text:
# Половецькі баби
Полове́цькі ба́би — намогильні кам'яні статуї половців (кипчаків, куманів), пам'ятки сакрального мистецтва IX—XIII ст. До наших днів збереглося понад двох тисяч, розміщених переважно на території України та Південної Росії. Символізували предків і ставилися в спеціально споруджених для них святилищах. Їх зводили зазвичай на вершинах високих курганів або пагорбів. Це були звичайні квадратні або прямокутні загородки, споруджені з каменю. Розміри святилищ залежали, мабуть, від кількості шанованих в нім предків. Частіше за інших ставили дві статуї обличчями, оберненими на схід, — чоловіче і жіноче: родоначальників коша. Зрідка попадалися святилища з скупченням статуй — в кожному не менше 12-15. Біля підніжжя статуй знаходили кістки баранів. Також — половецькі боввани, половецькі скульптури , половецькі антропоморфні скульптури, антропоморфні стели тощо.

## Історичні джерела
На Русі кам'яні статуї називали бабами або бовванами. У «Слові о полку Ігоревім» згадується «тмутараканський бовван». Стародавні орхонські написи, зроблені древніми тюрками Сибіру, повідомляють про балбали. Це слово означає камінь з написом чи малюнком або воїна-героя.
Згадку про кам'яні баби залишив азербайджанський поет XII ст. Нізамі, який розповідає про пожертвування половців кам'яним ідолам. Посол Папи Римського Вільгельм де Рубрук, який в 1253 р. проїздив половецьким степом, спостерігав, як половці насипали великі пагорби і споруджували на них статуї, які були обернені обличчям на схід і тримали в руці чашу.
1594 р. німецький посол Э. Лассота, що прибув до запорожців, залишив повідомлення про те, що на «татарському березі Дніпра» на курганах або могилах він бачив більше двадцяти кам'яних статуй. У виданій у 1627 р. російській географічній праці «Книга Большому чертежу» згадуються кам'яні фігури «демни», що були встановлені на курганах або просто в степу і виконували роль дороговказів для орієнтирів бродів.
Починаючи з XVIII ст. інтерес до вивчення половецьких баб зріс. Про статуї писали академіки П. Паллас, І. Лепєхін, В. Зуєв і багато інших. У 1851 р. чиновник департаменту Міністерства внутрішніх справ Росії О. І. Пискарєв склав
першу карту місцезнаходження кам'яних статуй.

## Половецькі баби в українських степах
Половецький звичай зводити ідолів зародився у VI—VII ст. у Монголії і на Алтаї і поширився до Дунаю. В українських степах залишилися численні пам'ятки каменерізного мистецтва половців: святилища з кам'яними бовванами. Для них кипчаки вибирали місця на найвищих ділянках степу, вододілах, курганних могильниках давніших часів. У центрі святилища, які іноді обгороджувалися камінням, ставили одну і більше чоловічих або жіночих статуй (балбалів), повернутих обличчям на схід.
Святилища з бовванами були місцем здійснення поминального культу предків, не пов'язаного безпосередньо з похованнями. Власне, саме слово «бовван» походить від тюркського «балбал», що означає «пращур», «дід-батько». З часом цей обряд трансформувався у культ вождів-заступників орди. Жіночі статуї символізували непереможність і безсмертя воїнів. Покровителі в образі жінки давали їм силу, вигодовували й оберігали їх. За це кочовики приносили їм жертву. Проте саме слово «баба» в даному випадку не обов'язково має відношення до жінки, на тюркських мовах «баба» значить батько або дідусь (бюйюк баба, «великий тато»). Багато з половецьких баб зображають саме чоловіків.
У 13 столітті монгольський вихор спустошив половецькі степи. Кипчацький народ утратив свою незалежність і був покорений монголами. Значна частина пам'ятників половецької культури загинула від рук мусульман, які боролися з язичництвом. Багатобожжя у донецьких степах з VIII ст. починає витіснятися монотеїстичними релігіями: юдаїзмом, який сповідували у Хозарському каганаті, ісламом, який прийняли тюркські народи: ті ж хозари, алано-болгари й монголо-татари, і християнством, яке стало панівним у краї.
Однак язичництво так і не було повністю викоренене. У подальшому воно адаптувалося до православ'я. Протягом наступних століть запанувало, особливо у сільській місцевості, двовір'я: синкретизм православ'я й поганства. У деяких слов'янських поселеннях до недавнього часу жила традиція віддавати шану половецьким ідолам, що наділялися силою, здатною впливати на відродження природи, плодючість землі, успіх громади. Так, мешканці с. Сокольників Слов'яносербського району Луганської області щовесни фарбували й прикрашали боввана. Кипчацька скульптура, яку називали «Катею», слугувала для жителів с. Кам'янки Лутугинського району Луганської області ідолом-оберегом. А в парку-музеї кам'яних стел Луганського педуніверситету на весняне рівнодення і Великдень у 2004 р. прихильники язичництва справляли тризну.

## Типи кам'яних статуй
- Антропоморфні фігури із спеціально підібраних подовжених каменів ;
- Зображення чоловіків з вусами і невеликою бородою.
- Зображення чоловіків переважно без шапок, іноді з однією або декількома косами до поясу. На деяких фігурах одне або обидва вуха прикрашено сережками, зрідка на шиї гривна або намисто.
- Зображення чоловіків одягненими в каптан з трикутними одворотами і вузькими рукавами. У талії — пояс з набором прикрас, пряжок і бляшок. Рідше просторий одяг з широкими рукавами без поясу і зброї.
- Фігури з кинджалом або шаблею.
- Фігури жінки із підкресленими дітородними органами. «Чорнухинська мадонна» (знайдена у Чорнухино Луганської області) тримає на руках дитину.
- Кам'яні баби із судинами, які тримають у правій руці, рідше в обох руках. Форми судин різноманітні: кубки, чаші, циліндричні судини. Відомо кілька випадків, коли на правій руці показаний сидячий птах[7].

Найраніші типи статуй — стеловидні плоскі із слабкою деталізацією фігур або зовсім без неї.
Особливістю цих статуй було абсолютне переважання статуй без зображення на них деталей одягу, зброї, прикрас, зачіски тощо. Це були грубо обтесані кам'яні стовпи, контури обличчя яких іноді вирізувалися у вигляді «сердечка» із закругленою або загостреною у вигляді башлика вершиною. Обличчя взагалі не зображалися, або наносилися Т-образні брови і ніс, очі і рот у вигляді овальних заглиблень.
Такі фігури вперше з'явилися в донських степах приблизно в перші десятиліття XI ст.
До раннього часу відносяться і «сидячі» баби, (у них багато спільних рис з стеловидними фігурами) «Стоячі» баби відносяться до більш пізнього часу. Переважна більшість подібних кам'яних фігур зосереджена в степу на правому березі Сіверського Дінця. У місті Ізюм Харківської області половецькі баби знаходяться на горі Крем'янець.
З часом на фігурах з'явилися руки, що тримали на рівні живота чаші, й круглі опуклості, що зображали груди.
Другий тип зустрічається не тільки уздовж Сіверського Дінця, але просунувся на південь від в цьому регіону — на Дон і в Приазов'я.
XII ст. — століття розквіту половецької скульптури і найповнішого її розповсюдження в половецькому степу. Величезна кількість замовлень стимулювала зростання виробництва, його розвиток і вдосконалення, збільшення каменерізів і скульпторів. У половецьких майстернях виготовлялося тисячі статуй. Чоловіки і жінки зображалися навстоячки і навсидячки, завжди з канонізованим положенням рук з чашами для жертвопринесення або «пригощання». Завдяки дуже повним зображенням можна точно уявити костюми, прикраси, зброю, матеріальне і навіть духовне життя половців.
Чоловічі обличчя завжди зображалися з вусами і навіть з бородою; жіночі — повні, круглі, як правило, з маленькими пухкими губами. Жінки, як утім, і чоловіки зображалися з голими грудьми, підкреслюючи основне призначення цього органу — годування роду. Це очевидно мало ритуальний характер.
Наприкінці XII ст. відбувається помітне спрощення і примітивізація статуй. Перестали декорувати спини і зображати деталі зачісок і нарядів, прибрали деталювання костюмів і з лицьового боку. Нерідко навіть обличчя статуй залишали гладкими без необхідних, здавалося б, рис обличчя. Цілком імовірно, що статуї розфарбовували. Дуже рідко, але можна побачити в особливо глибоких вирізах орнаменту сліди чорної або червоної фарб. На добре відшліфованій поверхні можна було намалювати складний і красивий малюнок, дати велику виразність.

## Найбільші колекції половецьких баб

### Українські колекції
Колекції кам'яних ідолів зібрані в Дніпропетровському історичному музеї ім. Д. І. Яворницького та парку-музеї кам'яних стел Луганського педагогічного університету імені Тараса Шевченка; половецькі боввани знаходяться також у музеях Київської, Донецької (зокрема, в музеї народної архітектури, побуту та дитячої творчості в селі Прилісне), Запорізької, Харківської та інших областей.
Найчисельніші колекції кам'яних скульптур знаходяться у:
- Дніпрі — близько 70 екземплярів
- Луганську — 68;
- Одесі — 35
- Маріуполі — 34
- Донецьку — 27
- Харкові — 26
- Бердянську — 14

### Російськіколекції
- у Краснодарі — 53;
- у Москві — 38;
- у Новочеркаську — 18;
- у Таганрозі — 18.

## Половецькі баби і мистецтво
Кам'яні баби — безцінний матеріал для історика, що дозволяє судити про одяг, прикраси, зброю, побутові предмети, зовнішність, вірування, звичаї тюркських народів. Однак ці твори мистецтва були також джерелом натхнення для художників та поетів.
Жодна розповідь про половецькі статуї не обходиться без цитування Нізамі:
І приходить сюди кипчаків племена,

Перед ідолом гнеться кипчацька спина,

Піший чи кінний підходить до нього

Вічний кумир упокорить будь-кого

Перед пагорбом вершник вповільнить ходу

Нахилившись, між травами встромить стрілу

Знає кожен пастух, що стада проганяє

Залишити вівцю перед ідолом має

## Легенди про половецькі баби
- В Україні до XVIII ст. кам'яні статуї називалися або як «мар'їне каміння», або як «мамай». Остання назва можливо пов'язана з легендарним козаком Мамаєм.
- Існує легенда про походження кам'яних баб, яку переповів Д. І. Яворницький: «Жили колись на землі багатирі-велетні. Розсердилися вони на сонце, почали на нього плювати. Розгнівалося сонце і перетворило велетнів на камені…».[11]
- Половецькі баби у людей викликали марновірний страх. У Свердловському районі Луганської області у балці поблизу хутора Киселева стояла скеля зі стрімким, наче стіна, схилом, яка мала назву «Ікона». На ній височіла кам'яна баба, встановлена ще за часів панування в Дикому Полі половців. Тамтешні жителі боялися цього місця й обминали його. Наприкінці 1950-х років неподалік почалося будівництво шахти «Харківської-2». Через брак будматеріалів було вирішено висадити в повітря скелю й використати її уламки. Після цього в навколишніх селах ходили чутки, що в окрузі з'явилася «чорна жінка», котра віщувала біду за скоєне осквернення і проклинала всі шахти краю.[12]

title: Половецькі баби

wikitext:
[[Файл:Table kipchak idol.jpg|thumb|right|250px|Хронологічна таблиця половецького каменерізного мистецтва XI—XIII ст.]]

'''Полове́цькі ба́би''' — [[могила|намогильні]] [[Баби кам'яні|кам'яні статуї]] [[половці]]в ([[кипчаки|кипчаків]], куманів), пам'ятки [[сакральне мистецтво|сакрального мистецтва]] IX—XIII ст. До наших днів збереглося понад двох тисяч, розміщених переважно на території [[Україна|України]] та Південної [[Росія|Росії]]. Символізували предків і ставилися в спеціально споруджених для них [[святилище|святилищах]]. Їх зводили зазвичай на вершинах високих [[курган]]ів або пагорбів. Це були звичайні квадратні або прямокутні загородки, споруджені з каменю. Розміри святилищ залежали, мабуть, від кількості шанованих в нім предків. Частіше за інших ставили дві статуї [[обличчя]]ми, оберненими на [[схід]], — чоловіче і жіноче: родоначальників коша. Зрідка попадалися святилища з скупченням статуй — в кожному не менше 12-15. Біля підніжжя статуй знаходили [[кістка|кістки]] [[вівця|баранів]]. Також — ''половецькі боввани'', ''половецькі скульптури '', ''половецькі антропоморфні скульптури'', ''антропоморфні стели'' тощо.

== Історичні джерела ==
[[Файл:Map kipchak idols.png|thumb|right|Регіони найбільшого скупчення половецьких скульптур раннього періоду. Кружками позначені боввани без рук; квадратами — фігури з контурами рук і чаш]]
[[Файл:Baba 010.jpg|thumb|right|Портрет половця XII ст. ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Baba 030.jpg|thumb|right|Половецька баба XI ст. ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Baba 27.jpg|thumb|right|Кипчацький бовван ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Baba 0084.JPG|thumb|right|Парк-музей половецьких баб ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Baba 15.jpg|thumb|right|Половецька баба із чашою ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Baba 31.jpg|thumb|right|Половець із косою ([[Луганськ]])]]
[[Файл:Prelesne 0007.jpg|thumb|right|Баба у [[Музей народної архітектури, побуту та дитячої творчості в селі Прелесне|музеї народної архітектури, побуту та дитячої творчості]] в с. Прилісне Донецької області]]
[[Файл:Kipchak baba 001.jpg|thumb|right|120px|«Чорнухинська мадонна» ([[Луганськ]])]]

На [[Русь|Русі]] кам'яні статуї називали ''[[Бабин торжок|бабами]]'' або ''бовванами''. У «[[Слово о полку Ігоревім|Слові о полку Ігоревім]]» згадується «[[Тмутороканське князівство|тмутараканський]] бовван». Стародавні орхонські написи, зроблені древніми [[тюрки|тюрками]] [[Сибір]]у, повідомляють про ''балбали''. Це слово означає камінь з написом чи малюнком або воїна-героя.

Згадку про кам'яні баби залишив азербайджанський поет XII ст. [[Нізамі Гянджеві|Нізамі]], який розповідає про пожертвування половців кам'яним ідолам.<ref>Плетнева С. А.  ''Половецкие каменные изваяния'' // Свод археологических источников. — Вып. У4-2. — М., 1974.- С. 5.</ref> Посол [[Папа Римський|Папи Римського]] Вільгельм де Рубрук, який в [[1253]] р. проїздив [[Дешт-и-Кипчак|половецьким степом]], спостерігав, як [[половці]] насипали великі пагорби і споруджували на них статуї, які були обернені обличчям на схід і тримали в руці чашу.<ref>Рубрук В. де. ''Путешествие в восточные страны Плано Карпини и Рубрука.'' — М., 1957. — С. 102.</ref>

[[1594]] р. німецький посол Э. Лассота, що прибув до [[Запорізька Січ|запорожців]], залишив повідомлення про те, що на «татарському березі [[Дніпро (річка)|Дніпра]]» на курганах або могилах він бачив більше двадцяти кам'яних статуй. У виданій у [[1627]] р. російській географічній праці «Книга Большому чертежу» згадуються кам'яні фігури ''«демни»'', що були встановлені на курганах або просто в степу і виконували роль дороговказів для орієнтирів бродів.<ref>''Книга Большому чертежу''/ Под ред. К. Н. Сербиной. — М.-Л., 1950. -С. 64-65, 68, 86.</ref>

Починаючи з XVIII ст. інтерес до вивчення половецьких баб зріс. Про статуї писали академіки П. Паллас, І. Лепєхін, В. Зуєв і багато інших. У 1851 р. чиновник департаменту Міністерства внутрішніх справ Росії О. І. Пискарєв склав
першу карту місцезнаходження кам'яних статуй.

== Половецькі баби в українських степах ==
Половецький звичай зводити ідолів зародився у VI—VII ст. у [[Монголія|Монголії]] і на [[Республіка Алтай|Алтаї]] і поширився до [[Дунай|Дунаю]]. В українських степах залишилися численні пам'ятки каменерізного мистецтва половців: святилища з кам'яними бовванами. Для них кипчаки вибирали місця на найвищих ділянках степу, вододілах, курганних могильниках давніших часів. У центрі святилища, які іноді обгороджувалися камінням, ставили одну і більше чоловічих або жіночих статуй (балбалів), повернутих обличчям на [[схід]].

Святилища з бовванами були місцем здійснення поминального [[культ предків|культу предків]], не пов'язаного безпосередньо з похованнями. Власне, саме слово «''бовван''» походить від тюркського «балбал», що означає «пращур», «дід-батько»<ref name="a">Форостюк О. Д. ''Зазн. праця''. — С. 17.</ref>. З часом цей обряд трансформувався у культ вождів-заступників [[орда|орди]]. Жіночі статуї символізували непереможність і безсмертя воїнів<ref>Красильников К. И. ''Древнее камнерезное искусство Луганщины''. — Луганск: Шлях, 1999. — С. 42-43.</ref>. Покровителі в образі жінки давали їм силу, вигодовували й оберігали їх. За це кочовики приносили їм жертву. Проте саме слово «баба» в даному випадку не обов'язково має відношення до жінки, на тюркських мовах «баба» значить батько або дідусь (бюйюк баба, «великий тато»). Багато з половецьких баб зображають саме чоловіків.

У 13 столітті [[Монгольська імперія|монгольський]] вихор спустошив половецькі степи. Кипчацький народ утратив свою незалежність і був покорений монголами. Значна частина пам'ятників половецької культури загинула від рук мусульман, які боролися з [[язичництво]]м. Багатобожжя у донецьких степах з VIII ст. починає витіснятися монотеїстичними релігіями: [[юдаїзм]]ом, який сповідували у [[Хозарський каганат|Хозарському каганаті]], [[іслам]]ом, який прийняли тюркські народи: ті ж [[хозари]], алано-болгари й [[монголо-татари]], і [[християнство]]м, яке стало панівним у краї.

Однак [[язичництво]] так і не було повністю викоренене. У подальшому воно адаптувалося до [[православ'я]]. Протягом наступних століть запанувало, особливо у сільській місцевості, двовір'я: синкретизм православ'я й поганства<ref name="a" />. У деяких слов'янських поселеннях до недавнього часу жила традиція віддавати шану половецьким ідолам, що наділялися силою, здатною впливати на відродження природи, плодючість землі, успіх громади. Так, мешканці с. Сокольників [[Слов'яносербський район|Слов'яносербського району]] [[Луганська область|Луганської області]] щовесни фарбували й прикрашали боввана. Кипчацька скульптура, яку називали «Катею», слугувала для жителів с. Кам'янки [[Лутугинський район|Лутугинського району]] Луганської області ідолом-оберегом. А в парку-музеї кам'яних стел Луганського педуніверситету на весняне рівнодення і [[Великдень]] у [[2004]] р. прихильники язичництва справляли тризну<ref>Форостюк О. Д. ''Зазн. праця''. — С. 18.</ref>.

== Типи кам'яних статуй ==
* Антропоморфні фігури із спеціально підібраних подовжених каменів ;
* Зображення чоловіків з вусами і невеликою бородою.
* Зображення чоловіків переважно без шапок, іноді з однією або декількома косами до поясу. На деяких фігурах одне або обидва вуха прикрашено сережками, зрідка на шиї гривна або намисто.
* Зображення чоловіків одягненими в каптан з трикутними одворотами і вузькими рукавами. У талії — пояс з набором прикрас, пряжок і бляшок. Рідше просторий одяг з широкими рукавами без поясу і зброї.
* Фігури з кинджалом або шаблею.
* Фігури жінки із підкресленими дітородними органами. «Чорнухинська мадонна» (знайдена у Чорнухино Луганської області) тримає на руках дитину.
* Кам'яні баби із судинами, які тримають у правій руці, рідше в обох руках. Форми судин різноманітні: кубки, чаші, циліндричні судини. Відомо кілька випадків, коли на правій руці показаний сидячий птах<ref>Шер Я. А. ''Каменные изваяния Семиречья''. М.: наука, 1966. С 139</ref>.

Найраніші типи статуй — стеловидні плоскі із слабкою деталізацією фігур або зовсім без неї.
Особливістю цих статуй було абсолютне переважання статуй без зображення на них деталей одягу, зброї, прикрас, зачіски тощо. Це були грубо обтесані кам'яні стовпи, контури обличчя яких іноді вирізувалися у вигляді «сердечка» із закругленою або загостреною у вигляді башлика вершиною. Обличчя взагалі не зображалися, або наносилися Т-образні брови і ніс, очі і рот у вигляді овальних заглиблень.
Такі фігури вперше з'явилися в донських степах приблизно в перші десятиліття XI ст.
До раннього часу відносяться і «сидячі» баби, (у них багато спільних рис з стеловидними фігурами)<ref>{{Cite book|title=Альманах "Изюмщина"|last=|first=|year=2008|publisher=Ізюмський краєзнавчий музей|location=м.Ізюм|pages=28-29|language=російською|isbn=}}</ref> «Стоячі» баби відносяться до більш пізнього часу. Переважна більшість подібних кам'яних фігур зосереджена в степу на правому березі [[Сіверський Донець|Сіверського Дінця]]. У місті Ізюм Харківської області половецькі баби знаходяться на горі [[Кременець (Ізюм)|Крем'янець]].

З часом на фігурах з'явилися руки, що тримали на рівні живота чаші, й круглі опуклості, що зображали груди.
Другий тип зустрічається не тільки уздовж [[Сіверський Донець|Сіверського Дінця]], але просунувся на південь від в цьому регіону — на [[Дон]] і в Приазов'я.

XII ст. — століття розквіту половецької скульптури і найповнішого її розповсюдження в половецькому степу. Величезна кількість замовлень стимулювала зростання виробництва, його розвиток і вдосконалення, збільшення каменерізів і скульпторів. У половецьких майстернях виготовлялося тисячі статуй. Чоловіки і жінки зображалися навстоячки і навсидячки, завжди з канонізованим положенням рук з чашами для жертвопринесення або «пригощання». Завдяки дуже повним зображенням можна точно уявити костюми, прикраси, зброю, матеріальне і навіть духовне життя половців.
Чоловічі обличчя завжди зображалися з вусами і навіть з бородою; жіночі — повні, круглі, як правило, з маленькими пухкими губами. Жінки, як утім, і чоловіки зображалися з голими грудьми, підкреслюючи основне призначення цього органу — годування роду. Це очевидно мало ритуальний характер.

Наприкінці XII ст. відбувається помітне спрощення і примітивізація статуй. Перестали декорувати спини і зображати деталі зачісок і нарядів, прибрали деталювання костюмів і з лицьового боку. Нерідко навіть обличчя статуй залишали гладкими без необхідних, здавалося б, рис обличчя. Цілком імовірно, що статуї розфарбовували. Дуже рідко, але можна побачити в особливо глибоких вирізах орнаменту сліди чорної або червоної фарб. На добре відшліфованій поверхні можна було намалювати складний і красивий малюнок, дати велику виразність<ref>Плетнева С. А. ''Кочевники южнорусских степей в эпоху средневековья IV—XIII века''. — Воронеж, 2003. — С. 157—160</ref>.

== Найбільші колекції половецьких баб ==

=== Українські колекції ===
Колекції кам'яних ідолів зібрані в Дніпропетровському історичному музеї ім. Д. І. Яворницького та [[Парк-музей кам'яних баб (Луганськ)|парку-музеї кам'яних стел]] [[Луганський національний університет імені Тараса Шевченка|Луганського педагогічного університету імені Тараса Шевченка]]; половецькі боввани знаходяться також у музеях [[Київська область|Київської]], [[Донецька область|Донецької]] (зокрема, в [[Музей народної архітектури, побуту та дитячої творчості в селі Прелесне|музеї народної архітектури, побуту та дитячої творчості]] в селі Прилісне), [[Запорізька область|Запорізької]], [[Харківська область|Харківської]] та інших областей.

Найчисельніші колекції кам'яних скульптур знаходяться у:
* [[Дніпро (місто)|Дніпрі]] — близько 70 екземплярів
* [[Луганськ]]у — 68;
* [[Одеса|Одесі]] — 35
* [[Маріуполь|Маріуполі]] — 34
* [[Донецьк]]у — 27
* [[Харків|Харкові]] — 26
* [[Бердянськ]]у — 14

=== [[Росія|Російські]] колекції ===
* у [[Краснодар]]і — 53;
* у [[Москва|Москві]] — 38;
* у [[Новочеркаськ]]у — 18;
* у [[Таганрог|Таганрозі]] — 18.

== Половецькі баби і мистецтво ==

Кам'яні баби — безцінний матеріал для історика, що дозволяє судити про одяг, прикраси, зброю, побутові предмети, зовнішність, вірування, звичаї тюркських народів. Однак ці твори мистецтва були також джерелом натхнення для художників та поетів.

Жодна розповідь про половецькі статуї не обходиться без цитування Нізамі:

''І приходить сюди кипчаків племена'',

''Перед ідолом гнеться кипчацька спина'',

''Піший чи кінний підходить до нього''

''Вічний кумир упокорить будь-кого ''

''Перед пагорбом вершник вповільнить ходу''

''Нахилившись, між травами встромить стрілу ''

''Знає кожен пастух, що стада проганяє ''

''Залишити вівцю перед ідолом має''<ref>Переклад [[Форостюк Інна Вадимівна|Інни Форостюк]].</ref>

== Легенди про половецькі баби ==
* В [[Україна|Україні]] до XVIII ст. кам'яні статуї називалися або як ''«мар'їне каміння»'', або як ''«мамай»''. Остання назва можливо пов'язана з легендарним [[Козак Мамай|козаком Мамаєм]].
* Існує легенда про походження кам'яних баб, яку переповів [[Яворницький Дмитро Іванович|Д. І. Яворницький]]: «Жили колись на землі багатирі-велетні. Розсердилися вони на сонце, почали на нього плювати. Розгнівалося сонце і перетворило велетнів на камені…».<ref>Яворницкий Д. И. ''Каменные бабы'' // Исторический вестник. — 1890.</ref>
* Половецькі баби у людей викликали марновірний страх. У [[Свердловський район (Луганська область)|Свердловському районі]] [[Луганська область|Луганської області]] у балці поблизу хутора Киселева стояла скеля зі стрімким, наче стіна, схилом, яка мала назву «Ікона». На ній височіла кам'яна баба, встановлена ще за часів панування в Дикому Полі половців. Тамтешні жителі боялися цього місця й обминали його. Наприкінці 1950-х років неподалік почалося будівництво шахти «Харківської-2». Через брак будматеріалів було вирішено висадити в повітря скелю й використати її уламки. Після цього в навколишніх селах ходили чутки, що в окрузі з'явилася «чорна жінка», котра віщувала біду за скоєне осквернення і проклинала всі шахти краю.<ref>Форостюк О. Д. ''Луганщина релігійна''. — Луганськ: Світлиця, 2004. — С. 17.</ref>

== Див. також ==
* [[Парк-музей кам'яних баб (Луганськ)]]

<gallery>
Image:Donetsk kipchak baba.jpg|Біля краєзнавчого музею в [[Донецьк]]у
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Веселовский Н. И.  ''Современное состояние вопроса о «каменных бабах» или «балбалах»'' // Записки Одесского общества истории и древностей. — Т. XXXIII. — Одесса, 1915.
* Дашкевич Я. Р. ., Трыярски Э.  ''Каменные бабы Причерноморских степей''. Коллекция из Аскании-Нова. — Варшава, 1982.
* ''Древние изваяния Сибири''. Путеводитель. Новосибирск: Наука, 1980.
* ЕвтюховаЛ. А. ''Каменные изваяния Южной Сибири и Монголии'' / Материалы и исследования по археологии СССР. — N 24. М.: издательство АА СССР. С. 72 — 120.
* Жарких М. І. [http://history.org.ua/LiberUA/978-966-00-1359-9/978-966-00-1359-9.pdf Тюркська антропоморфна скульптура] // {{ЕІУ|10|190—192}}
* ''Книга Большому чертежу''/ Под ред. К. Н. Сербиной. — М.-Л., 1950.
* Красильников К. И. ''Древнее камнерезное искусство Луганщины''. — Луганск: Шлях, 1999;
* Кызласов Л. Р.  ''О нзначении древнетюркских каменных изваяний, изображающих людей'' // Советская археология. — 1964. — № 2.
* Плетнева С. А. ''Кочевники южнорусских степей в эпоху средневековья IV—XIII века''. — Воронеж, 2003
* Плетнева С. А.  ''Половецкие каменные изваяния'' // Свод археологических источников. — Вып. У4-2. — М., 1974.
* Рубрук В. де. ''Путешествие в восточные страны Плано Карпини и Рубрука''. — М., 1957.
* Уваров С. А.  ''К вопросу о каменных бабах'' // Труды XIII археологического съезда. — Т.ІІ. — М., 1908.
* [[Форостюк Олег Дмитрович|Форостюк О]]. Д. ''Луганщина релігійна''. — Луганськ: Світлиця, 2004.
* Харламов В. А.  ''О каменных бабах Донской области'' // Труды археологического съезда ы Екатеринославле 1905. — Т.ІІ. — М., 1908.
* Чириков Г. С.  ''Каменные бабы в Харьковской губернии''. — Харьков, 1901.
* Шепінський А. А.  ''Антропоморфні стели Північного Причорномор'я'' // Археологія. — 1973. — № 9.
* Шер Я. А. ''Каменные изваяния Семиречья''. М.: наука, 1966. С 139
* Яворницкий Д. И. ''Каменные бабы'' // Исторический вестник. — Т. XI. — СПб., 1890.

== Посилання ==
{{ci|Polovtsian babas}}
* [http://world.lib.ru/s/slepuhin_a_w/sav-kirgiziya-cholpon-ata.shtml Балбали Киргизії] {{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20071215105016/http://www.museum.dp.ua/fonds/fnd_baby.html Колекція кам'яних баб Дніпропетровського історичного музею]
* [http://kp.ua/daily/121007/11962/ Половецькі баби у маєтку купця Харитоненка]

{{скульптура}}
{{ac}}

[[Категорія:Половці]]
[[Категорія:Археологічні пам'ятки України]]
[[Категорія:Скульптура середньовіччя]]
[[Категорія:Кам'яні баби]]


text:
# Петар Свачич
Петар Свачич (хорв. Petar Svačić) — останній король середньовічного Хорватського королівства у 1093—1097 рр. Його загибель призвела до періоду безкоролів'я та спричинила перехід хорватських земель під владу Угорщини.

## Біографія
Петар Свачич був хорватським магнатом. Відомо, що він служив баном у короля Дмитара Звонимира. Останній король з династії Трпимировичів Степан ІІ помер, не лишивши спадкоємців. Вдова попереднього монарха Дмитара Звонимира Єлена (угор. Ілона) Красива, була сестрою угорського короля Ласло І Святого. Вона двічі намагалася посадити на хорватський престол когось зі своїх угорських родичів. 1091 р. війська Ласло І вторглися до Хорватії, захопили більшу частину країни та зробили хорватським монархом племінника угорського короля принца Альмоша.

1093 р. хорватська знать обрала собі королем Петара Свачича, який імовірно походив з укріпленого міста Камічка. Родове ім'я Свачич він отримав від поселення Свач поблизу сучасного чорногорського міста Ульцинь.
Свачичу вдалося вигнати Альмоша та очистити від угорців переважну частину хорватських земель до р. Драви.

Свою резиденцію король розмістив у місті Книн. 1095 р. угорці відновили наступ та захопили Славонію. Продовжити наступ їм завадила передчасна смерть короля Ласло І. Після чого розпочалася боротьба між племінниками Ласло — Альмошом і Кальманом, у результаті якої переміг останній — зять Володимира Мономаха Коломан Книжник. Після дворічного перепочинку угорці відновили свою експансію.

## Битва на горі Гвозд
Десь наприкінці квітня — на початку травня 1097 року відбулася вирішальна збройна сутичка між хорватами короля Петара Свачича та угорцями Коломана Арпада. Угорське військо форсувало річку Драву, а Петар Свачич вирушив їм навперейми з Книнського замку. У битві хорватів було розгромлено, а їхній володар загинув.
Поразка біля гори Гвозд мала катастрофічні наслідки для Хорватії. Розпочався період безкоролів'я, Угорщина отримала можливість підкорити країну. Швидкій анексії краю завадило суперництво Угорщини з Візантією та Королівством Русі (Галицько-Волинською державою). Проте, за п'ять років, 1102 р. було проголошено про укладання хорватсько-угорської унії, яка проіснувала до початку XVI ст. Її було відновлено 1868 р. після перетворення дунайської монархії на дуалістичну Австро-Угорщину. У такому вигляді хорватсько-угорський зв'язок тривав до кінця 1918 р.

## Пам'ять про короля Петара Свачича
Місце загибелі короля, гору Гвозд було перейменовано на його честь — Петрова Гора (512 м).

Виділяють місце імовірного поховання Петара Свачича — «Кралев Грб»
Один з найвизначніших хорватських художників Отон Івекович 1894 року написав картину «Смерть короля Петара Свачича на горі Гвозд у 1097 році»

Інший художник Йосип Хорват Меджимурець 1941 р. створив полотно «Смерть Петара Свачича у битві під Гвоздом»

На осторові Вісовац йому встановлено пам'ятник.
1969 р. хорватський композитор Яков Готовац написав оперу «Петар Свачич».

На честь короля названо хорватський баскетбольний клуб.

wikiname: ukwiki

title: Петар Свачич

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses|Петар Свачич}}
{{Державний діяч
| українське ім'я = Петар Свачич
| оригінальне ім'я = Petar Svačić
| портрет = Oton Ivekovic, Smrt kralja Petra Svacica u Gori Gvozdu 1097 god.jpg
| ширина портрета = 250px
| підпис = '''картина О. Івековича "Смерть Петара Свачича на горі Гвозд 1097 р.'''
| титул = [[Список королів Хорватії|Король Хорватії]]
| прапор = Coat_of_arms_of_Croatia.svg
| порядок =
| періодпочаток = [[1093]]
| періодкінець = [[1097]]
| попередник = принц Альмош
| наступник = Посада скасована
| династія =
| релігія = [[Католицтво]]
| батько =
| мати =
| дружина =
| діти =
| дата народження =
| місце народження =
| дата смерті = 1097
| місце смерті = Гора Гвозд
| похований =
}}
'''Петар Свачич''' ({{lang-hr|Petar Svačić}}) — останній король середньовічного Хорватського королівства у 1093—1097 рр. Його загибель призвела до періоду безкоролів'я та спричинила перехід хорватських земель під владу Угорщини.

== Біографія ==
Петар Свачич був хорватським магнатом. Відомо, що він служив баном у короля [[Дмитар Звонимир|Дмитара Звонимира]]. Останній король з династії [[Трпимировичі]]в [[Степан II (король Хорватії)|Степан ІІ]] помер, не лишивши спадкоємців. Вдова попереднього монарха Дмитара Звонимира Єлена ({{lang-hu|Ілона}}) Красива, була сестрою угорського короля [[Ласло I Святий|Ласло І Святого]]. Вона двічі намагалася посадити на хорватський престол когось зі своїх угорських родичів. 1091 р. війська Ласло І вторглися до Хорватії, захопили більшу частину країни та зробили хорватським монархом племінника угорського короля принца Альмоша.

1093 р. хорватська знать обрала собі королем Петара Свачича, який імовірно походив з укріпленого міста Камічка. Родове ім'я Свачич він отримав від поселення Свач поблизу сучасного чорногорського міста [[Ульцинь]].

Свачичу вдалося вигнати Альмоша та очистити від угорців переважну частину хорватських земель до р. [[Драва (річка)|Драви]].

Свою резиденцію король розмістив у місті [[Книн]]. 1095 р. угорці відновили наступ та захопили [[Славонія|Славонію]]. Продовжити наступ їм завадила передчасна смерть короля Ласло І. Після чого розпочалася боротьба між племінниками Ласло — Альмошом і Кальманом, у результаті якої переміг останній — зять [[Володимир Мономах|Володимира Мономаха]] [[Коломан I Книжник|Коломан Книжник]]. Після дворічного перепочинку угорці відновили свою експансію.

== Битва на горі Гвозд ==
[[Файл:Smrt Petra Svacica Bitka pod Gvozdom.JPG|міні|Картина «Смерть Петара Свачича у битві під Гвоздом»]]
Десь наприкінці квітня — на початку травня 1097 року відбулася вирішальна збройна сутичка між хорватами короля Петара Свачича та угорцями Коломана Арпада. Угорське військо форсувало річку Драву, а Петар Свачич вирушив їм навперейми з Книнського замку. У битві хорватів було розгромлено, а їхній володар загинув.

Поразка біля гори Гвозд мала катастрофічні наслідки для Хорватії. Розпочався період безкоролів'я, Угорщина отримала можливість підкорити країну. Швидкій анексії краю завадило суперництво Угорщини з Візантією та [[Королівство Русі|Королівством Русі]] (Галицько-Волинською державою). Проте, за п'ять років, 1102 р. було проголошено про укладання [[Хорватія в унії з Угорщиною|хорватсько-угорської унії]], яка проіснувала до початку XVI ст. [[Угорсько-хорватська угода|Її було відновлено]] 1868 р. після перетворення дунайської монархії на дуалістичну Австро-Угорщину. У такому вигляді хорватсько-угорський зв'язок тривав до кінця 1918 р.

== Пам'ять про короля Петара Свачича ==

Місце загибелі короля, гору Гвозд було перейменовано на його честь — Петрова Гора (512 м).

Виділяють місце імовірного поховання Петара Свачича — «Кралев Грб»

Один з найвизначніших хорватських художників [[Отон Івекович]] 1894 року написав картину «Смерть короля Петара Свачича на горі Гвозд у 1097 році»

Інший художник Йосип Хорват Меджимурець 1941 р. створив полотно «Смерть Петара Свачича у битві під Гвоздом»

На осторові [[Вісовац (острів)|Вісовац]] йому встановлено пам'ятник.

[[Файл:Spomenik Petru Svačiću-25.jpg|міні|праворуч|Пам'ятник Петару Свачичу на острові Вісовац]]

1969 р. хорватський композитор [[Яков Готовац]] написав оперу «Петар Свачич».

На честь короля названо хорватський баскетбольний клуб.

== Джерела ==
* Фрейдзон В. И. История Хорватии. Краткий очерк с древнейших времён до образования республики (1991 г.) — СПб.: Алетейя, 2001.
* [https://web.archive.org/web/20161119184259/http://www.panoramio.com/photo/12409145 Імовірне місце поховання Петара Свачича]

{{navbox
| name = Правителі Хорватії
| title =[[Список королів Хорватії|Список князів і королів Середньовічної Хорватії]] у VII-XI ст.
| image =[[File:CoA of the Kingdom of Croatia.svg|50px|Wappen des Königreichs Kroatien]]
|listclass = hlist
| group1 =[[Приморська Хорватія (князівство)|Приморська Хорватія]]

| list1 =
* [[Радослав (князь)|Радослав]]
* [[Кубер (князь)|Кубер]]
* [[Порга (князь)|Порга]]
* [[Будимир]]
* [[Вишеслав]]
* [[Борна (князь)|Борна]]
* [[Владислав (князь Хорватії)|Владислав]]
* [[Міслав (князь)|Міслав]]
* [[Трпимир I]]
* [[Здеслав]]
* [[Домагой]]
* [[Іляйко]]
* [[Бранімир]]
* [[Мунцімир]]
* [[Томіслав I]]
| group2 =[[Паннонська Хорватія]]
| list2 =
* [[Войномир]]
* [[Людевіт Посавський|Людевіт]]
* [[Владин (князь Паннонської Хорватії)|Владин]]
* [[Ратимир (князь Паннонської Хорватії)|Ратимир]]
* [[Світимир]]
* [[Браслав (князь Паннонської Хорватії)|Браслав]]
| group3 =[[Середньовічна Хорватська держава|Середньовічна Хорватія]]

| list3 =
* [[Томіслав I]]
* [[Трпимир II]]
* [[Крешимир I]]
* [[Мирослав (король Хорватії)|Мирослав]]
* [[Михайло Крешимир II]]
* [[Степан Држислав]]
* [[Светослав Суроня]]
* [[Гойслав]]
* [[Крешимир III]]
* [[Степан I]]
* [[Петар Крешимир IV]]
* [[Дмитар Звонимир]]
* [[Степан II (король Хорватії)|Степан II]]
* '''Петар Свачич'''
}}

[[Категорія:Королі Хорватії]]
[[Категорія:Правителі Європи XI століття]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо об'єкти]]

title: 1093 — 1097

Попередник: принц Альмош

Наступник: Посада скасована

Народження: невідомо

Смерть: 1097 · Гора Гвозд

Причина смерті: загиблий у бою

Країна: Хорватія

Прапор: Король Хорватії


text:
# Шосе д'Антен
Вулиця Шосе-д'Антен (фр. Rue de la Chaussée-d'Antin) розташована у 9-му окрузі Парижа, завдовжки 578 метрів при ширині 20 м. Вулиця має давню історію, яка тягнеться з 1712 року.

### Історія
Часте перебування Луї XV у Парижі призвело до будівництва чудових резиденцій, таких як дім Луї Антуана де Пардейяна де Ґондріна, герцога Антена (1665—1736), сина маркізи де Монтеспан. Саме дім герцога Антена дав назву вулиці у 1712 р. У 1720 році ширину вулиці розширили до розміру бульвару.
Під час Французької революції вулиця була переіменована на вулицю Мірабо («rue Mirabeau») або вулицю Мірабо-патріота («rue Mirabeau le Patriote») (1791—1793). Потім названа вулицею Монблан (1793—1816).
На початку XIX століття вулиця стала центром заможних районів Парижа, заселеною, переважно представиниками вищих та середніх класів.
Попри офіційне перейменування на «вулицю Шоссе-д'Антен» ще в 1816 році, її стара назваа все ще використовувалася. Александр Дюма після повернення з Флоренції мешкав на вулиці з серпня 1843 року до листопада 1844 року. Він у всіх тодішніх листах і офіційних паперах, зазвичай, позначав адресу так: дім 45, вулиця Монблан.
У 1894 році по сусідству з будинком, де мешкав Олександр Дюма, була заснована Галерея Лафаєт. З 1905 року Галерея поширюється на всю довжину вулиці Шосе-д'Антен.

## У літературі
У XIX столітті аристократи цієї вулиці перебували у постійній конкуренції з аристократами передмістя Сен-Жермен, про що згадується у романому циклі «Людська комедія» Оноре де Бальзака. Хоча герби мемшканців цієї вулиці (таких як Фредерік де Нусінген або мадам де Серізі) були не такими давніми, вони були багатшими і впливовішими за давні аристократичні родини.
У романі «Полковник Шабер» Бальзак пише:
 З якою радістю і поспіхом я попрямував на вулицю Монблан, де моя дружина мала зупинитися в моєму особняку! Але вулиця Монблан перетворилася на вулицю Шоссе-д'Антен. Я не побачив свого особняка, його продали і знесли. Спекулянти побудували кілька будинків на місці мого саду.

title: Шосе д'Антен

wikitext:
{{Вулиця}}
'''Вулиця Шосе-д'Антен''' ({{lang-fr|Rue de la Chaussée-d'Antin}}) розташована у [[IX округ Парижа|9-му окрузі]] Парижа, завдовжки 578 метрів при ширині 20 м. Вулиця має давню історію, яка тягнеться з 1712 року.

=== Історія ===
Часте перебування [[Людовик XV|Луї XV]] у Парижі призвело до будівництва чудових резиденцій, таких як дім Луї Антуана де Пардейяна де Ґондріна, герцога Антена (1665—1736), сина маркізи де Монтеспан. Саме дім герцога Антена дав назву вулиці у 1712 р. У 1720 році ширину вулиці розширили до розміру бульвару.

Під час [[Французька революція|Французької революції]] вулиця була переіменована на вулицю Мірабо («rue Mirabeau») або вулицю Мірабо-патріота («rue Mirabeau le Patriote») (1791—1793). Потім названа вулицею Монблан (1793—1816).

На початку [[XIX століття]] вулиця стала центром заможних районів Парижа, заселеною, переважно представиниками вищих та середніх класів.

Попри офіційне перейменування на «вулицю Шоссе-д'Антен» ще в 1816 році, її стара назваа все ще використовувалася. [[Александр Дюма (батько)|Александр Дюма]] після повернення з Флоренції мешкав на вулиці з серпня 1843 року до листопада 1844 року. Він у всіх тодішніх листах і офіційних паперах, зазвичай, позначав адресу так: дім 45, вулиця Монблан<ref>Cécile Raynal, « Promenade médico-pharmaceutique à travers l’œuvre d’Alexandre Dumas », in ''Revue d’histoire de la pharmacie'', 90e année, n° 333, 2002, p.138 (див. [https://www.persee.fr/docAsPDF/pharm_0035-2349_2002_num_90_333_5327.pdf en ligne])</ref><ref>Stéphanie Griou et Jean-Christophe Sarrot, ''Ballades littéraires dans Paris du XVII au XIX'', Éditions Nouveau Monde, coll. « Terre d'écrivains », 2004, p. 81 {{ISBN|2-84736-054-9}}.</ref><ref>[[Анрі Труая|Henri Troyat]] : ''Alexandre Dumas'', Paris, Grasset, 2005, n.p. (див. [https://books.google.fr/books?id=Kn0m3LqKY3EC&printsec=frontcover&hl=fr#v=onepage&q=%22Mont%20Blanc%22&f=false онайн])</ref>.

У 1894 році по сусідству з будинком, де мешкав Олександр Дюма, була заснована [[Galeries Lafayette|Галерея Лафаєт]]. З 1905 року Галерея поширюється на всю довжину вулиці Шосе-д'Антен.

== У літературі ==
У XIX столітті аристократи цієї вулиці перебували у постійній конкуренції з аристократами передмістя Сен-Жермен, про що згадується у романому циклі «[[Людська комедія]]» [[Оноре де Бальзак|Оноре де Бальзака]]. Хоча герби мемшканців цієї вулиці (таких як Фредерік де Нусінген або мадам де Серізі) були не такими давніми, вони були багатшими і впливовішими за давні аристократичні родини<ref>Anne-Marie Meininger et Pierre Citron, ''Index des personnages fictifs de la Comédie humaine'', Paris, [[Бібліотека Плеяди|La Pléiade]], 1991 {{ISBN|2070108775}}, t. XII, « Madame de Sérisy », p. 1271-1272.</ref>.

У романі «[[Полковник Шабер]]» Бальзак пише<ref>Honoré de Balzac, ''Le Colonel Chabert'', Hatier, 2002, p. 45-46.</ref>:

{{початок цитати}} З якою радістю і поспіхом я попрямував на вулицю Монблан, де моя дружина мала зупинитися в моєму особняку! Але вулиця Монблан перетворилася на вулицю Шоссе-д'Антен. Я не побачив свого особняка, його продали і знесли. Спекулянти побудували кілька будинків на місці мого саду. {{кінець цитати}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://youtu.be/z96ANvKbT78 Вітрини Ґалері-Лафаєт (укр.)]
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Вулиці Парижа]]
[[Категорія:IX округ Парижа]]

title: Шосе д'Антен · Франція

Населений пункт: Париж · IX округ Парижа · Quartier de la Chaussée-d'Antind

Назва на честь: Louis Antoine de Pardaillan de Gondrind

title: Загальні відомості

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: ↑7444 ·R (Париж, IX округ Парижа, Quartier de la Chaussée-d'Antin)


text:
# Штурмові загони Ґутенберґа
«Штурмові загони Ґутенберґа» — щорічний фестиваль молодих видавців і редакторів, який проходить в Інституті журналістики Київського університету. Названий на честь Йогана Ґутенберґа— німецького першодрукаря, який запровадив техніку друку за допомогою рухомих літер. Метою заходу є покращення комунікації між молодими гравцями книжкового ринку України.

## Організатори
Ініціаторами проведення фестивалю були Ірина Батуревич та Оксана Хмельовська (засновники культурно-видавничого проекту «Читомо»). З організацією щороку допомагають небайдужі студенти та викладачі Інституту журналістики, передусім із кафедри видавничої справа та редагування.

## Історія

### Перший фестиваль
15-16 квітня 2010 року відбувся Перший фестиваль молодих видавців і редакторів, об'єднавши інтерактивні лекції, майстер-класи, виставки, презентації студентських робіт. Гостями фестивалю були Іван Малкович, Олег Романенко, Ілля Стронґовський, Павло Гудімов, Дмитро Растворцев, Артур Білозьоров, Антон Санченко, Микола Ковальчук.

### Другий фестиваль
У 2011 році затвердили офіційну назву «Штурмові загони Ґутенберґа» та логотип. Захід проходив 12-13 травня, і відзначився цікавою насиченою програмою. Відбулися майстер-класи із ліногравюри (Ілля DILIAGO), створення модульних сіток (Микола Ковальчук), каліграфії (Олексій Чекаль) та можливостей Вікіпедії (Юрій Пероганич). Також відбулася прагматична акція «Арбайтен-форум, або Вдале працевлаштування на медіа-роботу». На зустрічі та дискусії були запрошені Костянтин Родик, Тарас Федюк, Михайло Бриних, Олександра Коваль, Олег Шпільман, Дмитро Стус та багато інших. Окрім цього відбулися ряд виставок на книговидавничу тематику. Цього фестиваль відвідав і президент Асоціації видавців і книгорозповсюджувачів — Олександр Афонін.

### Третій фестиваль
У 2012 році фестиваль відбудеться 27-28 квітня.

### Четвертий фестиваль
У 2013 році фестиваль відбудвся 16—17 травня 2013 року під гаслом «НеPAPERові серця!». Основне новаторство — благодійне спрямування [недоступне посилання з серпня 2019]
Відбулись майстер-класи з редакторкою Elle Олександрою Буринською [недоступне посилання з серпня 2019], головним редактором журналу «Домашний очаг» Вікторією Гордієнко[недоступне посилання з серпня 2019], прес-секретарем міжнародного поетичного фестивалю Meridian Czernowitz Лілією Шутяк [недоступне посилання з серпня 2019].
Переможцем конкурсу «Парад видавничих ідей» стала Ольга Ніколайчук з журналом про візуальні комунікації у дизайні «ХЗ». [недоступне посилання з серпня 2019]

## Події
Кожен фестиваль насичений різноманітними заходами, участь в яких беруть українські та закордонні видавці, редактори, письменники, дизайнери, ілюстратори, каліграфи та люди інших професій, які причетні до книговидавничої справи.
Щороку в рамках фестивалю проходить конкурс молодіжних та студентських проектів «Парад видавничих ідей» у таких номінаціях:
- друковані ЗМІ (журнали, газети, брошури тощо);
- електронні ЗМІ (сайти, портали, езіни, оффлайн-проекти);
- книжкові видання;
- альтернативні проекти (арт-книги, елементи книги, книжкові аксесуари).

Також серед постійних заходів є літературні читання у міських книгозбірнях — «Ніч у бібліотеці».

title: Штурмові загони Ґутенберґа

wikitext:
'''«Штурмові загони Ґутенберґа»''' — щорічний [[фестиваль]] молодих видавців і редакторів, який проходить в [[Інститут журналістики|Інституті журналістики]] [[КНУ ім. Тараса Шевченка|Київського університету]]. Названий на честь [[Йоган Ґутенберґ|Йогана Ґутенберґа]]— німецького першодрукаря, який запровадив техніку друку за допомогою рухомих літер. Метою заходу є покращення [[комунікація|комунікації]] між молодими гравцями книжкового ринку України.

== Організатори ==
Ініціаторами проведення фестивалю були Ірина Батуревич та Оксана Хмельовська (засновники культурно-видавничого проекту «[[Читомо]]»). З організацією щороку допомагають небайдужі студенти та викладачі [[Інститут журналістики|Інституту журналістики]], передусім із кафедри видавничої справа та редагування.

== Історія ==

=== Перший фестиваль ===
15-16 квітня 2010 року відбувся Перший фестиваль молодих видавців і редакторів, об'єднавши інтерактивні лекції, майстер-класи, виставки, презентації студентських робіт. Гостями фестивалю були [[Іван Малкович]], Олег Романенко, [[Стронґовський Ілля Юрійович|Ілля Стронґовський]], [[Павло Гудімов]], [[Дмитро Растворцев]], Артур Білозьоров, [[Антон Санченко]], Микола Ковальчук.

=== Другий фестиваль ===
У 2011 році затвердили офіційну назву [[«Штурмові загони Ґутенберґа»]] та логотип. Захід проходив 12-13 травня, і відзначився цікавою насиченою програмою. Відбулися майстер-класи із [[ліногравюра|ліногравюри]] ([[Ілля DILIAGO]]), створення [[модульна сітка|модульних сіток]] (Микола Ковальчук), [[каліграфія|каліграфії]] ([[Чекаль Олексій Георгійович|Олексій Чекаль]]) та можливостей Вікіпедії ([[Юрій Пероганич]]). Також відбулася прагматична акція «Арбайтен-форум, або Вдале працевлаштування на медіа-роботу». На зустрічі та дискусії були запрошені Костянтин Родик, Тарас Федюк, Михайло Бриних, [[Коваль Олександра Андріївна|Олександра Коваль]], Олег Шпільман, [[Дмитро Стус]] та багато інших. Окрім цього відбулися ряд виставок на книговидавничу тематику. Цього фестиваль відвідав і президент Асоціації видавців і книгорозповсюджувачів — [[Олександр Афонін]].

=== Третій фестиваль ===
У 2012 році фестиваль відбудеться 27-28 квітня.

=== Четвертий фестиваль ===
У 2013 році фестиваль відбудвся 16—17 травня 2013 року під гаслом «НеPAPERові серця!». Основне новаторство — благодійне спрямування [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1284]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
Відбулись майстер-класи з редакторкою Elle Олександрою Буринською [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1379]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}, головним редактором журналу «Домашний очаг» Вікторією Гордієнко[http://www.vsr.kiev.ua/?p=1416]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}, прес-секретарем міжнародного поетичного фестивалю Meridian Czernowitz Лілією Шутяк [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1422]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}.
Переможцем конкурсу «Парад видавничих ідей» стала Ольга Ніколайчук з журналом про візуальні комунікації у дизайні «ХЗ». [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1362]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

== Події ==
Кожен фестиваль насичений різноманітними заходами, участь в яких беруть українські та закордонні [[видавці]], [[редактор]]и, [[письменник]]и, [[дизайнер]]и, [[ілюстратор]]и, [[каліграф]]и та люди інших професій, які причетні до книговидавничої справи.

Щороку в рамках фестивалю проходить конкурс молодіжних та студентських проектів «Парад видавничих ідей» у таких номінаціях:
* друковані [[ЗМІ]] (журнали, газети, брошури тощо);
* електронні [[ЗМІ]] ([[сайт]]и, [[портал]]и, [[езін]]и, оффлайн-проекти);
* книжкові видання;
* альтернативні проекти ([[арт-книга|арт-книги]], елементи книги, книжкові аксесуари).
Також серед постійних заходів є літературні читання у міських [[бібліотека|книгозбірнях]] — «Ніч у бібліотеці».

== Посилання ==
* [http://www.chytomo.com/ Читомо]
* [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1173 Програма IV фестивалю молодих редакторів і видавців]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1464/ IV Фестиваль молодих видавців і редакторів: день перший]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://www.vsr.kiev.ua/?p=1464 IV Фестиваль молодих видавців і редакторів: день другий]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [https://web.archive.org/web/20140413155934/http://jat.in.ua/index.php/9-uncategorised/80-eksperymentalna-yat Усе про «НеPAPERові серця!» у спецвипуску «Ять»]

[[Категорія:Літературні фестивалі]]
[[Категорія:Фестивалі в Україні]]


text:
# Прапор Келихова
Прапор Келихова — офіційний символ села Келихів, Коломийського району Івано-Франківської області, затверджений 27 січня 2023 р. рішенням сесії Заболотівської селищної ради.
Автори — А. Гречило та В. Косован.

## Опис
Квадратне полотнище, що складається із трьох горизонтальних смуг, розділених хвилясто (співвідношення їхніх ширин рівне 7:2:7), на верхній синій смузі стоїть посередині жовтий келих, на нижній чорній — жовта 5-пелюсткова квітка калюжниці.

## Значення символів
Жовтий келих є називним символом, який асоціюється з назвою поселення. Хвиляста смуга означає розташування села над річкою Чорнявою, а чорне поле та квітка калюжниці вказують на розташований поруч заповідне урочище Чорняве, в якому зростають рідкісні види рослин.

title: Прапор Келихова

wikitext:
{{Картка:Прапор|
|назва        = Прапор Келихова
|зображення   = Kelykhiv flag.png
|використання = 110000
|пропорції    = 1:1
|затверджений = [[27 січня]] [[2023]] р.
|дизайн       =
|колір1       = Жовтий
|колір2       = Синій
|колір3       = Чорний
|тип          = муніципальний
}}
'''Прапор Келихова''' — офіційний символ села [[Келихів]], [[Коломийський район|Коломийського району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]], затверджений [[27 січня]] [[2023]] р. рішенням сесії [[Заболотівська селищна рада|Заболотівської селищної ради]].

Автори — [[Гречило Андрій Богданович|А. Гречило]] та В. Косован.

== Опис ==
[[Квадрат]]не полотнище, що складається із трьох горизонтальних смуг, розділених хвилясто (співвідношення їхніх ширин рівне 7:2:7), на верхній синій смузі стоїть посередині жовтий келих, на нижній чорній — жовта 5-пелюсткова квітка калюжниці.

== Значення символів ==
Жовтий келих є називним символом, який асоціюється з назвою поселення. Хвиляста смуга означає розташування села над річкою Чорнявою, а чорне поле та квітка калюжниці вказують на розташований поруч заповідне урочище Чорняве, в якому зростають рідкісні види рослин.

== Див. також ==
* [[Герб Келихова]]
* [[Келихів]]

== Джерела ==
* [http://uht.org.ua/forum/viewtopic.php?f=79&t=5140 Сайт УГТ]

[[Категорія:Прапори сіл Івано-Франківської області|Келихів]]
[[Категорія:Келихів]]

title: Прапор Келихова

Кольори: | | жовтий | | | синій | | | чорний |

Тип: муніципальний


text:
# 4191 Ассесса
4191 Ассесса (4191 Assesse) — астероїд головного поясу, відкритий 22 травня 1980 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,353.

title: 4191 Ассесса

wikitext:
{{Планета
| назва = 4191 Ассесса
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Анрі Дебеонь]]
| місце відкриття = [[Обсерваторія Ла-Сілья]]
| дата відкриття = [[22 травня]] [[1980]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1980 KH'''
1984 DG1
1988 BD5
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|4191|2013.12.27|2013.01.09}}</ref>
| епоха = [[4 листопада]] [[2013]] (2 456 600,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,013392116489 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,246758773366 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,630075444928 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,145743603021
| орбітальний період = 1557,940031714 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,231074362729 °/д
| середня аномалія = 271,7251601550°
| нахил орбіти = 12,07046111864°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 231,7438766430°
| арг_перицентру = 40,15075281139°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання = 5,6489 год
| стандартна величина = 12,6
| спектр_тип =
}}

'''4191 Ассесса''' (4191 Assesse) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[22 травня]] [[1980]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,353.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (4101-4200)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|4191}}

{{Навігація малих планет|4190 Kvasnica|4192 Breysacher|}}

{{DEFAULTSORT:Ассесса}}
{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1980]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 4191 Ассесса

Відкривач: Анрі Дебеонь

Місце відкриття: Обсерваторія Ла-Сілья

Дата відкриття: 22 травня 1980

title: Позначення

Названа на честь: Assessed

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

Орбітальні характеристики: Епоха 4 листопада 2013 (2 456 600,5 JD)

title: Фізичні характеристики