була з Федором. Тоді його помічає камердинер Григорій, який запідозрив Дмитра у чомусь лихому. Вони б'ються, потім Дмитро їде в Мокре, шукаючи Грушеньку, що сприяє підозрам ніби він злочинець.
У Мокрому Дмитро зустрічає Грушеньку в постоялому дворі. Там же він програється в карти, але Грушенька вирішує, що все одно кохає його. Незабаром у Мокрому з'являються справник, слідчий та прокурор, звинувачуючи Дмитра у вбивстві батька. Невдовзі з'ясовується, що Федора вбив лакей Смердяков, але надихнули його на злочин слова Івана, що коли смерть остаточна, то не треба нічим себе обмежувати. Страждаючи від думки, що став причиною батькової смерті, Іван божеволіє. Йому ввижається диявол, який промовляє його власні слова. Іван обіцяє Смердякову взяти вину на себе. Вражений цим Смердяков віддає йому вкрадені в Федора гроші та вішається.
Катерина та Іван будують плани втечі Дмитра до Америки. Проте між нею та Грушенькою триває суперництво, Катерина не впевнена чи захищатиме Дмитра в суді. Дмитро ж під час побачення з Альошею висловлює бажання та готовність страждати, щоб очиститися від гріхів, які відчуває за собою. Іван бере на себе вину, але Катерина надає листа, де Дмитро згадував можливе вбивство батька, і цей доказ стає вирішальним. Місцевий прокурор та відомий столичний адвокат Фетюкович погоджуються, що Дмитро вбивця, хоча й визнають, що Федір був негідником. Вони також аналізують середовище, що зробило можливим цей злочин.
Після суду Дмитро хворіє, він та Катерина взаємно визнають, що не зможуть бути щасливі одне без одного, хоча між ними вже немає кохання. Катерина неохоче примирюється з Грушенькою.
Завершується роман похороном сина капітана Снєгірьова, що помер після хвороби. Альоша Карамазов виголошує промову, де закликає любити життя та робити його прекрасним.

## Персонажі
- Федір Павлович Карамазов
- Дмитро Карамазов (Дмитрий Карамазов)
- Іван Карамазов
- Альоша Карамазов
- Старець Зосима
- Грушенька Свєтлова (Грушенька Светлова)
- Катерина Іванівна
- Павло Смердяков (Павел Смердяков)

## Тематика
Провідна тема роману — очищення через страждання за провину, а передусім страждання духовні. Провина мається на увазі перш за все моральна. Так, Дмитро юридично невинний перед батьком, але відчуває провину моральну і впевнений, що за неї Бог карає Дмитра фізично — його відправляють на каторгу. Дмитро змирюється з цим, бо вважає, що заслужив покарання, навіть якщо слідство не дало достатніх підстав. Він іде на жертву, щоб спокутати не тільки свою провину особисту, а й колективну провину своїх близьких. Його протилежність — Іван, який не готовий взяти на себе таку ж велику відповідальність. Іванова позиція полягає в тому, що кожна дія чимось зумовлена, він приймає тільки покарання за те, що зробив особисто. Альоша приходить до тих же висновків, що Дмитро, але тільки тоді, коли розчаровується в очікуванні дива після смерті Зосими. «Брати Карамазови» піднімають таким чином також проблему співучасті в злі та ставлять питання як його можна перемогти, якщо на спокуту наважуються лише окремі люди. Достоєвський вбачає вихід у прощенні інших.
Багато подій роману стосуються проблеми теодицеї — співіснування доброго Бога та зла. Апогею вона досягає в «Легенді про великого інквізитора». За її допомогою Іван провокує брата Альошу погодитися, що своїх мучителів не можна простити. Іван відкидає ідею про милосердного Бога, який може простити грішних людей. В його баченні Бог повинен покарати грішників рівною мірою, а отже фактично всіх. Свобода для Івана несумісна з Богом, бо вільні люди, як він вважає, неминуче вчинятимуть зло і заслуговують знищення. Звідси висновок, що праведність марна і насправді можна все. Засуджуючи сучасну йому мораль, відкидає свободу і Зосима. Старець проголошує, що свободу його сучасники розуміють як постійне збільшення потреб, він упевнений, що це шлях не розвитку, а самогубства.
Братів Карамазових можна розуміти як відображення всього людства, що прагне спілкування з Богом, але збивається на цьому шляху й піддається спокусам. Оскільки людина в біблійній оповіді створена за подобою Бога, троє законних синів Федора постають відповідниками Божественної Трійці та кожен по-своєму прагне повернутися до Бога. Четвертий брат, Смердяков, відтіняє їх, уособлюючи людину, цілком підкорену плотським бажанням, для якої не існує нічого духовного.
Достоєвський був прихильником почвенництва, головна ідея якого полягає в єднанні інтелегенції з простим селянським народом Росії, «почвою» (ґрунтом). У «Братах Карамазових» персонажі уособлюють різні хибні, на думку Достоєвського, шляхи розвитку Росії. Достоєвський критикує за їх допомогою занепадницьку еліту, анархізм, просвітницький раціоналізм. Альоша ж утілює відродження шляхом об'єднання людей через страждання.
Саме Достоєвський був автором поняття «російська ідея» (русская идея), що трактує рівність усіх людей перед Богом як підставу до їх об'єднання під російською владою. Політичні обставини мали суттєвий вплив на сюжет і образ братів Карамазових. Іван втілює самого Достоєвського в молодості, коли він дотримувався атеїстичних поглядів і критикував монархію. Відбувши каторгу, Достоєвський став розглядати колонізацію Росією сусідніх слов'янських земель як «братські обійми», а тодішню польську боротьбу за незалежність як «родинну зраду». Польське питання він прямо згадує в «Братах Карамазових». У 1876 році князівства Сербія та Чорногорія оголосили війну за незалежність від Османській імперії. Наступного року Росія приєдналася до конфлікту, сподіваючись використати сплеск балканського націоналізму в Туреччині, щоб повернути територію, втрачену під час Кримської війни. У «Щоденнику письменника» Достоєвський описав втручання Росії як акт братерства, «новий хрестовий похід» для захисту «слов'янських братів» від «магометанського варварства».

## Сприйняття
Романіст Джон Голсуорсі описував свої враження про роман: «Звичайно, місцями дивовижний; але Боже мій! — яка незв'язність і багатослів'я, і які монстри вилазять з нір, щоб змусити вас здригнутися».
Французький дипломат і літературний критик Ежен де Вог описав роман «Брати Карамазови» як аналіз метафізичних властивостей, притаманних «російській душі» і незнайомих «західній людині».
Зигмунд Фрейд назвав «Братів Карамазових» «найчудовішим романом, коли-небудь написаним» і розглядав його з точки зору Едіпового комплексу. У 1928 році Фрейд опублікував статтю «Достоєвський і батьковбивство», в якій досліджував неврози самого Достоєвського. На думку Фрейда, четверо братів втілюють автора, поділяючи бажання посісти місце батька в родині, вбивши його. І це бажання спричиняє почуття провини, яке гнітить їх і яке вони прагнуть кожен по-своєму компенсувати. Фрейд вважав, що найвиразніше такою компенсацією в житті Достоєвського стала його тяга до азартних ігор.
Ленін з презирством ставився до творчості Достоєвського та після «Бісів» і почавши читати «Братів Карамазових», покинув роман, зазначивши: «Зміст цих обох пахучих творів мені відомий, для мене цього достатньо. „Братів Карамазових“ почав читати і кинув: від сцен у монастирі знудило».
Як писав російський письменник і релігійний мислитель Дмитро Мережковський, який жив у еміграції після Жовтневого перевороту, Достоєвський «заразив» наступних російських літераторів передчуттям апокаліпсису та привів до ідеї створення нової релігії, заснованої на «любові до землі». Носіями нової релігійної свідомості, у трактуванні критика, постають старець Зосима та Альоша, а Іван ставить запитання, відображаючи міркування самого Достоєвського про «всесвітнє призначення православ'я». Проте, Достоєвський, почавши міркування, не перейшов до «нової релігійної дії», а вигаданий ним лиходій Великий інквізитор почасти є самим автором. На думку Мережковського, роман, ставши «дзеркальним лабіринтом» ідей, повним протилежностей і звідки немає виходу, підкорив собі життя автора, тому Достоєвський і помер, відчуваючи, що більше не зможе нічого сказати.
Радянський літературознавець Наум Берковський вважав, що Достоєвський у «Братах Карамазових» підводив підсумки XIX століття в Росії та критикував реформи 1860-х років. Письменник проголошував неможливість земної радості без вкладення спільної праці в «матір-землю», від якої люди відчужуються, розуміючи її лише як джерело економічної вигоди.
Філософ Микола Бердяєв називав Достоєвського «пророком російської революції», оскільки той «виявив, що російська революційність є феномен метафізичний і релігійний, а не політичний і соціальний. Він оголив стихію російського нігілізму та російського атеїзму, цілком своєрідного, несхожого на західний».
Японський літературознавець і перекладач роману японською Камеяма Ікуо оцінив «Братів Карамазових» як твір, який варто читати людям з життєвим досвідом після віку 40 років. На думку дослідника, ті, хто самі мають дітей, будуть позитивніше ставитися до Федора Карамазова.
Згідно з оглядом Дженніфер Вілсон у тижневику «The New Yorker», роман наповнений зібраннями судових протоколів, агіографій, любовних листів, тостів, пісень, юридичних і духовних зізнань. Диво «Братів Карамазових» полягає в тому, що цей «какофонічний роман» звертає увагу на різні точки зору. Кожен відступ стає ключовим у справі, кожен забутий персонаж викликається на суд. Увага Достоєвського до другорядних людей — бідних, хворих, сиріт — здобула йому прихильників навіть серед радикалів, яких він відкидав. У той же час тема фальшивого братерства проходить крізь роман і на перший погляд варте схвалення «єднання» Карамазових можна розуміти як обман. Брати мають дуже прагматичний мотив хотіти вбити батька та усунути одне одного. Адже без Дмитра та Павла решта двоє братів поділять батьковий спадок між собою. Братерство, на думку оглядачки, стало, по суті, ідеальним вмістилищем найпотворніших ідей Достоєвського, забезпечуючи, як сказав його біограф Джозеф Франк, «морально привабливий фасад для російського імперіалізму».
Українська літературознавиця Тетяна Калитенко на сайті «Суспільне. Культура» відгукнулася про «Братів Карамазових» у контексті нещодавнього повномастштабного російського вторгнення, порівнюючи персонажів із типажами сучасних росіян. Хоча вбивство скоїв Смердяков, а вину взяв на себе Дмитро, винні всі четверо братів Карамазових. Одні — своїми діями (як Дмитро та Павло), інші — словами (як Іван) або бездіяльністю (як Альоша, якого можна порівняти з російськими опозиціонерами-втікачами). Дмитро шукає виправдання своєму становищу, в яке потрапив через власну недалекоглядність. Іван прагне до приземлених благ, для чого вигадує піднесені підстави. Альоша, який постає найпозитивнішим персонажем, усе розуміє, але своїм невтручанням дозволяє злу ставатися. Павло Смердяков лишається інструментом здійснення зла, готовим прийняти будь-яку ідею та втілити її, подібно до солдата — виконавця наказів.

## Вплив
Франц Кафка називав себе і Достоєвського «кровними родичами» і був надзвичайно зацікавлений ненавистю, яку брати демонстрували до свого батька в романі. Ймовірно, він знайшов паралелі зі своїми напруженими стосунками з батьком і певною мірою спирався на цю тему у своїх творах, особливо в оповіданні «Суд». Кафці також близька тема відповідальності та провини, прихованого боку особистості.
Від персонажа роману Павла Смердякова отримало назву явище «смердяковщина» — крайній цинізм і нігілізм, впевненість у вседозволеності, нехтування цінностями власної соціальної групи задля задоволення особистих потреб. Російський філософ Микола Бердяєв описував Смердякова як росіянина, що ненавидить Росію та інших росіян, чинить над ними насильство; відкидає свій зв'язок із батьками, вчителями та минулим у цілому. Подібне поняття — «карамазовщина» — крайній ступінь безвідповідальності та цинізму («все дозволено»).
Завдяки роману виник крилатий вислів «Якщо Бога нема, то все дозволено» (рос. Если Бога нет, то всё позволено). Проте в «Братах Карамазових» він відсутній і тільки узагальнено відображає міркування Івана Карамазова, які в різних місцях переказують різні персонажі.
«Братів Карамазових» багато читав філософ Людвіг Вітгенштейн і знав цілі уривки з книги напам'ять. Мартін Гайдеггер називав ідеї Достоєвського одним із найважливіших джерел для своєї ранньої та найвідомішої книги «Буття і час».
Сталін читав «Братів Карамазових», роблячи чимало поміток на полях сторінок і підкреслень у тексті. Особливий інтерес він проявляв до слів старця Зосими. З позначок можна зробити висновок, що Сталіна турбувала проблема удаваних лестощів і стосунків держави з церквою.
«Брати Карамазови» — назва українського рок-гурту, що виконує пісні російською мовою, заснованого 1990 року.

## Головні адаптації

### Кіно
- Брати Карамазови (1915, Братья Карамазовы, Російська імперія) — режисер Віктор Туржанський, фільм втрачено[27].
- Брати Карамазови (1920, Die Brüder Karamasoff, Німеччина) — режисери Карл Фройліх і Дмитро Буховецький[28].
- Убивця Дмитрій Карамазов (1931, Der Mörder Dimitri Karamasoff, Les frères Karamazoff, Німеччина), режисер Федір Оцеп — фільм створено у франко- та німецькомовній версіях з різними акторами для кожної[29].
- Брати Карамазови (1947, I fratelli Karamazoff, Італія) — режисер Джакомо Джентіломо[30].
- Брати Карамазови (1958, The Brothers Karamazov, США) — режисер Річард Брукс[31].
- Брати Карамазови (1969, Братья Карамазовы, СРСР) — режисери Іван Пир'єв, Михайло Ульянов і Кирило Лавров[32].

### Телебачення
- Брати Карамазови (1965, The Brothers Karamazov, Велика Британія) — режисер Алан Бріджес, телесеріал з 6-ти епізодів[33].
- Брати Карамазови (1969, Les frères Karamazov, Франція) — режисер Марсель Блюваль, телефільм[34].
- Брати Карамазови (2009, Братья Карамазовы, Росія) — режисер Юрій Мороз, телесеріал з 8-ми епізодів[35].
- Брати Карамазови (2013, カラマーゾフの兄弟, Японія) — телесеріал з 12-ти епізодів, дія перенесена до сучасної Японії[36].
- Сини Мохтара (2020, ولاد المختار, Марокко) — режисер Набіль Аюш, телесеріал з 30-ти епізодів, дія перенесена до сучасного Марокко[37].

title: Брати Карамазови (роман)

wikitext:
{{значення|Брати Карамазови (значення){{!}}Брати Карамазови}}
{{Літературний твір
 |Назва                 = Брати Карамазови
 |Назва мовою оригіналу = рос. Братья Карамазовы
 |Зображення            = Dostoevsky-Brothers Karamazov.jpg
 |Розмір                =
 |Опис до зображення    = Титульна сторінка в журналі
 |Жанр                  = [[Роман (жанр)|роман]]
 |Автор                 =
 |Мова оригіналу        = російська мова
 |Написаний             = 1879-1880
 |Публікація            = «Русский вестник», 1880
 |Окреме видання        =
 |Переклад              = <!-- тільки на українську мову ! -->
}}
[[Файл:Bkdraft.jpg|міні|праворуч|250пкс|Фрагмент рукопису роману]]
'''«Брати Карамазови»''' — останній роман російського письменника [[Достоєвський Федір Михайлович|Ф. М. Достоєвського]], робота над яким тривала у 1879—1880.

Вперше опублікований у журналі «[[Російський вісник|Русский вестник]]». Роман став свого роду підсумком філософських та творчих пошуків автора. Достоєвський мав намір зробити «Братів Карамазових» першою книгою великої епічної трилогії «Життя великого грішника», однак помер через чотири місяці після публікації твору.

У романі йдеться про конфлікт між поміщиком Федором Карамазовим і його сином Дмитром, який стає доленосним для них, інших синів, та їхніх близьких.

== Сюжет ==
У провінційному містечку Скотопригоньєвську в 1870-ті роки збирається родина Карамазових: батько Федір Павлович та його сини — старший Дмитро та середній Іван. Збори відбуваються в [[скит]]і старця Зосими, там присутній також послушник Зосими, менший син Карамазова Альоша, багатий [[поміщик]] і [[Лібералізм|ліберал]] Міусєв, [[Семінарія|семінарист]] Ракитін та кілька духовних осіб. Запальний Дмитро вважає, що батько винен йому велику суму, хоча очевидних юридичних прав він не має. Батько та син також закохані в одну жінку, Грушеньку. В Федора тут є перевага, він може дати Грушеньці більше грошей. Івана цікавить не так сімейна колотнеча, як пошуки відповіді на питання чи існує в якомусь сенсі безсмертя, і чи існують тоді межі дозволеного. Альоша ж бажає, щоби суперечка вирішилася на благо всієї родини. Старець Зосима дає кожному відповідь, яка натякає на майбутню долю. Федір Павлович вчиняє скандал і ганить ченців. Старець благословляє Альошу Карамазова бути поруч із братами. Наслідуючи настанову старця, Альоша прямує до батька і зустрічає брата Дмитра.

В той час Дмитро ховається в сусідній [[Садиба|садибі]], щоб затримати Грушеньку, якщо вона вирішить вийти за Федора. Дмитро зізнається Альоші, що впав у розпусту, але йому соромно і тепер він відчуває зв'язок із Богом. Потім Дмитро розповідає про свої стосунки з Катериною Іванівною, благородною дівчиною, чийого батька він колись урятував від ганьби та суду, позичивши грошей. Тепер Дмитро та Катерина заручені, Дмитро кохає її, але картає себе за те, що наречена вважає його кращою людиною, ніж він є насправді. Попри те він не хоче допустити, щоб Грушенька вийшла за його старого хтивого батька. Дмитро обіцяє вбити батька, якщо Грушенька вирішить бути з ним.

Згодом Дмитро з'являється в батьковому будинку, де Федір пиячить з Іваном, розважаючись роздумами [[Лакей|лакея]] Смердякова, можливого позашлюбного сина Федора. Дмитро б'є батька, думаючи, що Грушенька погодилась на шлюб, але зрозумівши, що помилився, тікає. Але Грушенька та Катерина сваряться на підставі розмови про свою пристойність.

Наступного дня Альоша, переночувавши в монастирі, відвідує батька, що скаржиться на синів і твердо намірений одружитися з Грушенькою. Дорогою з будинку Альоша хоче врятувати хлопчика від хуліганів, але той кидає в нього каміння, а потім кусає за палець. Цей хлопчик — син [[штабскапітан]]а Снєгірьова, нещодавно побитого Дмитром через стосунок до наміру Федора підкупити Грушеньку. Пізніше Альоша має розмову з Катериною, в якій каже, що Катерина хоче заміж за Дмитра, щоб на контрасті з ним виглядати більш моральною. Далі Альоша відносить Снєгірьову компенсацію від Дмитра, що стає порятунком для злиденного штабс-капітана. Також молодший Карамазов розмовляє з Лізою Хохлаковою, юною хворобливою дівчинкою, закоханою в нього, що фантазує про власні та чужі страждання.

Альоша прямує до шинку, де Іван міркує, що будь-яке благо марне, якщо за нього повинна пролитися хоча б сльозинка дитини. Іван розривається між любов'ю до Бога та ненавистю до світу. Іван переказує Альоші свою поему «<nowiki/>[[Великий інквізитор (Достоєвський)|Великий інквізитор]]<nowiki/>», головний герой якої мріє перетворити людство на слухняне стадо. Невдовзі Смердяков натякає Івану, що з батьком може щось статися. Сподіваючись на смерть батька, Іван вирішує почекати результату в Москві.

Тим часом старець Зосима помирає. На розчарування багатьох, це не супроводжується яким-небудь [[диво]]м. Альоші ввижається старець, який хвалить його за розмову з Грушенькою, що переконала її повернутися до свого колишнього залицяльника в селище Мокре. Альоша переживає релігійний [[екстаз]], бажаючи просити у всіх прощення та бути прощеним усіма.

Дмитро вирішує дістати більше грошей, ніж є в батька, щоб переманити Грушеньку. Він відвідує кількох купців, які відмовляють йому. Згаявши добу, Дмитро втішає себе тим, що Грушенька не була з Федором. Тоді його помічає камердинер Григорій, який запідозрив Дмитра у чомусь лихому. Вони б'ються, потім Дмитро їде в Мокре, шукаючи Грушеньку, що сприяє підозрам ніби він злочинець.

У Мокрому Дмитро зустрічає Грушеньку в постоялому дворі. Там же він програється в карти, але Грушенька вирішує, що все одно кохає його. Незабаром у Мокрому з'являються справник, слідчий та прокурор, звинувачуючи Дмитра у вбивстві батька. Невдовзі з'ясовується, що Федора вбив лакей Смердяков, але надихнули його на злочин слова Івана, що коли смерть остаточна, то не треба нічим себе обмежувати. Страждаючи від думки, що став причиною батькової смерті, Іван божеволіє. Йому ввижається [[Сатана|диявол]], який промовляє його власні слова. Іван обіцяє Смердякову взяти вину на себе. Вражений цим Смердяков віддає йому вкрадені в Федора гроші та вішається.

Катерина та Іван будують плани втечі Дмитра до Америки. Проте між нею та Грушенькою триває суперництво, Катерина не впевнена чи захищатиме Дмитра в суді. Дмитро ж під час побачення з Альошею висловлює бажання та готовність страждати, щоб очиститися від гріхів, які відчуває за собою. Іван бере на себе вину, але Катерина надає листа, де Дмитро згадував можливе вбивство батька, і цей доказ стає вирішальним. Місцевий прокурор та відомий столичний [[адвокат]] Фетюкович погоджуються, що Дмитро вбивця, хоча й визнають, що Федір був негідником. Вони також аналізують середовище, що зробило можливим цей злочин.

Після суду Дмитро хворіє, він та Катерина взаємно визнають, що не зможуть бути щасливі одне без одного, хоча між ними вже немає кохання. Катерина неохоче примирюється з Грушенькою.

Завершується роман похороном сина капітана Снєгірьова, що помер після хвороби. Альоша Карамазов виголошує промову, де закликає любити життя та робити його прекрасним.

== Персонажі ==
* Федір Павлович Карамазов
* Дмитро Карамазов (''Дмитрий Карамазов'')
* Іван Карамазов
* Альоша Карамазов
* Старець Зосима
* Грушенька Свєтлова (''Грушенька Светлова'')
* Катерина Іванівна
* Павло Смердяков (''Павел Смердяков'')

== Тематика ==
Провідна тема роману — очищення через страждання за провину, а передусім страждання духовні. Провина мається на увазі перш за все моральна. Так, Дмитро юридично невинний перед батьком, але відчуває провину моральну і впевнений, що за неї Бог карає Дмитра фізично — його відправляють на [[Каторга|каторгу]]. Дмитро змирюється з цим, бо вважає, що заслужив покарання, навіть якщо слідство не дало достатніх підстав. Він іде на жертву, щоб спокутати не тільки свою провину особисту, а й колективну провину своїх близьких. Його протилежність — Іван, який не готовий взяти на себе таку ж велику відповідальність. Іванова позиція полягає в тому, що кожна дія чимось зумовлена, він приймає тільки покарання за те, що зробив особисто. Альоша приходить до тих же висновків, що Дмитро, але тільки тоді, коли розчаровується в очікуванні дива після смерті Зосими. «Брати Карамазови» піднімають таким чином також проблему співучасті в злі та ставлять питання як його можна перемогти, якщо на спокуту наважуються лише окремі люди. Достоєвський вбачає вихід у [[Прощення|прощенні]] інших<ref>{{Cite book
|title=Художественная мотивация поведения героев романа Ф. М. Достоевского «Братья Карамазовы» в аспекте феноменологии рационального и эмоционального
|last=Иван
|first=Немаев
|year=2009
|series=Известия Волгоградского государственного педагогического университета
|pages=204-208
}}</ref>.

Багато подій роману стосуються проблеми [[Теодицея|теодицеї]] — співіснування доброго Бога та зла. Апогею вона досягає в «Легенді про великого інквізитора». За її допомогою Іван провокує брата Альошу погодитися, що своїх мучителів не можна простити. Іван відкидає ідею про милосердного Бога, який може простити грішних людей. В його баченні Бог повинен покарати грішників рівною мірою, а отже фактично всіх. Свобода для Івана несумісна з Богом, бо вільні люди, як він вважає, неминуче вчинятимуть зло і заслуговують знищення. Звідси висновок, що праведність марна і насправді можна все<ref name=":0">{{Cite book
|title=Інтерпретація домінантних мотивів роману Ф. Достоєвського “Брати Казамазови” крізь призму досліджень Д. Чижевського
|last=Бистрова
|first=О. О.
|year=2010
|series=Наукові записки. Серія філологічна
|volume=15
|pages=14-18
}}</ref>. Засуджуючи сучасну йому мораль, відкидає свободу і Зосима. Старець проголошує, що свободу його сучасники розуміють як постійне збільшення потреб, він упевнений, що це шлях не розвитку, а самогубства<ref name=":0" />.

Братів Карамазових можна розуміти як відображення всього людства, що прагне спілкування з Богом, але збивається на цьому шляху й піддається спокусам. Оскільки людина в біблійній оповіді створена за подобою Бога, троє законних синів Федора постають відповідниками [[Трійця|Божественної Трійці]] та кожен по-своєму прагне повернутися до Бога. Четвертий брат, Смердяков, відтіняє їх, уособлюючи людину, цілком підкорену плотським бажанням, для якої не існує нічого духовного<ref>{{Cite web|url=https://www.topos.ru/article/literaturnaya-kritika/bratya-karamazovy-pochemu-troe|title=Братья Карамазовы. Почему трое? {{!}} Светлана Герасимова-Голова {{!}} Литературная критика {{!}} Топос - литературно-философский журнал|website=www.topos.ru|access-date=2025-01-28}}</ref>.

Достоєвський був прихильником [[Почвенництво|почвенництва]], головна ідея якого полягає в єднанні інтелегенції з простим селянським народом Росії, «почвою» (ґрунтом). У «Братах Карамазових» персонажі уособлюють різні хибні, на думку Достоєвського, шляхи розвитку Росії. Достоєвський критикує за їх допомогою занепадницьку еліту, анархізм, просвітницький раціоналізм. Альоша ж утілює відродження шляхом об'єднання людей через страждання<ref>{{Cite book
|title=Ф. М. Достоевский и «Русская идея»
|last=Нижников
|first=С. А.
|year=2021
|publisher=Вестник РУДН. Серия: Философия
|volume=1
|pages=15-24
}}</ref>.

Саме Достоєвський був автором поняття «<nowiki/>[[російська ідея]]<nowiki/>» (русская идея), що трактує рівність усіх людей перед Богом як підставу до їх об'єднання під російською владою<ref>{{Cite web|url=https://risu.ua/ru/chto-takoe-quot-russkaya-ideya-quot_n37502|title=Что такое "русская идея"? - РИСУ|website=Религиозно-информационная служба Украины|language=ru|access-date=2025-01-28}}</ref>. Політичні обставини мали суттєвий вплив на сюжет і образ братів Карамазових. Іван втілює самого Достоєвського в молодості, коли він дотримувався атеїстичних поглядів і критикував монархію<ref>{{Cite web|url=https://artsone.arts.ubc.ca/student-journal/the-karamazov-brothers-and-their-discontents/|title=The Karamazov Brothers and their Discontents: A Freudian Reading of Pain and Pleasure, Aggression and Confession in Dostoevsky’s Classic Novel|date=2020-08-25|website=Arts One|language=en-US|access-date=2025-01-15}}</ref>. Відбувши каторгу, Достоєвський став розглядати колонізацію Росією сусідніх слов'янських земель як «братські обійми», а тодішню польську боротьбу за незалежність як «родинну зраду». Польське питання він прямо згадує в «Братах Карамазових». У 1876 році князівства Сербія та Чорногорія оголосили війну за незалежність від Османській імперії. Наступного року Росія приєдналася до конфлікту, сподіваючись використати сплеск балканського націоналізму в Туреччині, щоб повернути територію, втрачену під час Кримської війни. У «Щоденнику письменника» Достоєвський описав втручання Росії як акт братерства, «новий хрестовий похід» для захисту «слов'янських братів» від «магометанського варварства»<ref name=":1">{{Cite news|url=https://www.newyorker.com/magazine/2023/07/31/the-cacophonous-miracle-of-the-brothers-karamazov|title=The Cacophonous Miracle of “The Brothers Karamazov”|last=Wilson|first=Jennifer|date=2023-07-24|language=en-US|work=The New Yorker|issn=0028-792X|access-date=2025-01-15}}</ref>.

== Сприйняття ==
Романіст [[Джон Голсуорсі]] описував свої враження про роман: «Звичайно, місцями дивовижний; але Боже мій! — яка незв'язність і багатослів'я, і які монстри вилазять з нір, щоб змусити вас здригнутися»<ref name=":1" />.

Французький дипломат і літературний критик Ежен де Вог описав роман «Брати Карамазови» як аналіз метафізичних властивостей, притаманних «російській душі» і незнайомих «західній людині»<ref>{{Cite book
|title=Достоевский в современном мире // Достоевский: Материалы и исследования / Под ред. Г. М. Фридлендера.
|last=Фридлендер
|first=Г. М.
|year=1974
|publisher=Наука
|volume=1
|location=Ленинград
|pages=14-29
}}</ref>.

[[Зигмунд Фрейд]] назвав «Братів Карамазових» «найчудовішим романом, коли-небудь написаним» і розглядав його з точки зору [[Едіпів комплекс|Едіпового комплексу]]. У 1928 році Фрейд опублікував статтю «Достоєвський і батьковбивство», в якій досліджував [[Невроз|неврози]] самого Достоєвського<ref>{{Cite news|url=https://pubmed.ncbi.nlm.nih.gov/21006519|title=Dostoevsky and parricide|last=Freud|first=S.|date=1945|pages=1–8|work=The International Journal of Psycho-Analysis|volume=26|issn=0020-7578|pmid=21006519|access-date=2025-01-15}}</ref>. На думку Фрейда, четверо братів втілюють автора, поділяючи бажання посісти місце батька в родині, вбивши його. І це бажання спричиняє почуття провини, яке гнітить їх і яке вони прагнуть кожен по-своєму [[Компенсація (психологія)|компенсувати]]. Фрейд вважав, що найвиразніше такою компенсацією в житті Достоєвського стала його тяга до азартних ігор<ref>{{Cite web|url=https://web.archive.org/web/20140619094435/http://www.utoronto.ca/tsq/DS/09/107.shtml|title=Dostoevsky Studies :: Freud on Dostoevsky's Epilepsy: A Revaluation|date=2014-06-19|website=web.archive.org|access-date=2025-01-28}}</ref>.

[[Ленін Володимир Ілліч|Ленін]] з презирством ставився до творчості Достоєвського та після «Бісів» і почавши читати «Братів Карамазових», покинув роман, зазначивши: «Зміст цих обох пахучих творів мені відомий, для мене цього достатньо. „Братів Карамазових“ почав читати і кинув: від сцен у монастирі знудило»<ref>{{Cite book
|title=Встречи с Лениным
|last=Валентинов
|first=Н. В.
|year=1953
|publisher=Нью-Йорк
|pages=85
}}</ref>.

Як писав російський письменник і релігійний мислитель [[Мережковський Дмитро Сергійович|Дмитро Мережковський]], який жив у еміграції після [[Жовтневий переворот|Жовтневого перевороту]], Достоєвський «заразив» наступних російських літераторів передчуттям апокаліпсису та привів до ідеї створення нової релігії, заснованої на «любові до землі». Носіями нової релігійної свідомості, у трактуванні критика, постають старець Зосима та Альоша, а Іван ставить запитання, відображаючи міркування самого Достоєвського про «всесвітнє призначення православ'я». Проте, Достоєвський, почавши міркування, не перейшов до «нової релігійної дії», а вигаданий ним лиходій Великий інквізитор почасти є самим автором. На думку Мережковського, роман, ставши «дзеркальним лабіринтом» ідей, повним протилежностей і звідки немає виходу, підкорив собі життя автора, тому Достоєвський і помер, відчуваючи, що більше не зможе нічого сказати<ref>{{Cite book
|title=Роман Ф. М. Достоевского «Братья Карамазовы» в интерпретации Д. С. Мережковского
|last=Коптелова
|first=Наталия
|year=2012
|series=Вестник КГУ им. Н.А. Некрасова
|volume=2
|pages=131-134
}}</ref>.

Радянський літературознавець Наум Берковський вважав, що Достоєвський у «Братах Карамазових» підводив підсумки XIX століття в Росії та критикував [[Реформи Олександра II|реформи 1860-х років]]. Письменник проголошував неможливість земної радості без вкладення спільної праці в «матір-землю», від якої люди відчужуються, розуміючи її лише як джерело економічної вигоди<ref>{{Cite web|url=https://voplit.ru/article/o-bratyah-karamazovyh/|title=О «Братьях Карамазовых»|website=Вопросы литературы|language=ru-RU|access-date=2025-01-28}}</ref>.

Філософ [[Бердяєв Микола Олександрович|Микола Бердяєв]] називав Достоєвського «пророком [[Жовтневий переворот|російської революції]]<nowiki/>», оскільки той «виявив, що російська революційність є феномен метафізичний і релігійний, а не політичний і соціальний. Він оголив стихію російського нігілізму та російського атеїзму, цілком своєрідного, несхожого на західний»<ref>{{Cite book
|title=Духи русской революции // Из глубины
|last=Бердяев
|first=Н. А.
|year=1990
|publisher=Изд-во Моск. ун-та
|location=Москва
|pages=62
}}</ref>.

Японський літературознавець і перекладач роману японською Камеяма Ікуо оцінив «Братів Карамазових» як твір, який варто читати людям з життєвим досвідом після віку 40 років. На думку дослідника, ті, хто самі мають дітей, будуть позитивніше ставитися до Федора Карамазова<ref>{{Cite web|url=https://www.nippon.com/en/japan-topics/g02019/|title=Dostoevsky’s 200th Birthday and His Living Legacy|date=2022-01-24|website=nippon.com|language=en|access-date=2025-01-17}}</ref>.

Згідно з оглядом Дженніфер Вілсон у тижневику «[[Нью-Йоркер|The New Yorker]]», роман наповнений зібраннями судових протоколів, агіографій, любовних листів, тостів, пісень, юридичних і духовних зізнань. Диво «Братів Карамазових» полягає в тому, що цей «какофонічний роман» звертає увагу на різні точки зору. Кожен відступ стає ключовим у справі, кожен забутий персонаж викликається на суд. Увага Достоєвського до другорядних людей — бідних, хворих, сиріт — здобула йому прихильників навіть серед радикалів, яких він відкидав. У той же час тема фальшивого братерства проходить крізь роман і на перший погляд варте схвалення «єднання» Карамазових можна розуміти як обман. Брати мають дуже прагматичний мотив хотіти вбити батька та усунути одне одного. Адже без Дмитра та Павла решта двоє братів поділять батьковий спадок між собою. Братерство, на думку оглядачки, стало, по суті, ідеальним вмістилищем найпотворніших ідей Достоєвського, забезпечуючи, як сказав його біограф Джозеф Франк, «морально привабливий фасад для російського імперіалізму»<ref name=":1" />.

Українська літературознавиця Тетяна Калитенко на сайті «[[Суспільне Культура|Суспільне. Культура]]» відгукнулася про «Братів Карамазових» у контексті нещодавнього [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|повномастштабного російського вторгнення]], порівнюючи персонажів із типажами сучасних росіян. Хоча вбивство скоїв Смердяков, а вину взяв на себе Дмитро, винні всі четверо братів Карамазових. Одні — своїми діями (як Дмитро та Павло), інші — словами (як Іван) або бездіяльністю (як Альоша, якого можна порівняти з російськими опозиціонерами-втікачами). Дмитро шукає виправдання своєму становищу, в яке потрапив через власну недалекоглядність. Іван прагне до приземлених благ, для чого вигадує піднесені підстави. Альоша, який постає найпозитивнішим персонажем, усе розуміє, але своїм невтручанням дозволяє злу ставатися. Павло Смердяков лишається інструментом здійснення зла, готовим прийняти будь-яку ідею та втілити її, подібно до солдата — виконавця наказів<ref>{{Cite web|url=https://suspilne.media/culture/226126-zagadkova-dusa-ak-dostoevsina-formue-rosijske-suspilstvo/|title=Загадкова душа: як достоєвщина формує російське суспільство|last=Калитенко|first=Тетяна|date=2022-04-08|website=Суспільне {{!}} Новини|language=uk|access-date=2025-01-15}}</ref>.

== Вплив ==
[[Франц Кафка]] називав себе і Достоєвського «кровними родичами» і був надзвичайно зацікавлений ненавистю, яку брати демонстрували до свого батька в романі. Ймовірно, він знайшов паралелі зі своїми напруженими стосунками з батьком і певною мірою спирався на цю тему у своїх творах, особливо в оповіданні «Суд». Кафці також близька тема відповідальності та провини, прихованого боку особистості<ref>{{Cite web|url=https://web.archive.org/web/20121004214338/http://www.utoronto.ca/tsq/DS/02/111.shtml|title=Dostoevsky Studies :: Kafka and Dostoevsky as "Blood Relatives"|date=2012-10-04|website=web.archive.org|access-date=2025-01-15}}</ref>.

Від персонажа роману Павла Смердякова отримало назву явище «смердяковщина» — крайній [[цинізм]] і [[нігілізм]], впевненість у вседозволеності, нехтування цінностями власної соціальної групи задля задоволення особистих потреб<ref>{{Cite book
|url=https://www.google.com.ua/books/edition/Творчество_Ф_М_Достое/dKnRAAAAMAAJ?hl=uk&gbpv=1&bsq=
|title=Творчество Ф.М. Достоевского
|last=Gorʹkogo
|first=Institut mirovoĭ literatury imeni A. M.
|date=1959
|publisher=Изд-во Академии наук СССР
|pages=280
|language=ru
}}</ref><ref>{{Cite book
|url=https://www.google.com.ua/books/edition/Миросозерцание_Досто/E6Q9CwAAQBAJ?hl=uk&gbpv=1&dq=
|title=Миросозерцание Достоевского
|last=А
|first=Бердяев Н.
|date=2015-11-27
|publisher=Directmedia
|pages=134-135
|language=ru
|isbn=978-5-4475-5198-8
}}</ref>. Російський філософ [[Бердяєв Микола Олександрович|Микола Бердяєв]] описував Смердякова як росіянина, що ненавидить Росію та інших росіян, чинить над ними насильство; відкидає свій зв'язок із батьками, вчителями та минулим у цілому<ref>{{Cite book
|url=https://www.google.com.ua/books/edition/Миросозерцание_Досто/E6Q9CwAAQBAJ?hl=uk&gbpv=1&dq=
|title=Миросозерцание Достоевского
|last=А
|first=Бердяев Н.
|date=2015-11-27
|publisher=Directmedia
|pages=135
|language=ru
|isbn=978-5-4475-5198-8
}}</ref>. Подібне поняття — «карамазовщина» — крайній ступінь безвідповідальності та цинізму («все дозволено»)<ref>{{Cite web|url=https://rus-wingwords-dict.slovaronline.com/1385-Карамазовщина|title=Карамазовщина|website=Словарь крылатых слов и выражений|access-date=17.01.2024}}</ref>.

Завдяки роману виник крилатий вислів «Якщо Бога нема, то все дозволено» ({{lang-ru|Если Бога нет, то всё позволено}}). Проте в «Братах Карамазових» він відсутній і тільки узагальнено відображає міркування Івана Карамазова, які в різних місцях переказують різні персонажі<ref>{{Cite book
|title=Все позволено / Цитата в пространстве культуры. Из истории цитат и крылатых слов
|last=Душенко
|first=К. В.
|year=2019
|publisher=РАН
|location=Москва
|pages=116-119
}}</ref>.

«Братів Карамазових» багато читав філософ [[Людвіг Вітгенштайн|Людвіг Вітгенштейн]] і знав цілі уривки з книги напам'ять<ref>{{Cite book
|url=https://archive.org/details/ludwigwittgenste00monk
|title=Ludwig Wittgenstein : the duty of genius
|last=Internet Archive
|first=Ray
|date=1991
|publisher=New York, NY, U.S.A : Penguin Books
|page=136
|isbn=978-0-14-015995-0
}}</ref>. [[Мартін Гайдеґґер|Мартін Гайдеггер]] називав ідеї Достоєвського одним із найважливіших джерел для своєї ранньої та найвідомішої книги «<nowiki/>[[Буття і час]]<nowiki/>»<ref>{{Cite book
|url=https://www.google.com.ua/books/edition/Heidegger_in_Russia_and_Eastern_Europe/BePaDwAAQBAJ?hl=uk&gbpv=1&dq=
|title=Heidegger in Russia and Eastern Europe
|last=Love
|first=Jeff
|date=2017-07-17
|publisher=Rowman & Littlefield
|pages=32
|language=en
|isbn=978-1-78348-865-0
}}</ref>.

[[Сталін Йосип Віссаріонович|Сталін]] читав «Братів Карамазових», роблячи чимало поміток на полях сторінок і підкреслень у тексті. Особливий інтерес він проявляв до слів старця Зосими. З позначок можна зробити висновок, що Сталіна турбувала проблема удаваних лестощів і стосунків держави з церквою<ref>{{Cite news|url=https://pj.iphras.ru/article/view/5256|title=Soviet Dostoevsky: Dostoevsky in Soviet culture, ideology, and philosophy|last=Puschaev|first=Yuriy V.|date=2020|pages=102–118|language=ru-RU|work=Philosophy Journal|volume=13|doi=10.21146/2072-0726-2020-13-4-102-118|issn=2072-0726|issue=4|access-date=2025-01-15}}</ref>.

«<nowiki/>[[Брати Карамазови (гурт)|Брати Карамазови]]<nowiki/>» — назва [[Українська рок-музика|українського рок-гурту]], що виконує пісні російською мовою, заснованого 1990 року.

== Головні адаптації ==

=== Кіно ===

* '''Брати Карамазови''' (1915, Братья Карамазовы, [[Російська імперія]]) — режисер Віктор Туржанський, фільм втрачено<ref>{{Cite web|url=http://www.silentera.com/PSFL/data/B/BratyaKaramazovy1915.html|title=Silent Era : Progressive Silent Film List|website=www.silentera.com|access-date=2025-01-15}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (1920, Die Brüder Karamasoff, [[Німеччина]]) — режисери [[Карл Фройліх]] і [[Буховецький Дмитро Савелійович|Дмитро Буховецький]]<ref>{{Citation|title=Die Brüder Karamasoff|url=https://www.imdb.com/title/tt0008933/|publisher=Maxim-Film GmbH, Ebner & Co.|date=1921-07-20|accessdate=2025-01-15|first=Carl|last=Froelich|first2=Dmitriy|last2=Bukhovetskiy|first3=Emil|last3=Jannings}}</ref>.
* '''[[Убивця Дмитрій Карамазов]]''' (1931, Der Mörder Dimitri Karamasoff, Les frères Karamazoff, Німеччина), режисер [[Федір Оцеп]] — фільм створено у франко- та німецькомовній версіях з різними акторами для кожної<ref>{{Citation|title=Der Mörder Dimitri Karamasoff|url=https://www.imdb.com/title/tt0022185/|publisher=Terra-Filmkunst|date=1931-02-16|accessdate=2025-01-15|first=Erich|last=Engel|first2=Fyodor|last2=Otsep|first3=Fritz|last3=Rasp}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (1947, I fratelli Karamazoff, [[Італія]]) — режисер Джакомо Джентіломо<ref>{{Citation|title=I fratelli Karamazoff|url=https://www.imdb.com/title/tt0039397/?ref_=fn_al_tt_9|publisher=Comiran|date=1947-12-04|accessdate=2025-01-15|first=Giacomo|last=Gentilomo|first2=Lamberto|last2=Picasso|first3=Mariella|last3=Lotti}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (1958, The Brothers Karamazov, [[Сполучені Штати Америки|США]]) — режисер [[Річард Брукс]]<ref>{{Citation|title=The Brothers Karamazov|url=https://www.imdb.com/title/tt0051435/|publisher=Loew's, Avon Productions (II)|date=1958-02-26|accessdate=2025-01-15|first=Richard|last=Brooks|first2=Maria|last2=Schell|first3=Claire|last3=Bloom}}</ref>.
* [[Брати Карамазови (фільм, 1968)|'''Брати Карамазови''']] (1969, Братья Карамазовы, [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]) — режисери [[Пир'єв Іван Олександрович|Іван Пир'єв]], [[Ульянов Михайло Олександрович|Михайло Ульянов]] і [[Лавров Кирило Юрійович|Кирило Лавров]]<ref>{{Citation|title=Братья Карамазовы (1968)|url=https://www.kino-teatr.ru/kino/movie/sov/638/annot/|date=2023-12-09|accessdate=2025-01-15}}</ref>.

=== Телебачення ===

* '''Брати Карамазови''' (1965, The Brothers Karamazov, [[Велика Британія]]) — режисер [[Алан Бріджес]], телесеріал з 6-ти епізодів<ref>{{Citation|title=Judgment|url=https://www.imdb.com/title/tt6526268/|date=1965-01-17|accessdate=2025-01-15|series=The Brothers Karamazov|first=Alan|last=Bridges|first2=Ray|last2=Barrett|first3=Frederick|last3=Bartman}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (1969, Les frères Karamazov, Франція) — режисер Марсель Блюваль, телефільм<ref>{{Citation|title=Les frères Karamazov|url=https://www.imdb.com/title/tt0216760/|accessdate=2025-01-15|first=Marcel|last=Bluwal|first2=Josep Maria|last2=Flotats|first3=Bernard|last3=Fresson}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (2009, Братья Карамазовы, [[Росія]]) — режисер Юрій Мороз, телесеріал з 8-ми епізодів<ref>{{Citation|title=Bratya Karamazovy|url=https://www.imdb.com/title/tt0456762/|publisher=Central Partnership Productions|date=2009-05-27|accessdate=2025-01-15|first=Viktoriya|last=Isakova|first2=Dina|last2=Korzun|first3=Elena|last3=Lyadova}}</ref>.
* '''Брати Карамазови''' (2013, カラマーゾフの兄弟, [[Японія]]) — телесеріал з 12-ти епізодів, дія перенесена до сучасної Японії<ref>{{Citation|title=Karamazov no kyôdai|url=https://www.imdb.com/title/tt2558242/?ref_=fn_all_ttl_3|publisher=Fuji Television Network (Fuji TV)|date=2013-01-12|accessdate=2025-01-15|first=Tsubasa|last=Yadome|first2=Hayato|last2=Ichihara|first3=Takumi|last3=Saitô}}</ref>.
* '''Сини Мохтара''' (2020, ولاد المختار, [[Марокко]]) — режисер Набіль Аюш, телесеріал з 30-ти епізодів, дія перенесена до сучасного Марокко<ref>{{Citation|title=Oulad el Mokhtar|url=https://www.imdb.com/title/tt12580498/|publisher=Ali n' Productions|date=2020-02-18|accessdate=2025-01-15|first=Fatima Zahra|last=Bennacer|first2=Driss|last2=Roukhe|first3=Amine|last3=Ennaji}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{lit-stub}}
{{Достоєвський}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Романи 1880]]
[[Категорія:Романи Федора Достоєвського]]
[[Категорія:Філософські романи Росії]]
[[Категорія:Екранізовані романи Росії]]
[[Категорія:Брати Карамазови| ]]
[[Категорія:Романи, дія яких відбувається в XIX столітті]]

title: рос. Братья Карамазовы

рос. Братья Карамазовы: Титульна сторінка в журналі

Жанр: роман

Форма: роман

Напрям: екзистенціалізм

Автор: Достоєвський Федір Михайлович

Мова: російська мова

Опубліковано: «Русский вестник», 1880

Країна: Російська імперія

Видавництво: Російський вісник

Попередній твір: Сон смішної людиниd


text:
# Автомагістраль G22 Циндао-Ланьчжоу
Автострада Циндао–Ланьчжоу (кит.: 青岛—兰州高速公路), позначається як G22 і зазвичай називається швидкісною магістраллю Цінлан (кит.: 青兰高速公路) — швидкісна дорога, що з'єднує міста Ціндао, Шаньдун, Китай, і Ланьчжоу, Ганьсу. Має 1,795 км у довжину.
Цю швидкісну автомагістраль іноді називають швидкісною автострадою ЦінХун (приклад можна побачити на будівлі біля північного виїзду з Ханьдань, де написано «комітет адміністрації швидкісної дороги ЦінХун»). Деякі джерела стверджують, що «Хонг» стосується перевалу Хунжераб, хоча маршрут на захід від Ланьчжоу невідомий.
Маршрут G22 між швидкісною автострадою S2201 Кільце Ханьдан та Ляочен невідомий. Північний маршрут через округ Гуантао позначений G22 на захід від шосе 260 провінції Шаньдун (у Гуаньсяні) та швидкісної дороги S1 провінції Шаньдун (Цзінань-Ляочен) на схід від цієї точки. Південний маршрут через округ Дамін позначений G22 на схід від шосе 324 провінції Шаньдун (у Дун'е) та швидкісної дороги Ханьдань-Дамін (без нумерації) на захід від цієї точки. Таким чином, ділянки не з’єднані одна з одною, позначені як G22, навіть якщо між Ханьдань і Ляочен є дві безперервні швидкісні дороги.

wikiname: ukwiki

title: Автомагістраль G22 Циндао-Ланьчжоу

in_language: uk

wikitext:
{{Автодорога
| країни = CHN
| назва =
| логотип = China Expwy G22 sign with name.svg
| логотип_розмір = 70пкс
| логотип_підпис =
| зображення =
| зображення_підпис =  Тунель ''"Fo'erkou"'' на швидкісній автомагістралі G22 у західному напрямку.
| відкрито =
| довжина = 1795 км<ref name="gaosu">[http://www.china-highway.com/html/260/22/22922/1.htm G22 青兰高速] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160414053942/http://www.china-highway.com/html/260/22/22922/1.htm |date=2016-04-14 }} {{in lang|zh}}</ref>
| міста =
| мережа = [[Мережа швидкісних автодоріг Китаю]]
| напрямок = схід-захід
| від = [[Ціндао]]
| до = [[Ланьчжоу]]
| покриття = [[асфальтобетон]]
}}

'''Автострада Циндао–Ланьчжоу''' ({{lang-zh|青岛—兰州高速公路}}), позначається як '''G22''' і зазвичай називається '''швидкісною магістраллю Цінлан''' ({{lang-zh|青兰高速公路}}) — швидкісна дорога, що з'єднує міста [[Ціндао]], [[Шаньдун]], [[Китайська Народна Республіка|Китай]], і [[Ланьчжоу]], [[Ганьсу]]. Має 1,795 км у довжину.

Цю швидкісну автомагістраль іноді називають швидкісною автострадою ЦінХун (приклад можна побачити на будівлі біля північного виїзду з Ханьдань, де написано «комітет адміністрації швидкісної дороги ЦінХун»). Деякі джерела стверджують, що «Хонг» стосується [[Хунжерабський перевал|перевалу Хунжераб]], хоча маршрут на захід від Ланьчжоу невідомий.

Маршрут G22 між швидкісною автострадою S2201 Кільце Ханьдан та [[Ляочен]] невідомий. Північний маршрут через округ Гуантао позначений G22 на захід від шосе 260 провінції Шаньдун (у Гуаньсяні) та швидкісної дороги S1 провінції Шаньдун (Цзінань-Ляочен) на схід від цієї точки. Південний маршрут через округ Дамін позначений G22 на схід від шосе 324 провінції Шаньдун (у Дун'е) та швидкісної дороги Ханьдань-Дамін (без нумерації) на захід від цієї точки. Таким чином, ділянки не з’єднані одна з одною, позначені як G22, навіть якщо між Ханьдань і Ляочен є дві безперервні швидкісні дороги.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
{{Національна система автомагістралей Китаю}}
{{Китайські національні автомагістралі}}
{{Road-stub}}

[[Категорія:Дороги КНР]]

title: Загальні дані

Країна: КНР

Мережа: Мережа швидкісних автодоріг Китаю

Напрямок: схід-захід

початок: Ціндао

кінець: Ланьчжоу

Дорожнє покриття: асфальтобетон


text:
# Лі-Монт (Вірджинія)
Лі-Монт (англ. Lee Mont) — переписна місцевість (CDP) в США, в окрузі Аккомак штату Вірджинія. Населення — 102 особи (2020).

## Географія
Лі-Монт розташоване за координатами 37°46′48″ пн. ш. 75°40′49″ зх. д. / 37.78000° пн. ш. 75.68028° зх. д. (37.779897, -75.680182).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році переписна місцевість мала площу 1,95 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у переписній місцевості мешкало 125 осіб у 51 домогосподарстві у складі 32 родин. Густота населення становила 64 особи/км².  Було 60 помешкань (31/км²).
Расовий склад населення:
| - 76,8 % — білих - 8,8 % — чорних або афроамериканців - 2,4 % — вихідців з тихоокеанських островів - 9,6 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 2,4 %. Частка іспаномовних становила 12,0 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 28,8 % — особи молодші 18 років, 52,0 % — особи у віці 18—64 років, 19,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 41,5 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 92,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 85,4 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 74 016 доларів США (медіана — 74 457), а середній дохід на одну сім'ю — 76 420 доларів (медіана — 95 094).
Цивільне працевлаштоване населення становило 223 особи. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 30,5 %, будівництво — 27,4 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 13,0 %, роздрібна торгівля — 10,8 %.

title: Лі-Монт (Вірджинія)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = переписна місцевість
|українська назва   = Лі-Монт
|оригінальна назва  = {{lang-en|Lee Mont}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Вірджинія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Аккомак (округ, Вірджинія)|Аккомак]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 1,95
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 64,10
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           =
|DST                    =  <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         =
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 5144952
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Лі-Монт''' ({{lang-en|Lee Mont}}) — [[переписна місцевість]] (''CDP'') в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Аккомак (округ, Вірджинія)|Аккомак]] штату [[Вірджинія]]. Населення — 102 особи (2020).

== Географія ==
Лі-Монт розташоване за координатами {{Coord|37|46|48|N|75|40|49|W|type:city_region:US-DE}} (37.779897, -75.680182){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році переписна місцевість мала площу 1,95 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align =  left
| 2010 = 125
| 2020 = 102
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2016|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у переписній місцевості мешкало 125 осіб у 51 домогосподарстві у складі 32 родин. [[Густота населення]] становила 64 особи/км².  Було 60 помешкань (31/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 76,8 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 8,8 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 2,4 % — вихідців з [[Тихий океан|тихоокеанських островів]]
* 9,6 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 2,4 %. Частка іспаномовних становила 12,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 28,8 % — особи молодші 18 років, 52,0 % — особи у віці 18—64 років, 19,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 41,5 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 92,3 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 85,4 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:74016}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:74457}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:76420}} доларів (медіана — {{formatnum:95094}}).
Цивільне працевлаштоване населення становило 223 особи. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 30,5 %, будівництво — 27,4 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 13,0 %, роздрібна торгівля — 10,8 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Аккомак (округ, Вірджинія)}}

[[Категорія:Переписні місцевості Вірджинії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Аккомак (Вірджинія)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Вірджинія

Округ: Аккомак

Населення: 102 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 64,10 осіб/км²


text:
# Устьянцево (Єткульський район)
Устянцево (рос. Устьянцево) — присілок у Єткульському районі Челябінської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Селезянське сільське поселення. Населення становить 134 особи (2010).

## Історія
Від 1 березня 1924 року належить до Єткульського району Челябінської області.
Згідно із законом від 16 листопада 2004 року органом місцевого самоврядування є Селезянське сільське поселення.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 151  | ↘134 |

title: Устьянцево (Єткульський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Устянцево
|назва ін.       = Устьянцево
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Челябінська область]]
|район           = [[Єткульський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Селезянське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 134 (2010){{RUS-CHE-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+5]], [[Літній час|літом]] [[UTC+6]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Челябінська область
}}
'''Устянцево''' ({{lang-ru|Устьянцево}}) — [[присілок]] у [[Єткульський район|Єткульському районі]] [[Челябінська область|Челябінської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Селезянське сільське поселення]]. Населення становить 134 особи (2010){{RUS-CHE-census}}.

== Історія ==

Від 1 березня [[1924]] року належить до Єткульського району Челябінської області.

Згідно із законом від [[16 листопада]] [[2004]] року органом місцевого самоврядування є Селезянське сільське поселення<ref>[http://docs.cntd.ru/document/802025013  Закон Челябинской области от 16 ноября 2004 года № 310-ЗО «О статусе и границах Еткульского муниципального района и сельских поселений в его составе»] {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Устьянцево (Еткульский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Єткульський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Челябінської області]]

[[Категорія:Населені пункти Єткульського району]]

title: присілок Устянцево

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Челябінська область

Муніципальний район: Єткульський район

Поселення: Селезянське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+5, літом UTC+6

Основні дані:
Мапа
· Устянцево · Устянцево


text:
# Майк Джонс (арбітр)
Майкл Дж. Джонс (англ. Michael J. Jones; нар 18 квітня 1968, Честер, графство Чешир) — англійський футбольний арбітр. Обслуговував матчі Прем'єр-ліги.

## Кар'єра
Джонс був включений в список суддів, які обслуговують матчі Футбольної ліги, в 1997 році. Перший матч, який він відсудив, пройшов 9 серпня 1997 року: це була зустріч між клубами «Менсфілд Таун» і «Галл Сіті».
У 2007 році Джонс відсудив два фіналу на лондонському «Вемблі»: фінал плей-оф Другої Футбольної ліги між «Брістоль Роверз» і «Шрусбері Таун» і фінал Кубка Футбольної ліги між «Стівенідж Боро» і «Йорк Сіті».
У 2008 році був включений в «обрану групу суддів». 30 серпня 2008 року відсудив свій перший матч у Прем'єр-лізі. Це була зустріч між «Галлом» і «Віганом».
17 жовтня 2009 року Джонс обслуговував матч між «Сандерлендом» та «Ліверпулем». Перемогу у матчі здобули «чорні коти» з рахунком 1:0. Даррен Бент завдав удару по воротах «Ліверпуля», але футбольний снаряд влучив у кинутий з трибун пляжний м'яч і рикошетом від нього залетів у ворота Пепе Рейни. Арбітр зарахував гол, хоча це суперечило правилам. Примітно, що пляжний м'яч кинули з трибун уболівальники «Ліверпуля». Епізод з цим комічним голом набрав більшу популярність завдяки сервісу YouTube, а арбітр за помилку був на один тур відправлений до Чемпіоншипу.
Джонс був четвертим арбітром у фіналі Кубка Англії 2012 року, у штабі головного арбітра Філа Дауда.
Завершив кар'єру в 2018 році.

title: Майк Джонс (арбітр)

wikitext:
{{Othernames|Джонс (прізвище)|Джонс}}
{{Особа}}
'''Майкл Дж. Джонс''' ({{lang-en|Michael J. Jones}}; нар [[18 квітня]] [[1968]], [[Честер (місто)|Честер]], графство [[Чешир]]) — [[Англія|англійський]] [[Футбол|футбольний]] [[Арбітр (футбол)|арбітр]]. Обслуговував матчі [[Прем'єр-ліга (Англія)|Прем'єр-ліги]].

== Кар'єра ==
Джонс був включений в список суддів, які обслуговують матчі [[Футбольна ліга Англії|Футбольної ліги]], в 1997 році. Перший матч, який він відсудив, пройшов 9 серпня 1997 року: це була зустріч між клубами «[[Менсфілд Таун]]» і «[[Галл Сіті]]».

У 2007 році Джонс відсудив два фіналу на лондонському «[[Вемблі (стадіон)|Вемблі]]»: фінал плей-оф Другої Футбольної ліги між «[[Бристоль Роверз|Брістоль Роверз]]» і «[[Шрусбері Таун]]» і фінал Кубка Футбольної ліги між «[[Стівенідж (футбольний клуб)|Стівенідж Боро]]» і «[[Йорк Сіті]]».

У 2008 році був включений в «обрану групу суддів». 30 серпня 2008 року відсудив свій перший матч у Прем'єр-лізі. Це була зустріч між «[[Галл Сіті|Галлом]]» і «[[Віган Атлетік|Віганом]]».

17 жовтня 2009 року Джонс обслуговував матч між «[[Сандерленд (футбольний клуб)|Сандерлендом]]» та «[[Ліверпуль (футбольний клуб)|Ліверпулем]]». Перемогу у матчі здобули «чорні коти» з рахунком 1:0. [[Даррен Бент]] завдав удару по воротах «Ліверпуля», але футбольний снаряд влучив у кинутий з трибун пляжний м'яч і рикошетом від нього залетів у ворота [[Пепе Рейна|Пепе Рейни]]. Арбітр зарахував гол, хоча це суперечило [[Правила гри у футбол|правилам]]. Примітно, що пляжний м'яч кинули з трибун уболівальники «Ліверпуля»<ref>{{Цитата:Новини|url=http://news.bbc.co.uk/sport1/hi/football/eng_prem/8308907.stm|title=Sunderland 1-0 Liverpool|date=17.10.2009|publisher=[[BBC Sport]]|language=en|accessdate=10 січня 2020|archive-date=30 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211130102441/http://news.bbc.co.uk/sport1/hi/football/eng_prem/8308907.stm}}</ref>. Епізод з цим комічним голом набрав більшу популярність завдяки сервісу [[YouTube]], а арбітр за помилку був на один тур відправлений до [[Чемпіоншип]]у<ref>{{cite news |title='Beach ball goal' referee demoted to Championship but match will not be replayed |url=http://www.metro.co.uk/sport/football/754381-beach-ball-goal-referee-demoted-to-championship-but-match-will-not-be-replayed |work=[[Metro]] |publisher=dmg media |date=19 жовтня 2009 |accessdate=2 листопада 2012 |archive-date=14 лютого 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120214101035/http://www.metro.co.uk/sport/football/754381-beach-ball-goal-referee-demoted-to-championship-but-match-will-not-be-replayed }}</ref>.

Джонс був четвертим арбітром у [[Фінал кубка Англії з футболу 2012|фіналі Кубка Англії 2012 року]], у штабі головного арбітра [[Філ Дауд|Філа Дауда]]<ref>{{cite news | url=https://www.telegraph.co.uk/sport/football/competitions/fa-cup/9209025/Phil-Dowd-to-referee-FA-Cup-final.html | location=London | work=The Daily Telegraph | title=Phil Dowd to referee FA Cup final | date=17 April 2012 | accessdate=17 квітня 2012 | archive-date=10 жовтня 2016 | archive-url=https://web.archive.org/web/20161010214942/http://www.telegraph.co.uk/sport/football/competitions/fa-cup/9209025/Phil-Dowd-to-referee-FA-Cup-final.html }}</ref>.

Завершив кар'єру в 2018 році<ref>{{Cite web|url=http://s8.zetaboards.com/ratetheref/topic/10025753/1/|title=Retiring officials|website=s8.zetaboards.com|language=en|access-date=2018-05-08|archive-date=10 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180710093322/http://s8.zetaboards.com/ratetheref/topic/10025753/1/}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20091228013447/http://www.refworld.com/referee/178/0 Профіль] на ''Refworld.com'' {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20050426220857/http://www.soccerbase.com/refs2.sd?refid=150 Статистика] на ''Soccerbase.com'' {{ref-en}}
{{DEFAULTSORT:Джонс, Майк}}
[[Категорія:Англійські футбольні арбітри]]
[[Категорія:Уродженці Честера]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 1968]]
[[Категорія:Народились 18 квітня]]

title: Майк Джонс

Народився: 18 квітня 1968 (56 років) · Честер, Англія, Велика Британія

Країна: Велика Британія

Діяльність: футбольний суддя

Знання мов: англійська


text:
# Методика безпосередніх складників
Методика безпосередніх складників — прийом подання словотвірної структури слова і синтаксичної структури словосполучення та речення у вигляді ієрархії складових елементів. Основні принципи методики безпосередніх складників були сформульовані Леонардом Блумфілдом, а далі розроблені представниками дескриптивної лінгвістики Кеннетом Пайком та іншими мовознавцями.

## Загальний опис
В основу аналізу за БС покладено поступове членування висловлення на бінарні складники, яке продовжується доти, доки не залишаться неподільні елементи
(кінцеві складники). Речення (коли йдеться про аналіз за БС на синтаксичному рівні) поступово згортається до «ядерної» одиниці, тобто одиниці, яка лежить в основі його будови. У членуванні речення, як і словосполучення, дотримуються принципу: один із БС повинен бути ядром членованої конструкції, а інший — периферійним елементом. Так, скажімо, у словосполученні моя книжка слово книжка — ядро, а моя — периферійний (маргінальний) елемент, у словосполученні написати листа дієслово написати — ядро, а листа — маргінал.

## Процес аналізу
Членування речення починається з виділення найтісніше пов’язаних між собою складників, тобто з блоків, які лежать в основі структурної будови речення. Наприклад, у реченні Пахне сонцем наше грішне небо найтіснішими блоками тут є пахне сонцем (перший поділ) і грішне небо (другий поділ). Далі виділяємо наше грішне небо, тому що на цьому етапі членування (третій етап) цей блок є найтіснішим, адже словосполучення грішне небо в цілому підпорядковане займеннику — наше. Нарешті (четвертий етап) групу підмета об’єднуємо з групою присудка. Результати аналізу за БС прийнято зображати схематично під аналізованою структурою. Графічно аналіз наведеного вище речення матиме такий вигляд:

title: Методика безпосередніх складників

wikitext:
'''Методика безпосередніх складників''' — прийом подання [[словотвір|словотвірної]] структури [[слово|слова]] і синтаксичної структури [[словосполучення]] та [[речення]] у вигляді ієрархії складових елементів<ref>Кочерган М.П. Загальне мовознавство. Вид-во: Академія, 2006. - С.378-379</ref>. Основні принципи методики безпосередніх складників були сформульовані [[Леонард Блумфілд|Леонардом Блумфілдом]], а далі розроблені представниками [[дескриптивна лінгвістика|дескриптивної лінгвістики]] [[Кеннет Лі Пайк|Кеннетом Пайком]] та іншими мовознавцями.

== Загальний опис ==
В основу аналізу за БС покладено поступове членування висловлення на бінарні складники, яке продовжується доти, доки не залишаться неподільні елементи
(кінцеві складники). [[Речення]] (коли йдеться про аналіз за БС на синтаксичному рівні) поступово згортається до «ядерної» одиниці, тобто одиниці, яка лежить в основі його будови. У членуванні речення, як і словосполучення, дотримуються принципу: один із БС повинен бути ядром членованої конструкції, а інший — периферійним елементом. Так, скажімо, у [[словосполучення|словосполученні]] ''моя книжка'' слово ''книжка'' — ядро, а ''моя'' — периферійний (маргінальний) елемент, у словосполученні ''написати листа'' дієслово ''написати'' — ядро, а ''листа'' — маргінал.

== Процес аналізу ==
Членування речення починається з виділення найтісніше пов’язаних між собою складників, тобто з блоків, які лежать в основі структурної будови речення. Наприклад, у реченні ''Пахне сонцем наше грішне небо'' найтіснішими блоками тут є ''пахне сонцем'' (перший поділ) і ''грішне небо'' (другий поділ). Далі виділяємо ''наше грішне небо'', тому що на цьому етапі членування (третій етап) цей блок є найтіснішим, адже словосполучення ''грішне небо'' в цілому підпорядковане [[займенник|займеннику]] — ''наше''. Нарешті (четвертий етап) групу [[підмет|підмета]] об’єднуємо з групою [[присудок|присудка]]. Результати аналізу за БС прийнято зображати схематично під аналізованою структурою. Графічно аналіз наведеного вище речення матиме такий вигляд:

[[Файл:Схема БС.jpg|300px|міні|центр]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Тестелец Я. Г. Глава II. Структура составляющих и фразовые категории // Введение в общий синтаксис. — М.: РГГУ, 2001. — 800 с.
* Апресян Ю. Д. Непосредственно составляющих метод // Лингвистический энциклопедический словарь / Под ред. В. Н. Ярцевой. — М.: Советская энциклопедия, 1990.

{{Ling-stub}}
[[Категорія:Синтаксис]]
[[Категорія:Мовознавство]]


text:
# Ніклас Луман
Ніклас Луманн (1927—1998) — німецький соціолог.
Поділяв наукові погляди нейробіологів Франциска Варели і Умберто Матурани на природу живих і соціальних систем, в своїх роботах застосовував біологічну концепцію «аутопоезису» (autopoiesis).

## Концепція суспільства Лумана
Суспільство, як всеосяжна соціальна система, конституюється розрізненням себе від навколишнього світу, до якого відносяться системи свідомості (індивіди), система мозку і фізичні системи. Відмежувавши себе від навколишнього світу, суспільство здатне оперувати у замкнутий спосіб і, оскільки, єдиною достовірно-соціальною операцією виступає комунікація, то оперативна замкнутість виражається в тому, що одна комунікація під'єднується до іншої комунікації. Сенс є медіум, за допомогою якого відбувається таке під'єднання. Проте, саме суспільство неоднорідне і диференціюється на ряд підсистем, таких як: функціональні підсистеми (масмедіа, політика, наука та інше), системи інтеракцій лицем-до-лиця, а також системи організацій. Кожна функціональна підсистема відособляється через кодування комунікацій: через так-редакції і ні-редакції, закладені в сенсі. Так, кожна функціональна підсистема прагне включити комунікації, специфічні тільки для себе, але, одночасно з цим, виключити комунікації іншого роду. Наука, наприклад, існує завдяки коду істина/хибність, тому в ній будь-яке дійсне твердження може під'єднуватися виключно до іншого дійсного твердження. Комунікація сама по собі є триєдністю інформації, повідомлення і розуміння (усвідомлення розрізнення між інформацією і повідомленням). Н. Луман пропонує радикальне переосмислення базових пізнавальних засад на які традиційно спиралася соціологія від класичного періоду власного розвитку. Теоретик вважає недоцільним будувати теорію навколо «дій» людей і навколо проблеми соціального суб'єкта, оскільки суспільство — це, насамперед, система комунікацій. Причому, комунікації є зовнішніми по відношенню до системи свідомості, а тому не можуть бути зведеними до її виявів. Процес комунікації є процесом смислотворення, який реалізує себе в «актуальному тепер» (принцип запозичений із феноменології) й водночас окреслює потенційні варіанти розгортання. Роблячи виразний акцент на комунікацію як базову операцію соціальної системи, Н. Луман обмежує раціональність статусом «фактору». Ідеї Н. Лумана, окрім іншого, підготували ґрунт для переосмислення класичної концепції раціональності. Він також із застерженням ставиться до виявлення причинно-наслідкових зв'язків, оперуючи поняттям «подвійної контингенції» — де наслідок ситуативно формується в залежності від реалізації комунікації — тобто, це не передбачає наперед заданої траєкторії.
Луман написав 77 книг і приблизно 250 статей з теорії суспільних (соціальних) систем і соціальної кібернетики.

title: Ніклас Луман

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Ніклас Луманн
| ім'я_мовою_оригінала = {{lang-de|Niklas Luhmann}}
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    =
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       = [[Ерлінггаузен]]
| резиденція         =
| громадянство       = {{GER}}
| національність     =
| галузь             = [[соціологія]]
| заклад             = Білефельдський університет
| Alma Mater         = [[Фрайбурзький університет]]
| відомий через      =
| звання             =
| ступінь            =
| керівник           = [[Толкотт Парсонс]]
| учні               =
| нагороди           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}

'''Ніклас Луманн''' ([[1927]]—[[1998]]) — німецький соціолог.

Поділяв наукові погляди [[нейробіологія|нейробіологів]] [[Франциско Варела|Франциска Варели]] і [[Умберто Матурана|Умберто Матурани]] на природу живих і [[соціальна система|соціальних систем]], в своїх роботах застосовував біологічну концепцію [[аутопоезис|«аутопоезису»]] (''autopoiesis'').

== Концепція суспільства Лумана ==
Суспільство, як всеосяжна соціальна система, конституюється розрізненням себе від навколишнього світу, до якого відносяться системи свідомості ([[індивід]]и), система мозку і фізичні системи. Відмежувавши себе від навколишнього світу, суспільство здатне оперувати у замкнутий спосіб і, оскільки, єдиною достовірно-соціальною операцією виступає [[комунікація]], то [[оперативна замкнутість]] виражається в тому, що одна комунікація під'єднується до іншої комунікації. [[Сенс]] є [[Маршалл Маклуен#Закони медіа|медіум]], за допомогою якого відбувається таке під'єднання. Проте, саме суспільство неоднорідне і диференціюється на ряд підсистем, таких як: функціональні підсистеми ([[масмедіа]], [[політика]], [[наука]] та інше), системи інтеракцій лицем-до-лиця, а також системи організацій. Кожна функціональна підсистема відособляється через [[кодування]] комунікацій: через так-редакції і ні-редакції, закладені в сенсі. Так, кожна функціональна підсистема прагне включити комунікації, специфічні тільки для себе, але, одночасно з цим, виключити комунікації іншого роду. Наука, наприклад, існує завдяки коду істина/хибність, тому в ній будь-яке дійсне твердження може під'єднуватися виключно до іншого дійсного твердження. Комунікація сама по собі є триєдністю [[інформація|інформації]], [[повідомлення]] і розуміння ([[усвідомлення]] розрізнення між інформацією і повідомленням). Н. Луман пропонує радикальне переосмислення базових пізнавальних засад на які традиційно спиралася соціологія від класичного періоду власного розвитку. Теоретик вважає недоцільним будувати теорію навколо «дій» людей і навколо проблеми соціального суб'єкта, оскільки суспільство — це, насамперед, система комунікацій. Причому, комунікації є зовнішніми по відношенню до системи свідомості, а тому не можуть бути зведеними до її виявів. Процес комунікації є процесом смислотворення, який реалізує себе в «актуальному тепер» (принцип запозичений із феноменології) й водночас окреслює потенційні варіанти розгортання<ref>{{Cite web |url=http://www.soc.univ.kiev.ua/sites/default/files/library/elopen/visnyk.04.69.pdf |title=Дейнека А. Проблематика смислу та смислотворення в соціологічних теоріях Н. Лумана та Е. Гіденса/ Вісник КНУ імені Тараса Шевченка. Секція: «Соціологія», 2013. — № 4. — С. 69-74  |accessdate=4 січня 2014 |archive-date=4 січня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140104212536/http://www.soc.univ.kiev.ua/sites/default/files/library/elopen/visnyk.04.69.pdf }}</ref>. Роблячи виразний акцент на комунікацію як базову операцію соціальної системи, Н. Луман обмежує раціональність статусом «фактору». Ідеї Н. Лумана, окрім іншого, підготували ґрунт для переосмислення класичної концепції раціональності<ref>{{Cite web |url=http://www.soc.univ.kiev.ua/sites/default/files/library/elopen/visnyk.04.75.pdf |title=Шелухін В. Раціональність у добу пізнього Модерну: до розвитку методологічної основи розуміння онтології множинності/ Вісник КНУ імені Тараса Шевченка. Секція: «Соціологія», 2013. — № 4. — С. 75-79  |accessdate=4 січня 2014 |archive-date=4 січня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140104212643/http://www.soc.univ.kiev.ua/sites/default/files/library/elopen/visnyk.04.75.pdf }}</ref>. Він також із застерженням ставиться до виявлення причинно-наслідкових зв'язків, оперуючи поняттям «подвійної контингенції» — де наслідок ситуативно формується в залежності від реалізації комунікації — тобто, це не передбачає наперед заданої траєкторії.

Луман написав 77 книг і приблизно 250 статей з теорії суспільних (соціальних) систем і соціальної кібернетики.

== Див. також ==
* [[Соціальні теорії розважальних медіа]]

== Примітки ==
{{примітки}}

== Література ==
* Луман, Ніклас // {{ФЕС}}
* Луман Н. Поняття цілі і системна раціональність: щодо функції цілей у соціальних системах / Ніклас Луман [пер. з нім. М. Бойченко, [[Кебуладзе Вахтанг Іванович|В. Кебуладзе]]]. — К.: Дух і літера, 2011. — 336 с.
* ''В. Ковалевський''. Луман Ніклас // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.412 ISBN 978-966-611-818-2
* Абашнік В. Ніклас Луманн про межі права // Фундаментальні проблеми юриспруденції III. Межі права: Тези доповідей Всеукраїнського круглого столу з міжнародною участю (28–29 травня 2021 року) / уклад.: К. Буряковська, С. Максимов, Н. Сатохіна, О. Стовба. - Харків, 2021. – С. 6–9. https://dspace.nlu.edu.ua/bitstream/123456789/18866/1/SB-Fundamental_problems_of_jurisprudence_III-2021.pdf.pdf
== Посилання ==
* [http://leksika.com.ua/19040924/legal/luman Луман] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161117101352/http://leksika.com.ua/19040924/legal/luman |date=17 листопада 2016 }} // {{Юридична енциклопедія|3|529}}
{{Системологія}}
{{Бібліоінформація}}
{{Bio-stub}}
{{Соціологія-доробити}}

{{DEFAULTSORT:Луманн Ніклас}}
[[Категорія:Німецькі соціологи]]
[[Категорія:Померли в Північному Рейні-Вестфалії]]
[[Категорія:Випускники Фрайбурзького університету]]

title: нім. Niklas Luhmann

Народився: 8 грудня 1927[…] · Люнебурґ, Провінція Ганновер, Вільна держава Пруссія

Помер: 6 листопада 1998[…] (70 років) · Ерлінггаузен

Поховання: Lipperreihed

Країна: Німеччина

Діяльність: кібернетик, соціолог, викладач університету, адвокат

Alma mater: Фрайбурзький університет

Галузь: соціологія

Заклад: Білефельдський університет

Науковий ступінь: доктор політичних наук (1966) і доктор габілітований (1966)

Науковий керівник: Толкотт Парсонс

Членство: Нідерландська королівська академія наук

Нагороди: Гегелівська преміяd (1988) European Amalfi Prize for Sociology and Social Sciencesd (1997) honorary doctor of the University of Trierd Почесний доктор Гентського університетуd Honorary doctor of the University of Bolognad Honorary degree of the University of Maceratad


text:
# Скворцов Іван Олексійович
Іван Олексійович Скворцов (рос. Иван Алексеевич Скворцов; 28 січня 1905 — 3 травня 1983) — радянський військовий діяч, контрадмірал- інженер, учасник німецько-радянської війни.

## Біографія
Іван Олексійович Скворцов народився 28 січня 1905 року в Москві. У 1922 році призваний на службу до Військово-морського флоту СРСР. У 1924 році закінчив Військово-морське підготовче училище, а в 1928 році — Вище військово-морське училище імені М. В. Фрунзе, в 1930 році — Севастопольську військову школу морських льотчиків і льотчиків-спостерігачів. Служив на різних посадах на кораблях і в частинах ВПС Балтійського флоту. У 1938 році закінчив мінно-торпедний факультет Військово-морської академії імені К. Є. Ворошилова, після чого служив у науково-дослідному мінно-торпедному інституті військово-морського флоту СРСР, був помічником начальника відділу, груповим інженером, начальником 6-го відділу. В останній посаді зустрів початок німецько-радянської війни.
У грудні 1941 року Скворцов був направлений в мінно-торпедне управління військово-морського флоту СРСР, де очолював 5-й відділ, потім був заступником начальника 6-го відділу. Із вересня 1943 року керував 6-м відділом Научно-дослідного мінно-торпедного інституту в Ленінграді. Брав активну участь у відпрацюванні нових зразків мінно-торпедного озброєння, надавши ряд власних конструктивних удосконалень, що сприяли підвищенню ефективності бойового застосування авіації. Багаторазово виїжджав у бойові частини, надаючи льотчикам і технікам велику практичну допомогу в освоєнні техніки. Із січня 1945 року перебував у спеціальному відрядженні в районі бойових дій 1-го Білоруського фронту, де виконував особливі завдання.
Після закінчення війни продовжував службу у Військово-морському флоті СРСР. Був членом Науково-технічної комісії ВМС СРСР. У травні 1948 року очолив мінно-торпедний факультет Військово-морської академії кораблебудування і озброєння імені О. М. Крилова. На високий рівень поставив науково-дослідну та навчальну роботу на факультеті. Був автором цілого ряду праць в області мінно-торпедної зброї, що знайшли своє застосування в практичній діяльності радянського військово-морського флоту та військової промисловості. Активно займався винахідництвою і раціоналізаторською діяльністю, очолював академічне товариство винахідників і раціоналізаторів. За створення нового зразка морського озброєння разом із ще п'ятьма інженерами був удостоєний Сталінської премії ІІІ ступеня. у 1958 році захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня кандидат технічних наук. У вересні 1960 року звільнений у запас. Помер 3 травня 1983 року, похований у Санкт-Петербурзькому крематорії.

## Нагороди
- Орден Леніна (30 квітня 1947 року);
- 2 ордена Червоного Прапора (3 листопада 1944 року, 13 червня 1952 року);
- Орден Вітчизняної війни І ступеня (19 серпня 1944 року);
- Медалі «За оборону Ленінграда», «За оборону Кавказу» та інші медалі.

title: Скворцов Іван Олексійович

wikitext:
{{науковець}}
{{однофамільці|Скворцов}}

'''Іван Олексійович Скворцов''' ({{lang-ru|Иван Алексеевич Скворцов}}; [[28 січня]] [[1905]] — [[3 травня]] [[1983]]) — радянський військовий діяч, [[контрадмірал]]- інженер, учасник [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]].

== Біографія ==
Іван Олексійович Скворцов народився 28 січня 1905 року в [[Москва|Москві]]. У [[1922]] році призваний на службу до [[Військово-морський флот СРСР|Військово-морського флоту СРСР]]. У [[1924]] році закінчив Військово-морське підготовче училище, а в [[1928]] році — [[Санкт-Петербурзький військово-морський інститут|Вище військово-морське училище імені М. В. Фрунзе]], в [[1930]] році — Севастопольську військову школу морських льотчиків і льотчиків-спостерігачів. Служив на різних посадах на кораблях і в частинах ВПС [[Балтійський флот Росії|Балтійського флоту]]. У [[1938]] році закінчив мінно-торпедний факультет [[Військово-морська академія ВМФ РФ|Військово-морської академії імені К. Є. Ворошилова]], після чого служив у науково-дослідному мінно-торпедному інституті військово-морського флоту СРСР, був помічником начальника відділу, груповим інженером, начальником 6-го відділу. В останній посаді зустрів початок німецько-радянської війни.

У грудні [[1941]] року Скворцов був направлений в мінно-торпедне управління військово-морського флоту СРСР, де очолював 5-й відділ, потім був заступником начальника 6-го відділу. Із вересня [[1943]] року керував 6-м відділом Научно-дослідного мінно-торпедного інституту в Ленінграді. Брав активну участь у відпрацюванні нових зразків мінно-торпедного озброєння, надавши ряд власних конструктивних удосконалень, що сприяли підвищенню ефективності бойового застосування авіації. Багаторазово виїжджав у бойові частини, надаючи льотчикам і технікам велику практичну допомогу в освоєнні техніки. Із січня [[1945]] року перебував у спеціальному відрядженні в районі бойових дій [[1-й Білоруський фронт|1-го Білоруського фронту]], де виконував особливі завдання.

Після закінчення війни продовжував службу у Військово-морському флоті СРСР. Був членом Науково-технічної комісії ВМС СРСР. У травні [[1948]] року очолив мінно-торпедний факультет Військово-морської академії кораблебудування і озброєння імені О. М. Крилова. На високий рівень поставив науково-дослідну та навчальну роботу на факультеті. Був автором цілого ряду праць в області мінно-торпедної зброї, що знайшли своє застосування в практичній діяльності радянського військово-морського флоту та військової промисловості. Активно займався винахідництвою і раціоналізаторською діяльністю, очолював академічне товариство винахідників і раціоналізаторів. За створення нового зразка морського озброєння разом із ще п'ятьма інженерами був удостоєний [[Сталінська премія|Сталінської премії]] ІІІ ступеня. у [[1958]] році захистив дисертацію на здобуття наукового ступеня [[кандидат технічних наук]]. У вересні [[1960]] року звільнений у запас. Помер 3 травня 1983 року, похований у Санкт-Петербурзькому крематорії.

== Нагороди ==

* [[Орден Леніна]] ([[30 квітня]] [[1947]] року);
* 2 [[Орден Червоного Прапора|ордена Червоного Прапора]] ([[3 листопада]] [[1944]] року, [[13 червня]] [[1952]] року);
* [[Орден Вітчизняної війни]] І ступеня ([[19 серпня]] 1944 року);
* [[Медаль «За оборону Ленінграда»|Медалі «За оборону Ленінграда»]], [[Медаль «За оборону Кавказу»|«За оборону Кавказу»]] та інші медалі.

== Література ==
* Лурье В. М. Адмиралы и генералы Военно-морского флота СССР: 1946—1960. — М.: Кучково поле, 2007. — 672 с. — 3000 экз. — <nowiki>ISBN 978-5-9950-0009-9</nowiki>.
* Кузинец И. М. Адмиралтейская академия. — М., 1998.
* Коршунов Ю. Л. Военно-морская наука в годы Великой Отечественной войны. — СПб., 2005.

== Посилання ==
* [http://podvignaroda.ru/?#id=51170214&tab=navDetailDocument Нагородний лист із поданням до ордену Червоного Прапора].
* [http://podvignaroda.ru/?#id=50181279&tab=navDetailDocument Нагородний лист із поданням до ордену Вітчизняної війни І ступеня].

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Кандидати технічних наук]]
[[Категорія:Радянські винахідники]]
[[Категорія:Радянські військові моряки Другої світової війни]]
[[Категорія:Випускники Військово-морської академії імені М. Г. Кузнєцова]]
[[Категорія:Випускники Вищого військово-морського училища імені М.В. Фрунзе]]
[[Категорія:Лауреати Сталінської премії]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За оборону Кавказу»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За оборону Ленінграда»]]
[[Категорія:Кавалери ордена Вітчизняної війни I ступеня]]
[[Категорія:Кавалери ордена Червоного Прапора]]
[[Категорія:Кавалери ордена Леніна]]
[[Категорія:Контрадмірали (СРСР)]]

title: Скворцов Іван Олексійович

Народився: 28 січня 1905 · Москва, Російська імперія

Помер: 3 травня 1983 (78 років) · Ленінград, РРФСР, СРСР

Війна: німецько-радянська війна

Військове звання: контрадмірал

Нагороди: орден Леніна · орден Червоного Прапора · орден Вітчизняної війни I ступеня · медаль «За оборону Ленінграда» · медаль «За оборону Кавказу» · медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · Сталінська премія 3-го ступеня


text:
# HD 4849
HD4849 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу A7, що має видиму зоряну величину в смузі V приблизно  6,5.
Вона  розташована на відстані близько 316,3 світлових років від Сонця.

title: HD 4849

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD4849}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD4849}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA| 0|50| 3,77}}
| схилення= {{DEC|-43|23|41,7}}
| вид_вел =  6,49<ref name=CPcat>{{cite journal |author=Renson P., Manfroid J. |title=Catalogue of Ap, HgMn and Am stars |year=2009 |journal=Astronomy and Astrophysics |volume=498 |pages=961-966 |doi=10.1051/0004-6361/200810788 |bibcode=2009A&A...498..961R |url=http://www.aanda.org/articles/aa/pdf/2009/18/aa10788-08.pdf |language=en  |accessdate=20 березня 2015 |archive-date=2 березня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150302072057/http://www.aanda.org/articles/aa/pdf/2009/18/aa10788-08.pdf }}</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A7]]
| V =  6,511±0,004<ref name=HIPcat>ESA,  1997, '''The Hipparcos Catalogue''', ESA SP-1200</ref>
| B =  6,831±0,004<ref name=HIPcat/>
| u-b =  0,10
| b-v =  0,286±0,005<ref name=HIPcat/>
| r-i =
| змінна =
}}
{{Фотометрія Стрьомґрена
| b-y =  0,17
| m1 =  0,21
| c1 =  0,82
| hb =  2,77<ref name=CPcat/>
}}
{{Фотометрія Гіппаркос
| hmax =  6,550<ref name=HIPcat/>
| hmin =  6,580<ref name=HIPcat/>
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =    13,43± 0,70<ref name=HIPcat/>
| схилення =    9,70± 0,59<ref name=HIPcat/>
| паралакс =  10,31
| п_похибка =   0,82<ref name=HIPcat/>
| відстань_ср =    316,35
| відстань_пс =     96,99
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
74G.Phe,
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 4849,
[[Hipparcos Catalogue|HIP]] 3903,
[[Bright Star Catalogue|HR]] 239,
[[Боннський огляд|CD-44 216]]
}}
{{Starbox reference
| Simbad=HD4849
}}
{{Starbox end}}

'''HD4849''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]] [[Зорі спектрального класу A|A7]], що має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно  6,5.<ref name=CPcat />
Вона <!-- знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]]  й --> розташована на відстані близько 316,3 [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].<ref name=HIPcat/>

==Пекулярний хімічний вміст==

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального класу A7]]
[[Категорія:HD4000-4999|8]]

{{astro-stub}}

title: HD4849

title: Характеристики

title: Дані фотометрії Стрьомґрена

title: Дані фотометрії Гіппаркос

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: 13,43± 0,70 мас/рік · за схиленням: 9,70± 0,59 мас/рік

Відстань: 316,35 світлових років · 96,99 парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD4849


text:
# Йоріс ван Оверем
Йоріс ван Оверем (нід. Joris van Overeem, нар. 1 червня 1994, Амстердам) — нідерландський футболіст, півзахисник ізраїльського клубу «Маккабі» (Тель-Авів).
Виступав, зокрема, за клуби АЗ та «Утрехт», а також юнацьку збірну Нідерландів.

## Клубна кар'єра
Народився 1 червня 1994 року в місті Амстердам. Вихованець футбольної школи клубу АЗ. Дорослу футбольну кар'єру розпочав 2013 року в основній команді того ж клубу, в якій провів один сезон.
Протягом 2014—2015 років захищав кольори клубу «Дордрехт», де виступав на правах оренди.
До складу АЗ повернувся 2015 року. Цього разу відіграв за команду з Алкмара наступні три сезони своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «АЗ», був основним гравцем команди.
У 2018 році уклав контракт з клубом «Утрехт», у складі якого провів наступні чотири роки своєї кар'єри гравця. Граючи у складі «Утрехта» також здебільшого виходив на поле в основному складі команди.
До складу клубу «Маккабі» (Тель-Авів) приєднався 2022 року. Станом на 1 липня 2023 року відіграв за тель-авівську команду 11 матчів в національному чемпіонаті.

## Виступи за збірну
У 2013 році дебютував у складі юнацької збірної Нідерландів (U-19), загалом на юнацькому рівні взяв участь у 4 іграх.

## Титули і досягнення
Клубні
- Володар Кубка Тото (2):

«Маккабі» (Тель-Авів): 2023–24, 2024–25
- Володар Суперкубка Ізраїлю (1):

«Маккабі» (Тель-Авів): 2024
- Чемпіон Ізраїлю (2):

«Маккабі» (Тель-Авів): 2023–24, 2024–25
Збірні
- Чемпіон Європи (U-17): 2011

title: Йоріс ван Оверем

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Йоріс ван Оверем
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Амстердам]]
| країна-народження = {{NED}}
| дата-народження = 1.6.1994
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб = {{Прапорець|ISR}} [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]]
| позиція = [[півзахисник]]
| номер  =
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби ={{Прапорець|NED}} [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|2013–2018 | {{Прапорець|NED}} | [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]] | 81 |7}}
{{Футболіст рядок 0|2014–2015 |{{оренда}} {{Прапорець|NED}} | [[Дордрехт (футбольний клуб)|«Дордрехт»]] | 34 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2022 | {{Прапорець|NED}} | [[Утрехт (футбольний клуб)|«Утрехт»]] | 98 |5}}
{{Футболіст рядок 1|2022– | {{Прапорець|ISR}} | [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]] | 11 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|2013 | {{Прапорець|NED}} | [[Юнацька збірна Нідерландів з футболу (U-19)|Нідерланди U-19]] | 4 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 1 липня 2023
| збірна-поновлення = 1 липня 2023
}}
'''Йоріс ван Оверем''' ({{lang-nl|Joris van Overeem}}, {{нар}} [[1 червня]] [[1994]], [[Амстердам]]) — [[Нідерланди|нідерландський]] [[футболіст]], [[півзахисник]] ізраїльського клубу [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]].

Виступав, зокрема, за клуби [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]] та [[Утрехт (футбольний клуб)|«Утрехт»]], а також [[Юнацька збірна Нідерландів з футболу|юнацьку збірну Нідерландів]].

== Клубна кар'єра ==
Народився [[1 червня]] [[1994]] року в місті [[Амстердам]]. Вихованець футбольної школи клубу [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]]. Дорослу футбольну кар'єру розпочав [[2013]] року в основній команді того ж клубу, в якій провів один сезон.

Протягом [[2014]]—[[2015]] років захищав кольори клубу [[Дордрехт (футбольний клуб)|«Дордрехт»]], де виступав на правах оренди.

До складу [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]] повернувся [[2015]] року. Цього разу відіграв за команду з [[Алкмар]]а наступні три сезони своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «АЗ», був основним гравцем команди.

У [[2018]] році уклав контракт з клубом [[Утрехт (футбольний клуб)|«Утрехт»]], у складі якого провів наступні чотири роки своєї кар'єри гравця. Граючи у складі «Утрехта» також здебільшого виходив на поле в основному складі команди.

До складу клубу [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]] приєднався [[2022]] року. Станом на 1 липня 2023 року відіграв за тель-авівську команду 11 матчів в національному чемпіонаті.

== Виступи за збірну ==
У [[2013]] році дебютував у складі [[Юнацька збірна Нідерландів з футболу (U-19)|юнацької збірної Нідерландів (U-19)]], загалом на юнацькому рівні взяв участь у 4 іграх.

== Титули і досягнення ==
;Клубні
* Володар [[Кубок Тото|Кубка Тото]] '''(2)''':
: [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]]: [[Кубок Тото 2023—2024|2023–24]], [[Кубок Тото 2024—2025|2024–25]]
* Володар [[Суперкубок Ізраїлю з футболу|Суперкубка Ізраїлю]] '''(1)''':
: [[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]]: [[Суперкубок Ізраїлю з футболу 2024|2024]]
* [[Чемпіонат Ізраїлю з футболу|Чемпіон Ізраїлю]] '''(2)''':
:[[Маккабі (футбольний клуб, Тель-Авів)|«Маккабі» (Тель-Авів)]]: [[Чемпіонат Ізраїлю з футболу 2023—2024|2023–24]], [[Чемпіонат Ізраїлю з футболу 2024—2025|2024–25]]

;Збірні
* [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-17)|Чемпіон Європи (U-17)]]: [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-17) 2011|2011]]

== Посилання ==
* {{Transfermarkt}}
* {{Soccerway}}
* {{Wfb}}

{{ac}}
{{Склад ФК Геренвен}}
{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Оверем}}
[[Категорія:Нідерландські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «АЗ»]]
[[Категорія:Футболісти «Дордрехта»]]
[[Категорія:Футболісти «Утрехта»]]
[[Категорія:Футболісти «Маккабі» (Тель-Авів)]]
[[Категорія:Нідерландські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Ізраїлі]]
[[Категорія:Уродженці Амстердама]]

title: Особисті дані

Народження: 1 червня 1994 (31 рік)

Громадянство: Нідерланди

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Маккабі» (Тель-Авів)

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

→ «Дордрехт» · 34 · (2)

«Утрехт» · 98 · (5)

«Маккабі» (Тель-Авів) · 11 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Нідерланди U-19 · 4 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 1 липня 2023.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 1 липня 2023.