text:
# Аль-Анад (авіабаза)
Авіабаза «Аль-Анад» — військова авіабаза в мухфазі Лахдж, Ємен. Найбільша авіаційна база в Ємені.

## Історія
База служила штабом для операцій зі збору розвідки Сполучених Штатів та боротьби з тероризмом на півдні Ємену до єменського перевороту 2014—2015 рр, в якому повстанці хусити, які нібито підтримувалися Іраном, взяли під свій контроль єменський уряд і розпочали військову наступальну операцію проти залишків адміністрації, що підтримується Заходом в Адені.
У березні 2015 року США вилучили з бази, коли Аль-Каїда на Аравійському півострові (AQAP) на короткий час взяла на себе владу. Через кілька днів, 25 березня, базу захопили бійці хусити та 201-а бронетанкова бригада Єменської армії. Наступного дня сили, що підчинялися президенту Абд Раббо Мансур Гаді, обстріляли базу, в результаті чого, принаймні, деякі хуситськи сили відступили.
Військові бойовики, які підтримувалися наземними силами Саудівської Аравії та ОАЕ, повернули базу 3 серпня 2015 року. Повторне захоплення відбулося через два тижні після перемоги уряду в битві при Адені.
31 січня 2016 року повідомлялося, що тактична балістична ракета «Точка», випущена повстанцями хуситів, завдала шкоди десяткам суданських винищувачів і єменським новобранцям.
Хуситський дрон проник на повітряну базу 10 січня 2019 року і вибухнув над подіумом, де сиділи старші офіцери армії. Шість солдатів було вбито, а деякі високопосадовці отримали поранення.

title: Аль-Анад (авіабаза)

wikitext:
{{Infobox Airport
| type           = військовий аеродром
| назва          = Авіабаза Аль-Анад
| location       = [[Лахдж (мухафаза)|Лахдж]], [[Ємен]]
| країна         =
| зображення     =
| підпис         =
| зображення2    = <!--друге зображення, основні емблеми командування для авіабази -->
| підпис2        =
| тип            = База ПС
| координати     = {{coord|13.18|N|44.77|E|type:landmark|display=inline}}
}}

'''Авіабаза «Аль-Анад»''' — [[Військово-повітряна база|військова авіабаза]] в мухфазі [[Лахдж (мухафаза)|Лахдж]], [[Ємен]]<ref>{{cite news |url=http://abc7chicago.com/news/saudi-arabia-begins-airstrikes-against-houthi-rebels-in-yemen/573257/ |title=SAUDI ARABIA BEGINS AIRSTRIKES AGAINST HOUTHI REBELS IN YEMEN |agency=ABC 7 Chicago/Associated Press |date=25 березня 2015 |accessdate=26 березня 2015 |deadurl=yes |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150328014027/http://abc7chicago.com/news/saudi-arabia-begins-airstrikes-against-houthi-rebels-in-yemen/573257/ |archivedate=28 March 2015 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150328014027/http://abc7chicago.com/news/saudi-arabia-begins-airstrikes-against-houthi-rebels-in-yemen/573257/ |date=2015-03-28 }}</ref>. Найбільша авіаційна база в Ємені<ref name="the econ">{{cite news|title=Yemen’s civil war: Raising the stakes|url=https://www.economist.com/news/middle-east-and-africa/21660554-saudi-led-coalitions-commitment-ground-forces-risky-gamble-raising|accessdate=8 серпня 2015|work=[[The Economist]]|archive-date=6 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160306054019/http://www.economist.com/news/middle-east-and-africa/21660554-saudi-led-coalitions-commitment-ground-forces-risky-gamble-raising}}</ref>.

== Історія ==
База служила штабом для операцій зі збору розвідки [[Сполучені Штати Америки|Сполучених Штатів]] та [[Боротьба з тероризмом|боротьби з тероризмом]] на [[Народна Демократична Республіка Ємен|півдні Ємену]] до єменського [[Збройний конфлікт в Ємені (2014—2015)|перевороту 2014—2015]] рр, в якому повстанці [[хусити]], які нібито підтримувалися [[Іран]]ом, взяли під свій контроль [[Громадянська війна в Ємені (з 2015)|єменський уряд]] і розпочали військову наступальну операцію проти залишків адміністрації, що підтримується [[Західний світ|Заходом]] в [[Аден]]і.
У березні 2015 року США вилучили з бази<ref name="cnn">{{cite news|url=http://www.cnn.com/2015/03/21/middleeast/yemen-unrest/|publisher=CNN|title=Sources: U.S. pulling last of its Special Operations forces out of Yemen|date=21 березня 2015|accessdate=21 березня 2015|archive-date=20 травня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190520083910/https://www.cnn.com/2015/03/21/middleeast/yemen-unrest/}}</ref>, коли Аль-Каїда на Аравійському півострові (AQAP) на короткий час взяла на себе владу. Через кілька днів, 25 березня, базу захопили бійці хусити та 201-а бронетанкова бригада [[Збройні сили Ємену|Єменської армії]]<ref>{{cite news|url=http://www.yementimes.com/en/1871/news/4999/Al-Subaihi-captured-and-Lahj-falls-as-Houthis-move-on-Aden.htm|work=Yemen Times|title=AL-SUBAIHI CAPTURED AND LAHJ FALLS AS HOUTHIS MOVE ON ADEN|date=25 березня 2015|accessdate=26 березня 2015|archive-date=5 жовтня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181005231423/http://www.yementimes.com/en/1871/news/4999/Al-Subaihi-captured-and-Lahj-falls-as-Houthis-move-on-Aden.htm}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181005231423/http://www.yementimes.com/en/1871/news/4999/Al-Subaihi-captured-and-Lahj-falls-as-Houthis-move-on-Aden.htm |date=2018-10-05 }}</ref>. Наступного дня сили, що підчинялися президенту [[Абд Раббо Мансур Гаді]], обстріляли базу, в результаті чого, принаймні, деякі хуситськи сили відступили<ref>{{cite news|url=http://www.jpost.com/Breaking-News/Yemen-presidents-forces-shell-Houthi-held-al-Anad-base-near-Aden-some-Houthis-flee-395155|work=The Jerusalem Post|title=Yemen president's forces shell Houthi-held al-Anad base near Aden, some Houthis flee|date=26 березня 2015|accessdate=26 березня 2015|archive-date=26 березня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150326084635/http://www.jpost.com/Breaking-News/Yemen-presidents-forces-shell-Houthi-held-al-Anad-base-near-Aden-some-Houthis-flee-395155}}</ref>.

Військові бойовики, які підтримувалися наземними силами [[Інтервенція Саудівської Аравії та її союзників у Ємен|Саудівської Аравії та ОАЕ]], повернули базу 3 серпня 2015 року<ref>{{cite news|url=http://www.huffingtonpost.com/entry/yemen-al-anad-base_55c0ae19e4b06f8bedb5d59d?|title=Yemen Troops Say Ousted Houthi Rebels From Al-Anad Military Base|work=The Huffington Post|date=4 серпня 2015|accessdate=4 серпня 2015|archive-date=6 серпня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150806193653/http://www.huffingtonpost.com/entry/yemen-al-anad-base_55c0ae19e4b06f8bedb5d59d}}</ref>. Повторне захоплення відбулося через два тижні після перемоги уряду в [[Битва за Аден (2015)|битві при Адені]]<ref name="the econ" />.

31 січня 2016 року повідомлялося, що [[Тактична ракета|тактична балістична ракета]] «Точка», випущена повстанцями хуситів, завдала шкоди десяткам суданських винищувачів і єменським новобранцям<ref>{{Cite web|title=Houthis' Ballistic Missile Attack Kills Dozens of Saudi Coalition Personnel|url=http://sputniknews.com/middleeast/20160131/1034001043/houthis-ballistic-missile-yemen.html|publisher=Sputnik News|access-date=2016-02-01|archive-date=21 травня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160521033738/http://sputniknews.com/middleeast/20160131/1034001043/houthis-ballistic-missile-yemen.html}}</ref>.

Хуситський дрон проник на повітряну базу 10 січня 2019 року і вибухнув над подіумом, де сиділи старші офіцери армії. Шість солдатів було вбито, а деякі високопосадовці отримали поранення<ref>{{Cite web|title=Yemen soldiers killed in Houthi drone attack on base|url=https://www.bbc.com/news/world-middle-east-46822429|publisher=BBC News|access-date=2019-01-21|archive-date=28 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128192907/https://www.bbc.com/news/world-middle-east-46822429}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Coord|13.1752108|44.7700302|display=title}}

{{Yemen-stub}}
[[Категорія:Незавершені статті про Ємен]]
[[Категорія:Збройні сили Ємену]]
[[Категорія:Авіабази]]

title: Загальні дані

Тип: база ПС

Розташування: Лахдж, Ємен


text:
# Вітольд Хоровський
Вітольд Хоровський (пол. Witold Horovsky) — польський громадський діяч та дипломат. Колишній почесний консул України в Познані (2012—2019).

## Життєпис
За фахом — бізнес-консультант, який спеціалізується в галузі управління та стратегічного консалтингу, брав участь у розробці та реалізації стратегій і систем управління для польських та іноземних організацій.
У квітні 2012 року призначений новим почесним консулом України у Познані, консулат діяв у межах Великопольського воєводства. Продовжував місію свого батька, Луки Хоровського, який був почесним консулом у 2007—2011 роках. Консульський патент міністра закордонних справ України вручив у Познані Посол України в Польщі Маркіян Мальський.
Літом 2012 року брав участь у налагодженні співпраці Калісько-Островської агломерації та Платформи співпраці прикордонних районів Волині.
22 січня 2014 року почесний консул України Вітольд Хоровський подав у відставку, протестуючи проти репресивної політики української влади, «ручних законів» та вбивства демонстрантів під час Євромайдану. Згодом відновив повноваження.
У травні 2019 року подав у відставку, мотивуючи це особистими причинами.
Член Соціально-культурного товариства «Польща — Україна».

wikiname: ukwiki

title: Вітольд Хоровський

in_language: uk

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Хоровський Вітольд
| оригінал імені       = Witold Horovsky
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         ={{POL}}
| підданство           =
| національність       =
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       =
| титул                =
| посада               =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| нагороди             =
}}
'''Вітольд Хоровський''' ({{lang-pl|Witold Horovsky}}) — польський громадський діяч та дипломат. Колишній почесний консул України в [[Познань|Познані]] (2012—2019).

== Життєпис ==
За фахом — бізнес-консультант, який спеціалізується в галузі управління та стратегічного консалтингу, брав участь у розробці та реалізації стратегій і систем управління для польських та іноземних організацій<ref>{{Cite web|title=Ukraińska Wiosna|url=http://www.poznajsasiada.org/consulate/witold-horowski|website=www.poznajsasiada.org|accessdate=2019-11-13|archive-date=13 листопада 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191113155646/http://www.poznajsasiada.org/consulate/witold-horowski}}</ref>.

У квітні 2012 року призначений новим почесним консулом України у Познані, консулат діяв у межах [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]]<ref>{{Cite web |url=http://www.ukrinform.ua/ukr/news/novim_pochesnim_konsulom_ukraiini_u_poznani_stav_vitold_horovskiy_1721728 |title=Новий почесний консул |accessdate=25 січня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140203084823/http://www.ukrinform.ua/ukr/news/novim_pochesnim_konsulom_ukraiini_u_poznani_stav_vitold_horovskiy_1721728 |archivedate=3 лютого 2014 |deadurl=yes }}</ref>. Продовжував місію свого батька, Луки Хоровського, який був почесним консулом у 2007—2011 роках<ref>{{Cite web|title=Гусятинская районная государственная администрация - Новости|url=http://www.oda.te.gov.ua/husyatynska/ru/news/print/134040.htm|website=www.oda.te.gov.ua|accessdate=2019-11-13|archive-date=13 листопада 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191113155648/http://www.oda.te.gov.ua/husyatynska/ru/news/print/134040.htm}}</ref>. Консульський патент міністра закордонних справ України вручив у Познані Посол України в Польщі [[Мальський Маркіян Зіновійович|Маркіян Мальський]].

Літом 2012 року брав участь у налагодженні співпраці [[Калісько-Островська агломерація|Калісько-Островської агломерації]] та Платформи співпраці прикордонних районів Волині.

22 січня 2014 року почесний консул [[Україна|України]] Вітольд Хоровський подав у відставку, протестуючи проти [[Штурм на вулиці Грушевського (Київ)|репресивної політики української влади]], «ручних законів» та вбивства демонстрантів під час [[Євромайдан]]у<ref>{{Cite web |url=http://espreso.tv/new/2014/01/24/u_vidstavku_podav_sche_odyn_ukrayinskyy_dyplomat |title=У відставку подав ще один український дипломат |accessdate=25 січня 2014 |archive-date=26 січня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140126224922/http://espreso.tv/new/2014/01/24/u_vidstavku_podav_sche_odyn_ukrayinskyy_dyplomat }}</ref>. Згодом відновив повноваження.

У травні 2019 року подав у відставку, мотивуючи це особистими причинами<ref>{{Cite web|title=У Польщі подав у відставку почесний консул України|url=https://www.yavp.pl/uk/novini/u-polshchi-podav-u-vidstavku-pochesnyi-konsul-ukrainy-15847.html|website=www.yavp.pl|accessdate=2019-11-13|language=uk|last=SergiuszM|archive-date=13 листопада 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191113155644/https://www.yavp.pl/uk/novini/u-polshchi-podav-u-vidstavku-pochesnyi-konsul-ukrainy-15847.html}}</ref>.

Член Соціально-культурного товариства «Польща — Україна».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://www.akcenty.info/?id=33&items=947 Поляки виокремили співпрацю з Волинню з-поміж інших регіонів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140201192844/http://www.akcenty.info/?id=33&items=947 |date=1 лютого 2014 }}
* [http://www.golos.com.ua/article/270651 Заробітчанська тема залишається незмінно актуальною…] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170318002224/http://www.golos.com.ua/article/270651 |date=18 березня 2017 }}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Дипломати Польщі]]
[[Категорія:Консули України в Познані]]
[[Категорія:Почесні консули України]]
[[Категорія:Польські громадські діячі]]
{{DEFAULTSORT:Хоровський Вітольд}}

title: Witold Horovsky

Громадянство: Польща

Діяльність: дипломат


text:
# IC 4410
IC 4410 — галактика типу Sb (компактна витягнута галактика) у сузір'ї Волопас.
Цей об'єкт міститься в оригінальній редакції індексного каталогу.

title: IC 4410

wikitext:
{{Галактика IC
| IC = 4410
| Назва = IC 4410
| Тип = [[галактика]]
| Сузір'я = Волопас
| Позначення = PGC 51338, MCG 3-37-9, ZWG 104.9
| Пряме_сходження = 14 год 22 хв 14,0 сек
| Схилення = +17° 23′ 52″
| Код = Sb
| Хаббл-тип = [[Компактна галактика|компактна]] [[Витягнута галактика|витягнута]] галактика
| Епоха = [[J2000.0]]
| Видима_зоряна_величина = 14,7
| Видимі_розміри = 0,70' × 0,3'
| Яскравість_поверхні = 12,9
| Фотографічна_зоряна_величина = 15,5
| Кутове_положення = 55
| bot = true
| dreyer = true
}}

'''IC 4410''' — [[галактика]] типу Sb ([[Компактна галактика|компактна]] [[Витягнута галактика|витягнута]] галактика) у сузір'ї [[Волопас (сузір'я)|Волопас]].

Цей об'єкт міститься в оригінальній редакції [[Індексний каталог|індексного каталогу]].

== Посилання ==

* [http://www.seds.org/~spider/ngc/ngc.cgi?IC+4410 IC 4410] в оригінальному [[Новий загальний каталог|новому загальному каталозі]] {{ref-en}}
* [http://www.seds.org/~spider/ngc/ngc_fr.cgi?IC+4410 IC 4410] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070314041252/http://www.seds.org/~spider/ngc/ngc_fr.cgi?IC+4410 |date=14 березня 2007 }} в оригінальному [[Новий загальний каталог|новому загальному каталозі]] {{ref-fr}}
* [http://www.seds.org/~spider/ngc/revngcic.cgi?IC+4410 Перевірена інформація про IC 4410]{{ref-en}}
* [http://simbad.u-strasbg.fr/sim-id.pl?Ident=IC+4410 IC 4410 в базі SIMBAD]{{ref-en}}{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* http://vizier.u-strasbg.fr/viz-bin/VizieR-S?IC+4410[ IC 4410 в базі Vizier{{ref-en}}] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200806010233/http://vizier.u-strasbg.fr/viz-bin/VizieR-S?IC+4410 |date=6 серпня 2020 }}
* [http://nedwww.ipac.caltech.edu/cgi-bin/nph-objsearch?objname=IC+4410 IC 4410 в базі NASA Extragalactic  Database]{{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20070202212605/http://www.ngcic.org/steinicke/ Бази даних про об'єкти NGC/IC]{{ref-en}}

{{Навігатор NGC|IC 4406|IC 4407|IC 4408|IC 4409|IC 4410|IC 4411|IC 4413|IC 4414A|IC 4414B|}}

{{Бот|}}<!-- заберіть шаблон {{бот|}}, якщо вносите серйозні зміни в статтю -->

{{Портали|Астрономія}}

[[Категорія:Об'єкти IC|IC 4410]]
[[Категорія:Волопас (сузір'я)|IC 4410]]
[[Категорія:Галактики|IC 4410]]

title: Розташування (епоха J2000.0)

Сузір'я: Волопас

Пряме піднесення: 14 год 22 хв 14,0 сек

title: Характеристики

Габбл-тип: компактна витягнута галактика

Тип: галактика

title: Позначення


text:
# Малоросійська губернія (1764–1781)
Перша Малоросійська губернія (рос. Малороссійская Губернія) або Уряд Малоросії був створений російською владою в 1764—1765 рр. під час ліквідації козацької Гетьманщини на українських землях, включених до складу Російської імперії. Малоросійською губернією керував Петро Румянцев.
Іншою адміністративною реформою 1781 року губернаторство та його підрозділи (полки) були ліквідовані і замінені намісниками, поділеними на повіти.

## Підрозділи
Губернаторство поділялося на 10 полків, які були рівнозначними повітам.
- Гадяцький полк
- Київський полк
- Лубенський полк
- Миргородський полк
- Ніжинський полк
- Переяславський полк
- Полтавський полк
- Прилуцький полк
- Стародубський полк
- Чернігівський полк

## Герб
До 1767 року гербом губернії був козацький з мушкетом, коли його замінили російським двоголовим орлом.

title: Малоросійська губернія (1764–1781)

wikitext:
{{Картка:Історична область
 |Назва                     = Малоросійська губернія
 |Оригінальна назва         = Малороссійская губернія
 |Категорія                 =
 |Зображення                =
 |Ширина_зображення         =
 |Інші назви                =
 |Входила до складу         = [[Російська імперія]]
 |Сучасна локація           = [[Чернігівська область]], [[Брянська область]], [[Київська область]], [[Полтавська область]], [[Черкаська область]], [[Сумська область]], [[Харківська область]]
 |Період уживання топоніма  = 1764–1781
 |Населення                 =
 |Площа                     =
 |Назви в родовому відмінку =
 |Карта                     =
 |Підпис                    =
 |Карта власне об'єкта      =
 |Підпис до карти           =
}}
Перша '''[[Мала Русь|Малоросійська]] губернія''' ({{Lang-ru|Малороссійская Губернія}}) або '''Уряд Малоросії''' був створений російською владою в 1764—1765 рр. під час ліквідації [[Гетьманщина|козацької Гетьманщини]] на [[Україна|українських]] землях, включених до складу [[Російська імперія|Російської імперії]]. Малоросійською губернією керував [[Рум'янцев-Задунайський Петро Олександрович|Петро Румянцев]]<ref>{{Cite web|title=Rumiantsev, Petr|url=http://www.encyclopediaofukraine.com/display.asp?linkpath=pages%5CR%5CU%5CRumiantsevPetr.htm|website=www.encyclopediaofukraine.com|accessdate=2022-05-19|archive-date=5 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211005111139/http://www.encyclopediaofukraine.com/display.asp?linkpath=pages%5CR%5CU%5CRumiantsevPetr.htm}}</ref>.

Іншою адміністративною реформою 1781 року губернаторство та його підрозділи (полки) були ліквідовані і замінені намісниками, поділеними на [[Повіт (Росія)|повіти]].

== Підрозділи ==
Губернаторство поділялося на 10 полків, які були рівнозначними повітам.

* [[Гадяцький полк]]
* [[Київський полк]]
* [[Лубенський полк]]
* [[Миргородський полк]]
* [[Ніжинський полк]]
* [[Переяславський полк Війська Запорозького|Переяславський полк]]
* [[Полтавський полк Війська Запорозького|Полтавський полк]]
* [[Прилуцький полк]]
* [[Стародубський полк]]
* [[Чернігівський полк]]

== Герб ==
{{Multiple image
|image1 = Herb_Viyska_Zaporozkoho.svg
|width1 = 150
|image2 = Greater_CoA_of_2nd_Malorosian_collegium.svg
|width2 = 150
|footer = [[Лицар із самопалом|Козак з мушкетом]] — офіційний герб [[Гетьманщина|козацької Гетьманщини]] (ліворуч), [[Герб Малої Росії]] — офіційний герб губернії (праворуч)
}}

До 1767 року гербом губернії був [[Лицар із самопалом|козацький з мушкетом]], коли його замінили російським двоголовим орлом.

== Примітки ==
{{примітки}}

{{мало джерел}}
{{Російська імперія}}
[[Категорія:Засновані в Росії 1764]]
[[Категорія:Політична історія України]]
[[Категорія:Губернії Російської імперії]]
[[Категорія:Малоросійська губернія]]
[[Категорія:Держави і території, засновані 1764]]
[[Категорія:Держави і території, зникли 1781]]

title: Загальна інформація

Входила · до складу: Російська імперія

Сучасна · локація: Чернігівська область, Брянська область, Київська область, Полтавська область, Черкаська область, Сумська область, Харківська область


text:
# Сумін Володимир Олександрович
Володимир Олександрович Сумін (8 лютого 1937, Київ — 20 січня 1995, Турин) — український правознавець і громадський діяч, кандидат юридичних наук (з 1973 року), член-кореспондент Національної академії правових наук України (з 1993 року).

## Біографія
Народився 8 лютого 1937 року у Києві. В 1970 році закінчив юридичний факультет Київського університету. Працював викладачем юридичного факультету Київського університету, а потім — викладачем, завідувачем кафедри права Київського технологічного інституту харчової промисловості. Був одним із засновників, а в 1993—1995 роках головою Спілки юристів України, членом Української національної асамблеї підприємництва, громадсько-політичного об'єднання «Нова Україна», працював у Раді підприємців України і радником Прем'єр-міністра України. Обирався до керівних органів Світового конгресу українських юристів, а також Української правничої фундації.
Помер 20 січня 1995 року в Турині. Похований в Києві на Байковому кладовищі.

## Наукова діяльність
Досліджував проблеми теорії держави і права та державного управління. Основні праці:
- «Основи правознавства» (1983, у співавторстві);
- «Цивільне право України: Правові основи підприємництва» (1994, у співавторстві);
- «Приватизація майна в Україні» (1994, у співавторстві).

title: Сумін Володимир Олександрович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Володимир Олександрович Сумін
| зображення            = Володимир Олександрович Сумін.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    =
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         =
| громадянство       = {{URS}}, {{UKR}}
| національність     =
| галузь             = [[правознавство]]
| заклад             =
| Alma Mater         =
| відомий через =
| звання =
| ступінь =
| керівник =
| учні =
| нагороди =
}}
'''Володимир Олександрович Сумін''' ([[8 лютого]] [[1937]], [[Київ]] — [[20 січня]] [[1995]], [[Турин]]) — український правознавець і [[громадський діяч]], кандидат юридичних наук (з [[1973]] року), [[член-кореспондент]] [[Національна академія правових наук України|Національної академії правових наук України]] (з [[1993]] року).

== Біографія ==
Народився [[8 лютого]] [[1937]] року у [[Київ|Києві]]. В [[1970]] році закінчив [[Юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка|юридичний факультет Київського університету]]. Працював [[викладач]]ем юридичного факультету Київського університету, а потім — викладачем, завідувачем кафедри права [[Київський технологічний інститут харчової промисловості|Київського технологічного інституту харчової промисловості]]. Був одним із засновників, а в [[1993]]—[[1995]] роках головою [[Союз юристів України|Спілки юристів України]], членом Української національної асамблеї підприємництва, громадсько-політичного об'єднання «Нова Україна», працював у Раді підприємців України і радником [[Прем'єр-міністр України|Прем'єр-міністра України]]. Обирався до керівних органів [[Світовий конгрес українських юристів|Світового конгресу українських юристів]], а також [[Українська правнича фундація|Української правничої фундації]].
[[Файл:Могила Володимира Суміна.JPG|міні|ліворуч|200пкс|Могила Володимира Суміна]]
Помер [[20 січня]] [[1995]] року в [[Турин]]і. Похований в Києві на [[Байкове кладовище|Байковому кладовищі]].

== Наукова діяльність ==
Досліджував проблеми теорії держави і права та державного управління. Основні праці:
* «Основи правознавства» (1983, у співавторстві);
* «Цивільне право України: Правові основи підприємництва» (1994, у співавторстві);
* «Приватизація майна в Україні» (1994, у співавторстві).

== Література ==
* ''Ю. С. Шемшученко.'' [http://leksika.com.ua/14751026/legal/sumin Сумін В. О.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161128225940/http://leksika.com.ua/14751026/legal/sumin |date=28 листопада 2016 }} // {{Юридична енциклопедія|5}}

{{ВП-портали|Право}}

[[Категорія:Українські правознавці]]
[[Категорія:Українські громадські діячі]]
[[Категорія:Члени Спілки юристів України]]
[[Категорія:Члени-кореспонденти Національної академії правових наук України]]

title: Володимир Олександрович Сумін

Народився: 8 лютого 1937 · Київ, Українська РСР, СРСР

Помер: 20 січня 1995 (57 років) · Турин, Італія

Поховання: Байкове кладовище

Країна: СРСР, Україна

Діяльність: громадський активіст, правник, викладач університету

Alma mater: Юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка (1970)

Галузь: правознавство

Заклад: КНУ імені Тараса Шевченка · Київський національний університет технологій та дизайну


text:
# Чорисо
Чори́со, (ісп. chorizo, порт. chouriço) — страва, що походить з іспанської кухні, а також поширена у латиноамериканських і португальській кухнях, ковбаски зі свинини зі спеціями. Ковбаски мають специфічний різкий запах і смак, а також характерний червоний колір. Мають багато регіональних варіацій. Серед багатьох видів чорисо найпопулярнішими є chorizos con chili або chorizos con pimiento, тобто ковбаски з червоним перцем (паприкою).
Вважається, що страва з'явилася в Іспанії у XVI ст. після того, як з Америки було завезено червоний перець. Звідти вона розповсюдилася іншими країнам Європи та Латинської Америки. Страва стала невід'ємною частиною кухонь латиноамериканців. Найбільшої популярності зажили чорисо аргентинські та мексиканські (інша назва — карибські). Останні так дуже поширені, що навіть експортуються до США, де живе і працює багато мексиканських емігрантів.
З чорисо готуються інші страви. Скажімо, в Мексиці традиційним наїдком є чорисо з яйцями (ісп. chorizos con huevos) — щось на кшталт яєчні з ковбасою.
Іберійський чорисо їдять нарізаним на бутерброди, на грилі, смажать або тушкують у рідині, включаючи яблучний сидр або міцні алкогольні напої, такі як агуардієнте. Його також використовують як часткову заміну яловичого або свинячого фаршу.

title: Чорисо

wikitext:
{{страва}}
[[Файл:Buenos Aires - Plaza de Mayo - Puesto de choripanes.jpg|thumb|Продавець біля ятки з чорисо на площі 1 травня у [[Буенос-Айрес]]і, [[Аргентина]]]]

'''Чори́со''', ({{lang-es|chorizo}}, {{lang-pt|chouriço}}) — страва, що походить з [[Іспанська кухня|іспанської кухні]], а також поширена у латиноамериканських і [[Португальська кухня|португальській]] кухнях, [[ковбаса|ковбаски]] зі свинини зі спеціями<ref name="uco">{{cite web |title=CHORIZO DE CERDO IBÉRICO |url=http://www.uco.es/organiza/departamentos/prod-animal/economia/dehesa/chorizo.htm |accessdate=8 травня 2022 |language=іспанською}}</ref>. Ковбаски мають специфічний різкий запах і смак, а також характерний червоний колір. Мають багато регіональних варіацій. Серед багатьох видів чорисо найпопулярнішими є chorizos con chili або chorizos con pimiento, тобто ковбаски з [[Червоний перець|червоним перцем]] (паприкою).

Вважається, що страва з'явилася в Іспанії у XVI ст. після того, як з Америки було завезено червоний перець. Звідти вона розповсюдилася іншими країнам Європи та [[Латинська Америка|Латинської Америки]]. Страва стала невід'ємною частиною кухонь латиноамериканців. Найбільшої популярності зажили чорисо аргентинські та мексиканські (інша назва — карибські). Останні так дуже поширені, що навіть експортуються до [[Сполучені Штати Америки|США]], де живе і працює багато мексиканських емігрантів.

З чорисо готуються інші страви. Скажімо, в [[Мексика|Мексиці]] традиційним наїдком є чорисо з яйцями ({{lang-es|chorizos con huevos}}) — щось на кшталт яєчні з ковбасою.

Іберійський чорисо їдять нарізаним на бутерброди, на грилі, смажать або тушкують у рідині, включаючи яблучний сидр або міцні алкогольні напої, такі як агуардієнте. Його також використовують як часткову заміну яловичого або свинячого фаршу<ref>{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=NLR4jPm_x0sC&q=Chorizo+intitle:Sausage&pg=RA5-PA32
|title=The Sausage-making Cookbook
|last=Predika
|first=Jerry
|date=1983
|publisher=Stackpole Books
|language=en
|isbn=978-0-8117-1693-2
}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{meat-stub}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Галісійці]]
[[Категорія:Ковбаси]]
[[Категорія:Іспанська кухня]]
[[Категорія:Латиноамериканська кухня]]
[[Категорія:В'ялене м'ясо]]

title: Чорисо

Походження: Португалія і Іспанія

Необхідні компоненти: свинина


text:
# Plestiodon lagunensis
Plestiodon lagunensis (сан-лукаський сцинк) — вид сцинкоподібних ящірок родини сцинкових (Scincidae). Ендемік Мексики.

## Поширення і екологія
Сан-лукаські сцинки мешкають в горах Сьєрра-де-ла-Лагуна на крайньому півдні Каліфорнійського півострова, а також в горах Півострівних хребтів в центральній частині півострова. Вони живуть в гірських дубових і сосново-дубових лісах, віддають перевагу вологим мікросередовищам поблизу водойм.

title: Plestiodon lagunensis

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Plestiodon lagunensis''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=64230|title=Plestiodon lagunensis|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2024.2|accessdate=29 березня 2025}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Сцинкоподібні]] (Scincomorpha)
| familia = [[Сцинкові]] (Scincidae)
| genus = ''[[Сцинки плестіодони|Plestiodon]]''
| species = '''''P. lagunensis'''''
| binomial = ''Plestiodon lagunensis''
| binomial_authority =([[Джон ван Денбург|Van Denburgh]], 1895)
| synonyms =''Eumeces lagunensis''
''Eumeces skiltonianus lagunensis''
''Plestiodon skiltonianus lagunensis''
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Plestiodon lagunensis
| commonscat = Plestiodon lagunensis
| commons = Plestiodon lagunensis
}}
'''''Plestiodon lagunensis''''' (сан-лукаський сцинк) — вид [[Сцинкоподібні|сцинкоподібних]] [[Ящірки|ящірок]] родини [[Сцинкові|сцинкових]] (Scincidae)<ref>{{NRDB species|genus=Plestiodon|species=lagunensis}}</ref>. [[Ендемік]] [[Мексика|Мексики]].

== Поширення і екологія ==
Сан-лукаські сцинки мешкають в горах {{нп|Сьєрра-де-ла-Лагуна||en|Sierra de la Laguna}} на крайньому півдні [[Каліфорнія (півострів)|Каліфорнійського півострова]], а також в горах {{нп|Півострівні хребти|Півострівних хребтів|en|Peninsular Ranges}} в центральній частині півострова. Вони живуть в гірських дубових і сосново-дубових лісах, віддають перевагу вологим мікросередовищам поблизу водойм.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q1943089}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Сцинкові]]
[[Категорія:Тварини, описані 1895]]
[[Категорія:Плазуни Мексики]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Мексики]]

title: ?Plestiodon lagunensis

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Сцинкоподібні (Scincomorpha)

Родина: Сцинкові (Scincidae)

Рід: Plestiodon

Вид: P. lagunensis

Вікісховище: Plestiodon lagunensis

Віківиди: Plestiodon lagunensis


text:
# Ширяйкіно
Ширяйкіно (рос. Ширяйкино) — присілок Гагарінського району Смоленської області Росії. Входить до складу Покровського сільського поселення.
Населення — 7 осіб.

title: Ширяйкіно

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   =присілок
 |тип_род               =
 |назва                 =Ширяйкіно
 |назва ін.             ={{lang-ru|Ширяйкино}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зоюраження            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            =[[Смоленська область]]
 |район                 =[[Гагарінський район (Смоленська область)]]
 |міський округ         =
 |поселення             =[[Покровське сільське поселення (Гагарінський район)]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             =66208848020  <ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=66208848020 Код ЗКАТУ для населених пунктів Гагарінського району]{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             =7 осіб
 |площа                 =0,07
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       =215025 <ref>[http://www.moscowindex.ru/rus/67004/ Поштові індекси населених пунктів Гагарінського району]{{ref-ru}}</ref>
 |телефонний код        =48135
 |координати            =
 |часовий пояс          =[[UTC+4]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   =Росія Смоленська область
}}

'''Ширяйкіно''' ({{lang-ru|Ширяйкино}}) — [[присілок]] [[Гагарінський район (Смоленська область)|Гагарінського району]] [[Смоленська область|Смоленської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Покровське сільське поселення (Гагарінський район)|Покровського сільського поселення]].
Населення — 7 осіб.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Покровське сільське поселення (Гагарінський район)}}

{{Smolen-obl-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Гагарінського району]]

title: присілок Ширяйкіно

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Смоленська область

Муніципальний район: Гагарінський район (Смоленська область)

title: Основні дані

Населення: 7 осіб

Основні дані:
Мапа
· Ширяйкіно · Ширяйкіно


text:
# Руч'ї (Калінінградська область)
Руч'ї (рос. Ручьи) — селище Гвардійського міського округу, Калінінградської області Росії. Входить до складу Знаменського сільського поселення.
Населення — 85 осіб (2015 рік).

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 92   | ↘85  |

title: Руч'ї (Калінінградська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   =селище
 |тип_род               =
 |назва                 =Руч'ї
 |назва ін.             ={{lang-ru|Ручьи}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зображення            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            =[[Калінінградська область]]
 |район                 =[[Гвардійський міський округ]]
 |міський округ         =
 |поселення             =[[Знаменське сільське поселення (Калінінградська область)]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 27206816016<ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=27206816016 Код ЗКАТУ для населених пунктів Гвардійського міського округу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160306014705/http://www.ocato.ru/okato.php?code=27206816016 |date=2016-03-06 }}{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             =85 осіб ([[2015]] рік)
 |площа                 =
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       = 238210
 |телефонний код        =
 |координати            =
 |часовий пояс          =[[UTC+2]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   =Росія Калінінградська область
}}

'''Руч'ї''' ({{lang-ru|Ручьи}}) — [[селище]] [[Гвардійський міський округ|Гвардійського міського округу]], [[Калінінградська область|Калінінградської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Знаменське сільське поселення (Калінінградська область)|Знаменського сільського поселення]].
Населення — 85 осіб ([[2015]] рік).

== Населення ==

{{ Населення РФ | Ручьи (Калининградская область) }}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Гвардійський міський округ}}

{{Kaliningrad-obl-geo-stub}}

{{Портали|Росія}}

[[Категорія:Селища Калінінградської області]]

[[Категорія:Населені пункти Гвардійського міського округу]]

title: селище Руч'ї

Суб'єкт Російської Федерації: Калінінградська область

Муніципальний район: Гвардійський міський округ

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Руч'ї · Руч'ї


text:
# Жмудська мова
Жму́дська мо́ва (жумуд. žemaitiu kalba або іноді žemaitiu rokunda або žemaitiu ruoda; лит. žemaičių tarmė) — східнобалтійська мова індоєвропейської мовної сім'ї, є однією зі балтійських мов, що входять до більшої балто-слов'янської гілки. Є мовою жмудинів, що головно поширена на їхній батьківщині — у Жмуді (край у Литві). Іноді жмудську трактують як діалект литовської мови, проте деякі лінгвісти за межами Литви вважають її окремою мовою.

## Історія
Мова давньої жмуді (жмудська, старожемайтійська) була одна з близькоспоріднених говірок ранньо-східнобалтійського кластеру. Вона була спочатку ближча до земгальської й до початку XIII століття розвивалася досить самостійно. Після поділу сфер впливу в Балтиці між тевтонськими лицарями та Великим князівством Литовським вона потрапляє до сфери впливу аукштайтської (власне литовської) мови. До кінця XV століття Жмудь витиснула чи асимілювала південних куршів (їхня мова була, мабуть, західнобалтійська), а до кінця XIV — початку XV ст. — південних земгалів. Долучившись до Великого князівства литовського, жмудська пережила значний вплив ранньоаукштайтської мови східних литовців.
Згідно з іншою думкою теперішня жмудська мова розвинулася з мови аукштайтів, що заселили колишні куршські землі, під сильним впливом куршійської мови. При такому трактуванні залишається неявно, що сталось із мовою стародавньої жмуді.
Хоча в XIX ст. Жемайтія стала центром литовського культурного відродження, власне жемайтською мовою майже нічого не видавалося. Були видані кілька літературних творів (поема «Біруте» С. Вальюнаса Silvestras Valiūnas — 1829; «Шість казок» С. Станявічюса Simonas Stanevičius — 1829; «Звичаї древньої Верхньої Литви та Жемайтії» С. Даукантаса — 1854 та ін.) У 1-й пол. XIX ст. була розроблена своя писемність на латинській основі.

## Теперішнє становище
Нині жмудською мовою ведеться радіомовлення, з 1993 виходить журнал «Žemaičių žemė» («Жмудська земля»), що видається Жемайтійською культурною асоціацією (заснована 1988).
З 1997 жмудська — «визнана» мова Жемайтії, є рух за її офіційний статус, однак велика частина жемайтів говорить літературною литовською мовою.

title: Жмудська мова

wikitext:
{{Мова
| Назва = Жмудська мова
| Самоназва = žemaitiu kalba
| Колір = індоєвропейська
| Поширена_в = [[Жмудь]] ([[Литва]])
| Регіон = [[Північна Європа]]
| Кількість_мовців = близько 500 тисяч
| Класифікація = [[Індоєвропейські мови|Індоєвропейська сім'я]]
:[[Балто-слов'янські мови|Балто-слов'янська гілка]]
::[[Балтійські мови|Балтійська група]]
:::[[Східнобалтійські мови|Східнобалтійська підгрупа]]
::::[[Жмудська мова]]
| Державна = Ні
| Офіційна = Ні
| ISO_639 = -
| ISO_639-2 = -
| SIL = sgs|
}}
[[Файл:Map of dialects of Lithuanian language.png|міні|Червоним, жовтим та коричневим зображені жмудські діалекти]]

'''Жму́дська мо́ва''' ({{lang-bat-smg|žemaitiu kalba}} або іноді {{lang|sgs|žemaitiu rokunda}} або {{lang|sgs|žemaitiu ruoda}}; {{lang-lt|žemaičių tarmė}}) — [[Східнобалтійські мови|східнобалтійська мова]] [[Індоєвропейські мови|індоєвропейської]] [[Мовна сім'я|мовної сім'ї]], є однією зі [[Балтійські мови|балтійських мов]], що входять до більшої [[Балто-слов'янські мови|балто-слов'янської гілки]]. Є мовою [[Жмудини|жмудинів]], що головно поширена на їхній батьківщині — у [[Жмудь|Жмуді]] (край у [[Литва|Литві]]). Іноді жмудську трактують як діалект [[Литовська мова|литовської мови]]<ref>{{cite web|url=http://www.ethnologue.com/show_country.asp?name=LT|title=Lithuania|website=ethnologue.com|access-date=19 квітня 2018|archive-date=7 лютого 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130207160030/http://www.ethnologue.com/show_country.asp?name=LT}}</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20120617212513/http://www.emokykla.lt/cd/tarmes/Tarmes/Index.htm Kompiuterinis žodynas «Lietuvių tarmės. I dalis» Žmogaus gyvenamosios aplinkos ir pastatų pavadinimai]{{ref-lt}}</ref>, проте деякі лінгвісти за межами Литви вважають її окремою мовою.

== Історія ==
Мова давньої жмуді (жмудська, старожемайтійська) була одна з близькоспоріднених говірок ранньо-східнобалтійського кластеру. Вона була спочатку ближча до земгальської й до початку [[XIII століття]] розвивалася досить самостійно. Після поділу сфер впливу в [[Балтійські країни|Балтиці]] між [[тевтонські лицарі|тевтонськими лицарями]] та [[Велике князівство Литовське|Великим князівством Литовським]] вона потрапляє до сфери впливу аукштайтської (власне литовської) мови. До кінця XV століття Жмудь витиснула чи асимілювала південних [[курші]]в (їхня мова була, мабуть, західнобалтійська), а до кінця [[XIV]] — початку [[XV ст.]] — південних [[земгали|земгалів]]. Долучившись до Великого князівства литовського, жмудська пережила значний вплив ранньоаукштайтської мови східних литовців.

Згідно з іншою думкою<ref> Zinkevičius 1996 </ref> теперішня жмудська мова розвинулася з мови аукштайтів, що заселили колишні куршські землі, під сильним впливом куршійської мови. При такому трактуванні залишається неявно, що сталось із мовою стародавньої жмуді.

Хоча в [[XIX ст.]] Жемайтія стала центром литовського культурного відродження, власне жемайтською мовою майже нічого не видавалося. Були видані кілька літературних творів (поема «Біруте» С. Вальюнаса Silvestras Valiūnas — 1829; «Шість казок» С. Станявічюса Simonas Stanevičius — 1829; «Звичаї древньої Верхньої Литви та Жемайтії» С. Даукантаса — 1854 та ін.) У 1-й пол. [[XIX ст.]] була розроблена своя писемність на латинській основі.

== Теперішнє становище ==
Нині жмудською мовою ведеться радіомовлення, з [[1993]] виходить журнал «Žemaičių žemė» («Жмудська земля»), що видається Жемайтійською культурною асоціацією (заснована [[1988]]).

З [[1997]] жмудська — «визнана» мова [[Жемайтія|Жемайтії]], є рух за її офіційний статус, однак велика частина [[жемайти|жемайтів]] говорить літературною литовською мовою.

== Див. також ==
* [[Жмудська Вікіпедія]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{ling-stub}}
{{Lithuania-stub}}
{{InterWiki|bat-smg|Pėrms poslapis|жмудською|}}
{{Балтійські мови}}

[[Категорія:Балтійські мови]]
[[Категорія:Мови Литви]]
[[Категорія:Жмудь]]

title: žemaitiu kalba

Поширена в: Жмудь (Литва)

Регіон: Північна Європа

Носії: близько 500 тисяч

Писемність: латинське письмо

Класифікація: Індоєвропейська сім'я Балто-слов'янська гілка Балтійська група Східнобалтійська підгрупа Жмудська мова

title: Офіційний статус

Державна: Ні

Офіційна: Ні

title: Коди мови

ISO 639-3: sgs

SIL: sgs

IETF: sgs


text:
# Ґідма
Ґідма (араб. غيدمة) — село в Тунісі, у вілаєті Кебілі.
| Туніс | Це незавершена стаття з географії Тунісу. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |

title: Ґідма

wikitext:
{{без джерел|дата=травень 2018}}
{{Місто
 | назва               = Ґідма
 | місцева_назва       = غيدمة
 | зображення          =
 | зображення_розмір   = 300px
 | зображення_підпис   =
 | прапор              =
 | прапор_підпис       =
 | герб                =
 | герб_підпис         =
 | країна              = {{TUN}}
 | регіон              = [[Кебілі (вілаєт)|Кебілі]]
 | розташування        =
 | розташування_розмір = 300px
 |lat_deg =33 |lat_min =25 |lat_sec =14
  |lon_deg =08 |lon_min =48 |lon_sec =18
  |CoordAddon = type:city
  |CoordScale =
 | засноване           =
 | висота              =
 | магдебурзьке право  =
 | населення           =
 | густота             =
 | агломерація         =
 | площа               =
 | поштові індекси     =
 | код країни          = +216
 | код міста           =
 | координати          =
 | поділ міста         =
 | міста-побратими     =
 | день міста          =
 | адреса              =
 | вебсторінка         =
 | мер                 =
 }}
'''Ґідма''' ({{lang-ar|غيدمة}}) — село в [[Туніс]]і, у [[Кебілі (вілаєт)|вілаєті Кебілі]].

{{Tunisia-geo-stub}}

{{Вілаєт Кебілі}}

[[Категорія:Адміністративний поділ Тунісу]]

title: Ґідма · غيدمة

Країна: Туніс

Регіон: Кебілі

Часовий пояс: UTC+1, центральноєвропейський час, UTC+2, Africa/Tunis (Туніс)

OSM: ↑7107872 ·R (Фауар (округ))


text:
# Свято-Миколаївська церква (Синява)
Церква Святого Миколая Чудотворця — чинна дерев'яна церква у селі Синява Білоцерківського району Київщини. Пам'ятка архітектури національного значення. Одна з найстаріших дерев'яних церков Київської області та Правобережної України. Збудована у 1665 — 1730 роках на місці більш давньої. Парафія належить до Київської єпархії ПЦУ.

## Історична довідка
У селі діяло в давнину дві дерев'яні церкви: Воскресіння Господнього побудована у 1649 році та Святого Миколая Чудотворця. Виходячи з надпису на іконі, церква Святого Миколая існував вже ц 1665 році, але була спалена татарами і вдруге відбудований у 1730 року.
У 60-х роках XIX ст. до вівтаря було добудовано ризницю, а в 1878 році до церкви прибудована дзвіниця та бабинець. Поблизу Синяви розташоване красиве урочище Божі Гори, де, за легендою, у III ст. готи забили ватажка антів Божа. Тут і донині ростуть сучасники тих дубів, з яких було збудовано церкву, і на яких її поставлено. Грубезні колоди-фундаменти укладені прямо на українську землю і за 280 років анітрохи не підгнили. Щоправда, цьому зарадило і традиційне опасання, вочевидь встановлене на оптимальній висоті.
У часи атеїзму церкву Воскресіння Господнього було спалено, а церкву Святого Миколая — зачинено.
1990 року, стараннями нині покійного протоієрея Петра Ковальчука, церкву відновлено.
У 2018 році віряни релігійної громади УПЦ (МП) без погоджень із Київською ОВА та Міністерством культури України розпочали реконструкцію церкви Святого Миколая Чудотворця, на яку в них немає будь-яких правоустановчих документів. Через увагу громадськості та пам'яткоохоронних організацій роботи були зупинені. У 2023 році самовільну реконструкцію будівлі відновили. Проведені роботи на пам'ятці спотворили зовнішній архітектурний вигляд та призводять до руйнації матеріалу, з якого побудовано церкву.
22 лютого 2023 року парафія змінили церковну юрисдикцію та перейшла з УПЦ (МП) до ПЦУ.

## Архітектура
Святого Миколая тризрубна, триверха, хрещата у плані, побудована на величезних дубових колодках, які захищені дощатими фартухами, що прикріплений до підвалин. До прибудови недоречної псевдоросійської дзвіниці (кін. ХІХ ст.) вона була цілком симетрична, являючи в плані рівнораменний пластичний хрест. Але й нині цю церкву слід неодмінно оглядати як скульптуру, обходячи навкруги. Церква дуже оригінальна, тому що для цієї місцевості та для цього періоду були характерними тризрубні трибанні церкви, а Миколаївська – п'ятизрубна з п'ятьма банями. П'ятиглава церква зведена у формі рівнокінечного хреста, центральний, північний та південний зруби мають вигляд восьмикутників, а західний та східний — шестикутників.
Карнізи церкви оздоблено лаконічним різбленим орнаментом, але чомусь не в усіх зрубах. Зате кожний зруб складено з відчутним нахилом стін до центру. Цей поширений в українському зодчестві прийом у синявській церкві стає просто таки хрестоматійним, надзвичайно пожвавлюючи обриси храму, а всередині створюючи ефект значного збільшення висоти.
Від XVIII ст. в інтер'єрі церкви лишилися золочені рами іконостасу і царські врата із наївним іконописом, а також зворушливі народні розписи склепінь бабинця й бічних приділів. Особливо вирізняється Агнець Апокаліпсису, якого можна докладно роздивитися тільки за допомогою оптики.
Церковне обійстя обсаджене старими соснами, на рідкість суголосними із старою церквою, яка увійшла в усі підручники і посібники з традиційного українського храмобудівництва, але, на щастя, не стала мертвим музеєм, а лишилася храмом Бога живого.

title: Свято-Миколаївська церква (Синява)

wikitext:
{{Визначна пам’ятка
 | назва               = Церква Святого Миколая
 | місцева_назва       = <!-- не обов'язковий -->
 | зображення          = Saint Nicholas church, Syniava (6).jpg
 | зображення_розмір   = 220px
 | зображення_підпис   =
 | статус              =
 | країна              = [[Україна]]|
 | місце розташування  = вул. Набережна, 9, с. [[Синява (Рокитнянський район)|Синява]], [[Білоцерківський район]] Київська область
 | координати          =
 | орденська приналежність =
 | тип монастиря       =
 |тип будівлі = [[церква (споруда)|церква]]
 | архітектурний стиль = [[дерев'яна архітектура]]
 | автор проєкту       =
 | будівник            =
 | засновник           =
 | перша згадка        =
 | заснування          =
 | початок будівництва =
 | закінчення будівництва = [[1665]] — [[1730]]<ref>''[[Слободян Василь Михайлович|Василь Слободян.]]'' [http://www.derev.org.ua/biblio/articles/katalog.pdf Каталог існуючих дерев'яних церков України і українських етнічних земель. – Вісник інституту Укрзахідпроектреставрація, 1996 р., т. 4, с. 131]</ref>
 | відомі мешканці     =
 | реліквії            =
 | настоятель          = ієрей Олег Федько
 | стан                =
 | вебсторінка        =
 }}
{{Otheruses|Церква святого Миколая}}
'''Церква Святого Миколая Чудотворця''' — чинна [[дерев'яна архітектура|дерев'яна]] [[церква (споруда)|церква]] у селі [[Синява (Рокитнянський район)|Синява]] [[Білоцерківський район|Білоцерківського району]] Київщини. [[Пам'ятка архітектури національного значення]]. Одна з найстаріших дерев'яних церков Київської області та [[Правобережна Україна|Правобережної України]]<ref>[https://bigkyiv.com.ua/v-uspenskomu-sobori-vidkryyetsya-vystavka-ikon-xviii-st-yaki-pohodyat-z-synyavskogo-hramu-svyatogo-mykolaya/ В Успенському соборі відкриється виставка ікон XVIII ст. які походять з синявського храму Святого Миколая]</ref>. Збудована у [[1665]] — [[1730]] роках на місці більш давньої. Парафія належить до [[Київська єпархія ПЦУ|Київської єпархії]] [[ПЦУ]]<ref>[https://opendatabot.ua/c/26103909 РЕЛІГІЙНА ГРОМАДА СВЯТО-МИКОЛАЇВСЬКА ПАРАФІЯ КИЇВСЬКОЇ ЄПАРХІЇ УКРАЇНСЬКОЇ ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ (ПРАВОСЛАВНОЇ ЦЕРКВИ УКРАЇНИ) С. СИНЯВА БІЛОЦЕРКІВСЬКОГО РАЙОНУ КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ]</ref>.

== Історична довідка ==
[[Файл:Миколаївська церква90.jpg|міні|ліворуч|230пкс|]]
У селі діяло в давнину дві дерев'яні церкви: Воскресіння Господнього побудована у 1649 році та Святого Миколая Чудотворця<ref>{{Cite web |url=http://bc-eparchy.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=30&Itemid=100120 |title=Рокитнянське благочиння   Українська православна церква. |accessdate=24 березня 2015 |archive-date=21 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170521034953/http://bc-eparchy.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=30&Itemid=100120 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170521034953/http://bc-eparchy.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=30&Itemid=100120 |date=2017-05-21 }}</ref>. Виходячи з надпису на іконі, церква Святого Миколая існував вже ц 1665 році, але була спалена [[Татари|татарами]] і вдруге відбудований у [[1730]] року.

У 60-х роках [[XIX ст.]] до вівтаря було добудовано [[Ризниця|ризницю]], а в [[1878]] році до церкви прибудована [[дзвіниця]] та [[бабинець]]. Поблизу Синяви розташоване красиве [[урочище]] Божі Гори, де, за легендою, у III ст. [[готи]] забили ватажка [[Анти|ант]]ів Божа. Тут і донині ростуть сучасники тих дубів, з яких було збудовано церкву, і на яких її поставлено. Грубезні колоди-фундаменти укладені прямо на українську землю і за 280 років анітрохи не підгнили. Щоправда, цьому зарадило і традиційне [[опасання]], вочевидь встановлене на оптимальній висоті.

У часи [[атеїзм]]у церкву Воскресіння Господнього було спалено, а церкву Святого Миколая — зачинено.

1990 року, стараннями нині покійного [[Протоієрей|протоієрея]] Петра Ковальчука, церкву відновлено.

У 2018 році віряни релігійної громади УПЦ (МП) без погоджень із Київською ОВА та Міністерством культури України розпочали реконструкцію церкви Святого Миколая Чудотворця, на яку в них немає будь-яких правоустановчих документів. Через увагу громадськості та пам'яткоохоронних організацій роботи були зупинені. У 2023 році самовільну реконструкцію будівлі відновили. Проведені роботи на пам'ятці спотворили зовнішній архітектурний вигляд та призводять до руйнації матеріалу, з якого побудовано церкву<ref>[https://kyivschina24.com/news/kova-doruchyla-vzyaty-pid-ohoronu-starovynnu-svyato-mykolayivsku-czerkvu-cherez-samovilnu-rekonstrukcziyu-ta-spotvorennya-pamyatky-upcz-mp/ Церкву візьмуть під охорону через самовільну реконструкцію та спотворення пам’ятки УПЦ МП]</ref><ref>[https://mykyivregion.com.ua/news/na-bilocerkivshhini-davnii-xram-znishhuyut-na-ocax-foto На Білоцерківщині давній храм знищують на очах (ФОТО)] «Моя Київщина»</ref>.

22 лютого 2023 року [[Перелік громад, що змінили церковну юрисдикцію з УПЦ (МП) на ПЦУ (2023)|парафія змінили церковну юрисдикцію]] та перейшла з [[УПЦ (МП)]] до [[ПЦУ]].

== Архітектура ==
[[File:Миколаївська церква (дер.), село Синява (Рокитнянський район) 03.JPG|ліворуч|міні|230px|Інтер'єр]]
Святого Миколая три[[Зруб (архітектура)|зрубн]]а, триверха, хрещата у плані, побудована на величезних дубових колодках, які захищені дощатими фартухами, що прикріплений до підвалин<ref>[https://www.pslava.info/SynjavaS_CerkSvMykoly,250820.html Церква св.Миколи.] «Прадідівська слава»</ref>. До прибудови недоречної [[Псевдоросійський стиль|псевдоросійської]] дзвіниці (кін. ХІХ ст.) вона була цілком симетрична, являючи в плані рівнораменний пластичний хрест. Але й нині цю церкву слід неодмінно оглядати як скульптуру, обходячи навкруги. Церква дуже оригінальна, тому що для цієї місцевості та для цього періоду були характерними тризрубні трибанні церкви, а Миколаївська – п'ятизрубна з п'ятьма банями<ref>{{Cite web |url=http://ukrmandry.com.ua/index.php?id=763 |title=Мандруємо Україною - Синява. |accessdate=24 березня 2015 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402215556/http://ukrmandry.com.ua/index.php?id=763 }}</ref>. П'ятиглава церква зведена у формі рівнокінечного хреста, центральний, північний та південний зруби мають вигляд восьмикутників, а західний та східний — шестикутників.

[[File:Миколаївська церква (дер.), село Синява (Рокитнянський район) 05.JPG|ліворуч|міні|230px|Інтер'єр]]
Карнізи церкви оздоблено лаконічним різбленим [[орнамент]]ом, але чомусь не в усіх [[Зруб (архітектура)|зруб]]ах. Зате кожний зруб складено з відчутним нахилом стін до центру. Цей поширений в українському зодчестві прийом у синявській церкві стає просто таки хрестоматійним, надзвичайно пожвавлюючи обриси храму, а всередині створюючи ефект значного збільшення висоти<ref>{{Cite web |url=http://www.parafia.org.ua/UCA/church/mykolajivska-tserkva/ |title=«Наша Парафія»   УЦА   Миколаївська церква (центральна група). |accessdate=24 березня 2015 |archive-date=2 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402165734/http://www.parafia.org.ua/UCA/church/mykolajivska-tserkva/ }}</ref>.

Від XVIII ст. в інтер'єрі церкви лишилися золочені рами [[іконостас]]у і [[царські врата]] із наївним [[іконопис]]ом, а також зворушливі народні розписи [[Склепіння|склепінь]] бабинця й бічних приділів. Особливо вирізняється Агнець [[Апокаліпсис]]у, якого можна докладно роздивитися тільки за допомогою оптики.

Церковне обійстя обсаджене старими соснами, на рідкість суголосними із старою церквою, яка увійшла в усі підручники і посібники з традиційного українського храмобудівництва, але, на щастя, не стала мертвим музеєм, а лишилася храмом Бога живого.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Юрченко П.Г. Дерев'яна архітектура України. К., "Будівельник", 1970.
* Маленков Р., Година О. Дванадцять маршрутів Київщиною. К., Грані-Т, 2008, с. 89.
* Павлуцкий Г. Г. Деревянные и каменные храмы. - К : 1905 г., с. 107-110.

== Посилання ==
* [http://www.myslenedrevo.com.ua/ru/Sci/Heritage/Pavlucki/Synjava.html Павлуцкий Г. Г. — Старые церкви села Синявы Васильковского уезда.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402110437/http://www.myslenedrevo.com.ua/ru/Sci/Heritage/Pavlucki/Synjava.html |date=2 квітня 2015 }}
* [http://www.myslenedrevo.com.ua/studies/xramypod/56rokytne.html Жарких М. І. Храми Поділля — Рокитнянський район.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402122602/http://www.myslenedrevo.com.ua/studies/xramypod/56rokytne.html |date=2 квітня 2015 }}
* [http://www.derev.org.ua/kyivska/syniava.htm Синява, Рокитнянський р-н, Київська обл. — дерев'яна церква.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200219041717/http://www.derev.org.ua/kyivska/syniava.htm |date=19 лютого 2020 }}
* [http://ukrainaincognita.com/ru/node/144 Синява Украина Инкогнита.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402170937/http://ukrainaincognita.com/ru/node/144 |date=2 квітня 2015 }}
* [http://ua.interestingukraine.kiev.ua/kyjivska-oblast/rokytnyanskyj-rajon/ Цікаві місця Рокитнянського району Київської області Цікаві місця України.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402131749/http://ua.interestingukraine.kiev.ua/kyjivska-oblast/rokytnyanskyj-rajon/ |date=2 квітня 2015 }}

{{Портали|Православ'я|Християнство|Храми східної традиції|Дерев'яна архітектура|Київщина|Україна}}
[[Категорія:Дерев'яні церкви Білоцерківського району]]
[[Категорія:Культові споруди, побудовані 1730]]
[[Категорія:Церкви Київської єпархії ПЦУ]]
[[Категорія:Церкви Святого Миколая|Синява]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1730]]
[[Категорія:1730 у християнстві]]

title: Церква Святого Миколая

Тип: церква

Статус спадщини: пам'ятка архітектури національного значення України

Країна: Україна : ISO3166-1 alpha-3: UKR ; ISO3166-1 цифровий: 804 ;

Розташування: вул. Набережна, 9, с. Синява , Білоцерківський район Київська область

Тип будівлі: церква

Архітектурний стиль: дерев'яна архітектура

Настоятель: ієрей Олег Федько


text:
# РБУ-6000
РБУ-6000 (скор. «Реактивно-бомбометна установка-6000», найменування — «Смерч-2») — радянський реактивний морський бомбомет зі стаціонарною, навідною у двох площинах установкою з дванадцятьма радіально розташованими стволами. Призначений для знищення підводних човнів і атакуючих торпед супротивника.
Реактивно-бомбометна система була прийнята на озброєння ВМФ СРСР в 1961 році. Виробництво було організовано на заводі № 9 у місті Свердловськ.
Система «Смерч-2» має дистанційно навідну пускову установку, що заряджає пристрій глибинними бомбами РГБ-60 з підривною системою УДВ-60, пускову систему ПУСБ «Буря» з приставкою «Зумер». ПУСБ «Буря», що управляє вогнем до чотирьох РБУ-6000. Час реакції з моменту виявлення підводного човна до початку стрільби 1–2 хвилини.
Під установкою в нижній палубі розміщується льох з глибинними бомбами. Заряджання та разряжання відбуваться за допомогою заряджаючого пристрою, в який бомби з погреба подаються спеціальним підйомником. Вихід обслуговуючого персоналу на палубу для цієї мети не потрібний. Після заряджання останнього ствола РБУ автоматично повертається в режим наведення. Після витрачення всіх бомб вона також автоматично переходить в стан «заряджання» — пакет стволів опускається на кут 90° і повертається для заряджання чергового ствола за курсовим кутом.
На суднах різних проектів замість ПУСБ «Буря» могли використовувати комплекс приладів управління стрільбою протичовновою зброєю «Пурга» або система «Дозор — Тюльпан».

## Сухопутні варіанти

### Російсько-українська війна
У вересні 2023 року інформаційне видання Мілітарний повідомило, що росіяни встановили корабельний реактивний бомбомет на гусеничний тягач МТ-ЛБ.
У січні 2024 року зʼявилося відео з пусками РБК-6000 встановленими на шасі танку Т-80У. З нього було демонтовано башту замість якої розмістили ракетно-бомбову установку.
Тоді ж помітили корабельний 213-мм реактивний бомбомет РБУ-6000 “Смерч-2” на шасі вантажівки Урал 4320 на окупованій частині Луганщини, а саме в Алчевську.
На початку серпня 2024 третя штурмова бригада опублікувала відео знищення установки, встановленої на базу МТ-ЛБ на Харківщині. Знищення РБУ-6000 на базі МТЛБ на Харківщині. Telegram (укр.). Процитовано 1 серпня 2024.

title: РБУ-6000

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''РБУ-6000''' (скор. «Реактивно-бомбометна установка-6000», найменування — «Смерч-2») — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] [[Ракетна артилерія|реактивний]] морський [[бомбомет]] зі стаціонарною, навідною у двох площинах установкою з дванадцятьма радіально розташованими стволами. Призначений для знищення [[Підводний човен|підводних човнів]] і атакуючих [[Торпеда|торпед]] супротивника.

Реактивно-бомбометна система була прийнята на озброєння [[Військово-морський флот СРСР|ВМФ СРСР]] в [[1961|1961 році]]<ref name="ГО">{{Книга
|автор = Заболоцкий В., Костриченко В.
|заголовок = Гончие океанов. История кораблей проекта 61
|відповідальний =
|посилання =
|місце = М.
|видавництво = Военная книга
|рік = 2005
|сторінок = 192
|сторінки = 21
|ISBN =
}}</ref>. Виробництво було організовано на [[Завод №9|заводі № 9]]<ref>{{Cite web|url=http://www.zavod9.com/?pid=10093|title=Сайт завода-изготовителя|accessdate=2012-09-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20121202035658/http://www.zavod9.com/?pid=10093|archivedate=2012-12-02|deadlink=yes}}</ref> у місті [[Єкатеринбург|Свердловськ]].

Система «Смерч-2» має дистанційно навідну пускову установку, що заряджає пристрій глибинними бомбами РГБ-60 з підривною системою УДВ-60, пускову систему ПУСБ «Буря» з приставкою «Зумер». ПУСБ «Буря», що управляє вогнем до чотирьох РБУ-6000. Час реакції з моменту виявлення підводного човна до початку стрільби 1–2 хвилини.

Під установкою в нижній палубі розміщується льох з глибинними бомбами. Заряджання та разряжання відбуваться за допомогою заряджаючого пристрою, в який бомби з погреба подаються спеціальним підйомником. Вихід обслуговуючого персоналу на палубу для цієї мети не потрібний. Після заряджання останнього ствола РБУ автоматично повертається в режим наведення. Після витрачення всіх бомб вона також автоматично переходить в стан «заряджання» — пакет стволів опускається на кут 90° і повертається для заряджання чергового ствола за курсовим кутом.

На суднах різних проектів замість ПУСБ «Буря» могли використовувати комплекс приладів управління стрільбою протичовновою зброєю «Пурга» або система «Дозор — Тюльпан».<ref name="ГО"/>

== Сухопутні варіанти ==

=== Російсько-українська війна ===

У вересні 2023 року інформаційне видання [[Мілітарний]] повідомило, що росіяни встановили корабельний реактивний бомбомет на гусеничний тягач [[МТ-ЛБ]].<ref>{{Cite web|title=Росіяни встановили морський бомбомет РБУ-6000 на МТ-ЛБ|url=https://mil.in.ua/uk/news/rosiyany-vstanovyly-morskyj-bombomet-rbu-6000-na-mt-lb/|website=Мілітарний|accessdate=2024-01-24|language=uk}}</ref>

У січні 2024 року зʼявилося відео з пусками РБК-6000 встановленими на шасі танку [[Т-80У]].<ref>{{Cite web|title=Росіяни встановили корабельний 213-мм бомбомет на танк|url=https://mil.in.ua/uk/news/rosiyany-vstanovyly-korabelnyj-213-mm-bombomet-na-tank/|website=Мілітарний|accessdate=2024-01-24|language=uk}}</ref> З нього було демонтовано башту замість якої розмістили ракетно-бомбову установку.

Тоді ж помітили корабельний 213-мм реактивний бомбомет РБУ-6000 “Смерч-2” на шасі вантажівки [[Урал-4320|Урал 4320]] на окупованій частині Луганщини, а саме в Алчевську.<ref>{{Cite web|title=Росіяни встановили реактивний бомбомет РБУ-6000 на "Урал"|url=https://mil.in.ua/uk/news/rosiyany-vstanovyly-reaktyvnyj-bombomet-rbu-6000-na-ural/|website=Мілітарний|accessdate=2024-01-24|language=uk}}</ref>

На початку серпня 2024 третя штурмова бригада опублікувала відео знищення установки, встановленої на базу МТ-ЛБ на Харківщині. {{Cite web|title=Знищення РБУ-6000 на базі МТЛБ на Харківщині|url=https://t.me/informnapalm/22365|website=Telegram|accessdate=2024-08-01|language=uk}}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Корабельне озброєння]]

Країна походження: СРСР


text:
# Вілфред Вотерс
Вілфред Вотерс (англ. Wilfred Waters, 4 січня 1923 — 1 квітня 2006) — британський велогонщик.
Бронзовий призер Олімпійських Ігор 1948 року в командній гонці переслідування.

title: Вілфред Вотерс

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Вілфред Вотерс
| оригінал імені = Wilfred Waters
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalCountry| {{GBR2}} }}
{{MedalSport | Чоловічий [[велоспорт на треку]]}}
{{MedalCompetition | [[Літні Олімпійські ігри]]}}
{{MedalBronze | [[літні Олімпійські ігри 1948|Лондон 1948]] | [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 1948 — командна гонка переслідування (чоловіки)|Командна гонка переслідування]]}}
}}

'''Вілфред Вотерс''' ({{lang-en|Wilfred Waters}}, 4 січня 1923 — 1 квітня 2006) — [[Велика Британія|британський]] [[Велоспорт|велогонщик]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Бронзовий призер Олімпійських Ігор [[Велоспорт на літніх Олімпійських іграх 1948 — командна гонка переслідування (чоловіки)|1948]] року в командній гонці переслідування.
<!--ДосягненняКінець Код:OGB48.-->

== Посилання ==
* {{Olympedia}}
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Wa/Wilf-Waters-1.html Вілфред Вотерс на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Вотерс Вілфред}}
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 1948]]
[[Категорія:Британські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Англійські велогонщики]]
[[Категорія:Спортсмени Великої Британії XX століття]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Велика Британія

Народження: 4 січня 1923 · Вондзвортd, Великий Лондон, Лондон, Англія, Велика Британія

Смерть: 1 квітня 2006 (83 роки)

title: Спорт

Вид спорту: велоспорт

title: Літні Олімпійські ігри

Бронза: Лондон 1948 · Командна гонка переслідування


text:
# Бокситогорськ
Бокситогорськ (рос. Бокситогорск) — місто (з 1950 року) у Росії. Адміністративний центр Бокситогорського міського поселення та Бокситогорського муніципального району Ленінградської області Росії.
Населення — 16 585 (2010 рік).

## Історія
З 1869 зустрічаються перші відомості про місцеві яскраво-червоні глини. В 1916 році житель міста Тихвін інженер Т. П. Тимофєєв доставив до Геологічного комітету Санкт-Петербурга зразки порід, які були визначені як алюмінієва руда з великим вмістом кремнезему (Тихвінське родовище).
В 1929 в околицях м. Тихвін почалося будівництво бокситових рудників, через що тут виросло робітниче селище.
З 1935 р. робітниче селище Боксити (в АТД 1940 — Бокситогорськ), з 1950 р. місто Бокситогорськ.

## Населення
| 1935    | 1939    | 1959    | 1967    | 1970    | 1979    | 1989    |
| ------- | ------- | ------- | ------- | ------- | ------- | ------- |
| 3500    | ↗9221   | ↗20 394 | ↗22 000 | ↗22 248 | ↗23 212 | ↘21 839 |
| 1992    | 1996    | 1998    | 2000    | 2001    | 2002    | 2003    |
| ↘21 600 | ↘20 700 | ↘20 300 | ↘19 800 | ↘19 500 | ↘18 128 | ↘18 100 |
| 2005    | 2006    | 2007    | 2008    | 2009    | 2010    | 2011    |
| ↘17 400 | ↘16 900 | →16 900 | ↘16 800 | ↘16 607 | ↘16 585 | ↗16 600 |
| 2012    | 2013    | 2014    | 2015    | 2016    | 2017    | 2018    |
| ↘16 344 | ↘16 137 | ↘16 028 | ↘15 494 | ↘15 451 | ↘15 406 | ↘15 380 |
| 2019    | 2020    |         |         |         |         |         |
| ↘15 249 | ↘15 091 |         |         |         |         |         |

## Особистості
- Горшеньов Михайло Юрійович (Горшок, 1973–2013) — вокаліст, автор музики та текстів, а також засновник панк-рок-гурту «Король и Шут».

title: Бокситогорськ

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   = місто
 |тип_род               =
 |назва                 = Бокситогорськ
 |назва ін.             = Бокситогорск
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  = Coat of Arms of Boksitogorsk (Leningrad oblast).svg
 |опис герба            = Герб Бокситогорська
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зоюраження            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            = [[Ленінградська область]]
 |район                 = [[Бокситогорський район]]
 |міський округ         =
 |поселення             =
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 41 403  <ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=41403 Код ЗКАТУ]{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             = 16 585
 |площа                 = 13
 |ref-площа             =
 |густота               =1,276
 |поштові індекси       =187650, 187651  <ref>[http://www.moscowindex.ru/ Поштові індекси]{{ref-ru}}</ref>
 |телефонний код         = 7 81366
 |координати             ={{coord|59|28|00|N|33|51|00|E|scale:30000|display=inline}}
 |часовий пояс           =[[UTC+4]]
 |висота                 =
 |водойма                =
 |станція                =
 |відстань               =
 |залізниця р            =
 |автошлях р             =
 |фізична р              =
 |залізниця о            =
 |автошлях о             =
 |фізична о              =
 |залізниця с            =
 |автошлях с             =
 |фізична с              =
 |схема                  =
 |міста-побратими        =
 |день міста             =
 |катойконіми            =
 |адреса                 =
 |вебсторінка            =
 |голова                 =
 |ремарки                =
 |карта розташування1    = Росія Ленінградська область
}}

'''Бокситогорськ''' ({{lang-ru|Бокситогорск}}) — [[місто]] (з 1950 року) у [[Росія|Росії]]. Адміністративний центр [[Бокситогорське міське поселення|Бокситогорського міського поселення]] та [[Бокситогорський район Ленінградської області|Бокситогорського муніципального району]] [[Ленінградська область|Ленінградської області]] Росії.

Населення — 16 585 ([[2010]] рік).

== Історія ==
З 1869 зустрічаються перші відомості про місцеві яскраво-червоні глини. В 1916 році житель міста [[Тихвін]] інженер Т. П. Тимофєєв доставив до Геологічного комітету Санкт-Петербурга зразки порід, які були визначені як алюмінієва руда з великим вмістом кремнезему (Тихвінське родовище).

В 1929 в околицях м. Тихвін почалося будівництво бокситових рудників, через що тут виросло робітниче селище.

З 1935 р. робітниче селище Боксити (в АТД 1940 — Бокситогорськ), з 1950 р. місто Бокситогорськ<ref>[http://www.mojgorod.ru/leningr_obl/boksitogors/index.html Народна енциклопедія міст і регіонів Росії «Моє Місто»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120626044352/http://www.mojgorod.ru/leningr_obl/boksitogors/index.html |date=26 червня 2012 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{ Населення РФ | Бокситогорск  }}

{{ Населення РФ | Бокситогорск  | Графік }}

== Особистості ==
* [[Горшеньов Михайло Юрійович]] (Горшок, [[1973]]–[[2013]]) — вокаліст, автор музики та текстів, а також засновник панк-рок-гурту «[[Король и Шут]]».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://rp5/1638/ru Погода у Бокситогорськ ]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}{{ref-ru}}

{{Ленінградська область}}

{{Бібліоінформація}}

{{Lenin-obl-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Міста Ленінградської області]]
[[Категорія:Міста Росії]]

title: Бокситогорск

Герб Бокситогорська: Прапор

title: місто Бокситогорськ

Суб'єкт Російської Федерації: Ленінградська область

Муніципальний район: Бокситогорський район

title: Основні дані

Площа: 13 км²

Густота населення: 1,276 осіб/км²

Основні дані:
Мапа
· Бокситогорськ · Бокситогорськ
Бокситогорськ у Вікісховищі


text:
# Вільнянськ (станція)
Вільнянськ (до 1974 — Софіївка) — вузлова залізнична станція 3-го класу Запорізької дирекції Придніпровської залізниці на перетині електрифікованих ліній Синельникове I — Запоріжжя I та Вільнянськ — Імені Анатолія Алімова між станціями Новогуполівка (13 км), Янцеве (8 км) та Запоріжжя-Ліве (16 км). Розташована в однойменному місті Запорізького району Запорізької області.
Станція Вільнянськ за основним призначенням та обсягом роботи — вантажна. Здійснює пропуск транзитних пасажирських поїздів далекого та приміського сполучення, прийом та завантаження вантажних поїздів. Має 6 колій загального користування, до яких примикають 5 під'їзних колій.
Від станції відгалужуються лінії у трьох три напрямках до станцій Запоріжжя I, Запоріжжя-Ліве та Синельникове I.
Станція щоденно відправляє сотні тонн народногосподарських вантажів: запасні частини для сільськогосподарських машин, вироби з пластмаси, комбікорму, продукти тваринництва тощо.

## Історія
Розбудові селища сприяло відкриття руху поїздів на залізничній лінії Лозова — Синельникове I — Запоріжжя I, а також будівництво на станції Софіївка блокгаузів. Станція відкрита 1873 року під первинною назвою Софіївка, під час прокладання першої дільниці головного ходу приватної Лозово-Севастопольської залізниці.
У 1894 році на станції Софіївка було засноване дворічне фабрично-залізничне початкове училище, в якому проходили навчання кваліфікованих робітників для обслуговування Лозово-Севастопольської залізниці. Станом на 1913 рік в училищі навчалося 47 учнів за професіями залізничного обхідника, ремонтника, помічника машиніста локомотива. Значна частина випускників цього закладу працювала в Олександрійських майстернях.
У 1934 році, по завершенню будівництва лінії Довгинцеве —Запоріжжя — Вільнянськ, станція набула статусу вузлової.
У 1965 році станція електрифікована постійним струмом (=3 кВ) в складі дільниці Лозова — Синельникове I — Запоріжжя I та Вільнянськ — Запоріжжя-Ліве.
У 1974 році станція перейменована на сучасну назву — Вільнянськ за назвою однойменного міста, де вона й розташована.

## Пасажирське сполучення
На станції Вільнянськ зупиняються приміські електропоїзди у напрямку Запоріжжя — Синельникове I / Дніпро.
До березня 2020 року на станції зупинявся єдиний денний регіональний поїзд № 822/821 Запоріжжя — Харків (скасований на невизначений термін).

## Галерея
- Вигляд у напрямку Запоріжжя I
- Вигляд у напрямку Синельникове I
- Пішохідний міст

title: Вільнянськ (станція)

wikitext:
{{Otheruses|Вільнянськ}}
{{Залізнична станція
|Font-Color = <!--колір шрифту (вказується, якщо напрямку немає в шаблоні FontColor on Line)-->
|Color = <!--колір фону заголовка (вказується, якщо напрямку немає в шаблоні Color on Line)-->
|Name = Вільнянськ
|Line = [[Синельникове I]] — [[Запоріжжя I]]<br/>[[Вільнянськ]] — [[Імені Анатолія Алімова]]
|Railway = [[Придніпровська залізниця]]
|Department = [[Запорізька дирекція залізничних перевезень|Запорізька дирекція]]
|населений_пункт = м. [[Вільнянськ]]
|Image = Вільнянськ1.jpg
|Size = 270px
|Description = Залізничний вокзал ст. Вільнянськ
|lat_dir = N |lat_deg =47 |lat_min =56 |lat_sec =32
  |lon_dir =E |lon_deg =35 |lon_min =25 |lon_sec =44
  |region = UA
  |CoordScale = 3000
|карта розташування = Україна Запорізька область
|Date = [[15 листопада]]
|Year = 1873
|ProjectName =
|OldName = ''Софіївка'' (до [[1974]])
|NameProjects = <!--проєкти перейменування-->
|Type = [[Залізничний вузол|вузлова]]
|Arhitector = <!--архітектори вокзалу-->
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms = 2
|NumberOfTracks = 10
|PlatformType = бічна та острівна
|PlatformForm = прямі
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуем)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street = Соборна
|TransTo = <!--переходи на станції-->
|TransTo1 = <!--пересадка на-->
|DistanceKiev = 618
|Distance = 90
|Center = ст. [[Дніпро-Головний]]
|Distance2 = 49
|Center2 = [[Синельникове I]]
|Distance3 = 26
|Center3 = [[Запоріжжя I]]
|Tariff = <!--тарифна зона пасажирської платформи-->
|Mobile = <!--Наявність покриття мобільних операторів (параметр не рекомендується використовувати)-->
|Code = 464701
|CodeExpress = 2210683
|Commons = Вільнянськ
|services = {{+Станція}} {{+Каса}} {{+Довідка}}
|services1 = {{+Автобус}}
}}
{{Синельникове — Запоріжжя}}
{{Апостолове — Запоріжжя-Ліве}}
'''Вільнянськ''' (до [[1974]] — ''Софіївка''<ref>{{ЖДС|2|257}}</ref>) — [[Залізничний вузол|вузлова]] [[залізнична станція]] 3-го класу [[Запорізька дирекція залізничних перевезень|Запорізької дирекції]] [[Придніпровська залізниця|Придніпровської залізниці]] на перетині [[Електрифікація залізниць|електрифікованих ліній]] [[Синельникове I]] — [[Запоріжжя I]] та [[Вільнянськ]] — [[Імені Анатолія Алімова]] між станціями [[Новогуполівка (станція)|Новогуполівка]] (13 км), [[Янцеве (станція)|Янцеве]] (8 км) та [[Запоріжжя-Ліве]] (16 км). Розташована в [[Вільнянськ|однойменному місті]] [[Запорізький район|Запорізького району]] [[Запорізька область|Запорізької області]].

Станція Вільнянськ за основним призначенням та обсягом роботи — вантажна. Здійснює пропуск транзитних пасажирських [[поїзд]]ів далекого та приміського сполучення, прийом та завантаження вантажних поїздів. Має 6 колій загального користування, до яких примикають 5 [[Залізнична колія|під'їзних колій]].

Від станції відгалужуються лінії у трьох три напрямках до станцій [[Запоріжжя I]], [[Запоріжжя-Ліве]] та [[Синельникове I]].

Станція щоденно відправляє сотні тонн народногосподарських вантажів: запасні частини для сільськогосподарських машин, вироби з пластмаси, комбікорму, продукти тваринництва тощо.

== Історія ==
Розбудові селища сприяло відкриття руху [[поїзд]]ів на залізничній лінії [[Лозова (станція)|Лозова]] — [[Синельникове I]] — [[Запоріжжя I]], а також будівництво на станції Софіївка [[блокгауз]]ів. Станція відкрита [[1873]] року під первинною назвою ''Софіївка'', під час прокладання першої дільниці головного ходу приватної [[Лозово-Севастопольська залізниця|Лозово-Севастопольської залізниці]].

У [[1894]] році на станції ''Софіївка'' було засноване дворічне фабрично-залізничне початкове [[училище]], в якому проходили навчання кваліфікованих робітників для обслуговування [[Лозово-Севастопольська залізниця|Лозово-Севастопольської залізниці]]. Станом на [[1913]] рік в училищі навчалося 47 учнів за професіями залізничного обхідника, ремонтника, помічника [[Машиніст локомотива|машиніста локомотива]]. Значна частина випускників цього закладу працювала в Олександрійських майстернях.

У [[1934]] році, по завершенню будівництва лінії [[Кривий Ріг-Головний|Довгинцеве]] —[[Запоріжжя]] — [[Вільнянськ]], станція набула статусу [[Залізничний вузол|вузлової]].

У [[1965]] році станція електрифікована [[Постійний струм|постійним струмом (=3 кВ)]] в складі дільниці [[Лозова (станція)|Лозова]] — [[Синельникове I]] — [[Запоріжжя I]] та [[Вільнянськ]] — [[Запоріжжя-Ліве]]<ref>{{Cite web|url=http://parovoz.com/history/electrification/1964-66.php|title=Історія електрифікації залізниць (1964—1966)}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170104052543/http://www.parovoz.com/history/electrification/1964-66.php|date=4 січня 2017}} {{ref-ru}}</ref>.

У [[1974]] році станція перейменована на сучасну назву — '''''Вільнянськ''''' за назвою [[Вільнянськ|однойменного міста]], де вона й розташована.

== Пасажирське сполучення ==
На станції Вільнянськ зупиняються приміські [[електропоїзд]]и у напрямку [[Запоріжжя]] — [[Синельникове I]] / [[Дніпро-Головний|Дніпро]]<ref>{{Cite web|url=https://poizdato.net/rozklad-po-stantsii/vilniansk/|title=Розклад руху поїздів по станції Вільнянськ на сайті poizdato.net}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220110202509/https://poizdato.net/rozklad-po-stantsii/vilniansk/|date=10 січня 2022}} {{ref-ru}}</ref>.

До березня 2020 року на станції зупинявся єдиний денний [[регіональний поїзд]] № 822/821 [[Запоріжжя I|Запоріжжя]] — [[Харків-Пасажирський|Харків]] (скасований на невизначений термін)<ref>{{Cite web|url=http://www.uz.gov.ua/passengers/timetable/?station=22683&by_station=1|title=Розклад руху призначених пасажирських поїздів по станції Вільнянськ на сайті АТ «Укрзалізниця»|accessdate=5 травня 2017|archive-date=24 лютого 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190224231603/http://www.uz.gov.ua/passengers/timetable/?station=22683&by_station=1}}</ref>.

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights=130px>
Image:Вільнянськ-станція.jpg|Вигляд у напрямку [[Запоріжжя I]]
Image:Міст. Вільнянськ.jpg|Вигляд у напрямку [[Синельникове I]]
Image:Ст. Вільнянськ.jpg|Пішохідний міст
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела та література ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДР-1897}}
* {{ЖДС|1|100}}
* {{АЗУ-2008}}
* ''Д. В. Зеркалов''. Транспорт України: Довідник. У двох книгах. Кн. 1. К.: Основа, 2002. — 462 с. Кн. 2. К.: Основа, 2003.  — 564 с.
* ''Г. Турченко''. Південна Україна на зламі епох (1914—1922 рр.). — Запоріжжя: Просвіта, 2005. — 324 с. — Із змісту: про події на станції Софіївка 13 листопада 1918 р. — С. 212.
* ''М. Богомаз''. Станція називається… (за станом на 21.01.1991). — Дніпропетровськ: Пороги, 1993. — 375 с. — Із змісту: Вільнянськ. — С. 71–72.
* Абліцов О. Переїзд час збереже: [збудовано шляхопровід над коліями залізниці біля м. Вільнянськ] // Голос України. — 2002. — 17 грудня (№ 239).
* Швець О. Черговий залізничної станції: [про роботу М. К. Носенка] // [[Дніпровські вогні]]. — 1984. — 28 серпня

== Посилання ==
{{Commonscat}}
{{Портал|Залізниця}}
{{railwayz|8313|станцію Вільнянськ}}
* {{Cite web|url=http://www.dp.uz.gov.ua/timetable/|title=Розклад руху приміських поїздів на сайті регіональної філії «Придніпровська залізниця»}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160103114906/http://www.dp.uz.gov.ua/timetable/|date=3 січня 2016}}
* {{Cite web|url=https://tokatema.ru/ст-вольнянск/|title=Станція Вільнянськ на сайті tokatema.ru}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170505175416/https://tokatema.ru/ст-вольнянск/|date=5 травня 2017}} {{ref-ru}}
* {{Cite web|url=https://tochka-na-karte.ru/Railway-Stations/8460-Volnjansk.html|title=Вільнянськ на сайті tochka-na-karte.ru}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180615214638/https://tochka-na-karte.ru/Railway-Stations/8460-Volnjansk.html|date=15 червня 2018}} {{ref-ru}}
* {{Cite web|url=https://trainpix.org/search.php?place=Украина%2C+Запорожская+область%2C+станция+Вольнянск|title=Фотогалерея станції на сайтах ''traipix.org''}} та {{Cite web|url=http://trainphoto.org.ua/search/?place1=Украина&place2=Запорізька+область&place3=Вільнянськ|title=''trainphoto.org.ua''}}

{{Stations-nav|[[Значкове (зупинний пункт)|Значкове]]|Вільнянськ|[[Янцеве (станція)|Янцеве]]|line=Дільниця [[Синельникове I]] — [[Запоріжжя I]]}}

{{Stations-nav|<center>—|Вільнянськ|[[Любимівка (платформа)|Любимівка]]|line=Дільниця [[Вільнянськ]] — [[Імені Анатолія Алімова]]}}

{{Роздільні пункти Запорізької дирекції ПДЗ}}
{{Придніпровська залізниця}}
{{Станції Придніпровської залізниці}}
{{railway-station}}
{{Railway-stub}}

[[Категорія:Залізничні станції Запорізької області]]
[[Категорія:Вузлові залізничні станції]]
[[Категорія:Залізничні станції та платформи, збудовані 1873]]
[[Категорія:Транспорт Вільнянська]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1873]]
[[Категорія:Транспорт Запорізького району]]

title: Станція Вільнянськ Синельникове I — Запоріжжя I · Вільнянськ — Імені Анатолія Алімова · Придніпровська залізниця · Запорізька дирекція · м. Вільнянськ

Дата відкриття: 15 листопада

Попередня назва: Софіївка (до 1974)

Тип: вузлова

Тип платформ(и): бічна та острівна

Форма платформи: прямі

Вулиця: Соборна

Послуги: Залізнична станція · Квиткова каса · Довідкове бюро

Супутні послуги: Автобус

title: Синельникове I — Запоріжжя

Лозова
Чаплине
Т 0445
Н15
Запоріжжя-Ліве
вул. Іванова
Пологи

Дніпро-Головний
р. Мокра Московка

1031,4 · Синельникове I

1040,4 · Івківка

1044,7 · Запорізьке

1048,8 · Нижня Терса

1053,8 · Славгород-Південний

| Дніпропетровська область | | Запорізька область |

1060,6 · Степова

1062,7 · Солоне

1066,8 · Новогуполівка

1073,5 · Значкове

1080,5 · Вільнянськ

1088,1 · Янцеве

| Запорізький район | | Запоріжжя |

1097,6 · Запоріжжя-Вантажне

1101,3 · Іскра

1103,1 · Мотор

Запоріжжя-Ліве

вул. Космічна
1106,5 · Запоріжжя I
Федорівка

title: Дільниця Апостолове — Вільнянськ

Кривий Ріг-Головний

38,6 · Апостолове

вул. Центральна

65,6 · Підстепне

77,1 · Чортомлик

88,5 · Нікопольбуд

98,1 · Нікополь

108,3 · Ревун

118,3 · Марганець

136,8 · Мирова

155,4 · Канцерівка

163,5 · Дніпробуд II

| Запорізький район | | Запоріжжя |

169,7 · Запорізька Січ

вул. Перемоги • просп. Металургів

Соборний просп.

| 175 | | 25,4 | · Імені Анатолія Алімова

17,3 · Запоріжжя-Ліве

| Запоріжжя | | Запорізький район |

3,9 · Любимівка

0 · Вільнянськ

Синельникове I

Покровський ГЗК

р. Чортомлик

Каховське вдсх.

Нікопольський ПТЗ

р. Томаківка

| р. Старий Дніпро | | II міст Преображенського |

| р. Новий Дніпро | | I міст Преображенського |

Порт-Велике Запоріжжя

вул. Заводська

Запоріжжя II

вул. Каліброва

вул. Експресівська


text:
# Всеволод Костянтинович
Всеволод Костянтинович (в хрещенні Іоанн; 18 червня 1210, Ростов — 4 березня 1238, річка Сіть) — перший удільний князь ярославський (1218—1238), князь переяславський (1227)

## Біографія
Другий син Великого князя Володимирського Костянтина Всеволодовича. Народився 18 червня 1210 року в Ростові, де тоді княжив його батько. 23 травня 1212 роки над ним був здійснений старовинний обряд — постриг. Літописець зауважує, що з цієї нагоди «бисть радість велика в граді Ростові». У 1215 році він перебував у Торжку з полками батька свого, які приходили на допомогу братові батька Ярославу Всеволодовичу, тоді князю переяславському, котрий ворогував з новгородцями.
У 1218 Всеволод отримав від батька в уділ Ярославль. Останній на той час був уже великим містом, що видно з Никонівського літопису, за яким там у 1221 році, під час пожежі, яка винищила майже все місто, одних церков згоріло 17. У 1224 році Всеволод добудував у Спасо-Преображенському монастирі церкву закладену ще його батьком.
За Лаврентіївським літописом, Всеволод у 1224 році разом з дядьком Володимиром Всеволодовичем був посланий  великим князем Володимирським, Юрієм у військовий похід, однак, мету походу літопис не вказує, поміщаючи подію між поставленням в Києві митрополита Кирила (що стався 6 січня 1225 року) і масштабним вторгненням литовців в Новгородську землю і Смоленське князівство, що закінчилося битвою під Усвятом (до весни 1225 року). Новгородські літописи повідомляють, що в очолюваному Ярославом поході проти литовців брали участь Володимир з сином, але про дітей Володимира нічого не відомо.
У 1226 році Всеволод з братом брали участь в поході великого князя володимирського на чернігівського князя Олега, усобиця закінчилася миром, і Марина, дочка Олега, в 1228 році була видана за Всеволода. 15 вересня 1227 року Юрій Всеволодович послав племінника на князювання в Переяслав, а в наступному 1228 Всеволод знову був на півночі: брав участь в поході Юрія на мордву, «в Пургасову волость».
У 1229 році ярославський князь разом з іншими своїми братами пристав до молодшого дядька, Ярослава, проти старшого, Юрія, але останній, запросивши всіх їх на початку вересня «на снем» в Суздаль, схилив їх до примирення. У 1230 Всеволод підтримував Ярослава проти чернігівського князя Михайла в боротьбі за вплив в Новгороді.
Загинув в битві з татарами на берегах річки Сіті 4 березня 1238 року, тіло його знайдено не було. Залишив синів Василя і Костянтина, що княжили після нього.

title: Всеволод Костянтинович

wikitext:
{{Державний діяч
|ім'я    = Всеволод Костянтинович
|оригінальне ім'я =
|зображення       =
|ширина портрета  =
|підпис           =
|герб             =
|прапор           =
|титул            = [[Ярославське князівство|Князь Ярославський]]
|попередник       = створення князівства
|наступник        = [[Василій Всеволодович]]
|періодпочаток    = [[1218]]
|періодкінець     =  [[1238]]
|титул_2          = [[Князь Переяславський]]
|попередник_2       = [[Володимир Всеволодович (князь стародубський)|Володимир Всеволодович]]
|наступник_2        = [[Святослав Всеволодович (князь владимирський)|Святослав Всеволодович]]
|періодпочаток_2    = [[1227]]
|періодкінець_2     =  [[1228]]

| дата народження  = [[18 червня]] [[1210]]
| місце народження = [[Ростов]]
| дата смерті      = [[4 березня]] [[1238]]
| місце смерті     = [[Битва на річці Сіть|р. Сіть]]
|династія         = [[Рюриковичі]]
|батько           = [[Костянтин Всеволодович]]
|мати             = [[Агафія Мстиславна]]
|чоловік          =
|дружина          = [[Марина Олегівна]]
|діти             = [[Василь Всеволодович|Василій]] і [[Костянтин Всеволодович (князь ярославський)|Костянтин]]
}}
'''Всеволод Костянтинович''' (в хрещенні ''Іоанн''; [[18 червня]] [[1210]], [[Ростов]] — [[4 березня]] [[1238]], річка Сіть) — перший удільний [[Ярославське князівство|князь ярославський]] (1218—1238), [[князь переяславський]] (1227)

== Біографія ==
Другий син Великого князя Володимирського [[Костянтин Всеволодович|Костянтина Всеволодовича]]. Народився [[18 червня]] [[1210]] року в Ростові, де тоді княжив його батько. [[23 травня]] [[1212]] роки над ним був здійснений старовинний обряд — постриг. Літописець зауважує, що з цієї нагоди «бисть радість велика в граді Ростові». У [[1215]] році він перебував у [[Торжок|Торжку]] з полками батька свого, які приходили на допомогу братові батька [[Ярослав Всеволодович (князь владимирський)|Ярославу Всеволодовичу]], тоді [[Переяславське князівство|князю переяславському]], котрий ворогував з новгородцями.

У [[1218]] Всеволод отримав від батька в уділ [[Ярославль]]. Останній на той час був уже великим містом, що видно з [[Никонівський літопис|Никонівського літопису]], за яким там у [[1221]] році, під час пожежі, яка винищила майже все місто, одних церков згоріло 17. У [[1224]] році Всеволод добудував у Спасо-Преображенському монастирі церкву закладену ще його батьком.

За [[Лаврентіївський літопис|Лаврентіївським літописом]], Всеволод у [[1224]] році разом з дядьком [[Володимир Всеволодович|Володимиром Всеволодовичем]] був посланий  [[Великий князь Володимирський|великим князем Володимирським]], Юрієм у військовий похід, однак, мету походу літопис не вказує, поміщаючи подію між поставленням в Києві митрополита Кирила (що стався [[6 січня]] [[1225]] року) і масштабним вторгненням литовців в [[Новгородська земля|Новгородську землю]] і [[Смоленське князівство]], що закінчилося [[битва під Усвятом|битвою під Усвятом]] (до весни [[1225]] року). Новгородські літописи повідомляють, що в очолюваному Ярославом поході проти литовців брали участь Володимир з сином, але про дітей Володимира нічого не відомо.

У [[1226]] році Всеволод з братом брали участь в поході великого князя володимирського на чернігівського князя Олега, усобиця закінчилася миром, і Марина, дочка Олега, в [[1228]] році була видана за Всеволода. [[15 вересня]] 1227 року [[Юрій Всеволодович]] послав племінника на князювання в Переяслав, а в наступному [[1228]] Всеволод знову був на півночі: брав участь в поході Юрія на [[Мордва|мордву]], «в Пургасову волость».

У [[1229]] році ярославський князь разом з іншими своїми братами пристав до молодшого дядька, Ярослава, проти старшого, Юрія, але останній, запросивши всіх їх на початку вересня «на снем» в [[Суздаль]], схилив їх до примирення. У [[1230]] Всеволод підтримував Ярослава проти чернігівського князя [[Михайло Чернігівський|Михайла]] в боротьбі за вплив в Новгороді.

Загинув в [[Битва на річці Сіть|битві з татарами на берегах річки Сіті]] [[4 березня]] [[1238]] року, тіло його знайдено не було. Залишив синів Василя і Костянтина, що княжили після нього.

== Посилання ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* ''Экземплярский А. В.'' [https://ru.wikisource.org/wiki/РБС/ВТ/Ярославские_князья {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190618182247/https://ru.wikisource.org/wiki/РБС/ВТ/Ярославские_князья |date=18 червня 2019 }} Ярославские князья // Русский биографический словарь: в 25 томах. — СПб.—М., 1896—1918. {{ref-ru}}
{{Князі Переяславські}}
{{ac}}
[[Категорія:Правителі Європи XIII століття]]
[[Категорія:Юрійовичі]]
[[Категорія:Переяславські князі]]
[[Категорія:Князі Ярославські]]

title: 1218 — 1238

Попередник: створення князівства

Наступник: Василій Всеволодович

title: 1227 — 1228

Попередник: Володимир Всеволодович

Наступник: Святослав Всеволодович

Народження: 18 червня 1210 · Ростов

Смерть: 4 березня 1238 · р. Сіть

Рід: Рюриковичі

Батько: Костянтин Всеволодович

Мати: Агафія Мстиславна

Шлюб: Марина Олегівна

Діти: Василій і Костянтин

Медіафайли у Вікісховищі


text:
# Ургун (присілок)
Ургун (рос. Ургун) — присілок у Іскітимському районі Новосибірської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Євсінська сільрада. Населення становить 891 особа (2010).

## Історія
Згідно із законом від 2 червня 2004 року органом місцевого самоврядування є Євсінська сільрада.

## Населення
| 2002 | 2007 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 808  | ↗859 | ↗891 |

title: Ургун (присілок)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = присілок
|тип_род         =
|назва           = Ургун
|назва ін.       = Ургун
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Новосибірська область]]
|район           = [[Іскітимський район]]
|міський округ   =
|поселення       =
|рада            = [[Євсінська сільрада]]
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 891 (2010){{RUS-NVS-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси =
|телефонний код  =
|часовий пояс    =
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        =
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       =
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       =
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       =
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             =
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Новосибірська область
}}
'''Ургун''' ({{lang-ru|Ургун}}) — [[присілок]] у [[Іскітимський район|Іскітимському районі]] [[Новосибірська область|Новосибірської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Євсінська сільрада]]. Населення становить 891 особа (2010).{{RUS-NVS-census}}

== Історія ==
Згідно із законом від [[2 червня]] [[2004]] року органом місцевого самоврядування є [[Євсінська сільрада]]<ref>[http://docs.cntd.ru/document/5415546 Закон Новосибирской области от 2 июня 2004 года № 200-ОЗ «О статусе и границах муниципальных образований Новосибирской области»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150112181712/http://docs.cntd.ru/document/5415546 |date=12 січня 2015 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==
{{Населення РФ|Ургун (деревня)}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Іскітимський район}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Населені пункти Іскітимського району]]
[[Категорія:Присілки Новосибірської області]]

title: присілок Ургун

Суб'єкт Російської Федерації: Новосибірська область

Муніципальний район: Іскітимський район

Поселення: Євсінська сільрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Ургун · Ургун