text:
# Гокон Ев'єн
Гокон Ев'єн (норв. Håkon Evjen, нар. 14 лютого 2000) — норвезький футболіст, нападник клубу «Буде-Глімт».

## Клубна кар'єра
Народився 14 лютого 2000 року. Вихованець футбольної школи клубу «М'єлнер», де і розпочав грати у нижчих лігах країни, після чого 2016 року перейшов у «Буде-Глімт». 22 жовтня 2017 року в матчі проти «Єрва» він дебютував у другому дивізіоні. За підсумками сезону Ев'єн допоміг команді вийти в еліту. 29 квітня 2018 року в матчі проти клубу «Сарпсборг 08» він дебютував у Тіппелізі.
1 січня 2020 року уклав контракт на чотири з половиною роки з нідерландським АЗ (Алкмаар).
17 січня 2023 року підписав контракт до 2027 року з клубом «Брондбю».

## Виступи за збірні
2017 року дебютував у складі юнацької збірної Норвегії, взяв участь у 7 іграх на юнацькому рівні, відзначившись одним забитим голом. З командою до 17 років брав участь у юнацькому чемпіонаті Європи 2017 року в Хорватії.
2019 року з командою до 20 років поїхав на молодіжний чемпіонат світу.

title: Гокон Ев'єн

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Гокон Ев'єн
| зображення =
| підпис =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження = 14.2.2000
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 173 см
| вага = 70 кг
| поточний-клуб = {{Прапорець|NOR}} «[[Буде-Глімт]]»
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| номер = 26
| юнацькі-роки =
 2016–2017
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|NOR}} «М'єлнер»
 {{Прапорець|NOR}} «[[Буде-Глімт]]»
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|2015–2016 | {{Прапорець|NOR}} | «М'єлнер» | 23 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2017–2020 | {{Прапорець|NOR}} | «[[Буде-Глімт]]» | 47 |14}}
{{Футболіст рядок 1|2020–2023 | {{Прапорець|NED}} | [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]] | 44 |4}}
{{Футболіст рядок 0|2023      | {{Прапорець|DEN}} | [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]] | 26 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2024–     | {{Прапорець|NOR}} | «[[Буде-Глімт]]» | 2 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2017 | {{Прапорець|NOR}} | [[Юнацька збірна Норвегії з футболу (U-17)|Норвегія U-17]]  | 10 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2018 | {{Прапорець|NOR}} | [[Юнацька збірна Норвегії з футболу (U-19)|Норвегія U-19]]  | 3 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2019 | {{Прапорець|NOR}} | [[Юнацька збірна Норвегії з футболу (U-20)|Норвегія U-20]]  | 3 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2019– | {{Прапорець|NOR}} | [[Молодіжна збірна Норвегії з футболу|Норвегія U-21]]  | 15 |1}}
{{Футболіст рядок 0|2020– | {{Прапорець|NOR}} | [[Збірна Норвегії з футболу|Норвегія]]  | 1 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 10 квітня 2024
| збірна-поновлення = 16 листопада 2021
}}
'''Гокон Ев'єн''' ({{lang-no|Håkon Evjen}}, {{нар}} [[14 лютого]] [[2000]]) — норвезький [[футболіст]], [[Нападник (футбол)|нападник]] клубу «[[Буде-Глімт]]».

== Клубна кар'єра ==
Народився [[14 лютого]] [[2000]] року. Вихованець футбольної школи клубу «М'єлнер», де і розпочав грати у нижчих лігах країни, після чого 2016 року перейшов у «[[Буде-Глімт]]»<ref name="fremover">{{cite news|url=https://www.fremover.no/hakon-evjen/fotball/bodo-glimt/narvik-gutt-blir-fotballproff/s/5-17-297822|title=Narvik-gutt blir fotballproff|publisher=[[Fremover]]|first=Stian|last=Høgland|date=7 серпня 2017|accessdate=10 травня 2018|language=Norwegian|archive-date=11 травня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180511214703/https://www.fremover.no/hakon-evjen/fotball/bodo-glimt/narvik-gutt-blir-fotballproff/s/5-17-297822}}</ref>. 22 жовтня 2017 року в матчі проти «Єрва» він дебютував у другому дивізіоні<ref>{{cite news|url=https://int.soccerway.com/matches/2017/10/22/norway/1-division/fk-jerv/fotballklub-bodoglimt/2383703/|title=Олесунн VS. Буде-Глімт 1:4|date=2017-105-22|publisher=soccerway.com|language=en|accessdate=28 травня 2019|archive-date=31 травня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190531123941/https://int.soccerway.com/matches/2017/10/22/norway/1-division/fk-jerv/fotballklub-bodoglimt/2383703/}}</ref>. За підсумками сезону Ев'єн допоміг команді вийти в еліту. 29 квітня 2018 року в матчі проти клубу «[[Сарпсборг 08]]» він дебютував у [[Чемпіонат Норвегії з футболу|Тіппелізі]]<ref>{{cite news|url=https://int.soccerway.com/matches/2018/04/29/norway/eliteserien/fotballklubben-sparta-sarpsborg/fotballklub-bodoglimt/2704759/|title=Сарпсборг 08 VS. Буде-Глімт 0:0|date=2018-04-29|publisher=soccerway.com|language=en|accessdate=28 травня 2019|archive-date=29 вересня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200929181222/https://int.soccerway.com/matches/2018/04/29/norway/eliteserien/fotballklubben-sparta-sarpsborg/fotballklub-bodoglimt/2704759/}}</ref>.

1 січня 2020 року уклав контракт на чотири з половиною роки з нідерландським [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ (Алкмаар)]].

17 січня 2023 року підписав контракт до 2027 року з клубом [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]].<ref>{{Cite web |title=Brøndby IF henter Håkon Evjen |url=https://brondby.com/nyheder/klub/2023/januar/brondby-if-henter-hakon-evjen|date=2023-01-17|access-date=2023-03-09 |website=Brondby IF|language=da}}</ref>

== Виступи за збірні ==
2017 року дебютував у складі [[Юнацька збірна Норвегії з футболу|юнацької збірної Норвегії]], взяв участь у 7 іграх на юнацькому рівні, відзначившись одним забитим голом. З командою до 17 років брав участь у [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-17) 2017|юнацькому чемпіонаті Європи 2017 року]] в Хорватії.

2019 року з [[Молодіжна збірна Норвегії з футболу|командою до 20 років]] поїхав на [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу 2019|молодіжний чемпіонат світу]]<ref>{{cite web |url=https://resources.fifa.com/image/upload/polonia-2019-listas-oficiales.pdf?cloudid=kk3eclgrgzbumaumqeqx |title=FIFA U-20 World Cup Poland 2019: List of players |publisher=FIFA |date=15 травня 2019 |accessdate=17 травня 2019 |archive-date=11 січня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200111004601/https://resources.fifa.com/image/upload/polonia-2019-listas-oficiales.pdf?cloudid=kk3eclgrgzbumaumqeqx }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Soccerway}}
* {{Transfermarkt}}
* {{UEFA player}}

{{Склад збірної Норвегії U20 на чемпіонаті світу 2019}}
{{Склад збірної Норвегії U21 на чемпіонаті Європи 2023}}
{{Склад ФК Буде-Глімт}}
{{footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Ев'єн, Гокон}}
[[Категорія:Норвезькі футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Норвегії з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Норвегії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Буде-Глімта»]]
[[Категорія:Футболісти «АЗ»]]
[[Категорія:Футболісти «Брондбю»]]
[[Категорія:Норвезькі футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Нідерландах]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Данії]]

title: Особисті дані

Народження: 14 лютого 2000 (25 років)

Вага: 70 кг

Громадянство: Норвегія

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Буде-Глімт»

title: Юнацькі клуби

«М'єлнер» · «Буде-Глімт»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«М'єлнер» · 23 · (0)

«Буде-Глімт» · 47 · (14)

«Брондбю» · 26 · (4)

«Буде-Глімт» · 2 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Норвегія U-17 · 10 · (1)

Норвегія U-19 · 3 · (0)

Норвегія U-20 · 3 · (0)

Норвегія U-21 · 15 · (1)

Норвегія · 1 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 10 квітня 2024.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 16 листопада 2021.


text:
# Пантюк Сергій Дмитрович
Сергі́й Дми́трович Пантю́к (нар. 10 лютого 1966, с. Сокілець Дунаєвецького району Хмельницької області) — український письменник, перекладач, редактор, журналіст, громадський діяч і видавець. Член Національної спілки журналістів України (від 1993). Член Національної спілки письменників України (від 1997), її секретар (2011—2014).

## Родина
Народився в лікарні сусіднього села Великий Жванчик. Перші п'ять років вплив на виховання мали прабабуся Марфа Антонівна Франчук, дідусь Микола Микитович Вознюк та бабуся Галина Дем'янівна Вознюк.
Має синів Романа, Яромира та Богодара.

## Освіта
Навчався в середній школі № 2 у Кам'янці-Подільському, однак за дві чверті до завершення школи перейшов у середню школу № 15, яку закінчив у 1983. Згодом завершив філологічний факультет Кам'янець-Подільського педагогічного інституту (нині — Кам'янець-Подільський національний університет).

## Кар'єра
Служив у радянській армії (Азербайджан), працював на заводі, у школі в селі Підпилип'я Кам'янець-Подільського району вчителем української мови, німецької мови, малювання та фізкультури. Згодом — в редакціях кількох газет, пройшовши шлях від коректора до головного редактора.
Мешкав і працював у Чернівцях та Хмельницькому, майже три роки — на Півночі Росії, від 2004 року — у Києві.
2014-2016 рр. — доброволець АТО/ООС, волонтер.
Від 24 лютого до 12 травня 2022 р. — доброволець ТРО.
Від 13 травня 2022 р. — військовослужбовець ЗСУ, головний сержант батареї протитанкових керованих ракет 23-го ОБСП.

## Творчість
Автор дев'ятнадцяти поетичних збірок:
1. «Таїнство причастя» (1994),
2. «Тінь Аріяни» (1994),
3. «Храм характерників» (1996),
4. «Володар вогню» (2000),
5. «Цілунок блискавки» (2002),
6. «Босяцький калфа» (2003),
7. «Босяцький калфа. Вибрані поезії» (2005),
8. «Смак Бога» (2009),
9. «Неслухняники. Вірші для дітей» (2010),
10. «Соло для дримби» (2012),
11. «Мовизна» (2014),
12. «Оченята кольору антрациту» (2015),
13. «Поранений херувим» (2015),
14. «Дев'яностіада. Поема-есей про поетів і поеток» (2016),
15. «Так мовчав Заратустра. Вибрані поезії» (2017),
16. «Про100 вірші. Емоції, стани» (2018),
17. «Абетка грибничка» (2019).
18. «Емоджинаріум, або Подорож у світ почуттів» (2020).
19. «Зникома зима» (2023).

Проза:
- 2007 — роман «Сім днів і вузол смерті».
- 2009 — збірка новел «Як зав'язати з бухлом і курінням» (видавництво «Зелений пес»).
- 2012 — роман «Війна і ми» (видавництво «Ярославів Вал», серія «Червоне і чорне», диплом «Коронації слова» у номінації «Вибір видавців»).
- 2015 — науково-фантастична повість для дітей «Вінчі й Едісон», (видавництво «Фонтан казок»).
- 2016 — повість для дітей «Тимко і ґелґотунчик Шкода», (видавництво «Фонтан казок»).
- 2020 — повість для підлітків «Швидше не буває», (видавництво «Наш формат»).
- 2021 — збірка новел та оповідок «Книжка в дорогу» (видавництво «Меркюрі Поділля»).
- 2024 — повість-казка для дітей «Фікус Бенджамін розповідає про щастя» (видавництво «Навчальна книга "Богдан»).

Автор численних публікацій у вітчизняній і закордонній періодиці. Тексти перекладалися багатьма мовами, зокрема англійською, албанською, білоруською, болгарською, в'єтнамською, вірменською, грузинською, італійською, литовською, німецькою, польською, російською, румунською, сербською, французькою, хорватською, японською.
Упорядник антології «Аморалка» (Фоліо, 2010) та поетичного збірника «Ніч еротичної поезії» (Зелений пес, 2011).
Учасник видавничих проектів
- «Сновиди» (А-ба-ба-га-ла-ма-га, 2010),
- "Одкровення в кафе «Пегас» (Ярославів Вал, 2010),[2]
- «Щоденник» (ВЄУ, 2010),
- «V.I.P. Іронічна поезія» (Зелений пес, 2011),
- «Посмішка чорного кота. Гобі, забобони, анекдоти» (Ярославів Вал, 2011),[3]
- «Татомамасніг. Книжка-сніжка зимових дивовиж» — казка «Леді Колдноус» (видавництво «Асса», 2021).

Засновник всеукраїнського фестивалю поезії та авторської пісні «Під знаком Водолія» (1996, з 2008 — «Сліва-фест», з 2012 — «Віршень»). Співорганізатор (з Максимом Розумним) першого Всеукраїнського поетичного мегамарафону «Віршень», який тривав з 1 березня до 7 квітня 2012. Учасник багатьох літературно-мистецьких фестивалів та перформансів.
Від листопада 2011 — секретар Національної спілки письменників України по роботі з молодими авторами, голова Приймальної комісії.
Є власником і членом редакційної ради Порталу сучасної української літератури «Укр. Літ».

## Громадська та політична діяльність
До громадської діяльності причетний з 1989 року. Брав участь у студентському протесті «Революція на граніті», рухах «Україна без Кучми» та «За правду». Від Помаранчевої революції і до 2009 р. — активіст Громадянської кампанії «ПОРА».
Учасник Євромайдану (від 26 листопада 2013 р.), Революції Гідності та українсько-російської війни (у складі Добровольчого батальйону ОУН). Займається підтримкою творчої молоді. Був організатором і постійним модератором спільноти Толока інтелектуальних комунікацій (ТІК).
Толока інтелектуальних комунікацій (ТІК) — самоорганізована неформалізована спільнота в Україні.
Об'єднує небайдужих, громадсько активних та відповідальних людей, готових до напрацювання креативних, продуктивних та перспективних ідей, концепцій та планів.
ТІК — це вільний майданчик для вільних громадян, не заангажований і не дотичний до жодної з політичних сил, місце для дискусій, в основі яких — свобода слова, взаємоповага та коректність.
Перше засідання відбулося 25 листопада 2010 р. На зустрічах ТІК, зокрема, обговорювалися питання:
- українського націоналізму (19 травня 2011,[9] участь брали Сергій Пантюк, Петро Вознюк, Володимир Гонський, Андрій Іллєнко, Дмитро Капранов, Юрій Міндюк, Олександр Палій, Віктор Рог, Тарас Рондзістий, Андрій Юсов та інші.[10]
- «еліти» і всього, що з нею пов'язане.[5]
- Українська книжка: шлях до читача вдома й за кордоном (спільно з НСПУ)[11]
- Тарас Шевченко — національний символ чи об'єкт політичних спекуляцій?[12]

Організував меморіальні читання «Теперішні вірші для вічно живих» 25 лютого 2011, в день народження Лесі Українки, біля її надгробка.
У 2020 році був членом журі літературного конкурсу ім. А.Лупиноса

## Викладацька діяльність
Читав курс «Вчимося писати вірші, або Як не стати графоманом» в київській компанії Кругозір.
Створив при видавництві «Смолоскип» мистецькі курси «Студія вільного слова», де читав курси «Поезія. Як стати справжнім поетом», «Проза. Від замальовки до роману», «Як видати книжку: від пера до читача».
Викладав основи поетичної та прозової майстерності у Креативній міжнародній дитячій школі (КМДШ) та курс світової літератури в альтернативній школі «Соняшник».

## Видавнича діяльність
Займається видавничою діяльністю. Заснував поетичну серію «Двітисячідесятники». Видав «артхаусну» прозу Бориса Гуменюка, Володимира Сердюка, Ярослава Ороса, Андрія Коваленка, Костянтина Коверзнєва, Олега Шинкаренка; історичний роман Дмитра Калинчука (Вовнянко) «Дівча в прицілі», прозу та публіцистику Богдана Теленька; першу книжку молодого критика Яра Левчука; перші поетичні збірки Тараса Григорчука, Павла Нечитайла, Вано Крюгера, Олекси Губського, Олександра Колісника, Олександра Норова, Ольги Остапчук, Дмитра Мамчура, Тетяни Землякової, Максима Меркулова, Світлани Дриль, Олени Гетьманець, Тетяни Шептицької, Олени Задорожної, Ярослава Платміра, Влада Сорда, Олекси Бика; вибрані поезії Михайла Батога, Марини Брацило, Анатолія Дністрового, Остапа Сливинського, Юлії Косівчук, Максима Розумного, Людмили Веселої, Костянтина Мордатенка, Оверкія Бештифранта, Сашка Обрія, прозу та публіцистику Юрія В. Ноги, останню прижиттєву поетичну збірку Василя Кожелянка, першу у Східній Європі книжку вибраних поезій Едварда Естлінга Каммінгса «Тюльпани й димарі» (переклад І. Андрусяка та К. Борисенко).
Серед видань, випущених у світ «Видавництвом Сергія Пантюка» — заснована Фондом «Антикорупція» серія «Мафія в Україні», зокрема, резонансі книги «Кримський гамбіт» та «Донецька мафія. Перезавантаження» та низка скандальних історико-публіцистичних досліджень Павла Правого (Бондаренка), серед яких: «Святослав. Останній каган Руси», «Володимир. Хрещення брехнею», «Бандерівці. Червоним по чорному», «Картонні герої», «Таємна історія Московії» та інших.
Видав першу в історії української літератури поетичну збірку «Вірші з війни» Бориса Гуменюка, написану на передовій українсько-російської війни. На сьогодні книжку перекладено та видано кримсько-татарською та польською мовами, окремі вірші з неї перекладалися англійською, німецькою та російською.
Засновник волонтерського видавничого проекту «Рядки з передової» та співупорядник (з Оленою Задорожною) однойменної поетичної антології.
Тривалий час був співкоординатором (з Борисом Гуменюком) мистецького об'єднання «Інша література» та однойменного інтернет-ресурсу.

## Досвід театру та кіно
У 2009 р. – взяв участь у виставах Театрального центру НаУКМА «Дванадцята ніч» за В. Шекспіром (роль пана Тобі) та «Драма без горілки» за п’єсою Володимира Самійленка (роль Гавкуна). Режисер – Максим Коняка (Рубан).
У 2019 р. – участь у виставі Чернігівського молодіжного театру ім. Геннадія Касьянова «Пан Перевертас та інші»  (роль Поета). Режисер – заслужений артист України Олексій Биш, драматургія – Дмитро Мамчур.
У 2018 р. – короткометражний фільм «WANTED» (роль Індіанця та закадровий текст). Режисери та автори сценарію – Анастасія Гетьман, Ірена Скакун, Олександра Сауляк .

## Відзнаки
Лауреат:
- Міжнародного літературного конкурсу «Гранослов» (1993),
- Всеукраїнського поетично-музичного фестивалю «Лір» (1995),
- Всеукраїнської премії ім. Якова Гальчевського «За подвижництво в державотворенні» (2007),
- Всеукраїнської літературної премії ім. Василя Симоненка (2014),
- Всеукраїнської літературної премії ім. Тодося Осьмачки (2017),
- Премії "Літературні підсумки року «Глиняний кіт» (2018),
- Літературної премії імені Юрія Яновського (2019),
- Всеукраїнської літературно-мистецької премії імені Василя Юхимовича (2024).

Дипломант:
- Всеукраїнського конкурсу малої прози «Що записано в книгу життя»,
- Конкурсу романів, кіносценаріїв та пісенної лірики про кохання «Коронація слова» у номінації «Вибір видавців» (2009 — за роман «Сім днів і вузол смерті» та 2011 — за роман «Війна і ми»).[17]
- Конкурсу «Молода КороНація» у номінації «Кращий твір — дорослі для дітей» — за поему «Гриць — вигадник небилиць» (2018).

## Хобі
Збирання грибів, риболовля, колекціонування фрагментів текстів-автографів.

wikiname: ukwiki

title: Пантюк Сергій Дмитрович

in_language: uk

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я                = Сергій Дмитрович Пантюк
| Фото                = Портрет письменника Сергія Патюка.jpg
| Ширина              =
| Підпис              = Сергій Пантюк, 2015
| Ім'я при народженні =
| Псевдоніми          =
| Дата народження     = 10.2.1966
| Місце народження    = с. [[Сокілець (Дунаєвецький район)]]
| Дата смерті         =
| Місце смерті        =
| Національність      = [[українці|українець]]
| Громадянство        = {{UKR}}
| Мова творів         = [[українська мова|українська]]
| Рід діяльності      = [[поет]], [[прозаїк]]
| Роки активності     =
| Напрямок            =
| Жанр                =
| Magnum opus         =
| Lib                 =
| Премії              =
| Сайт                = http://www.sliva.org.ua
}}

'''Сергі́й Дми́трович Пантю́к''' ({{нар}} [[10 лютого]] [[1966]], с. [[Сокілець (Дунаєвецький район)|Сокілець]] [[Дунаєвецький район|Дунаєвецького району]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]]) — [[Україна|український]] [[письменник]], перекладач, редактор, журналіст, громадський діяч і видавець. Член [[Національна спілка журналістів України|Національної спілки журналістів України]] (від 1993). Член [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]] (від 1997), її секретар (2011—2014).

== Родина ==

Народився в лікарні сусіднього села [[Великий Жванчик]]. Перші п'ять років вплив на виховання мали прабабуся Марфа Антонівна Франчук, дідусь Микола Микитович Вознюк та бабуся Галина Дем'янівна Вознюк.<ref name="op" />

Має синів Романа, Яромира та Богодара.<ref name="op" />

== Освіта ==

Навчався в середній школі № 2 у [[Кам'янець-Подільський|Кам'янці-Подільському]], однак за дві чверті до завершення школи перейшов у середню школу № 15, яку закінчив у 1983.<ref name="op" /> Згодом завершив філологічний факультет Кам'янець-Подільського педагогічного інституту (нині — [[Кам'янець-Подільський національний університет]]).

== Кар'єра ==
Служив у радянській армії (Азербайджан), працював на заводі, у школі в селі [[Підпилип'я (Кам'янець-Подільський район)|Підпилип'я]] Кам'янець-Подільського району вчителем української мови, німецької мови, малювання та фізкультури. Згодом — в редакціях кількох газет, пройшовши шлях від коректора до головного редактора.<ref name="op" />

Мешкав і працював у [[Чернівці|Чернівцях]] та [[Хмельницький|Хмельницькому]], майже три роки — на Півночі Росії,<ref name="pc" /> від 2004 року — у [[Київ|Києві]].<ref name="op" />

2014-2016 рр. — доброволець АТО/ООС, волонтер.

Від 24 лютого до 12 травня 2022 р. — доброволець ТРО.

Від 13 травня 2022 р. — військовослужбовець ЗСУ, головний сержант батареї протитанкових керованих ракет 23-го ОБСП.

== Творчість ==
Автор дев'ятнадцяти поетичних збірок:
# «Таїнство [[причастя]]» (1994),
# «Тінь [[Аріяни]]» (1994),
# «Храм характерників» (1996),
# «Володар вогню» (2000),
# «Цілунок блискавки» (2002),
# «Босяцький калфа» (2003),
# «Босяцький калфа. Вибрані поезії» (2005),
# «Смак Бога» (2009),
# «Неслухняники. Вірші для дітей» (2010),
# «Соло для дримби» (2012),
# «Мовизна» (2014),
# «Оченята кольору антрациту» (2015),
# «Поранений херувим» (2015),
# «Дев'яностіада. Поема-есей про поетів і поеток» (2016),
# «Так мовчав [[Заратустра]]. Вибрані поезії» (2017),
# «Про100 вірші. Емоції, стани» (2018),
# «Абетка грибничка» (2019).
# «Емоджинаріум, або Подорож у світ почуттів» (2020).
# «Зникома зима» (2023).

Проза:
* 2007 — [[роман (жанр)|роман]] «Сім днів і вузол смерті».
* 2009 — збірка новел «Як зав'язати з бухлом і курінням» (видавництво «Зелений пес»).
* 2012 — роман «Війна і ми» (видавництво «Ярославів Вал», серія «Червоне і чорне», диплом «Коронації слова» у номінації «Вибір видавців»).
* 2015 — науково-фантастична повість для дітей «Вінчі й Едісон», (видавництво «Фонтан казок»).
* 2016 — повість для дітей «Тимко і ґелґотунчик Шкода», (видавництво «Фонтан казок»).
* 2020 — повість для підлітків «Швидше не буває», (видавництво «Наш формат»).
* 2021 — збірка новел та оповідок «Книжка в дорогу» (видавництво «Меркюрі Поділля»).
* 2024 — повість-казка для дітей «Фікус Бенджамін розповідає про щастя» (видавництво «Навчальна книга "Богдан»).

Автор численних публікацій у вітчизняній і закордонній періодиці. Тексти перекладалися багатьма мовами, зокрема англійською, албанською, білоруською, болгарською, в'єтнамською, вірменською, грузинською, італійською, литовською, німецькою, польською, російською, румунською, сербською, французькою, хорватською, японською.

Упорядник антології «Аморалка» (Фоліо, 2010) та поетичного збірника «Ніч еротичної поезії» (Зелений пес, 2011).

;Учасник видавничих проектів:
* «Сновиди» ([[А-ба-ба-га-ла-ма-га]], 2010),
* "[[Одкровення в кафе «Пегас»]] (Ярославів Вал, 2010),<ref name="op">Сергій Пантюк. Веселі штрихи до серйозної автобіографії // сторінки 312—318 в книзі "[[Одкровення в кафе «Пегас»]]: Письменники про себе. Анекдоти. Кулінарні рецепти: збірник / передмова, упорядник : [[Слабошпицький Михайло Федотович|М. Слабошпицький]]. — Київ : [[Ярославів Вал (видавництво)|Ярославів Вал]], 2010. — 425 : іл. — ISBN 978-966-2151-42-8</ref>
* «Щоденник» (ВЄУ, 2010),
* «V.I.P. Іронічна поезія» (Зелений пес, 2011),
* «Посмішка чорного кота. Гобі, забобони, анекдоти» (Ярославів Вал, 2011),<ref name="pc">Сергій Пантюк. З історії моїх гобі // сторінки 356—367 в книзі «Посмішка чорного кота: збірник: гобі, забобони, анекдоти» / упорядник [[Слабошпицький Михайло Федотович|М. Ф. Слабошпицький]]. — Київ : [[Ярославів Вал (видавництво)|Ярославів Вал]], 2011. — 542. — ISBN 978-966-2151-98-5</ref>
* «Татомамасніг. Книжка-сніжка зимових дивовиж» — казка «Леді Колдноус» (видавництво «Асса», 2021).

Засновник всеукраїнського фестивалю поезії та авторської пісні «Під знаком Водолія» (1996, з 2008 — «Сліва-фест», з 2012 — «Віршень»). Співорганізатор (з [[Розумний Максим Миколайович|Максимом Розумним]]) першого Всеукраїнського поетичного мегамарафону «[[Віршень]]», який тривав з 1 березня до 7 квітня 2012. Учасник багатьох літературно-мистецьких фестивалів та перформансів.

Від листопада 2011 — секретар [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]] по роботі з молодими авторами, голова Приймальної комісії.

Є власником і членом редакційної ради Порталу сучасної української літератури «Укр. Літ».<ref>{{Cite web |url=http://ualit.org/ |title=Архівована копія |accessdate=29 червня 2013 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20181114004416/http://ualit.org/ |archivedate=14 листопада 2018 |deadurl=yes }}</ref>

== Громадська та політична діяльність ==

[[File:Сергій Пантюк у військовій формі, жовтень 2024 06.jpg|міні|Сергій Пантюк і [[Шептицька Тетяна Леонідівна|Тетяна Шептицька]] в бібліотеці Лесі Українки, жовтень 2024]]

До громадської діяльності причетний з 1989 року. Брав участь у студентському протесті «[[Революція на граніті]]», рухах «[[Україна без Кучми]]» та «[[За правду]]». Від [[Помаранчева революція|Помаранчевої революції]] і до 2009 р. — активіст Громадянської кампанії «ПОРА».

Учасник Євромайдану (від 26 листопада 2013 р.), Революції Гідності та українсько-російської війни (у складі Добровольчого батальйону ОУН). Займається підтримкою творчої молоді. Був організатором і постійним модератором спільноти Толока інтелектуальних комунікацій (ТІК).<ref name="una">https://archive.today/20130629081138/una-unso.in.ua/kyivobl/?p=27</ref>

'''Толока інтелектуальних комунікацій''' ''(ТІК)'' — самоорганізована неформалізована спільнота в Україні.<ref>[http://www.youtube.com/tolokaintelektualiv Канал на Ютюб]</ref><ref>[http://ualit.org/index.php?s=Толока+інтелектуальних+комунікацій Новини на сайті Укр. Літ.]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

Об'єднує небайдужих, громадсько активних та відповідальних людей, готових до напрацювання креативних, продуктивних та перспективних ідей, концепцій та планів.<ref name="up">{{cite web|url=http://blogs.pravda.com.ua/authors/pantyuk/51c84dd4030d3/|title=ТІК у червні. Чи можлива справжня дружба із Росією?|author=Сергій Пантюк|publisher=[[Українська Правда]]|date=2013-06-24|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Hos9NKWi?url=http://blogs.pravda.com.ua/authors/pantyuk/51c84dd4030d3/|archivedate=2013-07-02|accessdate=2013-06-29|deadurl=no}}</ref>

ТІК — це вільний майданчик для вільних громадян, не заангажований і не дотичний до жодної з політичних сил, місце для дискусій, в основі яких — [[свобода слова]], взаємоповага та коректність.<ref name="up" />

Перше засідання відбулося 25 листопада 2010 р. На зустрічах ТІК, зокрема, обговорювалися питання:
* українського націоналізму (19 травня 2011,<ref>[http://blogs.pravda.com.ua/authors/pantyuk/4dd0d65d0ea2b/ Другий ТІК у травні. Сучасний український націоналізм: печерний рудимент, світська релігія чи модерний світогляд?]</ref> участь брали Сергій Пантюк, [[Петро Вознюк]], [[Гонський Володимир Васильович|Володимир Гонський]], [[Іллєнко Андрій Юрійович|Андрій Іллєнко]], [[Дмитро Капранов]], [[Юрій Міндюк]], [[Палій Олександр Андрійович|Олександр Палій]], [[Віктор Рог]], [[Тарас Рондзістий]], [[Юсов Андрій Володимирович|Андрій Юсов]] та інші.<ref>[http://narsolidarnist.livejournal.com/13017.html «Толока інтелектуальних комунікацій» обговорила актуальні проблеми українського націоналізму]</ref>
* «еліти» і всього, що з нею пов'язане.<ref name="una" />
* Українська книжка: шлях до читача вдома й за кордоном (спільно з [[НСПУ]])<ref>{{Cite web |url=http://ualit.org/?p=20 |title=Архівована копія |accessdate=29 червня 2013 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150414151825/http://ualit.org/?p=20 |archivedate=14 квітня 2015 |deadurl=yes }}</ref>
* Тарас Шевченко — національний символ чи об'єкт політичних спекуляцій?<ref>{{Cite web |url=http://ualit.org/?p=7388 |title=Архівована копія |accessdate=29 червня 2013 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150404065902/http://ualit.org/?p=7388 |archivedate=4 квітня 2015 |deadurl=yes }}</ref>

Організував меморіальні читання «Теперішні вірші для вічно живих» 25 лютого 2011, в день народження Лесі Українки, біля [[Могила Лесі Українки|її надгробка]].<ref>{{cite web | url = http://gazeta.ua/articles/culture-newspaper/_na-mogili-lesi-ukrayinki-poeti-chitali-virshi-foto/211191?mobile=true | title = На могилі Лесі Українки поети читали вірші (ФОТО) | author = [[Лєра Лауда]] | publisher = [[Gazeta.ua]] | date = 2008-02-26 | accessdate = 2015-03-05}}</ref>

У 2020 році був членом журі літературного конкурсу ім. [[Лупиніс Анатолій Іванович|А.Лупиноса]]<ref>{{cite web | url = https://will-live.com/9-ih-2020-u-velikij-zali-vidavnicztva-smoloskip-vidbulosya-nagorodzhennya-peremozhcziv-naczionalnogo-konkursu-malih-literaturnih-form-im-a-lupinosa/ | title = ВІДБУЛОСЯ НАГОРОДЖЕННЯ ПЕРЕМОЖЦІВ НАЦІОНАЛЬНОГО КОНКУРСУ МАЛИХ ЛІТЕРАТУРНИХ ФОРМ ІМ.А.ЛУПИНОСА | publisher = [[willlive]] | date = 2020-11-10 | accessdate = 2021-03-27 | archive-date = 2021-03-03 | archive-url = https://web.archive.org/web/20210303113510/https://will-live.com/9-ih-2020-u-velikij-zali-vidavnicztva-smoloskip-vidbulosya-nagorodzhennya-peremozhcziv-naczionalnogo-konkursu-malih-literaturnih-form-im-a-lupinosa/ }}</ref>

== Викладацька діяльність ==
Читав курс «Вчимося писати вірші, або Як не стати графоманом» в київській компанії [[Кругозір (агенція)|Кругозір]].<ref>http://krugozir.com.ua/ukr/courses/139{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

Створив при видавництві «[[Смолоскип (видавництво)|Смолоскип]]» мистецькі курси «Студія вільного слова», де читав курси «Поезія. Як стати справжнім поетом», «Проза. Від замальовки до роману», «Як видати книжку: від пера до читача».

Викладав основи поетичної та прозової майстерності у Креативній міжнародній дитячій школі (КМДШ) та курс світової літератури в альтернативній школі «Соняшник».

== Видавнича діяльність ==
Займається видавничою діяльністю. Заснував поетичну серію «Двітисячідесятники». Видав «артхаусну» прозу Бориса Гуменюка, Володимира Сердюка, Ярослава Ороса, Андрія Коваленка, Костянтина Коверзнєва, Олега Шинкаренка; історичний роман Дмитра Калинчука (Вовнянко) «Дівча в прицілі», прозу та публіцистику Богдана Теленька; першу книжку молодого критика Яра Левчука; перші поетичні збірки Тараса Григорчука, Павла Нечитайла, Вано Крюгера, Олекси Губського, Олександра Колісника, Олександра Норова, Ольги Остапчук, Дмитра Мамчура, Тетяни Землякової, Максима Меркулова, Світлани Дриль, Олени Гетьманець, Тетяни Шептицької, Олени Задорожної, Ярослава Платміра, Влада Сорда, Олекси Бика; вибрані поезії Михайла Батога, [[Брацило Марина Анатоліївна|Марини Брацило]], Анатолія Дністрового, Остапа Сливинського, Юлії Косівчук, Максима Розумного, Людмили Веселої, Костянтина Мордатенка, Оверкія Бештифранта, Сашка Обрія, прозу та публіцистику [[Нога Юрій Вікторович|Юрія В. Ноги]], останню прижиттєву поетичну збірку [[Василь Кожелянко|Василя Кожелянка]], першу у Східній Європі книжку вибраних поезій [[Едвард Каммінгс|Едварда Естлінга Каммінгса]] «Тюльпани й димарі» (переклад [[Андрусяк Іван Михайлович|І. Андрусяка]] та К. Борисенко).

Серед видань, випущених у світ «Видавництвом Сергія Пантюка» — заснована Фондом «Антикорупція» серія «Мафія в Україні», зокрема, резонансі книги «Кримський гамбіт» та «Донецька мафія. Перезавантаження» та низка скандальних історико-публіцистичних досліджень Павла Правого (Бондаренка), серед яких: «Святослав. Останній каган Руси», «Володимир. Хрещення брехнею», «Бандерівці. Червоним по чорному», «Картонні герої», «Таємна історія Московії» та інших.

Видав першу в історії української літератури поетичну збірку «Вірші з війни» Бориса Гуменюка, написану на передовій українсько-російської війни. На сьогодні книжку перекладено та видано кримсько-татарською та польською мовами, окремі вірші з неї перекладалися англійською, німецькою та російською.

Засновник волонтерського видавничого проекту «Рядки з передової» та співупорядник (з Оленою Задорожною) однойменної поетичної антології.

Тривалий час був співкоординатором (з [[Гуменюк Борис Борисович|Борисом Гуменюком]]) мистецького об'єднання «Інша література» та однойменного інтернет-ресурсу.<ref>{{Cite web |url=http://www.inlit.org.ua/ |title=Архівована копія |accessdate=18 липня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140516185756/http://inlit.org.ua/ |archivedate=16 травня 2014 |deadurl=yes }}</ref>

== Досвід театру та кіно ==
У 2009 р. – взяв участь у виставах Театрального центру НаУКМА «Дванадцята ніч» за В. Шекспіром (роль пана Тобі) та «Драма без горілки» за п’єсою Володимира Самійленка (роль Гавкуна). Режисер – Максим Коняка (Рубан)[https://www.facebook.com/story.php?story_fbid=858594944222131&id=100002149005418].

У 2019 р. – участь у виставі Чернігівського молодіжного театру ім. Геннадія Касьянова «Пан Перевертас та інші»[http://ukrainka.org.ua/node/8688] [https://umoloda.kyiv.ua/number/3413/164/129881/ https://monitor.cn.ua/ua/culture/69313] (роль Поета). Режисер – заслужений артист України Олексій Биш, драматургія – Дмитро Мамчур.

У 2018 р. – короткометражний фільм «WANTED» (роль Індіанця та закадровий текст). Режисери та автори сценарію – Анастасія Гетьман, Ірена Скакун, Олександра Сауляк [https://www.facebook.com/skakunirena/posts/pfbid0VvkVUVvBxePeTqS25AYsiuAP8St18rmGkEbvCKw2hPuibbAxtkfrRjXcbKkjjpVKl].

== Відзнаки ==
Лауреат:
* Міжнародного літературного конкурсу «Гранослов» (1993),
* Всеукраїнського поетично-музичного фестивалю «Лір» (1995),
* Всеукраїнської премії ім. Якова Гальчевського «За подвижництво в державотворенні» (2007),
* Всеукраїнської літературної премії ім. Василя Симоненка (2014),
* [[Літературна премія імені Тодося Осьмачки|Всеукраїнської літературної премії ім. Тодося Осьмачки]] (2017),
* Премії "Літературні підсумки року «[[Глиняний кіт]]» (2018),
* Літературної премії імені Юрія Яновського (2019),
* Всеукраїнської літературно-мистецької премії імені Василя Юхимовича (2024).
Дипломант:
* Всеукраїнського конкурсу малої прози «Що записано в книгу життя»,
* Конкурсу романів, кіносценаріїв та пісенної лірики про кохання «[[Коронація слова 2011|Коронація слова]]» у номінації «Вибір видавців» (2009 — за роман «Сім днів і вузол смерті» та 2011 — за роман «Війна і ми»).<ref>{{cite web|url=http://koronatsiya.com/peremozhci/|title=Переможці|publisher=«[[Коронація слова]]»|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HosCSqhs?url=http://koronatsiya.com/peremozhci/|archivedate=2013-07-02|accessdate=2013-07-01|deadurl=no}}</ref>
* Конкурсу «Молода КороНація» у номінації «Кращий твір — дорослі для дітей» — за поему «Гриць — вигадник небилиць» (2018).

== Хобі ==
Збирання грибів, риболовля, колекціонування фрагментів текстів-автографів.<ref name="pc" />

== Див. також ==
* [[Проза міста]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20140516184541/http://sliva.org.ua/ Персональна web-сторінка]
* [http://vsiknygy.net.ua/interview/205/ Сергій Пантюк: Толстой мене кумарить]
* {{cite web|url=http://old.grani-t.com.ua/ukr/authors/101/|title=Пантюк Сергій|publisher=[[Грані-Т]]|accessdate=2013-06-28|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HosFk4W8?url=http://old.grani-t.com.ua/ukr/authors/101/|archivedate=2013-07-02|deadurl=yes}}
* У Києві презентували «Абетку маленьких переможців». https://kultura.rayon.in.ua/news/567854-u-kievi-prezentuvali-abetku-malenkikh-peremozhtsiv
* Сергій Пантюк: "Віршень", книги і творчі плани. https://book-ye.com.ua/blog/intervyu/serhij-pantyuk-pro-virshen-knyhy-i-tvorchi-plany/
* Ніна Головченко. Сергій Пантюк: "Щоби смерть оминала поетів".https://zolotapektoral.te.ua/сергій-пантюк-щоб-смерть-оминала-пое/
* Сергій Пантюк про «Віршень», «порнографів» і опозицію до НСПУ. http://kroun.info/aktualni-intervyu/sergiy-pantyuk-pro-virshen-pornografiv-i-opozitsiyu-do-nspu/
* СЕРГІЙ ПАНТЮК: «Я НЕ Є МОДНИЙ ПИСЬМЕННИК, АЛЕ У МЕНЕ Є СВІЙ ЧИТАЧ». https://n-slovo.com.ua/2019/05/16/сергій-пантюк-я-не-є-модний-письменни/

== Література ==
* {{СПУ-2011}} Сторінка 349

[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Українські поети]]
[[Категорія:Лауреати літературного конкурсу «Гранослов»]]
[[Категорія:Уродженці Дунаєвецького району]]
[[Категорія:Персоналії:Кам'янець-Подільський район]]
[[Категорія:Митці Чернівців]]
[[Категорія:Письменники Хмельницького]]
[[Категорія:Письменники Києва]]
[[Категорія:Випускники Кам'янець-Подільського університету]]
[[Категорія:Члени НСЖУ]]

title: Сергій Дмитрович Пантюк

Народився: 10 лютого 1966 (59 років) · с. Сокілець (Дунаєвецький район)

Громадянство: Україна

Національність: українець

Діяльність: поет, прозаїк

Сфера роботи: література і журналістика

Alma mater: Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка

Знання мов: українська

Мова творів: українська

Членство: Національна спілка журналістів України


text:
# Любарецька сільська рада
| Любарецька сільська рада — орган місцевого самоврядування у Бориспільському районі Київської області з адміністративним центром у с. Любарці. Історична дата утворення: в 1943 році. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Любарці - с. Тарасівка |

## Склад ради
Рада складається з 16 депутатів та голови.

### Керівний склад ради
| ПІБ                            | Основні відомості                                                                                | Дата обрання | Дата звільнення |
| ------------------------------ | -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Донець Юрій Іванович           | Сільський голова, 1957 року народження, освіта вища, безпартійний, був головою Ради попереднього скликання                       | 11.06.2006   | 31.10.2010      |
| Коломієць Микола Іванович      | Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, безпартійний                                                                | 31.10.2010   | 25.10.2015      |
| Коломієць Микола Іванович      | Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, безпартійний                                                                | 25.10.2015   | 11.04.2016      |
| Гопкало Ольга Іванівна         | Т. в. о. сільського голови, секретар сільської ради                                                                              |              |                 |
| Сидоренко Володимир Васильович | Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний, до обрання - директор КП "Любарецьке комунальне господарство" | 04.12.2016   | 23.11.2020      |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

title: Любарецька сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Любарецька сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Київська область]]
   | район               = {{Кв-Брс}}
   | центр               = с. [[Любарці]]
   | голова              = Коломієць Микола Іванович
   | кількість членів    = 16
   | код КОАТУУ          = 3220884800
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=15220 Любарецька сільська рада]
   | площа               = 75,468
   | населення           = 2286 ''(станом на 2001 рік)''
   | щільність           = 30,29
   | населені пункти     = 2
   | поштовий індекс     = 08360
   | телефонний код      = 4595
   | адреса              = 08360, Київська обл, Бориспільський р-н, с.Любарці, вул.Центральна,67
| вебсторінка         =
  }}

{|
| valign="top" | '''Любарецька сільська рада''' — [[орган місцевого самоврядування]] у [[Бориспільський район|Бориспільському районі]] [[Київська область|Київської області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Любарці]].

== Загальні відомості ==
Історична дата утворення: в [[1943]] році.

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Любарці]]
* с. [[Тарасівка (Бориспільський район)|Тарасівка]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складається з 16 депутатів та голови.

=== Керівний склад ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Донець Юрій Іванович
| Сільський голова, 1957 року народження, освіта вища, безпартійний, був головою Ради попереднього скликання
| align=center| 11.06.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Коломієць Микола Іванович
| Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center| 25.10.2015
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Коломієць Микола Іванович
| Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 25.10.2015
| align=center| 11.04.2016
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Гопкало Ольга Іванівна
| Т. в. о. сільського голови, секретар сільської ради
| align=center|
| align=center|
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Сидоренко Володимир Васильович
| Сільський голова, 1979 року народження, освіта вища, безпартійний, до обрання - директор КП "Любарецьке комунальне господарство"
| align=center| 04.12.2016
| align=center| 23.11.2020
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=982&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=15220 Картка ради на сайті Верховної Ради України]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Бориспільського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Бориспільського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Київська область

Район: Бориспільський район

Адм. центр: с. Любарці

Облікова картка: Любарецька сільська рада

title: Склад

Голова ради: Коломієць Микола Іванович

title: Територія та населення

Населення: 2286 (станом на 2001 рік)

Густота: 30,29 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Монсано
Монсано (італ. Monsano) — муніципалітет в Італії, у регіоні Марке,  провінція Анкона.
Монсано розташоване на відстані близько 200 км на північ від Рима, 23 км на захід від Анкони.
Населення — 3423 особи (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 11 березня. Покровитель — San Gregorio Magno.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 186 іноземців з 32 країн, серед них 81 громадянин країн Євросоюзу та 1 громадянин України.

## Сусідні муніципалітети
- Єзі
- Монте-Сан-Віто
- Сан-Марчелло

title: Монсано

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Монсано
 | місцева_назва = Monsano
 | герб          = <!-- Monsano-Stemma.png -->
 | регіон        = MAR <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = AN <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 43
 | latm   = 33
 | lats   = 49
 | longd  = 13
 | longm  = 15
 | longs  = 4
 | висота = 191
 | населення     = 3289
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 14,29
 | густота       = 224,0
 | поштові_індекси  = 60030
 | телефонний_код = 0731
 | код_ISTAT     = 042025
 | покровитель   = Papa Gregorio I|San Gregorio Magno
 | мер           = Roberto Campelli
 | обраний       = 26-5-2014
 | www           = http://www.comune.monsano.an.it
}}

'''Монсано''' ({{lang-it|Monsano}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Марке]],  [[Анкона (провінція)|провінція Анкона]].

Монсано розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 200 км на північ від [[Рим|Рима]], 23 км на захід від [[Анкона|Анкони]].

Населення — {{formatnum:3423}} {{МНОЖИНА:3423|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 11 березня. Покровитель — San Gregorio Magno.

== Демографія ==
{{Демографія/Monsano}}
{{Іноземці в Італії | назва=Монсано | дата=1 січня 2023 року
 | всього=186 | країн=32 | Укр=1 | ЄС=81 | таблиця= | країна1=[[Румунія|Румунії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Єзі]]
* [[Монте-Сан-Віто]]
* [[Сан-Марчелло]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Анкона]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Анкона}}
{{Noimg}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Анкона]]
[[Категорія:Муніципалітети Італії]]

title: Монсано · Monsano

Країна: Італія

Регіон: Марке

Провінція: Анкона

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Roberto Campelli (26-5-2014)


text:
# Toyota Coaster
Toyota Coaster — сімейство автобусів класу міді, що виробляється Toyota Motor Corporation. Перше покоління представлене в 1969 році, друге покоління представлене в 1982 році, третє покоління в 1993 році і четверте покоління в кінці 2016 року. Третє покоління було модернізовано в 2001 році і знову в 2007 році. У Японії Coaster продаються виключно в дилерських центрах Toyota Store. З 1996 року Toyota Coaster також продаються під назвою Hino Liesse II.
Coaster виробляється в Японії в Карії, Айчі (завод Йошівара).
У Китаї було зроблено декілька неліцензованих клонів Coasters третього покоління, включаючи JNQ5041/JNQ6601 Jiangnan Motors JNQ5041/JNQ6601, Joylong Motors HKL6700, Golden Dragon XML6701 і Sunlong Bus SLl6770.
Toyota Coaster четвертого покоління був представлений 22 грудня 2016 року і доступний для покупки в Японії 23 січня 2017 року. Автобус здатний перевозити 9-29 сидячих пасажири, на вибір комплектується рядними 4-циліндровими турбодизелями 4,0 л N04C — VJ тип потужністю 150 к.с. або 4,0 л N04C — VK Тип потужністю 180 к.с., 5-ст. МКПП або 6-ст. АКПП, заднім або повним приводом.
- Toyota Coaster 1 (1969-1982)
- Toyota Coaster 2 (1982-1993)
- Toyota Coaster 3 (1993-2016)
- Toyota Coaster 4 (2016-)

title: Toyota Coaster

wikitext:
{{Картка:Автомобіль
 | зображення       = [[Файл:070001 ToyotacoasterWJ4603,NT97A.jpg|250px]] Toyota Coaster 4 (з 2016)
 | назва            = Toyota Coaster
 | виробник         = [[Toyota]]
 | батьківська_компанія  =
 | інші_назви       = Hino Liesse II
 | виробництво      = з [[1969]]
 | складається_у    = {{JPN}}
 | попередник       =
 | наступник        =
 | клас             = [[автобус]]
 | кузов            =
 | компонування     =
 | платформа        =
 | двигун           =
 | трансмісія       =
 | колісна_база     =
 | довжина          = 6,2-7,7 м
 | ширина           =
 | висота           =
 | кліренс          =
 | передня_колія    =
 | задня_колія      =
 | вага             =
 | швидкість        =
 | бак              =
 | споріднені       =
 | подібні          = [[Hyundai County]]
[[Mercedes-Benz Medio]]
[[Isuzu Novo]]
[[Isuzu Turquoise]]
[[Otokar Sultan]]
[[Temsa Prestij]]
 | дизайнер         =
}}
'''Toyota Coaster''' — сімейство [[автобус]]ів класу міді, що виробляється Toyota Motor Corporation. Перше покоління представлене в 1969 році, друге покоління представлене в 1982 році, третє покоління в 1993 році і четверте покоління в кінці 2016 року. Третє покоління було модернізовано в 2001 році і знову в 2007 році. У Японії Coaster продаються виключно в дилерських центрах Toyota Store. З 1996 року Toyota Coaster також продаються під назвою '''Hino Liesse II'''.

Coaster виробляється в Японії в Карії, Айчі (завод Йошівара).

У Китаї було зроблено декілька неліцензованих клонів Coasters третього покоління, включаючи JNQ5041/JNQ6601 Jiangnan Motors JNQ5041/JNQ6601, Joylong Motors HKL6700, Golden Dragon XML6701 і Sunlong Bus SLl6770.

Toyota Coaster четвертого покоління був представлений [[22 грудня]] 2016 року і доступний для покупки в Японії 23 січня 2017 року. Автобус здатний перевозити 9-29 сидячих пасажири, на вибір комплектується рядними 4-циліндровими [[Турбодизель|турбодизелями]] 4,0 л N04C — VJ тип потужністю 150 к.с. або 4,0 л N04C — VK Тип потужністю 180 к.с., 5-ст. [[МКПП]] або 6-ст. [[АКПП]], заднім або повним приводом.

<gallery>
Файл:Yangon bus 03.jpg|Toyota Coaster 1 (1969-1982)
Файл:ToyotaCoaster-NannyVan.jpg|Toyota Coaster 2 (1982-1993)
Файл:2001-2007 Toyota Coaster bus 01.jpg|Toyota Coaster 3 (1993-2016)
Файл:070028 ToyotacoasterWA7838,KL59M.jpg|Toyota Coaster 4 (2016-)
</gallery>

== Посилання ==
{{Commonscat}}
{{Автомобілі Toyota}}
{{auto-stub}}
[[Категорія:Автомобілі 1960-х]]
[[Категорія:Автомобілі 1970-х]]
[[Категорія:Автомобілі 1980-х]]
[[Категорія:Автомобілі 1990-х]]
[[Категорія:Автомобілі 2000-х]]
[[Категорія:Автомобілі 2010-х]]
[[Категорія:Автомобілі Toyota]]

title: Toyota Coaster

Виробник: Toyota

Також називається: Hino Liesse II

Місце виробництва: Японія

Клас: автобус

Подібні: Hyundai County · Mercedes-Benz Medio · Isuzu Novo · Isuzu Turquoise · Otokar Sultan · Temsa Prestij


text:
# Покривна структура
Покривна структура (рос. покровная структура, англ. nappe structure; нім. Deckenbau m) — геологічна структура, обумовлена наявністю покривів тектонічних.
Гори, які мають П.с., називаються горами покривного типу. Приклад — Східні Альпи.

title: Покривна структура

wikitext:
[[Файл:Overschuiving systeem.jpg|thumb|200px|Покривна структура.]]
'''Покривна структура''' ({{lang-ru|покровная структура}}, {{lang-en|nappe structure}}; {{lang-de|Deckenbau m}}) — геологічна структура, обумовлена наявністю [[покрив тектонічний|покривів тектонічних]].

[[Гори]], які мають П.с., називаються горами покривного типу. Приклад — Східні [[Альпи]].

== Див. також ==
* [[покрив тектонічний]]

== Література ==
* {{МГЕ|nocat=1}}

{{geology-stub}}
[[Категорія:Тектоніка]]


text:
# M247 Sergeant York
M247 «Сержант Йорк» (англ. M247 Sergeant York) — зенітна самохідна установка виробництва американської компанії Ford Aerospace кінця 1970-х років. База ЗСУ розроблялась на основі середнього танка M48 Patton з встановленням новітньої двогарматної башти, оснащеної 40-мм зенітними гарматами Bofors L70. Свою назву установка отримала на честь відомого військовика, героя Першої світової війни сержанта Альвіна Йорка, кавалера медалі Пошани.
За задумом розробників ЗСУ M247 «Сержант Йорк» мала діяти в бойових порядках регулярних підрозділів армії США поруч з танками M1 «Абрамс» та БМП M2 «Бредлі», як засіб протиповітряної оборони дивізійної ланки, так само, як радянська ЗСУ-23-4 «Шилка» або німецька «Гепард». Установка планувалась на заміну самохідним військовим засобам ППО MIM-72 «Чапарел» та M163 VADS, які по суті не були повноцінними та ефективними вогневими засобами прикриття сухопутних військ з повітря, а також скасованого проєкту ЗСУ MIM-46 «Молер».
У 1981 році перші 12 зразків M247 «Сержант Йорк» надійшли на військові випробування до армії США. Загалом планувалося придбати на потреби військової ППО 618 одиниць техніки, однак тільки 50 було побудовано. Вже в 1985 році замовлення було скасоване через незадовільні тактико-технічні характеристики ЗСУ, її невідповідність заявленим показникам, багатьом проблемах, серед яких — низька швидкість руху машини, незадовільна дальність вогню зенітних гармат. M247 «Сержант Йорк» була знята з озброєння, практично не встигнувши зайняти своє місце в системі озброєнь поля бою.

## Історія
Першою вдалою спробою американців створити автономну самохідну зенітну установку, що супроводжуватиме бойові порядки під час наступу та в обороні стала М19, озброєна двома 40-мм зенітними гарматами Bofors на базі легкого танку M24 «Чафі». Пізніше башту із зенітними гарматами переставили на шасі M41 «Волкер Бульдог», створивши M42 «Дастер». Для свого часу це були досить ефективні засоби протиповітряної оборони, однак стрімкий розвиток реактивної авіації довів, що ці самохідні установки не в змозі впоратися з прудкими літаками, котрі з'явились на озброєнні армій багатьох країн.
По суті, із середини 1960-х американська армія залишилась без засобів ППО ближнього радіуса дії. За час боїв у В'єтнамі зрідка застосовувалися застарілі «Дастери». Однак на початку 1970-х років, під впливом арабо-ізраїльської війни 1973 року, американці постали перед проблемою забезпечення ефективних засобів боротьби з авіацією противника в тактичній смузі ведення бойових дій. Військові експерти виявили, що в ході військових дій на Близькому Сході ефективно застосовувалися сучасні бойові вертольоти, озброєні ПТКР, а також радянські ЗСУ «Шилка», здатні діяти у складних метеоумовах. Американських військових серйозно стурбувало, що штатна ЗСУ M163 мала дальність ефективного вогню помітно меншу, ніж ПТКР «Штурм», якими озброювалися радянські бойові вертольоти Мі-24.
Першою стала пропозиція автоматичної гармати на шасі T249 Vigilante, що озброювалась 37-мм шестиствольними гарматами Гатлінга. Однак, через низку недоліків та складностей у застосуванні, система на озброєння прийнята не була.
У середині 1970-х років були проведені попередні розробки зенітних установок, оснащених 25-мм автоматичними гарматами. Результати експериментів довели до висновку, що для ефективної системи ППО потрібні гармати більшого калібру. 18 травня 1977 року американська армія пред'явила свої вимоги до перспективної зенітної системі DIVAD (англ. Divisional Air Defensive — протиповітряна оборона дивізії). Головними вимогами до новітньої ЗСУ було — самохідна, броньована, всепогодна установка. Для прискорення розробки компаніям-конкурсантам було запропоновано розробити нову систему на добре відпрацьованому шасі танка М48.
На конкурс були представлені проєкти від 5 фірм — «Сперрі Ренд» (Sperry Rand), «Дженерал Електрик» (General Electric), «Рейтіон» (Raytheon), «Дженерал Дайнемікс» (General Dynamics), «Форд Аероспейс» (Ford Aerospace).
«Сперрі Ренд» запропонувала на конкурс бойову машину, створену на основі попередньої T249 Vigilante, оснащену двома швейцарськими автоматичними гарматами «Ерлікон КДА» (англ. Oerlikon KDA) калібру 35 мм, що перебували на озброєнні багатьох країн НАТО. ЗСУ повинна була оснащуватися алюмінієвою баштою і двома радіолокаторами, розробленими фірмою «Сперрі Ренд». Спарена установка могла вести вогонь по повітряних цілях зі швидкістю 3 000 пострілів на хвилину, а по наземних цілях — до 180 постр/хв., з магазина на 1 464 снаряди.
«Дженерал Електрик» підготувала проєкт ЗСУ, ключовою особливістю якої стала адаптація до наземного застосування семиствольної 30-мм гармати GAU-8 «Авенджер» — основна зброя штурмовика A-10 «Тандерболт II». Система мала радар раннього виявлення цілей, створений на основі версії AN/MPQ-49.
«Рейтіон» запропонувала встановити на шасі М48 башту від голландської версії німецької ЗСУ «Гепард», оснащеної 35-мм гарматами «Ерлікон КДА» з трохи іншими, але європейськими ж радарами і системами управління вогнем. Споконвічно ця система планувалась для встановлення на німецьке шасі танку Leopard 1, однак з урахуванням незначних змін також могла встановлюватися на стару базу M48.
Компанія «Дженерал Дайнемікс» також використовувала у своєму проєкті знамениті гармати «Ерлікон КДА», але розмістила їх не з боків башти, як в німецькій установці, а пакетом, в центрі башти. Артилерійські системи могли стріляти як поодинці, так і одночасно, в автоматичному та напівавтоматичному режимах зі швидкістю 1 100 пострілів на хвилину із загального магазина на 600 снарядів. Радіолокатори розробники запозичили з морського зенітно-артилерійського комплексу «Вулкан-Фаланкс», виробництва «Дженерал Дайнемікс». При цьому пошуковий радар розміщувався на даху башти, а радар управління вогнем поруч з гарматами.
Версія «Форд Аероспейс» нагадувала прототип «Дженерал Дайнемікс» з встановленням у центрі спеціальної башти двох шведських 40-мм гармат Bofors L70. У відносно великій башті розташовувався радар виявлення цілей та радар керування зенітним вогнем установки. Радари монтувалися на виносних стрілах, для надання максимального уявлення про повітряний простір, і обидва мали можливість бути згорнуті вниз, щоб зменшити висоту транспортного засобу під час руху. Радар виявлення цілей становив удосконалену версію AN/APG-66 з винищувача F-16 «Файтінг Фалкон».
13 січня 1978 року, після розгляду конкурсних проєктів, комісія віддала перевагу пропозицій «Дженерал Дайнемікс» і «Форд Аероспейс». Їх конкурсні машини отримали найменування XM246 і XM247 відповідно. Влітку 1980 року на військовій базі Форт Блісс розпочалися конкурсні випробування, під час яких обидві зенітні установки провели близько 200 стрільб і збили 2 радіокерованих літака F-86 «Сейбр», 5 вертольотів UH-1 «Ірокез» і 23 малих повітряних мішені. Результати випробувань не давали підстав для однозначних висновків про перевагу однієї з представлених систем, по суті обидві версії вважалися недосконалими та такими, що потребують доопрацювання.
7 травня 1981 року, після 29-місячного періоду випробувань, тестів та порівнянь за програмою DIVAD, перемога була віддана компанії «Форд Аероспейс» з підписанням контракту на 6,97 млрд.доларів на постачання для армії зенітних самохідних установок XM247 під усталеною назвою M247 Sergeant York.
Незабаром у війська надійшли перші 12 зразків техніки, які майже негайно почали демонструвати свої недоліки. Головні претензії у зенітників виникали до радара виявлення цілей. На навчаннях він не міг відрізнити завислій вертоліт від дерев; під час прицілювання на цілі, що високо летять під крутим кутом, наведення стволів гармат збивалось з даними, що надходили від радарів, та вносило корективи, що блокували артилерійські системи. Час реагування на цілі був надзвичайно низьким: якщо затримка реакції на цілі типу «вертоліт» становила від 10 до 11 секунд, то на цілі типу «реактивний літак», що летіли з високою швидкістю, час сягав вже 11-19 секунд затримки.
З листопада 1981 до лютого 1982 року машини інтенсивно перевіряли з метою виявлення проблем у системах. Врешті-решт експерти виявили безліч недоліків, що заважали якісній роботі систем ЗСУ. Суворої ревізії зазнали усі дані: від технічних параметрів до спроможностей роботи поодиноких систем та агрегатів і виявилось, що попри заявленим характеристикам ЗСУ M247 «Сержант Йорк» практично неспроможний виконувати визначені завдання.
Офіційною причиною відставки проєкту називалася мала дальність стрільби 40-мм гармати, що вважалося недостатнім для боротьби з протитанковими вертольотами, оснащеними ПТКР з дальністю стрільби 6 км. Крім того, слабким місцем ЗСУ було шасі, створене на базі застарілого танка М48А5, швидкість якого не перевищувала 48 км/год, тобто була в 1,5 рази менше швидкості основного бойового танка М1 «Абрамс» і бойової машини піхоти М2 «Бредлі».

## Будова
Зенітна самохідна установка, що одержала назву «Сержант Йорк», розроблялась на базі танка М48А5, озброєна двома 40-мм гарматами L70 «Бофорс» і була всепогодною. Боєпостачання гармат здійснювалося незалежно один від одного за допомогою системи безланкової подачі боєприпасів, що забезпечувало можливість ведення вогню при виході з ладу однієї з гармат. При цьому передбачалося збереження черги такої ж довжини, як і при стрільбі двох гармат, що досягалося застосуванням спеціальної автоматики. Обидві системи подачі забезпечувалися механізмом селекції боєприпасів, що дозволяло вести стрільбу снарядами двох типів. Перевагою безланкової системи подачі боєприпасів був малий час перезарядження боєкомплекту, що не перевищував 13 хвилин. Сумарна швидкострільність ЗСУ становила 600 пострілів на хвилину; до складу боєкомплекту входило 580 снарядів.
Для стрільби ЗСУ М247 «Сержант Йорк» використовував постріли зі снарядами двох типів: осколковим і бронебійно-осколковим. Уражаючими елементами першого снаряда (з радіовисадника) поряд з осколками, що утворювалися при дробленні його корпусу, 640 вольфрамових кульок, що мали досить високу пробивну здатність. Дальність дії радіовисадника регулювалась. При стрільбі по повітряній цілі його спрацьовування відбувалося на відстані близько 6 м від цілі, а по малорозмірних об'єктах — на відстані 2 м.
Бронебійно-осколковий снаряд призначався для ураження вертольотів і легкоброньованих наземних цілей, був здатний пробивати броньовий лист товщиною до 25 мм. Підривник ударного типу спрацьовував з уповільненням, що забезпечувало підрив снаряда після його проходу через броньовану перешкоду. Час польоту на дальностях 1000, 2000, 3000 і 4000 м становив відповідно 1,1; 2,8; 4,4 і 6,6 с.
Система керування вогнем ЗСУ М247 «Сержант Йорк» включала комбіновану РЛС виявлення і супроводу цілі, оптичний приціл з лазерним далекоміром, оптичний візир, цифрову обчислювальну машину і систему стабілізації. Все обладнання встановлювалось всередині броньованої башти, що обертається, де знаходилися робочі місця командира екіпажу і навідника.
Комбінована РЛС (діапазон частот 10-20 ГГц) був модифікацією бортової станції AN/APG-66 з винищувача F-16 «Файтінг Фалкон». Для виявлення і супроводу цілі в ній використовувалися дві роздільні антенні підсистеми, що працювали від загального передавача (з повітряним охолодженням). Антена для виявлення повітряних цілей оберталась по азимуту і здійснювала огляд простору двома діаграмами спрямованості, поверненими відносно один одного на 180°. Завдяки цифровому методу обробки радіолокаційних сигналів станція була здатна розпізнавати тип цілей (літак, вертоліт, ракета, наземна ціль).
Захищеність від засобів радіоелектронної боротьби забезпечувалася перебудовою частот РЛС і здатністю регулювання випромінюваної потужності для отримання високого рівня співвідношення «сигнал/шум». За сприятливих метеорологічних умов стрільба могла вестися з використанням оптичних та оптико-електронних засобів системи управління вогнем. У цьому випадку командир екіпажу вів пошук цілей за допомогою оптичного прицілу кругового обертання, що мав поле зору 20°. При захопленні цілі пов'язаний з прицілом лазерний далекомір дозволяв досить точно визначати дальність до неї (помилка вимірювання при дальності 8 км не перевищувала 5 м). Супровід цілі по кутових координатах виконувався навідником за допомогою оптичного візира. Виміряні таким чином координати надходили в цифрову обчислювальну машину, де вирішувалось завдання зустрічі снаряда з ціллю і визначались кути попередження.
Завдяки наявності системи стабілізації ЗСУ «Сержант Йорк» була здатна вести вогонь у русі, чим відрізнялася від усіх західних ЗСУ, розроблених наприкінці 70-х — початку 80-х років. На полігонних випробуваннях цілі уражались навіть при швидкості ходу установки понад 40 км/год.

## Відео
- The M247 Sergeant York Disaster (Part 1 of 2) [Архівовано 23 листопада 2018 у Wayback Machine.]
- The M247 Sergeant York Disaster (Part 2 of 2) [Архівовано 29 лютого 2020 у Wayback Machine.]

title: M247 Sergeant York

wikitext:
{{Бронетехніка
|назва                             = <big>M247 «Сержант Йорк»</big>
|зображення                        = M247-sergeant-york-tn1.jpg
|розм_зобр                         = 320px
|опис_зображення                   = ЗСУ M247 «Сержант Йорк» на виставці в музеї Сержанта [[Альвін Йорк|Альвіна Йорка]]. [[Теннессі]]
|класифікація                      = [[зенітна самохідна установка]]
|модифікація                       = [[M48 (танк)|M48]]
|компонувальна схема               = класична
|вартість                          =
|країна-виробник                   = {{USA}}
|розробник                         =
|компанія-виробник                 = [[Ford Aerospace]]
|роки виробництва                  = 1977—1985
|кількість виробів                 = 50
|роки експлуатації                 = не надходила на озброєння
|модифікації                       =
|основні країни-оператори          = {{USA}}
|війни                             =
|бойова маса                       = 54,4
|екіпаж                            = 3 чол.
|десант                            =
|довжина                           = 7 670
|ширина                            = 3 630
|висота                            = 3 420
|кліренс                           =
|база                              =
|колія                             =
|тип броні                         = сталева протикульова
|лоб корпусу                       =
|лоб корпусу (верх)                =
|лоб корпусу (середина)            =
|лоб корпусу (низ)                 =
|борт корпусу                      =
|борт корпусу (верх)               =
|борт корпусу (низ)                =
|корма корпусу                     =
|корма корпусу (верх)              =
|корма корпусу (середина)          =
|корма корпусу (низ)               =
|дах корпусу                       =
|днище                             =
|лоб башти                         =
|маска гармати                     =
|борт башти                        =
|корма башти                       =
|дах башти                         =
|активний захист                   = немає
|динамічний захист                 = немає
|основне озброєння                 = 2 × [[зенітна гармата|зенітні гармати]]
|калібр, марка та тип гармати      = 40-мм [[автоматична гармата]] [[Bofors L70]]
|довжина ствола                    = 70
|скорострільність                  = до 600 постр/хв.
|кути ВН                           = −5..+85
|кути ГН                           = 360
|дальність стрільби                = до 4 000 м<br/>по вертикалі — до 12 000 м
|боєкомплект гармати               = 580
|приціли                           = оптичний візир, [[Радар|РЛС]] [[AN/APG-68]]
|кулемети                          =
|боєкомплект                       =
|додаткове_озброєння               =
|боєкомплект (2)                   =
|тип, марка двигуна                = {{Двигун
 | виробник                  = [[Continental Motors Company]]
 | зображення                =
 | марка                     = ''[[Continental AV1790]]''
 | тип                       = [[Дизельний двигун|дизельний]]
 | об'єм                     =
 | потужність                =
 | потужність кс             = 750
 | оберти потужності         =
 | обертальний момент        =
 | оберти обертального моменту =
 | конфігурація              = [[V-подібний двигун|V-подібний]]
 | циліндрів                 = 12-ти [[Циліндр (двигун)|циліндровий]]
 | клапанів                  =
 | макс швидкість            =
 | розгін                    =
 | змішаний розхід           =
 | витрата у місті           =
 | витрата на трасі          =
 | хід поршня                = 146
 | діаметр циліндра          = 146
 | ступінь стиску            = 16:1
 | система живлення          = [[турбонаддування]] з проміжним охолодженням повітря
 | статья                    =
 | викиди                    =
 | екологічні норми          =
 | охолодження               = [[Повітряне охолодження|повітряне]]
 | клапанний механізм        =
 | матеріал блоку циліндрів  =
 | матеріал гбц              =
 | ресурс                    =
 | тактність                 = 4
 | порядок запуску           =
 | максимальні оберти        =
 | червона зона              =
 | рекомендоване паливо      = [[Дизельне паливо|дизельне]] ''JP-8/diesel''
}}
|трансмісія                        = ''CD 850-6A''
|підвіска                          = [[Торсіонна підвіска|торсіонна]]
|колісна формула                   =
|гусениці                          =
|швидкість по шосе                 = 48
|швидкість по перетятій місцевості =
|запас ходу по шосе                = 500
|запас ходу по перетятій місцевості =
|питома потужність                 =
|питомий тиск на ґрунт             =
|допустимий нахил                  = 30°
|підйом, що долається              =
|стінка, що долається              = 1,15
|рів, що долається                 = 2,6
|брід, що долається                = 1,2
|засоби зв'язку                    =
}}
'''M247 «Сержант Йорк»''' ({{lang-en|M247 Sergeant York}}) — [[зенітна самохідна установка]] виробництва американської компанії [[Ford Aerospace]] кінця 1970-х років. База ЗСУ розроблялась на основі [[Середній танк|середнього]] танка [[M48 (танк)|M48 Patton]] з встановленням новітньої двогарматної башти, оснащеної 40-мм зенітними гарматами [[Bofors L70]]. Свою назву установка отримала на [[честь]] відомого військовика, героя Першої світової війни сержанта [[Альвін Йорк|Альвіна Йорка]], кавалера [[Медаль Пошани (США)|медалі Пошани]].

За задумом розробників ЗСУ M247 «Сержант Йорк» мала діяти в бойових порядках регулярних підрозділів [[армія США|армії США]] поруч з танками [[M1 Abrams|M1 «Абрамс»]] та БМП [[M2 Bradley|M2 «Бредлі»]], як [[Війська ППО|засіб протиповітряної оборони дивізійної ланки]], так само, як радянська [[ЗСУ-23-4|ЗСУ-23-4 «Шилка»]] або німецька [[ЗСУ «Гепард»|«Гепард»]]. Установка планувалась на заміну самохідним військовим [[Засоби ППО|засобам ППО]] [[MIM-72 Chaparral|MIM-72 «Чапарел»]] та [[M163 VADS]], які по суті не були повноцінними та ефективними вогневими засобами прикриття сухопутних військ з повітря, а також скасованого проєкту ЗСУ [[MIM-46 Mauler|MIM-46 «Молер»]].

У 1981 році перші 12 зразків M247 «Сержант Йорк» надійшли на військові випробування до армії США. Загалом планувалося придбати на потреби військової ППО 618 одиниць техніки, однак тільки 50 було побудовано. Вже в [[1985]] році замовлення було скасоване через незадовільні [[тактико-технічні характеристики]] ЗСУ, її невідповідність заявленим показникам, багатьом проблемах, серед яких — низька [[швидкість]] руху машини, незадовільна дальність вогню [[зенітна гармата|зенітних гармат]]. M247 «Сержант Йорк» була знята з озброєння, практично не встигнувши зайняти своє місце в системі озброєнь поля бою.

== Історія ==
Першою вдалою спробою американців створити автономну самохідну зенітну установку, що супроводжуватиме [[бойові порядки]] під час наступу та в обороні стала [[М19 (ЗСУ)|М19]], озброєна двома 40-мм зенітними гарматами [[Бофорс|Bofors]] на базі [[Легкий танк|легкого танку]] [[M24 Chaffee|M24 «Чафі»]]. Пізніше башту із зенітними гарматами переставили на шасі [[M41 Walker Bulldog|M41 «Волкер Бульдог»]], створивши [[M42 Duster|M42 «Дастер»]]. Для свого часу це були досить ефективні засоби протиповітряної оборони, однак [[Історія авіації|стрімкий розвиток реактивної авіації]] довів, що ці самохідні установки не в змозі впоратися з прудкими літаками, котрі з'явились на озброєнні армій багатьох країн.

По суті, із середини 1960-х американська армія залишилась без засобів ППО ближнього радіуса дії. За час [[Війна у В'єтнамі|боїв у В'єтнамі]] зрідка застосовувалися застарілі «Дастери». Однак на початку 1970-х років, під впливом [[Війна Судного дня|арабо-ізраїльської війни 1973 року]], американці постали перед проблемою забезпечення ефективних засобів боротьби з авіацією противника в тактичній смузі ведення бойових дій. Військові експерти виявили, що в ході військових дій на Близькому Сході ефективно застосовувалися сучасні бойові вертольоти, озброєні [[Протитанкова керована ракета|ПТКР]], а також радянські [[ЗСУ-23-4|ЗСУ «Шилка»]], здатні діяти у складних метеоумовах. Американських військових серйозно стурбувало, що штатна ЗСУ [[M163 VADS|M163]] мала дальність ефективного вогню помітно меншу, ніж [[Штурм (ПТРК)|ПТКР «Штурм»]], якими озброювалися радянські бойові вертольоти [[Мі-24]].

Першою стала пропозиція автоматичної гармати на шасі [[T249 Vigilante]], що озброювалась 37-мм шестиствольними [[Кулемет Гатлінга|гарматами Гатлінга]]. Однак, через низку недоліків та складностей у застосуванні, система на озброєння прийнята не була.

У середині 1970-х років були проведені попередні розробки зенітних установок, оснащених 25-мм автоматичними гарматами. Результати експериментів довели до висновку, що для ефективної системи ППО потрібні гармати більшого калібру. [[18 травня]] 1977 року американська армія пред'явила свої вимоги до перспективної зенітної системі ''DIVAD'' ({{lang-en|Divisional Air Defensive}} — [[протиповітряна оборона]] дивізії). Головними вимогами до новітньої ЗСУ було — самохідна, броньована, всепогодна установка. Для прискорення розробки компаніям-конкурсантам було запропоновано розробити нову систему на добре відпрацьованому [[Шасі (автомобіль)|шасі]] танка [[M48 (танк)|М48]].
[[Файл:M247 PallMall TN.jpg|thumb|right|300px|Зенітна установка M247 Sergeant York]]
[[Файл:M247 DIVAD.png|thumb|right|300px|Схематичне зображення [[Зенітна самохідна установка|самохідної установки]] M247]]
На конкурс були представлені проєкти від 5 фірм — [[Sperry Corporation|«Сперрі Ренд» (Sperry Rand)]], [[General Electric|«Дженерал Електрик» (General Electric)]], [[Raytheon|«Рейтіон» (Raytheon)]], [[General Dynamics|«Дженерал Дайнемікс» (General Dynamics)]], [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс» (Ford Aerospace)]].

«Сперрі Ренд» запропонувала на конкурс бойову машину, створену на основі попередньої [[T249 Vigilante]], оснащену двома швейцарськими автоматичними гарматами [[Ерлікон GDF|«Ерлікон КДА»]] ({{lang-en|Oerlikon KDA}}) калібру 35 мм, що перебували на озброєнні багатьох країн НАТО. ЗСУ повинна була оснащуватися алюмінієвою баштою і двома [[радіолокатор]]ами, розробленими фірмою «Сперрі Ренд». Спарена установка могла вести вогонь по повітряних цілях зі швидкістю 3 000 пострілів на хвилину, а по наземних цілях — до 180 постр/хв., з магазина на 1 464 снаряди.

«Дженерал Електрик» підготувала проєкт ЗСУ, ключовою особливістю якої стала адаптація до наземного застосування семиствольної 30-мм гармати [[GAU-8 Avenger|GAU-8 «Авенджер»]] — основна зброя [[штурмовик]]а [[Fairchild Republic A-10 Thunderbolt II|A-10 «Тандерболт II»]]. Система мала радар раннього виявлення цілей, створений на основі версії [[AN/MPQ-49]].

[[Raytheon|«Рейтіон»]] запропонувала встановити на шасі М48 башту від голландської версії німецької ЗСУ «Гепард», оснащеної 35-мм гарматами [[Ерлікон GDF|«Ерлікон КДА»]] з трохи іншими, але європейськими ж радарами і [[система управління вогнем|системами управління вогнем]]. Споконвічно ця система планувалась для встановлення на німецьке шасі танку [[Leopard 1]], однак з урахуванням незначних змін також могла встановлюватися на стару базу M48.

Компанія «Дженерал Дайнемікс» також використовувала у своєму проєкті знамениті гармати «Ерлікон КДА», але розмістила їх не з боків [[Башта (зброя)|башти]], як в німецькій установці, а пакетом, в центрі башти. Артилерійські системи могли стріляти як поодинці, так і одночасно, в автоматичному та напівавтоматичному режимах зі швидкістю 1 100 пострілів на хвилину із загального магазина на 600 снарядів. Радіолокатори розробники запозичили з морського зенітно-артилерійського комплексу [[Phalanx CIWS|«Вулкан-Фаланкс»]], виробництва [[General Dynamics|«Дженерал Дайнемікс»]]. При цьому пошуковий радар розміщувався на даху башти, а радар управління вогнем поруч з гарматами.

Версія [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс»]] нагадувала [[Прототип (техніка)|прототип]] «Дженерал Дайнемікс» з встановленням у центрі спеціальної башти двох шведських 40-мм гармат [[Bofors L70]]. У відносно великій башті розташовувався радар виявлення цілей та радар керування зенітним вогнем установки. Радари монтувалися на виносних стрілах, для надання максимального уявлення про [[повітряний простір]], і обидва мали можливість бути згорнуті вниз, щоб зменшити висоту транспортного засобу під час руху. Радар виявлення цілей становив удосконалену версію [[AN/APG-66]] з винищувача [[General Dynamics F-16 Fighting Falcon|F-16 «Файтінг Фалкон»]].

[[13 січня]] [[1978]] року, після розгляду конкурсних проєктів, комісія віддала перевагу пропозицій «Дженерал Дайнемікс» і «Форд Аероспейс». Їх конкурсні машини отримали найменування ''XM246'' і ''XM247'' відповідно. Влітку 1980 року на військовій базі [[Форт Блісс]] розпочалися конкурсні випробування, під час яких обидві зенітні установки провели близько 200 стрільб і збили 2 радіокерованих літака [[North American F-86 Sabre|F-86 «Сейбр»]], 5 вертольотів [[Bell UH-1 Iroquois|UH-1 «Ірокез»]] і 23 малих повітряних мішені. Результати випробувань не давали підстав для однозначних висновків про перевагу однієї з представлених систем, по суті обидві версії вважалися недосконалими та такими, що потребують доопрацювання.

7 травня 1981 року, після 29-місячного періоду випробувань, тестів та порівнянь за програмою ''DIVAD'', перемога була віддана компанії [[Ford Aerospace|«Форд Аероспейс»]] з підписанням контракту на 6,97 млрд.доларів на постачання для армії зенітних самохідних установок ''XM247'' під усталеною назвою ''M247 Sergeant York''.

Незабаром у війська надійшли перші 12 зразків техніки, які майже негайно почали демонструвати свої недоліки. Головні претензії у зенітників виникали до радара виявлення цілей. На навчаннях він не міг відрізнити завислій [[вертоліт]] від дерев; під час прицілювання на цілі, що високо летять під крутим кутом, наведення [[Ствол (зброя)|стволів]] гармат збивалось з даними, що надходили від радарів, та вносило корективи, що блокували артилерійські системи. Час реагування на цілі був надзвичайно низьким: якщо затримка реакції на цілі типу «вертоліт» становила від 10 до 11 секунд, то на цілі типу «[[реактивний літак]]», що летіли з високою швидкістю, час сягав вже 11-19 секунд затримки.

З листопада 1981 до лютого 1982 року машини інтенсивно перевіряли з метою виявлення проблем у системах. Врешті-решт експерти виявили безліч недоліків, що заважали якісній роботі систем ЗСУ. Суворої ревізії зазнали усі дані: від технічних параметрів до спроможностей роботи поодиноких систем та агрегатів і виявилось, що попри заявленим характеристикам ЗСУ M247 «Сержант Йорк» практично неспроможний виконувати визначені завдання.

Офіційною причиною відставки проєкту називалася мала дальність стрільби 40-мм гармати, що вважалося недостатнім для боротьби з протитанковими вертольотами, оснащеними ПТКР з дальністю стрільби 6 км. Крім того, слабким місцем ЗСУ було шасі, створене на базі застарілого танка М48А5, швидкість якого не перевищувала 48 км/год, тобто була в 1,5 рази менше швидкості [[основний бойовий танк|основного бойового танка]] М1 «Абрамс» і [[бойова машина піхоти|бойової машини піхоти]] М2 «Бредлі».

== Будова ==
Зенітна самохідна установка, що одержала назву «Сержант Йорк», розроблялась на базі танка М48А5, озброєна двома 40-мм гарматами L70 «Бофорс» і була всепогодною. Боєпостачання гармат здійснювалося незалежно один від одного за допомогою системи безланкової подачі боєприпасів, що забезпечувало можливість ведення вогню при виході з ладу однієї з гармат. При цьому передбачалося збереження черги такої ж довжини, як і при [[стрільба|стрільбі]] двох гармат, що досягалося застосуванням спеціальної автоматики. Обидві системи подачі забезпечувалися механізмом селекції боєприпасів, що дозволяло вести стрільбу снарядами двох типів. Перевагою безланкової системи подачі боєприпасів був малий час перезарядження боєкомплекту, що не перевищував 13 хвилин. Сумарна [[швидкострільність]] ЗСУ становила 600 пострілів на хвилину; до складу боєкомплекту входило 580 снарядів.

Для стрільби ЗСУ М247 «Сержант Йорк» використовував постріли зі снарядами двох типів: [[Осколковий снаряд|осколковим]] і бронебійно-осколковим. Уражаючими елементами першого снаряда (з радіовисадника) поряд з осколками, що утворювалися при дробленні його корпусу, 640 [[вольфрам]]ових кульок, що мали досить високу пробивну здатність. Дальність дії радіовисадника регулювалась. При стрільбі по повітряній цілі його спрацьовування відбувалося на відстані близько 6 м від цілі, а по малорозмірних об'єктах — на відстані 2 м.

[[Бронебійно-осколковий снаряд]] призначався для ураження вертольотів і легкоброньованих наземних цілей, був здатний пробивати броньовий лист товщиною до 25 мм. Підривник ударного типу спрацьовував з уповільненням, що забезпечувало підрив снаряда після його проходу через броньовану перешкоду. Час польоту на дальностях 1000, 2000, 3000 і 4000 м становив відповідно 1,1; 2,8; 4,4 і 6,6 с.

[[Система керування вогнем]] ЗСУ М247 «Сержант Йорк» включала комбіновану РЛС виявлення і супроводу цілі, [[оптичний приціл]] з лазерним далекоміром, оптичний візир, цифрову обчислювальну машину і систему стабілізації. Все обладнання встановлювалось всередині броньованої башти, що обертається, де знаходилися робочі місця командира екіпажу і [[навідник]]а.

Комбінована РЛС (діапазон частот 10-20 ГГц) був модифікацією бортової станції [[AN/APG-66]] з [[винищувач]]а [[General Dynamics F-16 Fighting Falcon|F-16 «Файтінг Фалкон»]]. Для виявлення і супроводу цілі в ній використовувалися дві роздільні антенні підсистеми, що працювали від загального передавача (з повітряним охолодженням). [[Антена]] для виявлення [[Повітряна ціль|повітряних цілей]] оберталась по [[азимут]]у і здійснювала огляд простору двома діаграмами спрямованості, поверненими відносно один одного на 180°. Завдяки цифровому методу обробки [[Радіолокація|радіолокаційних]] сигналів станція була здатна розпізнавати тип цілей ([[літак]], вертоліт, [[ракета]], наземна ціль).

Захищеність від [[Радіоелектронна апаратура|засобів радіоелектронної боротьби]] забезпечувалася перебудовою частот РЛС і здатністю регулювання випромінюваної потужності для отримання високого рівня співвідношення ''«сигнал/шум»''. За сприятливих метеорологічних умов стрільба могла вестися з використанням оптичних та оптико-електронних засобів системи управління вогнем. У цьому випадку командир екіпажу вів пошук цілей за допомогою оптичного прицілу кругового обертання, що мав поле зору 20°. При захопленні цілі пов'язаний з прицілом [[лазерний далекомір]] дозволяв досить точно визначати дальність до неї (помилка вимірювання при дальності 8 км не перевищувала 5 м). Супровід цілі по кутових координатах виконувався навідником за допомогою оптичного візира. Виміряні таким чином координати надходили в цифрову обчислювальну машину, де вирішувалось завдання зустрічі [[Артилерійський снаряд|снаряда]] з ціллю і визначались кути попередження.

Завдяки наявності системи стабілізації ЗСУ «Сержант Йорк» була здатна вести вогонь у русі, чим відрізнялася від усіх західних ЗСУ, розроблених наприкінці 70-х — початку 80-х років. На полігонних випробуваннях цілі уражались навіть при швидкості ходу установки понад 40 км/год.

== Див. також ==
* [[ЗСУ «Гепард»]]
* [[2С6 «Тунгуска»]]
* [[ЗСУ-23-4]]
* [[Ostwind]]
* [[Landsverk L-62 Anti II]]
* [[Панцирь-С1]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Commonscat|M247 Sergeant York}}
* [http://www.militaryfactory.com/armor/detail.asp?armor_id=644 M247 Sergeant York Self-Propelled Anti-Aircraft Gun (SPAAG) (1981)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161012151803/http://www.militaryfactory.com/armor/detail.asp?armor_id=644 |date=12 жовтня 2016 }}
* [http://www.military-today.com/artillery/m247_sergeant_york.htm M247 Sergeant York] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190905185215/http://www.military-today.com/artillery/m247_sergeant_york.htm |date=5 вересня 2019 }}

== Відео ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=TanFPsRaeto The M247 Sergeant York Disaster (Part 1 of 2)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181123221809/https://www.youtube.com/watch?v=TanFPsRaeto |date=23 листопада 2018 }}
* [https://www.youtube.com/watch?v=qNBswoOal7w The M247 Sergeant York Disaster (Part 2 of 2)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200229083704/https://www.youtube.com/watch?v=qNBswoOal7w |date=29 лютого 2020 }}

{{Портали|Військова техніка|США|Війна}}
{{Бронетехніка США після Другої світової війни}}

[[Категорія:Зенітні самохідні установки США]]
[[Категорія:Скасовані військові проєкти США]]
[[Категорія:Бронетехніка США]]
[[Категорія:Зенітні самохідні установки]]

title: M247 «Сержант Йорк»

Тип: зенітна самохідна установка · M48 · Схема: класична

Походження: США

title: Історія використання

На озброєнні: не надходила на озброєння

Оператори: США

title: Історія виробництва

Виробник: Ford Aerospace

title: Характеристики

Обслуга: 3 чол.

Калібр: 40-мм автоматична гармата Bofors L70

Темп вогню: до 600 постр/хв.

Характеристики: Дальність вогню

Ефективна: до 4 000 м · по вертикалі — до 12 000 м

Приціл: оптичний візир, РЛС AN/APG-68

Броня: сталева протикульова · Активний захист: немає · Динамічний захист: немає

Головне · озброєння: 2 × зенітні гармати · боєкомплект: 580

Двигун: | Continental AV1790 | Continental AV1790 | | ------------------------- | ------------------------------------------------ | | | | | | | | Виробник: | Continental Motors Company | | Марка: | Continental AV1790 | | Тип: | дизельний | | Максимальна потужність: | 750 к.с. | | Конфігурація: | V-подібний | | Циліндрів: | 12-ти циліндровий | | Хід поршня: | 146 мм | | Діаметр циліндра: | 146 мм | | Ступінь стиску: | 16:1 | | Система живлення: | турбонаддування з проміжним охолодженням повітря | | Охолодження: | повітряне | | Тактність (число тактів): | 4 | | Рекомендоване паливо: | дизельне JP-8/diesel |

Підвіска: торсіонна

Швидкість: шосе: 48

Прохідність: нахил: 30° · стінка: 1,15 · рів: 2,6 · брід: 1,2

title: Continental AV1790

Виробник: Continental Motors Company

Марка: Continental AV1790

Тип: дизельний

Конфігурація: V-подібний

Циліндрів: 12-ти циліндровий

Охолодження: повітряне

Рекомендоване паливо: дизельне JP-8/diesel


text:
# Абатство Дізентіс
Абатство Дізентіс (нім. Reichskloster Disentis) — бенедиктинський монастир у кантоні Граубюнден на сході Швейцарії, навколо якого виросло теперішнє місто Дізентіс/Муштер (ретороман. Mustér).

## Рання історія
Раніше датою заснування цього абатства, яку приписували місцевим святим Пласиду і Сігеберту, вважалося 614 рік. Далі у традиційній історії йдеться про те, що цей монастир був зруйнований аварами в 670 році, коли абат і тридцять ченців були замордовані. Потім абатство, присвячене святому Мартину, було відновлене Карлом Мартелом та святим Пірміном приблизно в 711 році.
Однак другий і сучасний погляд, заснований на більш суттєвих дослідженнях, полягає в тому, що заснування відбулося лише на початку VIII століття. Це підтверджується археологічними дослідженнями, які показали, що перша простежувана споруда на цьому місці була побудована приблизно або близько 700 року і була зруйнована приблизно в 940 році, що пояснюється набігами сарацинів.
Розповідь Сігеберта, згідно її драматизації у творі XII століття, «Passio Placidi», полягає в тому, що він був мандрівним монахом-франком, натхненним ідеалами Колумбана та Люксоя, який створив тут келію під захистом Святого Мартіна. Пласид був місцевим магнатом і землевласником, який підтримував Сігеберта і був вбитий Віктором, пресесом («президентом») Кура, намагаючись запобігти втраті незалежності, що була пов'язана з передачею великої кількості землі церкві.
Одним із найдавніших збережених документів, що стосуються Дізентіса, є так званий «Заповіт Телло», єпископа Кура, який датується 765 роком і фіксує і без того дуже великі об'єкти власності монастиря. Історія «Passio Placidi» робить Телло сином Віктора, а власність — винагородою за вбивство Пласида. Незалежно від того, чи це так, абатство, безумовно, здобуло дуже великий маєток до цієї дати.
Карл Великий відвідав відновлене абатство на зворотному шляху з Риму в 800 році і зробив для нього багато пожертв. Абатство мало статус Reichskloster (безпосередню відповідальність перед імператором і, таким чином, свободу від претензій інших територіальних володарів) з самого початку свого існування. Претензією Дізентіса на імперський інтерес було його стратегічне положення на вразливому гірському перевалі, і наступні абати змогли скористатися цим на користь абатства.
Удальрік I (1031–55) був першим абатом, котрий став імперським князем, як і кілька інших пізніше; багато з них також стали єпископами сусідніх кафедр.

## Сіра Ліга
Піддані Абатства Дізентіс вперше застосували власну печатку в 1285 році. Вони мали свій власного ландманна (мер) з 1371 року. Каді (назва володінь Абатства Дізентіс) стало автономною комуною Сірої ліги в 1401 році. З 1472 року мер обирався за квитком з трьох кандидатів, поданих абатом, з XVII століття на вільних виборах. До 1851 року Каді було розділено на чотири юрисдикції (суди): Дізентіс, Туєч, Брігельс з Меделем і Трун із Сумвічем.
У 1581 році абатство було вшановане візитом святого Карло Борромео. У 1617 році вона стала членом новоствореної Швейцарської конгрегації (нині частина Бенедиктинської конфедерації).
Будівлі були відремонтовані в стилі бароко приблизно в кінці XVII століття.

## Сучасна історія
У 1799 році абатство було спалено та розграбовано солдатами армії Наполеона, а багато цінних предметів, книг та архівів було знищено, включаючи рукописну хроніку VII століття. Друкарський верстат, створений у 1729 року, також був знищений в той же час, але більшу частину розплавленого металу було врятовано, і з нього були виготовлені труби органу церкви святого Мартіна в Дізентісі, який все ще використовується. Більшість того, що не було знищено, конфіскувалось для фінансування військових зусиль. Абатство також втратило половину своїх маєтків. Проте він був відновлений абатом Ансельмом Гундером, останнім з абатів, який користувався званням і титулом князя Імперії.
Феодальна територія абатства, яка мала широку автономію з XV століття і придбала свободу від десятини для абатств у XVIII столітті, була офіційно ліквідована за Гельветійської республіки в 1799 році, хоча традиційна система управління збереглася до нової Конституції кантону 1851 року.
Незважаючи на те, що Дізентісу вдалося уникнути розпаду, який на той час був долею більшості релігійних утворень, XIX століття було тим не менш важким і нестабільним періодом, з небезпечно скороченими матеріальними ресурсами в поєднанні з втратою морального духу і духовної дисципліни, що виглядали настільки серйозними, що абатство не мало шансів на виживання. У відчаї абат Пол Біркер з абатства Святого Боніфація, Мюнхен, був посланий, щоб спробувати змінити ситуацію, але з таким невеликим успіхом, що в 1861 році він покинув Дізентіс і повернувся до Мюнхена простим ченцем. Тим не менше, незважаючи на всі ознаки протилежного, абатство справді вижило. У 1880 році з реставрацією релігійних споруд у Швейцарії Дізентіс відкрив середню школу, яка працює і донині, і до кінця XIX століття повністю відновила своє духовне та матеріальне здоров'я.
Абатство продовжує існувати, як релігійна громада, та як будинок престижної середньої школи.

## Фото
- Абатство Дізентіс
- Вхід до монастиря
- Всередині входу до монастиря
- Галерея церкви
- Алтар Пласида
- Абатство Дізентіс, інший ракурс

title: Абатство Дізентіс

wikitext:
{{Картка:Колишня країна|common_name=Абатство Дізентіс|event2=заснована [[Сіра Ліга]]|image_coat=CHE_Disentis_Muster_COA.svg|s1=Граубюнден|image_s1=[[File:CHE Graubünden COA.svg|20px|alt=]]|p1=|year_post=1880|event_post=абатство відновлено|event_end=віддано під контроль [[Граубюнден]]а|year_event4=1617|event4=долучення до [[Швейцарська конгрегація|Швейцарської конгрегації]]|year_event3=1497|event3=[[Сіра Ліга]] асоційована зі [[Стара Швейцарська Конфедерація|Старою Швейцарською Конфедерацією]]|year_event2=1395|year_event1=VIII століття|continent=Європа|event1=здобуття [[Безпосереднє підпорядкування імператору|безпосереднього підпорядкування імператору]]|government_type=теократія|image_map=Disentis_Kloster.jpeg|capital=Абатство Дізентіс|conventional_long_name=Абатство Дізентіс|status=Імперське абатство|empire=Священна Римська Імперія|year_end=1846|native_name=''Reichskloster Disentis'' ([[Німецька мова|нім.]])
''Abbazia Imperiale di Disentis'' ([[Італійська мова|італ.]])
''Claustra Imperiala da Mustér'' ([[Ретороманська мова|ретороман.]])|region=Швейцарія|country=Три Ліги|year_start=720|era=[[Середньовіччя]], [[нова історія]]}}

'''Абатство Дізентіс''' ([[Німецька мова|нім.]] ''Reichskloster Disentis'') — [[Бенедиктинці|бенедиктинський]] монастир у кантоні [[Граубюнден]] на сході [[Швейцарія|Швейцарії]], навколо якого виросло теперішнє місто [[Дізентіс/Муштер]] (ретороман. ''Mustér'').

== Рання історія ==
Раніше датою заснування цього абатства, яку приписували місцевим святим Пласиду і Сігеберту, вважалося 614 рік. Далі у традиційній історії йдеться про те, що цей монастир був зруйнований аварами в 670 році, коли [[абат]] і тридцять ченців були замордовані. Потім абатство, присвячене [[Мартин Турський|святому Мартину]], було відновлене [[Карл Мартел|Карлом Мартелом]] та святим Пірміном приблизно в 711 році.

Однак другий і сучасний погляд, заснований на більш суттєвих дослідженнях, полягає в тому, що заснування відбулося лише на початку VIII століття. Це підтверджується археологічними дослідженнями, які показали, що перша простежувана споруда на цьому місці була побудована приблизно або близько 700 року і була зруйнована приблизно в 940 році, що пояснюється набігами [[Сарацини|сарацинів]].

Розповідь Сігеберта, згідно її драматизації у творі XII століття, ''«Passio Placidi»'', полягає в тому, що він був мандрівним монахом-[[Франки|франком]], натхненним ідеалами [[Святий Колумбан|Колумбана]] та Люксоя, який створив тут келію під захистом Святого Мартіна. Пласид був місцевим магнатом і землевласником, який підтримував Сігеберта і був вбитий Віктором, ''пресесом'' («президентом») [[Кур (Граубюнден)|Кура]], намагаючись запобігти втраті незалежності, що була пов'язана з передачею великої кількості землі церкві.

Одним із найдавніших збережених документів, що стосуються Дізентіса, є так званий «Заповіт Телло», єпископа Кура, який датується 765 роком і фіксує і без того дуже великі об'єкти власності монастиря. Історія ''«Passio Placidi»'' робить Телло сином Віктора, а власність — винагородою за вбивство Пласида. Незалежно від того, чи це так, абатство, безумовно, здобуло дуже великий маєток до цієї дати.

[[Карл I Великий|Карл Великий]] відвідав відновлене абатство на зворотному шляху з [[Рим]]у в 800 році і зробив для нього багато пожертв. Абатство мало статус [[Безпосереднє підпорядкування імператору|Reichskloster]] (безпосередню відповідальність перед імператором і, таким чином, свободу від претензій інших територіальних володарів) з самого початку свого існування. Претензією Дізентіса на імперський інтерес було його стратегічне положення на вразливому гірському перевалі, і наступні абати змогли скористатися цим на користь абатства.

''Удальрік I'' (1031–55) був першим абатом, котрий став [[Імперський князь|імперським князем]], як і кілька інших пізніше; багато з них також стали єпископами сусідніх кафедр.

== Сіра Ліга ==
{{Докладніше|Сіра Ліга}}
Піддані Абатства Дізентіс вперше застосували власну печатку в 1285 році. Вони мали свій власного ландманна ([[мер]]) з 1371 року. [[Каді (Абатство Дізентіс)|Каді]] (назва володінь Абатства Дізентіс) стало автономною комуною Сірої ліги в 1401 році. З 1472 року [[мер]] обирався за квитком з трьох кандидатів, поданих абатом, з XVII століття на вільних виборах. До 1851 року Каді було розділено на чотири юрисдикції (суди): Дізентіс, Туєч, Брігельс з Меделем і Трун із Сумвічем.

У 1581 році абатство було вшановане візитом святого [[Карло Борромео]]. У 1617 році вона стала членом новоствореної [[Швейцарська конгрегація|Швейцарської конгрегації]] (нині частина [[Бенедиктинська конфедерація|Бенедиктинської конфедерації]]).

Будівлі були відремонтовані в стилі [[бароко]] приблизно в кінці XVII століття.

== Сучасна історія ==
У 1799 році абатство було спалено та розграбовано солдатами армії [[Наполеон]]а, а багато цінних предметів, книг та архівів було знищено, включаючи рукописну хроніку VII століття. Друкарський верстат, створений у 1729 року, також був знищений в той же час, але більшу частину розплавленого металу було врятовано, і з нього були виготовлені труби органу церкви святого Мартіна в Дізентісі, який все ще використовується. Більшість того, що не було знищено, конфіскувалось для фінансування військових зусиль. Абатство також втратило половину своїх маєтків. Проте він був відновлений абатом Ансельмом Гундером, останнім з абатів, який користувався званням і титулом князя Імперії.

Феодальна територія абатства, яка мала широку автономію з XV століття і придбала свободу від десятини для абатств у XVIII столітті, була офіційно ліквідована за [[Гельветійська республіка|Гельветійської республіки]] в 1799 році, хоча традиційна система управління збереглася до нової Конституції кантону 1851 року.

Незважаючи на те, що Дізентісу вдалося уникнути розпаду, який на той час був долею більшості релігійних утворень, XIX століття було тим не менш важким і нестабільним періодом, з небезпечно скороченими матеріальними ресурсами в поєднанні з втратою морального духу і духовної дисципліни, що виглядали настільки серйозними, що абатство не мало шансів на виживання. У відчаї абат Пол Біркер з [[Абатство Святого Боніфація|абатства Святого Боніфація]], [[Мюнхен]], був посланий, щоб спробувати змінити ситуацію, але з таким невеликим успіхом, що в 1861 році він покинув Дізентіс і повернувся до Мюнхена простим ченцем. Тим не менше, незважаючи на всі ознаки протилежного, абатство справді вижило. У 1880 році з реставрацією релігійних споруд у Швейцарії Дізентіс відкрив середню школу, яка працює і донині, і до кінця XIX століття повністю відновила своє духовне та матеріальне здоров'я.

Абатство продовжує існувати, як релігійна громада, та як будинок престижної середньої школи.

== Фото ==
<gallery mode="nolines">
Файл:CHDisentisMonastery.jpg|Абатство Дізентіс
Файл:DisentisKlosterpforte.JPG|Вхід до монастиря
Файл:KlosterpforteInnen.JPG|Всередині входу до монастиря
Файл:DisentisEmpore.JPG|Галерея церкви
Файл:DisentisPlacidusaltar.JPG|Алтар Пласида
Файл:Benediktinerabtei Disentis September 2019.jpg|Абатство Дізентіс, інший ракурс
</gallery>

== Джерела ==

* Condrau, G., 1996. ''Disentis/Mustér: Geschichte und Gegenwart''.
* Jacobsen. W., et al., 1991. ''Vorromische Kirchenbauten'' (Suppl.), pp. 93–95.
* Müller, I., 1971. ''Geschichte der Abtei Disentis von den Anfängen bis zur Gegenwart''.
* Müller, I., 1986. ''Die Frühzeit des Klosters Disentis'' in BM, 1-45, HS III/1, pp. 474–512.
* {{HDS|11490|Disentis}}
* {{Cite Catholic Encyclopedia|id=05047a|title=Disentis Abbey}}

== Посилання ==

* {{commons category-inline|Disentis Abbey}}
* [https://web.archive.org/web/20190322083255/https://www.kloster-disentis.ch/ офіційний сайт] (нім.)
[[Категорія:Засновані в Європі 720]]
[[Категорія:Культові споруди Швейцарії]]
[[Категорія:Граубюнден]]
[[Категорія:Три Ліги]]
[[Категорія:Імперські абатства]]
[[Категорія:Барокові церкви]]
[[Категорія:Барокова архітектура Швейцарії]]
[[Категорія:Дізентіс]]
[[Категорія:Зникли в Європі 1846]]

title: Reichskloster Disentis (нім.) · Abbazia Imperiale di Disentis (італ.) · Claustra Imperiala da Mustér (ретороман.) · Абатство Дізентіс

Столиця: Абатство Дізентіс

Форма правління: теократія

Історичний період: Середньовіччя, нова історія