text:
# Література епохи Відродження
Ренесанс
Літерату́ра Відро́дження (література Ренесансу) — період в історії світової літератури, що охоплює 14-16 століття в Італії та кінець 15 — початок 16 століття в інших країнах Європи. Риси Відродження частково присутні і в літературах Сходу. Кінцем доби можна вважати 1616 рік — дату смерті Шекспіра і Сервантеса.
Першим назву «Відродження» або, французькою мовою, «Ренесанс» застосував у 16 столітті італійський історик мистецтва Джорджо Вазарі. Він прагнув підкреслити факт повернення образотворчого мистецтва тієї доби до античних взірців. Поступово назву «Відродження» поширили на всю культурно-історичну добу та її мистецтво.

### Зародження доби Відродження
Своїм корінням культура Відродження пов'язана з розвитком світських тенденцій в культурі феодального суспільства. Ці тенденції виникли ще в 11-12 столітті. Саме тоді в результаті процесу розумової диференціації світська культура почала відокремлюватися від церковної культури. І хоча ця «світська культура» не була ні поза релігійною, ні антирелігійною, сам факт її виникнення свідчив про внутрішню суперечливість середньовічного світоспоглядання, яке могло поринати як в «небесні висі», так і в «земний світ». При цьому світська культура Середньовіччя мала відносно автономний характер, бо не підпорядковувалася безпосередньо ні інтересам церкви, ні запитам богослов'я. Середньовічна світська культура займалася земними справами та турботами людини, що і призвело врешті-решт до розвитку моральної філософії, юриспруденції, медицини, математики, географії, історіографії, риторики. До виникнення поезії вагантів, куртуазної лірики, лицарського роману.
Відродження ламає звичні межі не тільки в розумінні людини, а й в астрономічних і географічних уявленнях, в науці та в технологіях світу (як суто промислових, так і культурних). Створюється геліоцентрична картина світу, робляться великі географічні відкриття, розквітають фізичні теорії, анатомія, медицина, спостерігається стрімкий ріст міст, розвиток ремесел. Людство вступало в нову фазу суспільного розвитку, відбувався перехід до індустріальної цивілізації. З'явилися перші мануфактури, водяні млини, банки, гільдії купців та ремісників. Розвивалася міська культура. Але чи не найбільше Ренесанс виявив себе в образотворчому мистецтві, архітектурі, літературі. Річ у тому, що саме тут, зокрема, у живописі, була репрезентована єдність людини і природи як принцип культурного буття.
Ідентифікувати Відродження як самостійну історико-культурну добу дозволяють:
- Власне світоглядне обличчя доби. Культура Відродження суттєво змінила акценти в середньовічній «картині світу», розгорнула у своїй драматичній еволюції (від самоствердження до заперечення) відмінні від власне середньовічної шкали цінностей свою естетику, свою жанрову структуру.
- Принципово інший соціокультурний ритм. За доби Відродження відбулася різка інтенсифікація культурного і соціально-політичного життя суспільства у всіх його основних напрямах. Соціокультурна сфера розшаровується, насичується суперечливими, різноспрямованими тенденціями, стає різноплановою і загалом виявляється результатом складної взаємодії середньовічних, гуманістичних і позагуманістичних явищ. Новий вектор розвитку, пов'язаний з переорієнтацією свідомості з сакрального на земне, з небесного на людське, з потойбічної вертикалі на поцейбічну горизонталь, ніби роздвоює основні соціокультурні та суспільно-історичні явища доби Ренесансу.
- Зрушення в сфері художньо-естетичної свідомості. Спочатку вони втілюються у вигляді певних стилів (класичний ренесансний стиль, маньєризм) і за часів пізнього Відродження започатковують певні початки Бароко і Класицизму, які виникнуть і розгортатимуться в наступну культурну епоху.

4) Наявна відмінність Відродження від попередньої культурної доби Середньовіччя і наступної культурної епохи 17-18 століть. На відміну від традиційної середньовічної культури, ренесансна культура функціонувала у незрівнянно локальні часові відрізки, не мала таких інституцій, щоб виступати механізмом регулювання основ сучасного собі суспільного життя. Тобто, культура Ренесансу не призвела до ренесансного типу державності.
Нове розуміння людини як творця проявилося у ставленні до митців: на відміну від Середньовіччя, доба Відродження зберегла майже всі імена архітекторів, художників, скульпторів, ювелірів. Процес визволення митців від цехової залежності завершився створенням академій.

## Ідейні основи літератури Відродження

### Гуманізм
Центрами ренесансної культури були молоді міста, де зароджувалися і розвивались якісно нові економічні відносини — буржуазні. Їх стимулювали хрестові походи, які тривали протягом двохсот років і потребували економічного забезпечення у надзвичайних масштабах. У містах утворився новий соціальний стан — бюргерство. Стала утверджуватися нова психологія життя, в основі якої лежала цінність земного буття, земного успіху і слави. Ця нова життєва психологія у своїх головних рисах збігалася з античною і суттєво відрізнялась від середньовічної, в основі якої був страх перед грішним земним життям.
У добу Відродження сформувалось нове розуміння людини та сенсу життя, суспільства і краси — гуманізм. Гуманісти почали розглядати світ, людину в ньому, красу не з теоцентричної, а з антропоцентричної точки зору. У середовищі гуманістів в Італії зародилась інтелігенція.

### Повернення до античності
Відродження позначене захопленням літературою і культурою античності, що зумовлено схожими світоглядними основами цих епох. Першими популяризаторами усього римського, а потім і грецького стали в Італії Франческо Петрарка та Джованні Боккаччо. Вивчення античності й гуманістичний рух у цілому досягли свого піку у 15 столітті, коли в Італію стали переселятись із захопленої турками Візантії (1453) вчені. Вони принесли з собою знання грецької філософії (Платон), і літератури (Гомер). Серед гуманістів поруч з латинською мовою набула поширення грецька.
Характерно, що в часи Ренесансу народжується жанр апофегма — коротке оповідання про репліку чи витівку мудреця, найпопулярнішими персонажами яких були саме античні мудреці.

### Християнство
Відродження не можна розглядати як механічну реставрацію античності і повну зневагу до духовного досвіду середніх віків. Треба говорити про історичний синтез античності і середньовіччя, який виразився у поєднанні античного життєлюбства з євангельською етикою духовно змістовного життя. Тому важко провести різку межу між кінцем середніх віків і початком Відродження. Найяскравіше цей синтез проявився у явищі християнського гуманізму, принципи якого сформулював нідерландський вчений Еразм Роттердамський (1466–1536). Він обстоював думку, що щастя людини у земному житті є одним з положень християнської етики. З точки зору християнської доктрини це було на межі єресі.
Синтез античного життєлюбства та середньовічної духовності полягав у відкритті позастанової цінності людини. Почали вважати, що людина має свою вищу духовну природу, яка є її особистим надбанням, незалежно від її місця у суспільній ієрархії. Особливо це помітно у пізній період, у Шекспіра і Сервантеса, де обстоювання героєм своєї внутрішньої автономії усупереч офіційному статусу призводить до гострих колізій.

### Протестантизм
Стихійний сенсуалізм, сексуальна емансипація у розпусних формах, політична сваволя і правова анархія, персональний ризик як моральний принцип мали рано чи пізно призвести до реакції. Вона з'явилась у вигляді протестантського руху, щоправда, не в Італії, а в інших країнах. В Німеччині розпуста римського духівництва, непомірні витрати грошей німецьких віруючих на монументальне будівництво, наприклад, собору св. Петра, викликали бурхливий протест і призвели до утворення лютеранства на початку 16 століття. У Франції і Швейцарії тоді ж поширився кальвінізм. Протестанти відмовились від духівництва у релігійному житті і заперечували його виняткове право тлумачити Біблію та її цінності. Прагнучи повернути народ до колишньої чистоти віри і святості, вони переклали Біблію національними мовами. Проте для мистецтва окремих країн протестантський рух виявився майже безплідним. Переслідувались театр і народне мистецтво.

## Естетика і поетика літератури Відродження

### Жанр утопії
Поява жанру утопії пов'язана з вищезгаданою орієнтацією на античність, зокрема у політичному житті. Суттєвою ознакою Відродження було апробування в політичному і соціальному житті античних державотворчих моделей.
Утопія виникла за зразком «Держави» Платона і «Політії» Арістотеля. Автором першої утопії був англієць Томас Мор (1516). В Італії цей жанр представлений твором Томмазо Кампанелли «Місто Сонця» (1602, надруковано 1623). Не в усіх регіонах Європи, а тим більше світу, поширювались античні політологічні моделі. У більшості слов'янських країн інтерес до античності обмежувався лише естетичною сферою.
Факт появи утопії свідчить про певні зміни в парадигмі історичного часу порівняно з середньовічним християнством. «Золотий вік», перенесений з ідеальної сфери у сферу земну, втрачає в утопії суто християнський смисл і зображається в поняттях і реаліях земного життя. Це — ідеальна організація земного суспільства. Разом з тим «небесна» утопія, ставши земною, втрачає для віруючої людини свою ціннісну орієнтацію, в основі якої — подвиг віри, вільний моральний вибір, ідея доступності вічного щастя, а отже, й надія, віра і гармонія душі. Утопія орієнтує на виключно земні прагнення, земну активність.

### Стихійний сенсуалізм
У повсякденному житті та значною мірою у мистецтві, внаслідок емансипації від середньовічного аскетизму, поширювались тенденції стихійного сенсуалізму, який виражався у жадобі чуттєвих насолод і в їхній поетизації у мистецтві. Це прагнення до насолод нерідко межувало зі злочинністю та розпустою, і цим нагадувало часи пізньої Римської імперії. Відомо, що цим потягом до суттєвої емансипації у період Відродження були захоплені навіть папи римські і духівництво в Італії. Джованні Боккаччо засудив розпусту духівництва у своєму «Декамероні» з позицій святості раннього християнства. Аморалізм і чуттєву емансипованість піддав критиці також і Франсуа Рабле у книзі «Гаргантюа і Пантагрюель», проте, зрештою, і сам не спромігся уникнути стихійного сенсуалізму, вдаючись до надмірно відвертих, фізіологічно-еротичних образів.

### Розквіт мистецтва
На відміну від протестантства, католицизм усіляко заохочував мистецтво. У добу Відродження почав складатися не знаний у середні віки культ мистецтва, взагалі інтелектуального життя, вільного заняття мистецтвами і науками про земне. Автор виступав уже не як представник певного поетичного цеху чи мистецької корпорації. Він намагався втілити у творі власну духовну неповторність, мистецьку індивідуальність. У мистецтві цінувалось авторське начало і новаторство.
Винайдення у 1455 році книгодрукування, що приписують німцю Йоганну Гутенбергу, сприяло поширенню літератури і науки світського змісту. У Європі зароджується книжна культура і традиції індивідуального читання.

### Трагізм
Доба Відродження — одна з найтрагічніших епох у житті європейської цивілізації. Вона була часом не тільки моральної розпусти, а й правової сваволі і анархії. Суспільне і приватне життя було сповнене трагізму, що впливало і на художню творчість. У середні віки герой добровільною смертю лише доводив вірність своєму васальному обов'язку, через що жанр трагедії тоді був неможливий. У добу Відродження персонаж обстоював через свою смерть власну духовну самодостатність. Смерть була мірилом внутрішньої самобутності індивіда. Такий пафос смерті в драмах Шекспіра.

### Універсальність
Вказані риси світовідчуття і художнього стилю мали у добу Відродження не вузько-філософський, соціально-кастовий чи поетично-цеховий, а універсальний характер, що робило літературу доби Відродження доступною для сприйняття практично усіма соціальними станами. Творчість Шекспіра показує, як в межах однієї п'єси поет мав можливість задовольнити смаки найрізноманітнішої публіки.

## Періоди літератури Відродження
Починаючи з доби Відродження можна говорити про формування у Європі національних літератур, тому літературознавство, як правило, розглядає літературу цього періоду відповідно. Цьому сприяє й нерівномірний розвиток національних літератур, різні часові рамки доби Відродження у них. Загалом розрізняють три періоди:
- Раннє Відродження (14 століття);
- Високе Відродження (15—16 століття);
- Пізнє Відродження (кінець 16 — початок 17 століття).

Італійське Відродження стоїть дещо окремо через свої своєрідні часові рамки. В італійському Відродженні виділяють три періоди:
- «Треченто» (14 століття), ранній період, традиційно його представниками вважаються Данте, Боккаччо (хоч сучасними літературознавцями їхня належність до літератури Відродження ставиться під сумнів) і Петрарка, а також новеліст Франко Саккеті (1335–1396).
- «Кватроченто» (15 століття), зрілий період, це був час захоплення всім античним після переселення до Італії візантійських вчених, вік гуманістів; певною мірою були навіть забуті літературні здобутки раннього Відродження, падала популярність італійської мови на користь латинської; найпомітніші постаті: Луїджі Пульчі (1432–1482), Маттео Баярдо (1441–1494), Анджело Поліціано (1454–1494).
- «Чінквеченто» (16 століття), пізній період, що переходить у бароко; найяскравіші представники: поети Лодовіко Аріосто (1474–1533), Мікеланджело Буонарроті (1475–1564), історик і драматург Нікколо Макіавеллі (1469–1527), останній ренесансний і перший бароковий поет Торквато Тассо (1544–1595), гуманіст-утопіст Томмазо Кампанелла (1568–1639).

Ще на підступах до Ренесансу був написаний один з найвеличніших творів світової культури — «Божественна комедія». Її автор — Данте Алігьєрі. Він — останній поет середньовіччя і перший поет нового часу. За власним визнанням Данте, поштовхом до пробудження у ньому поета була трепетна і благородна любов до дочки батькового друга — юної і прекрасної Беатріче, яку він прославляє в своїй творчості. «Божественна комедія» написана в останній період його життя. Поет назвав свій твір «Комедію», згідно з нормами середньовічної поетики: до цього жанру зараховувались твори із сумним початком і щасливим кінцем. Джованні Бокаччо, назвав її «божественною», після чого цей епітет додавався уже постійно. В цьому творі Данте змалював суспільство того часу з усіма його вадами та людськими гріхами, показав своє уявне блукання в потойбічному світі. Данте був видатним мислителем, який заклав у своїх творах засади нового гуманістичного вчення про людину, проголосивши ідею про безмежні можливості особи.
Поряд з Данте називають ім'я іншого великого італійського поета — Франческо Петрарки. Данте передбачив деякі ідеї епохи Відродження, але першим гуманістом Італії був Ф.Петрарка. Він вважається засновником класичної філології в Європі, фундатором європейської лірики. Петрарка займався, поетичною творчістю, написав багато поезій італійською мовою та ряд творів на латині. «Канценьєра» (Книга пісень) — збірка віршів італійською мовою, справа всього творчого життя поета. Головна тема «Канценьєра» — кохання поета до Лаури (це почуття поет проніс через усе життя). Їй і присвячена більшість віршів. При їх написанні Петрарка використав досвід любовної лірики своїх попередників.
Джованні Боккаччо — італійський письменник гуманіст, вчений-філолог. Він розвивався під подвійним впливом; Данте (в галузі поезії) і Петрарки (в галузі науки). Найвизначніший твір Боккаччо «Декамерон». Цим твором автор заклав основи європейської новели і надовго визначив розвиток цього жанру. Особливість «Декамерона» — його енциклопедичність. У творі, де вміщено 100 новел, об'єднаних вступом, широко змальовуються повсякденне життя з усією різноманітністю подій і людських вчинків, багатством людських типів.

### Французьке Відродження
Ренесанс у Франції — час нечуваного розквіту поезії, музики, образотворчих мистецтв і театру. Французькі митці одержали естетичні цінності Відродження з рук італійців й у всьому наслідували їх.
Великий внесок в розвиток європейської літератури епохи Відродження зробили французькі поети: П'єр Ронсар, Луїза Лабе (та Ліонська школа), Клеман Маро, Марціал Овернський.
У першій половині 16 століття провідними стають творчість прозаїка Франсуа Рабле («Гаргантюа і Пантагрюель») і багатогранна діяльність групи поетів і драматургів «Плеяда». У Ліоні діє так звана Ліонська школа.
У другій половині 16 століття як прозаїк уславився Мішель Монтень (1533–1594), автор «Проб» («Les Essais») — трактатів, у яких він прагнув наслідувати моралістичну філософію Плутарха. Трагічну добу релігійних війн відобразив у своїх поезіях гугенот Теодор Агріппа д'Обіньє (1550–1630).
Розвиток французької гуманістичної літератури пов'язаний із гуртком Маргарити Наваррської, яка була сестрою короля Франциска І. Вона відзначалася всебічною освіченістю. При її дворі перебували вчені-гуманісти, художники, письменники. Тут вони знаходили матеріальну підтримку, а найважливіше — необхідну для творчості духовну й інтелектуальну атмосферу. Маргарита Наваррська була талановитою письменницею. Вона писала вірші, поеми, але найкращим її твором є прозова збірка новел «Гептамерон». Цей твір створений під значним впливом «Декамерона» Боккаччо.
Найвидатнішим французьким письменником епохи Відродження, чия творчість набула світового значення, був Франсуа Рабле. Світову літературну славу він здобув своїм романом «Гаргантюа і Пантагрюель». Форма твору — казка-сатира, запозичена письменником із народної літератури. У творі не має трагічного сприйняття світу. Всі турботи, тривоги, лихо і злигодні переключаються у план комічного, потішного. Рабле великий майстер мистецтва комічного. Він відіграв велику роль у розвитку французької та світової сатиричної літератури.

### Німецьке та Нідерландське Відродження
Відродження у Німеччині та Нідерландах припадає на кінець XV — початок XVI століття. Найвищі досягнення Відродження у цих країнах належать образотворчому мистецтву (Альбрехт Дюрер, Ганс Гольбейн-Молодший, Лукас Кранах Старший та інші). Література не подарувала творів, які можна було б поставити врівень з творами італійців, Шекспіра чи Сервантеса. Окрім вже згадуваного ідеолога християнського гуманізму Еразма Ротердамського, ці літератури представлені іменами Себастіана Бранта, анонімними «Листами темних людей» (1515), Ульріхом фон Гуттеном (1488—1523) та «народними книжками» («Reynke de vos», 1498; «Фортунат», 1509; «Тіль Уленшпігель», 1515; «Історія про доктора Йоганна Фауста, знаменитого чарівника і чорнокнижника», 1587).

### Англійське Відродження
Час англійського Відродження — 16 та початок 17 століття. Виділяють такі періоди:
- Передвідродження (з кінця 14 століття) — Джефрі Чосер (1340–1400), головний твір якого — збірка з 24 віршованих «Кентерберійських оповідань», написаних у дусі «Декамерона» Боккаччо.
- Раннє Відродження (перша половина 16 століття) — Томас Мор (1478–1535), знаменитий своєю «Утопією» (1516).
- Середнє Відродження (друга половина 16 століття) — Філіп Сідні, Едмунд Спенсер («Королева фей»), Джон Лілі, Крістофер Марло.
- Пізнє Відродження (на межі 16-17 століття) представлене іменем Вільяма Шекспіра (1564–1616), одного з найвидатніших письменників доби Відродження, автора сонетів, трагедій «Ромео і Джульєта», «Макбет», «Отелло», «Гамлет», «Король Лір», комедій «Приборкання норовливої», «Сон літньої ночі», «Багато галасу з нічого», історичних хронік, драм.

Найвищим досягненням англійської й усієї європейської літератури доби Відродження була творчість В.Шекспіра.
Його літературна спадщина становить тридцять сім п'єс, дві поеми і сто п'ятдесят чотири сонети. З його іменем пов'язаний розвиток англійського театру, який у другій половині XVI ст. здобув велику популярність. Твори В.Шекспіра, зокрема «Приборкання непокірної», «Сон літньої ночі», «Ромео і Джульєтта», «Багато галасу даремно» пройняті утвердженням краси земного життя, благородства почуттів, кохання і дружби, осудження зла і корисливості. Знаходячись під впливом часу, він створив вражаючу картину загибелі могутнього титана Відродження. Глибоко відчуваючи ці процеси, Шекспір підбирає такі літературні образи, які демонструють цю трагедію Відродження («Гамлет», «Отелло», «Макбет», «Король Лір»).
Питання про авторство Шекспіра залишається до сьогодні дискусійним, існує думка, що його ім'ям просто користувались для підпису своїх творів інші письменники (або інший письменник). Називають імена Крістофера Марло та Френсіса Бекона.

### Іспанське і Португальське Відродження
Відродження у цих країнах припадає на 16 — початок 17 століття. Основні напрями і жанри іспанської літератури були такі:
- ренесансна лірика, яка розвивалась під сильним впливом арабських традицій (андалузька поезія);
- лицарський роман у прозі — дуже популярним був «Амадіс Гальський» (1508) Гарсіа Родрігеса де Монтальво;
- шахрайський роман;
- в окремий напрям виділяють творчість драматурга Лопе де Вега (1562–1635), автора п'єс «Собака на сіні», «Учитель танців», «Зірка Севільї», «Фуенте Овехуна» та багатьох інших;
- творчість Сервантеса (1547–1616), автора роману «Дон Кіхот» (1605, 1615), теж складає окремий напрям.

У тісному зв'язку з іспанською розвивалась література Португалії, класиком якої вважають Луїса де Камоенса (1525–1580), автора «Луїзіади» (1572).
Видатний іспанський письменник Мігель Сервантес є основоположником реалістичних традицій в національній літературі. Його твір «Дон-Кіхот» належить до числа шедеврів літератури епохи Відродження. За свідченням Сервантеса книга була задумана ним для вирішення досить скромного і водночас надзвичайно актуального для тодішньої Іспанії завдання — пародіювання лицарських романів, поголовне захоплення якими набуло тоді всезагального характеру. Суть образу головного героя роману — в трагічному протиріччі самосвідомості Дон-Кіхота і його життєвих можливостей. Дон-Кіхот — символ загибелі епохи Відродження, загибелі великої, титанічної особистості.

## Значення епохи Відродження
Культура епохи Відродження містить величезні духовні цінності. Саме в цей час були закладені глибокі підвалини духовності суспільства. Ця культура збагачує нас загальнолюдськими, гуманістичними цінностями, розумінням того, що істинно творчий початок буття — людина. Ренесанс вселяє в нас віру в безмежні можливості людини, в її вдосконалення. Як ніяка інша епоха, культура Відродження щедро породила плеяду геніальних митців, створила вищі духовні цінності — «те, що не вмирає». Тенденції культурного розвитку, започатковані епохою Ренесансу знайшли своє продовження в культурах інших епох. Відродження — це унікальний період в історії культури, котрий репрезентує одночасно і епоху, і тип культури, і культурне явище.

title: Література епохи Відродження

wikitext:
Ренесанс
'''Літерату́ра Відро́дження''' (література Ренесансу) — період в [[Історія літератури|історії світової літератури]], що охоплює 14-[[16 століття]] в [[Італія|Італії]] та кінець [[15 століття|15]] — початок 16 століття в інших країнах [[Європа|Європи]]. Риси [[Ренесанс|Відродження]] частково присутні і в літературах Сходу. Кінцем доби можна вважати [[1616]] рік — дату смерті [[Вільям Шекспір|Шекспіра]] і [[Мігель де Сервантес Сааведра|Сервантеса]].

Першим назву «Відродження» або, [[Французька мова|французькою мовою]], «Ренесанс» застосував у [[16 століття|16 столітті]] італійський історик мистецтва [[Джорджо Вазарі]]. Він прагнув підкреслити факт повернення [[Образотворче мистецтво|образотворчого мистецтва]] тієї доби до [[Античність|античних]] взірців. Поступово назву «Відродження» поширили на всю культурно-історичну добу та її мистецтво.

=== Зародження доби Відродження ===
Своїм корінням культура Відродження пов'язана з розвитком світських тенденцій в культурі феодального суспільства. Ці тенденції виникли ще в 11-12 столітті. Саме тоді в результаті процесу розумової диференціації світська культура почала відокремлюватися від церковної культури. І хоча ця «світська культура» не була ні поза релігійною, ні антирелігійною, сам факт її виникнення свідчив про внутрішню суперечливість середньовічного світоспоглядання, яке могло поринати як в «небесні висі», так і в «земний світ». При цьому світська культура Середньовіччя мала відносно автономний характер, бо не підпорядковувалася безпосередньо ні інтересам церкви, ні запитам богослов'я. Середньовічна світська культура займалася земними справами та турботами людини, що і призвело врешті-решт до розвитку моральної філософії, юриспруденції, медицини, математики, географії, історіографії, риторики. До виникнення поезії вагантів, куртуазної лірики, лицарського роману.

Відродження ламає звичні межі не тільки в розумінні людини, а й в астрономічних і географічних уявленнях, в науці та в технологіях світу (як суто промислових, так і культурних). Створюється геліоцентрична картина світу, робляться великі географічні відкриття, розквітають фізичні теорії, анатомія, медицина, спостерігається стрімкий ріст міст, розвиток ремесел. Людство вступало в нову фазу суспільного розвитку, відбувався перехід до індустріальної цивілізації. З'явилися перші мануфактури, водяні млини, банки, гільдії купців та ремісників. Розвивалася міська культура. Але чи не найбільше Ренесанс виявив себе в образотворчому мистецтві, архітектурі, літературі. Річ у тому, що саме тут, зокрема, у живописі, була репрезентована єдність людини і природи як принцип культурного буття.

Ідентифікувати Відродження як самостійну історико-культурну добу дозволяють:
* Власне світоглядне обличчя доби. Культура Відродження суттєво змінила акценти в середньовічній «картині світу», розгорнула у своїй драматичній еволюції (від самоствердження до заперечення) відмінні від власне середньовічної шкали цінностей свою естетику, свою жанрову структуру.
* Принципово інший соціокультурний ритм. За доби Відродження відбулася різка інтенсифікація культурного і соціально-політичного життя суспільства у всіх його основних напрямах. Соціокультурна сфера розшаровується, насичується суперечливими, різноспрямованими тенденціями, стає різноплановою і загалом виявляється результатом складної взаємодії середньовічних, гуманістичних і позагуманістичних явищ. Новий вектор розвитку, пов'язаний з переорієнтацією свідомості з сакрального на земне, з небесного на людське, з потойбічної вертикалі на поцейбічну горизонталь, ніби роздвоює основні соціокультурні та суспільно-історичні явища доби Ренесансу.
* Зрушення в сфері художньо-естетичної свідомості. Спочатку вони втілюються у вигляді певних стилів (класичний ренесансний стиль, маньєризм) і за часів пізнього Відродження започатковують певні початки Бароко і Класицизму, які виникнуть і розгортатимуться в наступну культурну епоху.
4) Наявна відмінність Відродження від попередньої культурної доби Середньовіччя і наступної культурної епохи 17-18 століть. На відміну від традиційної середньовічної культури, ренесансна культура функціонувала у незрівнянно локальні часові відрізки, не мала таких інституцій, щоб виступати механізмом регулювання основ сучасного собі суспільного життя. Тобто, культура Ренесансу не призвела до ренесансного типу державності.
Нове розуміння людини як творця проявилося у ставленні до митців: на відміну від Середньовіччя, доба Відродження зберегла майже всі імена архітекторів, художників, скульпторів, ювелірів. Процес визволення митців від цехової залежності завершився створенням академій.

== Ідейні основи літератури Відродження ==

=== Гуманізм ===
{{main|Гуманізм епохи Відродження}}
Центрами ренесансної культури були молоді міста, де зароджувалися і розвивались якісно нові економічні відносини — [[буржуазія|буржуазні]]. Їх стимулювали [[хрестові походи]], які тривали протягом двохсот років і потребували економічного забезпечення у надзвичайних масштабах. У містах утворився новий соціальний стан — [[бюргерство]]. Стала утверджуватися нова [[психологія]] життя, в основі якої лежала цінність земного буття, земного успіху і слави. Ця нова життєва психологія у своїх головних рисах збігалася з [[Античність|античною]] і суттєво відрізнялась від [[Середньовіччя|середньовічної]], в основі якої був страх перед грішним земним життям.

У добу [[Ренесанс|Відродження]] сформувалось нове розуміння людини та сенсу життя, суспільства і краси — ''[[гуманізм]]''. Гуманісти почали розглядати світ, людину в ньому, красу не з [[теоцентризм|теоцентричної]], а з ''[[антропоцентризм|антропоцентричної]]'' точки зору. У середовищі гуманістів в [[Італія|Італії]] зародилась [[інтелігенція]].

=== Повернення до античності ===
[[Ренесанс|Відродження]] позначене захопленням [[Антична література|літературою]] і [[Антична культура|культурою античності]], що зумовлено схожими світоглядними основами цих епох. Першими популяризаторами усього римського, а потім і грецького стали в [[Італія|Італії]] [[Франческо Петрарка]] та [[Джованні Боккаччо]]. Вивчення античності й гуманістичний рух у цілому досягли свого піку у [[15 століття|15 столітті]], коли в [[Італія|Італію]] стали переселятись із захопленої турками [[Візантія|Візантії]] ([[1453]]) вчені. Вони принесли з собою знання [[давньогрецька філософія|грецької філософії]] (Платон), і [[давньогрецька література|літератури]] ([[Гомер]]). Серед гуманістів поруч з [[Латинська мова|латинською мовою]] набула поширення [[Грецька мова|грецька]].

Характерно, що в часи Ренесансу народжується жанр [[апофегма]] — коротке оповідання про репліку чи витівку мудреця, найпопулярнішими персонажами яких були саме античні мудреці.

=== Християнство ===
[[Ренесанс|Відродження]] не можна розглядати як механічну реставрацію [[античність|античності]] і повну зневагу до духовного досвіду [[Середньовіччя|середніх віків]]. Треба говорити про історичний синтез античності і середньовіччя, який виразився у поєднанні античного життєлюбства з [[Євангеліє|євангельською]] [[Етика|етикою]] духовно змістовного життя. Тому важко провести різку межу між кінцем [[Середньовіччя|середніх віків]] і початком [[Відродження]]. Найяскравіше цей синтез проявився у явищі ''[[Християнство|християнського]] гуманізму'', принципи якого сформулював [[Нідерланди|нідерландський]] вчений [[Еразм Роттердамський]] ([[1466]]–[[1536]]). Він обстоював думку, що щастя людини у земному житті є одним з положень [[Християнська етика|християнської етики]]. З точки зору християнської доктрини це було на межі [[Єресь|єресі]].

Синтез античного життєлюбства та середньовічної духовності полягав у відкритті ''позастанової'' цінності [[людина|людини]]. Почали вважати, що людина має свою вищу духовну природу, яка є її особистим надбанням, незалежно від її місця у суспільній ієрархії. Особливо це помітно у пізній період, у [[Вільям Шекспір|Шекспіра]] і [[Мігель де Сервантес Сааведра|Сервантеса]], де обстоювання героєм своєї внутрішньої автономії усупереч офіційному статусу призводить до гострих колізій.

=== Протестантизм ===
Стихійний [[сенсуалізм]], сексуальна [[емансипація]] у розпусних формах, політична сваволя і правова [[анархія]], персональний ризик як моральний принцип мали рано чи пізно призвести до [[Реакція|реакції]]. Вона з'явилась у вигляді ''[[Протестантизм|протестантського руху]]'', щоправда, не в [[Італія|Італії]], а в інших країнах. В [[Німеччина|Німеччині]] розпуста римського духівництва, непомірні витрати грошей німецьких віруючих на монументальне будівництво, наприклад, [[Собор святого Петра|собору св. Петра]], викликали бурхливий протест і призвели до утворення [[Лютеранство|лютеранства]] на початку [[16 століття]]. У [[Франція|Франції]] і [[Швейцарія|Швейцарії]] тоді ж поширився [[кальвінізм]]. Протестанти відмовились від духівництва у релігійному житті і заперечували його виняткове право тлумачити [[Біблія|Біблію]] та її цінності. Прагнучи повернути народ до колишньої чистоти [[Віра|віри]] і [[Святість|святості]], вони переклали [[Біблія|Біблію]] національними мовами. Проте для мистецтва окремих країн протестантський рух виявився майже безплідним. Переслідувались [[театр]] і [[народне мистецтво]].

== Естетика і поетика літератури Відродження ==

=== Жанр утопії ===
Поява ''[[жанр]]у [[Утопія|утопії]]'' пов'язана з вищезгаданою орієнтацією на [[античність]], зокрема у [[Політика|політичному]] житті. Суттєвою ознакою [[Ренесанс|Відродження]] було апробування в політичному і соціальному житті античних державотворчих моделей.

[[Утопія]] виникла за зразком «Держави» [[Платон]]а і «Політії» [[Арістотель|Арістотеля]]. Автором першої утопії був англієць [[Томас Мор]] ([[1516]]). В [[Італія|Італії]] цей жанр представлений твором [[Томаззо Кампанелла|Томмазо Кампанелли]] «Місто Сонця» ([[1602]], надруковано [[1623]]). Не в усіх регіонах [[Європа|Європи]], а тим більше світу, поширювались античні політологічні моделі. У більшості слов'янських країн інтерес до античності обмежувався лише естетичною сферою.

Факт появи утопії свідчить про певні зміни в парадигмі історичного часу порівняно з [[Середньовіччя|середньовічним]] [[Християнство|християнством]]. «Золотий вік», перенесений з ідеальної сфери у сферу земну, втрачає в утопії суто християнський смисл і зображається в поняттях і реаліях земного життя. Це — ідеальна організація земного суспільства. Разом з тим «небесна» утопія, ставши земною, втрачає для віруючої людини свою ціннісну орієнтацію, в основі якої — подвиг [[віра|віри]], вільний моральний вибір, ідея доступності вічного щастя, а отже, й надія, віра і гармонія душі. Утопія орієнтує на виключно земні прагнення, земну активність.

=== Стихійний сенсуалізм ===
У повсякденному житті та значною мірою у мистецтві, внаслідок емансипації від середньовічного [[Аскетизм|аскетизму]], поширювались тенденції ''стихійного [[Сенсуалізм|сенсуалізму]]'', який виражався у жадобі чуттєвих насолод і в їхній поетизації у мистецтві. Це прагнення до насолод нерідко межувало зі злочинністю та розпустою, і цим нагадувало часи пізньої [[Римська імперія|Римської імперії]]. Відомо, що цим потягом до суттєвої емансипації у період [[Ренесанс|Відродження]] були захоплені навіть [[Папа Римський|папи римські]] і духівництво в [[Італія|Італії]]. [[Джованні Боккаччо]] засудив розпусту духівництва у своєму «[[Декамерон]]і» з позицій святості раннього [[Християнство|християнства]]. Аморалізм і чуттєву емансипованість піддав критиці також і [[Франсуа Рабле]] у книзі «[[Гаргантюа і Пантагрюель]]», проте, зрештою, і сам не спромігся уникнути стихійного сенсуалізму, вдаючись до надмірно відвертих, фізіологічно-еротичних образів.

=== Розквіт мистецтва ===
На відміну від [[Протестантство|протестантства]], [[католицизм]] усіляко заохочував [[мистецтво]]. У добу [[Ренесанс|Відродження]] почав складатися не знаний у [[середні віки]] культ мистецтва, взагалі інтелектуального життя, вільного заняття мистецтвами і науками про земне. Автор виступав уже не як представник певного поетичного цеху чи мистецької корпорації. Він намагався втілити у творі власну духовну неповторність, мистецьку [[індивідуальність]]. У мистецтві цінувалось авторське начало і новаторство.

Винайдення у [[1455]] році [[книгодрукування]], що приписують німцю [[Йоганн Гутенберг|Йоганну Гутенбергу]], сприяло поширенню [[література|літератури]] і [[наука|науки]] світського змісту. У [[Європа|Європі]] зароджується книжна культура і традиції індивідуального читання.

=== Трагізм ===
Доба [[Ренесанс|Відродження]] — одна з найтрагічніших епох у житті європейської [[цивілізація|цивілізації]]. Вона була часом не тільки моральної розпусти, а й правової сваволі і анархії. Суспільне і приватне життя було сповнене трагізму, що впливало і на художню творчість. У [[середні віки]] герой добровільною смертю лише доводив вірність своєму [[Васал|васальному]] обов'язку, через що [[жанр]] [[Трагедія|трагедії]] тоді був неможливий. У добу [[Ренесанс|Відродження]] персонаж обстоював через свою смерть власну духовну самодостатність. [[Смерть]] була мірилом внутрішньої самобутності індивіда. Такий [[пафос]] смерті в [[Драматичний твір|драмах]] [[Шекспір]]а.

=== Універсальність ===

Вказані риси світовідчуття і художнього стилю мали у добу [[Ренесанс|Відродження]] не вузько-філософський, соціально-кастовий чи поетично-цеховий, а ''універсальний'' характер, що робило літературу доби Відродження доступною для сприйняття практично усіма соціальними станами. Творчість [[Шекспір]]а показує, як в межах однієї п'єси поет мав можливість задовольнити смаки найрізноманітнішої публіки.

== Періоди літератури Відродження ==

Починаючи з доби [[Ренесанс|Відродження]] можна говорити про формування у [[Європа|Європі]] національних літератур, тому [[літературознавство]], як правило, розглядає літературу цього періоду відповідно. Цьому сприяє й нерівномірний розвиток національних літератур, різні часові рамки доби Відродження у них. Загалом розрізняють три періоди:
* Раннє Відродження ([[14 століття]]);
* Високе Відродження ([[15 століття|15]]—[[16 століття]]);
* Пізнє Відродження (кінець [[16 століття|16]] — початок [[17 століття]]).

[[Файл:Giovanni Boccaccio - Imagines philologorum.jpg|thumb|right|250px|Джованні Боккаччо]]

''[[Італійське Відродження]]'' стоїть дещо окремо через свої своєрідні часові рамки. В італійському Відродженні виділяють три періоди:
* «Треченто» ([[14 століття]]), ранній період, традиційно його представниками вважаються [[Данте Аліг'єрі|Данте]], [[Боккаччо]] (хоч сучасними літературознавцями їхня належність до літератури Відродження ставиться під сумнів) і [[Петрарка]], а також новеліст [[Франко Саккеті]] ([[1335]]–[[1396]]).
* «[[Кватроченто]]» ([[15 століття]]), зрілий період, це був час захоплення всім античним після переселення до [[Італія|Італії]] [[Візантія|візантійських]] вчених, вік [[Гуманізм|гуманістів]]; певною мірою були навіть забуті літературні здобутки раннього Відродження, падала популярність [[Італійська мова|італійської мови]] на користь [[Латинська мова|латинської]]; найпомітніші постаті: [[Луїджі Пульчі]] ([[1432]]–[[1482]]), [[Маттео Баярдо]] ([[1441]]–[[1494]]), [[Анджело Поліціано]] ([[1454]]–[[1494]]).
* «Чінквеченто» ([[16 століття]]), пізній період, що переходить у [[бароко]]; найяскравіші представники: поети [[Лодовіко Аріосто]] ([[1474]]–[[1533]]), [[Мікеланджело Буонарроті]] ([[1475]]–[[1564]]), історик і драматург [[Нікколо Макіавеллі]] ([[1469]]–[[1527]]), останній ренесансний і перший бароковий поет [[Торквато Тассо]] ([[1544]]–[[1595]]), гуманіст-утопіст [[Томмазо Кампанелла]] ([[1568]]–[[1639]]).

Ще на підступах до Ренесансу був написаний один з найвеличніших творів світової культури — «Божественна комедія». Її автор — Данте Алігьєрі. Він — останній поет середньовіччя і перший поет нового часу. За власним визнанням Данте, поштовхом до пробудження у ньому поета була трепетна і благородна любов до дочки батькового друга — юної і прекрасної Беатріче, яку він прославляє в своїй творчості. «Божественна комедія» написана в останній період його життя. Поет назвав свій твір «Комедію», згідно з нормами середньовічної поетики: до цього жанру зараховувались твори із сумним початком і щасливим кінцем. Джованні Бокаччо, назвав її «божественною», після чого цей епітет додавався уже постійно. В цьому творі Данте змалював суспільство того часу з усіма його вадами та людськими гріхами, показав своє уявне блукання в потойбічному світі. Данте був видатним мислителем, який заклав у своїх творах засади нового гуманістичного вчення про людину, проголосивши ідею про безмежні можливості особи.

Поряд з Данте називають ім'я іншого великого італійського поета — Франческо Петрарки. Данте передбачив деякі ідеї епохи Відродження, але першим гуманістом Італії був Ф.Петрарка. Він вважається засновником класичної філології в Європі, фундатором європейської лірики. Петрарка займався, поетичною творчістю, написав багато поезій італійською мовою та ряд творів на латині. «Канценьєра» (Книга пісень) — збірка віршів італійською мовою, справа всього творчого життя поета. Головна тема «Канценьєра» — кохання поета до Лаури (це почуття поет проніс через усе життя). Їй і присвячена більшість віршів. При їх написанні Петрарка використав досвід любовної лірики своїх попередників.
Джованні Боккаччо — італійський письменник гуманіст, вчений-філолог. Він розвивався під подвійним впливом; Данте (в галузі поезії) і Петрарки (в галузі науки). Найвизначніший твір Боккаччо «Декамерон». Цим твором автор заклав основи європейської новели і надовго визначив розвиток цього жанру. Особливість «Декамерона» — його енциклопедичність. У творі, де вміщено 100 новел, об'єднаних вступом, широко змальовуються повсякденне життя з усією різноманітністю подій і людських вчинків, багатством людських типів.

=== Французьке Відродження ===
''Ренесанс у Франції'' — час нечуваного розквіту [[Поезія|поезії]], [[Музика|музики]], [[Образотворче мистецтво|образотворчих мистецтв]] і [[Театр|театру]]. Французькі митці одержали естетичні цінності Відродження з рук італійців й у всьому наслідували їх.

Великий внесок в розвиток європейської літератури епохи Відродження зробили французькі поети: [[П'єр Ронсар]], [[Луїза Лабе]] (та [[Ліонська школа]]), [[Клеман Маро]], [[Марціал Овернський]].

У першій половині [[16 століття]] провідними стають творчість прозаїка [[Франсуа Рабле]] («[[Гаргантюа і Пантагрюель]]») і багатогранна діяльність групи поетів і драматургів «[[Плеяда]]». У [[Ліон]]і діє так звана [[Ліонська школа]].

У другій половині [[16 століття]] як прозаїк уславився [[Мішель Монтень]] ([[1533]]–[[1594]]), автор «Проб» («Les Essais») — [[Трактат|трактатів]], у яких він прагнув наслідувати моралістичну [[філософія|філософію]] [[Плутарх]]а. Трагічну добу релігійних війн відобразив у своїх поезіях гугенот [[Теодор Агріппа д'Обіньє]] ([[1550]]–[[1630]]).

Розвиток французької гуманістичної літератури пов'язаний із гуртком Маргарити Наваррської, яка була сестрою короля Франциска І. Вона відзначалася всебічною освіченістю. При її дворі перебували вчені-гуманісти, художники, письменники. Тут вони знаходили матеріальну підтримку, а найважливіше — необхідну для творчості духовну й інтелектуальну атмосферу. Маргарита Наваррська була талановитою письменницею. Вона писала вірші, поеми, але найкращим її твором є прозова збірка новел «Гептамерон». Цей твір створений під значним впливом «Декамерона» Боккаччо.

Найвидатнішим французьким письменником епохи Відродження, чия творчість набула світового значення, був Франсуа Рабле. Світову літературну славу він здобув своїм романом «Гаргантюа і Пантагрюель». Форма твору — казка-сатира, запозичена письменником із народної літератури. У творі не має трагічного сприйняття світу. Всі турботи, тривоги, лихо і злигодні переключаються у план комічного, потішного. Рабле великий майстер мистецтва комічного. Він відіграв велику роль у розвитку французької та світової сатиричної літератури.

=== Німецьке та Нідерландське Відродження ===
''Відродження у [[Німеччина|Німеччині]] та [[Нідерланди|Нідерландах]]'' припадає на кінець [[XV століття|XV]] — початок [[XVI століття]]. Найвищі досягнення Відродження у цих країнах належать образотворчому мистецтву ([[Альбрехт Дюрер]], [[Ганс Гольбейн-Молодший]], [[Лукас Кранах Старший]] та інші). Література не подарувала творів, які можна було б поставити врівень з творами італійців, [[Шекспір]]а чи [[Сервантес]]а. Окрім вже згадуваного ідеолога християнського гуманізму [[Еразм Ротердамський|Еразма Ротердамського]], ці літератури представлені іменами [[Себастіан Брант|Себастіана Бранта]], анонімними «[[Листи темних людей|Листами темних людей]]» (1515), [[Ульріх фон Гуттен|Ульріхом фон Гуттеном]] (1488—1523) та «народними книжками» («<nowiki/>{{iw|Reynke de vos||de|Reynke de vos}}», 1498; «[[Фортунат]]», 1509; «[[Тіль Уленшпігель]]», 1515; «<nowiki/>{{iw|Історія про доктора Йоганна Фауста|Історія про доктора Йоганна Фауста, знаменитого чарівника і чорнокнижника|en|Historia von D. Johann Fausten (chapbook)}}», 1587).

=== Англійське Відродження ===
Час ''англійського Відродження'' — [[16 століття|16]] та початок [[17 століття]]. Виділяють такі періоди:
* Передвідродження (з кінця [[14 століття]]) — [[Джефрі Чосер]] ([[1340]]–[[1400]]), головний твір якого — збірка з 24 віршованих «Кентерберійських оповідань», написаних у дусі «Декамерона» [[Боккаччо]].
* Раннє Відродження (перша половина [[16 століття]]) — [[Томас Мор]] ([[1478]]–[[1535]]), знаменитий своєю «Утопією» ([[1516]]).
* Середнє Відродження (друга половина [[16 століття]]) — [[Філіп Сідні]], [[Едмунд Спенсер]] («Королева фей»), [[Джон Лілі]], [[Крістофер Марло]].
* Пізнє Відродження (на межі [[16 століття|16]]-[[17 століття]]) представлене іменем [[Вільям Шекспір|Вільяма Шекспіра]] ([[1564]]–[[1616]]), одного з найвидатніших письменників доби Відродження, автора [[сонет]]ів, [[трагедія|трагедій]] «[[Ромео і Джульєта]]», «''[[Макбет (п'єса)|Макбет]]''», «[[Отелло]]», «''[[Гамлет]]''», «[[Король Лір]]», [[комедія|комедій]] «Приборкання норовливої», «Сон літньої ночі», «''[[Багато галасу з нічого]]''», історичних хронік, драм.

Найвищим досягненням англійської й усієї європейської літератури доби Відродження була творчість В.Шекспіра.
Його літературна спадщина становить тридцять сім п'єс, дві поеми і сто п'ятдесят чотири сонети. З його іменем пов'язаний розвиток англійського театру, який у другій половині XVI ст. здобув велику популярність. Твори В.Шекспіра, зокрема «Приборкання непокірної», «Сон літньої ночі», «Ромео і Джульєтта», «Багато галасу даремно» пройняті утвердженням краси земного життя, благородства почуттів, кохання і дружби, осудження зла і корисливості. Знаходячись під впливом часу, він створив вражаючу картину загибелі могутнього титана Відродження. Глибоко відчуваючи ці процеси, Шекспір підбирає такі літературні образи, які демонструють цю трагедію Відродження («Гамлет», «Отелло», «Макбет», «Король Лір»).

Питання про авторство Шекспіра залишається до сьогодні дискусійним, існує думка, що його ім'ям просто користувались для підпису своїх творів інші письменники (або інший письменник). Називають імена [[Крістофер Марло|Крістофера Марло]] та [[Френсіс Бекон|Френсіса Бекона]].

=== Іспанське і Португальське Відродження ===
[[Файл:Miguel de Cervantes lithography.jpg|thumb|right|250px|Мігель де Сервантес Сааведра]]

Відродження у цих країнах припадає на [[16 століття|16]] — початок [[17 століття]]. Основні напрями і жанри іспанської літератури були такі:

* ренесансна [[лірика]], яка розвивалась під сильним впливом арабських традицій (андалузька поезія);
* лицарський [[Роман (жанр)|роман]] у прозі — дуже популярним був «Амадіс Гальський» ([[1508]]) [[Гарсіа Родрігес де Монтальво|Гарсіа Родрігеса де Монтальво]];
* шахрайський [[Роман (жанр)|роман]];
* в окремий напрям виділяють творчість драматурга [[Лопе де Вега]] ([[1562]]–[[1635]]), автора п'єс «Собака на сіні», «Учитель танців», «Зірка Севільї», «Фуенте Овехуна» та багатьох інших;
* творчість [[Сервантес]]а ([[1547]]–[[1616]]), автора роману «''[[Дон Кіхот]]''» ([[1605]], [[1615]]), теж складає окремий напрям.

У тісному зв'язку з іспанською розвивалась література [[Португалія|Португалії]], класиком якої вважають [[Луїс де Камоенс|Луїса де Камоенса]] ([[1525]]–[[1580]]), автора «Луїзіади» ([[1572]]).<ref name="WDL">{{cite web |url = http://www.wdl.org/en/item/11198/ |title = The Lusiads |website = [[World Digital Library]] |date = 1800-1882 |accessdate = 2013-09-02 |archive-date = 14 жовтня 2017 |archive-url = https://web.archive.org/web/20171014103951/https://www.wdl.org/en/item/11198/ }}</ref>

Видатний іспанський письменник Мігель Сервантес є основоположником реалістичних традицій в національній літературі. Його твір «Дон-Кіхот» належить до числа шедеврів літератури епохи Відродження. За свідченням Сервантеса книга була задумана ним для вирішення досить скромного і водночас надзвичайно актуального для тодішньої Іспанії завдання — пародіювання лицарських романів, поголовне захоплення якими набуло тоді всезагального характеру. Суть образу головного героя роману — в трагічному протиріччі самосвідомості Дон-Кіхота і його життєвих можливостей. Дон-Кіхот — символ загибелі епохи Відродження, загибелі великої, титанічної особистості.

== Значення епохи Відродження ==
Культура епохи Відродження містить величезні духовні цінності. Саме в цей час були закладені глибокі підвалини духовності суспільства. Ця культура збагачує нас загальнолюдськими, гуманістичними цінностями, розумінням того, що істинно творчий початок буття — людина. Ренесанс вселяє в нас віру в безмежні можливості людини, в її вдосконалення. Як ніяка інша епоха, культура Відродження щедро породила плеяду геніальних митців, створила вищі духовні цінності — «те, що не вмирає». Тенденції культурного розвитку, започатковані епохою Ренесансу знайшли своє продовження в культурах інших епох. Відродження — це унікальний період в історії культури, котрий репрезентує одночасно і епоху, і тип культури, і культурне явище.

== Див. також ==
* [[Історія літератури]]
* [[Ренесанс]] (Відродження)
* [[Філософія Відродження]]
* [[Культура Відродження]]
* [[Мистецтво Відродження]]
*[[Text Encoding Initiative|ТЕІ (ініціатива кодування тексту)]]

== Примітки ==
{{примітки}}

== Джерела ==
* Історія зарубіжної літератури Середніх віків та Відродження : навч.-метод. посіб. для студентів ВНЗ за напрямом підгот. 6.020303 "Філологія" / О. В. Боговін ; Бердян. держ. пед. ун-т, Ін-т філології та соц. комунікацій. — Бердянськ (Запоріз. обл.) : Ткачук О. В., 2015. — 243 с. : табл., портр. — Бібліогр.: с. 230 (14 назв) та в тексті. — ISBN 978-617-7291-30-4
* Світова література доби Середньовіччя та епохи Відродження. "Картина світу". Естетика. Поетика : навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. / І. В. Козлик. - Івано-Франківськ : Симфонія Форте, 2011. - 343 с. - Бібліогр.: с. 237-291. - ISBN 978-617-7009-21-3
* ''Шалагінов Б.Б''. Зарубіжна література від античності до початку XIX століття. — К.: Академія, 2004. — 360 с. — С.: 150—221.
* ''Шаповалова М. С., Рубанова Г. Л., Моторний В.А''. Історія зарубіжної літератури: Середні віки та Відродження. — Львів, 1982.
* История всемирной литературы в 9 томах: Том 3. — М.: Наука, 1985.
* История западноевропейской литературы: Средние века и Возрождение / Под редакцией М. П. Алексеева и др. — М.: Высшая школа, 2000. — 462 с. — С.: 147—443.
* История зарубежной литературы: Раннее Средневековье и Возрождение / Под редакцией В. М. Жирмунского. — М.: 1987.
* ''Лосев А.Ф''. Эстетика Возрождения. — М.: Искусство, 1978.

== Посилання ==
* [http://www.csdl.tamu.edu/cervantes/english/ctxt/cec/works.html Бібліотека Сервантеса, повне зібрання оригіналів творів (англ., ісп.).] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070427071759/http://www.csdl.tamu.edu/cervantes/english/ctxt/cec/works.html |date=27 квітня 2007 }}
* [http://litmisto.org.ua/?p=25947 Місто на межах: естетичні грані образу в літературі перехідних епох] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141129024759/http://litmisto.org.ua/?p=25947 |date=29 листопада 2014 }} Степанова, А. А.

[[Категорія:Історія літератури]]
[[Категорія:Мистецтво епохи Відродження]]
[[Категорія:Література епохи Відродження|*]]


text:
# Афганський бургер
Афганський бургер (також відомий як бургер Кабульський) — це афганський врап фаст-фуд, що складається із шматочка афганського хліба, загорнутого навколо картоплі фрі, разом із чатні та іншими приправами, овочами, часто ковбасами та іншим м'ясом. З афганської кухні був популяризований в Пакистані афганськими іммігрантами (особливо в Ісламабаді, де його вважають однією з основних вуличних продуктів міста та Пешавару).

wikiname: ukwiki

title: Афганський бургер

in_language: uk

wikitext:
{{Кулінарна страва}}'''Афганський''' '''бургер''' (також відомий як '''бургер Кабульський''') — це афганський [[врап]] [[Фаст-фуд|фаст-фуд,]] що складається із шматочка афганського хліба, загорнутого навколо [[Картопля фрі|картоплі фрі]], разом із [[чатні]] та іншими приправами, овочами, часто [[ковбаса]]ми та іншим м'ясом. З [[Афганська кухня|афганської кухні]] був популяризований в [[Пакистан]]і афганськими іммігрантами (особливо в [[Ісламабад]]і, де його вважають однією з основних вуличних продуктів міста та [[Пешавар]]у).<ref>[http://www.dawn.com/news/1130547 The Afghani burger phenomenon] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210117130622/https://www.dawn.com/news/1130547|date=17 січня 2021}}, [[DAWN (newspaper)]], Sep 08, 2014</ref><ref>{{Cite web |url=http://tribune.com.pk/story/1159735/roll-20-years-peshawar-prepares-bid-farewell-kabuli-burger/ |title=After 20 years, Peshawar prepares to bid farewell to Kabuli burger |accessdate=10 жовтня 2020 |archive-date=29 листопада 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181129185356/https://tribune.com.pk/story/1159735/roll-20-years-peshawar-prepares-bid-farewell-kabuli-burger/ }}</ref>

== Див. також ==

* [[Врап|Упаковка (сендвіч)]]
* [[Шаурма]]
* [[Гірос]]

== Примітки ==
{{Reflist}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Бутерброди]]
[[Категорія:Фаст-фуд]]
[[Категорія:Афганська кухня]]

title: Афганський бургер

Походження: Афганістан

Необхідні компоненти: Афганський хліб


text:
# Шешні-Шайтан
Шешні́-Шайта́н — гірська вершина у східній частині Великого Кавказу. Знаходиться на півночі Азербайджану.

title: Шешні-Шайтан

wikitext:
{{Гора
| назва              = Шешні-Шайтан
| місцева_назва      =
| фото               =
| коментар           =
| країна             = {{AZE}}
| регіон             =
| гірська_система    = [[Великий Кавказ]]
| lat_dir=N | lat_deg= 40| lat_min= 43
            | lat_sec= 56
| lon_dir=E | lon_deg= 48| lon_min= 44
            | lon_sec= 52
| висота             = 1242,0 м
| відносна_висота    =
| тип                =
| вік                =
| останнє_виверження =
| перше_сходження    =
| класичний_маршрут  =
| мапа               = <!-- Example.jpg -->
| мапа_підпис        =
| мапа_ширина        =
| карта розташування = Кавказькі гори
| розмір карти       = <!-- для шаблону «Карта розташування» -->
}}

'''Шешні́-Шайта́н''' — гірська вершина у східній частині [[великий Кавказ|Великого Кавказу]]. Знаходиться на півночі [[Азербайджан]]у.

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=40.759481&lon=48.730373&z=13&m=b&show=/30628369/uk На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=40.759481&lon=48.730373&z=13&m=b&show=/30628369/uk |date=25 серпня 2011 }}

== Джерела ==
* {{Карта|K-39-110}}

{{mount-stub}}

{{Гірські вершини Азербайджану}}
[[Категорія:Гірські вершини Кавказу]]

[[Категорія:Тисячники]]

Країна: Азербайджан

Система: Великий Кавказ


text:
# Кайрали
Кайрали (рос. Кайралы) — селище у Кандалакському районі Мурманської області Російської Федерації.
Населення становить 19 осіб. Належить до муніципального утворення Алакурттське сільське поселення.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 0    | ↗19  |

title: Кайрали

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Кайрали
|назва ін.       = Кайралы
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Мурманська область]]
|район           = [[Кандалакський район]]
|міський округ   =
|поселення       = Алакурттське сільське поселення
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 19
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Мурманська область
}}
'''Кайрали''' ({{lang-ru|Кайралы}}) — [[селище]] у [[Кандалакський район|Кандалакському районі]] [[Мурманська область|Мурманської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 19 осіб. Належить до муніципального утворення [[Алакурттське сільське поселення]].

== Населення ==

{{Населення РФ | Кайралы }}

{{Населення РФ | Кайралы | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Кандалакський район}}
{{Murmansk-obl-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Кандалакського району]]

title: селище Кайрали

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Мурманська область

Муніципальний район: Кандалакський район

Поселення: Алакурттське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Кайрали · Кайрали


text:
# Чуксола
Чуксо́ла (рос. Чуксола, марій. Чӱксола) — присілок у складі Новотор'яльського району Марій Ел, Росія. Адміністративний центр Чуксолинського сільського поселення.
В радянські часи існувало окремо два населених пункти — Чуксола та Чук-Сола.

## Населення
Населення — 410 осіб (2010; 339 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- марійці — 92 %

title: Чуксола

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Чуксола
 | назва ін.       = {{lang-ru|Чуксола}}<br/>{{lang-chm|Чӱксола}}
 | карта розташування1 = Росія Марій Ел
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Марій Ел]]
 | район           = [[Новотор'яльський район]]
 | поселення       = [[чуксолинське сільське поселення|Чуксолинське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 410 осіб ([[2010]]{{RUS-ME-census-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 57
 | lat_min= 00
 | lat_sec= 18
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 48
 | lon_min= 46
 | lon_sec= 10
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Чуксо́ла''' ({{lang-ru|Чуксола}}, {{lang-chm|Чӱксола}}) — [[присілок]] у складі [[новотор'яльський район|Новотор'яльського району]] [[Марій Ел]], [[Росія]]. Адміністративний центр [[чуксолинське сільське поселення|Чуксолинського сільського поселення]].

В радянські часи існувало окремо два населених пункти — '''Чуксола''' та '''Чук-Сола'''.

== Населення ==
Населення — 410 осіб ([[2010]]; 339 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Marii-El_new.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=5 січня 2021 |archive-date=13 листопада 2016 |archive-url=https://www.webcitation.org/6lzKOK34z?url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Marii-El_new.xls }}</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[марійці]] — 92 %

== Джерела ==
* {{Карта|O-39-98}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=57.004757&lon=48.768311&z=13&show=/10036903/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=57.004757&lon=48.768311&z=13&show=/10036903/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{Mari El-stub}}
{{новотор'яльський район}}

[[Категорія:Населені пункти Новотор'яльського району]]
[[Категорія:Присілки Марій Ел]]

title: присілок Чуксола

Суб'єкт Російської Федерації: Марій Ел

Муніципальний район: Новотор'яльський район

Поселення: Чуксолинське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Чуксола · Чуксола


text:
# Димитрій (Ярема)
Димитрій (у миру: Володимир Васильович Ярема; 9 грудня 1915, Глідно — 25 лютого 2000, Київ) — український церковний діяч, патріарх Київський і всієї України Української автокефальної православної церкви.

## Біографія
Народився у с. Глідні Березівського повіту на Сяноччині (нині Коросненський повіт, Підкарпатське воєводство, Польща).
У другій половині 20-х років вчився малярству у художника Павла Запорозького в Перемишлі. У 1931–1938 роках здобував художню освіту в живописця Павла Ковжуна у Львові. Також студіював теорію музики, сольфеджіо, диригування, засновував хори. Вступив до ОУН.
У 1938–1939 перебував на дійсній військовій службі в польській армії. На початку Другої світової війни 1939–1945 взяв участь в польсько-німецьких боях, потрапив у німецький полон. У 1942–1944 роках навчався у Львівській мистецько-промисловій школі під керівництвом М. Осінчука. З благословення митрополита Андрея Шептицького направлений на навчання до семінарії.
З квітня 1945 року — на військовій службі в радянській армії. Звільнившись із військової служби, деякий час працював у Державному музеї українського мистецтва.

## Церковна діяльність
Після ліквідації УГКЦ, маючи на меті протистояти русифікації та знищенню українського православ'я, 10 серпня 1947 року прийняв священичий сан. Навчався у Ленінградській духовній академії (заочно), але був відрахований за національні переконання.
У 1947–1958 служив у сільських парафіях у Галичині. У 1958 році був переведений до Львова, де відправляв службу в Андріївській (1958–1960), П'ятницькій (1960–1965), Преображенській (1965–1969) церквах.
З 1969 року — настоятель церкви Петра і Павла. На початку 1989 року звернувся з листом до екзарха Російської православної церкви в Україні митрополита Філарета (Денисенка) із закликом до реабілітації національних церков.
19 серпня 1989 року разом з о. Іваном Пашулею проголосив вихід Петропавлівської парафії м. Львова з-під юрисдикції Московського патріархату і перехід під омофор митрополита Мстислава (Скрипника), первоієрарха УАПЦ в США).
Став ініціатором і активним учасником проведення Помісного собору 6 червня 1990 року, на якому ухвалено статут УАПЦ й обрано її патріарха — Мстислава.
У серпні 1993 року за рішенням єпископату прийняв чернечий постриг з іменем Димитрія. 5 вересня 1993 року висвячений на єпископа Переяславського і Січеславського.
7 вересня 1993 року Другий помісний собор обрав його патріархом Київським і всієї України (УАПЦ). 14 жовтня 1993 року в церкві Спаса на Берестові відбулася інтронізація.
Протягом свого патріаршого служіння Патріарх Димитрій відвідав усі єпархії УАПЦ в Україні, а також США і Польщу. Охоче проповідував у різних суспільних середовищах. Виявляв постійну турботу про налагодження міжцерковних стосунків і творення єдиної Помісної церкви в Україні. Постійно дбав про розвиток церковного мистецтва на засадах національної традиції, про воцерковлення української молоді та інтелігенції.
Димитрій (Ярема) — автор книги «Дивний світ ікон» (1994), статей на богословську тематику та з історії іконопису. Лавреат премії імені Іларіона і Віри Свенціцьких за наукову роботу в галузі мистецтвознавства. Друковані праці пов'язані з проблемами суспільного служіння Церкви (послання до християн України «На порозі 2000 року», цикл послань «Розмови про страшне сьогодення», статті в газетах «Наша віра», «Успенська вежа»), історією іконопису в Україні. Підготував і подав до друку двотомну монографію з історії іконопису.
У своєму передсмертному Заповіті Патріарх Димитрій закликав вірних УАПЦ визнати над собою юрисдикцію Митрополита УАПЦ в діаспорі та УПЦ в США Константина (Багана) та продовжити працю над творенням єдиної Помісної української православної церкви в канонічній єдності зі Вселенським Патріархом.
Помер Патріарх Київський і всієї України Димитрій 25 лютого 2000 року в Києві, похований поруч з мурами рідного храму свв. Петра і Павла у Львові.

## Вшанування
Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 вересня 2022 року вулицю Чехова у Львові перейменовано на вул. Патріарха Димитрія Яреми.

title: Димитрій (Ярема)

wikitext:
{{Архієрей
 | ім'я = Патріарх Димитрій
| зображення = Dymytrij patr.jpg
| розмір_зображення = 200px
| підпис_зображення = патріарх Димитрій

| титул = [[Патріарх Київський|Патріарх Київський і всієї України]]
|порядок = 3
|прапор = Ukrainian Autocephalous Orthodox Church.png
|обрання = [[7 вересня]] [[1993]]
|інтронізація = [[14 жовтня]] [[1993]]
|церква = [[Українська автокефальна православна церква (1990–2018)|УАПЦ]]
|періодпочаток = [[14 жовтня]] [[1993]]
|періодкінець = [[25 лютого]] [[2000]]
|попередник = [[Мстислав (Скрипник)]]
|наступник  = [[Мефодій (Кудряков)]] (предстоятель УАПЦ з титулом митрополит)

|титул_2 = Єпископ Переяславський і Січеславський
|періодпочаток_2 = [[5 вересня]] [[1993]]
|періодкінець_2 = [[14 жовтня]] [[1993]]

|сан = [[10 серпня]] [[1947]]
|прийняття чернецтва = [[серпень]] [[1993]]
|хіротонія = [[5 вересня]] [[1993]]
|хто_висвятив = [[Петро (Петрусь)]], [[Михайло (Дуткевич)]], [[Феоктист (Пересада)]], [[Ігор (Ісіченко)]]

|дружина = Юлія (до серпня 1993)
| дата_народження = 9.12.1915
| місце_народження =
| дата_смерті = 25.2.2000
| місце_смерті =
| відомий_(відома) = Патріарх Димитрій  (Ярема)
| рід_діяльності =
 }}
'''Димитрій''' (''у миру:'' '''Володимир Васильович Ярема'''; [[9 грудня]] [[1915]], [[Глідно]] — [[25 лютого]] [[2000]], [[Київ]]) — український церковний діяч, патріарх Київський і всієї України [[Українська автокефальна православна церква (1990—2018)|Української автокефальної православної церкви]].

== Біографія ==
Народився у с. Глідні Березівського повіту на Сяноччині (нині [[Коросненський повіт (Підкарпатське воєводство)|Коросненський повіт]], [[Підкарпатське воєводство]], [[Польща]]).

У другій половині 20-х років вчився малярству у художника Павла Запорозького в Перемишлі. У [[1931]]–[[1938]] роках здобував художню освіту в живописця [[Ковжун Павло Максимович|Павла Ковжуна]] у [[Львів|Львові]]. Також студіював теорію музики, [[сольфеджіо]], диригування, засновував хори. Вступив до [[Організація українських націоналістів|ОУН]].

У 1938–[[1939]] перебував на дійсній військовій службі в польській армії. На початку [[Друга світова війна|Другої світової війни]] 1939–1945 взяв участь в польсько-німецьких боях, потрапив у німецький полон. У [[1942]]–[[1944]] роках навчався у [[Львівський державний коледж декоративного і ужиткового мистецтва імені Івана Труша|Львівській мистецько-промисловій школі]] під керівництвом [[Осінчук Михайло Іванович|М. Осінчука]]. З благословення митрополита [[Шептицький Андрей|Андрея Шептицького]] направлений на навчання до семінарії.

З квітня 1945 року — на військовій службі в радянській армії. Звільнившись із військової служби, деякий час працював у [[Національний музей у Львові імені Андрея Шептицького|Державному музеї українського мистецтва]].

== Церковна діяльність ==
Після [[Львівський собор 1946|ліквідації УГКЦ]], маючи на меті протистояти русифікації та знищенню українського православ'я, [[10 серпня]] [[1947]] року прийняв священичий сан. Навчався у Ленінградській духовній академії (заочно), але був відрахований за національні переконання.

У 1947–1958 служив у сільських парафіях у [[Галичина|Галичині]]. У [[1958]] році був переведений до Львова, де відправляв службу в Андріївській (1958–1960), [[Церква святої Параскеви П'ятниці|П'ятницькій]] (1960–1965), Преображенській (1965–1969) церквах.

З [[1969]] року — настоятель [[Церква святих апостолів Петра і Павла (Львів)|церкви Петра і Павла]]. На початку [[1989]] року звернувся з листом до екзарха [[Українська православна церква (Московський патріархат)|Російської православної церкви в Україні]] митрополита [[Філарет (Денисенко)|Філарета (Денисенка)]] із закликом до реабілітації національних церков.

[[19 серпня]] 1989 року разом з о. Іваном Пашулею проголосив вихід Петропавлівської парафії м. Львова з-під юрисдикції Московського патріархату і перехід під омофор [[митрополит]]а [[Мстислав (Скрипник)|Мстислава (Скрипника)]], первоієрарха [[Українська православна церква США|УАПЦ в США]]).

Став ініціатором і активним учасником проведення Помісного собору [[6 червня]] [[1990]] року, на якому ухвалено статут [[Українська автокефальна православна церква (1990—2018)|УАПЦ]] й обрано її [[Патріарх (християнство)|патріарха]] — Мстислава.

У серпні 1993 року за рішенням єпископату прийняв чернечий постриг з іменем Димитрія. [[5 вересня]] 1993 року висвячений на єпископа Переяславського і Січеславського.

[[7 вересня]] 1993 року Другий помісний собор обрав його патріархом Київським і всієї України (УАПЦ). [[14 жовтня]] 1993 року в [[Церква Спаса на Берестові|церкві Спаса на Берестові]] відбулася інтронізація.

Протягом свого патріаршого служіння Патріарх Димитрій відвідав усі єпархії УАПЦ в Україні, а також США і Польщу. Охоче проповідував у різних суспільних середовищах. Виявляв постійну турботу про налагодження міжцерковних стосунків і творення єдиної Помісної церкви в Україні. Постійно дбав про розвиток церковного мистецтва на засадах національної традиції, про воцерковлення української молоді та інтелігенції.

Димитрій (Ярема) — автор книги «Дивний світ ікон» (1994), статей на богословську тематику та з історії іконопису. Лавреат премії імені Іларіона і Віри Свенціцьких за наукову роботу в галузі мистецтвознавства. Друковані праці пов'язані з проблемами суспільного служіння Церкви (послання до християн України «На порозі 2000 року», цикл послань «Розмови про страшне сьогодення», статті в газетах «Наша віра», «Успенська вежа»), історією іконопису в Україні. Підготував і подав до друку двотомну монографію з історії іконопису.

У своєму передсмертному Заповіті Патріарх Димитрій закликав вірних УАПЦ визнати над собою юрисдикцію Митрополита УАПЦ в діаспорі та [[УПЦ в США]] [[Константин (Баган)|Константина (Багана)]] та продовжити працю над творенням єдиної Помісної української православної церкви в канонічній єдності зі [[Патріарх Константинопольський|Вселенським Патріархом]].

Помер Патріарх Київський і всієї України Димитрій [[25 лютого]] [[2000]] року в Києві, похований поруч з мурами рідного храму свв. Петра і Павла у Львові.

== Вшанування ==
Рішенням виконавчого комітету [[Львівська міська рада|Львівської міської ради]] від 29 вересня 2022 року [[Вулиця Патріарха Димитрія Яреми|вулицю]] Чехова у Львові перейменовано на ''вул. Патріарха Димитрія Яреми''<ref name="перейменування"/>.

== Примітки ==
{{reflist|1|refs=
<ref name="перейменування">{{cite web|url = https://city-adm.lviv.ua/news/society/public-sector/293386-soiuzu-ukrainok-sofii-karaffy-korbut-patriarkha-dymytriia-yaremy-u-lvovi-pereimenuvaly-shche-8-vulyts|назва =  Союзу Українок, Софії Караффи-Корбут, Патріарха Димитрія Яреми: у Львові перейменували ще 8 вулиць|автор = Пресслужба ЛМР|дата = 29 вересня 2022|вебсайт = city-adm.lviv.ua|видавець = [[Львівська міська рада]]|url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 29 вересня 2022}}</ref>
}}

== Джерела ==
* ''М. Ф. Рибачук'' [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Dymytriy Димитрій] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160617081613/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Dymytriy |date=17 червня 2016 }} // {{ЕІУ|2|385}}
* ''В. Б. Копійко'' [https://esu.com.ua/search_articles.php?id=24308 Димитрій] // {{ЕСУ||}}
* [https://web.archive.org/web/20090417192230/http://www.risu.org.ua/ukr/major.religions/uaoc/dymytrij/ Патріарх Димитрій (Ярема)]
* [http://risu.org.ua/ua/index/reference/persons/~Д/33657/ Димитрій (Ярема)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130318043541/http://risu.org.ua/ua/index/reference/persons/~Д/33657/ |date=18 березня 2013 }}

{{Митрополити Київські (Константинопольська православна церква)}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Димитрій Ярема}}

[[Категорія:Українські патріархи|Д]]
[[Категорія:Українські мистецтвознавці]]
[[Категорія:Переяславські православні єпископи]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Єпископи УАПЦ 1989–2018]]

title: 14 жовтня 1993 — 25 лютого 2000

Обрання: 7 вересня 1993

Інтронізація: 14 жовтня 1993

Церква: УАПЦ

Попередник: Мстислав (Скрипник)

Наступник: Мефодій (Кудряков) (предстоятель УАПЦ з титулом митрополит)

title: 5 вересня 1993 — 14 жовтня 1993

Діяльність: патріарх, іконописець, православний священник

Народження: 9 грудня 1915 · Глідно, Гміна Нозджець, Березівський повіт, Республіка Польща

Смерть: 25 лютого 2000 (84 роки) · Київ, Україна

Похований: Церква Петра і Павла (Львів)

Дружина: Юлія (до серпня 1993)

Священство: 10 серпня 1947

Чернецтво: серпень 1993

Єп. хіротонія: 5 вересня 1993

Хто висвятив у єпископа: Петро (Петрусь), Михайло (Дуткевич), Феоктист (Пересада), Ігор (Ісіченко)

Прапор: 3-й Патріарх Київський і всієї України


text:
# Тахтаджиєв Федір Анатолійович
Фе́дір Анато́лійович Тахтаджиєв — майор Національної поліції України, учасник російсько-української війни, який загинув у ході російського вторгнення в Україну в 2022 році.

## Життєпис
Федір Тахтаджиєв народився 16 лютого 1983 року в селі Рубіжне Вовчанського району (з 2020 року — Вовчанської міської територіальної громади Чугуївського району) на Харківщині. У 2002 році пішов на строкову службу до лав ЗСУ в м. Луганськ. Уже за рік у 2003 році розпочав роботу дільничним офіцером Артемівського районного відділу міліції в м. Луганськ. Пізніше обійняв посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Чугуївського районного управління поліції ГУ Нацполіції в Харківській області. Загинув 2 березня 2022 року в бою з російськими окупантами. Указом Президента України №144/2022 від 17 березня 2022 року нагороджений орденом “За мужність” ІІІ ступеня (посмертно).
20 червня 2022 року голова Харківської обласної військової адміністрації Олег Синєгубов і керівник Головного управління Національної поліції Харківської області Володимир Тимошко передали ордени "За мужність" III ступеня дружині Федора Тахтаджиєва, а також родинам загиблих майора поліції Ігора Подаруєва, старшого лейтенанта Максима Волика, старшого сержанта Богдана Тарусина та сержанта поліції Олександра Семерніна.

## Родина
У загиблого залишилася дружина, мати та донька.

## Нагороди
- орден «За мужність» III ступеня (2022, посмертно) — за особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі[8].

title: Тахтаджиєв Федір Анатолійович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                = Федір Тахтаджиєв
| оригінал імені      = Тахтаджиєв Федір Анатолійович
| портрет             =
| підпис              =
| дата народження     = 16.02.1983
| місце народження    = с. [[Рубіжне (Чугуївський район)|Рубіжне]], [[Харківська область]], [[Україна]]
| дата смерті         = 02.03.2022
| місце смерті        = Харківська область
| причина смерті      =
| національність      = [[українці|українець]]
| університет         =
| ступінь             =
| прізвисько          =
| партія              =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{FНПУ}}
| підпорядкованість   =
| військове формування=
| роки служби         =
| звання              = {{Ранг поліції|Майор|nocat=1}}
| формування          =
| командування        =
| битви               = [[Російсько-українська війна (з 2014)|Російсько-українська війна]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден «За мужність» III ступеня}}
{{!)}}
}}
{{однофамільці|Тахтаджиєв}}
'''Фе́дір Анато́лійович Тахтаджиєв''' — [[майор]] [[Національна поліція України|Національної поліції України]], [[Учасники російсько-української війни Т|учасник російсько-української війни]], який загинув у ході [[Російське вторгнення в Україну (2022)|російського вторгнення в Україну в 2022 році]].

== Життєпис ==
Федір Тахтаджиєв народився 16 лютого 1983 року в селі [[Рубіжне (Чугуївський район)|Рубіжне]] [[Вовчанський район|Вовчанського району]] (з 2020 року — [[Вовчанська міська громада|Вовчанської міської територіальної громади]] [[Чугуївський район|Чугуївського району]]) на [[Харківська область|Харківщині]]. У 2002 році пішов на строкову службу до лав ЗСУ в м. Луганськ. Уже за рік у 2003 році розпочав роботу дільничним офіцером Артемівського районного відділу міліції в м. Луганськ<ref name=":0">{{Cite web|title=Національна поліція України|url=https://www.npu.gov.ua/news/politseiskyi-fedir-takhtadzhyiev-zahynuv-pid-chas-oborony-kharkova|website=www.npu.gov.ua|accessdate=2023-02-22|language=ua}}</ref>. Пізніше обійняв посаду оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділу поліції № 1 Чугуївського районного управління поліції ГУ Нацполіції в Харківській області. Загинув 2 березня 2022 року в бою з російськими окупантами. Указом Президента України №144/2022 від 17 березня 2022 року нагороджений орденом “За мужність” ІІІ ступеня (посмертно)<ref>{{Cite web|title=Загинули смертю хоробрих: харківська поліція втратила ще трьох співробітників у війні з Росією|url=https://nv.ua/ukr/kharkiv/harkiv-boyovi-vtrati-u-boyah-za-harkiv-zaginuli-shche-troye-policeyskih-foto-novini-harkova-50223603.html|website=nv.ua|accessdate=2023-02-08|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=Авіаудар по управлінню поліції в Харкові: правоохоронці назвали кількість загиблих|url=https://nv.ua/ukr/kharkiv/harkiv-obstrili-nazvano-kilkist-zagiblih-vid-aviaudaru-z-upravlinnya-policiji-novini-harkova-50223553.html|website=nv.ua|accessdate=2023-02-08|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=У Харківській області загинули двоє співробітників поліції|url=https://2day.kh.ua/ua/kharkow/u-kharkivskiy-oblasti-zahynuly-dvoye-spivrobitnykiv-politsiyi|website=2day.kh.ua|accessdate=2023-02-08|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=На Харківщині вшанували полеглих на війні поліцейських|url=https://2day.kh.ua/ua/kharkow/na-kharkivshchyni-vshanuvaly-polehlykh-na-viyni-politseyskykh|website=2day.kh.ua|accessdate=2023-02-08|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=У Харківській області від початку війни загинули дев’ять поліцейських|url=https://www.objectiv.tv/uk/objectively/2023/01/13/v-harkovskoj-oblasti-s-nachala-vojny-pogibli-devyat-politsejskih/|website=www.objectiv.tv|date=2023-01-13|accessdate=2023-02-08|language=uk|last=©2007- 2023|first2=Об'єктив TV {{!}} Головні новини Харкова|last2=сьогодні|first3=Майдан|last3=Свободи|last4=Харків}}</ref>.

20 червня 2022 року голова Харківської обласної військової адміністрації [[Синєгубов Олег Васильович|Олег Синєгубов]] і керівник Головного управління Національної поліції Харківської області Володимир Тимошко передали [[Орден «За мужність»|ордени "За мужність"]] III ступеня дружині Федора Тахтаджиєва, а також родинам загиблих майора поліції [[Подаруєв Ігор Олексійович|Ігора Подаруєва]], старшого лейтенанта [[Волик Максим Сергійович|Максима Волика]], старшого сержанта [[Тарусин Богдан Олександрович|Богдана Тарусина]] та сержанта поліції [[Семернін Олександр Миколайович|Олександра Семерніна]]<ref>{{Cite web|title=Родинам загиблих поліцейських передали державні нагороди|url=https://2day.kh.ua/ua/kharkow/rodynam-zahyblykh-politseyskykh-peredaly-derzhavni-nahorody|website=2day.kh.ua|accessdate=2023-02-15|language=uk}}</ref>.

== Родина ==
У загиблого залишилася дружина, мати та донька<ref name=":0" />.

== Нагороди ==
* [[Орден «За мужність»|орден «За мужність»]] III ступеня (2022, посмертно) — ''за особисту мужність і самовіддані дії, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі''<ref>{{Cite web|title=Більше сотні українських захисників отримали вищі державні нагороди: поіменний список|url=https://telegraf.com.ua/ukr/ukraina/2022-03-17/5699730-bilshe-sotni-ukrainskikh-zakhisnikiv-otrimali-vishchi-derzhavni-nagorodi-poimenniy-spisok|website=Телеграф|date=2022-03-17|accessdate=2023-01-24|language=uk}}</ref>.

== Вшанування пам'яті ==
{{Розширити розділ|дата=жовтень 2022}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{УПУ|144/2022|17 березня 2022|Про відзначення державними нагородами України|link=https://www.president.gov.ua/documents/1442022-41733}}

{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Учасники РУВ|загинув=так}}

[[Категорія:Уродженці Вовчанського району]]
[[Категорія:Учасники боїв за Харків]]

title: Загальна інформація

Народження: 16 лютого 1983 · с. Рубіжне, Харківська область, Україна

Смерть: 2 березня 2022 (39 років) · Харківська область

Національність: українець

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Національна поліція

Війни / битви: Російсько-українська війна


text:
# Денніс Вайз
Денніс Вайз (англ. Dennis Wise, нар. 16 грудня 1966, Лондон) — англійський футболіст, півзахисник. По завершенні ігрової кар'єри — футбольний тренер.
Як гравець насамперед відомий виступами за клуб «Челсі», а також національну збірну Англії.

## Клубна кар'єра
Вихованець футбольної школи клубу «Саутгемптон».
У дорослому футболі дебютував 1985 року виступами за «Вімблдон», в якому провів п'ять сезонів, взявши участь у 135 матчах чемпіонату.
Своєю грою за «донс» привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Челсі», до складу якого приєднався 3 липня 1990 року. Відіграв за лондонський клуб наступні одинадцять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «пенсіонерів», був основним гравцем команди.
Згодом, з 2001 по 2005 рік, грав у складі клубів «Лестер Сіті», «Міллволл» та «Саутгемптон».
Завершив професійну ігрову кар'єру в «Ковентрі Сіті», за який виступав протягом 2005—2006 років.

## Виступи за збірну
1991 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Англії. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 10 років, провів у формі головної команди країни лише 21 матч, забивши 1 гол.
У складі збірної був учасником чемпіонату Європи 2000 року у Бельгії та Нідерландах.

## Кар'єра тренера
Розпочав тренерську кар'єру 2003 року, ставши граючим тренером «Міллволла».
Надалі очолював команди клубів «Саутгемптон» (як виконувач обов'язків) та «Свіндон Таун».
Наразі останнім місцем тренерської роботи був «Лідс Юнайтед», який Денніс Вайз очолював як головний тренер до 2008 року.

## Досягнення
«Вімблдон»
- Володар Кубка Англії: 1988
- Учасник Суперкубка Англії: 1988

«Челсі»
- Володар Кубка Кубків: 1998
- Володар Суперкубка УЄФА: 1998
- Володар Кубка Англії: 1997, 2000
- Фіналіст Кубка Англії: 1994
- Володар Кубка англійської ліги: 1998
- Володар Суперкубка Англії: 2000
- Учасник Суперкубка Англії: 1997

«Міллволл»
- Фіналіст Кубка Англії: 2004 (як гравець-тренер)

title: Денніс Вайз

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Денніс Вайз
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я = Денніс Френк Вайз
| місце-народження = [[Лондон]]
| країна-народження = [[Англія]]
| дата-народження = 16.12.1966
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 168 см
| вага =
| позиція = [[Півзахисник (футбол)|півзахисник]]
| юнацькі-роки = 1983—1985
| юнацькі-клуби ={{Прапорець|ENG}} [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1985–1990 | {{Прапорець|ENG}} | [[Вімблдон (футбольний клуб, 1889)|«Вімблдон»]] | 135 |27}}
{{Футболіст рядок 1|1990–2001 | {{Прапорець|ENG}} | [[Челсі (футбольний клуб)|«Челсі»]] | 332 |53}}
{{Футболіст рядок 0|2001–2002 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Лестер Сіті]]» | 17 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2002–2005 | {{Прапорець|ENG}} | [[Міллволл (футбольний клуб)|«Міллволл»]] | 85 |7}}
{{Футболіст рядок 0|2005 | {{Прапорець|ENG}} | [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]] | 11 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2005–2006 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Ковентрі Сіті]]» | 13 |6}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1991–2000 | {{Прапорець|ENG}} | [[збірна Англії з футболу|Англія]] | 21 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2003–2005 | {{Прапорець|ENG}} | [[Міллволл (футбольний клуб)|«Міллволл»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|2005 | {{Прапорець|ENG}} | [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]]|(''в.о'')}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2006 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Свіндон Таун]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 1|2006–2008 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Лідс Юнайтед]]»}}
{{Футбольний тренер кінець}}
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
}}
'''Денніс Вайз''' ({{lang-en|Dennis Wise}}, {{н}} [[16 грудня]] [[1966]], [[Лондон]]) — англійський [[футбол]]іст, [[Півзахисник (футбол)|півзахисник]]. По завершенні ігрової кар'єри — футбольний тренер.

Як гравець насамперед відомий виступами за клуб [[Челсі (футбольний клуб)|«Челсі»]], а також [[збірна Англії з футболу|національну збірну Англії]].

== Клубна кар'єра ==
Вихованець футбольної школи клубу [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]].

У дорослому футболі дебютував [[1985]] року виступами за [[Вімблдон (футбольний клуб, 1889)|«Вімблдон»]], в якому провів п'ять сезонів, взявши участь у 135 матчах чемпіонату.

Своєю грою за «донс» привернув увагу представників тренерського штабу клубу [[Челсі (футбольний клуб)|«Челсі»]], до складу якого приєднався [[3 липня]] [[1990]] року. Відіграв за лондонський клуб наступні одинадцять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі «пенсіонерів», був основним гравцем команди.

Згодом, з [[2001]] по [[2005]] рік, грав у складі клубів «[[Лестер Сіті]]», [[Міллволл (футбольний клуб)|«Міллволл»]] та [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]].

Завершив професійну ігрову кар'єру в «[[Ковентрі Сіті]]», за який виступав протягом [[2005]]—[[2006]] років.

== Виступи за збірну ==
[[1991]] року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Англії з футболу|національної збірної Англії]]. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 10 років, провів у формі головної команди країни лише 21 матч, забивши 1 гол.

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат Європи з футболу 2000|чемпіонату Європи 2000 року]] у [[Бельгія|Бельгії]] та [[Нідерланди|Нідерландах]].

== Кар'єра тренера ==
Розпочав тренерську кар'єру [[2003]] року, ставши граючим тренером [[Міллволл (футбольний клуб)|«Міллволла»]].

Надалі очолював команди клубів [[Саутгемптон (футбольний клуб)|«Саутгемптон»]] (як виконувач обов'язків) та «[[Свіндон Таун]]».

Наразі останнім місцем тренерської роботи був «[[Лідс Юнайтед]]», який Денніс Вайз очолював як головний тренер до [[2008]] року.

== Досягнення ==
;[[Вімблдон (футбольний клуб, 1889)|«Вімблдон»]]
*Володар [[Кубок Англії з футболу|Кубка Англії]]: [[Кубок Англії з футболу 1987—1988|1988]]
*Учасник [[Суперкубок Англії з футболу|Суперкубка Англії]]: [[Суперкубок Англії з футболу 1988|1988]]

;[[Челсі (футбольний клуб)|«Челсі»]]
*Володар [[Кубок володарів кубків УЄФА|Кубка Кубків]]: [[Кубок володарів кубків 1997—1998|1998]]
*Володар [[Суперкубок УЄФА|Суперкубка УЄФА]]: [[Суперкубок УЄФА 1998|1998]]
*Володар [[Кубок Англії з футболу|Кубка Англії]]: [[Кубок Англії з футболу 1996—1997|1997]], [[Кубок Англії з футболу 1999—2000|2000]]
*Фіналіст [[Кубок Англії з футболу|Кубка Англії]]: [[Кубок Англії з футболу 1993—1994|1994]]
*Володар [[Кубок Футбольної ліги|Кубка англійської ліги]]: [[Кубок Футбольної ліги 1997—1998|1998]]
*Володар [[Суперкубок Англії з футболу|Суперкубка Англії]]: [[Суперкубок Англії з футболу 2000|2000]]
*Учасник [[Суперкубок Англії з футболу|Суперкубка Англії]]: [[Суперкубок Англії з футболу 1997|1997]]

;[[Міллволл (футбольний клуб)|«Міллволл»]]
*Фіналіст [[Кубок Англії з футболу|Кубка Англії]]: [[Кубок Англії з футболу 2003—2004|2004]] (як гравець-тренер)

== Посилання ==
*{{soccerbase|8639}}
*{{soccerbase (manager)|1881}}

{{Склад збірної Англії на чемпіонаті Європи 2000}}
{{Navboxes
|title= Тренерські позиції Денніса Вайза
|list1={{Тренери ФК Саутгемптон}}
{{Тренери ФК Лідс Юнайтед}}
}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Вайз, Денніс}}
[[Категорія:Англійські футболісти]]
[[Категорія:Англійські футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної Англії з футболу]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату Європи з футболу 2000]]
[[Категорія:Футболісти «Вімблдона»]]
[[Категорія:Футболісти «Челсі»]]
[[Категорія:Футболісти «Лестер Сіті»]]
[[Категорія:Футболісти «Міллволла»]]
[[Категорія:Футболісти «Саутгемптона»]]
[[Категорія:Футболісти «Ковентрі Сіті»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Міллволл»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Саутгемптон»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Свіндон Таун»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Лідс Юнайтед»]]
[[Категорія:Уродженці Лондона]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Денніс Френк Вайз

Народження: 16 грудня 1966 (58 років)

Громадянство: Англія

Позиція: півзахисник

title: Юнацькі клуби

«Саутгемптон»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Вімблдон» · 135 · (27)

«Челсі» · 332 · (53)

«Лестер Сіті» · 17 · (1)

«Міллволл» · 85 · (7)

«Саутгемптон» · 11 · (1)

«Ковентрі Сіті» · 13 · (6)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Англія · 21 · (1)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Міллволл»

«Саутгемптон» · (в.о)

«Свіндон Таун»

«Лідс Юнайтед»

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Credo, quia absurdum est
Credo quia absurdum est — латинська фраза, що означає «Вірую, бо це абсурд», яку приписують Тертуліану.

## Авторство
Часто приписувана Тертуліану, ця цитата є апокрифічною. Реальне речення Тертуліана із праці "Про плоть Христа" (De Carne Christi), яке, можливо, надихнуло цю цитату, є:
Crucifixus est Dei filius; non pudet quia pudendum est. Et mortuus est Dei filius; credibile est quia ineptum est. Et sepultus resurrexit; certum est quia impossibile.
Українською мовою:
Син Божий був розп'ятий? Я не соромлюся, бо мав би соромитися. Син Божий помер? Ви повинні в це повірити, тому що це абсурд. Він був похований і воскрес: це безсумнівно, тому що це неможливо.

## Переклад
В українській мові не існує академічно закріпленого перекладу сталого вислову, тому часто можна зустріти варіації як «вірую, тому що абсурдно», «вірую, бо абсурдно», а також вище поданого, «вірую, бо це абсурд». Передостанній найімовірніше є дослівним перекладом російського «верую, ибо абсурдно».
Прикметник absurdum конкретно перекладається як «позбавлений смаку, недоречний, неримований, безглуздий, нерозумний, абсурдний».

title: Credo, quia absurdum est

wikitext:
'''Credo quia absurdum est''' — [[Латинська мова|латинська]] фраза, що означає «Вірую, бо це абсурд»<ref name=":0">{{Cite web|title=ВІРУЮ, БО ЦЕ АБСУРД — ФРАЗЕОЛОГІЯ {{!}} Горох — українські словники|url=https://goroh.pp.ua/Фразеологія/вірую,%20бо%20це%20абсурд|website=goroh.pp.ua|accessdate=2023-07-06|language=ua}}</ref>, яку приписують [[Тертуліан|Тертуліану]].

== Авторство ==
Часто приписувана Тертуліану, ця цитата є апокрифічною. Реальне речення Тертуліана із праці "Про плоть Христа" (''{{iw|De_Carne_Christi|De Carne Christi|en|De_Carne_Christi}})'', яке, можливо, надихнуло цю цитату, є:
Crucifixus est Dei filius; non pudet quia pudendum est. Et mortuus est Dei filius; '''credibile est quia ineptum est'''. Et sepultus resurrexit; certum est quia impossibile<ref>Tertullien, ''Liber de Carne Christi'', 5:5. Traduction de Jean-Pierre Mahé, 1975.</ref>.
Українською мовою:
Син Божий був розп'ятий? Я не соромлюся, бо мав би соромитися. Син Божий помер? '''Ви повинні в це повірити, тому що це абсурд'''. Він був похований і воскрес: це безсумнівно, тому що це неможливо.

== Переклад ==
В українській мові не існує академічно закріпленого перекладу сталого вислову, тому часто можна зустріти варіації як «вірую, тому що абсурдно»<ref>{{Cite web|title=Credo quia absurdum est|url=https://www.facebook.com/bratstvo.info/posts/429345953809717/|website=Facebook|accessdate=2023-07-06|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=Тертулліан: "Вірую, тому що абсурдно"|url=https://pidru4niki.com/89495/filosofiya/tertullian_viruyu_absurdno|website=Pidru4niki|accessdate=2023-07-06}}</ref>, «вірую, бо абсурдно»<ref>{{Cite web|title=«Вірую, бо абсурдно» (с, Тертуліан). Тертуліан: «Це безсумнівно, бо неможливо|url=https://svetvam.ru/uk/led-lampy/veruyu-ibo-absurdno-s-tertullian-tertullian-eto.html|website=svetvam.ru|accessdate=2023-07-06}}</ref>, а також вище поданого, «вірую, бо це абсурд»<ref name=":0" />. Передостанній найімовірніше є дослівним перекладом російського «верую, ибо абсурдно».

Прикметник absurdum конкретно перекладається як «позбавлений смаку, недоречний, неримований, безглуздий, нерозумний, абсурдний»<ref>{{Cite web|title=ONLINE LATIN DICTIONARY - Latin - English|url=https://www.online-latin-dictionary.com/latin-english-dictionary.php?lemma=ABSURDUS100|website=www.online-latin-dictionary.com|accessdate=2023-07-06}}</ref><ref>{{Cite web|title=absurdus- Latein-Deutsch Übersetzung im Latein-Wörterbuch von Navigium|url=https://www.navigium.de/latein-woerterbuch/absurdus?wb=gross&nr=1|website=www.navigium.de|accessdate=2023-07-06}}</ref>.

== Див. також ==

* [[Credo, ut intelligam]]
* [[Fides quaerens intellectum]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}
[[Категорія:Латинські вирази]]
[[Категорія:Християнське богослов'я]]


text:
# Садове (Київ)
Садо́ве — місцевість Києва, поселення. Розташована між Чоколівкою, Турецьким містечком і аеропортом «Київ» (кол. «Жуляни»). Простягається вздовж вулиці Медової.
Садове є одним із найменш відомих селищ району. Виникло у 1950-х під теперішньою назвою як селище для працівників авіаційно-технічного господарства. Тут з’явилося 11 одноповерхових будинків, які мали пічне опалення та балонний газ.
Востаннє Садове згадане під такою назвою в довідниках «Вулиці Києва» 1975 та 1979 років. Із 1980-х воно фігурує як селище без назви. Станом на 2020 рік частину будинків відселено та зруйновано, із них залишилося 6.
2003 року в цій місцевості відкрито Музей авіації.

title: Садове (Київ)

wikitext:
{{Місцевість
 | координати = {{Coord|50|24|29|N|30|27|35|E|scale:6000|display=inline,title}}
 | карта розташування = Київ
}}{{Без ілюстрацій}}{{Otheruses|Садове}}
'''Садо́ве''' — місцевість [[Київ|Києва]], поселення. Розташована між [[Чоколівка|Чоколівкою]], [[Турецьке містечко|Турецьким містечком]] і аеропортом [[Міжнародний аеропорт «Київ»|«Київ»]] (кол. «Жуляни»). Простягається вздовж вулиці [[Медова вулиця (Київ)|Медової]].

Садове є одним із найменш відомих селищ району. Виникло у 1950-х під теперішньою назвою як селище для працівників авіаційно-технічного господарства. Тут з’явилося 11 одноповерхових будинків, які мали пічне опалення та балонний газ.

Востаннє Садове згадане під такою назвою в довідниках «Вулиці Києва» 1975 та 1979 років. Із 1980-х воно фігурує як селище без назви. Станом на 2020 рік частину будинків відселено та зруйновано, із них залишилося 6.

2003 року в цій місцевості відкрито [[Музей авіації]].

== Джерела ==
{{ктд}}

{{kyiv-stub}}
{{Місцевості Києва}}

[[Категорія:Солом'янський район]]

title: Загальна інформація

Країна: Україна

Адмінодиниця: Київ

title: Карта

Карта: СадовеСадове (Київ)


text:
# Швартова бочка
Швартова бочка — закріплений на мертвому якорі сталевий поплавок, призначений для швартування суден у гавані і на рейді (в останньому разі називається також рейдовою бочкою). Закріплення судна на бочці і пов'язаний з ним маневр називається постановкою на бочку: він забезпечує точність постановки судна в заданому місці, зменшує площу якірної стоянки групи кораблів, забезпечує швидке зняття з бочки, зберігає якірний пристрій.
Діаметр бочки становить 1,5 — 3 м, об'єм — до кількох десятків кубометрів. Залежно від конструкції і призначення бочки можуть бути горизонтально-циліндричними і вертикально-циліндричними. Горизонтальна бочка розташовується горизонтально на поверхні моря, на верхній і нижній площинах вона має обухи або рими: до нижнього кріпиться ланцюг, яким бочка з'єднується з мертвим якорем, верхній же служить для кріплення швартовів або якірного ланцюга судна. Вертикальна бочка розташовується на поверхні моря вертикально, а у випадку її використовування з бриделем всередині вона має вертикальний тунель, через який проходить ходовий кінець бриделя, а на верхній площині — рим для кріплення його провідника.

title: Швартова бочка

wikitext:
[[Файл:Mooring buoy, Dartmouth - geograph.org.uk - 1515184.jpg|thumb|Швартова бочка в порті [[Дартмут]]а]]
[[Файл:Mooring Mitchell a.jpg|thumb|Швартова дерев'яна [[бочка]]]]
{{Otheruses|Бочка (значення)}}
'''Швартова бочка''' — закріплений на [[мертвий якір|мертвому якорі]] сталевий поплавок, призначений для [[швартування]] суден у [[гавань|гавані]] і на [[рейд (морський)|рейді]] (в останньому разі називається також '''рейдовою бочкою'''). Закріплення судна на бочці і пов'язаний з ним маневр називається ''постановкою на бочку'': він забезпечує точність постановки судна в заданому місці, зменшує площу [[якірна стоянка|якірної стоянки]] групи кораблів, забезпечує швидке зняття з бочки, зберігає [[якірний пристрій]].

Діаметр бочки становить 1,5 — 3 м, об'єм — до кількох десятків кубометрів. Залежно від конструкції і призначення бочки можуть бути горизонтально-циліндричними і вертикально-циліндричними. Горизонтальна бочка розташовується горизонтально на поверхні моря, на верхній і нижній площинах вона має обухи або [[рим (кільце)|рими]]: до нижнього кріпиться ланцюг, яким бочка з'єднується з мертвим якорем, верхній же служить для кріплення [[швартов]]ів або [[якірний ланцюг|якірного ланцюга]] судна. Вертикальна бочка розташовується на поверхні моря вертикально, а у випадку її використовування з [[бридель (морська справа)|бриделем]] всередині вона має вертикальний тунель, через який проходить ходовий кінець бриделя, а на верхній площині — рим для кріплення його провідника.

== Див. також ==
* [[Бридель (морська справа)|Бридель]]
* [[Буй]]

== Джерела ==
* {{книга|автор= Самойлов К. И.|частина= Бочка|посилання частина= https://dic.academic.ru/dic.nsf/sea/908/БОЧКА|заголовок= Морской словарь|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= М.-Л.|видавництво= Государственное Военно-морское Издательство НКВМФ Союза ССР|рік= 1941|volume= |pages= |allpages= |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru}}
* {{книга|автор= |частина= Швартовая бочка|посилання частина= https://sea_enc_reference.academic.ru/514/ШВАРТОВАЯ_БОЧКА|заголовок= Морской энциклопедический справочник|оригінал= |посилання= |відповідальний= Под редакцией академика Н. Н. Исанина|видання= |місце= {{Л.}}|видавництво= Судостроение|рік= 1986|volume= |pages= |allpages= |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru}}
* {{книга|автор= |частина= Бочка|посилання частина= https://dic.academic.ru/dic.nsf/sea/908/БОЧКА|заголовок= Толковый Военно-морской Словарь|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= |видавництво= |рік= 2010|volume= |pages= |allpages= |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru}}
* {{книга|автор= |частина= Постановка корабля на бочку|посилання частина= https://dic.academic.ru/dic.nsf/sea/14123/Постановка|заголовок= Толковый Военно-морской Словарь|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= |видавництво= |рік= 2010|volume= |pages= |allpages= |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru}}
* {{книга|автор= А. О. Шабалин и др.|частина= Рейдовые бочки и бридели|посилання частина= https://flot.com/publications/books/shelf/maritimehandbook/59.htm|заголовок= Справочник по морской практике|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= {{М.}}|видавництво= Воениздат|рік= 1969|volume= |pages= |allpages= |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru}}
[[Категорія:Морська термінологія]]
[[Категорія:Портова інфраструктура]]
[[Категорія:Буї]]