text:
# Політичні партії Росії
Згідно з інформацією з вебсайта Міністерства юстиції Російської Федерації, станом на 25 червня 2016 р., відповідно до Федерального закону «Про політичні партії», було зареєстровано 7 політичних партій.
Список в алфавітному порядку:
- «Громадянська платформа»
- «Єдина Росія»
- «Комуністична партія Російської Федерації»
- «Ліберально-демократична партія Росії»
- «Патріоти Росії»
- «Партія Росту»
- «Родіна»
- «Справедлива Росія»
- «Російська об'єднана демократична партія Яблуко»

Восени 2008 року декілька партій оголосили про припинення свого існування:
- 25 вересня Партія соціальної справедливості ухвалила рішення про розпуск.[2].
- 15 листопада з'їзди «Громадянської сили», Демократичної партії Росії та «Союзу правих сил» проголосували за розпуск своїх партій. Розпуск партії «Союзу правих сил» оспорювався в суді прихильниками збереження партії.[3][4] 21 січня 2009 р. ліквідація була визнана законною.[5]. Замість цих партій сформована партія Вірна справа.

У 2009 році припинили своє існування 7 партій:
- 12 січня — Російська екологічна партія «Зелені»
- 12 січня — «Народний союз»
- 21 січня — Аграрна партія Росії
- 11 лютого — Партія миру та єдності
- 30 березня — СПС
- 30 березня — Партія соціальної справедливості
- 2 квітня — «Громадянська сила»

25 червня 2009 р. Політична партія «Справедлива Росія: Батьківщина/Пенсіонери/Життя» ухвалила рішення скоротити свою назву до «Справедлива Росія».
12 квітня 2011 р. Європейський суд з прав людини визнав незаконною ліквідацію Республіканської партії Росії.

title: Політичні партії Росії

wikitext:
{{Політика Росія}}
Згідно з інформацією з вебсайта Міністерства юстиції Російської Федерації, станом на 25 червня 2016 р., відповідно до Федерального закону «Про політичні партії», було зареєстровано 7 політичних партій.<ref>[http://www.minjust.ru/taxonomy/term/52 Список зарегистрированных политических партий] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120210155010/http://www.minjust.ru/taxonomy/term/52 |date=10 лютого 2012 }}(проверено 10.12.2011)</ref>

Список в алфавітному порядку:
* «<nowiki/>[[Громадянська платформа (партія, Росія)|Громадянська платформа]]<nowiki/>»
*«[[Єдина Росія]]»
* «[[Комуністична партія Російської Федерації]]»
* «[[Ліберально-демократична партія Росії]]»
* «[[Патріоти Росії]]»
* «<nowiki/>[[Партія Росту]]<nowiki/>»
*«<nowiki/>[[Родіна (партія, Росія)|Родіна]]<nowiki/>»
* «[[Справедлива Росія]]»
* «[[Яблуко (партія)|Російська об'єднана демократична партія Яблуко]]»

Восени 2008 року декілька партій оголосили про припинення свого існування:
* 25 вересня [[Партія соціальної справедливості]] ухвалила рішення про розпуск.<ref>{{Cite web |url=http://www.pp-pss.ru/main.php?ID=505488 |title=http://www.pp-pss.ru/main.php?ID=505488 |accessdate=7 лютого 2012 |archive-date=27 січня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120127233555/http://www.pp-pss.ru/main.php?ID=505488 }}</ref>.
* 15 листопада з'їзди «Громадянської сили», Демократичної партії Росії та «Союзу правих сил» проголосували за розпуск своїх партій. Розпуск партії «Союзу правих сил» оспорювався в суді прихильниками збереження партії.<ref>[http://bia-news.ru/news/70670 http://bia-news.ru/news/70670]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.oreanda.ru/ru/news/20081115/common/events/article346232/ |title=http://www.oreanda.ru/ru/news/20081115/common/events/article346232/ |accessdate=7 лютого 2012 |archive-date=16 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120616132907/http://www.oreanda.ru/ru/news/20081115/common/events/article346232/ }}</ref> 21 січня 2009 р. ліквідація була визнана законною.<ref>{{Cite web |url=http://lenta.ru/news/2009/01/21/sps/ |title=http://lenta.ru/news/2009/01/21/sps/ |accessdate=7 лютого 2012 |archive-date=3 січня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120103191034/http://lenta.ru/news/2009/01/21/sps/ }}</ref>. Замість цих партій сформована партія Вірна справа.

У 2009 році припинили своє існування 7 партій<ref>{{Cite web |url=http://www.minjust.ru/ru/activity/nko/partii/ |title=Министерство юстиции РФ. Пояснения к изменению списка партий |accessdate=7 лютого 2012 |archive-date=14 листопада 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20111114004514/http://www.minjust.ru/ru/activity/nko/partii/ }}</ref>:
* 12 січня — [[Російська екологічна партія «Зелені»]]
* 12 січня — «[[Народний союз (політична партія)|Народний союз]]»
* 21 січня — [[Аграрна партія Росії]]
* 11 лютого — [[Партія миру та єдності]]
* 30 березня — [[СПС]]
* 30 березня — [[Партія соціальної справедливості]]
* 2 квітня — «[[Громадянська сила (політична партія)|Громадянська сила]]»

25 червня 2009 р. Політична партія «Справедлива Росія: Батьківщина/Пенсіонери/Життя» ухвалила рішення скоротити свою назву до «Справедлива Росія».<ref>[http://penzanews.ru/content/view/10129/56/ ИА «PenzaNews». Партия «Справедливая Россия» изменила название]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

12 квітня 2011 р. Європейський суд з прав людини визнав незаконною ліквідацію Республіканської партії Росії.<ref>{{Cite web |url=http://www.lenta.ru/news/2011/04/12/notok/ |title=ЕСПЧ признал незаконным роспуск Республиканской партии России. Лента.ру 12.04.2011 |accessdate=7 лютого 2012 |archive-date=28 січня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120128100115/http://www.lenta.ru/news/2011/04/12/notok/ }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.rosregistr.ru/index.php?menu=3010000000 Список зарегистрированных политических партий на сайте Федеральной регистрационной службы] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080804060418/http://www.rosregistr.ru/index.php?menu=3010000000 |date=4 серпня 2008 }}
* [https://web.archive.org/web/20070106094520/http://www.cikrf.ru/cikrf/politparty/ Сведения о политических партиях на сайте ЦИК России]
* [http://www.pe-a.ru/Ru/Ru-Parties.php Российские партии на Политическом атласе] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120107124402/http://www.pe-a.ru/Ru/Ru-Parties.php |date=7 січня 2012 }}

[[Категорія:Політичні партії Росії| ]]
{{Росія в темах}}


text:
# Святослав (Логін)
Архієпископ Святослав (біл. Япіскап Святаслаў; в миру: В'ячеслав В'ячеславович Логін; нар. 26 листопада 1964, Чернігів) — предстоятель Білоруської Автокефальної Православної Церкви з титулом «Новогрудський і Північно-Американський» (з 11 листопада 2008). Професійний інженер. Національність — білорус.
БАПЦ перебуває поза Диптихом автокефальних православних церков, але змагається за своє визнання шляхом апеляції до Константинопольської патріархії, яка 11 жовтня 2018 року визнала недійсною церковно-адімінстративну владу Московської патріархії над територіями Київської митрополії Вселенської патріархії, зокрема й Білоруссю.
БАПЦ визнає Православну Церкву України (ПЦУ) церквою-сестрою. 27 листопада 2023 у резиденції Вселенського Патріархату у Фанарі відбулася зустріч архієпископа Святослава зі Вселенським Патріархом Варфоломієм, під час якої обговорювались питання канонічного статусу та визнання БАПЦ у діаспорі.

## Життєпис
Народився 26 листопада 1964 року в Чернігові в родині інженерів В'ячаслава Логіна та Людмили Сиз. Дід Андрей Логін та його брат Язеп були біларуськими фольклористами, убиті російськими окупантами у 1930-ті роки. Дід по лінії матері — Данила Сиз у 1930-ті роки закінчив Гомельський залізничний технікум.
Майбутній предстоятель БАПЦ закінчив Київський політехнічний інститут 1986, працював інженером.

## Церковне служіння
В 1989—1991 рр. В'ячеслав Логін як представник білоруської меншини брав участь у антирадянському русі на Чернігівщині, зокрема в діяльності місцевих осередків Української Гельсінської Спілки (УГС), Народного Руху України (НРУ), Спілки Незалежної Української Молоді (СНУМ). У вересні 1989 р. виступив співзасновником та першим редактором самвидавної антирадянської газети Чернігівського СНУМу «Деснянські хвилі», у червні 1990 р. разом із Сергієм Шумило був делегатом від Чернігівщини на установчому Першому Всеукраїнському Соборі Української Автокефальної Православної Церкви (УАПЦ), після чого разом з однодумцями (Д. Попружний, Н. Лук'яненко, С. Шумило, В. Чепурний, А. Шацький та ін.) утворив у Чернігові першу громаду
УАПЦ. У листопаді 1990 супроводжував патріарха Київського і всієї України Мстислава (Скрипника) під час його візиту до Чернігова, очолював Чернігівський крайовий осередок Всеукраїнського Братства Андрія Первозванного УАПЦ, був одним з тих, хто домігся в 1991 передачі чернігівській громаді УАПЦ першого храму — П'ятницької церкви.
У 1994—1999 навчався в Київській духовній семінарії УПЦ КП, після закінчення — у 1999—2000 роках навчався на теологічному факультеті Манітобського університету (Православна Колегія Св. Ап. Андрія в Вінніпезі, Канада), який є вищим навчальним закладом Константинопольського Патріархату в Канаді, що діє як структурний підрозділ Манітобського університету і готує кандидатів у священики для Вселенського Патріархату та інших православних церков.
2000 року архієпископом БАПЦ Миколаєм (Мацукевичем; 1917—2002) рукоположений у сан диакона і пресвітера БАПЦ, отримав призначення у храм Святого Кирила Туровського в Торонто в Канаді.
2002—2004 — настоятель храму БАПЦ на честь Жировицької ікони Божої Матері у місті Гайленд Парк у штаті Нью-Джерсі (США).
2005—2006 — настоятель кафедрального собору Святого Кирила Туровського БАПЦ у Нью-Йорку.
2006 — з благословіння Предстоятеля БАПЦ митрополита Ізяслава (Бруцького; 1926—2007) Церковною Радою Білоруської Автокефальної Православної Церкви був обраний кандидатом на єпископську хіротонію.
2007 — приймає чернечий постриг з іменем Святослав, призначений настоятелем храму Святого Кирила Туровського в Торонто.
24 вересня 2007 на прохання Церковної Ради БАПЦ та з благословіння предстоятеля Української Православної Церкви Київського Патріархату (УПЦ КП) патріарха Київського Філарета (Денисенка) архієпископом Уманським і Детройтським Олександром (Биковцем) УПЦ КП зведений у сан ігумена і архімандрита. Допомога з боку УПЦ КП була здійснена в рамках угоди, підписаної 9 вересня 1997 року між первоієрархом БАПЦ митрополитом Ізяславом (Бруцьким) та предстоятелем Української Православної Церкви Київського Патріархату (УПЦ КП) патріархом Філаретом (Денисенко), якою встановлювались євхаристійне єднання та принципи взаємовідносин між УПЦ КП та БАПЦ, а обидві церкви проголошувались «церквами-сестрами».
Після смерті у листопаді 2007 р. первоієрарха БАПЦ митрополита Ізяслава (Бруцького) новим адміністратором БАПЦ та архієпископом Новогрудським з 2008 року обраний архімандрит Святослав (Логін). У відповідь на звернення Церковної Ради та Консисторії БАПЦ Священний Синод УПЦ КП під головуванням патріарха Київського Філарета (Денисенка) постановою від 18 березня 2008 року ухвалив: «Благословити архієпископу Уманському Олександру і єпископу Бориспільському Паїсію звершити в США архієрейську хіротонію обраного Консисторією БАПЦ закордоном кандидата на єпископа цієї Церкви архімандрита Святослава (Логіна)». Постанову Синоду УПЦ КП підписали патріарх Філарет та шість архієреїв УПЦ КП.
10 травня 2008, з благословення Синоду УПЦ КП, у Кафедральному Соборі св. Кирила Туровського в Брукліні відбулося наречення ігумена Святослава на єпископа, яке здійснили: архієпископ Уманський і Детройтський УПЦ КП Олександр (Биковець), єпископ Хьюстонський Макарій (Геррінґ), єпископ Бориспільський УПЦ КП, керуючий патріаршими приходами в США та Канаді Паїсій (Дмоховський). Наступного дня Святослав рукоположений на єпископа Новогрудського. Після цього владика Святослав обраний адміністратором БАПЦ.

## Сучасність
Предстоятель БАПЦ Високопреосященнійший Святослав з 2015 отримав заборону на в'їзд до Біларусі, і не має можливості окормлювати паству на території Республіки Білорусь, де режим Лукашенка відмовляється проводити державну реєстрацію БАПЦ. Служіння там проводяться на приватних квартирах, під загрозою адміністративних штрафів. В Білорусі священики БАПЦ змушені служити підпільно, в катакомбах, оскільки зазнають гонінь, їм забороняють реєстрацію парафій, а самих пастирів саджають в тюрму.
Владика Святослав бере активну участь у міжнародних форумах на захист білоруської ідентичности, зокрема в Україні, Польщі, Литві та інших країнах. В 2020 р. після силового придушення проросійським режимом Лукашенка мирних протестних акцій в Білорусі і массових репресій проти білоруської опозиції архієпископ Святослав піддав церковній анафемі диктатора Олександра Лукашенка. «Силою, що нам дана Богом, ми проголошуємо анафему колишньому президенту Олександру Лукашенку… Закликаємо тих, хто все ще служить його сатанинській владі, не підкорятися злочинним наказам», – йшлося у тексті відлучення, який архієпископ Святослав проголосив у 2020 році.
2018 підтримав Українську церкву в здобутті автокефалії: «Наша мета — також легалізуватися в Білорусі і офіційно отримати статус автокефалії. Історично ми маємо багатовікову православну традицію. У минулому столітті наша церква робила реальні кроки для того, щоб отримати автокефалію і щоб її визнали».
Співслужив із кліриками ПЦУ у храмах Чернігова 2019, що викликало протести РПЦ.
22 листопада 2019 владика Святослав (Логін) узяв участь у церемонії перепоховання у Вільнюсі героїв Білоруського повстання 1863—1864 під проводом Кастуся Калиновського.
27 листопада 2023 р. у резиденції Вселенського Патріархату у Фанарі відбулася зустріч архієпископа Святослава (Логіна) зі Вселенським Патріархом Варфоломієм, під час якої обговорювались питання канонічного статусу та визнання БАПЦ у діаспорі. «Вселенський патріарх нас поки що не визнав, але я з ним зустрічався рік тому у Константинополі, на Фанарі. Поки що питання нашої Церкви не на часі, бо йде війна, але від її результату буде залежати і доля Білорусі», – розповів журналістам первоієрарх БАПЦ.
Від початку російсько-української війни з 2014 року, а особливо з 2022 року, як волонтер та капелан активно допомагає Збройним силам України, підтримуючи білоруських добровольців у лавах ЗСУ. Як повідомляли ЗМІ, у грудні 2024 р. напередодні Різдва Христового архієпископ Святослав (Логін) відвідав на фронті своїх вірян – білоруських добровольців з полку Каліновського, які воюють у лавах ЗСУ. За інформацією капелана ПЦУ з Чернігова о. Євгена Орди, який супроводжував предстоятеля БАПЦ під час поїздки на передову, архієпископ Святослав вже не вперше надає як духовну, так і гуманітарну та іншу підтримку для воїнів ЗСУ та білоруських добровольців з Полку К. Каліновського. «Зокрема, раніше за його сприяння БАПЦ передала для полку Каліновського та ЗСУ чотири пікапи та одну медичну машину, також 2024 р. з благословіння архієпископа Святослава на фронт на кілька місяців приїжджав священик БАПЦ».
У липні 2025 р. першоієрарх БАПЦ архієпископ Святослав (Логін) передав допомогу білоруському підрозділу, який воює у складі Сил БПЛА ЗСУ: коптер Mavic 3 Pro, ліки, монітори та інше необхідне спорядження, а також
гуманітарну та іншу допомогу, яку зібрали для них віряни БАПЦ у діаспорі.
«У різних підрозділах сил оборони України воює близько п’яти тисяч білоруських добровольців, – каже першоієрарх БАПЦ. – Ми розуміємо, що без вільної України не буде вільної Білорусі, і плекаємо надію на звільнення нашої держави від тиранії разом з перемогою над путінською росією»

wikiname: ukwiki

title: Святослав (Логін)

in_language: uk

wikitext:
{{Архієрей
| ім'я        = Архієпископ Святослав (Логін)
| ім'я при народженні       = В'ячеслав В'ячеславович Логін
| портрет            =
| ширина портрету    =
| підпис            =
| титул              = Єпископ Новогрудський і Північно-Американський, Архієпископ Білоруської Автокефальної Православної Церкви
| церква            = [[Білоруська Автокефальна Православна Церква]]
| порядок            =
| періодпочаток       = [[11 травня]] [[2008]]
| періодкінець        =
| попередник     = [[Ізяслав (Бруцький)]]<ref>[http://cyclowiki.org/wiki/Изяслав_(Бруцкий) Изяслав (Бруцкий)] // cyclowiki</ref>
| наступник           =
| титул_2            = Архімандрит
| церква_2            =
| порядок_2          =
| періодпочаток_2     = [[24 лютого]] [[2008]]
| періодкінець_2      = [[11 травня]] [[2008]]
| наступник_2         =
| титул_3            =  Ієрей
| церква_3            =
| порядок_3          =
| періодпочаток_3     = [[17 грудня]] [[2000]]
| періодкінець_3      =  [[24 лютого]] [[2008]]
| наступник_3         =
| попередник_3         =
| титул_4            =
| церква_4            =
| порядок_4          =
| періодпочаток_4     =
| періодкінець_4      =
| попередник_4   =
| наступник_4         =
| титул_5            =
| церква_5            =
| порядок_5          =
| періодпочаток_5     =
| періодкінець_5      =
| попередник_5   =
| наступник_5         =
| титул_6            =
| церква_6            =
| порядок_6          =
| періодпочаток_6     =
| періодкінець_6      =
| попередник_6   =
| наступник_6         =
| титул_7            =
| церква_7            =
| порядок_7          =
| періодпочаток_7     =
| періодкінець_7      =
| попередник_7   =
| наступник_7         =
| дата народження     = 26.11.1964
| місце народження = {{місце народження|Чернігів|Чернігова}}
| дата смерті =
| місце смерті =
| похований =
| батько = В'ячеслав Логін
| мати = Людмила Логін
| прийняття чернецтва = [[24 лютого]] [[2008]]
| сан = [[27 серпня]] [[2000]]
| хіротонія = [[11 травня]] [[2008]]
| автограф =
| awards =
}}
'''Архієпископ Святослав''' ({{lang-be|Япіскап Святаслаў}}; ''в миру:'' '''В'ячеслав В'ячеславович Логін'''; {{н}} [[26 листопада]] [[1964]], [[Чернігів]]) — предстоятель [[Білоруська Автокефальна Православна Церква|Білоруської Автокефальної Православної Церкви]] з титулом «Новогрудський і Північно-Американський» (з 11 листопада 2008). Професійний інженер. Національність — білорус.

БАПЦ перебуває поза Диптихом автокефальних православних церков, але змагається за своє визнання шляхом апеляції до Константинопольської патріархії, яка 11 жовтня 2018 року визнала недійсною церковно-адімінстративну владу Московської патріархії над територіями Київської митрополії Вселенської патріархії, зокрема й Білоруссю.

БАПЦ визнає [[Православна церква України|Православну Церкву України]] (ПЦУ) церквою-сестрою. 27 листопада 2023 у резиденції Вселенського Патріархату у Фанарі відбулася зустріч архієпископа Святослава зі Вселенським Патріархом Варфоломієм, під час якої обговорювались питання канонічного статусу та визнання БАПЦ у діаспорі.<ref name="ri">{{Cite web | url = https://risu.ua/biloruska-avtokefalna-pravoslavna-cerkva_n157442 | title = Білоруська Автокефальна Православна Церква | publisher = РІСУ | author = | date = | access-date = 2025-07-09| language = }}</ref>

== Життєпис ==

Народився [[26 листопада]] [[1964]] року в Чернігові в родині інженерів В'ячаслава Логіна та Людмили Сиз. Дід Андрей Логін та його брат Язеп були біларуськими фольклористами, убиті російськими окупантами у 1930-ті роки. Дід по лінії матері — Данила Сиз у 1930-ті роки закінчив [[Гомельський залізничний технікум]].

Майбутній предстоятель [[Білоруська автокефальна православна церква|БАПЦ]] закінчив Київський політехнічний інститут [[1986]], працював інженером.

== Церковне служіння ==

В 1989—1991 рр. В'ячеслав Логін як представник білоруської меншини брав участь у антирадянському русі на Чернігівщині, зокрема в діяльності місцевих осередків Української Гельсінської Спілки (УГС), Народного Руху України (НРУ), Спілки Незалежної Української Молоді (СНУМ). У вересні 1989 р. виступив співзасновником та першим редактором самвидавної антирадянської газети Чернігівського СНУМу «Деснянські хвилі»,<ref>Шумило С. В. СНУМ та антикомуністичний молодіжно-опозиційний рух на Чернігівщині в 1989—1991 рр. — з чого все почалося? // Сіверянський літопис. 2018, № 1-2 (139—140). C. 256. URL: http://www.siver-litopis.cn.ua/arh/2018/siv_01_02_18.pdf</ref><ref>Шумило, С. В. Як молодь Чернігівщини виборювала незалежність України // Чернігівщина, обласна газета, 27.08.2020. https://che.cn.ua/index.php/different/history/item/4013-yak-molod-chernihivshchyny-vyboriuvala-nezalezhnist-ukrainy </ref> у червні 1990 р. разом із Сергієм Шумило був делегатом від Чернігівщини на установчому Першому Всеукраїнському Соборі Української Автокефальної Православної Церкви (УАПЦ), після чого разом з однодумцями (Д. Попружний, Н. Лук'яненко, С. Шумило, В. Чепурний, А. Шацький та ін.) утворив у Чернігові першу громаду
УАПЦ.<ref name="r4">Шумило С. В. Важка стежка до храму… Спогади очевидця відродження УАПЦ у Чернігові: 1990—1991 рр. // Цеглинка для рідного храму. Історія відродження Чернігівської єпархії (1989—2002 рр.): зб. Матеріалів / Упоряд.: Соболь Ю. О., Чепурний В. Ф. — Чернігів: Вид-во «Десна — Поліграф», 2020. — С. 136—172. URL: http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?C21COM=2&I21DBN=ELIB&P21DBN=ELIB&Image_file_name=book/0015484.pdf&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=0</ref><ref name="r5">Шумило, С. В. Важка стежка до храму. Спогади очевидця відродження УАПЦ у Чернігові // Історична Правда, 18.06.2024. https://www.istpravda.com.ua/articles/2024/06/18/164001/</ref> У листопаді 1990 супроводжував патріарха Київського і всієї України Мстислава (Скрипника) під час його візиту до Чернігова, очолював Чернігівський крайовий осередок Всеукраїнського Братства Андрія Первозванного УАПЦ, був одним з тих, хто домігся в 1991 передачі чернігівській громаді УАПЦ першого храму — П'ятницької церкви.<ref name="r4" /><ref name="r5"/><ref name="r7">Архієпископ, який прокляв Лукашенка: «Війна в Україні вирішить долю Білорусі» // Релігійно-інформаційна служба України, 10.02.2025. URL: https://risu.ua/arhiyepiskop-yakij-proklyav-lukashenka-vijna-v-ukrayini-virishit-dolyu-bilorusi_n154109#goog_rewarded </ref>

У 1994—1999 навчався в Київській духовній семінарії УПЦ КП, після закінчення — у 1999—2000 роках навчався на теологічному факультеті [[Манітобський університет|Манітобського університету]] ([[Колегія святого Андрія|Православна Колегія Св. Ап. Андрія в Вінніпезі]], Канада), який є вищим навчальним закладом Константинопольського Патріархату в Канаді, що діє як структурний підрозділ Манітобського університету і готує кандидатів у священики для Вселенського Патріархату та інших православних церков.

2000 року архієпископом БАПЦ Миколаєм (Мацукевичем; 1917—2002) рукоположений у сан диакона і пресвітера [[Білоруська автокефальна православна церква|БАПЦ]], отримав призначення у храм Святого Кирила Туровського в Торонто в Канаді.

2002—2004 — настоятель храму БАПЦ на честь Жировицької ікони Божої Матері у місті Гайленд Парк у штаті Нью-Джерсі (США).

2005—2006 — настоятель [[Собор Святого Кирила Туровського (БАПЦ)|кафедрального собору Святого Кирила Туровського БАПЦ у Нью-Йорку]].

2006 — з благословіння Предстоятеля БАПЦ митрополита Ізяслава (Бруцького; 1926—2007) Церковною Радою Білоруської Автокефальної Православної Церкви був обраний кандидатом на єпископську хіротонію.<ref name="ri" />

2007 — приймає чернечий постриг з іменем Святослав, призначений настоятелем [[Собор Святого Кирила Туровського (БАПЦ)|храму Святого Кирила Туровського]] в Торонто.

24 вересня 2007 на прохання Церковної Ради БАПЦ та з благословіння предстоятеля Української Православної Церкви Київського Патріархату (УПЦ КП) патріарха Київського Філарета (Денисенка) архієпископом Уманським і Детройтським Олександром (Биковцем) УПЦ КП зведений у сан ігумена і архімандрита. Допомога з боку УПЦ КП була здійснена в рамках угоди, підписаної 9 вересня 1997 року між первоієрархом БАПЦ митрополитом Ізяславом (Бруцьким) та предстоятелем Української Православної Церкви Київського Патріархату (УПЦ КП) патріархом Філаретом (Денисенко), якою встановлювались євхаристійне єднання та принципи взаємовідносин між УПЦ КП та БАПЦ, а обидві церкви проголошувались «церквами-сестрами».<ref name="ri" />

Після смерті у листопаді 2007 р. первоієрарха БАПЦ митрополита Ізяслава (Бруцького) новим адміністратором БАПЦ та архієпископом Новогрудським з 2008 року обраний архімандрит Святослав (Логін). У відповідь на звернення Церковної Ради та Консисторії БАПЦ Священний Синод УПЦ КП під головуванням патріарха Київського Філарета (Денисенка) постановою від 18 березня 2008 року ухвалив: «Благословити архієпископу Уманському Олександру і єпископу Бориспільському Паїсію звершити в США архієрейську хіротонію обраного Консисторією БАПЦ закордоном кандидата на єпископа цієї Церкви архімандрита Святослава (Логіна)».<ref name="ri" /> Постанову Синоду УПЦ КП підписали патріарх Філарет та шість архієреїв УПЦ КП.<ref name="ri" />

10 травня 2008, з благословення Синоду УПЦ КП, у [[Собор Святого Кирила Туровського (БАПЦ)|Кафедральному Соборі св. Кирила Туровського в Брукліні]] відбулося наречення ігумена Святослава на єпископа, яке здійснили: архієпископ Уманський і Детройтський УПЦ КП Олександр (Биковець), єпископ Хьюстонський Макарій (Геррінґ), єпископ Бориспільський УПЦ КП, керуючий патріаршими приходами в США та Канаді [[Паїсій (Дмоховський)]]. Наступного дня Святослав рукоположений на єпископа Новогрудського. Після цього владика Святослав обраний адміністратором БАПЦ.<ref name="ri" />

== Сучасність ==

Предстоятель БАПЦ Високопреосященнійший Святослав з 2015 отримав заборону на в'їзд до Біларусі, і не має можливості окормлювати паству на території Республіки Білорусь, де [[режим Лукашенка]] відмовляється проводити державну реєстрацію БАПЦ.<ref>Білорусь не впустила з України главу Білоруської Автокефальної Православної Церкви // Релігійно-інформаційна служба України, 18.07.2017. URL: https://risu.ua/bilorus-ne-vpustila-z-ukrajini-glavu-biloruskoji-avtokefalnoji-pravoslavnoji-cerkvi_n85638 </ref> Служіння там проводяться на приватних квартирах, під загрозою адміністративних штрафів. В Білорусі священики БАПЦ змушені служити підпільно, в катакомбах, оскільки зазнають гонінь, їм забороняють реєстрацію парафій, а самих пастирів саджають в тюрму.<ref name="r7" />

Владика Святослав бере активну участь у міжнародних форумах на захист білоруської ідентичности, зокрема в Україні, Польщі, Литві та інших країнах. В 2020 р. після силового придушення проросійським режимом Лукашенка мирних протестних акцій в Білорусі і массових репресій проти білоруської опозиції архієпископ Святослав піддав церковній анафемі диктатора Олександра Лукашенка. «Силою, що нам дана Богом, ми проголошуємо анафему колишньому президенту Олександру Лукашенку… Закликаємо тих, хто все ще служить його сатанинській владі, не підкорятися злочинним наказам», – йшлося у тексті відлучення, який архієпископ Святослав проголосив у 2020 році.<ref name="r7" />

2018 підтримав Українську церкву в здобутті [[Надання автокефалії Українській православній церкві|автокефалії]]: «Наша мета — також легалізуватися в Білорусі і офіційно отримати статус автокефалії. Історично ми маємо багатовікову православну традицію. У минулому столітті наша церква робила реальні кроки для того, щоб отримати автокефалію і щоб її визнали»<ref>{{Cite news|url=https://gordonua.com/news/worldnews/belorusskiy-arhiepiskop-esli-priznayut-ukrainskuyu-cerkov-sleduyushchie-shagi-dolzhny-byt-otnositelno-belorusskoy-cerkvi-349875.html|title=Белорусский архиепископ: Если признают украинскую церковь, следующие шаги должны быть относительно белорусской церкви|accessdate=2018-09-15}}</ref>.

Співслужив із кліриками ПЦУ у храмах Чернігова 2019, що викликало протести РПЦ.

22 листопада 2019 владика Святослав (Логін) узяв участь у церемонії перепоховання у [[Вільнюс]]і героїв [[Січневе повстання (1863)|Білоруського повстання 1863—1864]] під проводом [[Кастусь Калиновський|Кастуся Калиновського]].

27 листопада 2023 р. у резиденції Вселенського Патріархату у Фанарі відбулася зустріч архієпископа Святослава (Логіна) зі Вселенським Патріархом Варфоломієм, під час якої обговорювались питання канонічного статусу та визнання БАПЦ у діаспорі.<ref name="ri" /> «Вселенський патріарх нас поки що не визнав, але я з ним зустрічався рік тому у Константинополі, на Фанарі. Поки що питання нашої Церкви не на часі, бо йде війна, але від її результату буде залежати і доля Білорусі», – розповів журналістам первоієрарх БАПЦ.<ref name="r7" />

Від початку російсько-української війни з 2014 року, а особливо з 2022 року, як волонтер та капелан активно допомагає Збройним силам України, підтримуючи білоруських добровольців у лавах ЗСУ. Як повідомляли ЗМІ, у грудні 2024 р. напередодні Різдва Христового архієпископ Святослав (Логін) відвідав на фронті своїх вірян – білоруських добровольців з полку Каліновського, які воюють у лавах ЗСУ.<ref name="rr">{{Cite web | url = https://risu.ua/bez-vilnoyi-ukrayini-ne-bude-vilnoyi-bilorusi-pershoyerarh-bapc-priviz-dopomogu-dlya-zsu_n157441 | title = Без вільної України не буде вільної Білорусі: першоєрарх БАПЦ привіз допомогу для ЗСУ - РІСУ | publisher = | author = | date = | access-date = | language = }}</ref> За інформацією капелана ПЦУ з Чернігова о. Євгена Орди, який супроводжував предстоятеля БАПЦ під час поїздки на передову, архієпископ Святослав вже не вперше надає як духовну, так і гуманітарну та іншу підтримку для воїнів ЗСУ та білоруських добровольців з Полку К. Каліновського. «Зокрема, раніше за його сприяння БАПЦ передала для полку Каліновського та ЗСУ чотири пікапи та одну медичну машину, також 2024 р. з благословіння архієпископа Святослава на фронт на кілька місяців приїжджав священик БАПЦ».<ref>Предстоятель Білоруської Автокефальної Церкви відвідав на фронті полк Калиновського // Релігійно-інформаційна служба України, 23.12.2024. URL: https://risu.ua/predstoyatel-biloruskoyi-avtokefalnoyi-cerkvi-vidvidav-na-fronti-polk-kalinovskogo_n153057 </ref>

У липні 2025 р. першоієрарх БАПЦ архієпископ Святослав (Логін) передав допомогу білоруському підрозділу, який воює у складі Сил БПЛА ЗСУ: коптер Mavic 3 Pro, ліки, монітори та інше необхідне спорядження, а також
гуманітарну та іншу допомогу, яку зібрали для них віряни БАПЦ у діаспорі.<ref name="rr" />

«У різних підрозділах сил оборони України воює близько п’яти тисяч білоруських добровольців, – каже першоієрарх БАПЦ. – Ми розуміємо, що без вільної України не буде вільної Білорусі, і плекаємо надію на звільнення нашої держави від тиранії разом з перемогою над путінською росією»<ref name="r7" />

== Джерела ==

* [http://www.belapc.org/apiskapat-i-svatarstva/agonaa-milasc-apiskap-navagradzki-i-paunocna-amerykanski-svataslau-administratar-bapc Біяграфія на сайце Беларускай аўтакефальнай праваслаўнай царквы] ''Не доступно''
* https://web.archive.org/web/20231001183312/http://www.belapc.org/apiskapat-i-svatarstva/agonaa-milasc-apiskap-navagradzki-i-paunocna-amerykanski-svataslau-administratar-bapc ''Доступна архівна копія''

== Посилання ==

* Архіяпіскап Сьвятаслаў Логін: [http://www.svaboda.org/content/article/27472489.html Ці можна назваць народ хрысьціянскім, калі ён слухае ня Божыя запаветы, а загады свайго зямнога царка?] '' Калядны зварот да вернікаў першагерарха беларускай Аўтакефальнай Праваслаўнай царквы, япіскапа Наваградзкага і Паўночнаамэрыканскага Сьвятаслава Логіна '' // svaboda.org, 06.01.2016 20:49

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.belapc.org/apiskapat-i-svatarstva/agonaa-milasc-apiskap-navagradzki-i-paunocna-amerykanski-svataslau-administratar-bapc Життєпис] на сайті [[Білоруська автокефальна православна церква|Білоруського автокефальної православної церкви]] {{ref-be}}

{{Бібліоінформація}}

{{Релігія-доробити}}
{{Персоналія-доробити}}

{{DEFAULTSORT:Логін, Святослав}}
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Випускники КПІ]]
[[Категорія:Білоруські єпископи]]
[[Категорія:Випускники Київської духовної семінарії]]
[[Категорія:Українці Торонто]]

title: з 11 травня 2008

Попередник: Ізяслав (Бруцький)

title: 17 грудня 2000 — 24 лютого 2008

Альма-матер: Київська духовна семінарія (1999), Київський політехнічний інститут (1986) і Університет Манітоби

Діяльність: священнослужитель, інженер

Ім'я при народженні: В'ячеслав В'ячеславович Логін

Народження: 26 листопада 1964 (60 років) · Чернігів

Батько: В'ячеслав Логін

Мати: Людмила Логін

Священство: 27 серпня 2000

Чернецтво: 24 лютого 2008

Єп. хіротонія: 11 травня 2008

title: Нагороди:

Нагороди: Медаль до 100-річчя БНР


text:
# Богуслен (ландскап)
Богуслен (швед. Landskap Bohuslän) — історична провінція (ландскап) у південній Швеції, в регіоні Йоталанд. Існує лише як історико-культурне визначення. Територіально входить до складу лену Вестра-Йоталанд.

## Географія
Богуслен простягається на 160 км вздовж західного узбережжя Швеції від кордону з Норвегією на півночі до Гетеборга на півдні. Зі сходу межує з ландскапами Дальсланд і Вестерйотланд.

## Історія
На початку XIV ст. король Гокон V Святий спорудив на Багахольмені фортецю Багахус (згодом — Богус). Назва «Богуслен» вперше виникає в XV ст. і спершу стосувалася до південної частини регіону.
У 1658 році провінція за Роскілльським мирним договором відійшла до Швеції. У 1693 році Гетеборг став центром єпархії, а з 1700 року й центром провінції.

## Адміністративний поділ
Ландскап Богуслен є традиційною провінцією Швеції і не має адміністративної ролі, але має культурне й історичне значення.

### Комуни
На території ландскапу розташовані такі комуни:
1. Комуна Стремстад
2. Комуна Танум
3. Комуна Мункедаль (частково)
4. Комуна Сутенес
5. Комуна Лисекілль
6. Комуна Лідчепінг
7. Комуна Лілла Едет (частково)
8. Комуна Удевалла
9. Комуна Уруст
10. Комуна Стенунгсунд
11. Комуна Черн
12. Комуна Кунгельв
13. Комуна Гетеборг (частково)
14. Комуна Екере

## Символи ландскапу
- Рослина: жимолость
- Риба: скумбрія
- Тварина: тюлень звичайний
- Птах: кулик-сорока

## Галерея
- Містечко Екере
- Церква в Мункедалі
- Управа комуни в Кунгельві
- Краєвиди Богуслену
- Гулльмар-фйорд

title: Богуслен (ландскап)

wikitext:
{{Ландскап
| назва                         = Богуслен (ландскап)
| назва мовою оригіналу         = Landskap Bohuslän
| герб                          = Bohuslän vapen.svg
| герб_підпис                   = Герб Богуслену
| мапа                          = Sverigekarta-Landskap Bohuslän.svg
| код ISO                       =
| регіон                        = [[Йоталанд]]
| лени                          = [[Вестра-Йоталанд (лен)|Вестра-Йоталанд]]
| площа                         = 4 473
}}
'''Богуслен''' ({{lang-sv|Landskap Bohuslän}}) — історична [[провінція]] ([[Ландскап (Швеція)|ландскап]]) у південній [[Швеція|Швеції]], в регіоні [[Йоталанд]]. Існує лише як історико-культурне визначення. Територіально входить до складу лену [[Вестра-Йоталанд (лен)|Вестра-Йоталанд]].

== Географія ==
Богуслен простягається на 160 км вздовж західного узбережжя Швеції від кордону з [[Норвегія|Норвегією]] на півночі до [[Гетеборг]]а на півдні. Зі сходу межує з ландскапами [[Дальсланд (ландскап)|Дальсланд]] і [[Вестерйотланд (ландскап)|Вестерйотланд]].

== Історія ==
На початку XIV ст. король [[Ґокон V|Гокон V Святий]] спорудив на Багахольмені фортецю Багахус (згодом — Богус). Назва «Богуслен» вперше виникає в XV ст. і спершу стосувалася до південної частини регіону.

У 1658 році провінція за [[Роскілльський мир|Роскілльським мирним договором]] відійшла до Швеції. У 1693 році [[Гетеборг]] став центром єпархії, а з 1700 року й центром провінції.

== Адміністративний поділ ==
Ландскап Богуслен є традиційною провінцією [[Швеція|Швеції]] і не має адміністративної ролі, але має культурне й історичне значення.

=== Комуни ===
На території ландскапу розташовані такі [[комуна (Швеція)|комуни]]:
# [[Стремстад (комуна)|Комуна Стремстад]]
# [[Танум (комуна)|Комуна Танум]]
# [[Мункедаль (комуна)|Комуна Мункедаль]] (частково)
# [[Сутенес (комуна)|Комуна Сутенес]]
# [[Лисекілль (комуна)|Комуна Лисекілль]]
# [[Лідчепінг (комуна)|Комуна Лідчепінг]]
# [[Лілла Едет (комуна)|Комуна Лілла Едет]] (частково)
# [[Удевалла (комуна)|Комуна Удевалла]]
# [[Уруст (комуна)|Комуна Уруст]]
# [[Стенунгсунд (комуна)|Комуна Стенунгсунд]]
# [[Черн (комуна)|Комуна Черн]]
# [[Кунгельв (комуна)|Комуна Кунгельв]]
# [[Гетеборг (комуна)|Комуна Гетеборг]] (частково)
# [[Екере (комуна, лен Вестра-Йоталанд)|Комуна Екере]]

== Символи ландскапу ==
* Рослина: [[жимолость]]
* Риба: [[Скумбрія атлантична|скумбрія]]
* Тварина: [[тюлень звичайний]]
* Птах: [[кулик-сорока]]

== Галерея ==
{{center|<gallery>
Файл:Fotö-hamn.jpg|Містечко Екере
Файл:Munkedal-kapell-5.jpg|Церква в Мункедалі
Файл:Kungälv city hall IMG 4924.jpg|Управа комуни в Кунгельві
Файл:Bohuslan-landschaft.jpg|Краєвиди Богуслену
Файл:Gullmarsfjorden.JPG|Гулльмар-фйорд
</gallery>}}

== Див. також ==
* [[Адміністративний поділ Швеції]]
* [[Краї Швеції]]
* [[Ландскап (Швеція)]]
{{Commonscat|Bohuslän|Богуслен}}
{{Ландскапи Швеції}}
{{Бібліоінформація}}

{{sweden-geo-stub}}

[[Категорія:Ландскапи Швеції]]

title: Богуслен (ландскап) · Landskap Bohuslän

Країна: Швеція

Регіон: Йоталанд

Лени: Вестра-Йоталанд


text:
# Gothic 3: The Beginning
Gothic 3: The Beginning — мобільна рольова гра, розроблена компанією Handy-Games GmbH та видана JoWood Entertainment.

## Сюжет
Події відбуваються у жорстокому світі, за 140 років до подій першої частини серії Gothic на острові Хорініс. Одного разу вночі Ксардаса, сироту, доглянутого фермерами, відвідує привід Бутомара, служителя самого бога Іноса. Привид представляється захисником магії та стражем храмів Хорінісу. Він розповідає Ксардасу про невідому загрозу, яка нависла над островом. Привід просить знайти чотирьох вибраних, щоб повернути втрачену рунну магію на острів Хорініс. Об'єднанні сили зла намагаються знищити орків, щоб отримати доступ до великої сили заборонених магічних рун.

## Особливості
- Історія заснована на попередніх частинах серії для ПК.
- Відвідування різних локацій в Хорінісі й Тіріті.
- Музика з офіційного саундтреку Gothic.

title: Gothic 3: The Beginning

wikitext:
{{Відеогра}}
'''Gothic 3: The Beginning''' — мобільна [[RPG|рольова гра]], розроблена компанією Handy-Games GmbH та видана [[JoWooD Entertainment|JoWood Entertainment]]<ref>{{Cite web|title=www.handy-games.com GmbH - play mobile!|url=http://handy-games.com/public/software_details.php?software=213&language=en|website=web.archive.org|date=2009-01-20|accessdate=2021-11-04|archive-date=2009-01-20|archive-url=https://web.archive.org/web/20090120175625/http://handy-games.com/public/software_details.php?software=213&language=en}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090120175625/http://handy-games.com/public/software_details.php?software=213&language=en |date=2009-01-20 }}</ref>.

== Сюжет ==
Події відбуваються у жорстокому світі, за 140 років до подій першої частини [[Gothic (серія)|серії Gothic]] на острові Хорініс. Одного разу вночі Ксардаса, сироту, доглянутого фермерами, відвідує привід Бутомара, служителя самого бога Іноса. Привид представляється захисником магії та стражем храмів Хорінісу. Він розповідає Ксардасу про невідому загрозу, яка нависла над островом. Привід просить знайти чотирьох вибраних, щоб повернути втрачену рунну магію на острів Хорініс. Об'єднанні сили зла намагаються знищити орків, щоб отримати доступ до великої сили заборонених магічних рун.

== Особливості ==
* Історія заснована на попередніх частинах серії для ПК.
* Відвідування різних локацій в Хорінісі й Тіріті.
* Музика з офіційного саундтреку Gothic.

== Примітки ==
<references />

[[Категорія:Відеоігри 2008]]
[[Категорія:Gothic]]
[[Категорія:Ігри для мобільних телефонів]]

title: Gothic 3: The Beginning

Розробник: HandyGames

Видавець: JoWooD Entertainment

Жанр(и): рольова відеогра

Платформа: Java Platform, Micro Edition і віртуальна машина Java

Режим гри: однокористувацька гра


text:
# Малобілозерська сільська рада
| Малобілозерська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Василівському районі Запорізької області з адміністративним центром у с. Мала Білозерка. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Мала Білозерка - с. Новобілозерка - с. Ул'янівка - с. Балки - с. Орлянське |

## Склад ради
Рада складалася з 22 депутатів та голови.

## Керівний склад сільської ради
| ПІБ                    | Основні відомості                                                  | Дата обрання | Дата звільнення |
| ---------------------- | ------------------------------------------------------------------ | ------------ | --------------- |
| Вовк Сергій Вікторович | Сільський голова, 1980 року народження, освіта вища, позапартійний | 25.10.2015   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

title: Малобілозерська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Малобілозерська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Запорізька область]]
   | район               = {{Зп-Вас}}
   | центр               = с. [[Мала Білозерка]]
   | голова              = Вовк Сергій Вікторович
   | кількість членів    = 22
   | код КОАТУУ          = 2320983300
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=11960 Малобілозерська сільська рада]
   | площа               = 270,259
   | населення           = 6120
   | щільність           = 22,64
   | населені пункти     = 2
   | поштовий індекс     = 71670
   | телефонний код      = 6175
   | адреса              = 71670, Запорізька обл., Василівський р-н., с.Мала Білозерка, вул.Центральна,1
| вебсторінка         = http://mala-bilozerka.rada.org.ua/
  }}

{|
| valign="top" | '''Малобілозерська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Василівський район|Василівському районі]] [[Запорізька область|Запорізької області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Мала Білозерка]].

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Мала Білозерка]]
* с. [[Новобілозерка]]
* с. [[Ул'янівка]]
* с. [[Балки]]
* с. [[Орлянське]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складалася з 22 депутатів та голови.

== Керівний склад сільської ради ==
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
|Вовк Сергій Вікторович
| Сільський голова, 1980 року народження, освіта вища, позапартійний
| align=center| 25.10.2015
| align=center|
|}
<small>''Примітка: таблиця складена за даними джерела''</small><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=10657&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=11960 Картка ради на сайті Верховної Ради України]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Василівського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Василівського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Запорізька область

Район: Василівський район

Адм. центр: с. Мала Білозерка

Облікова картка: Малобілозерська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Вовк Сергій Вікторович

title: Територія та населення

Густота: 22,64 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Інтерактивне мистецтво
Інтерактивне мистецтво — це різновид медіа-мистецтва, який залучає глядача до участі у мистецькому процесі. Деякі інтерактивні мистецькі інсталяції досягають цього, дозволяючи спостерігачеві оглядати художній об'єкт. Інші передбачають, щоб глядач сам став частиною твору мистецтва.
Твори цього виду мистецтва часто створюються з використання комп'ютерів, інтерфейсів, а іноді і датчиків для реагування на рух, зміни темпаратур, метеорологічні зміни або інші типи змін. Більшість зразків віртуального нет-арту та електронного мистецтва є високоінтерактивними. Іноді відвідувачі можуть переміщатись в гіпертекстовому середовищі. Деякі твори отримують текстовий або візуальний ввід ззовні. Іноді аудиторія може впливати на хід вистави або навіть брати в ній участь.
Хоча деякі з найперших зразків інтерактивного мистецтва датуються 20-ми роками, більшість творів цифрового мистецтва офіційно не потрапили у мистецький світ до кінця 1990-х. З моменту цього дебюту значна кількість музеїв та майданчиків все частіше долучається до виробництва цифрових та інтерактивних творів мистецтва. Цей жанр мистецтва продовжує зростати і розвиватися дещо стрімко через субкультуру в Інтернеті, а також через масштабні міські інсталяції.

## Інтерактивність у мистецтві
Інтерактивне мистецтво — жанр мистецтва, в якому глядачі беруть участь у створенні предмета мистецтва, надаючи інформацію для визначення результату. На відміну від традиційних видів мистецтва, де взаємодія глядача — це лише розумова подія, інтерактивність дозволяє здійснювати різні види пошуку, встановлення або внеску в твір мистецтва, що виходить далеко за межі чисто розумової діяльності. Інтерактивність як засіб створює сенс твору мистецтва.
Інтерактивні мистецькі інсталяції, як правило, працюють на комп'ютері і часто покладаються на датчики, які вимірюють температуру, реагують на рух, близькість та інші метеорологічні явища, які запрограмували для отримання відповідей на основі дій учасника. В інтерактивних творах мистецтва як спостерігач, так і машина працюють разом, щоб створити абсолютно унікальну ілюстрацію для кожної аудиторії для спостереження. Однак не всі спостерігачі уявляють одну і ту ж картину. Оскільки це інтерактивне мистецтво, кожен спостерігач робить власну інтерпретацію твору мистецтва, і вона може відрізнятись від поглядів іншого спостерігача.
Інтерактивне мистецтво відрізняється від генеративного мистецтва тим, що воно є діалогом між ілюстрацією та учасником; зокрема, учасник має свободу дії або здатність, навіть ненавмисно, впливати на твір мистецтва, і, крім того, його запрошують робити це в контексті твору, тобто робота передбачає взаємодію. Ми можемо вважати, що робота враховує свого відвідувача. У дедалі більшій кількості випадків інсталяція можі буде визначена як адаптивне середовище, особливо те, що створене архітекторами та дизайнерами. На відміну від цього, генеративне мистецтво, яке може бути інтерактивним, але не адаптивне як таке, має тенденцію бути монологом — витвір мистецтва може змінюватися або еволювати в присутності глядача, але глядач може не бути залученим у реакції, а просто насолоджуватися процесом.

## Історія
На думку сучасного медіа-художника та теоретика  Моріса Бенаюна, першим твором інтерактивного мистецтва слід вважати роботу, виконану Парразієм під час його мистецького конкурсу із Зевсісом, описаного Плінієм, у V столітті до нашої ери, коли Зевсіс намагався розкрити намальовану завісу. Робота набуває свій зміст від жесту Зевсіса і без нього не існувала б. Зевсіс своїм жестом став частиною праці Паррасія. Це вказує на те, що специфіка інтерактивного мистецтва менше полягає у використанні комп'ютерів, ніж у якості запропонованих «ситуацій» та залученні «Іншого» у процесі строрення сенсу . Тим не менш, комп'ютери полегшили це завдання і відкрили поле віртуальності — потенційного виникнення несподіваних (хоча можливо заздалегідь написаних) майбутніх подій — для сучасного мистецтва.
Деякі з найперших прикладів інтерактивного мистецтва були створені ще в 1920-х роках. Прикладом є твір Марселя Дюшана під назвою Ротаційні скляні пластини . Твір передбав щоб глядач включив машину і знаходився на відстані одного метра, щоб побачити оптичну ілюзію.
Нинішня ідея інтерактивного мистецтва почала розвиватися в 1960-х роках з частково політичних причин. Тоді багато людей вважали недоречним, щоб художники несли лише творчу силу в своїх роботах . Ті митці, які дотримувались цього погляду, хотіли надати аудиторії їх власну участь у мистецькому процесі. Ранній приклад можна знайти на початку 1960-х років у «картині-зміни» Роя Аскотта, про якого Френк Поппер писав: «Аскотт був одним із перших художників, які започаткували загальну участь глядачів». Окрім «політичної» точки зору, сьогодні також зрозуміло, що взаємодія та залучення глядача мали позитивну роль у творчому процесі .
У 1970-х художники почали використовувати нові технології, щоб експериментувати з живими виставами та взаємодіяти через пряму трансляцію відео та аудіо.
Інтерактивне мистецтво стало важливим явищем завдяки появі комп'ютерної інтерактивності в 90-х роках. Разом із цим з'явився новий вид мистецького досвіду. Аудиторія та машини тепер могли легше співпрацювати у діалозі, з метою створення унікального твору мистецтва для будь-якої аудиторії. Наприкінці 1990-х музеї та галереї почали все частіше залучати форми мистецтва у свої шоу, деякі навіть присвячували їм цілі виставки. Це продовжується сьогодні і лише поширюється завдяки збільшенню комунікацій за допомогою цифрових носіїв.
За останні 10–15 років була створена гібридна динамічна дисципліна, що спирається на спільні інтереси окремих художників та архітекторів. Межі дисципліни стираються, і значна кількість архітекторів та інтерактивних дизайнерів долучили цифрових художників до створення нових інтерфейсів і покращення в методах отримання вводу спостерігача.

## Форми
Існує багато різних форм інтерактивного мистецтва, такі як інтерактивний танець, музика та навіть драма. Нові технології, насамперед комп'ютерні, започаткували новий клас інтерактивного мистецтва. Прикладами такого інтерактивного мистецтва є інсталяційне мистецтво, інтерактивна архітектура, інтерактивний фільм та інтерактивний сторітеллінг . Оскільки в інтерактиві є передбачуваний учасник, інтерактивне мистецтво має глибокий зв'язок із мистецтвом перформансу.

## Вплив
Естетичний вплив інтерактивного мистецтва є глибшим, ніж очікувалося.
Прихильники більш «традиційного» сучасного мистецтва вбачають у використанні комп'ютерів спосіб врівноважити художні недоліки. Інші вважають, що мистецтво полягає не в досягненні формальної форми твору, а в розробці правил, які визначають еволюцію форми відповідно до якості діалогу.

## Події та місця
Існує низка всесвітньо важливих фестивалів та виставок інтерактивного та медіа-мистецтв. Prix Ars Electronica — це великий щорічний конкурс та виставка, яка присуджує нагороди видатним зразкам інтерактивного мистецтва (на базі технологій). Такі події відбуваються в Данії, Німеччині, Бразилії, Англії та інших країнах.
CAiiA, Центр перспективних досліджень в області інтерактивних мистецтв, вперше створений Роєм Аскоттом в 1994 році в Університеті Уельсу, штат Ньюпорт, а пізніше в 2003 році як Планетарний колегіум, став першим докторським та постдокторським дослідницьким центром, створеним спеціально для досліджень в сфері інтерактивного мистецтва .
Зараз інтерактивна архітектура встановлена на фасадах будівель та у складі них, у фойє, музеях та великих громадських просторах, включаючи аеропорти, у ряді великих міст. Провідні музеї, наприклад, Національна галерея, Музей Тейта, Вікторії та Альберта та Науковий музей у Лондоні були першими розробниками інтерактивних технологій, роблячи інвестиції в освітні ресурси, і пізніше, у творче використання MP3-програвачів для відвідувачів. У 2004 році музей Вікторії та Альберта доручив куратору та автору Люсі Буллівант написати «Responsive Environment» (2006) — першу публікацію такого роду. Інтерактивних дизайнерів часто замовляють для музейних експозицій; деякі з них спеціалізуються на обчислювальних носіях.

## Інструменти
- Wiring, перша платформа для прототипування електроніки з відкритим кодом, що складається з мови програмування, інтегрованого середовища розробки (IDE) та мікроконтролера з однією платою . Він був розроблений, починаючи з 2003 року Ернандо Барраганом, і був популяризований під назвою Arduino
- Набір інструментів фізичних обчислень / електроніки Arduino для інтерактивних об'єктів та інсталяцій
- Датчики та інтерфейси I-CubeX для інтерактивних носіїв
- Мова програмування Max / MSP для інтерактивних медіа
- Обробка (мова програмування), що використовується для багатьох інтерактивних художніх проектів
- OpenFrameworks — інструмент з відкритим кодом, подібний до Processing, що використовується для багатьох інтерактивних проектів
- Pure Data — мова програмування з відкритим кодом для інтерактивної комп'ютерної музики та мультимедійних творів

title: Інтерактивне мистецтво

wikitext:
[[Файл:Chambre_a_Musique_CCL_1983-nb02-Sedano-de-Ory.jpg|праворуч|міні|250x250пкс| ''Музична кімната (1983)'', Жан-Роберт Седано та Сольвейг де Орі Монпельє (Франція)<ref>Chambre à Musique:http://www.ludicart.com/historique/Chambre%20à%20Musique%20CCL/Chambre_a_Musique_CCL.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200704000917/http://www.ludicart.com/historique/Chambre |date=4 липня 2020 }}</ref>]]
[[Файл:Bolognini-CIMs.JPG|праворуч|міні|250x250пкс|Мауріціо Болоньїні, ''Серія "'' Колективний розум машин "(2000]]
[[Файл:10.000_Moving_Cities,_Augmented_Reality_Multiplayer_Game.png|праворуч|міні|250x250пкс| 10.000 Moving Cities (2018), Марк Лі, багатокористувацька гра з доповненою реальністю, артінсталяція<ref>{{Cite web|title=10.000 Moving Cities – Same but Different, AR (Augmented Reality) Multiplayer Game, Art Installation, 2018|publisher=Marc Lee|url=http://marclee.io/en/10-000-moving-cities-same-but-different-ar/|accessdate=2018-12-26|archive-date=24 грудня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181224054859/http://marclee.io/en/10-000-moving-cities-same-but-different-ar/}}</ref>]]
'''Інтерактивне мистецтво''' — це різновид [[ медіа-мистецтво|медіа-мистецтва]][[Мистецтво|,]] який залучає глядача до участі у мистецькому процесі. Деякі інтерактивні мистецькі інсталяції досягають цього, дозволяючи спостерігачеві оглядати художній об'єкт. Інші передбачають, щоб глядач сам став частиною твору мистецтва.<ref name=":0">{{Cite journal|last=Soler-Adillon|first=Joan|date=2015-12-21|title=The intangible material of interactive art: agency, behavior and emergence|url=http://journals.uoc.edu/index.php/artnodes/article/view/n16-soler|journal=Artnodes|language=en|volume=0|issue=16|doi=10.7238/a.v0i16.2744|issn=1695-5951|archive-url=https://web.archive.org/web/20160506214558/http://journals.uoc.edu/index.php/artnodes/article/view/n16-soler|archive-date=2016-05-06|access-date=2016-04-30|doi-access=free}}</ref>

Твори цього виду мистецтва часто створюються з використання [[комп'ютер]]ів, інтерфейсів, а іноді і датчиків для реагування на рух, зміни темпаратур, метеорологічні зміни або інші типи змін. Більшість зразків віртуального [[нет-арт]]у та електронного мистецтва є високоінтерактивними. Іноді відвідувачі можуть переміщатись в [[гіпертекст]]овому середовищі. Деякі твори отримують текстовий або візуальний ввід ззовні. Іноді аудиторія може впливати на хід [[Перформанс|вистави]] або навіть брати в ній участь.

Хоча деякі з найперших зразків інтерактивного мистецтва датуються 20-ми роками, більшість творів цифрового мистецтва офіційно не потрапили у мистецький світ до кінця 1990-х.<ref name="Paul, C page 67">Paul, C: ''Digital Art'', page 67. Thames & Hudson Inc, 2003.</ref> З моменту цього дебюту значна кількість музеїв та майданчиків все частіше долучається до виробництва цифрових та інтерактивних творів мистецтва. Цей жанр мистецтва продовжує зростати і розвиватися дещо стрімко через субкультуру в Інтернеті, а також через масштабні міські інсталяції.

== Інтерактивність у мистецтві ==
[[Файл:Boundaryfunctions_1.jpg|альт=Boundary Functions at the Tokyo Intercommunications Center, 1999.|праворуч|міні|250x250пкс| ''Граничні функції'' (1998), інтерактивна проєкція підлоги Скоттом Сніббе в Інтеркоммунікаційному центрі NTT у Токіо.<ref>{{Cite web |url=http://snibbe.com/projects/interactive/boundaryfunctions |title=«Boundary Functions» |accessdate=11 листопада 2020 |archive-date=17 листопада 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201117194334/https://www.snibbe.com/projects/interactive/boundaryfunctions }}</ref>]]
Інтерактивне мистецтво — жанр мистецтва, в якому глядачі беруть участь у створенні предмета мистецтва, надаючи інформацію для визначення результату. На відміну від традиційних видів мистецтва, де взаємодія глядача — це лише розумова подія, інтерактивність дозволяє здійснювати різні види пошуку, встановлення або внеску в твір мистецтва, що виходить далеко за межі чисто розумової діяльності.<ref name="Paul, C page 67"/> Інтерактивність як засіб створює сенс твору мистецтва.<ref name="ReferenceA">Muller, L, Edmonds, E, Connel, M: «Living laboratories for interactive art», ''CoDesign'', 2(4):3</ref>

Інтерактивні мистецькі інсталяції, як правило, працюють на комп'ютері і часто покладаються на датчики, які вимірюють температуру, реагують на рух, близькість та інші метеорологічні явища, які запрограмували для отримання відповідей на основі дій учасника. В інтерактивних творах мистецтва як спостерігач, так і машина працюють разом, щоб створити абсолютно унікальну ілюстрацію для кожної аудиторії для спостереження. Однак не всі спостерігачі уявляють одну і ту ж картину. Оскільки це інтерактивне мистецтво, кожен спостерігач робить власну інтерпретацію твору мистецтва, і вона може відрізнятись від поглядів іншого спостерігача.<ref name="ReferenceA"/>

Інтерактивне мистецтво відрізняється від генеративного мистецтва тим, що воно є діалогом між ілюстрацією та учасником; зокрема, учасник має свободу дії або здатність, навіть ненавмисно, впливати на твір мистецтва, і, крім того, його запрошують робити це в контексті твору, тобто робота передбачає взаємодію. Ми можемо вважати, що робота враховує свого відвідувача. У дедалі більшій кількості випадків інсталяція можі буде визначена як адаптивне середовище, особливо те, що створене архітекторами та дизайнерами. На відміну від цього, генеративне мистецтво, яке може бути інтерактивним, але не адаптивне як таке, має тенденцію бути монологом — витвір мистецтва може змінюватися або еволювати в присутності глядача, але глядач може не бути залученим у реакції, а просто насолоджуватися процесом.<ref name=":0"/>

== Історія ==
На думку сучасного медіа-художника та теоретика  Моріса Бенаюна, першим твором інтерактивного мистецтва слід вважати роботу, виконану [[Паррасій|Парразієм]] під час його мистецького конкурсу із [[Зевксіс|Зевсісом,]] описаного [[Пліній Старший|Плінієм]], у V столітті до нашої ери, коли Зевсіс намагався розкрити намальовану завісу. Робота набуває свій зміст від жесту Зевсіса і без нього не існувала б. Зевсіс своїм жестом став частиною праці Паррасія. Це вказує на те, що специфіка інтерактивного мистецтва менше полягає у використанні комп'ютерів, ніж у якості запропонованих «ситуацій» та залученні «Іншого» у процесі строрення сенсу . Тим не менш, комп'ютери полегшили це завдання і відкрили поле віртуальності — потенційного виникнення несподіваних (хоча можливо заздалегідь написаних) майбутніх подій — для сучасного мистецтва.

Деякі з найперших прикладів інтерактивного мистецтва були створені ще в 1920-х роках. Прикладом є твір [[Марсель Дюшан|Марселя Дюшана]] під назвою ''Ротаційні скляні пластини'' . Твір передбав щоб глядач включив машину і знаходився на відстані одного метра, щоб побачити оптичну ілюзію.<ref>Paul, C: ''Digital Art'', page 11. Thames & Hudson Inc, 2003.</ref>

Нинішня ідея інтерактивного мистецтва почала розвиватися в 1960-х роках з частково політичних причин. Тоді багато людей вважали недоречним, щоб художники несли лише творчу силу в своїх роботах . Ті митці, які дотримувались цього погляду, хотіли надати аудиторії їх власну участь у мистецькому процесі. Ранній приклад можна знайти на початку 1960-х років у «картині-зміни» Роя Аскотта, про якого Френк Поппер писав: «Аскотт був одним із перших художників, які започаткували загальну участь глядачів».<ref>Popper, Frank (2007). From Technological to Virtual Art. Cambridge, MA: MIT Press. p. 77. {{ISBN|978-0-262-16230-2}}</ref> Окрім «політичної» точки зору, сьогодні також зрозуміло, що взаємодія та залучення глядача мали позитивну роль у творчому процесі .<ref>Edmonds, E, Muller, L, Connel, M: «On creative engagement», ''Visual Communication'', 5(307):3</ref>

У 1970-х художники почали використовувати нові технології, щоб експериментувати з живими виставами та взаємодіяти через пряму трансляцію відео та аудіо.<ref>Paul, C: ''Digital Art'', page 18. Thames & Hudson Inc, 2003.</ref>

Інтерактивне мистецтво стало важливим явищем завдяки появі комп'ютерної інтерактивності в 90-х роках. Разом із цим з'явився новий вид мистецького досвіду. Аудиторія та машини тепер могли легше співпрацювати у діалозі, з метою створення унікального твору мистецтва для будь-якої аудиторії.<ref name="ReferenceA"/> Наприкінці 1990-х музеї та галереї почали все частіше залучати форми мистецтва у свої шоу, деякі навіть присвячували їм цілі виставки.<ref>Paul, C: ''Digital Art'', page 23. Thames & Hudson Inc, 2003.</ref> Це продовжується сьогодні і лише поширюється завдяки збільшенню комунікацій за допомогою цифрових носіїв.

За останні 10–15 років була створена гібридна динамічна дисципліна, що спирається на спільні інтереси окремих художників та архітекторів. Межі дисципліни стираються, і значна кількість архітекторів та інтерактивних дизайнерів долучили цифрових художників до створення нових інтерфейсів і покращення в методах отримання вводу спостерігача.

== Форми ==
Існує багато різних форм інтерактивного мистецтва, такі як інтерактивний танець, музика та навіть драма.<ref>Dannenberg, R, Bates, J: «[https://www.cs.cmu.edu/~rbd/papers/interactiveart.pdf A model for interactive art] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170811034826/http://www.cs.cmu.edu/~rbd/papers/interactiveart.pdf |date=11 серпня 2017 }}», ''Proceedings of the Fifth Biennial Symposium for Arts and Technology'', 51(78):2</ref> Нові технології, насамперед комп'ютерні, започаткували новий клас інтерактивного мистецтва.<ref>Dannenberg, R, Bates, J: «A model for interactive art», ''Proceedings of the Fifth Biennial Symposium for Arts and Technology'', 51(78):1</ref> Прикладами такого інтерактивного мистецтва є [[Інсталяція (мистецтво)|інсталяційне мистецтво]], інтерактивна архітектура, [[інтерактивний фільм]] та інтерактивний сторітеллінг . Оскільки в інтерактиві є передбачуваний учасник, інтерактивне мистецтво має глибокий зв'язок із мистецтвом перформансу.<ref>{{Cite book
|title=Digital Performance A History of New Media in Theater, Dance, Performance Art, and Installation
|url=https://archive.org/details/digitalperforman0000dixo
|last=Dixon
|first=Steve
|year=2007
|publisher=MIT Press
|location=Boston
|pages=[https://archive.org/details/digitalperforman0000dixo/page/2 2], 3, 4, 5, 6
|isbn=9780262042352
}}</ref>

== Вплив ==
Естетичний вплив інтерактивного мистецтва є глибшим, ніж очікувалося.

Прихильники більш «традиційного» сучасного мистецтва вбачають у використанні комп'ютерів спосіб врівноважити художні недоліки. Інші вважають, що мистецтво полягає не в досягненні формальної форми твору, а в розробці правил, які визначають еволюцію форми відповідно до якості діалогу.

== Події та місця ==
Існує низка всесвітньо важливих фестивалів та виставок інтерактивного та медіа-мистецтв. Prix Ars Electronica — це великий щорічний конкурс та виставка, яка присуджує нагороди видатним зразкам інтерактивного мистецтва (на базі технологій). Такі події відбуваються в Данії, Німеччині, Бразилії, Англії та інших країнах.

CAiiA, Центр перспективних досліджень в області інтерактивних мистецтв, вперше створений Роєм Аскоттом в 1994 році в Університеті Уельсу, штат Ньюпорт, а пізніше в 2003 році як Планетарний колегіум, став першим докторським та постдокторським дослідницьким центром, створеним спеціально для досліджень в сфері інтерактивного мистецтва .

Зараз інтерактивна архітектура встановлена на фасадах будівель та у складі них, у фойє, музеях та великих громадських просторах, включаючи аеропорти, у ряді великих міст. Провідні музеї, наприклад, [[Національна галерея (Лондон)|Національна галерея]], [[Музей Вікторії та Альберта|Музей]] [[Тейт (група галерей)|Тейта]], [[Музей Вікторії та Альберта|Вікторії та Альберта]] та [[Музей науки (Лондон)|Науковий музей]] у [[Лондон]]і були першими розробниками інтерактивних технологій, роблячи інвестиції в освітні ресурси, і пізніше, у творче використання MP3-програвачів для відвідувачів. У 2004 році музей Вікторії та Альберта доручив куратору та автору Люсі Буллівант написати «Responsive Environment» (2006) — першу публікацію такого роду. Інтерактивних дизайнерів часто замовляють для музейних експозицій; деякі з них спеціалізуються на обчислювальних носіях.

== Інструменти ==

* Wiring, перша платформа для прототипування електроніки з [[Відкрите програмне забезпечення|відкритим кодом, що]] складається з [[Мова програмування|мови програмування]], [[Інтегроване середовище розробки|інтегрованого середовища розробки]] (IDE) та мікроконтролера з однією платою . Він був розроблений, починаючи з 2003 року Ернандо Барраганом, і був популяризований під назвою [[Arduino]]
* Набір інструментів фізичних обчислень / електроніки [[Arduino]] для інтерактивних об'єктів та інсталяцій
* Датчики та інтерфейси I-CubeX для інтерактивних носіїв
* Мова програмування Max / MSP для інтерактивних медіа
* Обробка (мова програмування), що використовується для багатьох інтерактивних художніх проектів
* OpenFrameworks — інструмент з відкритим кодом, подібний до Processing, що використовується для багатьох інтерактивних проектів
* [[Pure Data]] — мова програмування з [[Відкрите програмне забезпечення|відкритим кодом]] для інтерактивної комп'ютерної музики та мультимедійних творів

== Примітки ==
{{примітки|2}}
{{Змішана реальність}}
[[Категорія:Цифрове мистецтво]]
[[Категорія:Комп'ютерне мистецтво]]
[[Категорія:Сучасне мистецтво]]
[[Категорія:Мистецтво]]


text:
# Бачинський Роман Євгенович
Рома́н Євге́нович Бачи́нський (нар. 22 березня 1932,Львів — пом. 3 жовтня 2008) — український прозаїк. Член Національної Спілки письменників України з 2004 р.
Закінчив факультет журналістики Львівського університету ім. І. Франка. Учасник війни. Служив на флоті. Інвалід 1-ї групи.
Почесний професор Міжнародного фонду «Відродження».
Автор книжок повістей та оповідань «Лети, пір'їно, лети…», «Ванька», «Мелодія вербового гаю», «Стежки з дідусевого гаю», «Дожинок», «Шторм», «Ми врятовані, мамо…», «Центурія зацвіла восени», кіносценарію «Барви запізнілої осені» та ін.
Автор роману «Кривавиця», дослідницької книги «Скарби України», ряду оповідань на теми національно-визвольних змагань.
Співавтор дослідницько-публіцистичної праці «Літопис нескореної України».

title: Бачинський Роман Євгенович

wikitext:
{{othernames|Бачинський}}
{{Письменник}}

'''Рома́н Євге́нович Бачи́нський''' ({{н}} [[22 березня]] [[1932]],[[Львів]] — {{п.}} 3 жовтня 2008) — український [[прозаїк]]. Член Національної Спілки письменників України з 2004 р.

Закінчив факультет журналістики [[Львівський університет|Львівського університету ім. І. Франка]]. Учасник війни. Служив на флоті. [[Інвалід]] 1-ї групи.

Почесний [[професор]] [[Міжнародний фонд "Відродження"|Міжнародного фонду «Відродження»]].

Автор книжок [[повість|повістей]] та [[оповідання|оповідань]] «Лети, пір'їно, лети…», «Ванька», «Мелодія вербового гаю», «Стежки з дідусевого гаю», «Дожинок», «Шторм», «Ми врятовані, мамо…», «Центурія зацвіла восени», кіносценарію «Барви запізнілої осені» та ін.

Автор роману «Кривавиця», дослідницької книги «Скарби України», ряду оповідань на теми національно-визвольних змагань.

Співавтор дослідницько-публіцистичної праці «Літопис нескореної України».

== Джерела ==
* Письменники Львівщини: бібліографічний довідник. — Львів: Кобзар, 2005. — С. 5.

== Посилання ==
* https://web.archive.org/web/20120423082500/http://www.nspu.org.ua/dovidnyk/Б <small>не працює</small>

{{Бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Українська література}}

[[Категорія:Українські прозаїки]]
[[Категорія:Випускники факультету журналістики Львівського університету]]
[[Категорія:Уродженці Львова]]
[[Категорія:Народились 22 березня]]
[[Категорія:Народились 1932]]
[[Категорія:Члени НСПУ]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Інваліди Другої світової війни]]
[[Категорія:Письменники з інвалідністю]]

title: Бачинський Роман Євгенович

Народився: 22 березня 1932 (93 роки) · Львів, Польська Республіка

Членство: Національна спілка письменників України


text:
# Інесе Яунземе
Інесе Яунземе (латис. Inese Jaunzeme; 21 травня 1932, Плявіняс, Латвія — 13 лютого 2011, Рига, Латвія) — латвійська легкоатлетка, дисципліною якої було метання списа. Олімпійська чемпіонка 1956 року.

## Біографія
На чемпіонаті СРСР 1956 року Яунземе зайняла третє місце, що дало їй можливість попасти до олімпійської команди та поїхати до Мельбурна на олімпіаду. У першому ж раунді Ігор вона встановила олімпійський рекорд та покращила його двічі в наступних спробах, зупинившись на позначці 53,86 метра. Стала першою латвійською спортсменкою, яка здобула олімпійське золото. За це отримала Орден Трудового Червоного Прапора 1957 року. Вона також визнавалась спортсменкою року Латвійської республіки 1956 та 1957 років.
Яунземе ставала чемпіоном Латвії з метання спису в 1952, 1956, 1958 та 1960 році, а на світовій Універсіаді 1957 зайняла друге місце. 1960 року закінчила Ризький медичний інститут та завершила спортивну кар'єру. Працювала за фахом в галузі травматології та пластичної хірургії та захистила докторську дисертацію в 1969 році. З 1970 року працювала професором ортопедії Ризького медичного інституту. З 1999 по 2011 очолювала Латвійську олімпійську асоціацію.

title: Інесе Яунземе

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я                = Інесе Яунземе
| повне_ім'я          =
| зображення          = Aploksne jaunzeme.jpg
| розмір_зображення   = 200px
| підпис              =
| прізвисько          =
| громадянство        =
| національність      =
| місце_проживання    =
| дата_народження     = 21.05.1932
| місце_народження    =
| дата_смерті         = 13.02.2011
| місце_смерті        =
| зріст               = 1,69 м
| вага                = 70 кг
| батько              =
| мати                =
| дружина             =
| чоловік             =
| діти                =
| вебсторінка         =
| країна              = {{Прапорець|URS}} [[СРСР]]
| вид_спорту          = [[Легка атлетика]]
| дисципліна          = [[Метання списа]]
| спортивне_звання    =
| студентська_команда =
| клуб                = «Динамо» Рига
| команда             =
| нац._збірна         =
| статус_професіонала =
| тренери             =
| завершення_виступів =
| тренує              =
| світові             =
| регіональні         =
| національні         =
| олімпійські         =
| паралімпійські      =
| найвищий_рейтинг    =
| поточний_рейтинг    =
| особисті_рекорди    = 55.73 (1960)<ref name=":0">{{Cite web|url=http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/ja/inese-jaunzeme-1.html|title=Inese Jaunzeme Bio, Stats, and Results|website=Olympics at Sports-Reference.com|language=en|accessdate=2017-04-22|archive-date=20 серпня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160820093643/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/ja/inese-jaunzeme-1.html}}</ref>
| медалі              =
{{MedalTopBox}}
{{MedalCountry | {{Прапорець|URS}} [[СРСР]] }}
{{MedalSport | [[Легка атлетика]]}} (жінки)
{{MedalCompetition|[[Літні Олімпійські ігри]]}}
{{MedalGold |[[Літні Олімпійські ігри 1956|Мельбурн 1956]] | [[Легка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1956|Метання списа]]}}
| show-medals         = yes
| нагороди            =
}}
'''Інесе Яунземе''' ({{lang-lv|Inese Jaunzeme}}; 21 травня [[1932]], [[Плявіняс]], [[Латвія]] — 13 лютого [[2011]], [[Рига]], [[Латвія]])<ref>{{Cite news|url=http://www.delfi.lv/sports/news/other_kinds/atlethics/mirusi-pirma-olimpiska-cempione-latvijas-sporta-vesture-inese-jaunzeme.d?id=36808467|title=Mirusi pirmā olimpiskā čempione Latvijas sporta vēsturē Inese Jaunzeme|last=DELFI|date=2011-02-13|language=lv|work=DELFI|accessdate=2017-04-22|archive-date=15 січня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170115030221/http://www.delfi.lv/sports/news/other_kinds/atlethics/mirusi-pirma-olimpiska-cempione-latvijas-sporta-vesture-inese-jaunzeme.d?id=36808467}}</ref> — латвійська [[Легка атлетика|легкоатлетка]], дисципліною якої було [[метання списа]]. Олімпійська чемпіонка 1956 року.<ref name=":0"/>

== Біографія ==
На чемпіонаті СРСР 1956 року Яунземе зайняла третє місце, що дало їй можливість попасти до олімпійської команди та поїхати до [[Мельбурн]]а на олімпіаду. У першому ж раунді Ігор вона встановила олімпійський рекорд та покращила його двічі в наступних спробах, зупинившись на позначці 53,86 метра. Стала першою латвійською спортсменкою, яка здобула олімпійське золото.<ref name=":1">{{Cite web|url=http://www.all-athletics.com/2011-02-16/latvia-s-first-olympic-champion-inese-jaunzeme-dies|title=Latvia’s first Olympic champion Inese Jaunzeme dies {{!}} All-Athletics.com|website=www.all-athletics.com|language=en-us|accessdate=2017-04-22|archive-date=7 січня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180107061051/http://www.all-athletics.com/2011-02-16/latvia-s-first-olympic-champion-inese-jaunzeme-dies}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180107061051/http://www.all-athletics.com/2011-02-16/latvia-s-first-olympic-champion-inese-jaunzeme-dies |date=2018-01-07 }}</ref> За це отримала [[Орден Трудового Червоного Прапора]] 1957 року. Вона також визнавалась спортсменкою року Латвійської республіки 1956 та 1957 років.<ref name=":0" />

Яунземе ставала чемпіоном Латвії з метання спису в 1952, 1956, 1958 та 1960 році, а на світовій Універсіаді 1957 зайняла друге місце. 1960 року закінчила [[Ризький університет імені Страдіня|Ризький медичний інститут]] та завершила спортивну кар'єру. Працювала за фахом в галузі [[Травматологія|травматології]] та [[Пластична хірургія|пластичної хірургії]] та захистила докторську дисертацію в 1969 році.<ref name=":1" /> З 1970 року працювала професором ортопедії Ризького медичного інституту. З 1999 по 2011 очолювала Латвійську олімпійську асоціацію.<ref name=":0" />

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.peoples.ru/sport/atlete/yaunzeme/ Біографія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110606070652/http://www.peoples.ru/sport/atlete/yaunzeme/ |date=6 червня 2011 }} {{ru icon}}
* [http://diena.lv/lat/sports/olimpiskasvestis/mirusi-latvijas-pirma-olimpiska-cempione-inese-jaunzeme Некролог Інеси Яунземи] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110218030644/http://www.diena.lv/lat/sports/olimpiskasvestis/mirusi-latvijas-pirma-olimpiska-cempione-inese-jaunzeme |date=18 лютого 2011 }} {{lv icon}}
{{бібліоінформація}}
{{Олімпійські чемпіонки з метання списа}}
{{Портали|Біографії|Спорт}}
{{DEFAULTSORT:Яунземе Інесе}}
[[Категорія:Легкоатлети на літніх Олімпійських іграх 1956]]
[[Категорія:Кавалери ордена Трудового Червоного Прапора]]
[[Категорія:Радянські олімпійські чемпіони]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 1956]]
[[Категорія:Олімпійські чемпіони з метання списа]]
[[Категорія:Радянські метальниці списа]]
[[Категорія:Латвійські метальниці списа]]
[[Категорія:Радянські олімпійські легкоатлети та легкоатлетки]]

title: Загальна інформація

Громадянство: СРСР

Народження: 21 травня 1932 · Плявіняс, Латвія

Смерть: 13 лютого 2011 · Рига, Латвія

Вага: 70 кг

Alma mater: Ризький університет імені Страдиня

title: Спорт

Країна: СРСР

Вид спорту: Легка атлетика

Дисципліна: Метання списа

Клуб: «Динамо» Рига

title: Літні Олімпійські ігри

Золото: Мельбурн 1956 · Метання списа


text:
# Федотченко Ігор Сергійович
І́гор Сергі́йович Федо́тченко — капітан Збройних сил України.

## Бойовий шлях
Командир танка, брав участь у боях за Слов'янськ, Ямпіль, Краматорськ. 12 червня 2014-го танк знищив до 20 терористів, зазнав 12 влучань з РПГ, запалав. Екіпаж, діючи професійно, не залишав бойову машину, відзначився механік-водій Журавльов Є. В. Танк вийшов з-під обстрілу, не втративши нікого з екіпажу, й водночас витримав ще до 8 влучань. З 27 червня 2014-го екіпаж — лейтенант Гусаревич Іван Володимирович, Ігор Федотченко, навідник солдат Зівертс Артем Володимирович, механік-водій солдат Журавльов Євген Володимирович — після відновлення танка, знову на бойових позиціях.
Восени 2015 року вступив на 1-й курс Харківського політехнічного інституту, факультет військової підготовки.

## Нагороди
За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі, відзначений — нагороджений
- орденом «За мужність» III ступеня (3.7.2015).

title: Федотченко Ігор Сергійович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                =Федотченко Ігор Сергійович
| оригінал імені      =
| портрет             =
| ім'я при народженні =
| дата народження     =
| місце народження    =
| дата смерті        =
| місце смерті        =
| причина смерті      =
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    ={{СВ ЗСУ}}
| рід військ          =
| роки служби         =
| звання              ={{Ранг|країна=Україна|звання=Капітан}}
| формування          =
| командування        =
| битви               =[[Війна на сході України]]
* [[Протистояння у Слов'янську]]
* [[Битва за Краматорськ]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Орден За мужність III ступеня}}
{{!)}}
| університет         =[[Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут»|Харківський політехнічний інститут]]
| signature           =
| інше                =
}}
'''І́гор Сергі́йович Федо́тченко''' — капітан Збройних сил України.

== Бойовий шлях ==
Командир танка, брав участь у боях за Слов'янськ, Ямпіль, Краматорськ. 12 червня 2014-го танк знищив до 20 терористів, зазнав 12 влучань з РПГ, запалав. Екіпаж, діючи професійно, не залишав бойову машину, відзначився механік-водій Журавльов Є. В. Танк вийшов з-під обстрілу, не втративши нікого з екіпажу, й водночас витримав ще до 8 влучань. З 27 червня 2014-го екіпаж — лейтенант [[Гусаревич Іван Володимирович]], Ігор Федотченко, навідник солдат Зівертс Артем Володимирович, механік-водій солдат Журавльов Євген Володимирович — після відновлення танка, знову на бойових позиціях.

Восени 2015 року вступив на 1-й курс [[Національний технічний університет «Харківський політехнічний інститут»|Харківського політехнічного інституту]], факультет військової підготовки.

== Нагороди ==
За особисту [[мужність]] і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного [[суверенітет]]у та територіальної цілісності України, вірність військовій [[присяга|присязі]], відзначений — нагороджений
* орденом «За мужність» III ступеня (3.7.2015).

== Джерела ==
* {{УПУ|389/2015|3 липня|Про відзначення державними нагородами України|http://www.president.gov.ua/documents/3892015-19199}}
* [http://www.visti.tv/new.aspx?newsid=38337 Нові танкісти — бувалі військові. На 1 військовий курс ХПІ вступили учасники АТО]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [https://web.archive.org/web/20151118082037/http://warleaks.su/dokumenty/dokumenty-sbu/121-spravka-sbu.html Довідка СБУ від 27.6.2014]
{{Учасники РУВ}}

title: Загальна інформація

Alma Mater: Харківський політехнічний інститут

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Сухопутні війська

Війни / битви: Війна на сході України - Протистояння у Слов'янську - Битва за Краматорськ


text:
# Істратенко Микола Васильович
Микола Васильович Істратенко (нар. 4 травня 1950, місто Дніпродзержи́нськ, тепер місто Кам'янське Дніпропетровської області) — український діяч, бригадир рейкобалкового цеху Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області. Народний депутат України 1-го скликання.

## Біографія
Народився у родині робітників.
У 1967—1968 роках — слюсар паровозного депо залізничного цеху № 2 Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. У 1968—1969 роках — контролер відділу технічного контролю Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області.
У 1969—1971 роках — служба в Радянській армії.
У 1971—1976 роках — сортувальник-здавальник Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області.
У 1976—1990 роках — бригадир рейкобалкового цеху Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
У 1977 році закінчив заочно Дніпродзержинський індустріальний інститут імені Арсенічева, інженер-металург.
Член КПРС з 1978 до 1991 року.
У грудні 1987 — березні 1988 року брав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
18.03.1990 року обраний народним депутатом України, 2-й тур, 47,66 % голосів, 5 претендентів. Входив до групи «Злагода-Центр». Голова підкомісії з соціально-правових проблем Комісії ВР України у питаннях екології та раціонального природокористування. Член Міжпарламентської асамблеї Ради Європи у 1993 році.
З 1994 по 1998 рік — консультант, головний консультант Комісії ВР України у питаннях екології та раціонального природокористування.
Закінчив заочно юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка.
Потім — на пенсії.

## Нагороди
- орден Трудового Червоного Прапора
- орден «За заслуги» ІІІ ступеня (.08.2011)[2]
- медаль «За трудову доблесть»
- медалі

title: Істратенко Микола Васильович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Істратенко Микола Васильович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      = 4.05.1950
| місце_народження     = місто Дніпродзержи́нськ, тепер місто [[Кам'янське]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]]
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[українець]]
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             = {{Орден Трудового Червоного Прапора}}{{Орден За заслуги III ступеня (Україна)}}
}}
{{Однофамільці|Істратенко}}
'''Микола Васильович Істратенко''' ({{н.}} {{ДН|4|05|1950}}, місто Дніпродзержи́нськ, тепер місто [[Кам'янське]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]]) — український діяч, бригадир рейкобалкового цеху Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області. [[Народний депутат України]] 1-го скликання.

== Біографія ==
Народився у родині робітників.

У 1967—1968 роках — слюсар паровозного депо залізничного цеху № 2 Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області. У 1968—1969 роках — контролер відділу технічного контролю Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області.

У 1969—1971 роках — служба в Радянській армії.

У 1971—1976 роках — сортувальник-здавальник Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського Дніпропетровської області.

У 1976—1990 роках — бригадир рейкобалкового цеху Дніпровського металургійного комбінату імені Дзержинського міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

У 1977 році закінчив заочно Дніпродзержинський індустріальний інститут імені Арсенічева, інженер-металург.

Член [[КПРС]] з [[1978]] до [[1991]] року.

У грудні 1987 — березні 1988 року брав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

18.03.1990 року обраний народним депутатом України, 2-й тур, 47,66 % голосів, 5 претендентів. Входив до групи «Злагода-Центр». Голова підкомісії з соціально-правових проблем Комісії ВР України у питаннях екології та раціонального природокористування<ref>{{Постанова ВР УРСР|34-XII|28 червня 1990|Про обрання Комісії Верховної Ради Української РСР у питаннях екології та раціонального природокористування}}</ref>. Член Міжпарламентської асамблеї Ради Європи у 1993 році.

З 1994 по 1998 рік — консультант, головний консультант Комісії ВР України у питаннях екології та раціонального природокористування.

Закінчив заочно юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

Потім — на пенсії.

== Нагороди ==
* [[орден Трудового Червоного Прапора]]
* [[орден «За заслуги» (Україна)|орден «За заслуги»]] ІІІ ступеня (.08.2011)<ref>{{УПУ|845/2011|23 серпня 2011|Про відзначення державними нагородами України з нагоди 20-ї річниці незалежності України}}</ref>
* медаль «За трудову доблесть»
* медалі

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://static.rada.gov.ua/zakon/new/NEWSAIT/DEPUTAT1/86.htm Істратенко Микола Васильович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190720213225/http://static.rada.gov.ua/zakon/new/NEWSAIT/DEPUTAT1/86.htm |date=20 липня 2019 }}
* [http://dovidka.com.ua/user/?code=42568 Істратенко Микола Васильович]

{{politic-stub}}
[[Категорія:Уродженці Кам'янського]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народні депутати України 1-го скликання]]
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Істратенко Микола Васильович

Народився: 4 травня 1950 (74 роки) · місто Дніпродзержи́нськ, тепер місто Кам'янське Дніпропетровської області

Національність: українець

Діяльність: політик

Alma mater: Дніпровський державний технічний університет

Членство: Верховна Рада України I скликання

Партія: КПРС

Нагороди: Орден «За заслуги» ІІІ ступеня