text:
# Мечеть Етем Бея
Мечеть Етем Бея (Мечеть Ет'хем Бея) (алб. Xhamia e Haxhi Et'hem Beut, тур. Hacı Edhem Bey Camii) — мечеть у Тирані, Албанія, на площі Скандербега. Закрита за комуністичного правління, мечеть знову відкрилася як молитовний будинок у 1991 році. Без дозволу влади на богослужіння прийшло 10 000 людей, і поліція не втручалася. Фрески зовні та всередині портика зображують дерева, водоспади та мости.
Сьогодні мечеть складається з архітектурного комплексу разом з годинниковою вежею Тирани. Екскурсії мечеттю проводяться щодня, але не під час молитви. Відвідувачі повинні роззутися перед тим, як увійти до внутрішнього приміщення.

## Історія
Будівництво було розпочато в 1791 або 1794 роках Молла-беєм і завершено в 1819 або 1821 роках його сином Хаджі Етем-беєм, правнуком Сулеймана-паші.
На момент побудови вона була частиною комплексу будівель, що складають історичний центр Тирани. Перед мечеттю був старий базар, на сході – мечеть Сулеймана-паші, збудована у 1614 році та зруйнована під час Другої світової війни, а на північному заході — мечеть Карапічі.
Під час тоталітаризму Соціалістичної Народної Республіки Албанія мечеть була закрита; її оголосили історичною пам'яткою та піддано реставрації наприкінці 1960-х — на початку 1970-х років. 18 січня 1991 року, незважаючи на спротив комуністичної влади, 10 000 людей увійшли до мечеті з прапорами. Це було на початку падіння комунізму в Албанії.Ця подія стала важливою віхою у відродженні релігійної свободи в Албанії.

## Архітектура
Мечеть Етхем-Бей складається з молитовного залу, портика, який оточує його на півночі, і мінарету. З північної сторони знаходиться вхід до молитовного залу, який має квадратний план і побудований в унікальному об'ємі. Він перекритий куполом, який має напівсферичну форму і не має вікон. На фресках мечеті зображені дерева, водоспади та мости; подібні картини є рідкістю в ісламському мистецтві. У внутрішній частині мечеті, на східній стороні молитовного залу і в жіночій молитовній зоні, серед інших пейзажів зображена мечеть Сулейманіє з чотирма мінаретами, так само як і в мечеті холостяків у Бераті. Більшість сцен, які з'являються на фресках, є не реалістичними картинами, а уявними сценами. Портик мечеті також прикрашають численні пейзажі.
За словами Крісто Фрашері, на розписі портика мечеті зображено острів із річкою, що протікає через нього, по якій пливуть човни. В одній із хронограм у мечеті написано, що «мечеть подарувала місту вічну красу, як Свята Софія подарувала Стамбулу».
Автор віршів згадує ідею Святої Софії, яка не з'являється на фрескових розписах. Ототожнення мечеті Сулейманіє з собором Святої Софії майже зрозуміле. Мечеть Сулейманіє, розташована на третьому пагорбі, домінувала над горизонтом Стамбула. Під образом колишньої візантійської базиліки Святої Софії мечеть Сюлейманіє сприймалася як «нащадок Святої Софії».

title: Мечеть Етем Бея

wikitext:
{{мечеть}}
[[Файл:Mezquita Ethem Bey, Tirana, Albania, 2014-04-17, DD 06.JPG|thumb|Мечеть Етем Бея]]

'''Мечеть Етем Бея (Мечеть Ет'хем Бея)''' ({{Lang-sq|Xhamia e Haxhi Et'hem Beut}}, {{Lang-tr|Hacı Edhem Bey Camii}}) — [[мечеть]] у [[Тирана|Тирані]], [[Албанія]], на [[площа Скандербега|площі Скандербега]]. Закрита за комуністичного правління, мечеть знову відкрилася як молитовний будинок у 1991 році. Без дозволу влади на богослужіння прийшло 10 000 людей, і поліція не втручалася. Фрески зовні та всередині портика зображують дерева, водоспади та мости.

Сьогодні мечеть складається з архітектурного комплексу разом з [[Годинникова вежа в Тирані|годинниковою вежею Тирани]]. Екскурсії мечеттю проводяться щодня, але не під час молитви.<ref>Europe on a shoestring By Sarah Johnstone Page 59 ()</ref> Відвідувачі повинні роззутися перед тим, як увійти до внутрішнього приміщення.

== Історія ==
Будівництво було розпочато в 1791 або 1794 роках Молла-беєм і завершено в 1819 або 1821 роках його сином Хаджі Етем-беєм, правнуком [[Сулейман Барджині|Сулеймана-паші]].<ref name="Norris">{{Citation|url=https://books.google.com/books?id=RGmzir-ITtUC&q=Tahir+Efendi+Jakova&pg=PA76|pages=77–78|title=Islam in the Balkans: Religion and Society Between Europe and the Arab World|last=H.T.Norris|publisher=University of South Carolina Press|year=1993|isbn=9780872499775|oclc=28067651}}</ref><ref>M. Cavendish, [https://books.google.com/books?id=ML-aXrrBrv8C&dq=Et%27hem+Bey+Mosque&pg=PA1629 ''World and Its Peoples page 1629'']</ref>

На момент побудови вона була частиною комплексу будівель, що складають історичний центр Тирани. Перед мечеттю був старий базар, на сході [[Мечеть Сулеймана-паші|–]] [[мечеть Сулеймана-паші]], збудована у 1614 році та зруйнована під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]], а на північному заході — мечеть Карапічі.<ref>{{Cite web |url=http://www.ba.itc.cnr.it/SOS-Tirana/info/MOSQUE_OF_ETHEM_BEU.html |title=Mosque of Ethem Beu |archive-url=https://web.archive.org/web/20161018101610/http://www.ba.itc.cnr.it/SOS-Tirana/info/MOSQUE_OF_ETHEM_BEU.html |archive-date=2016-10-18 |url-status=dead |access-date=2016-09-30}}</ref>

Під час [[тоталітаризм]]у [[Народна Соціалістична Республіка Албанія|Соціалістичної Народної Республіки Албанія]] [[мечеть]] була закрита; її оголосили історичною пам'яткою та піддано реставрації наприкінці 1960-х — на початку 1970-х років.<ref>{{Cite journal |last=Adhami |first=Stilian |date=March 1970 |title=Past Values Preservation Institute |journal=New Albania |volume=XXIV |issue=3 |pages=33–35}}</ref> 18 січня 1991 року, незважаючи на спротив комуністичної влади, 10 000 людей увійшли до мечеті з [[прапор]]ами. Це було на початку падіння [[Народна Соціалістична Республіка Албанія|комунізму в Албанії]].<ref>Anthony Clunies Ross, Petar Sudar, [https://books.google.com/books?id=pfWrAAAAIAAJ&q=Et'hem+Bey+Mosque ''Albania's economy in transition and turmoil, 1990-97''], 1998, page 57</ref>Ця подія стала важливою віхою у відродженні релігійної свободи в Албанії.

== Архітектура ==
Мечеть Етхем-Бей складається з молитовного залу, портика, який оточує його на півночі, і мінарету. З північної сторони знаходиться вхід до молитовного залу, який має квадратний план і побудований в унікальному об'ємі. Він перекритий куполом, який має напівсферичну форму і не має вікон. На [[фреска]]х мечеті зображені дерева, водоспади та мости; подібні картини є рідкістю в [[Ісламське мистецтво|ісламському мистецтві]]. У внутрішній частині мечеті, на східній стороні молитовного залу і в жіночій молитовній зоні, серед інших пейзажів зображена [[Сулейманіє|мечеть Сулейманіє]] з чотирма мінаретами, так само як і в {{нп|Мечеть холостяків|мечеті холостяків|en|Bachelors' Mosque}} у [[Берат (місто)|Бераті]]. Більшість сцен, які з'являються на фресках, є не реалістичними картинами, а уявними сценами. Портик мечеті також прикрашають численні пейзажі.<ref>{{Cite web |url=https://www.researchgate.net/publication/337920031 |title=Visual representations of Constantinople/ Istanbul and other images in mural paintings and artifacts of the late Ottoman centuries in Albania |last=Dorina Arapi |website=researchgate.net |language=en}}</ref>

За словами Крісто Фрашері, на розписі портика мечеті зображено острів із річкою, що протікає через нього, по якій пливуть човни. В одній із хронограм у мечеті написано, що «''мечеть подарувала місту вічну красу, як Свята Софія подарувала Стамбулу''».<ref>{{Cite web |url=https://www.researchgate.net/publication/337920031 |title=Visual representations of Constantinople/ Istanbul and other images in mural paintings and artifacts of the late Ottoman centuries in Albania |last=Dorina Arapi |website=researchgate.net |language=en}}</ref>

Автор віршів згадує ідею Святої Софії, яка не з'являється на фрескових розписах. Ототожнення мечеті Сулейманіє з собором Святої Софії майже зрозуміле. Мечеть Сулейманіє, розташована на третьому пагорбі, домінувала над горизонтом Стамбула. Під образом колишньої візантійської базиліки Святої Софії мечеть Сюлейманіє сприймалася як «нащадок Святої Софії».

== Галерея ==
<gallery>
Ethem Bey Mosque Tirana Minaret Albania 017.jpg
Tirana,_moschea_ethem_bey,_esterno_di_notte_02.JPG
Et'hem_Bey_Mosque_Tirana_3.JPG
Et'hem_Bey_Mosque_Tirana_4.JPG
Tirana,_moschea_ethem_bey,_interno_08.JPG
Tirana mosque 2016.jpg
Tirana 2017.jpg
</gallery>

== Див. також ==

* [[Іслам в Албанії]]
* [[Ісламська архітектура]]
* [[Ісламське мистецтво]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{commons|Et'hem Bey Mosque}}
{{Тирана}}

[[Категорія:Мечеті Албанії]]
[[Категорія:Споруди, збудовані 1823]]
[[Категорія:Храми Тирани]]
[[Категорія:Засновані в Османській імперії 1819]]
[[Категорія:Засновані в Європі 1823]]

title: Мечеть Етем Бея

Тип споруди: мечеть і пам'ятка історії

Розташування: Албанія , Тирана

Стиль: Османська архітектура

Належність: іслам

Стан: Cultural Monument of Albaniad

Оригінальна назва: алб. Xhamia e Et'hem Beut

Епонім: Etëhem Bey Mollajd


text:
# Клімат Косова
Частково визнана держава Республіка Косово займає відносно невелику територію. Однак через її географічне положення та складної структури рельєфу, клімат Косово досить різноманітний.
Косово лежить у південній частині середніх широт північної півкулі, і на нього впливає м'який середземноморський клімат і континентальний європейський клімат. Важливими факторами, що впливають на клімат в Косові, є: його положення по відношенню до Євразії і Африки, Атлантичний океан і Середземне море, повітряні маси (тропічні, арктичні і континентальні) та інші. Незначними факторами є: рельєф, гідрографія, рівнини і рослинність.

## Кліматичні області
Кліматична область долини річки Ібар знаходиться під впливом континентальних повітряних мас. З цієї причини в цій частині регіону більш холодні зими з середніми температурами близько -10 °C, іноді до -26 °C. Літо дуже спекотне, з середньою температурою 20 °C, іноді до 37 °C. Цей район характеризується сухим кліматом і загальньо річною кількістю опадів близько 600 мм на рік. Кліматична область Метохії, яка включає басейн річки Білий Дрин, сильно залежить від мас гарячого повітря, які приходять з Адріатичного моря. Середня температура взимку коливається від 0,5 °C до іноді 22,8 °C. Середньорічна кількість опадів у цій кліматичній області близько 700 мм. Зима характеризується сильними снігопадами. Кліматична область гірських і лісових регіонів характеризується типовим лісовим кліматом, який пов'язаний з рясними опадами (від 900 до 1300 мм на рік), а також влітку, яке дуже коротке й холодне, і зимами, які в основному холодні і з великою кількістю снігу. Територія Косова характеризується сонячним кліматом зі змінною температурою і вологістю.

## Температура повітря
У Косова існують суттєві відмінності в температурі повітря: східна сторона холодніше західної.
Середньорічна температура в Косові становить 9,5 °C. Найтеплішим місяцем є липень з 19,2 °C, найхолоднішим є січень з −1,3 °С. найвища середньорічна температура зафіксована в Прізрені (12 °C), найнижча температура у Подуєво (9 °C). Крім Прізрена і Витоку, всі інші метеостанції відзначають в січні середні температури нижче 0 °C.
Крім середніх значень температур, теплові характеристики Косова будуть краще зрозумілі при аналізі екстремальних значень. Максимальні значення на всіх метеорологічних станціях вище 35 °С, а абсолютний мінімум був зареєстрований 6 червня 1963 року в Г'їлані зі значенням −32,5 °C. на основі зведеної інформації, середня амплітуда середніх значень у Косові становить 20,5 °C, а амплітуда екстремальних значень становить 71,5 °C. У рівнинних частинах Косова тропічні дні зазвичай тривають близько 30 днів.
| Місто     | Висота н.р.м. | Січень | Лютий | Березень | Квітень | Травень | Червень | Липень | Серпень | Вересень | Жовтень | Листопад | Грудень | Рік  |
| --------- | ------------- | ------ | ----- | -------- | ------- | ------- | ------- | ------ | ------- | -------- | ------- | -------- | ------- | ---- |
| Печ       | 523           | 0.1    | 1.3   | 5.9      | 11.5    | 15.4    | 19.5    | 22.2   | 20.9    | 17.7     | 12.6    | 7.9      | 0.8     | 11.3 |
| Прізрен   | 436           | 1.4    | 3.1   | 7.8      | 12.9    | 16.8    | 21.1    | 23.7   | 22.8    | 19.3     | 14      | 9.3      | 2.5     | 12.9 |
| Мітровиця | 521           | −0.7   | 0.5   | 5.3      | 10.5    | 14.9    | 18.9    | 21.5   | 20.3    | 16.8     | 11.9    | 7.2      | 0.5     | 10.6 |
| Приштина  | 630           | −0.9   | 0.1   | 4.8      | 10.5    | 14.9    | 19.1    | 21.1   | 20      | 16.3     | 11.8    | 7.1      | 0.3     | 10.4 |

## Опади
У Косові спостерігаються всі форми опадів. Важливе значення мають опади в горах і долинах, а також рясні снігопади у високогірних районах, таких як Проклетіє і Шар-Планина. Трапляється в Косові також і град, що негативно позначається на сільському господарстві. Ця форма опадів здебільшого припадає на липень і серпень.
Незважаючи на відносно невелику територію Косова, між районами спостерігається помітні відмінності в кількості опадів. В Косові є два режими випадіння опадів: морський і средньоконтинентальный. На заході більше переважає морський режим опадів. Цей тип характерний великою кількістю опадів протягом року (понад 700 мм), максимальна кількість досягається в листопаді, максимальний — протягом літа. Східна частина регіону схильна до впливу середньоконтинентального режиму випадання опадів, який відомий низькою кількістю опадів протягом року (понад 600 мм), максимальною кількістю в травні і мінімумом в зимовий період. Найбільша кількість опадів випадає в західній частині гір Проклєтіє (понад 1750 мм), а найнижче кількість опадів спостерігається в східній частині — Косовська-Кам'яниця (менше 600 мм). Снігопад є звичайним явищем в холодні місяці року. У рівнинних частинах Косова сніг йде в середньому 26 днів у році, а в гірських частинах — більше 100 днів. Кількість снігових днів залежать від рельєфу.

## Вітри
Середня швидкість вітру в Косові становить 1,3 м/с в Печі до 2,4 м/с. Максимальні швидкості вітру складають близько 31 м/с, вони фіксуються в березні і квітні, і звичайно завдають шкоди будівлям.

## Інсоляція
Інсоляція — це міра опромінення поверхні сонячним світлом за певний період часу. Вона є важливою кліматичною характеристикою. Період інсоляції залежить від астрономічних, метеорологічних і рельєфних факторів. Інсоляція менше у вузьких долинах, долинах річок і гірських хребтах.
Косово має в середньому 2066 годин сонця в рік або приблизно 5,7 години в день. Найвище значення інсоляції досягається в Пріштіні і складає 2140 годин у рік, а найменша — у містах Печ (1958 годин), Феріжай (2067 годин) і Прізрен (2099 годин). Максимальна інсоляція в Косові досягається в липні, а мінімальна — в грудні.

wikiname: ukwiki

title: Клімат Косова

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Precipitation_kosovo.jpg|праворуч|міні|300x300пкс|Карта річного випадання опадів]]
[[Невизнані держави|Частково визнана держава]] '''[[Косово|Республіка Косово]]''' займає відносно невелику територію. Однак через її географічне положення та складної структури [[Рельєф географічний|рельєфу]], [[клімат]] Косово досить різноманітний.

Косово лежить у південній частині середніх широт північної півкулі, і на нього впливає [[Середземноморський клімат|м'який середземноморський клімат]] і [[Континентальний клімат|континентальний європейський клімат]]. Важливими факторами, що впливають на клімат в Косові, є: його положення по відношенню до [[Євразія|Євразії]] і [[Африка|Африки]], [[Атлантичний океан]] і [[Середземне море]], повітряні маси (тропічні, арктичні і континентальні) та інші. Незначними факторами є: рельєф, гідрографія, рівнини і рослинність<ref>Riza Çavolli 1993, p. 22</ref>.

== Кліматичні області ==
Кліматична область долини річки [[Ібар]] знаходиться під впливом континентальних [[Повітряна маса|повітряних мас]]. З цієї причини в цій частині регіону більш холодні зими з середніми температурами близько -10 °C, іноді до -26 °C. Літо дуже спекотне, з середньою температурою 20 °C, іноді до 37 °C. Цей район характеризується сухим кліматом і загальньо річною кількістю опадів близько 600 мм на рік. Кліматична область [[Метохія|Метохії]], яка включає басейн річки Білий Дрин, сильно залежить від мас гарячого повітря, які приходять з [[Адріатичне море|Адріатичного моря]]. Середня температура взимку коливається від 0,5 °C до іноді 22,8 °C. Середньорічна кількість опадів у цій кліматичній області близько 700 мм. Зима характеризується сильними [[Снігопад|снігопадами]]. Кліматична область гірських і лісових регіонів характеризується типовим лісовим кліматом, який пов'язаний з рясними опадами (від 900 до 1300 мм на рік), а також влітку, яке дуже коротке й холодне, і зимами, які в основному холодні і з великою кількістю снігу. Територія Косова характеризується сонячним кліматом зі змінною температурою і вологістю<ref>{{Cite web|url=http://www.kosovo-mining.org/kosovoweb/en/kosovo/climate.html|title=Archived copy|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140527212027/http://www.kosovo-mining.org/kosovoweb/en/kosovo/climate.html|archivedate=2014-05-27|deadurl=yes|accessdate=2014-05-27}}</ref>.

== Температура повітря ==
У Косова існують суттєві відмінності в температурі повітря: східна сторона холодніше західної.

Середньорічна температура в Косові становить 9,5 °C. Найтеплішим місяцем є липень з 19,2 °C, найхолоднішим є січень з −1,3 °С. найвища середньорічна температура зафіксована в [[Прізрен|Прізрені]] (12 °C), найнижча температура у [[Подуєво]] (9 °C). Крім Прізрена і Витоку, всі інші метеостанції відзначають в січні середні температури нижче 0 °C.

Крім середніх значень температур, теплові характеристики Косова будуть краще зрозумілі при аналізі екстремальних значень. Максимальні значення на всіх метеорологічних станціях вище 35 °С, а абсолютний мінімум був зареєстрований 6 червня 1963 року в [[Г'їлані]] зі значенням −32,5 °C. на основі зведеної інформації, середня амплітуда середніх значень у Косові становить 20,5 °C, а амплітуда екстремальних значень становить 71,5 °C. У рівнинних частинах Косова тропічні дні зазвичай тривають близько 30 днів<ref name=":0">Riza Çavolli 1993, p. 23</ref>.
{| class="wikitable" style="font-size: 1.2em; text-align: center; margin-bottom: 10px;"
! style="padding: 10px;" | Місто
! style="padding: 10px;" | Висота н.р.м.
! style="padding: 10px;" |Січень
! style="padding: 10px;" |Лютий
! style="padding: 10px;" |Березень
! style="padding: 10px;" |Квітень
! style="padding: 10px;" |Травень
! style="padding: 10px;" |Червень
! style="padding: 10px;" |Липень
! style="padding: 10px;" |Серпень
! style="padding: 10px;" |Вересень
! style="padding: 10px;" |Жовтень
! style="padding: 10px;" |Листопад
! style="padding: 10px;" |Грудень
! style="padding: 10px;" |Рік
|-
| style="padding: 10px; font-weight: bold; text-align: left;" |Печ
| 523
| style="background-color:#c9e7ff" | 0.1
| style="background-color:#e9f5ff" | 1.3
| style="background-color:#ffe6c6" | 5.9
| style="background-color:#ffc77f" | 11.5
| style="background-color:#ffb14d" | 15.4
| style="background-color:#ff8f00" | 19.5
| style="background-color:#e48000" | 22.2
| style="background-color:#e48000" | 20.9
| style="background-color:#ff8f00" | 17.7
| style="background-color:#ffc77f" | 12.6
| style="background-color:#ffe6c6" | 7.9
| style="background-color:#c9e7ff" | 0.8
| style="background-color:#ffc77f" | 11.3
|-
| style="padding: 10px; font-weight: bold; text-align: left;" |Прізрен
| 436
| style="background-color:#e9f5ff" | 1.4
| style="background-color:#ffe6c6" | 3.1
| style="background-color:#ffdaab" | 7.8
| style="background-color:#ffc77f" | 12.9
| style="background-color:#ffb14d" |16.8
| style="background-color:#e48000" | 21.1
| style="background-color:#e48000" | 23.7
| style="background-color:#e48000" | 22.8
| style="background-color:#ff8f00" | 19.3
| style="background-color:#ffb14d" | 14
| style="background-color:#ffe6c6" | 9.3
| style="background-color:#e9f5ff" | 2.5
| style="background-color:#ffc77f" | 12.9
|-
| style="padding: 10px; font-weight: bold; text-align: left;" |Мітровиця
| 521
| style="background-color:#a4d7ff" | −0.7
| style="background-color:#e9f5ff" | 0.5
| style="background-color:#ffe6c6" | 5.3
| style="background-color:#ffc77f" | 10.5
| style="background-color:#ffb14d" | 14.9
| style="background-color:#ff8f00" | 18.9
| style="background-color:#e48000" | 21.5
| style="background-color:#e48000" | 20.3
| style="background-color:#ffb14d" | 16.8
| style="background-color:#ffc77f" | 11.9
| style="background-color:#ffdaab" | 7.2
| style="background-color:#e9f5ff" | 0.5
| style="background-color:#ffc77f" | 10.6
|-
| style="padding: 10px; font-weight: bold; text-align: left;" |Приштина
| 630
| style="background-color:#a4d7ff" | −0.9
| style="background-color:#e9f5ff" | 0.1
| style="background-color:#ffe6c6" | 4.8
| style="background-color:#ffc77f" | 10.5
| style="background-color:#ffb14d" | 14.9
| style="background-color:#ff8f00" | 19.1
| style="background-color:#e48000" | 21.1
| style="background-color:#e48000" | 20
| style="background-color:#ffb14d" | 16.3
| style="background-color:#ffc77f" | 11.8
| style="background-color:#ffdaab" | 7.1
| style="background-color:#e9f5ff" | 0.3
| style="background-color:#ffc77f" | 10.4
|+ align="bottom" style="margin-top: 5px;" |Температура в Косові в °C<ref>Departamenti i Gjeografisë 2004, p. 131</ref>
|}

== Опади ==
У Косові спостерігаються всі форми опадів. Важливе значення мають опади в горах і долинах, а також рясні снігопади у високогірних районах, таких як [[Північно-Албанські Альпи|Проклетіє]] і [[Шар-Планина]]. Трапляється в Косові також і град, що негативно позначається на сільському господарстві. Ця форма опадів здебільшого припадає на липень і серпень.

Незважаючи на відносно невелику територію Косова, між районами спостерігається помітні відмінності в кількості опадів. В Косові є два режими випадіння опадів: морський і средньоконтинентальный. На заході більше переважає морський режим опадів. Цей тип характерний великою кількістю опадів протягом року (понад 700 мм), максимальна кількість досягається в листопаді, максимальний — протягом літа. Східна частина регіону схильна до впливу середньоконтинентального режиму випадання опадів, який відомий низькою кількістю опадів протягом року (понад 600 мм), максимальною кількістю в травні і мінімумом в зимовий період. Найбільша кількість опадів випадає в західній частині гір Проклєтіє (понад 1750 мм), а найнижче кількість опадів спостерігається в східній частині — Косовська-Кам'яниця (менше 600 мм). Снігопад є звичайним явищем в холодні місяці року. У рівнинних частинах Косова сніг йде в середньому 26 днів у році, а в гірських частинах — більше 100 днів. Кількість снігових днів залежать від рельєфу<ref>Riza Çavolli 1993, p. 24</ref>.

== Вітри ==
Середня швидкість вітру в Косові становить 1,3 м/с в Печі до 2,4 м/с. Максимальні швидкості вітру складають близько 31 м/с, вони фіксуються в березні і квітні, і звичайно завдають шкоди будівлям<ref>Riza Çavolli 1993, p. 25</ref>.

== Інсоляція ==
[[Файл:Kosovo_insolation.png|праворуч|міні|200x200пкс|Графік інсоляції Косова<ref name=":0"/>]]
[[Інсоляція]] — це міра опромінення поверхні сонячним світлом за певний період часу. Вона є важливою кліматичною характеристикою. Період інсоляції залежить від астрономічних, метеорологічних і рельєфних факторів. Інсоляція менше у вузьких долинах, долинах річок і гірських хребтах.

Косово має в середньому 2066 годин сонця в рік або приблизно 5,7 години в день. Найвище значення інсоляції досягається в [[Приштина|Пріштіні]] і складає 2140 годин у рік, а найменша — у містах [[Печ (Косово)|Печ]] (1958 годин), [[Феріжай]] (2067 годин) і [[Прізрен]] (2099 годин). Максимальна інсоляція в Косові досягається в липні, а мінімальна — в грудні<ref name=":0"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Çavolli, Riza (1993). ''Gjeografia e Kosovës''. ETMMK.
* Geographical Association of Kosova (2008). ''Geographical Exploration''. SHOQATA E GJEOGRAFËVE TË KOSOVËS.
* Group of authors (2004). ''40 Vjetori i Departamentit të Gjeografisë''. DEPARTAMENTI I GJEOGRAFISË. ISBN 9951-00-032-0
[[Категорія:Географія Косова]]
[[Категорія:Клімат країн Європи|Косово]]


text:
# Гелен Квінн
Гелен Квінн (англ. Helen Quinn; 19 травня 1943) — Австралійсько американська фізикиня. Її внесок у теоретичну фізику включає теорію Печчеї-Квінн, яка передбачає відповідну симетрію природи, пов'язану із симетрією матерії та антиматерії. В рамках цієї теорії було постульовано існування елементарних частинок аксіонів, які є можливим кандидатами на роль темної матерії Всесвіту. Аксіон має бути псевдоголдстоунівським бозоном, і виникати в результаті спонтанного порушення симетрії Печчеї-Квінн. Не дивлячись на багаторічні пошуки різними методами, аксіони усе ще не спостережені експериментально. Працювала також над створенням єдиної теорії для трьох типів взаємодії елементарних частинок (сильна, електромагнітна та слабка).
Гелен Квінн відома своїм внеском у освіту. Вона була головою ради з наукової освіти Національної академії наук США. Завдяки її зусиллям було розроблено структуру наукової освіти K-12 яка передбачає нові стандарти освіти, «багаті змістом і практикою, узгоджено впорядковані між дисциплінами та оцінками, щоб забезпечити всім учням наукову освіту за міжнародними стандартами». Структура K-12 стала основою для Наукових стандартів освіти нового покоління прийнятих багатьма державами.

## Нагороди
- Медаль Дірака Міжнародного центру теоретичної фізики (2000)
- Орден Австралії (2005)
- Премія Сакураї (2013)
- Public Welfare Medal (2016)
- Медаль Бенджаміна Франкліна (2018)
- Премія Гарві (2023)

title: Гелен Квінн

wikitext:
{{однофамільці|Квінн}}
{{Науковець
| ім'я = Гелен Квінн
| оригінал імені = Helen Quinn
| зображення = HelenQuinnDiracMedal2000.jpg
| зображення_підпис = Австралійсько-американська фізикиня
| дата народження = 19.5.1943
| місце народження = [[Мельбурн]], [[Австралія]]
| дата смерті =
| місце смерті =
| громадянство =
| галузь = [[фізика]]
| Alma Mater = [[Університет Мельбурна]]
| відомий через = [[Теорія Печчеі — Квінн]]
| нагороди =
}}
'''Гелен Квінн''' ({{lang-en|Helen Quinn}}; [[19 травня]] [[1943]]) — [[Австралія|Австралійсько]] [[США|американська]] [[фізик]]иня. Її внесок у теоретичну фізику включає [[Теорія Печчеі — Квінн|теорію Печчеї-Квінн]], яка передбачає відповідну симетрію природи, пов'язану із симетрією матерії та антиматерії. В рамках цієї теорії було постульовано існування елементарних частинок [[аксіон]]ів, які є можливим кандидатами на роль темної матерії Всесвіту. Аксіон має бути псевдоголдстоунівським [[бозон]]ом, і виникати в результаті спонтанного порушення симетрії Печчеї-Квінн. Не дивлячись на багаторічні пошуки різними методами, аксіони усе ще не спостережені експериментально. Працювала також над створенням [[Теорії великого об'єднання|єдиної теорії для трьох типів взаємодії]] елементарних частинок (сильна, електромагнітна та слабка).

Гелен Квінн відома своїм внеском у освіту. Вона була головою ради з наукової освіти [[Національна академія наук США|Національної академії наук США]]. Завдяки її зусиллям було розроблено структуру наукової освіти K-12 яка передбачає нові стандарти освіти, «багаті змістом і практикою, узгоджено впорядковані між дисциплінами та оцінками, щоб забезпечити всім учням наукову освіту за міжнародними стандартами». Структура K-12 стала основою для Наукових стандартів освіти нового покоління прийнятих багатьма державами.

== Нагороди ==
* [[Медаль Дірака Міжнародного центру теоретичної фізики]] (2000)
* [[Орден Австралії]] (2005)
* [[Премія Сакураї]] (2013)
* [[Public Welfare Medal]] (2016)
* [[Медаль Бенджаміна Франкліна]] (2018)
* [[Премія Гарві]] (2023)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

{{Бібліоінформація}}
{{фізик-доробити}}

{{DEFAULTSORT:Квінн Гелен}}
{{без категорій|дата=28 січня 2025}}

title: Helen Quinn

Helen Quinn: Австралійсько-американська фізикиня

Народилася: 19 травня 1943 (81 рік) · Мельбурн, Австралія

Країна: США · Австралія

Діяльність: вчена-фізик, викладачка університету

Alma mater: Університет Мельбурна

Галузь: фізика

Заклад: Гарвардський університет · Стенфордський університет

Науковий керівник: James Bjorkend

Членство: Національна академія наук США · Американська академія мистецтв і наук · Американське філософське товариство

Відома завдяки: Теорія Печчеі — Квінн

Нагороди: медаль Оскара Клейна (2008) член Американського фізичного товариства премія Сакураї (2013) медаль Дірака Міжнародного центру теоретичної фізики (2000) Член Американської академії мистецтв і наук


text:
# Відеоетнографія
Відеоетнографія – це відеозапис потоку діяльності суб’єктів у їхньому природному середовищі з метою переживання, інтерпретації та представлення культури та суспільства. Етнографічне відео, на відміну від етнографічного фільму, не може використовуватися незалежно від інших етнографічних методів а радше як частина процесу створення та представлення суспільних, культурних та індивідуальних знань. Він широко використовується в галузях візуальної антропології, візуальної соціології, візуальної етнографії та культурології. Використання відео в етнографії включає фіксацію певних процесів і дій, візуальне конспектування та ведення етнографічного щоденника.
Відеоетнографія передбачає:• Спостереження, включаючи широку відеозйомку практикуючих • Дозволити практикуючим переглядати відеозаписи та рефлексивно обговорювати свою практику,• Трансформація практики шляхом змін під керівництвом практиків, а також• Розбудова спроможності до постійної та критичної оцінки практики.
Відеоетнографічні методи прагнуть вивести на перший план знання практиків, досвід і розуміння динаміки їхніх власних робочих процесів. Цей підхід передбачає спочатку обговорення з фахівцями їхньої роботи та організаційних процесів, зосереджуючись на виявленні соціальних, професійних, екологічних та організаційних факторів, що як допомагають, так і обмежують їхню діяльність. Практикуючі спеціалісти, обговорюючи свою роботу у відповідь на відеозаписи, надають клініцистам і дослідникам можливість ідентифікувати аспекти практики, що можуть бути покращені або перероблені. Відеоетнографія залежить від того, наскільки дослідник здатен завоювати довіру практиків, добре ознайомитися з місцем роботи та отримати дозвіл бути присутнім там, де відбуваються ключові дії.

## Історія
Фотографії та рухомі зображення почали використовуватися етнографами відразу після того, як вони були винайдені. Перший етнографічний фільм був знятий у 1895 році Феліксом-Луї Реньо, який зняв сенегальську жінку, яка виготовляла горщики. Кіно використовували багато дослідників, однак саме Маргарет Мід і Грегорі Бейтсон першими використали методи візуальної етнографії, такі як фотографії та кіно як наукові інструменти. Вони розкрили потенціал фотографії та кіно як аналітичних інструментів і сховищ даних. Візуальні антропологи дуже зацікавилися використанням відео у 1980-х роках через його зручність, довговічність, економічність і корисність. З 1990-х років дослідники з різних дисциплін почали займатися відео на відміну від етнографічних фільмів. Це передбачало рефлексивне використання відео як засобу для створення знань, а не лише для зберігання даних. Технологічний розвиток, наприклад використання цифрового відео, продовжує відкривати нові можливості для використання відео в етнографії.

## Переваги відеоетнографії
Згідно з Уейном Файфом, мета етнографічного дослідження полягає в тому, щоб сформулювати схему аналізу, яка має розумний сенс із людських дій у контексті конкретного місця та часу. У досягненні цієї мети етнографам може допомогти використання відео.Джозеф Шеффер називає чотири основні способи, якими використання відео може бути корисним для етнографічних досліджень:
1. Відео дозволяє висвітлювати діяльність у великій частині її складності в природних умовах протягом тривалого періоду часу. Це покриття можна використовувати для доповнення письмових звітів і забезпечує контекст для обмеженого покриття іншими методами. Етнограф знімає святкування Успіння Пресвятої Богородиці, Бескиди, Польща
2. Відео забезпечують наукову точність, якщо їх проводять навчені дослідники. Відеозаписи зберігають послідовності спостережуваної поведінки для подальшого вивчення і, як наслідок, можуть підвищити якість і надійність висловлювань щодо діяльності.
3. Відео дозволяють переглядати як дослідники, так і учасники, що може допомогти збільшити обсяг інтерпретації.
4. Відео можна використовувати для встановлення зв’язків між абстракціями та висновками та спостережуваними діями, на яких вони базуються.

Антоніус Роббенс припускає, що різні форми засобів масової інформації, такі як відео, є корисними через труднощі з відображенням різних почуттів у письмовій формі, що літературна упередженість в етнографічних дослідженнях призводить до нехтування почуттями. Як результат, відео може допомогти розкрити раніше невловимі та нематеріальні аспекти соціальної та культурної поведінки та взаємодії. Відео забезпечує точний запис подій, водночас залишаючи широкі можливості для аналітичного тлумачення. Вони надають можливості для співпраці між дослідниками та учасниками та можуть слугувати цінним допоміжним інструментом у багатьох типах етнографічних досліджень.

## Важливі питання
Хоча відеоетнографія має багато переваг, є також важливі проблеми, які виникають у зв’язку з використанням відео. Наприклад, існують численні етичні проблеми щодо конфіденційності учасників або суб’єктів дослідження. Шеффер розглядає питання добровільної згоди та конфіденційності даних. Добровільна згода — це контроль за участю в дослідженні, який твердо лежить на учасникі, якому для належного здійснення цього контролю потрібні повні знання про дослідження та його цілі. Також має бути взаємна довіра та повага між дослідниками та учасниками. Конфіденційність передбачає належне використання зібраних даних для збереження найвищого можливого ступеня конфіденційності, зберігаючи при цьому цілісність дослідження.Шеффер висуває три вимоги для запобігання зловживанню етнографічними відео:
1. З відео під час дослідження працюють лише кваліфіковані спеціалісти.
2. Бути в курсі потреб учасників, соціальної, політичної та економічної актуальності даних.
3. Готовність пожертвувати використанням відео, якщо воно не є необхідним для збору інформації.

Інші питання можуть стосуватися практичної придатності відео в конкретних проектах. При цьому враховується як дизайн проекту, так і польова ситуація (тобто фізичне середовище). Шеффер робить висновок, що відеозаписи можуть бути корисними та надійними в різних ситуаціях, якщо їх правильно обслуговувати та обробляти.
Окрім питань створення та збереження відеозапису, слід розглянути його зміст. Щоб оцінити об'єктивність дослідження, необхідно розглянути питання упередженості. Теоретично етнограф діє як пасивний учасник і фіксує дані, що стосуються учасників. Що стосується формату відеоетнографії, слід визначити, чи це точка зору етнографа, виражена у відео, чи точка зору учасника(ів). Визначаючи перспективу, можна відповісти на питання про те, чому була записана конкретна подія, як було показано учасників і як це середовище пов’язане з дослідженням етнографа. Ці питання, що стосуються перспективи, були поширеними в антропології, і, як наслідок, теорії вирішення упередженості впроваджуються в етнографічний дискурс. Кеннет Пайк розглянув упередження перспективи та сформулював теорію етики та емії. Ця концепція була додатково обговорена та реалізована в роботах антропологів Марвіна Гарріса та Уорда Гуденафа.

title: Відеоетнографія

wikitext:
 {{Reflist}}

'''Відеоетнографія''' – це [[Відео|відеозапис]] потоку діяльності суб’єктів у їхньому природному середовищі з метою переживання, інтерпретації та представлення культури та суспільства. Етнографічне відео, на відміну від етнографічного фільму, не може використовуватися незалежно від інших [[Етнографія|етнографічних]] методів а радше як частина процесу створення та представлення суспільних, культурних та індивідуальних знань. Він широко використовується в галузях візуальної антропології, візуальної соціології, візуальної етнографії та культурології. Використання відео в етнографії включає фіксацію певних процесів і дій, візуальне конспектування та ведення етнографічного щоденника.

Відеоетнографія передбачає:• Спостереження, включаючи широку відеозйомку практикуючих • Дозволити практикуючим переглядати відеозаписи та рефлексивно обговорювати свою практику,• Трансформація практики шляхом змін під керівництвом практиків, а також• Розбудова спроможності до постійної та критичної оцінки практики.

Відеоетнографічні методи прагнуть вивести на перший план знання практиків, досвід і розуміння динаміки їхніх власних робочих процесів. Цей підхід передбачає спочатку обговорення з фахівцями їхньої роботи та організаційних процесів, зосереджуючись на виявленні соціальних, професійних, екологічних та організаційних факторів, що як допомагають, так і обмежують їхню діяльність. Практикуючі спеціалісти, обговорюючи свою роботу у відповідь на відеозаписи, надають клініцистам і дослідникам можливість ідентифікувати аспекти практики, що можуть бути покращені або перероблені. Відеоетнографія залежить від того, наскільки дослідник здатен завоювати довіру практиків, добре ознайомитися з місцем роботи та отримати дозвіл бути присутнім там, де відбуваються ключові дії.

== Історія ==
Фотографії та рухомі зображення почали використовуватися [[Етнографія|етнографами]] відразу після того, як вони були винайдені. Перший етнографічний фільм був знятий у 1895 році Феліксом-Луї Реньо, який зняв сенегальську жінку, яка виготовляла горщики. Кіно використовували багато дослідників, однак саме [[Маргарет Мід]] і [[Грегорі Бейтсон]] першими використали методи візуальної етнографії, такі як фотографії та кіно як наукові інструменти. Вони розкрили потенціал [[Фотографія|фотографії]] та [[Фільм|кіно]] як аналітичних інструментів і сховищ даних. Візуальні [[Антропологія|антропологи]] дуже зацікавилися використанням відео у 1980-х роках через його зручність, довговічність, економічність і корисність. З 1990-х років дослідники з різних дисциплін почали займатися відео на відміну від етнографічних фільмів. Це передбачало рефлексивне використання відео як засобу для створення знань, а не лише для зберігання даних. Технологічний розвиток, наприклад використання цифрового відео, продовжує відкривати нові можливості для використання відео в етнографії.

== Переваги відеоетнографії ==
Згідно з Уейном Файфом, мета етнографічного дослідження полягає в тому, щоб сформулювати схему аналізу, яка має розумний сенс із людських дій у контексті конкретного місця та часу. У досягненні цієї мети етнографам може допомогти використання відео.Джозеф Шеффер називає чотири основні способи, якими використання відео може бути корисним для етнографічних досліджень:

# Відео дозволяє висвітлювати діяльність у великій частині її складності в природних умовах протягом тривалого періоду часу. Це покриття можна використовувати для доповнення письмових звітів і забезпечує контекст для обмеженого покриття іншими методами.[[Файл:Ethnographer_filming_celebrations_accompanying_the_Assumption_of_the_Holy_Mary,_Juszczyna,_Poland.jpg|міні| Етнограф знімає святкування [[Внебовзяття Пресвятої Діви Марії|Успіння Пресвятої Богородиці]], Бескиди, Польща]]
# Відео забезпечують наукову точність, якщо їх проводять навчені дослідники. Відеозаписи зберігають послідовності спостережуваної поведінки для подальшого вивчення і, як наслідок, можуть підвищити якість і надійність висловлювань щодо діяльності.
# Відео дозволяють переглядати як дослідники, так і учасники, що може допомогти збільшити обсяг інтерпретації.
# Відео можна використовувати для встановлення зв’язків між абстракціями та висновками та спостережуваними діями, на яких вони базуються.

Антоніус Роббенс припускає, що різні форми засобів масової інформації, такі як відео, є корисними через труднощі з відображенням різних почуттів у письмовій формі, що літературна упередженість в етнографічних дослідженнях призводить до нехтування почуттями. Як результат, відео може допомогти розкрити раніше невловимі та нематеріальні аспекти соціальної та культурної поведінки та взаємодії. Відео забезпечує точний запис подій, водночас залишаючи широкі можливості для аналітичного тлумачення. Вони надають можливості для співпраці між дослідниками та учасниками та можуть слугувати цінним допоміжним інструментом у багатьох типах етнографічних досліджень.

== Важливі питання ==
Хоча відеоетнографія має багато переваг, є також важливі проблеми, які виникають у зв’язку з використанням відео. Наприклад, існують численні етичні проблеми щодо конфіденційності учасників або суб’єктів дослідження. Шеффер розглядає питання добровільної згоди та конфіденційності даних. Добровільна згода — це контроль за участю в дослідженні, який твердо лежить на учасникі, якому для належного здійснення цього контролю потрібні повні знання про дослідження та його цілі. Також має бути взаємна довіра та повага між дослідниками та учасниками. Конфіденційність передбачає належне використання зібраних даних для збереження найвищого можливого ступеня конфіденційності, зберігаючи при цьому цілісність дослідження.Шеффер висуває три вимоги для запобігання зловживанню етнографічними відео:

# З відео під час дослідження працюють лише кваліфіковані спеціалісти.
# Бути в курсі потреб учасників, соціальної, політичної та економічної актуальності даних.
# Готовність пожертвувати використанням відео, якщо воно не є необхідним для збору інформації.

Інші питання можуть стосуватися практичної придатності відео в конкретних проектах. При цьому враховується як дизайн проекту, так і польова ситуація (тобто фізичне середовище). Шеффер робить висновок, що відеозаписи можуть бути корисними та надійними в різних ситуаціях, якщо їх правильно обслуговувати та обробляти.

Окрім питань створення та збереження відеозапису, слід розглянути його зміст. Щоб оцінити об'єктивність дослідження, необхідно розглянути питання упередженості. Теоретично етнограф діє як пасивний учасник і фіксує дані, що стосуються учасників. Що стосується формату відеоетнографії, слід визначити, чи це точка зору етнографа, виражена у відео, чи точка зору учасника(ів). Визначаючи перспективу, можна відповісти на питання про те, чому була записана конкретна подія, як було показано учасників і як це середовище пов’язане з дослідженням етнографа. Ці питання, що стосуються перспективи, були поширеними в антропології, і, як наслідок, теорії вирішення упередженості впроваджуються в етнографічний дискурс. [[Кеннет Лі Пайк|Кеннет Пайк]] розглянув упередження перспективи та сформулював теорію етики та емії. Ця концепція була додатково обговорена та реалізована в роботах антропологів Марвіна Гарріса та Уорда Гуденафа.

== Див. також ==

* [http://www.closeupresearch.com Close-Up Research], спеціалісти з відео та етнографічних досліджень
* [http://www.scentculture.tube Exploring Scent as a Creative Way of Life], веб-сайт наукової комунікації, який надає доступ до етнографічних відеоданих парфумерії

== Список літератури ==

[[Категорія:Етнографія]]


text:
# Ro-33
Ro-33 — підводний човен Імперського флоту Японії, який взяв участь у Другій світовій війні.

## Передвоєнна історія
Корабель, який спорудили на верфі ВМФ у Куре, став першим представником типу Kaichū VI (також відомий як клас Ro-33). Від попереднього новий тип відрізнявся передусім більш потужними дизелями, що забезпечило значне зростання надводної швидкості — на 6 вузлів. Також суттєво збільшились дальність плавання (більш ніж на третину, причому з економічною швидкістю більшою на 2 вузли) і максимальна глибина занурення (з 46 аж до 75 метрів). Кількість торпедних апаратів залишилась такою ж, а от гарматне та зенітне озброєння змінились — 76-мм гармата замість 120-мм та 13,2-мм кулемет замість 6,5-мм.
Станом на грудень 1941 року Ro-33 належав до 21-ї дивізії підводних човнів.

## Бойова служба
18 грудня 1941-го Ro-33 вирушив з Сасебо (західне узбережжя острова Кюсю) до в'єтнамської бухти Камрань, звідки вийшов у свій перший бойовий похід до Сінгапуру. Тут він не досягнув якихось успіхів та 7 січня 1942-го повернувся в Камрань. Так само безрезультатно завершився другий похід з 13 по 30 січня, в якому човен діяв між островами Анамбас і західною Явою.
8 лютого 1942-го Ro-33 знову вирушив до західної Яви. Втім, уже 20 лютого човен пройшов через протоку Ломбок (на схід від Яви, між островами Балі та Ломбок) до Індійського океану. 1 березня Ro-33 невдало атакував якийсь есмінець у районі на південний схід від острова Різдва, а 8 березня завершив похід у бухті Старінг-Бей (південно-східний півострів острова Целебес).
Невдовзі Ro-33 вирішили перевести для дій в Океанії і 22 березня — 3 квітня 1942-го човен пройшов на атол Трук у центральній частині Каролінських островів (тут ще до війни створили головну базу японського ВМФ у Океанії), а 15—18 квітня перейшов до Рабаула на східному завершенні острова Нова Британія (японці заволоділи цим пунктом ще в січні та перетворили його на головну передову базу для просування на Соломонові острови та схід Нової Гвінеї).
20–23 квітня 1942-го Ro-33 виходив із Рабаула з завданням провести рекогносцирування в межах підготовки операції з заволодіння Порт-Морсбі (південне узбережжя новогвінейського півострова Папуа). 1 травня човен рушив у повноцінний бойовий похід та 5 травня прибув в район Порт-Морсбі. Втім, після битви між авіаносними з'єднаннями, що відбулась 8 травня в Кораловому морі, японське командування скасувало операцію. 10 травня Ro-33 полишив зону патрулювання і попрямував до Рабаула, звідки потім перейшов на Трук.
23–30 травня 1942-го човен пройшов до Сасебо на ремонт, а 9–27 липня здійснив перехід до Рабаула із зупинкою на Труці. 29 липня Ro-33 вийшов у другий похід до Порт-Морсбі. 6 серпня за три сотні кілометрів на захід від Порт-Морсбі човен перестрів невелике австралійське моторне судно Mamutu, яке виконувало місцевий рейс. Човен сплив та потопив Mamutu артилерією, після чого розстріляв людей, що опинились у воді, з кулемета, загинуло 124 пасажири та члени екіпажу. Наступної доби союзники здійснили висадку на сході Соломонових островів, що започаткувало шестимісячну битву за Гуадалканал. Як наслідок, Ro-33 дістав наказ прямувати до Гуадалканалу і 11 серпня прибув до острова. 12 серпня човен контактував з японськими спостерігачами на мисі Кейп-Хантер (південне узбережжя Гуадалканалу), а наступної доби передав продовольство патрулю на мисі Есперанс (північно-західне завершення острова). 15 серпня Ro-33 рекогносцирував ворожі позиції на острові Саво (північніше Гуадалканалу), а 16 серпня завершив похід у Рабаулі.
22 серпня 1942-го човен вирушив у черговий похід до Нової Гвінеї. 29 серпня західніше від Порт-Морсбі Ro-33 поцілив торпедою судно Malaita, яке прямувало під охороною австралійського есмінця «Арунта». Malaita не затонуло та було приведене на буксирі до Порт-Морсбі, а потім у Сідней (через важкі пошкодження ремонт відклали до 1945 року, після чого судно плавало ще чверть століття). «Арунта» розпочав протичовновий пошук, встановив сонарний контакт та провів чотири атаки глибинними бомбами, що й призвело до загибелі Ro-33 разом з усіма 70 членами екіпажу.

## Бойовий рахунок
| Дата       | Назва  | Тип           | Тоннаж | Місце           |
| 06.08.1942 | Mamutu | моторне судно | 300    | 9°11'S 144°12'E |

title: Ro-33

wikitext:
{|{{Картка судна <!-- підводні човни -->
|підпис картки= <!-- ключі: yes, nodab; або текст підпису -->
|відображення назви= <!-- ключі: none, ital; або назва статті із розміткою -->
}}
{{Картка судна (зображення)
|зображення судна= Japanese submarine Ro-33 in 1939.jpg
|розмір зображення судна=260px
|підпис зображення=
}}
{{Картка судна (кар'єра)
|приховати заголовок=
|країна судна= [[Японія]]
|прапор судна= [[Файл:Merchant_flag_of_Japan_(1870).svg|25px|]] [[Файл:Naval_Ensign_of_Japan.svg|25px|]]
|назва судна= Ro-33
|тезка судна=
|замовлення судна=
|будівник судна=  верф ВМФ у Куре
|закладення судна= 8 серпня 1933
|запуск судна= 10 жовтня 1934
|отримання судна=
|прийняття судна=
|виведення судна=
|потоплення судна=
|підняття судна=
|на службі судна= 7 жовтня 1935
|зняття судна=
|списання судна=
|відновлення судна=
|доля судна= 29 серпня 1942 потоплений поблизу Порт-Морсбі
|статус судна=
}}
{{Картка судна (характеристики)
|приховати заголовок=
|доповнення заголовка=
|клас судна= Підводний човен типу Kaichū VI (Ro-33)
|водотоннажність= 940 над водою, 1200 при зануренні
|довжина судна= 73 м
|ширина судна= 6,7 м
|осадка судна= 3,25 м
|двигуни судна= * 2 дизелі потужністю 2,2 МВт
* електромотори потужністю 0,9 МВт
|швидкість судна= 19 вузлів (над водою), 8,2 вузла (при зануренні)
|дальність= 15 000 км при швидкості 12 вузлів (над водою)
|автономність судна=
|максимальна глибина= 75 м
|екіпаж судна= 61
|сенсори судна=
|електроніка судна=
|озброєння судна= * 4 × 533 мм торпедних апарати (всі носові), 10 торпед
* 1 × 76-мм палубна гармата / 40 калібрів Тип 11 року
* зенітне озброєння 1 х 13,2 мм Тип 93
|зауваження судна=
}}
|}
{{Location map+ | Папуа Нова Гвінея
| width = 350
| caption = Район потоплення Ro-33
| relief = 1
| places =
  {{Location map~ | Папуа Нова Гвінея
    | label = '''29.08.42'''
    | label_size =
    | position = left
    | background =
    | mark = Red pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
    | lat_deg = 9 | lat_min = 36 | lat_sec    = 00 | lat_dir = S
    | lon_deg = 147 | lon_min = 6 | lon_sec    = 00| lon_dir = E
  }}
}}

'''Ro-33''' — підводний човен [[Імперський флот Японії|Імперського флоту Японії]], який взяв участь у [[Друга світова війна|Другій світовій війні]].

== Передвоєнна історія ==
Корабель, який спорудили на верфі ВМФ у Куре, став першим представником типу Kaichū VI (також відомий як клас Ro-33). Від попереднього новий тип відрізнявся передусім більш потужними дизелями, що забезпечило значне зростання надводної швидкості — на 6 вузлів. Також суттєво збільшились [[дальність плавання]] (більш ніж на третину, причому з економічною швидкістю більшою на 2 вузли) і максимальна глибина занурення (з 46 аж до 75 метрів). Кількість [[Торпедний апарат|торпедних апаратів]] залишилась такою ж, а от гарматне та зенітне озброєння змінились — 76-мм гармата замість 120-мм та 13,2-мм кулемет замість 6,5-мм.

Станом на грудень 1941 року Ro-33 належав до 21-ї дивізії підводних човнів.

== Бойова служба ==
18 грудня 1941-го Ro-33 вирушив з [[Сасебо]] (західне узбережжя острова Кюсю) до в'єтнамської бухти Камрань, звідки вийшов у свій перший бойовий похід до Сінгапуру. Тут він не досягнув якихось успіхів та 7 січня 1942-го повернувся в Камрань. Так само безрезультатно завершився другий похід з 13 по 30 січня, в якому човен діяв між островами Анамбас і західною Явою.

8 лютого 1942-го Ro-33 знову вирушив до західної Яви. Втім, уже 20 лютого човен пройшов через протоку Ломбок (на схід від Яви, між островами Балі та Ломбок) до Індійського океану. 1 березня Ro-33 невдало атакував якийсь есмінець у районі на південний схід від острова Різдва, а 8 березня завершив похід у бухті Старінг-Бей (південно-східний півострів острова Целебес).

Невдовзі Ro-33 вирішили перевести для дій в Океанії і 22 березня — 3 квітня 1942-го човен пройшов на атол [[Чуук|Трук]] у центральній частині [[Каролінські острови|Каролінських островів]] (тут ще до війни створили головну базу японського ВМФ у Океанії), а 15—18 квітня перейшов до [[Рабаул]]а на східному завершенні острова Нова Британія (японці заволоділи цим пунктом ще в січні та перетворили його на головну передову базу для просування на Соломонові острови та схід Нової Гвінеї).

20–23 квітня 1942-го Ro-33 виходив із Рабаула з завданням провести рекогносцирування в межах підготовки операції з заволодіння Порт-Морсбі (південне узбережжя новогвінейського півострова Папуа). 1 травня човен рушив у повноцінний бойовий похід та 5 травня прибув в район Порт-Морсбі. Втім, після битви між авіаносними з'єднаннями, що відбулась 8 травня в Кораловому морі, японське командування скасувало операцію. 10 травня Ro-33 полишив зону патрулювання і попрямував до Рабаула, звідки потім перейшов на Трук.

23–30 травня 1942-го човен пройшов до [[Сасебо]] на ремонт, а 9–27 липня здійснив перехід до Рабаула із зупинкою на Труці. 29 липня Ro-33 вийшов у другий похід до Порт-Морсбі. 6 серпня за три сотні кілометрів на захід від Порт-Морсбі човен перестрів невелике австралійське моторне судно Mamutu, яке виконувало місцевий рейс. Човен сплив та потопив Mamutu артилерією, після чого розстріляв людей, що опинились у воді, з кулемета, загинуло 124 пасажири та члени екіпажу. Наступної доби союзники здійснили висадку на сході Соломонових островів, що започаткувало шестимісячну [[Битва за Гуадалканал|битву за Гуадалканал]]. Як наслідок, Ro-33 дістав наказ прямувати до Гуадалканалу і 11 серпня прибув до острова. 12 серпня човен контактував з японськими спостерігачами на мисі Кейп-Хантер (південне узбережжя Гуадалканалу), а наступної доби передав продовольство патрулю на мисі Есперанс (північно-західне завершення острова). 15 серпня Ro-33 рекогносцирував ворожі позиції на острові Саво (північніше Гуадалканалу), а 16 серпня завершив похід у Рабаулі.

22 серпня 1942-го човен вирушив у черговий похід до Нової Гвінеї. 29 серпня західніше від Порт-Морсбі Ro-33 поцілив торпедою судно Malaita, яке прямувало під охороною австралійського есмінця [[HMAS Arunta (I30)|«Арунта»]]. Malaita не затонуло та було приведене на буксирі до Порт-Морсбі, а потім у Сідней (через важкі пошкодження ремонт відклали до 1945 року, після чого судно плавало ще чверть століття). «Арунта» розпочав протичовновий пошук, встановив сонарний контакт та провів чотири атаки глибинними бомбами, що й призвело до загибелі Ro-33 разом з усіма 70 членами екіпажу.<ref>{{Cite web|title=Imperial Submarines|url=http://www.combinedfleet.com/RO-33.htm|website=www.combinedfleet.com|accessdate=2022-12-11}}</ref>

== Бойовий рахунок ==
{| class="wikitable"
|Дата
|Назва
|Тип
|Тоннаж
|Місце
|-
|06.08.1942
|Mamutu
|моторне судно
|300
|9°11'S 144°12'E
|}

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Підводні човни Імперського флоту Японії|nocat=1}}
{{Кораблі Японії втрачені у боротьбі за Нову Гвінею}}
[[Категорія:Підводні човни Імперського флоту Японії]]
[[Категорія:Підводні човни Японії періоду Другої світової війни]]
[[Категорія:Кораблі Японії втрачені на Новій Гвінеї]]

title: Японія

Будівник: верф ВМФ у Куре

Закладений: 8 серпня 1933

Спуск на воду: 10 жовтня 1934

На службі: 7 жовтня 1935

title: Основні характеристики

Клас і тип: Підводний човен типу Kaichū VI (Ro-33)

Водотоннажність: 940 над водою, 1200 при зануренні

Двигуни: - 2 дизелі потужністю 2,2 МВт - електромотори потужністю 0,9 МВт

Озброєння: - 4 × 533 мм торпедних апарати (всі носові), 10 торпед - 1 × 76-мм палубна гармата / 40 калібрів Тип 11 року - зенітне озброєння 1 х 13,2 мм Тип 93


text:
# Кабундулі
Кабунду́лі (англ. Kabunduli) — традиційна громада у складі дистрикту Нхата-Бей Північного регіону Малаві.
Населення — 50533 особи (2018).

title: Кабундулі

wikitext:
{{Адмінодиниця Малаві
| назва укр.      = Кабундулі
| назва ін.       = {{lang-en|Kabunduli}}
| прапор          =
| опис прапора    =
| герб            =
| опис герба      =
| розташування    = <!-- Exemple.jpg --><!-- мапа області -->
| мапа            = <!-- Exemple.jpg --><!-- мапа району -->
| регіон          = [[північний регіон (Малаві)|Північний регіон]]
| дистрикт        = [[нхата-Бей (дистрикт)|Нхата-Бей]]
| утворено        =
| населення       = 50533 особи
| дані            = перепис [[2018]]
| площа           = 1709,0
| густота         = 29,57
| телефонний код  =
| поштові індекси =
| центр           =
| дистрикти       =
| громади         =
| вищі традиційні громади =
| традиційні громади =
| центральні населені пункти =
| адреса          =
| вебсторінка     =
| очільник   =
}}

'''Кабунду́лі''' ({{lang-en|Kabunduli}}) — традиційна громада у складі дистрикту [[нхата-Бей (дистрикт)|Нхата-Бей]] [[північний регіон (Малаві)|Північного регіону]] [[Малаві]].

Населення — 50533 особи ([[2018]]).

== Посилання ==
* [https://www.citypopulation.de/en/malawi/sub/admin/nkhata_bay/MW10301__kabunduli/ На сайті citypopulation]

{{Malawi-geo-stub}}
{{дистрикт Нхата-Бей}}

[[Категорія:Традиційні громади дистрикту Нхата-Бей]]

title: Основні дані

Регіон: Північний регіон

Дистрикт: Нхата-Бей

Населення (перепис 2018): 50533 особи

Густота населення: 29,57 осіб/км²


text:
# Мілуватка (зупинний пункт)
Мілува́тка — пасажирський залізничний зупинний пункт Лиманської дирекції Донецької залізниці.
Розташований у селі Мілуватка, Сватівський район, Луганської області на лінії Сватове — Попасна між станціями Кабанне (13 км) та Сватове (8 км).
Не зважаючи на військову агресію Росії на сході Україні, транспортне сполучення не припинене, щодоби п'ять пар приміських поїздів здійснюють перевезення за маршрутом Сватове — Попасна, проте вони зупиняються тільки по станціях.

title: Мілуватка (зупинний пункт)

wikitext:
{{Станція
| назва_колір = Blue1
| назва_колір_фону = yellow
| підзаголовок_колір = Purple1
| підзаголовок_колір_фону = Cyan1
| назва = Мілуватка
| лінія_верх = [[Лиманська дирекція залізничних перевезень|Лиманська дирекція]]
| система_верх = [[Донецька залізниця]]
| тип = зупинний пункт
| зображення =
| зображення_розмір =
| зображення_підпис =
| розташування = с. [[Мілуватка]]
| адреса =
| координати = {{coord|49|20|51|N|38|10|52|E|scale:1500}}
| лінії = [[Сватове (станція)|Сватове]] — [[Попасна (станція)|Попасна]]
| структура =
| глибина =
| рівнів =
| платформ = 1
| тип_платформ = бічна
| колій = 1
| статус =
| час_роботи =
| транспортні_послуги =
| супутні_послуги =
| інженер =
| відкрито = {{дата з віком|1951}}
| закрито =
| перебудовано =
| електрифіковано =
| колишні_назви =
| архітектор =
| стиль =
| поверхів =
| власник = [[Донецька залізниця]]
| оператор = [[Укрзалізниця]]
| вебсайт =
| тип_коду =
| код =
| код_ємр = 498943
| код_експрес_2 = 2214002
| зона =
| пасажиропотік =
| мапа =
| мапа_стан =
| мапа_назва =
| мапа_маршруту =
| мапа_маршруту_стан =
| мапа_маршруту_назва =
}}

{{Куп'янськ — Рубіжне}}
{{Otheruses|Мілуватка (значення)}}
'''Мілува́тка''' — пасажирський залізничний [[зупинний пункт]] [[Лиманська дирекція залізничних перевезень|Лиманської дирекції]] [[Донецька залізниця|Донецької залізниці]].

Розташований у селі [[Мілуватка]], [[Сватівський район]], [[Луганська область|Луганської області]] на лінії [[Сватове (станція)|Сватове]] — [[Попасна (станція)|Попасна]] між станціями [[Кабанне]] (13 км) та [[Сватове (станція)|Сватове]] (8 км).

Не зважаючи на [[Війна на сході України|військову агресію Росії на сході Україні]], транспортне сполучення не припинене, щодоби п'ять пар приміських поїздів здійснюють перевезення за маршрутом [[Сватове (станція)|Сватове]] — [[Попасна (станція)|Попасна]], проте вони зупиняються тільки по станціях.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

{{railway-station}}
{{railway-stub}}

[[Категорія:Транспорт Сватівського району]]
[[Категорія:Зупинні пункти Донецької залізниці]]
[[Категорія:Зупинні пункти Луганської області]]

title: Розташування

Розташування: с. Мілуватка

title: Структура

Лінія(ї): Сватове — Попасна

Тип платформ: бічна

title: Історія

title: Інша інформація

Власник: Донецька залізниця

Оператор: Укрзалізниця

title: Куп'янськ-Вузловий — Рубіжне

826,3 · Курилівка

828 · Ливарний

830,8 · Лозоватка

834,9 · Піщане

837,8 · Степова Новоселівка

841 · Шапарівка

843,9 · Кислівка

848,5 · Котлярівка

| Харківська область | | Луганська область |

854 · Берестова

859,4 · Куземівка

862 · Учнівський

866,4 · Кривошиївка

869 · Калинівка

873,1 · Гончарівка

876 · Красноріченська

880 · | Південна залізниця | | Донецька залізниця |

881,6 · Сватове

889 · Мілуватка

891,9 · Хрипкове

896 · Щебрець

900 · Переліски

902,6 · Кабанне

907 · Новососнівський

911 · Красноріченська

913 · Бунчужний

917 · Житлівка

922,9 · Кремінне

928,7 · Володине

932,5 · Рубіжне Місто

935,6 · Рубіжне

Святогірськ – Бєлгород
825,5 · Куп'янськ-Вузловий
Валуйки
р. Лозоватка
р. Красна
р. Хорина


text:
# Герб Нововодолазького району
Герб Нововодола́зького райо́ну — один з офіційних символів Нововодолазького району Харківської області.

## Опис
Герб району являє собою чотирикутний геральдичний щит із заокругленими нижніми кутами і загостренням в основі, розділений по діагоналі на чотири частини білого, сіро-блакитного, зеленого та блакитного кольорів.
У центрі щита розташоване стилізоване зображення фортеці з перехрещеними шаблею та мушкетом, що символізують залишки турецького валу поблизу сіл Княжне та Меліховка.
Щит обрамлено традиційним слобожанським вінком, що складається з золотого листя дуба і калини, перев'язаного блакитною стрічкою та шестернею і снопом у верхів'ї.

## Символіка
- Золотий контур — символ єдності та цілісності.
- Сніп вказує на домінування сільськогосподарської діяльності мешканців району.
- Шестерня символізує місцеву промисловість.
- Дубове листя уособлює чоловічий початок.
- Калина — символ жіночності та краси.
- Блакитна стрічка вказує духовний розвиток.
- Кольори:
  - Білий — кварцовий пісок.
  - Блакитний — водні ресурси місцевості.
  - Сіро-зелений — природні багатства.
  - Зелений —родючість чорнозему.

title: Герб Нововодолазького району

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Герб Нововодолазького району
|зображення         = UKR Нововодола́зький райо́н COA.png
|зображення_розмір  = 200px
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір =
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              = [[Нововодолазький район]]
|дата_затвердження  =
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                = [[Французький щит]]
|щитотримачі        =
|опис               =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      = [[фортеця]], [[шабля]], [[мушкет]]
|ранні_версії       =
|використання       =
}}

'''Герб Нововодола́зького райо́ну''' — один з офіційних символів [[Нововодолазький район|Нововодолазького району]] [[Харківська область|Харківської області]].

== Опис ==
Герб району являє собою чотирикутний [[геральдичний щит]] із заокругленими нижніми кутами і загостренням в основі, розділений по діагоналі на чотири частини білого, сіро-блакитного, зеленого та блакитного кольорів.

У центрі щита розташоване стилізоване зображення [[фортеця|фортеці]] з перехрещеними [[шабля|шаблею]] та [[мушкет]]ом, що символізують залишки [[Османська імперія|турецького]] валу поблизу сіл [[Княжне]] та [[Меліховка]].

Щит обрамлено традиційним слобожанським [[вінок|вінком]], що складається з [[золото]]го листя [[дуб]]а і [[калина|калини]], перев'язаного блакитною стрічкою та [[шестерня|шестернею]] і [[сніп|снопом]] у верхів'ї.

== Символіка ==
* Золотий контур — символ єдності та цілісності.
* Сніп вказує на домінування [[сільське господарство|сільськогосподарської]] діяльності мешканців [[район]]у.
* Шестерня символізує місцеву [[промисловість]].
* Дубове листя уособлює чоловічий початок.
* Калина — символ жіночності та [[краса|краси]].
* Блакитна стрічка вказує [[духовність|духовний]] розвиток.
* Кольори:
** Білий — [[кварцовий пісок]].
** Блакитний — [[водні ресурси]] місцевості.
** Сіро-зелений — природні багатства.
** Зелений —[[родючість ґрунтів|родючість]] [[чорнозем]]у.

== Див. також ==
* [[Прапор Нововодолазького району]]
* [[Нововодолазький район]]

== Джерела ==
* [http://vodolagarda.at.ua/index/gerb/0-70 Нововодолазька райдержадміністрація]

{{Герби районів Харківської області}}

[[Категорія:Нововодолазький район]]
[[Категорія:Герби районів Харківської області|Нововодолазький]]

title: Деталі

Носій: Нововодолазький район

Щит: Французький щит

Інші елементи: фортеця, шабля, мушкет


text:
# Маннсвілл (округ Медісон, Нью-Йорк)
Маннсвілл (англ. Munnsville) — селище (англ. village) в США, в окрузі Медісон штату Нью-Йорк. Населення — 474 особи (2010).

## Географія
Маннсвілл розташований за координатами 42°58′36″ пн. ш. 75°35′12″ зх. д. / 42.97667° пн. ш. 75.58667° зх. д. (42.976584, -75.586805). За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 2,20 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкали 474 особи в 182 домогосподарствах у складі 124 родин. Густота населення становила 215 осіб/км². Було 195 помешкань (89/км²).
Расовий склад населення:
| - 96,8 % — білих - 1,3 % — корінних американців - 0,6 % — чорних або афроамериканців - 0,4 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 0,8 %. Іспаномовні становили 0,6 % всіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 28,5 % — особи молодші 18 років, 59,7 % — особи у віці 18—64 років, 11,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 32,7 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 95,1 чоловіків; на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 93,7 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство становив 61 024 долари США (медіана — 48 125), а середній дохід на одну сім'ю — 69 724 долари (медіана — 67 188). Медіана доходів становила 41 023 долари для чоловіків та 32 125 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 14,5 % осіб, у тому числі 13,4 % дітей у віці до 18 років та 0,0 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 240 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 22,9 %, виробництво — 20,4 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 19,2 %.

## Нью-Полц (поселення, Нью-Йорк),Нью-Палц
Здається те саме, бот переставив інтервікі

title: Маннсвілл (округ Медісон, Нью-Йорк)

wikitext:
{{Otherplaces|Маннсвілл}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Маннсвілл
|оригінальна назва  = {{lang-en|Munnsville}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Stockbridge Falls Munnsville NY Jun 11.jpg
|опис зображення= <!-- Stockbridge Falls, June 2011 -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Нью-Йорк (штат){{!}}Нью-Йорк
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Медісон (округ, Нью-Йорк)|Медісон]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 2,20
|висота центру НП   = 201
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 474
|рік перепису       = 2010{{R|cen2010}}
|густота населення  = 215,45
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4
|телефонний код         = 315
|поштовий індекс        = 13409
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 3649220
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Маннсвілл''' ({{lang-en|Munnsville}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Медісон (округ, Нью-Йорк)|Медісон]] штату [[Нью-Йорк (штат)|Нью-Йорк]]. Населення — 474 особи (2010{{R|cen2010}}).

== Географія ==
Маннсвілл розташований за координатами {{Coord|42|58|36|N|75|35|12|W|type:city_region:US-DE}} (42.976584, -75.586805){{R|gazetteer2010}}. За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 2,20 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1870 = 313
| 1880 = 329
| 1920 = 377
| 1930 = 345
| 1940 = 357
| 1950 = 412
| 1960 = 391
| 1970 = 435
| 1980 = 499
| 1990 = 438
| 2000 = 437
| 2010 = 474
| estyear = 2016
| estimate = 462
| estref = <ref name="USCensusEst2016">{{cite web|url=https://www.census.gov/programs-surveys/popest/data/tables.2016.html|title=Population and Housing Unit Estimates|accessdate=9 червня 2017|archive-date=13 червня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180613152514/https://www.census.gov/programs-surveys/popest/data/tables.2016.html}}</ref>
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкали 474 особи в 182 домогосподарствах у складі 124 родин. [[Густота населення]] становила 215 осіб/км². Було 195 помешкань (89/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного «прилягання» списку до таблиці населення за роками-->
* 96,8 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 1,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,6 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,4 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,8 %. Іспаномовні становили 0,6 % всіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 28,5 % — особи молодші 18 років, 59,7 % — особи у віці 18—64 років, 11,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 32,7 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 95,1 чоловіків; на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 93,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство становив {{formatnum:61024}} [[Долар США|долари США]] (медіана — {{formatnum:48125}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:69724}} долари (медіана — {{formatnum:67188}}). Медіана доходів становила {{formatnum:41023}} долари для чоловіків та {{formatnum:32125}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 14,5 % осіб, у тому числі 13,4 % дітей у віці до 18 років та 0,0 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 240 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 22,9 %, виробництво — 20,4 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 19,2 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist|2
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Медісон (округ, Нью-Йорк)}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Селища Нью-Йорку]]
[[Категорія:Населені пункти округу Медісон (Нью-Йорк)]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1817]]

== [[Нью-Полц (поселення, Нью-Йорк)]], [[Нью-Палц]] ==
Здається те саме, бот переставив інтервікі

title: Країна

Країна: США

Штат: Нью-Йорк

Округ: Медісон

Густота населення: 215,45 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4


text:
# Розамунда (дружина Альбойна)
Розамунда, (лат. Rosemunda, 540 — серпень 572/573 в Равенні). Королева лангобардів. Вона була дочкою Кунімунда, короля гепідів і дружиною Альбойна, короля лангобардів.
Ілюстрацією картки слугує картина «Розамунда змушувана пити з черепа свого батька», написана олією на полотні італійцем П’єтро делла Векк’я (італ. Pietro Della Vecchia) між 1650-1660 рр.

## Життя і лангобардська легенда
Розамунда народилася в королівстві гепідів в скрушні часи, коли з 546 р. ними велися програшні битви проти лангобардів та аварських кочівників. 567 р. об'єднані аваро-лангобардські сили  перемогли гепідів. Альбойн обезголовив царя Кунімунда; Розамунда разом з багатьма іншими гепідами була взята лангобардами в полон. Із черепа Кунімунда була зроблена Скала (чаша, посудина для пиття), яку Альбойн носив за поясом.
Життя Розамунди нерозривно пов’язане з легендою. В сучасних їй джерелах вона згадується лише кількома реченнями, а в деяких випадках навіть не по імені. Через два століття після смерті її життя було описано докладніше Павлом Дияконом, хоча й більш подібно до легенди.

### Шлюб і вбивство Альбойна
Згідно з Павлом Дияконом, багато гепідів 568 року пішли з лангобардами до Італії, а Розамунда вимушена була стати дружиною Альбойна.
Намагаючись забезпечити спадкоємця чоловічої статі та після смерті першої дружини Клоцуїнди з Франкії, Альбойн взяв Розамунду за дружину, хоча був жорстоким до неї; про його найвідоміший акт жорстокості повідомив Павло Диякон, стверджуючи, що на королівському бенкеті у Вероні змусив її пити з черепа свого померлого батька, запрошуючи її «весело пити разом з батьком».
Існують різні відомості про вбивство Альбойна:
За свідченням Грегора фон Тур (Gregor von Tours) (539–594), сучасника тих подій, Розамунда отруїла Альбойна, якого вона ненавиділа як вбивцю свого батька Кунімунда, зі своїм коханим (нібито рабом), якого не назвали Також сучасний їй літописець Йоханнес фон Бікларо (Johannes von Biclaro) писав, що Альбойн був убитий вночі його соратниками у Вероні за намовою його дружини.
Маріус фон Авенчес (Marius von Avenches) додав, що вбивство здійснив Гелмехіз.
"Origo Gentis Langobardorum", VII ст. ("Походження народу лангобардів") повідомляє, що Альбойн був убитий у своєму палаці у Вероні Гелмехізом та Розамундою, скориставшись порадою Передео (Перитея).

Найдетальніша, але схожа на легенду, історія передана Павлом Дияконом:
Альбойн глибоко образив Розамунду, коли передав їй келих, виготовлений з черепа її батька, на бенкеті у своєму палаці у Вероні та запросив її «весело пити разом з батьком».
Розамунда вирішує помститися за свого батька.
За Павлом Дияконом, Розамунда вступила в змову зі зброєносцем і молочним братом короля Гелмехізом, який запропонував для здійснення вбивства використати Передео, «дуже сильну людину».
Невдовзі, одну з ночей Передео провів зі служницею. Але виявивши, що то була переодягнена Розамунда, і що ним вчинено перелюб з дружиною свого короля, боячись відплати, Передео погодився взяти участь у замаху.
Передео радить заклинити меч Альбойна в ножах і вбити короля уві сні. Після великого бенкету Альбойн заснув сп'янілим, а прокинувшись під час замаху — опинився беззбройним, намагався відбиватись від своїх нападників стільчиком для ніг, але був убитий.

Частково завдяки роботі Павла Диякона є певна плутанина щодо того, хто насправді вбив Альбойна; вбивцею були призначені і Гелмехіз, і Передео.

### Втеча і смерть
Відразу після цього Гелмехіз планував одружитися з Розамундою і узурпувати трон, претендуючи на царство. Однак цей план отримав незначну підтримку з боку різних герцогств Ломбардського королівства, тому Розамунда, Гелмехіз та Альбсуїнда, дочка Альбойна від його першої дружини, разом з частиною прихильників втекли до східноримського оплоту — Равенни з великою часткою скарбів Альбойна.
Розамунда і Гелмехіз одружилися в Равенні, але незабаром віддалилися один від одного. Розамунда, намагаючись віддячити, взяла за коханого Лонгіна, екзарха, який допомагав спланувати вбивство Альбойна.
Лонгін умовив Розамунду позбутися чоловіка, щоб одружитися з нею. За наполяганням Лонгіна вона вмовила Гелмехіза випити чашу вина, в яке підмішала отрути. Перед смертю Гелмехіз зрозумів, що зробила його дружина, і змусив її також випити отруту, тож вони обоє померли.

## Образ Розамунди в культурі
Доля Розамунди служитиме основою багатьох пізніших трагедійних творів, заснованих на її житті, особливо в Італії, де народна пісня "Донна Ломбарда" передавалась усно через покоління, надихаючи на подальші перекази цієї історії.

### В літературі та театрі
Вона є героїнею Бокаччо «De casibus virorum illustrium» (книга 8).
Створювались середньовічні народні казки та легенди. Перша справжня трагедія, "Розамунда" Джованні Ручелла, була вперше виконана в 1525 році і послужила основою для багатьох пізніших розповідей цієї історії на італійській мові, таких як однойменний твір Вітторіо Альф'єрі 1783 року та п'єса Сема Бенеллі 1911 року.

### В кіно
За мотивами цих пордій Карло Кампогалліані (італ. Carlo Campogallianis) зняв 1961/1962 року фільм "Розамунда і Альбойн" (італ. Rosmunda e Alboino), він же "Меч завойовника".

### В образотворчому мистецтві
Найбільш драматичні події з життя Розамунди не оминули увагу середньовічних художників. Окрім картини «Розамунда змушувана пити з черепа свого батька» П’єтро делла Векк’я (італ. Pietro Della Vecchia) відомі також:
- «Альбойн і Розамунда»
 Історична картина написана 1615 року в стилі майстерні Пітера Пауля Рубенса (можлива допомога майстерні) зображує ломбардського короля Альбойна, що наказує подавати вино Розамунді в черепі її батька, якого він раніше вбив.

- «Розамунда, королева лангобардів»
 Гравюра на дереві 1861 року британського художника прерафаеліта Ентоні Фредеріка Августа Сендіса (жив у 1829 - 1904 рр.), На якій зображена ломбардська королева Розамунда, яка дивиться на череп свого батька Кунімунда. На задньому плані ліворуч вгорі — чоловік Розамунди Альбойн, який раніше вбив Кунімунда. Розамунда мститься вбивством Альбойна в 572 році у Вероні.

- «Вбивство Альбойна, короля лангобардів»
 Картина написана 1856 року англійським художником Чарлзом Ландсіром[en] зображує сцену вбивства Альбойна Розамундою та Передео у веронському палаці ломбардського короля.

title: Розамунда (дружина Альбойна)

wikitext:
{{Особа}}

'''Розамунда''', ({{lang-la|Rosemunda}}, [[540]] — [[серпень]] [[572]]/[[573]] в [[Равенна|Равенні]]). Королева [[лангобард]]ів. Вона була дочкою [[Кунімунд]]а, [[королі гепідів|короля]] [[Гепіди|гепідів]] і дружиною [[Альбойн]]а, [[Список королів Італії|короля]] [[лангобард]]ів.

Ілюстрацією картки слугує картина ''«Розамунда змушувана пити з черепа свого батька»'', написана олією на полотні італійцем ''П’єтро делла Векк’я'' ({{lang-it|Pietro Della Vecchia}}) між [[1650]]-[[1660]] рр.

== Життя і лангобардська легенда ==
Розамунда народилася в королівстві [[Гепіди|гепідів]] в скрушні часи, коли з [[546]] р. ними велися програшні битви проти лангобардів та аварських кочівників. [[567]] р. об'єднані аваро-лангобардські сили  перемогли гепідів. Альбойн обезголовив царя [[Кунімунд]]а; Розамунда разом з багатьма іншими гепідами була взята лангобардами в полон. Із черепа [[Кунімунд]]а була зроблена ''Скала'' (чаша, посудина для пиття), яку Альбойн носив за поясом.

Життя Розамунди нерозривно пов’язане з легендою. В сучасних їй джерелах вона згадується лише кількома реченнями<ref>z. B. ''Marius von Avenches'', ''Chronik''; ''Johannes von Biclaro'', ''Chronik''</ref>, а в деяких випадках навіть не по імені<ref name=hist_IV_41>''Gregor von Tours'', ''Historiae'' IV, 41</ref>. Через два століття після смерті її життя було описано докладніше [[Павло Диякон|Павлом Дияконом]], хоча й більш подібно до легенди.

=== Шлюб і вбивство Альбойна ===
Згідно з [[Павло Диякон|Павлом Дияконом]], багато [[Гепіди|гепідів]] [[568]] року пішли з лангобардами до [[Італія|Італії]], а Розамунда вимушена була стати дружиною [[Альбойн]]а<ref name=hli27>Paulus Diaconus, ''Historia Langobardorum'' I, 27</ref><ref name=origo5>''[[Походження народу лангобардів|Origo Gentis Langobardorum]]'' V</ref>.

Намагаючись забезпечити спадкоємця чоловічої статі та після смерті першої дружини Клоцуїнди з Франкії, Альбойн взяв Розамунду за дружину, хоча був жорстоким до неї; про його найвідоміший акт жорстокості повідомив [[Павло Диякон]], стверджуючи, що на королівському бенкеті у Вероні змусив її пити з черепа свого померлого батька, запрошуючи її ''«весело пити разом з батьком»''<ref name=Diaconus_Paulus>Diaconus, Paulus, Foulke, William Dudley (2004), ''Historia gentis Langobardorum'', Adamant Media Corporation, Boston, p. 81</ref>.

Існують різні відомості про вбивство Альбойна:

За свідченням ''Грегора фон Тур (Gregor von Tours)'' ([[539]]–[[594]]), сучасника тих подій, Розамунда отруїла Альбойна, якого вона ненавиділа як вбивцю свого батька [[Кунімунд]]а, зі своїм коханим (нібито рабом), якого не назвали<ref name=hist_IV_41 /> Також сучасний їй літописець ''Йоханнес фон Бікларо (Johannes von Biclaro)'' писав, що Альбойн був убитий вночі його соратниками у Вероні за намовою його дружини<ref>[http://daten.digitale-sammlungen.de/~db/bsb00000823/images/index.html?id=00000823&nativeno=213 Iohannis Abbatis Biclarensis, Chronica]</ref>.

''Маріус фон Авенчес (Marius von Avenches)'' додав, що вбивство здійснив Гелмехіз<ref name=marius>Marius von Avenches, [http://daten.digitale-sammlungen.de/~db/bsb00000823/images/index.html?id=00000823&nativeno=238 Chronik] in Mommsen, Theodor: ''Chronica Minora saec. IV.V.VI.VII'' (II), Bd.: 2, S. 238, Berlin, (1894) bei DMGH (latein.)</ref>.

[[Походження народу лангобардів|"Origo Gentis Langobardorum", VII ст.]] ''("Походження народу лангобардів")'' повідомляє, що Альбойн був убитий у своєму палаці у Вероні Гелмехізом та Розамундою, скориставшись порадою Передео (Перитея)<ref name=origo5/>.

Найдетальніша, але схожа на легенду, історія передана [[Павло Диякон|Павлом Дияконом]]:
Альбойн глибоко образив Розамунду, коли передав їй келих, виготовлений з черепа її батька, на бенкеті у своєму палаці у Вероні та запросив її ''«весело пити разом з батьком»''<ref name=Diaconus_Paulus>Diaconus, Paulus, Foulke, William Dudley (2004), ''Historia gentis Langobardorum'', Adamant Media Corporation, Boston, p. 81</ref>.
Розамунда вирішує помститися за свого батька.

За Павлом Дияконом, Розамунда вступила в змову зі зброєносцем і молочним братом короля Гелмехізом, який запропонував для здійснення вбивства використати Передео, «дуже сильну людину»<ref name=Diaconus_Paulus />.
Невдовзі, одну з ночей Передео провів зі служницею. Але виявивши, що то була переодягнена Розамунда, і що ним вчинено перелюб з дружиною свого короля, боячись відплати, Передео погодився взяти участь у замаху.

Передео радить заклинити меч Альбойна в ножах і вбити короля уві сні. Після великого бенкету Альбойн заснув сп'янілим, а прокинувшись під час замаху — опинився беззбройним, намагався відбиватись від своїх нападників стільчиком для ніг, але був убитий.

Частково завдяки роботі Павла Диякона є певна плутанина щодо того, хто насправді вбив Альбойна; вбивцею були призначені і Гелмехіз, і Передео<ref>Hodgkin, Thomas (1895), ''Italy and Her Invaders'', volume V, Oxford-Clarendon Press, Clarendon, p. 170</ref>.

=== Втеча і смерть ===
Відразу після цього Гелмехіз планував одружитися з Розамундою і узурпувати трон, претендуючи на царство. Однак цей план отримав незначну підтримку з боку різних герцогств Ломбардського королівства, тому Розамунда, Гелмехіз та Альбсуїнда, дочка Альбойна від його першої дружини, разом з частиною прихильників втекли до східноримського оплоту — Равенни з великою часткою скарбів Альбойна.

Розамунда і Гелмехіз одружилися в Равенні, але незабаром віддалилися один від одного. Розамунда, намагаючись віддячити, взяла за коханого Лонгіна, екзарха, який допомагав спланувати вбивство Альбойна.
Лонгін умовив Розамунду позбутися чоловіка, щоб одружитися з нею. За наполяганням Лонгіна вона вмовила Гелмехіза випити чашу вина, в яке підмішала отрути. Перед смертю Гелмехіз зрозумів, що зробила його дружина, і змусив її також випити отруту, тож вони обоє померли<ref name="PLRE">Martindale 1992, ''s.v. Hilmegis'', p. 599</ref><ref name="JJ32">Jarnut 1995, p. 32</ref><ref>Pizarro 1995, p. 127</ref>.

== Образ Розамунди в культурі ==
[[Файл:School of Rubens - Alboin and Rosamunde.jpg|thumb|270px|«Альбойн і Розамунда», [[1615]],
майстерня [[Пітер Пауль Рубенс|Пітера Пауля Рубенса]]
[[Австрія]], [[Музей історії мистецтв]]
(полотно, олія).]]
[[Файл:Frederick Sandys - Rosamund, Queen of the Lombards.jpg|thumb|270px|«Розамунда, королева лангобардів», [[1861]],
{{iw|Frederick Sandys|Фредерік Сендіс|en|Frederick Sandys}},
{{iw|Delaware Art Museum|Delaware Art Museum|en|Delaware Art Museum}}, [[США]]
(гравіювання на дереві ).]]
[[Файл:Assassination of Alboin.jpg|thumb|270px|«Вбивство Альбойна», [[1856]],
{{iw|Charles Landseer|Чарлз Ландсір|en|Charles Landseer}},
[[Лестер]]ська галерея, [[Велика Британія]]
(полотно, олія).]]

Доля Розамунди служитиме основою багатьох пізніших трагедійних творів, заснованих на її житті, особливо в Італії, де народна пісня "Донна Ломбарда" передавалась усно через покоління, надихаючи на подальші перекази цієї історії.

=== В літературі та театрі ===
Вона є героїнею Бокаччо ''«De casibus virorum illustrium» (книга 8)''.

Створювались середньовічні народні казки та легенди<ref>Guerber, Helene Adeline (1896), Myths and Legends Series: Middle Ages, George C. Harrap & Co., pp. 102-105</ref>. Перша справжня трагедія, "Розамунда" Джованні Ручелла, була вперше виконана в [[1525]] році і послужила основою для багатьох пізніших розповідей цієї історії на італійській мові, таких як однойменний твір Вітторіо Альф'єрі [[1783]] року та п'єса Сема Бенеллі [[1911]] року.

=== В кіно ===
За мотивами цих пордій ''Карло Кампогалліані'' ({{lang-it|Carlo Campogallianis}}) зняв [[1961]]/[[1962]] року фільм "Розамунда і Альбойн" ({{lang-it|Rosmunda e Alboino}}), він же "Меч завойовника"<ref>{{IMDb|tt0056427|Розамунда і Альбойн}}</ref>.

=== В образотворчому мистецтві ===
Найбільш драматичні події з життя Розамунди не оминули увагу середньовічних художників. Окрім картини «Розамунда змушувана пити з черепа свого батька» П’єтро делла Векк’я ({{lang-it|Pietro Della Vecchia}}) відомі також:
* «Альбойн і Розамунда»
 Історична картина написана [[1615]] року в стилі майстерні [[Пітер Пауль Рубенс|Пітера Пауля Рубенса]] (можлива допомога майстерні) зображує ломбардського короля Альбойна, що наказує подавати вино Розамунді в черепі її батька, якого він раніше вбив.

* «Розамунда, королева лангобардів»
 Гравюра на дереві [[1861]] року британського художника [[Прерафаеліти|прерафаеліта]] Ентоні Фредеріка Августа Сендіса (жив у [[1829]] - [[1904]] рр.), На якій зображена ломбардська королева Розамунда, яка дивиться на череп свого батька Кунімунда. На задньому плані ліворуч вгорі — чоловік Розамунди [[Альбойн]], який раніше вбив Кунімунда. Розамунда мститься вбивством Альбойна в [[572]] році у Вероні.

* «Вбивство Альбойна, короля лангобардів»
 Картина написана [[1856]] року англійським художником {{iw|Charles Landseer|Чарлзом Ландсіром|en|Charles Landseer}} зображує сцену вбивства Альбойна Розамундою та Передео у веронському палаці ломбардського короля.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Diaconus, Paulus, Foulke, William Dudley (2004), «Historia gentis Langobardorum», Adamant Media Corporation, Boston
* {{citation
| editor-last = Waitz
| editor-first = Georg
| url = https://www.dmgh.de/de/fs1/object/display/bsb00000858_00009.html?sortIndex=010:030:0001:010:00:00
| year = 1878
| chapter = Origo Gentis Langobardorum
| title = Scriptores rerum Langobardicarum et Italicarum saec. VI-IX
| pages = 1–6
| series = Monumenta Germaniae Historica . Scriptores rerum Langobardicarum et Italicarum (SS rer. Lang.)
| volume = 1
| place = Hannover
| publisher = Impensis Bibliopolii Hahniani
| access-date =
| archive-url = https://web.archive.org/web/20181124105905/https://www.dmgh.de/de/fs1/object/display/bsb00000858_00009.html?sortIndex=010:030:0001:010:00:00
| archive-date = 2018-11-24
| url-status = dead
}}
* [https://www.ancient.eu/Alboin/ Alboin. World History Encyclopedia]

== Див. також ==
* [[Альбойн]]
* [[Гепіди]]
* [[Лангобарди]]

{{ac}}

[[Категорія:Царевбивці]]
[[Категорія:Королеви Італії]]
[[Категорія:Королі гепідів]]

title: Розамунда

Померла: серпень 572 або 573 · Равенна · ·отрути

Країна: Лангобарди · Королівство гепідів

Національність: Гепіди

Титул: королева-консорт

Конфесія: аріанство

Батько: Кунімунд

У шлюбі з: Альбойн і Helmichisd


text:
# Динамо-2 (Москва)
«Динамо-2» — колишній професіональний російський футбольний клуб з Москви. Заснований 1986 року, розформований — 1998 року. Був другим клубом команди «Динамо». Найкраще досягнення в першості Росії — 13 місце в 4 зоні другої ліги в 1993 році.
Команду «Динамо-2» не слід плутати з дублюючим складом (фарм-клубом) московського «Динамо» — команди «Динамо-д», яке в 1992—1997 роках грало в одній зоні другої та третьої ліги з «Динамо-2», надалі команда продовжувала виступати у другому дивізіоні в 1998—2000 роках під назвою «Динамо-2», аж до появи турніру дублерів.

title: Динамо-2 (Москва)

wikitext:
{{Футбольний клуб
| назва клубу = Динамо-2 (Москва)
| емблема =
| повна назва = Футбольний клуб<br/>«Динамо-2» Москва
| прізвисько =
| коротка назва = Динамо-2
| рік заснування = [[1986]]
| рік розформування = [[1998]]
| місто = [[Москва]]
| країна = {{RUS}}
| стадіон =
| вміщує =
| президент =
| почесний президент =
| головний тренер =
| ліга = ЛФЛ, МРО Центр (Москва)
| сезон = 2008
| місце = 7-е
| візерунок_лр1 =
| візерунок1 = _DIN1617h
| візерунок_пр1 =
| візерунок_ге1 =
| візерунок_тр1 =
| лівий_рукав1 = 2447D5
| футболка1 = 2447D5
| правий_рукав1 = 2447D5
| труси1 = FFFFFF
| гетри1 = 2447D5
| візерунок_лр2 =
| візерунок2 = _DIN1617a
| візерунок_пр2 =
| візерунок_ге2 =
| візерунок_тр2 = _DIN1617a
| лівий_рукав2 = FFFFFF
| футболка2 = FFFFFF
| правий_рукав2 = FFFFFF
| труси2 = 2447D5
| гетри2 = FFFFFF
| візерунок_лр3 =
| візерунок3 =
| візерунок_пр3 =
| візерунок_ге3 =
| візерунок_тр3 =
| лівий_рукав3 =
| футболка3 =
| правий_рукав3 =
| труси3 =
| гетри3 =
}}
{{Otheruses|Динамо-2 (значення)}}
{{Не плутати|ФК «Динамо-д»|4=1}}
'''«Динамо-2»''' — колишній професіональний [[Росія|російський]] [[футбольний клуб]] з [[Москва|Москви]]. Заснований 1986 року, розформований — 1998 року. Був другим клубом команди «[[Динамо (Москва)|Динамо]]». Найкраще досягнення в першості Росії — 13 місце в 4 зоні другої ліги в 1993 році.

Команду «Динамо-2» не слід плутати з дублюючим складом (фарм-клубом) московського «[[Динамо (футбольний клуб, Москва)|Динамо]]» — команди «Динамо-д», яке в 1992—1997 роках грало в одній зоні другої та третьої ліги з «Динамо-2»<ref>{{Cite web|title=ФК «Динамо-Д» Москва: футболисты, тренеры, история, статистика, трансферы, протоколы|url=https://footballfacts.ru/club/5813-dinamodmoskva|website=footballfacts.ru|accessdate=2021-04-21|archive-date=21 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210421090516/https://footballfacts.ru/club/5813-dinamodmoskva}}</ref><ref name=":0">{{Cite web|title=Клуб Динамо-2 (д) (Москва), Россия|url=http://wildstat.ru/p/2008/club/RUS_Dynamo-D_Moskva|website=wildstat.ru|accessdate=2021-04-21|archive-date=21 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210421090521/http://wildstat.ru/p/2008/club/RUS_Dynamo-D_Moskva}}</ref>, надалі команда продовжувала виступати у другому дивізіоні в 1998—2000 роках під назвою «Динамо-2»<ref name=":0"/>, аж до появи турніру дублерів.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.klisf.info/numeric/index.app?cmd=comm&lang=ru&id=939301304386957402147981520185 Історія виступів на klisf.info] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121115122050/http://www.klisf.info/numeric/index.app?cmd=comm&lang=ru&id=939301304386957402147981520185 |date=15 листопада 2012 }}

{{FC-stub}}

[[Категорія:Футбольні клуби Москви]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1986]]
[[Категорія:Засновані в Росії 1986]]
[[Категорія:Футбольні клуби, розформовані 1998]]
[[Категорія:Неіснуючі футбольні клуби Росії]]

title: Динамо-2 (Москва)

Повна назва: Футбольний клуб · «Динамо-2» Москва

Коротка назва: Динамо-2

Населений пункт: Москва, Росія

Ліга: ЛФЛ, МРО Центр (Москва)

Домашня: Виїзна