text:
# Альтмарк
52°43′00″ пн. ш. 11°24′00″ сх. д. / 52.716666666667° пн. ш. 11.4° сх. д.
Альтмарк (укр. «Стара марка») — регіон на півночі землі Саксонія-Ангальт. Історичний культурний ландшафт простягається від Дравена на заході до Ельби на сході, межує з Магдебурзьким Бордом на півдні та з Вендландом на півночі. Назва Альтмарк вперше з'явилася в 1304 році — Antiqua Marchia (Alte Mark) — і вказує на його важливість як відправної точки на західній Ельбі для створення Бранденбурзької марки. Квітчасті характеристики, такі як «колиска Бранденбурга» або навіть «колиска Пруссії», також стосуються цього. В цілому він належав до цього маркграфства та прусської держави, що виникла з нього, від часу заснування марки Бранденбург. Сьогодні Альтмарк розділений на район Альтмарк Зальцведель і район Штендаль. Лише оскільки округ Стендаль також включав території на схід від Ельби, вони історично належали Єрихову та Прігніцу та іноді включалися до Альтмарка.

## Природна структура

### Характеристика
Альтмарк включає північ Саксонії-Анхальт як частину Північнонімецької низовини. Важливими водоймами є річки Єтце, Мілде-Бізе-Аланд і Арендзе. На південному сході Альтмарк має частку в Кольбіц-Летцлінгер-Хайде. Будучи одним із найстаріших культурних ландшафтів у Німеччині, Альтмарк складається з сільськогосподарських низовин, а також напівприродних низовин з лісами та пустощами, таких як Кольбіц-Летцлінгер-Хайде. Природно, що на сході і північному сході вона обмежена низовиною долини Ельби і Віше. На південному заході є дуже чітке розмежування з низовинами Дремлінг і Оре, тоді як перехід на заході та північному заході до передової частини Люнебурзької пустища ледве помітний.
Ґрунтовий покрив характеризується сильним переплетенням орних земель і лісів, причому орні землі переважають у більшості частин, але ліси між Арендзе та Остербургом. У Кольбіц-Летцлінгер-Хайде, яка була в основному знелюднена для використання у військових цілях, є великі суміжні ліси.

### Походження
Ландшафт в основному сформувався в передостанній льодовиковий період, Заальський льодовиковий період, і тому належить до старої моренної країни. Лише невеликі території на схід від Ельби були досягнуті та сформовані внутрішнім льодом Вейхсельського періоду. Тут зустрічаються молоді вейхсельські кінцеві морени (Камеранські гори). Значні частини основної території на захід від Ельби, з іншого боку, вкриті пласкими або м'яко хвилястими грунтовими моренами. Великі частини низинних наземних морен були поховані льодовиковими долинами і утворюють майже рівні площі, які сьогодні здебільшого трохи вкриті торфовими болотами. Нинішні досить малі річки лише неповно заповнюють великі низовини. Більш високі ділянки старих ґрунтових морен виступають із низин у вигляді острівних плит (наприклад, Кальбешер Вердер). Починаючи від Кольбіц-Летцлінгер-Хайде, кінцева морена Саальська тягнеться з півночі на північний захід. Там знаходяться найвищі висоти Альтмарки. Гельберге біля Зіхтау піднімається на 160 метрів над рівнем моря, «Pistolsche Berg»(укр. Пістолетна гора) біля Бонезе 121 метр над рівнем моря. Ельбська низовина на сході та північному сході від Альтмарка та Єтценська низовина на північ від Зальцведеля особливо низькі. Рівень земної поверхні тут нижче 20 метрів над рівнем моря.

### Води
До розширення Альтмарка на схід, Ельба та Гафель лише незначно торкалися Альтмарка, але тепер вони протікають через східну частину Альтмарка. Є також багато менших річок. Річки та струмки системи Йетце-Пурніц на заході, системи Мілде-Бізе-Аланд посередині та системи Ухте-Аланд на сході, які беруть свій початок у Альтмарку, слідують загальному схилу на північ і походять з перших двох периферійних областей південного хребта.
Особливістю є Арендзе на півночі Альтмарка, де в іншому випадку є лише кілька природних озер. Він не утворився під час льодовикового періоду, а утворився після розчинення (суброзії) і подальшого обвалення соляного купола під землею. Менші природні озера, такі як Камернше Зе, в основному знаходяться вздовж Ельби і є переважно старими ділянками річки.

### Ґрунти і рослинність
Характерною особливістю ґрунтів Альтмарку є незначне чергування піщаних і супіщаних типів ґрунтоутворюючого субстрату. Таким чином, врожайність ґрунтів коливається від дуже родючих до вкрай малородючих. На зандрах і внутрішніх дюнах переважають асоціації регосолів і підзол. На кінцевих моренах і ґрунтових моренних плитах переважають буроземні ґрунти і лісоподібні породи. У низинах, особливо на північному сході Альтмарку, Віше, зустрічаються ґрунти під впливом перезволоження та ґрунтових вод, такі як глейові, а також торфові болота. Найродючіші ґрунти Альтмарку сформувалися навколо Кльотце на обмеженій піщано-лісовій ділянці.
На помірно зволожених моренних плитах домінує дубово-буковий ліс як потенційна природна рослинність, а на піщаних ділянках росте сосна. Сучасне землекористування є різноманітним і складається приблизно на третину з лісів, луків та орних земель.

## Історія
Ручна сокира з Гервіша, яка була знайдена в 1957 році поблизу Гервіша в районі Єриховської землі, є доказом того, що в районі Альтмарк були ранні неандертальці.

### Рання історія до пізнього середньовіччя
Значні сліди заселення можна виявити пізніше, ніж на лесових ділянках, що межують з півдня, лише в мідно-кам'яному віці. Знахідки, у тому числі численні мегалітичні гробниці, відносять до кльтури лійчастого посуду, для регіонального варіанту якої характерна кераміка з глибоким гравіюванням.
Територія належала до вузької ясторфської культури в період доримського залізного віку. Наприкінці 2-го століття нашої ери в Альтмарку були створені більші кладовища, що, можливо, свідчить про більший приплив груп. У будь-якому випадку, регіон, схоже, постійно заселявся ельбо-германськими групами, серед яких виділяються лангобарди. У місцевих джерелах є кілька згадок про них. Приблизно з 600 року по Єтцелю відбувалася імміграція саксів на північному заході та слов'ян на сході. Карл Великий завоював цю територію, коли підкорив саксів, і з того часу вона входила до складу Франкської, а потім Східно-франкської імперії. У церковному відношенні підпорядковувався єпископствам Верденському і Гальберштадтському.
Після великого слов'янського повстання 983 року сакси контролювали лише західносаксонську частину Нордмарку, яка пізніше стала Альтмарком. У 1056 році цей залишок Нордмарку був переданий Удо I, графу Стаде, нащадки якого потім стали називати себе Удоден. Після їх вимирання імператор Лотар ІІІ у 1134 році віддав асканському Альбрехту І цю територію, яка тепер стала відправною точкою для завоювання східно-ельбських територій. Після остаточного захоплення Бранденбургу в 1157 році Нордмарк став частиною марки Бранденбург з Альбрехтом I на посаді маркграфа. Після вимирання бранденбурзького роду Асканіїв, Бранденбурзька марка і, відповідно, Альтмарк з 1324 року перейшли під владу династій Віттельсбахів і Люксембургів, які з 1356 року отримали право називати себе курфюрстами і разом з імператором Карлом IV перетворили Тангермюнде на вторинну резиденцію Праги. У 1415 році, після майже столітніх заворушень і смути в Марці, Гогенцоллерни розпочали своє правління над курфюршеством Бранденбург і Альтмарк.

### Сьогодення
Альтмарк належав до Курмарку, який становив найбільшу частину Бранденбурзької марки. Бранденбурзька марка перетворилася на основну провінцію Прусської держави, що виникла у XVIII столітті. Альтмарк був однією з чотирьох «провінцій» Курмарку і поділявся на шість районів, якими керували районні ради: район Штендаль, район Тангермюнд, район Арнебург, район Зеєхаузен, район Арендзе і район Зальцведель. Після поразки Пруссії у Наполеонівських війнах у 1806 році Альтмарк увійшов до складу Вестфальського королівства. Після Віденського конгресу 1815 року був приєднаний до прусської провінції Саксонія і поділений на округи Зальцведель, Гарделеген, Остербург і Штендаль.
Навесні 1945 року Альтмарк став кінцевим пунктом кількох евакуаційних транспортів та маршів смерті з нацистських концтаборів у північній та центральній Німеччині. Сьогодні їх пам'ять вшановує міжнародно визнаний меморіал «Фельдшафт Ізеншніббе Гарделеген» у Гарделегені.
Після розпаду Пруссії у 1947 році Альтмарк належав до землі Саксонія-Ангальт, після адміністративної реорганізації у складі НДР з 1952 по 1990 рік — до Магдебурзького округу, відтоді знову до землі Саксонія-Ангальт.
У 1994 році районна реформа в Саксонії-Ангальт вперше призвела до серйозних змін у демаркації кордонів і до зміни концепції регіону. Колишнє місто Оебісфельде та село Кальворде вирішили приєднатися до округу. Відтоді вони орієнтуються на Магдебурзький регіон (Ельба-Бьорде-Хайде). Історично, однак, жодне з цих місць не належить до Альтмарку. До 1807 року Оебісфельде входив до 3-го округу лісового округу герцогства Магдебург і був включений до складу округу Гарделеген лише при його утворенні в 1815 році. До 1942 року Кальворде належав до герцогства/землі Брауншвейг і лише потім був включений до складу провінції Саксонія, пізніше землі Саксонія-Ангальт. На відміну від цього, східно-ельбський район Гавельберг, утворений лише в 1952 році з частин колишнього прусського району Єріхов II і міста Гавельберг з колишнього прусського району Вест-Прігніц, був приєднаний до нового Великого округу Штендаль.
З 2002 по 2007 рік Альтмарк був одним з 18 регіонів у федеральному модельно-демонстраційному проекті «Активні регіони – держава формує майбутнє».

### Історичне дослідження
З 1838 року дослідженням передісторії та історії Альтмарку займається Альтмаркське товариство вітчизняної історії, яке з 1990 року повернулося до Зальцведеля. Важливими краєзнавцями у 19 столітті були професор гімназії Йоганн Фрідріх Даннейл (1783—1868) та аптекар Теодор Цехлін (1818—1895). У 1972 році вчитель Хартмут Бок з Юбару заснував робочу групу «Junge Archäologen der Altmark e. V.» (укр. «Молоді археологи Альтмарку»), яка відтоді працює за старими зразками.

## Міста і важливі місця в Альтмарку
Трьома найбільшими та найважливішими містами землі Альтмарк є Штендаль, Гарделеген та Зальцведель. Разом з чотирма іншими містами Альтмарку (Тангермюнде, Остербург, Зеєхаузен і Вербен) вони входили до Ганзейського союзу. У 13-15 століттях сім міст Альтмарку були багатими, добре укріпленими торговими містами і разом утворили Альтмаркську лігу міст, з якою демонстрували єдність на Ганзейських днях. Кінець ганзейському пануванню Альтмаркських ганзейців було покладено після кривавого придушення повстань проти беїв, запровадженого курфюрстом навесні 1488 року. Внаслідок цієї поразки старомаркські міста були змушені вийти з усіх союзів, у тому числі Ганзейського союзу, і втратили численні права, зокрема, право карбувати монету. Лише Штендаль і Зальцведель залишалися членами Ганзи аж до їх виключення у 1518 році. Починаючи з 16 століття, сім ганзейських міст розвивалися дуже по-різному. Сьогодні всі вони є членами Ганзейського союзу нового часу.
Список міст землі Альтмарки:
- Зальцведель
- Оебісфельде
- Арендзе
- Зеєхаузен
- Дісдорф
- Бетцендорф
- Кльотце
- Мієсте
- Гарделеген
- Кальбе (Мілде)
- Бісмарк
- Остербург
- Штендаль
- Гавельберг
- Тангермюнде
- Тангерхютте
- Ухтспрінге

### Сільська місцевість та малі міста
Крім ганзейських міст, на території сучасного Альтмарку розташовано ще шість міст (Арендзе, Арнебург, Бісмарк, Кальбе (Мілде), Кльотце і Тангерхютте), які, на відміну від міст Альтмаркського союзу земель, не були укріпленими і важливими торговими містами в пізньому середньовіччі. Вони виникли з поселень або латок біля замків, побудованих відповідними государями для захисту своїх кордонів. Арнебург вважається найстарішим містом землі Альтмарк. На відміну від нього, Кльотце, який до 1815 року був резиденцією герцогства Брауншвейг-Люнебург, отримав статус міста лише у 19 столітті, а Тангерхютте перетворився з села в процесі індустріалізації. Колишнє місто Оебісфельде (район Берде) історично входило до складу Альтмарку, але зараз віднесено до регіону Ельба-Берде-Хайде.

### Міста Східної Ельби
Ганзейське місто Гавельберг, яке історично було частиною Прігніца, розташоване в колишньому районі Західний Прігніц, орієнтується на Альтмарк лише з моменту заснування Магдебурзького округу в 1952 році. На противагу цьому, невелике містечко Сандау, яке розташоване лише за кілька кілометрів на південь від Гавельберга, до заснування району Гавельберг належало до округу Єрихів ІІ.

### Райони та місцевості регіонального значення
Перш за все в західному Альтмарку, де набагато менше поселень отримали міські права, ніж на східному кордоні вздовж Ельби, деякі села розвинулися у більші місцевості регіонального значення (Бетцендорф і Мієсте) або в райони (Апенбург і Дійсдорф). Здебільшого вони були родовою резиденцією шляхти з замком або розвивалися як поселення навколо монастиря. Найважливішим місцем на сході регіону без прав міста є Шенгаузен.

### Села
В Альтмарку є як вуличні села, так і скупчені села, в яких є багатосторонні двори, житловий будинок карнизом звернений на вулицю. Численні села мають романські сільські церкви з ретельно мурованими стінами з цегли або польового каменю. У деяких з цих церков вежа є романською, а нава — більш пізнього часу. Романські церкви, як правило, не склепінчасті, лише у вежі зустрічаються бочкоподібні склепіння.
В Ельбській низовині також є поселення, де садиби розкидані вздовж сільської дороги.
У північно-західному Альтмарку на кордоні з Ганноверським Вендландом все ще є кілька круглих сіл.

## Економіка і туризм
Альтмарк в основному характеризується сільським господарством. Завдяки високій частці пасовищних угідь велику роль відіграє тваринництво, зокрема, розведення великої рогатої худоби. Використання та переробка біомаси, наприклад, у біогаз, набуває все більшого значення; за останні роки в регіоні було побудовано багато біогазових установок. З 2009 року Альтмарк є одним з 25 біоенергетичних регіонів країни. Альтмарк є важливим місцем для деревообробної промисловості. Наприклад, на місці запланованої під Арнебургом за часів НДР атомної електростанції «Штендаль», нині промислово-торговельний парк «Альтмарк», розташовані паперова фабрика та один з найсучасніших целюлозно-паперових комбінатів Європи, а в Неттгау — завод з виробництва деревостружкових плит.
Іншим важливим сектором економіки є харчова промисловість. Позитивно розвивається транспортне машинобудування і в сфері компаній-постачальників для автомобільної промисловості.
Природний газ в Альтмарку видобувається з 1969 року. Він розташований у кількох родовищах, які займають площу близько 2000 квадратних кілометрів і залягають на глибині близько 3500 метрів під поверхнею землі. Родовище природного газу Альтмарк було другим за величиною в Західній і Центральній Європі, але воно майже вичерпане. У 1983 році було досягнуто максимального обсягу видобутку — 12,5 млрд куб. мНайбільше родовище було розташоване поблизу Пекенсена. До 2010 року було видобуто 209 млрд кубометрів природного газу. З колишніх понад 450 свердловин у 2010 році залишалося в експлуатації близько 130. Демонтаж об'єктів розпочався у 1998 році. Зокрема, необхідно утилізувати велику кількість токсичного бурового розчину. Поблизу Максдорфа була побудована інжекторна установка для зберігання CO2 на виснажених родовищах природного газу, але її експлуатація була припинена в 2012 р. Серед населення існує опозиція до зберігання CO2.
Альтмарк зарекомендував себе як туристичний центр. Традиційним регіоном для туризму є місцевість навколо озера Арендзе. Все більшого значення набуває верховий і велосипедний туризм (Ельбський веломаршрут, Альтмаркська траса), для якого пристосована рівнинна місцевість Альтмарку. Через регіон проходять численні надрегіональні маршрути, такі як Романський шлях, Дорога німецьких фахверкових будинків, Шлях Святого Якова або Зелений пояс.

## Культура

### Мова
Східно-нижньонімецька, відгалуження нижньонімецької мови, зрідка розмовляють у селах Альтмарку. Йоганн Фрідріх Даннейл описав особливості цього діалектного варіанту у своїй праці Wörterbuch der altmärkisch-plattdeutschen Mundart(укр. «Словник старогермансько-нижньонімецького діалекту»), опублікованій у 1859 р. На схід від Єтце говірки Альтмарку належали до нордмеркіш, а на захід від нього розмовляли на близькому до остфаліш діалекті — нордвестальтмеркіш.

### Архітектура
Багато великих церков у містах Альтмарка відносять до стилю цегляної готики. У селах майже 400 мурованих церков, переважно ХІІ-ХІІІ ст. Століття; на східному краю Дремлінга є численні фахверкові церкви. Велика також кількість світських будівель, які занесені до пам'ятників. У Тангермюнде, наприклад, можна знайти цілі вулиці будинків, які були побудовані відразу після міської пожежі в 1617 році. Сільська церква Остерволе вважається яскравим прикладом маньєризму. Під час колективізації після 1952 року Лангенапель було розширено у «зразкове соціалістичне село». У ряді сіл збереглися садиби та кілька замкових споруд.

### Їжа та напої
Кухня Старого Бранденбургу характеризується, перш за все, ситними, приземленими стравами, але в Зальцведелер Баумкухен вона також має ексклюзивні фірмові страви з надрегіональною привабливістю.

### Випивка
- Гарлі був найстарішим діючим пивним брендом у світі аж до його закриття в 2012 році і варився в Гарделеген з 1314.
- «Тангермюндерське пиво» вважається фірмовим напоєм Тангермюнде, але зараз його варять у Нойендорфі на заході землі Альтмарк.

### Випічка та кондитерські вироби
- Сальцведелер Баумкухен — трубчастий шаруватий торт, який випікається шарами на валику, що обертається перед відкритим вогнем, а потім покривається покриттям з цукру або шоколаду.
- Тангермюндський Nährstange(укр."Нерштанге") є відомими солодощами в регіоні.

### Інші страви
- Швейна планка TangermündeAltmärkische Hochzeitssuppe(укр."Весільний суп Старої Марки") — прозорий курячий бульйон з кнедликами з фаршу, яєчними паличками та спаржею.
- «Grüne Bohnen mit Eierkuchen»(укр."Зелені боби з млинцями") — це тушкована квасоля, що подається з млинцями.
- Тушкований язик — м'ясна страва з яловичого язика.
- «Altmärkischer Tiegelbraten» складається з згущеного бульйону з баранини.
- Історичні сорти яблунь: Альтмаркер Браутапфель, Альтмаркер Гольдренетт і Альтмаркер Вінтергевюрцапфель

### Мистецтво
- У 2006 році в Альтмарку відбувся мистецький фестиваль «EuroLandArt 2006», на якому ландшафтне мистецтво на тему «LandWirtSchaf(f)t» було представлено в семи місцях (Апенбург, Арнебург, Арендзе, Какербек, Кальбе (Мільде), Зетхен) і Штайнфельд (Альтмарк)).
- Під назвою «Культура в особливих місцях» фестиваль Альтмарк з 2014 року організовує мистецтво та культуру на незвичайних майданчиках. Під мистецьким керівництвом Рейнхарда Зеєгафера знаходять своє місце традиційні концерти та вистави, а також нетрадиційні концертні форми та формати історичних заходів.

## Інфрастурктура

### Транспортне сполучення

#### Автошляхи
Через Альтмарк ведуть кілька головних доріг.
- B 71 з Ульцена через Зальцведель і Гарделеген до Магдебурга.
- B 107 від Гавельберга через Шенхаузен до Гентін.
- B 188 від Вольфсбурга через Оєбісфельде-Веферлінген, Гарделеген, Стендаль, Тангермюнде, Вюст-Фісчбек (біля Єрихова), Ретенов в Фризак.
- B 189 від Віттенберге через Зеехаузен (Альтмарк) і Стендаль до Магдебурга.B B 190 von Salzwedel über Arendsee nach Seehausen.
- B 248 von Wolfsburg über Salzwedel nach Люхов.

#### Залізничні лінії
Через Альтмарк проходять кілька залізничних ліній. Перші три з перелічених ліній мають надрегіональне значення і експлуатуються у пасажирському та вантажному сполученні, четверта — у пасажирському, п'ята — лише у вантажному (станом на 2010 рік).
- Ульзен-Зальцведель-Штендаль-Магдебург
- Ганновер-Гарделеген-Штендаль-Берлін
- Магдебург-Штендаль-Віттенберге
- Стендаль-Тангермюнде
- Борстель-Нідергорн

У минулому Альтмарк обслуговувався густою мережею дрібних і відгалужених ліній, які в основному використовувалися для перевезення сільськогосподарської продукції. До них належали мережі Altmärkische Kleinbahn, Salzwedeler Kleinbahnen та Stendaler Kleinbahn, а також залізнична лінія Oebisfelde-Salzwedel, якою поїзди курсували до 2002 року, та залізнична лінія Salzwedel-Geestgottberg, яка використовувалася до 2004 року.

#### Водні шляхи
Судноплавство відбувається на Ельбі і на південному заході Альтмарк на Міттельландканаль.

### Військова структура
Бундесвер зберігає тренувальний район Альтмарк в Альтмарці, в тому числі «Шнегерсбургське навчальне містечко». Місто Гаррісон — Гарделеген.

## Цитати
«Von diesem flachen Lande hier,
von der altmärkischen Heimat,
die ja auch die meinige ist,
ist die Kraft und der Anstoß zur Bildung
des kurbrandenburgischen Staates
und Preußens und schließlich
zur Wiedergeburt des deutschen Reiches ausgegangen.»
– Otto von Bismarck: Stendal, 12. Juli 1894
"З цієї плоскої землі тут,
старої ринкової батьківщини,
яка також є моєю,
Сила і поштовх для формування
виборців землі Бранденбург
і Пруссії, і нарешті
і, нарешті, до відродження Німецького Рейху"

– Отто фон Бісмарк: Штендаль, 12. Липня 1894

title: Альтмарк

wikitext:
{{Unibox}}
'''Альтмарк''' (укр. «Стара [[Марка (адміністративна одиниця)|марка]]<nowiki/>») — [[регіон]] на півночі землі [[Саксонія-Ангальт]]. Історичний [[культурний ландшафт]] простягається від [[Дравен]]а на заході до [[Ельба|Ельби]] на сході, межує з [[Магдебурзький Борд|Магдебурзьким Бордом]] на півдні та з [[Вендландом]] на півночі. Назва Альтмарк вперше з'явилася в 1304 році — Antiqua Marchia (Alte Mark) — і вказує на його важливість як відправної точки на західній Ельбі для створення [[Бранденбурзьке маркграфство|Бранденбурзької марки]]. Квітчасті характеристики, такі як «колиска Бранденбурга» або навіть «колиска [[Пруссія|Пруссії]]<nowiki/>», також стосуються цього. В цілому він належав до цього маркграфства та прусської держави, що виникла з нього, від часу заснування марки Бранденбург. Сьогодні Альтмарк розділений на район [[Альтмарк Зальцведель]] і район [[Штендаль (район)|Штендаль]]. Лише оскільки округ Стендаль також включав території на схід від Ельби, вони історично належали [[Єрихов]]у та [[Прігніц (район)|Прігніцу]] та іноді включалися до Альтмарка.

== Природна структура ==

=== Характеристика ===
Альтмарк включає північ Саксонії-Анхальт як частину [[Північнонімецька низовина|Північнонімецької низовини]]. Важливими водоймами є річки [[Єтце річка|Єтце]], [[Мілде-Бізе-Аланд]] і [[Арендзе]]. На південному сході Альтмарк має частку в [[Кольбіц-Летцлінгер-Хайде]]. Будучи одним із найстаріших культурних ландшафтів у Німеччині, Альтмарк складається з [[Сільське господарство|сільськогосподарських]] низовин, а також напівприродних [[Низовина|низовин]] з [[ліс]]ами та [[Пустище|пустощами]], таких як Кольбіц-Летцлінгер-Хайде. Природно, що на сході і північному сході вона обмежена низовиною долини Ельби і [[Віше]]. На південному заході є дуже чітке розмежування з низовинами [[Дремлінг]] і [[Оре (річка)|Оре]], тоді як перехід на заході та північному заході до передової частини Люнебурзької пустища ледве помітний.

Ґрунтовий покрив характеризується сильним переплетенням орних земель і лісів, причому орні землі переважають у більшості частин, але ліси між Арендзе та [[Остербург (Альтмарк)|Остербургом]]. У Кольбіц-Летцлінгер-Хайде, яка була в основному знелюднена для використання у військових цілях, є великі суміжні ліси.

=== Походження ===
Ландшафт в основному сформувався в передостанній льодовиковий період, [[Заальський льодовиковий період]], і тому належить до [[Стара морена країна|старої моренної країни]]. Лише невеликі території на схід від Ельби були досягнуті та сформовані внутрішнім льодом [[Віслинське зледеніння|Вейхсельського періоду]]. Тут зустрічаються молоді вейхсельські кінцеві морени ([[Камеранські гори]]). Значні частини основної території на захід від Ельби, з іншого боку, вкриті пласкими або м'яко хвилястими [[Грунтові морени|грунтовими моренами]]. Великі частини низинних наземних [[Морена|морен]] були поховані [[Льодовікові долини|льодовиковими долинами]] і утворюють майже рівні площі, які сьогодні здебільшого трохи вкриті [[Торфове болото|торфовими болотами]]. Нинішні досить малі річки лише неповно заповнюють великі низовини. Більш високі ділянки старих ґрунтових морен виступають із низин у вигляді острівних [[Плита (геологія)|плит]] (наприклад, Кальбешер Вердер). Починаючи від [[Кольбіц-Летцлінгер-Хайде]], кінцева морена Саальська тягнеться з півночі на північний захід. Там знаходяться найвищі висоти Альтмарки. Гельберге біля [[Зіхтау]] піднімається на 160 метрів над рівнем моря, «Pistolsche Berg»(укр. Пістолетна гора) біля [[Бонезе]] 121 метр над рівнем моря. Ельбська низовина на сході та північному сході від Альтмарка та Єтценська низовина на північ від [[Зальцведель|Зальцведеля]] особливо низькі. Рівень земної поверхні тут нижче 20 метрів над рівнем моря.

=== Води ===
До розширення Альтмарка на схід, Ельба та [[Гафель (річка)|Гафель]] лише незначно торкалися Альтмарка, але тепер вони протікають через східну частину Альтмарка. Є також багато менших річок. Річки та струмки системи Йетце-[[Пурніц]] на заході, системи Мілде-Бізе-Аланд посередині та системи [[Ухте(річка)|Ухте]]-Аланд на сході, які беруть свій початок у Альтмарку, слідують загальному схилу на північ і походять з перших двох периферійних областей південного хребта.

Особливістю є Арендзе на півночі Альтмарка, де в іншому випадку є лише кілька природних озер. Він не утворився під час льодовикового періоду, а утворився після розчинення ([[Суброзія|суброзії]]) і подальшого обвалення [[Соляні куполи|соляного купола]] під землею. Менші природні озера, такі як Камернше Зе, в основному знаходяться вздовж Ельби і є переважно старими ділянками річки.

=== Ґрунти і рослинність ===
Характерною особливістю ґрунтів Альтмарку є незначне чергування піщаних і супіщаних типів ґрунтоутворюючого субстрату. Таким чином, врожайність ґрунтів коливається від дуже родючих до вкрай малородючих. На [[Зандри|зандрах]] і [[внутрішніх дюнах]] переважають асоціації [[Регосоли|регосолів]] і [[Підзолисті ґрунти|підзол]]. На кінцевих моренах і ґрунтових моренних плитах переважають буроземні ґрунти і лісоподібні породи. У низинах, особливо на північному сході Альтмарку, Віше, зустрічаються ґрунти під впливом перезволоження та ґрунтових вод, такі як [[глей]]ові, а також [[Торфове болото|торфові болота]]. Найродючіші ґрунти Альтмарку сформувалися навколо Кльотце на обмеженій [[Лес|піщано-лісовій ділянці]].

На помірно зволожених моренних плитах домінує [[дуб]]ово-[[Буковий ліс|буковий]] ліс як потенційна природна рослинність, а на піщаних ділянках росте [[сосна]]. Сучасне землекористування є різноманітним і складається приблизно на третину з лісів, луків та орних земель.

== Історія ==
[[Ручна сокира з Гервіша]], яка була знайдена в 1957 році поблизу Гервіша в районі [[Єриховська земля|Єриховської землі]], є доказом того, що в районі Альтмарк були ранні неандертальці.

=== Рання історія до пізнього середньовіччя ===
Значні сліди заселення можна виявити пізніше, ніж на лесових ділянках, що межують з півдня, лише в [[Енеоліт|мідно-кам'яному віці]]. Знахідки, у тому числі численні [[мегалітичні гробниці]], відносять до [[Культура лійчастого посуду|кльтури лійчастого посуду]], для регіонального варіанту якої характерна [[кераміка з глибоким гравіюванням]].

Територія належала до вузької [[Ясторфська культура|ясторфської культури]] в період доримського залізного віку. Наприкінці 2-го століття нашої ери в Альтмарку були створені більші кладовища, що, можливо, свідчить про більший приплив груп. У будь-якому випадку, регіон, схоже, постійно заселявся [[Ельбо-германські групи|ельбо-германськими групами]], серед яких виділяються [[лангобарди]]. У місцевих джерелах є кілька згадок про них<ref>{{Cite web|url=http://www.langobarden-zethlingen.de/laltmark.html|title=Лангобарди в Альтмарку?|language=Німецька мова|accessdate=2022-11-26|archive-date=2012-05-23|archive-url=https://web.archive.org/web/20120523190245/http://www.langobarden-zethlingen.de/laltmark.html}}</ref>. Приблизно з 600 року по [[Єтцель|Єтцелю]] відбувалася імміграція [[Сакси|саксів]] на північному заході та [[Слов'яни|слов'ян]] на сході. [[Карл I Великий|Карл Великий]] завоював цю територію, коли підкорив саксів, і з того часу вона входила до складу [[Франкське королівство|Франкської]], а потім [[Східно-франкська імперія|Східно-франкської імперії]]. У церковному відношенні підпорядковувався єпископствам [[Верденське єпископство|Верденському]] і [[Гальберштадтське єпископство|Гальберштадтському]].

Після великого [[Слов'янське повстання 983 року|слов'янського повстання 983 року]] сакси контролювали лише західносаксонську частину Нордмарку, яка пізніше стала Альтмарком. У 1056 році цей залишок Нордмарку був переданий Удо I, [[Граф Стаде|графу Стаде]], нащадки якого потім стали називати себе [[Удоден]]. Після їх вимирання імператор [[Лотар II (імператор Священної Римської імперії)|Лотар ІІІ]] у 1134 році віддав [[Асканії|асканському]] [[Альбрехт I Бранденбурзький|Альбрехту І]] цю територію, яка тепер стала відправною точкою для завоювання східно-ельбських територій. Після остаточного захоплення Бранденбургу в 1157 році Нордмарк став частиною марки Бранденбург з Альбрехтом I на посаді маркграфа. Після вимирання бранденбурзького роду Асканіїв, Бранденбурзька марка і, відповідно, Альтмарк з 1324 року перейшли під владу династій Віттельсбахів і Люксембургів, які з 1356 року отримали право називати себе [[курфюрст]]ами і разом з імператором [[Карл IV (імператор Священної Римської імперії)|Карлом IV]] перетворили [[Тангермюнде]] на вторинну резиденцію Праги. У 1415 році, після майже столітніх заворушень і смути в Марці, [[Гогенцоллерни]] розпочали своє правління над курфюршеством Бранденбург і Альтмарк.

=== Сьогодення ===
[[Файл:20030501250NR Stendal Markt Roland Rathaus Marienkirche.jpg|міні|482x482пкс|[[Роланд (герой епосу)|Роланд]] в місті [[Штендаль]]]]
Альтмарк належав до [[Курмарк]]у, який становив найбільшу частину Бранденбурзької марки. Бранденбурзька марка перетворилася на основну провінцію [[Пруссія|Прусської держави]], що виникла у XVIII столітті. Альтмарк був однією з чотирьох «провінцій» Курмарку і поділявся на шість районів, якими керували районні ради: район [[Штендаль (район)|Штендаль]], район [[Тангермюнд(район)|Тангермюнд]], район [[Арнебург(район)|Арнебург]], район [[Зеєхаузен(район)|Зеєхаузен]], район [[Арендзе(район)|Арендзе]] і район [[Зальцведель (район)|Зальцведель]]. Після поразки Пруссії у [[Наполеонівські війни|Наполеонівських війнах]] у 1806 році Альтмарк увійшов до складу [[Вестфальське королівство|Вестфальського королівства]]. Після [[Віденський конгрес|Віденського конгресу]] 1815 року був приєднаний до прусської провінції Саксонія і поділений на округи [[Зальцведель]], [[Гарделеген]], [[Остербург (Альтмарк)|Остербург]] і [[Штендаль (район)|Штендаль]].

Навесні 1945 року Альтмарк став кінцевим пунктом кількох евакуаційних транспортів та [[Марш смерті|маршів смерті]] з [[Націонал-соціалізм|нацистських]] [[Концентраційний табір|концтаборів]] у північній та центральній Німеччині. Сьогодні їх пам'ять вшановує міжнародно визнаний меморіал «[[Фельдшафт Ізеншніббе Гарделеген]]» у Гарделегені.

Після розпаду Пруссії у 1947 році Альтмарк належав до землі Саксонія-Ангальт, після адміністративної реорганізації у складі [[Німецька Демократична Республіка|НДР]] з 1952 по 1990 рік — до [[Магдебурзький округ|Магдебурзького округу]], відтоді знову до землі Саксонія-Ангальт.

У 1994 році районна реформа в Саксонії-Ангальт вперше призвела до серйозних змін у демаркації кордонів і до зміни концепції регіону. Колишнє місто [[Оебісфельде]] та село [[Кальворде]] вирішили приєднатися до округу. Відтоді вони орієнтуються на Магдебурзький регіон ([[Ельба-Бьорде-Хайде]]). Історично, однак, жодне з цих місць не належить до Альтмарку. До 1807 року Оебісфельде входив до 3-го округу лісового округу герцогства Магдебург і був включений до складу округу Гарделеген лише при його утворенні в 1815 році. До 1942 року Кальворде належав до герцогства/землі Брауншвейг і лише потім був включений до складу провінції Саксонія, пізніше землі Саксонія-Ангальт<ref>{{Cite web|url=|title=Підручник історичних сайтів Німеччини, 2-е видання Штутгарта 1987, p 68 (Calvörde) і p 352 (Oebisfelde)}}</ref>. На відміну від цього, [[східно-ельбський район Гавельберг]], утворений лише в 1952 році з частин колишнього прусського району [[Єріхов II]] і міста [[Гафельберг|Гавельберг]] з колишнього прусського району [[Вест-Прігніц]], був приєднаний до нового Великого округу Штендаль.

З 2002 по 2007 рік Альтмарк був одним з 18 регіонів у федеральному модельно-демонстраційному проекті «[[Активні регіони – держава формує майбутнє]]».

=== Історичне дослідження ===
З 1838 року дослідженням передісторії та історії Альтмарку займається [[Альтмаркське товариство вітчизняної історії]], яке з 1990 року повернулося до [[Зальцведель|Зальцведеля]]. Важливими краєзнавцями у 19 столітті були професор гімназії [[Йоганн Фрідріх Даннейл]] (1783—1868) та аптекар [[Теодор Цехлін]] (1818—1895). У 1972 році вчитель [[Хартмут Бок]] з [[Юбар]]у заснував робочу групу «Junge Archäologen der Altmark e. V.» (укр. «Молоді археологи Альтмарку»), яка відтоді працює за старими зразками.

== Міста і важливі місця в Альтмарку ==
[[Файл:Karte Mark Brandenburg 1320.png|міні|350x350пкс|[[Бранденбурзьке маркграфство|Бранденбурзька марка]] при Асканіях (1320 р.) з Альтмарком на захід від [[Міттельмарк]]у і [[Ноймарк (Саксонія)|Ноймарку]], а також на південний захід від [[Уккермарк (район)|Уккермарку]]]]
Трьома найбільшими та найважливішими містами землі Альтмарк є [[Штендаль]], [[Гарделеген]] та [[Зальцведель]]. Разом з чотирма іншими містами Альтмарку ([[Тангермюнде]], [[Остербург (Альтмарк)|Остербург]], [[Зехаузен (Альтмарк)|Зеєхаузен]] і [[Вербен]]) вони входили до [[Ганза|Ганзейського союзу]]. У 13-15 століттях сім міст Альтмарку були багатими, добре укріпленими торговими містами і разом утворили Альтмаркську лігу міст, з якою демонстрували єдність на Ганзейських днях. Кінець ганзейському пануванню Альтмаркських ганзейців було покладено після кривавого придушення повстань проти [[беїв]], запровадженого курфюрстом навесні 1488 року. Внаслідок цієї поразки старомаркські міста були змушені вийти з усіх союзів, у тому числі Ганзейського союзу, і втратили численні права, зокрема, [[право карбувати монету]]. Лише Штендаль і Зальцведель залишалися членами Ганзи аж до їх виключення у 1518 році. Починаючи з 16 століття, сім ганзейських міст розвивалися дуже по-різному. Сьогодні всі вони є членами [[Ганзейський союз нового часу|Ганзейського союзу нового часу]].

Список міст землі Альтмарки:

* [[Зальцведель]]
* [[Оєбісфельде|Оебісфельде]]
* [[Арендзе]]
* [[Зехаузен (Альтмарк)|Зеєхаузен]]
* [[Дісдорф]]
* [[Бетцендорф]]
* [[Кльотце]]
* [[Мієсте]]
* [[Гарделеген]]
* [[Кальбе (Мільде)|Кальбе (Мілде)]]
* [[Бісмарк (Німеччина)|Бісмарк]]
* [[Остербург (Альтмарк)|Остербург]]
* [[Штендаль]]
* [[Гафельберг|Гавельберг]]
* [[Тангермюнде]]
* [[Тангергютте|Тангерхютте]]
* [[Ухтспрінге]]

=== Сільська місцевість та малі міста ===
Крім ганзейських міст, на території сучасного Альтмарку розташовано ще шість міст ([[Арендзе]], [[Арнебург]], [[Бісмарк (Німеччина)|Бісмарк]], [[Кальбе (Мільде)|Кальбе (Мілде)]], [[Кльотце]] і [[Тангергютте|Тангерхютте]]), які, на відміну від міст Альтмаркського союзу земель, не були укріпленими і важливими торговими містами в [[Пізнє середньовіччя|пізньому середньовіччі]]. Вони виникли з поселень або латок біля замків, побудованих відповідними государями для захисту своїх кордонів. Арнебург вважається найстарішим містом землі Альтмарк. На відміну від нього, Кльотце, який до 1815 року був резиденцією герцогства Брауншвейг-Люнебург, отримав статус міста лише у 19 столітті, а Тангерхютте перетворився з села в процесі [[Індустріалізація|індустріалізації]]. Колишнє місто [[Оебісфельде (район Берде)]] історично входило до складу Альтмарку, але зараз віднесено до регіону [[Ельба-Берде-Хайде]].

=== Міста Східної Ельби ===
[[Файл:Rathaus Gardelegen.jpg|міні|320x320пкс|Ратуша Гарделегена]]
Ганзейське місто [[Гафельберг|Гавельберг]], яке історично було частиною [[Прігніц (район)|Прігніца]], розташоване в колишньому районі [[Західний Прігніц]], орієнтується на Альтмарк лише з моменту заснування Магдебурзького округу в 1952 році. На противагу цьому, невелике містечко [[Сандау]], яке розташоване лише за кілька кілометрів на південь від Гавельберга, до заснування [[району Гавельберг]] належало до [[округу Єрихів ІІ]].

=== Райони та місцевості регіонального значення ===
Перш за все в західному Альтмарку, де набагато менше поселень отримали міські права, ніж на східному кордоні вздовж Ельби, деякі села розвинулися у більші місцевості регіонального значення ([[Бетцендорф]] і [[Міесте|Мієсте]]) або в [[район]]и ([[Апенбург]] і [[Дісдорф|Дійсдорф]]). Здебільшого вони були родовою резиденцією [[Шляхта|шляхти]] з замком або розвивалися як поселення навколо [[монастир]]я. Найважливішим місцем на сході регіону без прав міста є [[Шенгаузен]].

=== Села ===
В Альтмарку є як вуличні села, так і скупчені села, в яких є [[багатосторонні двори]], житловий будинок карнизом звернений на вулицю. Численні села мають [[Романське мистецтво|романські]] сільські церкви з ретельно мурованими стінами з цегли або польового каменю. У деяких з цих церков вежа є романською, а нава — більш пізнього часу. Романські церкви, як правило, не склепінчасті, лише у вежі зустрічаються бочкоподібні склепіння.

В Ельбській низовині також є поселення, де садиби розкидані вздовж сільської дороги.

У північно-західному Альтмарку на кордоні з Ганноверським Вендландом все ще є кілька [[Круглі села|круглих сіл]].

== Економіка і туризм ==
[[Файл:Tangermünde Rossfurt 3.JPG|міні|320x320пкс|Цегляна готика в Тангермюнде]]
Альтмарк в основному характеризується [[Сільське господарство|сільським господарством]]. Завдяки високій частці [[Пасовище|пасовищних угідь]] велику роль відіграє тваринництво, зокрема, розведення великої рогатої худоби. Використання та переробка [[Біомаса|біомаси]], наприклад, у [[біогаз]], набуває все більшого значення; за останні роки в регіоні було побудовано багато [[Біогазові установки|біогазових установок]]. З 2009 року Альтмарк є одним з 25 [[Біоенергетика|біоенергетичних]] регіонів країни<ref>{{Cite web|url=https://www.altmark.eu/bioenergie-region/|title=План розвитку|language=de}}</ref>. Альтмарк є важливим місцем для деревообробної промисловості. Наприклад, на місці запланованої під [[Арнебург]]ом за часів НДР [[Атомна електростанція "Штендаль"|атомної електростанції «Штендаль»]], нині промислово-торговельний парк «Альтмарк», розташовані паперова фабрика та один з найсучасніших [[Целюлозно-паперова промисловість|целюлозно-паперових]] комбінатів Європи, а в [[Неттгау]] — завод з виробництва [[Деревинностружкова плита|деревостружкових плит]].

Іншим важливим сектором економіки є [[харчова промисловість]]. Позитивно розвивається [[транспортне машинобудування]] і в сфері компаній-постачальників для [[Автомобільна промисловість|автомобільної промисловості]].

[[Природний газ]] в Альтмарку видобувається з 1969 року. Він розташований у кількох родовищах, які займають площу близько 2000 квадратних кілометрів і залягають на глибині близько 3500 метрів під поверхнею землі. Родовище природного газу Альтмарк було другим за величиною в Західній і Центральній Європі, але воно майже вичерпане. У 1983 році було досягнуто максимального обсягу видобутку — 12,5 млрд куб. мНайбільше родовище було розташоване поблизу [[Пекенсен]]а. До 2010 року було видобуто 209 млрд кубометрів природного газу. З колишніх понад 450 свердловин у 2010 році залишалося в експлуатації близько 130. Демонтаж об'єктів розпочався у 1998 році. Зокрема, необхідно утилізувати велику кількість токсичного [[Буровий розчин|бурового]] розчину. Поблизу [[Максдорф]]а була побудована інжекторна установка для [[Уловлення та зберігання вуглецю|зберігання CO2]] на виснажених родовищах природного газу, але її експлуатація була припинена в 2012 р. Серед населення існує опозиція до зберігання CO2.

Альтмарк зарекомендував себе як туристичний центр. Традиційним регіоном для туризму є місцевість навколо озера [[Арендзе]]. Все більшого значення набуває верховий і велосипедний туризм ([[Ельбський веломаршрут]], [[Альтмаркська траса]]), для якого пристосована рівнинна місцевість Альтмарку. Через регіон проходять численні надрегіональні маршрути, такі як [[Романський шлях]], Дорога н[[Німецькі фахверкі будинкі|імецьких фахверкових будинків]], [[Шлях святого Якова|Шлях Святого Якова]] або [[Зелений пояс Європи|Зелений пояс]].

== Культура ==

=== Мова ===
[[Східно-нижньонімецька]], відгалуження [[Нижньонімецька мова|нижньонімецької мови]], зрідка розмовляють у селах Альтмарку. Йоганн Фрідріх Даннейл описав особливості цього діалектного варіанту у своїй праці Wörterbuch der altmärkisch-plattdeutschen Mundart(укр. «Словник старогермансько-нижньонімецького діалекту»), опублікованій у 1859 р. На схід від Єтце говірки Альтмарку належали до [[нордмеркіш]], а на захід від нього розмовляли на близькому до остфаліш діалекті — нордвестальтмеркіш.

=== Архітектура ===
[[Файл:Salzwedel Fachwerk.jpg|міні|320x320пкс|Фахверкові будинки в Зальцведелі]]
Багато великих церков у містах Альтмарка відносять до стилю [[Цегляна готика|цегляної готики]]. У селах майже 400 [[Муровані церкви|мурованих церков]], переважно ХІІ-ХІІІ ст. Століття; на східному краю Дремлінга є численні [[фахверкові церкви]]. Велика також кількість світських будівель, які занесені до пам'ятників. У Тангермюнде, наприклад, можна знайти цілі вулиці будинків, які були побудовані відразу після міської пожежі в 1617 році. Сільська церква [[Остерволе]] вважається яскравим прикладом [[маньєризм]]у. Під час [[Колективізація|колективізації]] після 1952 року [[Лангенапель]] було розширено у «зразкове соціалістичне село». У ряді сіл збереглися садиби та кілька замкових споруд.

=== Їжа та напої ===
Кухня Старого Бранденбургу характеризується, перш за все, ситними, приземленими стравами, але в Зальцведелер [[Баумкухен]] вона також має ексклюзивні фірмові страви з надрегіональною привабливістю.

=== Випивка ===

* Гарлі був найстарішим діючим пивним брендом у світі аж до його закриття в 2012 році і варився в Гарделеген з 1314.
* «Тангермюндерське пиво» вважається фірмовим напоєм Тангермюнде, але зараз його варять у [[Нойендорфі]] на заході землі Альтмарк.

=== Випічка та кондитерські вироби ===

* Сальцведелер [[Баумкухен]] — трубчастий шаруватий торт, який випікається шарами на валику, що обертається перед відкритим вогнем, а потім покривається покриттям з цукру або шоколаду.
* Тангермюндський Nährstange(укр."Нерштанге") є відомими солодощами в регіоні.

=== Інші страви ===

* [[Файл:Tangermünder Nährstange.jpg|міні|320x320пкс|Швейна планка Tangermünde]]Altmärkische Hochzeitssuppe(укр."[[Весільний суп Старої Марки]]") — прозорий [[курячий бульйон]] з кнедликами з фаршу, яєчними паличками та спаржею.
* «Grüne Bohnen mit Eierkuchen»(укр."[[Зелені боби]] з млинцями") — це [[тушкована квасоля]], що подається з [[Млинці|млинцями]].
* [[Тушкований язик]] — м'ясна страва з [[Яловичина|яловичого]] язика.
* «Altmärkischer Tiegelbraten» складається з згущеного бульйону з баранини.
* Історичні сорти яблунь: [[Альтмаркер Браутапфель]], [[Альтмаркер Гольдренетт]] і [[Альтмаркер Вінтергевюрцапфель]]

=== Мистецтво ===

* У 2006 році в Альтмарку відбувся мистецький фестиваль «EuroLandArt 2006», на якому [[ландшафтне мистецтво]] на тему «LandWirtSchaf(f)t» було представлено в семи місцях ([[Апенбург]], [[Арнебург]], [[Арендзе]], [[Какербек]], [[Кальбе (Мільде)]], [[Зетхен]]) і [[Штайнфельд (Альтмарк)]]).
* Під назвою «Культура в особливих місцях» [[фестиваль Альтмарк]] з 2014 року організовує мистецтво та культуру на незвичайних майданчиках. Під мистецьким керівництвом [[Рейнхард Зеєгафер|Рейнхарда Зеєгафера]] знаходять своє місце традиційні концерти та вистави, а також нетрадиційні концертні форми та формати історичних заходів.

== Інфрастурктура ==

=== Транспортне сполучення ===

==== Автошляхи ====
Через Альтмарк ведуть кілька [[Головна дорога|головних доріг]].

* [[B 71(траса)|B 71]] з Ульцена через Зальцведель і [[Гарделеген]] до Магдебурга.
* [[B 107(траса)|B 107]] від Гавельберга через Шенхаузен до [[Гентін]].
* [[B 188(траса)|B 188]] від [[Вольфсбург]]а через [[Оєбісфельде-Веферлінген]], Гарделеген, Стендаль, Тангермюнде, [[Вюст-Фісчбек]] (біля [[Єрихова]]), [[Ратенов|Ретенов]] в [[Фрізак|Фризак]].
* [[B 189(траса)|B 189]] від Віттенберге через Зеехаузен (Альтмарк) і Стендаль до Магдебурга.B [[B 190(траса)|B 190]] von Salzwedel über Arendsee nach Seehausen.
* [[B 248(траса)|B 248]] von Wolfsburg über Salzwedel nach [[Люхов]].

==== Залізничні лінії ====
[[Файл:Eisenbahnnetz-Altmark.png|міні|320x320пкс|Залізнична мережа в Альтмарку. Більшість ліній на даний момент закриті.]]
Через Альтмарк проходять кілька залізничних ліній. Перші три з перелічених ліній мають надрегіональне значення і експлуатуються у пасажирському та вантажному сполученні, четверта — у пасажирському, п'ята — лише у вантажному (станом на 2010 рік).

* [[Ульзен-Зальцведель-Штендаль-Магдебург]]
* [[Ганновер-Гарделеген-Штендаль-Берлін]]
* [[Магдебург-Штендаль-Віттенберге]]
* [[Стендаль-Тангермюнде]]
* [[Борстель-Нідергорн]]

У минулому Альтмарк обслуговувався густою мережею дрібних і відгалужених ліній, які в основному використовувалися для перевезення сільськогосподарської продукції. До них належали мережі Altmärkische Kleinbahn, Salzwedeler Kleinbahnen та Stendaler Kleinbahn, а також залізнична лінія Oebisfelde-Salzwedel, якою поїзди курсували до 2002 року, та залізнична лінія Salzwedel-Geestgottberg, яка використовувалася до 2004 року.

==== Водні шляхи ====
Судноплавство відбувається на Ельбі і на південному заході Альтмарк на [[Міттельландканаль]].

=== Військова структура ===
[[Бундесвер]] зберігає [[тренувальний район Альтмарк]] в Альтмарці, в тому числі «<nowiki/>[[Шнегерсбургське навчальне містечко]]<nowiki/>». Місто Гаррісон — [[Гарделеген]].

== Цитати ==
<blockquote>''«Von diesem flachen Lande hier,''

''von der altmärkischen Heimat,''

''die ja auch die meinige ist,''

''ist die Kraft und der Anstoß zur Bildung''

''des kurbrandenburgischen Staates''

''und Preußens und schließlich''

''zur Wiedergeburt des deutschen Reiches ausgegangen.»''

– Otto von Bismarck: Stendal, 12. Juli 1894

''"З цієї плоскої землі тут,''

 ''старої ринкової батьківщини,''

 ''яка також є моєю,''

 ''Сила і поштовх для формування''

 ''виборців землі Бранденбург''

 ''і Пруссії, і нарешті''

 ''і, нарешті, до відродження Німецького Рейху"''

– ''[[Отто фон Бісмарк]]'': Штендаль, 12. Липня 1894</blockquote>

== Література ==
* Peter P. Rohrlach:  (=. Teil XII). Berliner Wissenschafts-Verlag, Berlin 2018, ISBN 978-3-8305-3743-4, doi:10.35998/9783830522355. (Open Access)
* Thomas Hartwig:. Elbe-Havel-Verlag, Havelberg 2012, ISBN 978-3-9814039-5-4.
* Bernd Siegmund, Thomas Grundner: ''Die Altmark.'' Hinstorff, Rostock 2010, ISBN 978-3-356-01074-9.
* Lieselott Enders:. Geschichte einer kurmärkischen Landschaft in der Frühneuzeit (Ende des 15. bis Anfang des 19. Jahrhunderts). In: Klaus Neitmann (Hrsg.):. Band 56. Berliner Wissenschafts-Verlag, Berlin 2018, ISBN 978-3-8305-1504-3, doi:10.35998/9783830529965. (Open Access)
* Donald Lyko, Frank Mühlenberg: ''Türme, Tore, stolze Bürger. Der Altmärkische Hansebund. Stendal, Salzwedel, Gardelegen, Tangermünde, Havelberg, Seehausen, Osterburg, Werben.'' AWA, Stendal 2008, ISBN 978-3-00-024392-9.
* Lutz Partenheimer: ''Die Entstehung der Mark Brandenburg. Mit einem lateinisch-deutschen Quellenanhang''. Böhlau, Köln/Weimar/Wien 2007, ISBN 978-3-412-17106-3.
* Hartmut Bock, Barbara Fritsch, Lothar Mittag, Johannes Müller, Harald Meller, Juraj Lipták: ''Großsteingräber in der Altmark.'' Theiss, Stuttgart 2006, ISBN 978-3-8062-2091-9.
* Fritz Täger: ''Die Altmark.'' Sachsenverlag, Dresden 1960, ohne ISBN.
* Wilhelm Zahn:. Nach Hinterlassenschaften des Verfassers bearbeitet von Martin Ehlies. 2. Auflage. Verlag Salzwedeler Wochenblatt, Graphische Anstalt, Salzwedel 1928, OCLC 614308966 (Reprint 2018, SelbstVerlag Eugen & Constanze Gliege).
* Anton Friedrich Büsching: ''Neue Erdbeschreibung.'' Band 9, Schaffhausen 1771, S. 1874—1886.
* Jochen Alexander Hofmann: ''Bräuche und Brauchsammler in der Altmark.'' In: ''Sachsen-Anhalt-Journal.'' Heft 4, 2020.
* Helmut Schönfeld, Hans-Joachim Schreckenbach: (=. Teil V.). 1986 (Open Access).

== Примітки ==
{{примітки}}

Країна: Німеччина

Адміністративна одиниця: Зальцведель · Штендаль


text:
# Гесден-Золдер
Гесден-Золдер — муніципалітет у бельгійській провінції Лімбург. Станом на 1 січня 2006 року населення муніципалітету становило 30 769 осіб. Площа — 53.23 км².
Гесден-Золдер було утворено в результаті злиття 1 січня 1977 року двох муніципалітетів: Гесден та Золдер.
Муніципалітет є домівкою для понад 2 000 іммігрантів з усього світу. Причиною цьому стала нині зачинена вугільна шахта, яка у 1960-их складала основу економіки муніципалітету.

## Пам'ятки
- Траса Терламен, колишня траса Формули 1, на якій проводилось Гран-прі Бельгії.
- Замок Мейланд — родовий маєток колишнього прем'єр-міністра Бельгії Бартелемі де Тьо де Мейланда. Нині будівлю займає школа мистецтв.
- De Veen — атлетичний стадіон.

## Видатні жителі
- Evil Superstars — рок-гурт
- Соня Клас — мер
- Люк Ніліс — футболіст

wikiname: ukwiki

title: Гесден-Золдер

in_language: uk

wikitext:
{{НП
 |країна                  = [[Бельгія]]
 |статус                  = Муніципалітет (Бельгія){{!}}Муніципалітет
 |українська назва        = Гесден-Золдер
|оригінальна назва = Heusden-Zolder
 |підпорядкування         =
 |герб                    = Coat of arms of Heusden-Zolder.jpg
 |прапор                  =
 |опис герба              =
 |опис прапора            =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
  |lat_dir = N |lat_deg = 51 |lat_min = 03 |lat_sec =
  |lon_dir = E |lon_deg = 05 |lon_min = 17 |lon_sec =
  |CoordAddon             =
 |розмір карти країни     = 300
 |розмір карти регіону    = 250
 |розмір карти району     = 200
 |position                =
 |вид регіону             = Адміністративний поділ Бельгії{{!}}Провінція
 |регіон                  = Лімбург (провінція Бельгії){{!}}Лімбург
 |регіон у таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   =
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =
 |община                  =
 |община в таблиці        =
 |карта країни            =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   = 53.23
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              = 30 769
  |рік перепису           = 2006
  |густота населення      = 578
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            =
 |DST                     =
 |телефонний код          =
 |поштовий індекс         = 3550
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      =
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    = http://www.heusden-zolder.be/
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   =
 |add2                    =
 |add3n                   =
 |add3                    =
}}
'''Гесден-Золдер''' — муніципалітет у [[Бельгія|бельгійській]] провінції [[Лімбург (провінція Бельгії)|Лімбург]]. Станом на 1 січня 2006 року населення муніципалітету становило 30 769 осіб. Площа — 53.23 км².

Гесден-Золдер було утворено в результаті злиття [[1 січня]] [[1977]] року двох муніципалітетів: '''Гесден''' та '''Золдер'''.

Муніципалітет є домівкою для понад 2 000 іммігрантів з усього світу. Причиною цьому стала нині зачинена вугільна шахта, яка у 1960-их складала основу економіки муніципалітету.

== Пам'ятки ==
* Траса Терламен, колишня траса [[Формула 1|Формули 1]], на якій проводилось [[Гран-прі Бельгії]].
* Замок Мейланд — родовий маєток колишнього [[Прем'єр-міністри Бельгії|прем'єр-міністра Бельгії]] [[Бартелемі де Тьо де Мейланд]]а. Нині будівлю займає школа мистецтв.
* De Veen — атлетичний стадіон.

== Видатні жителі ==
* [[Evil Superstars]] — рок-гурт
* [[Соня Клас]] — мер
* [[Люк Ніліс]] — футболіст

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [http://www.heusden-zolder.be/ Офіційна сторінка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210416020805/https://www.heusden-zolder.be/ |date=16 квітня 2021 }}

{{Belgium-geo-stub}}
{{Лімбург (Бельгія)}}

[[Категорія:Міста Бельгії]]

title: сусідні нас. пункти

Прапор: Герб

title: сусідні нас. пункти

Країна: Бельгія

Провінція: Лімбург

Межує з: | Zonhovend, Beringend, Люммен ? |

Mayor of Heusden-Zolderd: Mario Borremansd

Дата заснування: 1 січня 1977

Офіційна мова: нідерландська

Густота населення: 578 осіб/км²

Міста-побратими: Бад-Арользен, Брілон, Еден


text:
# Калвердейк
Калвердейк (нід. Kalverdijk) — селище в нідерландській провінції Північна Голландія. Входить до муніципалітету Схаген.
Його площа становить 0,63 км², а населення станом на 2021 рік складало 300 осіб.
Перша згадка про населений пункт датується 1575 роком. Наразі у селищі нараховується близько 105 будинків та 70 дачних будиночків.

title: Калвердейк

wikitext:
{{НП
|статус = селище
|зображення = Aanzicht - Kalverdijk - 20121529 - RCE.jpg
|площа = 0,63
|населення = 300
|рік перепису = 2021
}}
'''Калвердейк''' ({{lang-nl|Kalverdijk}}) — селище в [[Нідерланди|нідерландській]] провінції [[Північна Голландія]]. Входить до [[Муніципалітет (Нідерланди)|муніципалітету]] [[Схаген]].

Його площа становить 0,63 км², а населення станом на 2021 рік складало 300 осіб.

Перша згадка про населений пункт датується 1575 роком. Наразі у селищі нараховується близько 105 будинків та 70 дачних будиночків<ref>{{cite web|url=https://www.plaatsengids.nl/kalverdijk |title=Kalverdijk |website=Plaatsengids |access-date=1 травня 2022 |language=nl}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.schagen.nl Офіційний сайт муніципалітету Схаген] {{ref-nl}}

{{Муніципалітет Схаген}}
{{Authority control}}
{{Netherlands-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти провінції Північна Голландія]]
[[Категорія:Схаген]]

title: Країна

Країна: Нідерланди

Адмінодиниця: Схаген

Часовий пояс: UTC+1 (Схаген)

Телефонний код: 0224 (Схаген)

OSM: ↑2672878 ·R (Схаген)


text:
# Ківі (футбольний клуб)
Футбольний клуб «Ківі» (англ. Vailima Kiwi FC), іноді Валіїма Ківі — самоанський футбольний клуб з міста Апіа. Клуб грає в Самоанській Національній Лізі, найвищому футбольному дивізіоні країни. Клуб виграв найбільше титулів у самоанському футболі — 7 чемпіонатів країни і двічі виграв Кубок Самоа.
Клуб «Ківі» 4 рази грав у Лізі чемпіонів ОФК, двічі команда зупинялася в кваліфікаційному раунді, а двічі команда грала в груповому турнірі ліги, проте у стадію плей-оф не виходила.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Самоа (7): 1984, 1985, 1997, 2010—2011, 2011—2012, 2013—2014, 2018
- Володар Кубка Самоа (2): 2010, 2014

title: Ківі (футбольний клуб)

wikitext:
{{Футбольний клуб
| назва клубу = Ківі
| емблема = ФК Ківі.jpg
| розмір емблеми  = 150пкс
| повна назва = {{lang-en|Vailima Kiwi FC}}
| прізвисько = ''Ківі''
| місто = [[Апіа]]
| країна= {{Прапорець|SAM}} [[Самоа]]
| рік заснування = 1977
| рік розформування  =
| стадіон = Національний футбольний стадіон
| вміщує = 3 500
| президент =
| головний тренер = Мартін Тамасесе
| ліга = [[Чемпіонат Самоа з футболу|Самоанська Національна Ліга]]
| сезон = 2024
| місце =
| pattern_la1   = _nyrb18a
| pattern_b1    = _nyrb18a
| pattern_ra1   = _nyrb18a
| pattern_sh1   = _toronto18a
| pattern_so1   = _3_stripes_white
| leftarm1      = ff0000
| body1         = ff0000
| rightarm1     = ff0000
| shorts1       = ff0000
| socks1        = ff0000
| pattern_la2   = _benfica1516a
| pattern_b2    = _benfica1516a
| pattern_ra2   = _benfica1516a
| pattern_sh2   = _dallas18h
| pattern_so2   = _adidasred
| leftarm2      = ffffff
| body2         = ffffff
| rightarm2     = ffffff
| shorts2       = ff0000
| socks2        = ffffff
|сайт =
}}
'''Футбольний клуб «Ківі»''' ({{lang-en|Vailima Kiwi FC}}), іноді '''Валіїма Ківі''' — [[самоа]]нський футбольний клуб з міста [[Апіа]]. Клуб грає в [[Чемпіонат Самоа з футболу|Самоанській Національній Лізі]], найвищому футбольному дивізіоні країни. Клуб виграв найбільше титулів у самоанському футболі — 7 чемпіонатів країни і двічі виграв [[Кубок Самоа з футболу|Кубок Самоа]].

Клуб «Ківі» 4 рази грав у [[Ліга чемпіонів ОФК|Лізі чемпіонів ОФК]], двічі команда зупинялася в кваліфікаційному раунді, а двічі команда грала в груповому турнірі ліги, проте у стадію [[плей-оф]] не виходила.

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Самоа з футболу|Чемпіон Самоа]] (7): 1984, 1985, 1997, 2010—2011, 2011—2012, 2013—2014, 2018
* Володар [[Кубок Самоа з футболу|Кубка Самоа]] (2): 2010, 2014

== Посилання ==
* [https://int.soccerway.com/teams/samoa/kiwi-fc/17403/ Клуб на ''Soccerway''] {{ref-en}}
* [https://www.sofascore.com/team/football/vailima-kiwi-fc/424053 Клуб на ''Sofascore''] {{ref-en}}
* [https://www.transfermarkt.com/kiwi-fc/startseite/verein/15306 Клуб на ''Transfermarkt''] {{ref-en}}
* [https://globalsportsarchive.com/team/soccer/vailima-kiwi-fc/2837/ Клуб на ''Globalsportsarchive''] {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Футбольні клуби Самоа]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1977]]

title: Ківі

Повна назва: англ. Vailima Kiwi FC

Прізвисько: Ківі

Населений пункт: Апіа, Самоа

Стадіон: Національний футбольний стадіон

Головний тренер: Мартін Тамасесе

Ліга: Самоанська Національна Ліга

Домашня: Виїзна


text:
# Балакшей Микола Миколайович
Мико́ла Микола́йович Балакше́й (нар. 5 червня 1982, м. Первомайськ, Луганська область — 29 серпня 2014, с. Червоносільське, Амвросіївський район, Донецька область) — молодший лейтенант резерву Збройних сил України. Загинув під час Російсько-української війни. Доброволець батальйону «Донбас», позивний «Утьос».

## Життєпис
Микола Балакшей народився 1982 року в місті Первомайськ на Луганщині. Працював у мережі супермаркетів побутової техніки, добре знався на комп'ютерних технологіях. Там же познайомився і з майбутньою дружиною, невдовзі у них народилася донька. Чоловік багато чого вмів робити власними руками, міг сам зібрати автомобіль. Мріяв започаткувати власну справу з ремонту авто. І мрія здійснилася, — Микола відкрив у Первомайську СТО.
Під час Революції Гідності збирав і возив допомогу на Майдан, розмовляв із сусідами, знайомими, намагався переконати їх. На той час сім'я мешкала в Луганську. Коли вже Луганськ захопили озброєні проросійські сили і почалася антитерористична операція, Микола, нікому нічого не сказавши, записався добровольцем і поїхав на фронт захищати рідну землю. Казав дружині, що влаштувався на роботу, і наполягав, щоб вони виїхали з Луганська. Зрештою дружина з донькою переїхала до Одеси.
Микола Балакшей був офіцером взводу інструкторів, командиром відділення гранатометного взводу 2-го резервного батальйону спеціального призначення «Донбас» військової частини 3027 Північного оперативно-територіального об'єднання Національної гвардії України. Зарекомендував себе досвідченим, принциповим та дисциплінованим військовослужбовцем.
У серпні 2014 року батальйон «Донбас» з боями зайшов в Іловайськ, визволивши частину міста, але внаслідок вторгнення російських військ на територію України опинився в оточенні. Під час боїв Микола дістав поранення, проте відмовився від евакуації і залишився на позиціях.
Ранком 29 серпня 2014 року, під час виходу з Іловайська так званим зеленим коридором, Микола їхав у кабіні вантажної машини ЗІЛ разом із бойовими товаришами у складі автоколони батальйону «Донбас». Колона потрапила під масований обстріл. На дорозі з с. Многопілля до с. Червоносільське у правий бік машини влучив снаряд з ПТРК «Фагот», ще один снаряд поцілив у двигун вантажівки. Микола Балакшей загинув разом з чотирма побратимами: Дмитром Даніловим («Берег»), Володимиром Палигою («Череп»), Богданом Вовненком («Варг») та Володимиром Ринкуном («Арсенал»). 3 вересня тіло Миколи разом з тілами 96 інших загиблих в «Іловайському котлі» привезли до дніпропетровського моргу. 16 жовтня 2014-го тимчасово похований на Краснопільському цвинтарі Дніпропетровська як тимчасово невстановлений герой. У січні 2015 року упізнаний за експертизою ДНК, перепоховання не проводилось, на Краснопільському цвинтарі встановлено пам'ятник.
Залишились батьки на Харківщині, Галина Іванівна та Микола Васильович, в Одесі — дружина Ніна Осіпова та донька Софійка.

## Нагороди
За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (27.06.2015, посмертно).

## Вшанування пам'яті
- 1 липня 2015 року на честь Миколи Балакшея його позивним — «Утьос» — названо один із танків танкової роти 46-го окремого батальйону спецпризначення ЗСУ «Донбас-Україна».
- Його портрет розміщений на меморіалі «Стіна пам'яті полеглих за Україну» у Києві: секція 3, ряд 7, місце 18
- Вшановується 29 серпня на щоденному ранковому церемоніалі вшанування українських захисників, які загинули цього дня у різні роки внаслідок російської збройної агресії[3]
- Іловайський Хрест (посмертно)

title: Балакшей Микола Миколайович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                = Балакшей Микола Миколайович
| оригінал імені      =
| портрет             = Балакшей Микола Миколайович.jpg
| ім'я при народженні =
| дата народження     = 05.06.1982
| місце народження    = [[Первомайськ (Луганська область)|Первомайськ]], [[Луганська область]]
| дата смерті         = 29.08.2014
| місце смерті        = [[Червоносільське]], [[Донецька область]]
| причина смерті      = [[Загиблий у бою]]
| прізвисько          = «Утьос»
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{FМВС}}
| рід військ          = {{FNGU}}
| роки служби         = 2014
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Молодший лейтенант}} резерву
| формування          = {{Донбас (батальйон)|2}}
| командування        =
| битви               = [[Війна на сході України]]
* [[Бої за Іловайськ]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За мужність III ступеня}}
{{!)}}
| університет         =
| signature           =
| інше                =
}}
'''Мико́ла Микола́йович Балакше́й''' ({{нар}} {{ДН|5|6|1982}}, м. [[Первомайськ (Луганська область)|Первомайськ]], [[Луганська область]] — {{ДС|29|8|2014}}, с. [[Червоносільське]], [[Амвросіївський район]], [[Донецька область]]) — [[молодший лейтенант]] резерву [[Збройні сили України|Збройних сил України]]. Загинув під час [[війна на сході України|Російсько-української війни]]. Доброволець батальйону «Донбас», позивний ''«Утьос»''.

== Життєпис ==
Микола Балакшей народився 1982 року в місті Первомайськ на Луганщині. Працював у мережі супермаркетів побутової техніки, добре знався на комп'ютерних технологіях. Там же познайомився і з майбутньою дружиною, невдовзі у них народилася донька. Чоловік багато чого вмів робити власними руками, міг сам зібрати автомобіль. Мріяв започаткувати власну справу з ремонту авто. І мрія здійснилася, — Микола відкрив у Первомайську СТО.

Під час [[Революція гідності|Революції Гідності]] збирав і возив допомогу на Майдан, розмовляв із сусідами, знайомими, намагався переконати їх. На той час сім'я мешкала в [[Луганськ]]у. Коли вже Луганськ захопили озброєні проросійські сили і почалася антитерористична операція, Микола, нікому нічого не сказавши, записався добровольцем і поїхав на фронт захищати рідну землю. Казав дружині, що влаштувався на роботу, і наполягав, щоб вони виїхали з Луганська. Зрештою дружина з донькою переїхала до [[Одеса|Одеси]].

Микола Балакшей був [[офіцер]]ом [[Чота|взводу]] інструкторів, командиром відділення гранатометного взводу [[2-й батальйон спеціального призначення НГУ «Донбас»|2-го резервного батальйону спеціального призначення «Донбас»]] [[Військова частина|військової частини]] 3027 Північного оперативно-територіального об'єднання [[Національна гвардія України|Національної гвардії України]]. Зарекомендував себе досвідченим, принциповим та дисциплінованим військовослужбовцем.

У серпні 2014 року батальйон «Донбас» з боями зайшов в [[Іловайськ]], визволивши частину міста, але внаслідок вторгнення російських військ на територію України опинився в оточенні. Під час боїв Микола дістав поранення, проте відмовився від евакуації і залишився на позиціях.

Ранком 29 серпня 2014 року, під час [[Бої за Іловайськ|виходу з Іловайська так званим зеленим коридором]], Микола їхав у кабіні вантажної машини ЗІЛ разом із бойовими товаришами у складі автоколони батальйону «Донбас». Колона потрапила під масований обстріл. На дорозі з с. [[Многопілля]] до с. [[Червоносільське]] у правий бік машини влучив снаряд з [[Фагот (ПТРК)|ПТРК «Фагот»]], ще один снаряд поцілив у двигун вантажівки. Микола Балакшей загинув разом з чотирма побратимами: [[Данілов Дмитро Анатолійович|Дмитром Даніловим]] («Берег»), [[Палига Володимир Михайлович|Володимиром Палигою]] («Череп»), [[Вовненко Богдан Володимирович|Богданом Вовненком]] («Варг») та [[Ринкун Володимир Борисович|Володимиром Ринкуном]] («Арсенал»). 3 вересня тіло Миколи разом з тілами 96 інших загиблих в «Іловайському котлі» привезли до дніпропетровського моргу. 16 жовтня 2014-го тимчасово похований на Краснопільському цвинтарі [[Дніпро (місто)|Дніпропетровська]] як тимчасово невстановлений герой. У січні 2015 року упізнаний за експертизою [[Дезоксирибонуклеїнова кислота|ДНК]], перепоховання не проводилось, на [[Краснопільський цвинтар|Краснопільському цвинтарі]] встановлено пам'ятник.

Залишились батьки на Харківщині, Галина Іванівна та Микола Васильович<ref>{{Cite web |url=https://lpl.com.ua/ua/needersato/profile/50 |title=Батьки загиблого |accessdate=16 травня 2017 |archive-date=2 серпня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170802163909/https://lpl.com.ua/ua/needersato/profile/50 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170802163909/https://lpl.com.ua/ua/needersato/profile/50 |date=2017-08-02 }}</ref>, в Одесі — дружина Ніна Осіпова та донька Софійка.

== Нагороди ==
''За особисту мужність і високий професіоналізм, виявлені у захисті [[Державний суверенітет|державного суверенітету]] та [[територіальна цілісність|територіальної цілісності]] України, вірність [[військова присяга|військовій присязі]]'' нагороджений [[Орден «За мужність»|орденом «За мужність»]] III ступеня (27.06.2015, посмертно)<ref>{{Cite web |url=http://www.president.gov.ua/documents/3652015-19170 |title=Указ Президента України № 365/2015 «Про відзначення державними нагородами України» |accessdate=16 травня 2017 |archive-date=1 липня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150701205604/http://www.president.gov.ua/documents/3652015-19170 }}</ref>.

== Вшанування пам'яті ==
* 1 липня 2015 року на честь Миколи Балакшея його позивним — «Утьос» — названо один із танків танкової роти [[46-й окремий батальйон спеціального призначення «Донбас-Україна»|46-го окремого батальйону спецпризначення ЗСУ «Донбас-Україна»]].
* Його портрет розміщений на [[Стіна пам'яті загиблих за Україну|меморіалі «Стіна пам'яті полеглих за Україну»]] у Києві: секція 3, ряд 7, місце 18
* Вшановується 29 серпня на щоденному ранковому церемоніалі вшанування українських захисників, які загинули цього дня у різні роки внаслідок російської збройної агресії<ref>
[https://www.mil.gov.ua/special/news.html?article=64102 Ранковий церемоніал вшанування загиблих героїв 29 серпня]</ref>
* Іловайський Хрест (посмертно)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=zMWKqy-tWvY Прощання з Миколою Балакшеєм («Утьосом»)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150204231321/http://www.youtube.com/watch?v=zMWKqy-tWvY |date=4 лютого 2015 }}
* [http://memorybook.org.ua/tomb/balakshey.jpg Пам'ятник на могилі Миколи Балакшея] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160121162736/http://memorybook.org.ua/tomb/balakshey.jpg |date=21 січня 2016 }}

== Джерела ==
* [http://ngu.gov.ua/ua/balakshey-mykola-mykolayovych Балакшей Микола Миколайович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151222120931/http://ngu.gov.ua/ua/balakshey-mykola-mykolayovych |date=22 грудня 2015 }} // Сайт Національної гвардії України.
* [http://memorybook.org.ua/2/utes.htm Балакшей Микола Миколайович («Утьос»)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151222131735/http://memorybook.org.ua/2/utes.htm |date=22 грудня 2015 }} // Книга пам'яті полеглих за Україну.
* [https://lb.ua/blog/people_help_people/366445_vin_kazav_shcho_viyni_ale.html «Він не казав, що на війні. Але, мабуть, не міг вчинити інакше. Ми пишаємося нашим татом»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170517044904/https://lb.ua/blog/people_help_people/366445_vin_kazav_shcho_viyni_ale.html |date=17 травня 2017 }} // «[[Лівий берег]]», блог ''Платформа «Люди допомагають людям»'', 16 травня 2017.

{{Учасники РУВ|загинув=так}}

[[Категорія:Уродженці Сокологірська]]
[[Категорія:Померли в Амвросіївському районі]]

title: Загальна інформація

Народження: 5 червня 1982 · Первомайськ, Луганська область

Смерть: 29 серпня 2014 (32 роки) · Червоносільське, Донецька область · (Загиблий у бою)

Поховання: Краснопільський цвинтар

Псевдо: «Утьос»

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: МВС

Рід військ: Національна гвардія

Формування: «Донбас»

Війни / битви: Війна на сході України - Бої за Іловайськ


text:
# Джерело б/н (Репинне)
Джерело б/н — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення. Об'єкт розташований на території Міжгірського району Закарпатської області, с. Репинне, ДП «Міжгірське ЛГ», урочище «Гиль».
Площа — 0,5 га, статус отриманий у 1984 році (Рішення Облвиконкому від 23.10.1984 р. № 253).
Охороняється вода вуглекисла, гідрокарбонатно-хлоридно-натрієво-кальцієво-магнієва. Загальна мінералізація - 0,28-1,8 г/л. Мікроелементи - марганець, залізо, нікель, кремнієва кислота. Для лікування захворювань органів травлення.

title: Джерело б/н (Репинне)

wikitext:
{{Природоохоронна територія
 | назва               = Джерело б/н
 | категорія МСОП      =
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | ширина_зображення   = 300px
 | мапа                =
 | підпис              =
 | ширина_мапи         =
 | локатор_x           =
 | локатор_y           =
 | розташування        = [[Україна]],
[[Закарпатська область]],
 [[Міжгірський район]]
 | найближче_місто     =
 |lat_degrees          = 48 | lat_minutes  = 33 | lat_seconds  = 25 | lat_direction  = N
 |long_degrees         = 23 | long_minutes = 29 | long_seconds = 11 | long_direction = E
 | площа               = 0,5
 | водні об'єкти       =
 | заснований          = 1984
 | число_відвідувачів  =
 | рік_відвідувачів    =
 | керуюча_організація = ДП «Міжгірське ЛГ»
 | Карта розташування  = Україна Закарпатська область
}}

'''Джерело б/н''' — [[гідрологічна пам'ятка природи]] місцевого значення. Об'єкт розташований на території [[Міжгірський район|Міжгірського району]] [[Закарпатська область|Закарпатської області]], с. Репинне, ДП «Міжгірське ЛГ», урочище «Гиль».

Площа — 0,5 га, статус отриманий у [[1984]] році (Рішення Облвиконкому від 23.10.1984 р. № 253).

Охороняється вода вуглекисла, гідрокарбонатно-хлоридно-натрієво-кальцієво-магнієва. Загальна мінералізація - 0,28-1,8 г/л. Мікроелементи - марганець, залізо, нікель, кремнієва кислота. Для лікування захворювань органів травлення.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Список ОПЗФ України}}
* [https://ecozakarpat.gov.ua/wp-content/nd/2021_ecopasport.pdf Екологічний паспорт Закарпатської області]
* [http://ecozakarpat.net.ua/parks/gidrologhichna-pam-iatka-prirodi-mistsievogho-znachiennia-dzhierielo-b-slash-n--6 Система моніторингу довкілля Закарпатської області]

{{Природно-заповідний фонд Міжгірського району}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
[[Категорія:Гідрологічні пам'ятки природи Закарпатської області]]
[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 1984]]

title: Джерело б/н

Країна: Україна

Розташування: Україна, · Закарпатська область, · Міжгірський район

Оператор: ДП «Міжгірське ЛГ»


text:
# Soundtracks (альбом Can)
Soundtracks — це альбом-компіляція краут-рок гурту Can. Вперше він вийшов 1970 року і складається з треків, написаних для різних фільмів. Альбом знаменує відхід вокаліста гурту Малкольма Муні, який співає на двох треках, на заміну якому прийшов новий учасник Дамо Сузукі. Стилістично альбом також документує перехід від психоделічних джемів ранніх записів (наприклад, Monster Movie та Delay 1968) до медитативнішого, електронного та експериментального стилю наступних студійних альбомів (таких як Tago Mago та Ege Bamyasi).
На звороті обкладинки альбому зазначено:
|  | "CAN SOUNDTRACKS" є другим альбомом THE CAN, але не альбомом номер два ... Альбом номер два [Tago Mago] вийде на початку 1971 року. |

«She Brings the Rain», що вперше з'явилася у фільмі Томаса Шамоні (брата режисерів Ульріха Шамоні та Петера Шамоні) Ein großer graublauer Vogel 1969 року, згодом увійшла до фільму Віма Вендерса Лісабонська історія 1994 року, фільму Оскара Релера Нещасний 2000 року та фільму Чан Ань Хунга Норвезький ліс, що вийшов на екрани в 2010 році.
«Don't Turn the Light On, Leave Me Alone» — це перший запис виступу Дамо Сузукі з гуртом Can.

## Відгуки критиків
У рецензії в журналі Stylus Нікі Саутхолл назвав Soundtracks «дивним записом», який «здається безцільним», але має деякі «абсолютно піднесені моменти». Домінік Леоне писав у Pitchfork, що хоча багатьом трекам на Soundtracks бракує «художнього охоплення», досягнутого Can на Monster Movie та інших альбомах, вони не є «викинутими». Леоне назвав «Mother Sky» родзинкою альбому, додавши, що вона «за силою впливу не поступається жодній з пісень на дебютнику».
В огляді Soundtracks на AllMusic Джейсон Анкені зауважив:
|  | Дихотомія між двома вокалістами очевидна: дивний, придушений вокал Сузукі набагато комфортніше вписується у все складніше і тонке звучання гурту, дозволяючи більшу варіативність, ніж дискурс потоку свідомості Муні. |

У березні 2005 року журнал Q помістив «Mother Sky» під номером 48 у своєму списку 100 найкращих гітарних треків.

## Трек-лист
| Сторона 1 | Сторона 1                                                                                | Сторона 1  |
| #         | Назва                                                                                | Тривалість |
| --------- | -------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ---------- |
| 1.        | «Deadlock» (з фільму Deadlock, 1970, реж. Роланд Клік)                                                   | 3:27       |
| 2.        | «Tango Whiskyman» (з фільму Deadlock)                                                                    | 4:04       |
| 3.        | «Deadlock (Titelmusik)» (з фільму Deadlock)                                                              | 1:40       |
| 4.        | «Don't Turn the Light on, Leave Me Alone» (з фільму Cream – Schwabing Report, 1970, реж. Леон Капетанос) | 3:42       |
| 5.        | «Soul Desert» (з фільму Mädchen mit Gewalt, 1970, реж. Роджер Фріц)                                      | 3:48       |

| Сторона 2 | Сторона 2                                                                             | Сторона 2  |
| #         | Назва                                                                                | Тривалість |
| --------- | ------------------------------------------------------------------------------------- | ---------- |
| 1.        | «Mother Sky» (з фільму Deep End, 1971, реж. Єжи Сколімовський)                        | 14:31      |
| 2.        | «She Brings the Rain» (з фільму Ein großer graublauer Vogel, 1969, реж. Томас Шамоні) | 4:04       |
| 35:16     |                                                                                |            |

## Персоналії
Can
- Хольгер Чукай — бас, контрабас
- Міхаель Каролі — гітара, скрипка
- Яки Лібецайт — барабани, перкусія, флейта
- Малкольм Муні — вокал на «Soul Desert» і «She Brings the Rain»
- Ірмін Шмідт — клавішні, синтезатори
- Дамо Сузукі — вокал на «Deadlock», «Tango Whiskyman», «Don't Turn the Light On, Leave Me Alone» і «Mother Sky»; перкусія

title: Soundtracks (альбом Can)

wikitext:
{{Заголовок курсивом}}
{{Музичний альбом
| Назва            = Soundtracks
| Тип              = [[Музична збірка]]
| Виконавець       = [[Can]]
| Обкладинка       = Soundtracks by Can.jpg
| Колір            =
| Випущено         = Вересень 1970
| Записаний        = Листопад 1969 - серпень 1970
| Студія           = Schloss Nörvenich, Німеччина
| Жанр             = [[Краут-рок]]
| Тривалість       = 35:09
| Лейбл            = Liberty, United Artists
| Продюсери        = Can
| Попередній       = ''[[Monster Movie]]''
(1969)
| Наступний        = ''[[Tago Mago]]''
(1971)
| Рік              = 1970
| Інше       = {{Singles
| Name           = Soundtracks
| Type           = Музична збірка
| single 1       = "Soul Desert" / "She Brings the Rain"
| single 1 date  = 1969
}}
}}
'''''Soundtracks''''' — це альбом-компіляція [[краут-рок]] гурту [[Can]]. Вперше він вийшов 1970 року і складається з треків, написаних для різних фільмів. Альбом знаменує відхід вокаліста гурту Малкольма Муні, який співає на двох треках, на заміну якому прийшов новий учасник Дамо Сузукі. Стилістично альбом також документує перехід від психоделічних джемів ранніх записів (наприклад, ''[[Monster Movie]]'' та ''[[Delay 1968]]'') до медитативнішого, електронного та експериментального стилю наступних студійних альбомів (таких як ''[[Tago Mago]]'' та ''[[Ege Bamyasi]]'').

На звороті обкладинки альбому зазначено:
{{Цитата|"CAN SOUNDTRACKS" є другим альбомом THE CAN, але не альбомом номер два ... Альбом номер два [''Tago Mago''] вийде на початку 1971 року.<ref>{{cite AV media notes |title=Soundtracks |others=[[Can (band)|Can]] |year=1970 |type=back cover |last=Liberty |author-link=Liberty Records |id=LBS 83 437 I |location=Germany |url=http://www.discogs.com/viewimages?release=653389}}</ref>}}

«She Brings the Rain», що вперше з'явилася у фільмі Томаса Шамоні (брата режисерів Ульріха Шамоні та Петера Шамоні) ''Ein großer graublauer Vogel'' 1969 року, згодом увійшла до фільму [[Вім Вендерс|Віма Вендерса]] ''Лісабонська історія'' 1994 року, фільму Оскара Релера ''Нещасний'' 2000 року та фільму [[Чан Ань Хунг]]а ''[[Норвезький ліс (фільм)|Норвезький ліс]]'', що вийшов на екрани в 2010 році.

«Don't Turn the Light On, Leave Me Alone» — це перший запис виступу Дамо Сузукі з гуртом Can.

== Відгуки критиків ==
{{Album reviews
| rev1      = [[AllMusic]]
| rev1Score = {{Rating|4|5}}<ref name=Ankeny>{{AllMusic |class=album |id=soundtracks-mw0000653737 |label="Can: ''Soundtracks'' > Review" |first=Jason |last=Ankeny |accessdate=2024-01-06}}</ref>
| rev2      = ''[[Pitchfork]]''
| rev2Score = 7.6/10<ref name=Leone>{{cite web |url=http://www.pitchforkmedia.com/reviews/albums/11698-monster-moviesoundtrackstago-magoege-bamyasi/#review-album-1263 |title=Can: ''Soundtracks'' |date=11 листопада 2004 |first=Dominique |last=Leone |publisher=[[Pitchfork]] |access-date=2024-01-06 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170512165210/http://pitchfork.com/reviews/albums/11698-monster-moviesoundtrackstago-magoege-bamyasi |archive-date=12 травня 2017 |url-status=dead}}</ref>
| rev3      = ''[[The Rolling Stone Album Guide]]''
| rev3Score = {{Rating|3.5|5}}<ref>{{cite book | author1= Nathan Brackett | author2= Christian David Hoard| title = The new Rolling Stone album guide | publisher = Simon & Schuster | page = [https://archive.org/details/newrollingstonea00brac/page/134 134] | location = New York | year = 2004 | isbn = 978-0-7432-0169-8 | url = https://archive.org/details/newrollingstonea00brac | url-access= registration }}</ref>
| rev4 = ''Stylus''
| rev4Score = B<ref name=Southall>{{cite web |url=http://www.stylusmagazine.com/reviews/can/monster-movie-soundtracks.htm |title=Can: ''Monster Movie'' / ''Soundtracks'' |first=Nick |last=Southall |date=7 січня 2005 |publisher=Stylus Magazine |access-date=2024-01-06 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160418234117/http://www.stylusmagazine.com/reviews/can/monster-movie-soundtracks.htm |archive-date=18 квітня 2016 |url-status=dead }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20061112143851/http://www.stylusmagazine.com/reviews/can/monster-movie-soundtracks.htm |date=2006-11-12 }}</ref>
}}
У рецензії в журналі Stylus Нікі Саутхолл назвав ''Soundtracks'' «дивним записом», який «здається безцільним», але має деякі «абсолютно піднесені моменти».<ref name=Southall/> Домінік Леоне писав у ''[[Pitchfork]]'', що хоча багатьом трекам на ''Soundtracks'' бракує «художнього охоплення», досягнутого Can на ''Monster Movie'' та інших альбомах, вони не є «викинутими».<ref name=Leone/> Леоне назвав «Mother Sky» родзинкою альбому, додавши, що вона «за силою впливу не поступається жодній з пісень на дебютнику».<ref name=Leone/>

В огляді ''Soundtracks'' на [[AllMusic]] Джейсон Анкені зауважив:
{{Цитата|Дихотомія між двома вокалістами очевидна: дивний, придушений вокал Сузукі набагато комфортніше вписується у все складніше і тонке звучання гурту, дозволяючи більшу варіативність, ніж дискурс потоку свідомості Муні.<ref name=Ankeny/>}}

У березні 2005 року журнал ''[[Q (журнал)|Q]]'' помістив «Mother Sky» під номером 48 у своєму списку 100 найкращих гітарних треків.<ref>{{cite journal |magazine=[[Q (журнал)|Q]] |issue=#224 |date=March 2005 |title=100 Greatest Guitar Tracks Ever! |location=London |publisher=EMAP Metro |issn=0955-4955 |url=http://www.rocklistmusic.co.uk/qlistspage3.htm#Guitar%20Tracks |access-date=2024-01-06 |archive-date=2012-06-29 |archive-url=https://archive.today/20120629012641/http://www.rocklistmusic.co.uk/qlistspage3.htm%23The%20Music%20That%20Changed%20The%20World#Guitar%20Tracks |url-status=dead }}</ref>

== Трек-лист ==
{{Track listing | headline = Сторона 1
| title1  = Deadlock
| length1 = 3:27
| note1   = з фільму ''Deadlock'', 1970, реж. Роланд Клік
| title2  = Tango Whiskyman
| length2 = 4:04
| note2   = з фільму ''Deadlock''
| title3  = Deadlock (Titelmusik)
| length3 = 1:40
| note3   = з фільму ''Deadlock''
| title4  = Don't Turn the Light on, Leave Me Alone
| length4 = 3:42
| note4   = з фільму ''Cream – Schwabing Report'', 1970, реж. Леон Капетанос
| title5  = Soul Desert
| length5 = 3:48
| note5   = з фільму ''Mädchen mit Gewalt'', 1970, реж. Роджер Фріц
}}
{{Track listing | headline = Сторона 2
| title1  = Mother Sky
| length1 = 14:31
| note1   = з фільму ''Deep End'', 1971, реж. [[Єжи Сколімовський]]
| title2  = She Brings the Rain
| length2 = 4:04
| note2   = з фільму ''Ein großer graublauer Vogel'', 1969, реж. Томас Шамоні
| total_length    = 35:16
}}

== Персоналії ==
;Can
* Хольгер Чукай — бас, контрабас
* Міхаель Каролі — гітара, скрипка
* Яки Лібецайт — барабани, перкусія, флейта
* Малкольм Муні — вокал на «Soul Desert» і «She Brings the Rain»
* Ірмін Шмідт — клавішні, синтезатори
* Дамо Сузукі — вокал на «Deadlock», «Tango Whiskyman», «Don't Turn the Light On, Leave Me Alone» і «Mother Sky»; перкусія

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Альбоми Can]]

title: Музична збірка

Виконавець: Can

Дата випуску: Вересень 1970

Записаний: Листопад 1969 - серпень 1970

Жанр: Краут-рок

Мова: англійська

Студія звукозапису: Schloss Nörvenich, Німеччина

Лейбл: Liberty, United Artists

Продюсер: Can

title: Хронологія Can

| Попередній | Monster Movie (1969) |: | Tago Mago (1971) | Наступний |

title: Сингли з Soundtracks

Сингли з Soundtracks: 1. «"Soul Desert" / "She Brings the Rain"» · Випущений: 1969

Попередній: Monster Movie · (1969)

Tago Mago · (1971): Наступний

title: Оцінки оглядів

Джерело: Рейтинг

Stylus: B


text:
# Ad hoc
Ad hoc, ад гок (укр. «для цього») — латинський вислів, що означає спрямованість на конкретний випадок, розв'язок конкретної проблеми, а не на широке застосування чи впровадження. Використовується в різних галузях діяльності.
Зокрема, цей вираз може характеризувати тимчасові спеціальні місії, представників, організації, комітети чи робочі групи, створені для виконання спеціальних завдань.
Гіпотеза Ad hoc, ад-гок-гіпотеза (ad hoc hypothesis) — припущення, що приймається спеціально для опису або пояснення окремого явища й системно не пов'язане з попереднім знанням про нього. У методології науково-дослідницьких програм Імре Лакатоша — гіпотеза із «захисного пояса», що стосується лише цього випадку, тобто охороняє «жорстке осердя» дослідницької програми від певного контрприкладу.
За принципом ad hoc (для розгляду одного конкретного спору або спорів за одним договором) можуть створюватися третейські суди та міжнародний комерційний арбітраж.

title: Ad hoc

wikitext:
{{Otheruses|Дипломатія ad hoc}}
{{універсальна картка}}
'''Ad hoc''', ''ад гок'' ({{lang-uk|«для цього»}}) — [[Список латинських висловів|латинський вислів]], що означає спрямованість на конкретний випадок, розв'язок конкретної проблеми, а не на широке застосування чи впровадження. Використовується в різних галузях діяльності.

Зокрема, цей вираз може характеризувати тимчасові спеціальні місії, представників, [[організація|організації]], комітети чи робочі групи, створені для виконання спеціальних завдань.

'''[[Гіпотеза Ad hoc]]''', ад-гок-гіпотеза (''ad hoc hypothesis'') — припущення, що приймається спеціально для опису або пояснення окремого явища й системно не пов'язане з попереднім знанням про нього. У методології [[науково-дослідницька програма|науково-дослідницьких програм]] [[Імре Лакатош]]а — гіпотеза із [[гіпотез захисний пояс|«захисного пояса»]], що стосується лише цього випадку, тобто охороняє [[дослідницької програми жорстке осердя|«жорстке осердя» дослідницької програми]] від певного контрприкладу.

За принципом ad hoc (для розгляду одного конкретного спору або спорів за одним договором) можуть створюватися [[Третейський суд|третейські суди]] та [[міжнародний комерційний арбітраж]].

== Див. також ==
* [[Логічний позитивізм|Неопозитивізм]]
* [[Парадигма]]

== Посилання ==
* {{ВУЕ|Ад гок|Денисов В. Н.}}
* ''Денисов В. Н.'' [http://leksika.com.ua/13601004/legal/ad_hok Ад гок] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161121224704/http://leksika.com.ua/13601004/legal/ad_hok |date=21 листопада 2016 }} // {{Юридична енциклопедія}}
* [https://grammarpartyblog.com/2012/02/23/when-to-italicize-foreign-words-and-phrases/ When to italicize foreign words and phrases] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180622140057/https://grammarpartyblog.com/2012/02/23/when-to-italicize-foreign-words-and-phrases/ |date=22 червня 2018 }} {{ref-en}}
* [http://skepdic.com/adhoc.html ad hoc hypothesis] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090427010136/http://www.skepdic.com/adhoc.html |date=27 квітня 2009 }} {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Методологія науки]]
[[Категорія:Латинські вирази]]

Частково збігається з: ad interimd


text:
# Ронга (народ)
Ронга (шіронга, гіронга; Ronga, XiRonga, ShiRonga, GiRonga) — народ або субетнос у складі тсонга.
Живуть у Мозамбіку — у провінції Мапуту і південніше, на узбережжі. Також проживають у ПАР.
Загальна чисельність людей ронга сягає півмільйона чоловік.
Розмовляють окремою мовою (або діалектом тсонга мови).
Наприкінці XIX століття людей ронга вивчав і записував зразки їхньої мови і фольклору французький етнограф Жюно (Junod).
1. ↑  ScriptSource - Mozambique
2. ↑  ScriptSource - South Africa

title: Ронга (народ)

wikitext:
{{Без джерел|дата=січень 2023}}
{{етнічна група}}
'''Ронга''' (''шіронга, гіронга''; Ronga, XiRonga, ShiRonga, GiRonga) — народ або [[субетнос]] у складі [[тсонга]].

Живуть у [[Мозамбік]]у — у провінції Мапуту і південніше, на узбережжі. Також проживають у [[Південно-Африканська Республіка|ПАР]].

Загальна чисельність людей ронга сягає півмільйона чоловік.

Розмовляють окремою мовою (або [[діалект]]ом тсонга мови).

Наприкінці [[19 століття|XIX століття]] людей ронга вивчав і записував зразки їхньої мови і [[фольклор]]у [[Франція|французький]] [[етнограф]] Жюно (''Junod'').

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Народи Мозамбіку]]
[[Категорія:Народи Південно-Африканської Республіки]]
[[Категорія:Народи банту]]

title: Ронга

Ареал: Мозамбік і ПАР


text:
# Копитко Богдан Іванович
Богда́н Іва́нович Копи́тко (нар. 9 травня 1954) — український вчений у галузі математики. Доктор фізико-математичних наук, професор. Академік АН ВШ України з 2010 р.

## Біографія
Народився в с. Гориславичі, Мостиського району, Львівської обл. в сім'ї вчителів. У 1971 р. закінчив Львівську середню школу — інтернат № 2. У цьому ж році вступив на навчання на механіко-математичний факультет Львівського національного університету ім. І. Франка, який закінчив у 1976 р. за спеціальністю «математика». З 1976 р. працює у ЛНУ ім. І. Франка на викладацькій посаді. У 1978–1981 рр. та 1991–1994 рр. навчався відповідно в аспірантурі та докторантурі при відділі випадкових процесів Інституту математики НАН України. Кандидатську дисертацію на тему «Склеювання дифузійних процесів» захистив у 1982 р., а в 1995 р. захистив докторську дисертацію на тему «Аналітичні методи в теорії дифузійних процесів» зі спеціальностей 01.01.05 (теорія ймовірностей і математична статистика) та 01.01.02 (диференціальні рівняння). Вчене звання професора отримав у 2004 р. Працював також на посаді в. о. провідного наукового співробітника ІППММ ім. Я. С. Підстригача (1996 р.), на посаді завідувача кафедри інформаційних систем у менеджменті Львівського інституту менеджменту (1996–2000 рр.)., на посаді професора кафедри банківських дисциплін та кафедри математики і статистики Львівського інституту банківської справи УБС НБУ (2000–2003 рр.).З 2003 р. і дотепер завідувач кафедри вищої математики Львівського національного університету ім. І. Франка.

## Наукова діяльність
Коло наукових інтересів охоплює теорію дифузійних процесів і теорію диференційних рівнянь з частинними похідними параболічного та еліптичного типів. Вперше дослідив та сформулював нові постановки почасово-крайових задач і задач спряження для лінійного параболічного рівняння другого порядку, в яких крайові умови або умови спряження описуються, як і рівняння в області, диференціальними операторами другого порядку. Отримані при вивчені цих задач результати успішно застосував у побудові аналітичними методами важливих класів узагальнених дифузійних процесів.
Опублікував 85 наукових праць, з них понад 50 статей, 4 навчальних посібники і 1 підручник.

title: Копитко Богдан Іванович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               =
| ім'я_мовою_оригіналу =
| жінка              =
| зображення         = Копитко Богдан Іванович.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    =
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         =
| громадянство       =
| національність     =
| галузь             =
| заклад             =
| Alma Mater         =
| посада             = <!--інша суспільно значуща посада-->
| відомий завдяки    =
| звання             =
| ступінь            =
| керівник           =
| учні               =
| батько             =
| мати               =
| дружина            =
| чоловік            =
| діти               =
| нагороди           =
| автограф           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
'''Богда́н Іва́нович Копи́тко''' ({{н}} [[9 травня]] [[1954]]) — український вчений у галузі математики. [[Доктор фізико-математичних наук]], професор. Академік [[Академія наук вищої школи України|АН ВШ України]] з 2010 р.

== Біографія ==
Народився в с. [[Гориславичі (Мостиський район)|Гориславичі]], Мостиського району, Львівської обл. в сім'ї вчителів. У 1971 р. закінчив Львівську середню школу — інтернат № 2. У цьому ж році вступив на навчання на механіко-математичний факультет [[Львівський університет|Львівського національного університету ім. І. Франка]], який закінчив у 1976 р. за спеціальністю «математика». З 1976 р. працює у ЛНУ ім. І. Франка на викладацькій посаді. У 1978–1981 рр. та 1991–1994 рр. навчався відповідно в аспірантурі та докторантурі при відділі випадкових процесів Інституту математики НАН України. Кандидатську дисертацію на тему «Склеювання дифузійних процесів» захистив у 1982 р., а в 1995 р. захистив докторську дисертацію на тему «Аналітичні методи в теорії дифузійних процесів» зі спеціальностей 01.01.05 (теорія ймовірностей і математична статистика) та 01.01.02 (диференціальні рівняння). Вчене звання професора отримав у 2004 р. Працював також на посаді в. о. провідного наукового співробітника ІППММ ім. Я. С. Підстригача (1996 р.), на посаді завідувача кафедри інформаційних систем у менеджменті Львівського інституту менеджменту (1996–2000 рр.)., на посаді професора кафедри банківських дисциплін та кафедри математики і статистики Львівського інституту банківської справи УБС НБУ (2000–2003 рр.).З 2003 р. і дотепер завідувач кафедри вищої математики Львівського національного університету ім. І. Франка.

== Наукова діяльність ==
Коло наукових інтересів охоплює теорію дифузійних процесів і теорію диференційних рівнянь з частинними похідними параболічного та еліптичного типів. Вперше дослідив та сформулював нові постановки почасово-крайових задач і задач спряження для лінійного параболічного рівняння другого порядку, в яких крайові умови або умови спряження описуються, як і рівняння в області, диференціальними операторами другого порядку. Отримані при вивчені цих задач результати успішно застосував у побудові аналітичними методами важливих класів узагальнених дифузійних процесів.
Опублікував 85 наукових праць, з них понад 50 статей, 4 навчальних посібники і 1 підручник.

== Джерела ==
* Академія наук вищої школи України. 1992–2010. Довідник

{{ukr-sci-stub}}
{{Вікіфікувати|дата=Квітень 2011}}

[[Категорія:Українські математики]]
[[Категорія:Академіки АН вищої школи України]]
[[Категорія:Доктори фізико-математичних наук України]]
[[Категорія:Науковці Львівського університету]]
[[Категорія:Науковці Інституту прикладних проблем механіки і математики НАН України]]

title: Копитко Богдан Іванович

Народився: 9 травня 1954 (70 років) · Гориславичі, Мостиський район, Дрогобицька область, Українська РСР, СРСР

Діяльність: математик, викладач університету

Alma mater: ЛДУ імені Івана Франка (1976)

Заклад: ЛНУ ім. І. Франка · Інститут прикладних проблем механіки і математики імені Я. С. Підстригача НАН України

Науковий ступінь: доктор фізико-математичних наук (1995)

Науковий керівник: Портенко Микола Іванович