text:
# Олександрівка (Херсонський район)
Олекса́ндрівка (колишні назви — Бубликові, Нижні Солонці, Кашові, Штихова, Милорадовича) — село в Україні, у Станіславській сільській громаді Херсонського району Херсонської області. Населення становить 2596 осіб. Відстань до райцентру становить близько 30 км і проходить автошляхом Т 1501.

## Археологічні пам'ятки
Поселення Ольвійської хори «Скелька», І—III ст. Розташоване на високому березі Дніпро-Бузького лиману за 1 км на південь від села Олександрівка. Щонайменше частина пам'ятки розташована на землях Станіславської сільської громади. Пов'язане з різними рівнями кромки берега — від 3 до 15 м над рівнем води.
Відкрите у 1895 році Віктором Гошкевичем. Обстежувалось у різні роки: В. Гошкевичем (1909), М. Абікуловою (1977), М. Оленковським (1977, 2000, 2002), І. Ратнером (1978), О. Шкроб (1996). Обстеження та шурфовки пам'ятки неодноразово здійснювались загонами Ольвійської експедиції Інституту археології АН України (1947—1948, 1976, 1987).
Площа поселення на 1947 р. становила до 4,5 га. Зараз збереглося не більше третини. Потужність культурного шару становить 0,3-0,7 м.
Пам'ятка багатошарова. Тут простежено поселення: другої половини VI — початку V ст. до н. е., початку IV — середини III ст. до н. е., III—IV ст. н. е. (черняхівської культури).
З напольної сторони мало кам'яні укріплення, що складалися із фортечної стіни з вежею. Збереглися сліди оборонних валів.

## Історія
У 1754 році село Олександрівка (зимівники Нижні Солонці, Бубликові) заснували запорожці. Тут були зимівники, рибні заводи (сапетні), у яких козаки займалися рибним уловом та добували сіль у Прогноях. Село належало до Перевізької паланки.
У 1754 році згадуються зимівники запорожців — Петра Курила (Нижні Солонці) — Іркліївського куреня, Андрія Кичкіня (Бубликові) — Дядківського куреня, Грицька Глинного (Бубликові) — Іркліївського куреня .
Могила козака Коношка. 1782 р. Була розташована на окраїні села. До 20-х рр. ХХст. на могилі стояв кам'яний хрест із написом:
| Бившаго Війська Запорозькаго козак куреня Платнирівскаго. Зде опочиває раб Божий Василь Коношко блаженно пам'яти 1782 року місяця генваря 10 дня. |
Нині уламки хреста перебувають у Миколаївському обласному краєзнавчому музеї. Необхідно виготовити копію хреста й установити її на могилі.
В 1918 році селище входить до складу Української Народної Республіки.
Внаслідок поразки Перших визвольних змагань село надовго окуповане радянськими загарбниками.
З 1939 року Олександрівка входила до складу Миколаївської області, та згідно з Указом Президії Верховної Ради УРСР від 30 березня 1944 р. була створена Херсонська область, у зв'язку з чим зі складу Миколаївської області відійшли м. Херсон і райони: Білозерський (на території якого була розташована Олександрівка) та інші райони області.
У 1952 році на кручі скелі був побудований маяк у формах, характерних для ренесансу. На головному фасаді напис: «Подарунок XIX з'їзду ВКП (б). 1952 р.»
З 24 серпня 1991 року селище входить до складу незалежної України.
23 лютого 2015 року у селі було завалено пам'ятник Леніну.
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Білозерської селищної громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Білозерського району, село увійшло до складу Херсонського району.

### Російсько-українська війна
Під час повномасштабного російського вторгнення через село пройшов фронт бойових дій. Битви за населений пункт тривали весь квітень 2022 р. Станом на середину травня 2022 в селі майже не лишилось цілих будинків, від окремих кварталів лишились тільки фундаменти. Населений пункт було майже повністю знищено.
В боях за село загинули, серед інших, старший солдат Андрій Боднарчук (1 квітня 2022) та солдат Михайло Мар'янич (4 квітня 2022).
10 листопада 2022 року визволене в результаті контрнаступу ЗСУ на херсонському напрямку[джерело?].

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 2631 особа, з яких 1234 чоловіки та 1397 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 2577 осіб.
Станом на травень 2022 року в селі залишалося 16 осіб, всі будинки пошкоджені або повністю зруйновані[джерело?].

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Кількість | Відсоток |
| --------------- | --------- | -------- |
| українська      | 2354      | 90.68%   |
| російська       | 223       | 8.59%    |
| вірменська      | 6         | 0.23%    |
| румунська       | 5         | 0.19%    |
| білоруська      | 4         | 0.15%    |
| циганська       | 1         | 0.04%    |
| польська        | 1         | 0.04%    |
| інші/не вказали | 1         | 0.08%    |
| Усього          | 2596      | 100%     |

## Економіка
У 2018 році компанією «Нібулон» було оголошено плани щодо будівництва порту в селі. Реалізація великого інвестиційного проекту передбачається приблизно за 5 років.

## Храми
- Храм Івана Богослова УПЦ МП

## Люди
В селі народився Башло Володимир Іванович (1924—2003) — український художник декоративно-ужиткового мистецтва і педагог.

title: Олександрівка (Херсонський район)

wikitext:
{{Село України
 | назва           = Олександрівка
 | зображення      = Олександрівський заказник з висоти після заходу сонця.jpg
 | область         = [[Херсонська область]]
 | район           = [[Херсонський район]]
 | громада         = [[Станіславська сільська громада]]
 | засновано       = [[1754]]
 | населення       = 2596
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 4,611
 | ref-площа       =
 | щільність       = 563
 | поштовий індекс = 75050<ref>{{Cite web |url=http://www.uaidx.com/23/493/index |title=Довідник поштових індексів України. Херсонська область. Білозерський район |accessdate=2016-02-12 |archive-date=2017-05-13 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170513030720/http://www.uaidx.com/23/493/index }}</ref>
 | телефонний код  = 5547
 | координати      =  {{coord|46|36|54|N|32|6|41|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 46 || lat_min = 36 || lat_sec = 54
   | lon_deg = 32 || lon_min = 6 || lon_sec = 41
 | висота          = 15
 | ref-висота      =<ref>[http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/18662 Погода в селі Олександрівці.]</ref>
 | водойма         = [[Дніпровсько-Бузький лиман]]
 | адреса          =<!-- 75050, Херсонська обл., Білозерський р-н, с. Олександрівка, вул. Миру, 9-->
 | староста        = Каменецька Наталя Олександрівна
 | облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=24.03.2013&rf7571=34407 Олександрівка]
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      = 44,2
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      = 44,2
 | ref-відстань р  =
 | станція         = [[Херсон (станція)|Херсон]]
 | відстань ст     = 44,2
 }}
{{Otheruses|тип=НП}}

'''Олекса́ндрівка''' (колишні назви — ''Бубликові, Нижні Солонці, Кашові, Штихова, Милорадовича'')<ref>С. Орлова, И. Д. Ратнер. Из истории заселения Херсонщины. Херсон. 1993 — с.124</ref> — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Станіславська сільська громада|Станіславській сільській громаді]] [[Херсонський район|Херсонського району]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Населення становить 2596 осіб. Відстань до [[Білозерка (смт)|райцентру]] становить близько 30 км і проходить автошляхом {{Автошлях Т|1501}}.

== Археологічні пам'ятки ==
Поселення [[Ольвійська хора|Ольвійської хори]] '''[[Скелька (античність)|«Скелька»]]''', І—III ст. Розташоване на високому березі [[Дніпровсько-Бузький лиман|Дніпро-Бузького лиману]] за 1 км на південь від села Олександрівка. Щонайменше частина пам'ятки розташована на землях Станіславської сільської громади. Пов'язане з різними рівнями кромки берега — від 3 до 15 м над рівнем води.

Відкрите у [[1895]] році [[Гошкевич Віктор Іванович|Віктором Гошкевичем]]. Обстежувалось у різні роки: В. Гошкевичем (1909), М. Абікуловою (1977), М. Оленковським (1977, 2000, 2002), І. Ратнером (1978), О. Шкроб (1996). Обстеження та [[шурфовка|шурфовки]] пам'ятки неодноразово здійснювались загонами Ольвійської експедиції [[Інститут археології НАН України|Інституту археології АН України]] (1947—1948, 1976, 1987).

Площа поселення на [[1947]] р. становила до 4,5 га. Зараз збереглося не більше третини. Потужність культурного шару становить 0,3-0,7 м.

Пам'ятка багатошарова. Тут простежено поселення: другої половини [[6 століття до н.е.|VI]] — початку [[5 століття до н.е.|V ст. до н. е.]], початку [[4 століття|IV]] — середини [[3 століття|III]] ст. до н. е., III—[[4 століття|IV]] ст. н. е. ([[Черняхівська культура|черняхівської культури]]).

З напольної сторони мало кам'яні укріплення, що складалися із фортечної стіни з вежею. Збереглися сліди оборонних валів.

== Історія ==

У 1754 році село Олександрівка (зимівники Нижні Солонці, Бубликові) заснували запорожці. Тут були зимівники, рибні заводи ([[Сапетня (промисел)|сапетні]]), у яких козаки займалися рибним уловом та добували сіль у Прогноях. Село належало до Перевізької паланки.

У [[1754]] році згадуються зимівники запорожців — Петра Курила (Нижні Солонці) — Іркліївського куреня, Андрія Кичкіня (Бубликові) — Дядківського куреня, Грицька Глинного (Бубликові) — Іркліївського куреня .

Могила козака Коношка. [[1782]] р. Була розташована на окраїні села. До 20-х рр. ХХст. на могилі стояв кам'яний хрест із написом: {{text|Бившаго Війська Запорозькаго козак куреня Платнирівскаго. Зде опочиває раб Божий Василь Коношко блаженно пам'яти 1782 року місяця генваря 10 дня.}}

Нині уламки хреста перебувають у [[Миколаївський краєзнавчий музей|Миколаївському обласному краєзнавчому музеї]]. Необхідно виготовити копію хреста й установити її на могилі.

В [[1918]] році селище входить до складу [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]].

Внаслідок поразки [[Українська революція 1917-1921|Перших визвольних змагань]] село надовго окуповане радянськими загарбниками.

З [[1939]] року Олександрівка входила до складу [[Миколаївська область|Миколаївської області]], та згідно з Указом Президії Верховної Ради УРСР від 30 березня [[1944]] р. була створена Херсонська область, у зв'язку з чим зі складу Миколаївської області відійшли м. Херсон і райони: Білозерський (на території якого була розташована Олександрівка) та інші райони області.

У [[1952]] році на кручі скелі був побудований [[маяк]] у формах, характерних для [[ренесанс]]у. На головному фасаді напис: «Подарунок XIX з'їзду ВКП (б). 1952 р.»

З [[24 серпня]] [[1991]] року селище входить до складу незалежної [[Україна|України]].

[[23 лютого]] [[2015]] року у селі було завалено пам'ятник Леніну.

12 червня [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 726-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області», увійшло до складу Білозерської селищної громади<ref>{{Cite web |url=https://zakon.rada.gov.ua/go/726-2020-р |title=Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Херсонської області |website=Офіційний вебпортал парламенту України |language=uk |accessdate=2022-10-07}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Білозерський район|Білозерського району]], село увійшло до складу Херсонського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

=== Російсько-українська війна ===
{{Main|Російсько-українська війна (з 2014)|Російське вторгнення в Україну (з 2022)}}

Під час [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|повномасштабного російського вторгнення]] через село пройшов фронт бойових дій. Битви за населений пункт тривали весь квітень 2022 р. Станом на середину травня 2022 в селі майже не лишилось цілих будинків, від окремих кварталів лишились тільки фундаменти. Населений пункт було майже повністю знищено<ref>https://korabelov.info/2022/05/246008/ucelelo-lish-neskolko-domov-v-seti-poyavilos-video-unichtozhennoj-aleksandrovki-na-hersonshhine/ </ref><ref>{{cite web
 | url = https://defence-ua.com/news/z_drona_pokazali_scho_zalishilos_vid_sela_oleksandrivka_poblizu_hersonu-7378.html
 | title = З дрона показали, що залишилось від села Олександрівка поблизу Херсону
 | publisher = Defense Express
 | date = 2022-05-16
}}</ref>.

В боях за село загинули, серед інших, старший солдат [[Боднарчук Андрій Богданович|Андрій Боднарчук]] (1 квітня 2022)<ref name="Нестерпний біль">{{Cite web|title=Нестерпний біль для Южноукраїнської громади |url=https://mayupravo.com/news/view/nesterpniyi-bil-dlya-yujnoukrayinskoyi-gromadi-a70646/ |website=Маю право |date=2022-04-03|accessdate=2022-07-07|language=uk|first=|last=}}</ref> та солдат [[Мар'янич Михайло Миколайович|Михайло Мар'янич]] (4 квітня 2022)<ref name="В Одесі простилися">{{Cite web|title=В Одесі простилися з загиблим під час війни військовослужбовцем |url=https://suspilne.media/226893-v-odesi-prostilisa-z-zagiblim-pid-cas-vijni-vijskovosluzbovcem/ |website=Суспільне Новини |date=2022-04-08|accessdate=2022-07-07|language=uk|first=Ксенія|last=Процепова}}</ref>.

10 листопада 2022 року визволене [[Контрнаступ ЗСУ на півдні України (2022)|в результаті контрнаступу ЗСУ на херсонському напрямку]]{{fact}}.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 2631 особа, з яких 1234 чоловіки та 1397 жінок<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 2577 осіб<ref name="населення 2001"/>.

Станом на травень [[2022]] року в селі залишалося 16 осіб, всі будинки пошкоджені або повністю зруйновані{{джерело?}}.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|2354
|90.68%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|223
|8.59%
|-
|[[Вірменська мова|вірменська]]
|6
|0.23%
|-
|[[Румунська мова|румунська]]
|5
|0.19%
|-
|[[Білоруська мова|білоруська]]
|4
|0.15%
|-
|[[Циганська мова|циганська]]
|1
|0.04%
|-
|[[Польська мова|польська]]
|1
|0.04%
|-
|інші/не вказали
|1
|0.08%
|- class="sortbottom"
!Усього
|2596
|100%
|}

== Економіка ==
У 2018 році компанією «[[Нібулон]]» було оголошено плани щодо будівництва порту в селі. Реалізація великого інвестиційного проекту передбачається приблизно за 5 років.<ref>{{cite web |url=http://uprom.info/news/other/infrastruktura/na-hersonshhini-rozvivatimut-porti-ta-perevezennya-dniprom/ |title=На Херсонщині розвиватимуть порти та перевезення Дніпром |author= |date=2018-12-03 |website=uprom.info|publisher=[[Національний промисловий портал]] |accessdate=3 грудня 2018}}</ref>

== Храми ==
* Храм Івана Богослова [[УПЦ МП]]

== Люди ==
В селі народився [[Башло Володимир Іванович]] (1924—2003) — український художник декоративно-ужиткового мистецтва і педагог.

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Кіровоградська область)]]
* [[Олександрівський заказник]]

== Посилання ==
* [https://www.facebook.com/groups/1164076863646999/ Село Олександрівка Facebook]
* [http://www.mycity.kherson.ua/hersonskij-kraj/belozerka/aleks.html «Історія міст і сіл УРСР. Херсонська область» на сайті «Моє місто — Херсон»]
* [https://korabelov.info/2022/05/246008/ucelelo-lish-neskolko-domov-v-seti-poyavilos-video-unichtozhennoj-aleksandrovki-na-hersonshhine/ Вціліло лиш декілька будинків.]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Херсонська область}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Херсонська область}}</ref>

}}

== Джерела ==
* [https://stanislavskaotg.dosvit.org.ua/ Сайт територіальної громади]

{{нк}}
{{Станіславська сільська громада}}
{{Херсонський район}}
{{Білозерський район}}
{{Портали|Географія України}}
{{Kherson-geo-stub}}

[[Категорія:Села Херсонської області]]

title: село Олександрівка

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Район: Херсонський район

Тер. громада: Станіславська сільська громада

Облікова картка: Олександрівка

title: Основні дані

Густота населення: 563 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: Дніпровсько-Бузький лиман

Найближча залізнична станція: Херсон

title: Місцева влада

Староста: Каменецька Наталя Олександрівна

title: Карта

Карта: Олександрівка

title: Мапа

Мапа: Олександрівка у Вікісховищі


text:
# Білоберізка
Білобері́зка — село в Україні, у Білоберізькій сільській територіальній громаді Верховинського району Івано-Франківської області.
Голова громади — Іванюк Дмитро Дмитрович, секретар сільської ради — Шарабуряк Любов, заступник сільського голови — Пилип'юк Василь.

## Історія
Інтенсивне залюднення Верховинщини припадає на XVII—XVIII століття. Масове освоєння цих земель пояснюється припливом втікачів з низинних районів Прикарпаття, які не хотіли терпіти феодальної експлуатації, а тому йшли в гори і там осідали.
Карпатські гори і полонини на той час стали опорним пунктом карпатських опришків. Під захистом народних месників новоприбульці без побоювань, що їх можуть повернути назад, стали заводитись власними господарствами, поклавши початок новим селам. До того ж вільні долини Білого і Чорного Черемошів мали гарні пасовища для ведення скотарства.
Отже, природні умови і соціальний гніт зумовили появу нових сіл, серед них і Білоберізки. Білоберізка вперше знадується в документах у 1669 році.
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України  № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Білоберізької сільської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Верховинського району, село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району.

## Географія
Село підпорядковане Білоберізькій сільській об'єднаній територіальній громаді, утворена 2 жовтня 2015 року шляхом об'єднання Білоберізької, Устеріківської та Хороцівської сільських рад Верховинського району.
Кількість присілків 14, а саме: Центр, Запотік, Михайлуші, Циркалаші, Паркан, Плаїк, Гайваси, Штефлики, Буковець, Закуток, Поля, Ціви, Пасічне, Заверх. Найбільший — Пасічне.
Село Білоберізка розміщене на лівому березі річки Черемош.
Висота над рівнем моря — 790 м.
Село розташоване на Галичині, за 33 км від районного центру — смт. Верховина, за 124 км до обласного центу — м. Івано-Франківськ. Найближча залізнична станція — м. Вижниця, за 25 км. Білоберізка знаходиться в нижній частині течії річки Черемош.
Середня висота села над рівнем моря 600—800 м. над р. м. Середня протяжність села: з півдня на північ — 6 км, із заходу на схід — 11 км.
Село Білоберізка розташоване у річковій долині Покутсько-Буковинських Карпат. Воно оточене горами Кичерою, Солотвиною, Госеминою, Лисенкою і Петрашевою горою. В селі протікає річка Черемош, у яку впадають Млинський і Сухий потоки, Чорна Поточина та потік з Мочери. На потоці Млинському розташований Млинський водоспад, а в хуторі Ціви — водоспад Ціви.
Клімат — помірно-континентальний. Середня температура січня −8 °C, липня +19 °C. Середня кількість опадів на рік: 850—1000 мм. Найпоширеніший напрям вітрів — північно-західний. Середнє число сонячних днів — 220, вегетаційний період — 136 днів.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1411 осіб, з яких 696 чоловіків та 715 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкала 1231 особа.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Відсоток |
| ---------- | -------- |
| українська | 99,76 %  |
| російська  | 0,16 %   |
| білоруська | 0,08 %   |

## Соціальна сфера
У селі є дільнична лікарня, яка розрахована на 20 ліжок і обслуговує 5 сіл. Тут також діють відділ невідкладної медичної допомоги, фізіотерапевтичний і стоматологічний кабінети, лабораторія.

## Церква Покрови Пресвятої Богородиці
Докладніше: Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Білоберізка)
Дерев'яна церква в селі Білоберізка вперше згадана в середині XVII століття. Вона ж позначена на карті 1783 року. Замість неї в кінці XVIII століття збудували нову церкву, також з дерева. Вона згоріла 1822 року. Нову дерев'яну церкву громада збудувала у 1839 році. Тільки через двадцять років церкву посвятили. За цей проміжок часу виготовляли іконостас і проводили розписи у святині.
Ремонтована всередині наприкінці 1980-х років, незабаром ремонтована зовні. У 2010 році святкували 170-ліття церкви з часу будівництва церкви (від 1840 року). Сьогодні церква в користуванні православної громади (ПЦУ). Належить до пам'яток архітектури національного значення (охоронний № 1142-Н).
Розташована в центральній частині села, при сільській дорозі, напроти забудови, на ділянці з невеликим ухилом. Прицерковну територію частково оточує кам'яний мур. Хрещата в плані одноверха святиня, у якій до вівтаря з півночі та півдня прибудовані ризниці, а до бабинця з заходу — засклений п'ятибічний ґанок. Бічний вхід — з півдня до нави. Церкву оточує широке піддашшя.
Під опасанням стіни з відкритого зрубу, над опасанням оббиті новою блискучою бляхою. Вікна у стінах надопасання замінили пластиковими. На північний захід від церкви, у кутку церковного подвір'я, стоїть дерев'яна двоярусна дзвіниця. Перший ярус оббитий фальшбрусом, другий — бляхою.

## Відомі люди

### Народилися
- Володимир Кобринський (1873—1958) — засновник музею Гуцульщини і Покуття в Коломиї;
- Шлемкевич Богдан Васильович (1993—2014) — військовий, загинув при виконанні бойових обов'язків, під час АТО.

### Мешкають
- 90-річний сліпий казкар П. Шлимкевич (Худишин), який є носієм гуцульського фольклору;
- автор ряду поетичних збірок — Орест Князький;
- відома на Гуцульщині родина Ї. Минайлюка (Шкапа) та його синів — Петра і Семена — скрипалів, композиторів гуцульських мелодій.

### Працювали
- Дудидра Марія Іванівна — український педагог, бібліотекознавець, бібліограф, культурний діяч. Народилася 28.02.1950 р. у с. Бистрець Верховинського району Івано-Франківської області. Закінчила Верховинську ЗОШ І—III ступенів (1966), філологічне відділення Івано-Франківського педінституту імені Василя Стефаника (1974). Працювала у Верховинському лісокомбінаті. Впродовж 1971—2003 рр. — вчителем зарубіжної літератури і трудового навчання Білоберізької ЗОШ І-ІІІ ступенів Верховинського району, відтак — бібліотекарем відділу краєзнавства Чернівецької обласної універсальної наукової бібліотеки ім. Михайла Івасюка. Ініціатор та автор-укладач біобібліографічних покажчиків: «Лауреати літературно-мистецької премії імені Ольги Кобилянської», а також покажчиків: «Авксентій Яківчук», «Євгенія Ярошинська», «Володимир Михайловський», "Назарій Яремчук - 70- років від дня народження", "Висвіт на ниві журналістики Михайла Ревуцького (до 90-річчя від дня народження)" (у співпраці з Юхимом Гусарем). Автор серії публіцистично-краєзнавчих матеріалів у газетах: «Буковина», «Буковинське віче», «Відродження». «Захід», «Версії», «Вижницькі обрії». Нагороджена Грамотою Міносвіти України, нагрудним знаком «Відмінник освіти». Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії імені Ольги Кобилянської та літературної премії імені Івана Бажанського; ювілейна відзнака з нагоди відродження Чернівецько-Буковинської єпархії Помісної Церкви України — медаль «30 років Чернівецько-Буковинської єпархії».

## Галерея
- Вирізьблена фігурка
- Капличка
- Водоспад Млинський
- Водоспад Ціви
- Зупинка

wikiname: ukwiki

title: Білоберізка

in_language: uk

wikitext:
{{Село України
| назва           = Білоберізка
| область         = [[Івано-Франківська область]]
| район           = [[Верховинський район]]
| громада         = [[Білоберізька сільська громада]]
| код КАТОТТГ     = UA26020010010026414
| код КОАТУУ      = 2620880501
| зображення      = С.Білоберізка .jpg
| зображення_розмір = 300px
| зображення_підпис = Вид на село з гори Лисенка
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       =
| перша згадка    = 1669
| населення       = {{зменшення}}1132<ref>https://biloberizkaotg.gov.ua/storage/static-pages/documents/fa219708d05a7d810ec6b904f1d88d61.pdf</ref>
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 20
| ref-площа       =
| щільність       = 61,7
| поштовий індекс = 78713
| телефонний код  = 03432
| координати      = {{coord|48|9|56|N|25|2|49|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 48|
| lat_min         = 9|
| lat_sec         = 56
| lon_deg         = 25|
| lon_min         = 2|
| lon_sec         = 49
| висота          =
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Черемош]]
| адреса          = 78713 Івано-Франківська область, Верховинський район, с. Білоберізка
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
'''Білобері́зка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Білоберізька сільська громада|Білоберізькій сільській територіальній громаді]] [[Верховинський район|Верховинського району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]].

Голова громади — Іванюк Дмитро Дмитрович, секретар сільської ради — Шарабуряк Любов, заступник сільського голови — Пилип'юк Василь.

== Історія ==
Інтенсивне залюднення Верховинщини припадає на XVII—XVIII століття. Масове освоєння цих земель пояснюється припливом втікачів з низинних районів Прикарпаття, які не хотіли терпіти феодальної експлуатації, а тому йшли в гори і там осідали.

Карпатські гори і полонини на той час стали опорним пунктом карпатських опришків. Під захистом народних месників новоприбульці без побоювань, що їх можуть повернути назад, стали заводитись власними господарствами, поклавши початок новим селам. До того ж вільні долини Білого і Чорного Черемошів мали гарні пасовища для ведення скотарства.

Отже, природні умови і соціальний гніт зумовили появу нових сіл, серед них і Білоберізки. Білоберізка вперше знадується в документах у 1669 році.

12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України  № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Білоберізької сільської громади.<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-ivano-frankivskoyi-oblasti-714-120620|title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області|last=|website=www.kmu.gov.ua|language=ua|archive-url=https://web.archive.org/web/20211112203842/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-ivano-frankivskoyi-oblasti-714-120620|archive-date=12 листопада 2021|accessdate=2021-11-12}}</ref>

19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Верховинський район (1966—2020)|Верховинського району]], село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району.<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>

== Географія ==
Село підпорядковане Білоберізькій сільській об'єднаній територіальній громаді, утворена 2 жовтня 2015 року шляхом об'єднання [[Білоберізька сільська рада|Білоберізької]], [[Устеріківська сільська рада|Устеріківської]] та [[Хороцівська сільська рада|Хороцівської]] сільських рад Верховинського району.

Кількість присілків 14, а саме: Центр, Запотік, Михайлуші, Циркалаші, Паркан, Плаїк, Гайваси, Штефлики, Буковець, Закуток, Поля, Ціви, Пасічне, Заверх. Найбільший — Пасічне.

Село Білоберізка розміщене на лівому березі річки [[Черемош]].

Висота над рівнем моря — 790 м.

Село розташоване на [[Галичина|Галичині]], за 33 км від [[Верховина|районного центру]] — [[Верховина|смт. Верховина]], за 124 км до обласного центу — м. [[Івано-Франківськ]]. Найближча залізнична станція — м. [[Вижниця (станція)|Вижниця]], за 25 км. Білоберізка знаходиться в нижній частині течії річки [[Черемош]].

Середня висота села над рівнем моря 600—800 м. над р. м. Середня протяжність села: з півдня на північ — 6 км, із заходу на схід — 11 км.

Село Білоберізка розташоване у річковій долині Покутсько-Буковинських Карпат. Воно оточене горами Кичерою, Солотвиною, Госеминою, Лисенкою і Петрашевою горою. В селі протікає річка Черемош, у яку впадають Млинський і Сухий потоки, Чорна Поточина та потік з Мочери. На потоці Млинському розташований [[Млинський водоспад]], а в хуторі Ціви — водоспад Ціви.

Клімат — помірно-континентальний. Середня температура січня −8 °C, липня +19 °C. Середня кількість опадів на рік: 850—1000 мм. Найпоширеніший напрям вітрів — північно-західний. Середнє число сонячних днів — 220, вегетаційний період — 136 днів.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 1411 осіб, з яких 696 чоловіків та 715 жінок.<ref name="населення 1989"/>

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкала 1231 особа.<ref name="населення 2001"/>

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:<ref name="населення 2001 мова"/>
{| class="standard"
|-
! Мова || Відсоток
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 99,76 %
|-
| [[російська мова в Україні|російська]]
| align="right"| 0,16 %
|-
| [[білоруська мова в Україні|білоруська]]
| align="right"| 0,08 %
|}

== Соціальна сфера ==
У селі є дільнична лікарня, яка розрахована на 20 ліжок і обслуговує 5 сіл. Тут також діють відділ невідкладної медичної допомоги, фізіотерапевтичний і стоматологічний кабінети, [[лабораторія]].

== Церква Покрови Пресвятої Богородиці ==
[[Файл:Церква Покрови Пресвятої Діви Марії.jpg|250px|міні|ліворуч|Церква Покрови Пресвятої Діви Марії]]
Докладніше: [[Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Білоберізка)|''Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Білоберізка)'']]

Дерев'яна церква в селі Білоберізка вперше згадана в середині XVII століття. Вона ж позначена на карті 1783 року. Замість неї в кінці XVIII століття збудували нову церкву, також з дерева. Вона згоріла 1822 року. Нову дерев'яну церкву громада збудувала у 1839 році. Тільки через двадцять років церкву посвятили. За цей проміжок часу виготовляли іконостас і проводили розписи у святині.

Ремонтована всередині наприкінці 1980-х років, незабаром ремонтована зовні. У 2010 році святкували 170-ліття церкви з часу будівництва церкви (від 1840 року). Сьогодні церква в користуванні православної громади ([[ПЦУ]]). Належить до пам'яток архітектури національного значення (охоронний № 1142-Н).

Розташована в центральній частині села, при сільській дорозі, напроти забудови, на ділянці з невеликим ухилом. Прицерковну територію частково оточує кам'яний мур. Хрещата в плані одноверха святиня, у якій до [[Вівтар|вівтаря]] з півночі та півдня прибудовані [[Ризниця|ризниці]], а до [[Бабинець|бабинця]] з заходу — засклений п'ятибічний ґанок. Бічний вхід — з півдня до [[Нава (архітектура)|нави]]. Церкву оточує широке піддашшя.

Під [[Опасання|опасанням]] стіни з відкритого зрубу, над опасанням оббиті новою блискучою бляхою. Вікна у стінах надопасання замінили пластиковими. На північний захід від церкви, у кутку церковного подвір'я, стоїть дерев'яна двоярусна дзвіниця. Перший ярус оббитий фальшбрусом, другий — бляхою.<ref name=":0">{{Cite web|title=Білоберізка с Церква Покрови|url=https://www.pslava.info/BiloberizkaS_CerkPokrovy,198482.html|website=www.pslava.info|accessdate=2021-03-15}}</ref><ref name=":1">{{Cite web|title=Храм Покрови Пресвятої Богородиці с. Білоберізка » Коломийська єпархія|url=https://kolomija.com/212-hram-pokrovi-presvyatoyi-bogorodic-s-bloberzka.html|website=kolomija.com|accessdate=2021-03-15|archive-date=20 вересня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190920110944/http://kolomija.com/212-hram-pokrovi-presvyatoyi-bogorodic-s-bloberzka.html}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190920110944/http://kolomija.com/212-hram-pokrovi-presvyatoyi-bogorodic-s-bloberzka.html |date=2019-09-20 }}</ref><ref name=":2">{{Cite web|title=Церква Білоберізка Верховинський район|url=http://decerkva.org.ua/fra/biloberizka.html|website=decerkva.org.ua|accessdate=2021-03-15|archive-date=11 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210111135031/http://decerkva.org.ua/fra/biloberizka.html}}</ref>

== Відомі люди ==
=== Народилися ===
* [[Кобринський Володимир Васильович|Володимир Кобринський]] (1873—1958) — засновник [[Національний музей народного мистецтва Гуцульщини та Покуття імені Й. Кобринського|музею Гуцульщини і Покуття]] в [[Коломия|Коломиї]];
* [[Шлемкевич Богдан Васильович]] (1993—2014) — військовий, [[Втрати силових структур внаслідок російського вторгнення в Україну (2014)|загинув]] при виконанні бойових обов'язків, під час [[Війна на сході України|АТО]].

=== Мешкають ===
* 90-річний сліпий казкар П. Шлимкевич (Худишин), який є носієм гуцульського [[фольклор]]у;
* автор ряду поетичних збірок — [[Князький Орест Миколайович|Орест Князький]];
* відома на [[Гуцульщина|Гуцульщині]] родина Ї. Минайлюка (Шкапа) та його синів — Петра і Семена — скрипалів, композиторів гуцульських мелодій.

=== Працювали ===
* [[Дудидра Марія Іванівна]] — український педагог, бібліотекознавець, бібліограф, культурний діяч. Народилася 28.02.1950 р. у с. Бистрець Верховинського району Івано-Франківської області. Закінчила Верховинську ЗОШ І—III ступенів (1966), філологічне відділення [[Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника|Івано-Франківського педінституту імені Василя Стефаника]] (1974). Працювала у Верховинському лісокомбінаті. Впродовж 1971—2003 рр. — вчителем зарубіжної літератури і трудового навчання Білоберізької ЗОШ І-ІІІ ступенів Верховинського району, відтак — бібліотекарем відділу краєзнавства Чернівецької обласної універсальної наукової бібліотеки ім. Михайла Івасюка. Ініціатор та автор-укладач біобібліографічних покажчиків: «Лауреати літературно-мистецької премії імені Ольги Кобилянської», а також покажчиків: «Авксентій Яківчук», «Євгенія Ярошинська», «Володимир Михайловський», "Назарій Яремчук - 70- років від дня народження", "Висвіт на ниві журналістики Михайла Ревуцького (до 90-річчя від дня народження)" (у співпраці з Юхимом Гусарем). Автор серії публіцистично-краєзнавчих матеріалів у газетах: «Буковина», «Буковинське віче», «Відродження». «Захід», «Версії», «Вижницькі обрії». Нагороджена Грамотою Міносвіти України, нагрудним знаком «Відмінник освіти». Лауреат Міжнародної літературно-мистецької премії імені Ольги Кобилянської та літературної премії імені Івана Бажанського; ювілейна відзнака з нагоди відродження Чернівецько-Буковинської єпархії Помісної Церкви України — медаль «30 років Чернівецько-Буковинської єпархії».

== Галерея ==
<gallery widths="150" heights="100">
Фігура в с. Білоберізка.jpg|Вирізьблена фігурка
Капличка в с. Білоберізка (хутір Ціви).jpg|Капличка
Водоспад Млинський в Білоберізці.jpg|Водоспад Млинський
Водоспад Ціви.jpg|Водоспад Ціви
Зупинка с. Білоберізка.jpg|Зупинка
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist|refs=
<ref name="населення 1989">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Івано-Франківська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp |date=2014-07-31 }}</ref>
<ref name="населення 2001">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Івано-Франківська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp |date=2014-07-31 }}</ref>
<ref name="населення 2001 мова">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Розподіл населення за рідною мовою, Івано-Франківська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp |date=2014-07-31 }}</ref>
}}

== Посилання ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=07.10.2012&rf7571=13246 Білоберізка] на сайті [[ВРУ]]
* [http://ikc.if.ua/fotodoc/biloberezka.html Про Білоберізку] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200624211010/http://ikc.if.ua/fotodoc/biloberezka.html |date=24 червня 2020 }}
* [https://www.youtube.com/watch?v=xi0WP3PBBmc Водоспад Млинський] — відео
* [https://www.youtube.com/watch?v=mFvoxcFH660 Водоспад Ціви] — відео

{{Білоберізька сільська громада}}
{{Верховинський район}}
{{Ivano-Frankivsk-geo-stub}}
{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Села Івано-Франківської області]]

title: село Білоберізка

Область: Івано-Франківська область

Район: Верховинський район

Тер. громада: Білоберізька сільська громада

title: Основні дані

Площа: 20 км²

Густота населення: 61,7 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Черемош

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Білоберізка

title: Мапа

Мапа: Білоберізка у Вікісховищі


text:
# Роель Веласко
Рое́ль Вела́ско (англ. Roel Velasco; 26 червня 1972, Баго, Західний Негрос) — філіппінський боксер першої найлегшої ваги, призер Олімпійських ігор 1992, призер чемпіонату світу.
Роель Веласко — старший брат Мансуето Веласко, боксера теж першої найлегшої ваги, олімпійського медаліста (1996), чемпіона Азійських ігор.

## Спортивна кар'єра
На чемпіонаті світу 1991 Роель Веласко здобув перемогу в першому бою, але в 1/8 програв Палу Лакатошу (Угорщина).
1992 року став чемпіоном Азії в першій найлегшій вазі.
На Олімпійських іграх 1992 завоював бронзову медаль в першій найлегшій вазі.
- В першому раунді переміг Джеймса Ваніні (Кенія) — 16-1
- В другому раунді переміг Раджендра Прасада (Індія) — 15-6
- В 1/4 фіналу переміг Романа Вільямса (Велика Британія) — 7-6
- В півфіналі програв Рохеліо Марсело (Куба) — RSCH-1

1997 року Роель Веласко став срібним призером чемпіонату світу.
- В 1/8 фіналу переміг Рафаеля Лосано (Іспанія) — (+)4-4
- В 1/4 фіналу переміг Каору Мурахасі (Японія) — 9-3
- В півфіналі переміг Рудольфа Діді (Словаччина) — 7-4
- В фіналі програв Маікро Ромеро (Куба) — 1-9

Того ж 1997 року Веласко вдало виступив на чемпіонаті Італії, Кубку Роберто Баладо на Кубі і першому по запрошенням чемпіонаті Мухаммеда Алі в США.
1998 року на Іграх доброї волі став бронзовим призером.
Після завершення виступів працював тренером з боксу.

title: Роель Веласко

wikitext:
{{ІП|Веласко}}
{{Боксер
|ім'я             = Роель Веласко
|зображення       =
|підпис           =
|повне ім'я       =
|прізвисько       =
|громадянство     = {{PHI}}
|місце проживання =
|вагова категорія = [[перша найлегша вага в боксі|перша найлегша]]
|стійка =
|зріст = 158
|розмах рук =
|стиль =
|промоутер =
|тренер =
|нагороди =
|сайт =
|боїв любительських =
|перемог любительських =
|нокаутів любительських =
|поразок любительських =
|ничиїх любительських =
}}
{{MedalTableTop|}}
{{MedalCountry | {{PHI}} }}
{{MedalSport | [[Бокс]]}}
{{MedalCompetition|[[Олімпійські ігри]]}}
{{MedalBronze|[[Літні Олімпійські ігри 1992|Барселона 1992]]|[[Бокс на літніх Олімпійських іграх 1992 — до 48 кг|до 48 кг]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат світу з боксу]]}}
{{MedalSilver|[[Чемпіонат світу з боксу 1997|Будапешт 1997]]|до 48 кг}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Азії з боксу|Чемпіонат Азії]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Азії з боксу 1992|Бангкок 1992]]|до 48 кг}}
{{MedalCompetition|[[Ігри доброї волі]]}}
{{MedalBronze|[[Бокс на Іграх доброї волі|Нью-Йорк 1998]]|до 48 кг}}
{{MedalBottom}}
'''Рое́ль Вела́ско''' ({{lang-en|Roel Velasco}}; [[26 червня]] [[1972]], Баго, [[Західний Негрос]]) — [[Філіппіни|філіппінський]] [[бокс]]ер [[Перша найлегша вага в боксі|першої найлегшої ваги]], призер [[Літні Олімпійські ігри 1992|Олімпійських ігор 1992]], призер чемпіонату світу.

Роель Веласко — старший брат [[Мансуето Веласко]], [[бокс]]ера теж [[Перша найлегша вага в боксі|першої найлегшої ваги]], олімпійського медаліста (1996), чемпіона [[Азійські ігри|Азійських ігор]].

== Спортивна кар'єра ==
На чемпіонаті світу 1991 Роель Веласко здобув перемогу в першому бою, але в 1/8 програв [[Пал Лакатош|Палу Лакатошу]] (Угорщина).

1992 року став чемпіоном Азії в першій найлегшій вазі.

На [[Літні Олімпійські ігри 1992|Олімпійських іграх 1992]] завоював бронзову медаль в першій найлегшій вазі.
* В першому раунді переміг Джеймса Ваніні (Кенія) — 16-1
* В другому раунді переміг Раджендра Прасада (Індія) — 15-6
* В 1/4 фіналу переміг Романа Вільямса (Велика Британія) — 7-6
* В півфіналі програв [[Рохеліо Марсело]] (Куба) — RSCH-1

1997 року Роель Веласко став срібним призером чемпіонату світу.
* В 1/8 фіналу переміг [[Рафаель Лосано|Рафаеля Лосано]] (Іспанія) — (+)4-4
* В 1/4 фіналу переміг Каору Мурахасі (Японія) — 9-3
* В півфіналі переміг [[Рудольф Діді|Рудольфа Діді]] (Словаччина) — 7-4
* В фіналі програв [[Маікро Ромеро]] (Куба) — 1-9

Того ж 1997 року Веласко вдало виступив на чемпіонаті Італії, Кубку Роберто Баладо на Кубі і першому по запрошенням чемпіонаті [[Мухаммед Алі|Мухаммеда Алі]] в США.

1998 року на [[Ігри доброї волі|Іграх доброї волі]] став бронзовим призером.

Після завершення виступів працював [[тренер]]ом з боксу.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.olympic.org/roel-velasco На сайті МОК]
{{ac}}

{{Портали|Біографії|Спорт}}

{{DEFAULTSORT:Веласко Роель}}
[[Категорія:Філіппінські боксери]]
[[Категорія:Боксери першої найлегшої ваги]]
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 1992]]
[[Категорія:Боксери на літніх Олімпійських іграх 1992]]
[[Категорія:Філіппінські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Срібні призери чемпіонатів світу з боксу]]
[[Категорія:Уродженці Філіппін]]
[[Категорія:Боксери на Азійських іграх 1998]]
[[Категорія:Чемпіони Азії з боксу]]
[[Категорія:Філіппінські учасники Азійських ігор]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Філіппіни

Народження: 26 червня 1972 (52 роки) · Багоd, Західний Негрос, Західні Вісаї, Філіппіни

Вагова категорія: перша найлегша

title: Олімпійські ігри

Бронза: Барселона 1992 · до 48 кг

title: Чемпіонат світу з боксу

Срібло: Будапешт 1997 · до 48 кг

title: Чемпіонат Азії

Золото: Бангкок 1992 · до 48 кг

title: Ігри доброї волі

Бронза: Нью-Йорк 1998 · до 48 кг


text:
# Тоніка
То́ніка — основний тон та акорд тональності від якої він отримує свою назву, центр до якого спрямоване тяжіння усіх гармоній.
Тоніка є основою, вихідним пунктом та завершенням гармонічного процесу, логічним центром гармонічного мислення. Тяжіння до тоніки обумовлюється кількома чинниками — відбором звукоряду, що не містить тритонів; організація ладу за допомогою потрійної пропорції (S—T—D), що сприяє максимальному укріпленню тоніки, а також метрикою, що підкреслює вагомість заключних кадансових моментів.
Поняття тоніки застосовується головним чином для класичної західно-європейської тональної системи, проте може бути розповсюджене і на центральні елементи різних гармонічних систем, в тому числі середньовічних ладів, складних тональних систем музики XX століття тощо.

title: Тоніка

wikitext:
'''То́ніка''' — основний тон та акорд [[Тональність (музика)|тональності]] від якої він отримує свою назву, центр до якого спрямоване тяжіння усіх гармоній.

Тоніка є основою, вихідним пунктом та завершенням гармонічного процесу, логічним центром гармонічного мислення. Тяжіння до тоніки обумовлюється кількома чинниками — відбором звукоряду, що не містить [[тритон (інтервал)|тритон]]ів; організація [[лад (музика)|ладу]] за допомогою потрійної пропорції ([[Субдомінанта|S]]—T—[[домінанта (музика)|D]]), що сприяє максимальному укріпленню тоніки, а також [[метр (музика)|метрикою]], що підкреслює вагомість заключних [[каданс]]ових моментів.

Поняття тоніки застосовується головним чином для класичної західно-європейської тональної системи, проте може бути розповсюджене і на центральні елементи різних гармонічних систем, в тому числі середньовічних ладів, складних тональних систем музики XX століття тощо.

== Джерела ==
* {{МД}}
* {{МЭ}}
== Посилання ==
* {{УСЕ-4|[http://slovopedia.org.ua/29/53410/22123.html Тоніка]}}

{{Тональність (музика)}}
{{Акорди}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Теорія музики]]


text:
# Acacia fleckeri
Acacia fleckeri — вид квіткових рослин з родини бобових. Ареал: Австралія (Квінсленд).

## Середовище проживання
Він часто розташовується на насипах черепашок або вздовж піщаних берегів річок чи струмків як частина облямованих лісових угруповань разом із видами евкаліпта, мелалеуки, лептоспермуму та інших видів акації.

## Біоморфологічна характеристика
Дерево зазвичай досягає висоти від 3 до 13 метрів і має голі та пониклі гілочки з невеликими пробковими, овальними або витягнутими ділянками на поверхні. Вічнозелені філодії мають вузькоеліптичну або обратноланцетную форму, пряма або злегка вигнута, довжина становить від 9 до 17 см, а ширина — від 13 до 45 мм, є від трьох до шести головних жилок.

title: Acacia fleckeri

wikitext:
{{Speciesbox
|status = LC
|status_system = iucn3.1
|image =
|image_width = 268px
|taxon = Acacia fleckeri
|authority = Pedley
|range_map = Acacia fleckeriDistMap363.png
|}}
'''''Acacia fleckeri''''' — [[вид]] квіткових рослин з родини бобових. Ареал: [[Австралія]] (Квінсленд)<ref>{{cite web |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/BSJV3 |назва=''Acacia fleckeri'' |вебсайт=Catalogue of Life |дата-доступу=18.03.2025}}</ref><ref name="IUCN">IUCN</ref>.

== Середовище проживання ==
Він часто розташовується на насипах черепашок або вздовж піщаних берегів річок чи струмків як частина облямованих лісових угруповань разом із видами евкаліпта, мелалеуки, лептоспермуму та інших видів акації<ref name="www">{{cite web|url=http://worldwidewattle.com/speciesgallery/fleckeri.php|title=''Acacia fleckeri'' |accessdate=02.10.2020 |work=World Wide Wattle|publisher=Western Australian Herbarium}}</ref>.

== Біоморфологічна характеристика ==
[[Дерево]] зазвичай досягає висоти від 3 до 13 метрів і має голі та пониклі гілочки з невеликими пробковими, овальними або витягнутими ділянками на поверхні. Вічнозелені філодії мають вузькоеліптичну або обратноланцетную форму, пряма або злегка вигнута, довжина становить від 9 до 17 см, а ширина — від 13 до 45 мм, є від трьох до шести головних жилок<ref name=www/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q15287087}}

[[Категорія:Акація|fleckeri]]
[[Категорія:Флора Австралії]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Найменший ризик (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)
Mimosoideae

Порядок: Бобовоцвіті (Fabales)

Родина: Бобові (Fabaceae)

Рід: Акація (Acacia)

Вид: A. fleckeri

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Acacia fleckeri · Pedley


text:
# Вулиця Балкова (Львів)
Ву́лиця Ба́лкова — вулиця у Личаківському районі міста Львова, місцевість Старе Знесіння. Пролягає від Старознесенської вулиці до залізничної колії.
У 1933 році вулиця отримала назву Дворська. Сучасна назва — з 1950 року, ймовірно, через особливості рельєфу місцевості.
Забудова вулиці складається з одноповерхових конструктивістських будинків 1930-х років та промислової забудови.

title: Вулиця Балкова (Львів)

wikitext:
{{Otherstreets|Балкова вулиця}}
{{Вулиця України
 |назва                 = Балкова вулиця
 |населений пункт       = [[Львів]]
 |місцевість            = [[Знесіння (місцевість, Львів)|Старе Знесіння]]
 |район                 = [[Личаківський район|Личаківський]]
 |на карті              =
 |фото                  =
 |розмір_фото           =
 |підпис                =
 |назва на честь        =
 |колишні назви         = Дворська
 |польська назва укр    =
 |польська назва пол    = Dworska
 |протяжність           = 110 м
 |координати п          = {{Coord|49|51|06.8|N|24|03|17.2|E|scale:6000|display=inline,title}}
 |координати к          = {{Coord|49|51|10.3|N|24|03|18.6|E|scale:6000}}
 |покриття              =
 |рух                   =
 |індекс                = 79024<ref name="пошта"/>
 |телефони              =
 |метро                 =
 |автобус               =
 |трамвай               =
 |тролейбус             =
 |залізниця             =
 |маршрутні таксі       =
 |фунікулер             =
 |зупинки               =
 |будівлі               = № 4, 6, 6а, 10, 16, 16а, 18<ref name="адреси"/>
 |архітектурні пам'ятки =
 |пам'ятники            =
 |храми                 =
 |державні установи     =
 |навчальні заклади     =
 |заклади культури      =
 |медичні заклади       =
 |аптеки                =
 |пошта                 = ВПЗ № 24 ([[Вулиця Богдана Хмельницького (Львів)|вул. Богдана Хмельницького]], 145)<ref name="пошта"/>
 |комерція              =
 |забудова              = [[конструктивізм]] [[1930-ті|1930-х]], промислова{{sfn|1243 вулиці Львова|2009|с=159}}
 |підприємства          =
 |парки                 =
}}
'''Ву́лиця Ба́лкова''' — [[вулиця]] у [[Личаківський район|Личаківському районі]] міста [[Львів|Львова]], місцевість [[Знесіння (місцевість, Львів)|Старе Знесіння]]. Пролягає від [[Вулиця Старознесенська|Старознесенської вулиці]] до залізничної колії.

У [[1933]] році вулиця отримала назву ''Дворська''. Сучасна назва — з [[1950]] року, ймовірно, через особливості рельєфу місцевості.

Забудова вулиці складається з одноповерхових [[конструктивізм|конструктивістських]] будинків [[1930-ті|1930-х]] років та промислової забудови{{sfn|1243 вулиці Львова|2009|с=159}}.

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="пошта">{{cite web|url = https://index.ukrposhta.ua/find-post-index|назва = Знайти поштовий індекс|автор = |дата = |вебсайт = ukrposhta.ua|видавець = [[Укрпошта]]|url-архіву = https://web.archive.org/web/20211004200613/https://index.ukrposhta.ua/find-post-index|дата-архіву = 4 жовтня 2021|мертвий-url = ні|дата-доступу = 21 січня 2023}}</ref>
<ref name="адреси">{{cite web|url = https://index.ukrposhta.ua/find-address|назва = Знайти адресу|автор = |дата = |вебсайт = ukrposhta.ua|видавець = [[Укрпошта]]|url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 21 січня 2023}}</ref>
}}

== Джерела ==
{{Вікіпосилання
|Тема              = Балкова вулиця
|Портал            = Львів
|Портал-зображення = Хоругва Львова.png
|Вікісловник       =
|Вікіпідручник     =
|Вікіцитати        =
|Вікіджерела       =
|Віківиди          =
|Вікіновини        =
|Вікісховище       =
|Метавікі          =
|Проєкт            = Львів
|Проєкт-зображення = Coat of arms of Lviv.svg
|Родовід           =
}}
* {{книга|автор = [[Ілько Лемко]], Михалик В., Бегляров Г.|частина = Балкова вул.|посилання частина = |заголовок = 1243 вулиці Львова (1939—2009)|оригінал = |посилання = https://shron1.chtyvo.org.ua/Lemko_Ilko/1243_vulytsi_Lvova.djvu|відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = [[Видавництво «Апріорі»|Апріорі]]|рік = 2009|том = |сторінки = 159|сторінок = 528|серія = |isbn = 978-966-2154-24-5|тираж = |ref = 1243 вулиці Львова}}
* {{книга|автор = Мельник Б. В.|частина = Покажчик сучасних назв вулиць і площ Львова|посилання частина = |заголовок = Довідник перейменувань вулиць і площ Львова. XIII—XX століть|оригінал = |посилання = http://history.org.ua/LiberUA/966-603-1%2015-9/966-603-1%2015-9.pdf|відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = [[Світ (видавництво)|Світ]]|рік = 2001|том = |сторінки = 7|сторінок = 128|серія = |isbn = 966-603-115-9|тираж = |ref = Довідник перейменувань вулиць і площ Львова}}

== Посилання ==
* {{cite web|url = https://streets.lvivcenter.org/uk/streets/Балкова/|назва = Проєкт «Вулиці Львова»: вулиця Балкова|автор = |дата = |вебсайт = lvivcenter.org|видавець = [[Центр міської історії Центрально-Східної Європи]]|url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 21 січня 2023}}
{{DEFAULTSORT:Балкова вулиця (Львів)}}
{{Вулиці Личаківського району Львова}}
{{Знесіння (місцевість)}}
[[Категорія:Вулиці Личаківського району Львова]]
[[Категорія:Знесіння (місцевість)]]

title: Балкова вулиця · Львів

Місцевість: Старе Знесіння

Район: Личаківський

title: Колишні назви

Колишні назви: Дворська

польського періоду (польською): Dworska

title: Загальні відомості

title: Будівлі, пам'ятки, інфраструктура

Поштові відділення: ВПЗ № 24 (вул. Богдана Хмельницького, 145)

Забудова: конструктивізм 1930-х, промислова

title: Зовнішні посилання

П:
Портал «Львів»
Проєкт «Львів»


text:
# Кучеров Пантелеймон Степанович
Пантелеймо́н Степа́нович Ку́черов  (* 9 серпня 1902, станиця Казанська, Верхньодонський район Ростовської області — † 25 червня 1973, Київ) — український вчений радянських часів — знавець гірничої механіки, 1939 — член-кореспондент АН УРСР, дослідник історії гірничої справи; відзначений державними нагородами. 1941 року нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора, також медалями.

## Життєпис
Походить з робітничої родини, з тринадцяти років працював робітником — на шахтах Донбасу. 1928 року закінчив Донецький гірничий інститут, згодом викладав у ньому — 1933—1935.
Працював механіком на шахтах, у 1929—1933 роках навчався в аспірантурі Донецького гірничого інституту.
Завідував кафедрою гірничих машин в гірничному інституті в 1935—1944 роках. Одночасно керував відділом виробничо-технічної пропаганди Донецького окружного комітету КП(б)У.
Працював відповідальним секретарем обласного бюро Секції наукових робітників — 1931—1934, був головою президії Сталінського окружного комітету професійної спілки Партійної вищої школи — 1935—1938.
1937 року — кандидат технічних наук без захисту — за сукупністю його наукових робіт. В 1939—1940, та 1945—1958 роках — директор Інституту гірничої справи АН УРСР. В 1944—1945 роках у цьому ж інституті завідує відділом машин та механізмів, заступник директора.
З 1958 по 1966 рік працює в Інституті історії АН УРСР — старший науковий співробітник відділу історії сектору історії техніки та природознавства.
Керував роботами по створенню вуглевидобувних комбайнів.
Його праці стосуються:
- теорії різання вугілля,
- розрахунку електромеханічних та електропневматичних відбійних молотків,
- питань дії вугільних стругів,
- автоматизація врубових машин та вугільних комбайнів.

Узагальнивши проведені дослідження, запропонував шлях технічного вирішення проблем збільшення корисності праці машиністів врубових машин.
Розрахував найбільш вигідний режим роботи врубової машини.
Був головою групи, котра провадила роботи по створенню вугільних комбайнів.
Провадив дослідження з історії гірничої справи в Україні, загалом написав понад 60 праць.
Деякі з них:
- 1946 — «Буре вугілля УРСР, його видобуток та переробка», співавтор та відповідальний редактор,
- 1950 — «Прогрес радянської техніки вуглевидобутку», «Вісник Академії наук Української РСР», 1957 — «Розвиток гірничої науки в Україні за 40 років Радянської влади»,
- 1969 — «Історія технічного розвитку вугільної промисловості Донбасу», 2 томи, співавтор та відповідальний редактор.

title: Кучеров Пантелеймон Степанович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Кучеров Пантелеймон Степанович
| ім'я_мовою_оригінала =
| зображення            = Кучеров Пантелеймон Степанович.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    = 9.8.1902
| місце народження   = станиця Казанська
| дата смерті        = 25.6.1973
| місце смерті       = [[Київ]]
| резиденція         =
| громадянство       =  {{RUSold}} → {{URSR}}
| національність     =
| галузь             = гірнича справа
| заклад             = Донецький гірничий інститут, Інститут гірничої механіки імені М. М. Федорова
| Alma Mater         = Донецький гірничий інститут
| Посада             = ректор
| відомий завдяки    = створення вугільних комбайнів
| звання             =
| ступінь            = член-кореспондент АН УРСР
| керівник           =
| учні               =
| нагороди           = {{Орден Трудового Червоного Прапора}}
| автограф           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
{{othernames|Кучеров}}
{{Otheruses|тип=ім'я|Пантелеймон}}
'''Пантелеймо́н Степа́нович Ку́черов ''' (* 9 серпня 1902, станиця Казанська, [[Верхньодонський район]] [[Ростовська область|Ростовської області]] — † 25 червня 1973, Київ) — український вчений радянських часів — знавець гірничої механіки, 1939 — член-кореспондент АН УРСР, дослідник історії гірничої справи; відзначений державними нагородами. 1941 року нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора, також медалями.

== Життєпис ==
Походить з робітничої родини, з тринадцяти років працював робітником — на шахтах Донбасу. 1928 року закінчив [[Донецький національний технічний університет|Донецький гірничий інститут]], згодом викладав у ньому — 1933—1935.

Працював механіком на шахтах, у 1929—1933 роках навчався в аспірантурі Донецького гірничого інституту.

Завідував кафедрою гірничих машин в гірничному інституті в 1935—1944 роках. Одночасно керував відділом виробничо-технічної пропаганди Донецького окружного комітету КП(б)У.

Працював відповідальним секретарем обласного бюро Секції наукових робітників — 1931—1934, був головою президії Сталінського окружного комітету професійної спілки Партійної вищої школи — 1935—1938.

1937 року — кандидат технічних наук без захисту — за сукупністю його наукових робіт. В 1939—1940, та 1945—1958 роках — [[НДІ гірничої механіки імені М. М. Федорова|директор Інституту гірничої справи АН УРСР]]. В 1944—1945 роках у цьому ж інституті завідує відділом машин та механізмів, заступник директора.

З 1958 по 1966 рік працює в [[Інститут історії України НАН України|Інституті історії АН УРСР]] — старший науковий співробітник відділу історії сектору історії техніки та природознавства.

Керував роботами по створенню вуглевидобувних комбайнів.

Його праці стосуються:
* теорії різання вугілля,
* розрахунку електромеханічних та електропневматичних відбійних молотків,
* питань дії вугільних стругів,
* автоматизація врубових машин та вугільних комбайнів.

Узагальнивши проведені дослідження, запропонував шлях технічного вирішення проблем збільшення корисності праці машиністів врубових машин.

Розрахував найбільш вигідний режим роботи врубової машини.

Був головою групи, котра провадила роботи по створенню вугільних комбайнів.

Провадив дослідження з історії гірничої справи в Україні, загалом написав понад 60 праць.

Деякі з них:
* 1946 — «Буре вугілля УРСР, його видобуток та переробка», співавтор та відповідальний редактор,
* 1950 — «Прогрес радянської техніки вуглевидобутку», «Вісник Академії наук Української РСР», 1957 — «Розвиток гірничої науки в Україні за 40 років Радянської влади»,
* 1969 — «Історія технічного розвитку вугільної промисловості Донбасу», 2 томи, співавтор та відповідальний редактор.

== Джерела та література ==
* ''Г. С. Брега''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Kucherov_P Кучеров Пантелеймон Степанович] // {{ЕІУ|5|544}}
* ''В. Й. Мялковський''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=46247 Кучеров Пантелеймон Степанович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160821022820/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=46247 |date=21 серпня 2016 }} // {{ЕСУ}}
* [http://leksika.com.ua/13680511/ure/kucherov УРЕ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131203001140/http://leksika.com.ua/13680511/ure/kucherov |date=3 грудня 2013 }}
* [http://www.nbuv.gov.ua/node/596 Національна бібліотека імені Вернадського] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131203181055/http://www.nbuv.gov.ua/node/596 |date=3 грудня 2013 }}

[[Категорія:Уродженці Верхньодонського району]]
[[Категорія:Випускники ДонНТУ]]
[[Категорія:Члени-кореспонденти АН УРСР]]
[[Категорія:Науковці Інституту історії України НАН України]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Науковці Донецька]]
[[Категорія:Померли в Києві]]

title: Кучеров Пантелеймон Степанович

Народився: 9 серпня 1902 · станиця Казанська

Помер: 25 червня 1973 (70 років) · Київ

Країна: Російська імперія → УРСР

Діяльність: педагог

Alma mater: Донецький гірничий інститут

Галузь: гірнича справа

Посада: ректор

Науковий ступінь: член-кореспондент АН УРСР

Членство: НАНУ

Відомий завдяки: створення вугільних комбайнів

Нагороди: Орден Трудового Червоного Прапора


text:
# Чучупа (газове родовище)
Чучупа — офшорне газове родовище біля узбережжя Колумбії у Карибському морі. Відноситься до басейну Lower Guajira.

## Опис
Відкрите у 197 році на мілководді (глибина від 6 до 23 метрів) біля північно-східного узбережжя Колумбії. Запаси виявлені у відкладеннях нижнього та середнього міоцену, на глибині 1580 метрів під морським дном. Колектори — вапнякові пісковики.
Початкові запаси станом на 2011 рік оцінюються у 128 млрд м³. На цей момент з початку експлуатації у 1977 році накопичений видобуток досяг 45 %.
Розробка відбувається з двох платформ — Chuchupa A та Chuchupa B (остання встановлена у 1996 році). У 1992 році на родовищі пробурили першу горизонтальну свердловину  Chuchupa 14. Всього до 2011 року на родовищі були споруджені одна вертикальна, сім похило-спрямованих та сім горизонтальних свердловин.
На початку 2000-х почалося скорочення видобутку внаслідок зниження пластового тиску, що при продовженні попередньої схеми розробки загрожувало її завершенням у строк до 2016 року. Тому державна компанія Ecopetro підписала з американською Shevron угоду про входження останньої в проект для реалізації програми збільшення вилучення резервів. В обмін на необхідні капіталовкладення Shevron отримала до 2016 року 43 % участі в проекті та права оператора. Внаслідок реалізації програми у 2009 році видобуток досяг рівня 18,9 млн м³ на добу, а рівень вилучення запасів, як очікується, повинен перевищити 90 %. До 2015 року видобуток знизився до 12 млн м³ на добу.
Чучупа тривалий період часу була найбільшим колумбійським родовищем, в якому запаси газу не пов'язані з покладами нафти (як, наприклад, у Кузіана та Купіагуа). Оскільки в останніх видобуток товарного газу зазвичай стримується необхідністю підтримки пластового тиску, саме Чучупа протягом кількох десятиліть надавала основну частину — 80—90 % — блакитного палива для споживачів, і лише в кінці 2010-х цей показник опустився нижче за 50 %.
Продукція родовища спрямовується у центральну частину країни по газопроводу Баллена — Барранкабермеха, до карибських провінцій по трубопроводу на Картахену, а також до Венесуели через введений в дію у 2007 року трубопровід.

title: Чучупа (газове родовище)

wikitext:
{{газове родовище}}'''Чучупа''' — офшорне [[газове родовище]] біля узбережжя Колумбії у Карибському морі. Відноситься до басейну Lower Guajira.

== Опис ==
Відкрите у 197 році на мілководді (глибина від 6 до 23 метрів) біля північно-східного узбережжя Колумбії. Запаси виявлені у відкладеннях нижнього та середнього міоцену, на глибині 1580 метрів під морським дном. Колектори — вапнякові пісковики.<ref>{{Cite web|url=http://www.nxtenergy.com/upload/media_element/159/9e929d9fb4c5/sfd_cs_chuchupa.pdf|title=Chuchupa-Ballena Gas Field, Offshore Northern Colombia|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=2 лютого 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170202035305/http://www.nxtenergy.com/upload/media_element/159/9e929d9fb4c5/sfd_cs_chuchupa.pdf}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170202035305/http://www.nxtenergy.com/upload/media_element/159/9e929d9fb4c5/sfd_cs_chuchupa.pdf |date=2017-02-02 }}</ref>

Початкові запаси станом на 2011 рік оцінюються у 128 млрд м³. На цей момент з початку експлуатації у 1977 році накопичений видобуток досяг 45 %.<ref name=":0">{{Cite web|url=http://www.richcarriero.com/pdf/Chuchupa%20Field%20Colombia.pdf|title=Chuchupa Field Colombia|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}</ref>

Розробка відбувається з двох платформ — Chuchupa A та Chuchupa B (остання встановлена у 1996 році).<ref>{{Cite web|url=http://abarrelfull.wikidot.com/chuchupa-gas-field|title=Chuchupa Gas Field - A Barrel Full|website=abarrelfull.wikidot.com|language=en|accessdate=2017-01-28|archive-date=2 лютого 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170202054208/http://abarrelfull.wikidot.com/chuchupa-gas-field}}</ref> У 1992 році на родовищі пробурили першу горизонтальну свердловину  Chuchupa 14.<ref>{{Cite news|url=https://www.onepetro.org/conference-paper/SPE-29978-MS|title=Design and Performance of Chuchupa 14 - First Horizontal Gas Well, Offshore Colombia|last=Bill|first=Huang, W.S.|last2=R.|first2=French, Mike|last3=N.|first3=Markitell, Barry|date=1995-01-01|language=english|doi=10.2118/29978-MS|accessdate=2017-01-28|archive-date=2 лютого 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170202051339/https://www.onepetro.org/conference-paper/SPE-29978-MS}}</ref> Всього до 2011 року на родовищі були споруджені одна вертикальна, сім похило-спрямованих та сім горизонтальних свердловин.

На початку 2000-х почалося скорочення видобутку внаслідок зниження пластового тиску, що при продовженні попередньої схеми розробки загрожувало її завершенням у строк до 2016 року. Тому державна компанія Ecopetro підписала з американською Shevron угоду про входження останньої в проект для реалізації програми збільшення вилучення резервів. В обмін на необхідні капіталовкладення Shevron отримала до 2016 року 43 % участі в проекті та права оператора. Внаслідок реалізації програми у 2009 році видобуток досяг рівня 18,9 млн м³ на добу,<ref name=":0"/> а рівень вилучення запасів, як очікується, повинен перевищити 90 %. До 2015 року видобуток знизився до 12 млн м³ на добу.<ref name=":1">{{Cite news|url=http://www.bnamericas.com/project-profile/en/campo-chuchupa-campo-chuchupa|title=Chuchupa Field - BNamericas|language=en|work=BNamericas|accessdate=2017-01-28|archive-date=2 лютого 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170202051545/http://www.bnamericas.com/project-profile/en/campo-chuchupa-campo-chuchupa}}</ref>

Чучупа тривалий період часу була найбільшим колумбійським родовищем, в якому запаси газу не пов'язані з покладами нафти (як, наприклад, у Кузіана та Купіагуа). Оскільки в останніх видобуток товарного газу зазвичай стримується необхідністю підтримки пластового тиску, саме Чучупа протягом кількох десятиліть надавала основну частину — 80—90 % — блакитного палива для споживачів, і лише в кінці 2010-х цей показник опустився нижче за 50 %.<ref name=":1"/>

Продукція родовища спрямовується у центральну частину країни по газопроводу [[Баллена – Нейва|Баллена — Барранкабермеха]], до карибських провінцій по [[Газопроводи карибського узбережжя Колумбії|трубопроводу на Картахену]], а також до Венесуели через введений в дію у 2007 року трубопровід.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Газові родовища Колумбії]]
[[Категорія:Офшорні газові родовища Карибського моря]]


text:
# Рибальченко Вадим Миколайович
Вади́м Микола́йович Риба́льченко (нар.12 вересня 1977, Лозова Харківської області — пом.22 лютого 2015, Харків, Україна) — полковник міліції.

## Життєпис
Народився у м. Лозова Харківської області.
1998 року закінчив Харківський національний університет внутрішніх справ, факультет економічної безпеки, спеціальність — правознавство. Працював на різних посадах — від оперуповноваженого ВДСБЕЗ Лозівського МРВ до начальника кримінальної міліції Первомайського РВ ГУМВС України в Харківській області. За сумлінне ставлення до службових обов'язків неодноразово відзначений нагородами МВС та ГУМВС України в Харківській області.
З 2011 року — заступник начальника райвідділу — начальник кримінальної міліції Первомайського районного відділу ГУМВС України в Харківській області.
Загинув у віці 37 років в місті Харків 22 лютого 2015 року під час виконання службових обов'язків.
До Харкова підполковник міліції Вадим Рибальченко приїхав у службове відрядження — з організації супроводу масових заходів, запланованих на 22 лютого до річниці Революції Гідності та вшанування пам'яті полеглих героїв. Приблизно о 13:20 в центрі міста на Московському проспекті біля станції метро «Палац спорту», навпроти «Харків-арени», проросійські терористи підірвали вибуховий пристрій поблизу дороги у той час, коли харків'яни проходили колоною від Палацу спорту до метро. Внаслідок теракту загинули підполковник Рибальченко й активіст Ігор Толмачов, 11 людей поранено, серед них 5 міліціонерів та 15-річна дитина. Дві людини померли в лікарні.
Похований у місті Лозова.

## Нагороди
26 лютого 2015 року за особисту мужність, виявлену під час виконання службових обов'язків, самовіддане служіння Українському народові відзначений — нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно). Також загиблому було присвоєне звання полковника міліції (посмертно).

## Памʼять
- Меморіальна дошка на стіні Іоано-Богословського храму21 вересня 2021 року відкрита меморіальна дошка на стіні Іоано-Богословського храму ПЦУ в Харкові[1].

title: Рибальченко Вадим Миколайович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                =Рибальченко Вадим Миколайович
| оригінал імені      =
| портрет             =  Рибальченко Вадим Миколайович.jpg
| ім'я при народженні =
| дата народження     =12.9.1977
| місце народження    =[[Лозова (місто)|Лозова]]
| дата смерті         =22.2.2015
| місце смерті        = [[Харків]]
| причина смерті      =
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{FМВС}}
| рід військ          =
| роки служби         =
| звання              = {{РангМВС|Полковник}}
| формування          =
| командування        =
| битви               = [[Війна на сході України]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За мужність III ступеня}}
{{!)}}
| університет         =
| signature           =
| інше                =
}}
{{Однофамільці|Рибальченко}}
'''Вади́м Микола́йович Риба́льченко''' ({{н}}{{ДН|12|9|1977}}, [[Лозова (місто)|Лозова]] [[Харківська область|Харківської області]] — {{†}}{{ДС|22|2|2015}}, [[Харків]], [[Україна]]) — полковник міліції.

== Життєпис ==
Народився у м. [[Лозова (місто)|Лозова]] [[Харківська область|Харківської області]].

1998 року закінчив [[Харківський національний університет внутрішніх справ]], факультет економічної безпеки, спеціальність — правознавство. Працював на різних посадах — від оперуповноваженого ВДСБЕЗ Лозівського МРВ до начальника кримінальної міліції [[Первомайський (місто)|Первомайського]] РВ ГУМВС України в Харківській області. За сумлінне ставлення до службових обов'язків неодноразово відзначений нагородами МВС та ГУМВС України в Харківській області.

З 2011 року — заступник начальника райвідділу — начальник кримінальної міліції Первомайського районного відділу ГУМВС України в Харківській області.

Загинув у віці 37 років в місті [[Харків]] [[22 лютого]] [[2015]] року під час виконання службових обов'язків.

До Харкова підполковник міліції Вадим Рибальченко приїхав у службове відрядження — з організації супроводу масових заходів, запланованих на 22 лютого до річниці [[Євромайдан|Революції Гідності]] та вшанування пам'яті полеглих героїв. Приблизно о 13:20 в центрі міста на [[Московський проспект (Харків)|Московському проспекті]] біля станції [[Палац Спорту (станція метро, Харків)|метро «Палац спорту»]], навпроти «Харків-арени», проросійські терористи підірвали вибуховий пристрій поблизу дороги у той час, коли харків'яни проходили колоною від [[Харківський палац спорту|Палацу спорту]] до метро. Внаслідок теракту загинули підполковник Рибальченко й активіст [[Толмачов Ігор Олександрович|Ігор Толмачов]], 11 людей поранено, серед них 5 міліціонерів та 15-річна дитина. Дві людини померли в лікарні.

Похований у місті Лозова.
{{Main|Теракт під час Маршу єдності в Харкові (2015)}}

== Нагороди ==
26 лютого 2015 року за особисту мужність, виявлену під час виконання службових обов'язків, самовіддане служіння Українському народові відзначений — нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно). Також загиблому було присвоєне звання полковника міліції (посмертно).

== Памʼять ==
* [[Файл:Іоано-Богословський_храм_(Харків),_меморіальна_дошка.jpg|міні|Меморіальна дошка на стіні [[Іоано-Богословський храм (Харків)|Іоано-Богословського храму]]]]21 вересня 2021 року відкрита меморіальна дошка на стіні [[Іоано-Богословський храм (Харків)|Іоано-Богословського храму]] [[Православна церква України|ПЦУ]] в [[Харків|Харкові]]<ref>{{cite web|url=https://kharkivoda.gov.ua/news/111947|title=У Харкові відкрили меморіальну дошку на честь трьох Героїв Небесної Сотні|author=|date=21 вересня 2021|website=Харківська обласна військова адміністрація|publisher=|archiveurl=|archivedate=|deadurl=|accessdate=7 січня 2024}}</ref>.

== Джерела ==
* [http://www.president.gov.ua/documents/1102015-18560 Указ № 110/2015]
* [http://nekropole.info/ua/Vadim-Ribalchenko Вадим Рибальченко]
* [https://web.archive.org/web/20150402132354/http://seo-top-news.com.ua/pravoohorontsi-harkova-poproshchalisja-zi-svojim-kolegoju-tovarishem-ta-spravjnim-zahisnikom-ukrajinskogo-narodu-foto-88041/ Правоохоронці Харкова попрощалися зі своїм колегою]
* [https://web.archive.org/web/20150402135126/http://univd.edu.ua/news_n/?id_doc_n=279&lang=uk Пам'яті випускника університету Вадима Рибальченка]

== Примітки ==
{{примітки}}

{{Бібліоінформація}}
{{ukr-bio-stub}}
{{Учасники РУВ}}

[[Категорія:Уродженці Лозової]]
[[Категорія:Українські військовики]]
[[Категорія:Померли в Харкові]]
[[Категорія:Жертви терактів в Україні]]

title: Загальна інформація

Народження: 12 вересня 1977 · Лозова

Смерть: 22 лютого 2015 (37 років) · Харків

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: МВС

Війни / битви: Війна на сході України


text:
# Дональсонвілл (Джорджія)
Дональсонвілл (англ. Donalsonville) — місто (англ. city) в США, в окрузі Семінол штату Джорджія. Населення — 2833 особи (2020).

## Географія
Дональсонвілл розташований за координатами 31°2′23″ пн. ш. 84°52′42″ зх. д. / 31.03972° пн. ш. 84.87833° зх. д. (31.039691, -84.878424).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 10,34 км², з яких 10,29 км² — суходіл та 0,05 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 2650 осіб у 988 домогосподарствах у складі 672 родин. Густота населення становила 256 осіб/км².  Було 1145 помешкань (111/км²).
Расовий склад населення:
| - 62,2 % — чорних або афроамериканців - 34,9 % — білих - 0,9 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 1,3 %. Частка іспаномовних становила 2,1 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 27,2 % — особи молодші 18 років, 56,5 % — особи у віці 18—64 років, 16,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 37,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 78,7 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 72,5 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 39 384 долари США (медіана — 30 799), а середній дохід на одну сім'ю — 45 402 долари (медіана — 36 384). Медіана доходів становила 36 389 доларів для чоловіків та 24 583 долари для жінок. За межею бідності перебувало 29,2 % осіб, у тому числі 44,1 % дітей у віці до 18 років та 15,1 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 825 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 26,2 %, виробництво — 14,3 %, роздрібна торгівля — 11,4 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,8 %.

title: Дональсонвілл (Джорджія)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Дональсонвілл
|оригінальна назва  = {{lang-en|Donalsonville}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Donalsonville City Hall.JPG
|опис зображення= <!-- Donalsonville City Hall -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Джорджія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Семінол (округ, Джорджія)|Семінол]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 10,34
|висота центру НП   = 45
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 256,29
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = -5
|DST                    = -4 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 229
|поштовий індекс        = 39845
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1323368
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Дональсонвілл''' ({{lang-en|Donalsonville}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Семінол (округ, Джорджія)|Семінол]] штату [[Джорджія]]. Населення — 2833 особи (2020).

== Географія ==
Дональсонвілл розташований за координатами {{Coord|31|2|23|N|84|52|42|W|type:city_region:US-DE}} (31.039691, -84.878424){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 10,34 км², з яких 10,29 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,05 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1900 = 519
| 1910 = 747
| 1920 = 1031
| 1930 = 1183
| 1940 = 1718
| 1950 = 2569
| 1960 = 2621
| 1970 = 2907
| 1980 = 3320
| 1990 = 2761
| 2000 = 2796
| 2010 = 2650
| 2020 = 2833
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150426102944/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=26 квітня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкало {{formatnum:2650}} осіб у 988 домогосподарствах у складі 672 родин. [[Густота населення]] становила 256 осіб/км².  Було 1145 помешкань (111/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 62,2 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 34,9 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,9 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 1,3 %. Частка іспаномовних становила 2,1 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 27,2 % — особи молодші 18 років, 56,5 % — особи у віці 18—64 років, 16,3 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 37,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 78,7 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 72,5 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:39384}} [[Долар США|долари США]] (медіана — {{formatnum:30799}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:45402}} долари (медіана — {{formatnum:36384}}). Медіана доходів становила {{formatnum:36389}} доларів для чоловіків та {{formatnum:24583}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 29,2 % осіб, у тому числі 44,1 % дітей у віці до 18 років та 15,1 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 825 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 26,2 %, виробництво — 14,3 %, роздрібна торгівля — 11,4 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,8 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Семінол (округ, Джорджія)}}

[[Категорія:Міста Джорджії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Семінол (Джорджія)]]
[[Категорія:Окружні центри Джорджії]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Джорджія

Округ: Семінол

Густота населення: 256,29 осіб/км²

Часовий пояс: UTC-5, влітку UTC-4


text:
# Курт Суше
Курт Карл Фрідріх Суше (нім. Curt Karl Friedrich Souchay; 9 липня 1893, Берлін — 15 листопада 1978, Альтенберге) — німецький воєначальник, генерал-майор вермахту.

## Біографія
Син художника Пауля Суше і його дружини Гелени, уродженої Кох. 19 березня 1912 року вступив у армію. Учасник Першої світової війни. Після демобілізації армії залишений в рейхсвері. З 26 серпня 1939 року — ад'ютант 4-ї армії, з 27 грудня 1941 року — групи армій «Центр». З 10 липня 1942 року — командир 72-ї піхотної дивізії. 24 листопада 1942 року відправлений в резерв ОКГ. З 1 листопада 1943 року — комендант 755-ї польової комендатури.

## Сім'я
23 серпня 1927 року одружився з Ірмгард фон Лер. В пари народились 3 дочки (1928, 1931 і 1937).

## Звання
- Фанен-юнкер (19 березня 1912)
- Лейтенант (18 серпня 1913; патент від 19 серпня 1911)
- Оберлейтенант (5 жовтня 1916)
- Гауптман (1 лютого 1924)
- Майор (1 жовтня 1933)
- Оберстлейтенант (1 квітня 1936)
- Оберст (1 січня 1939)
- Генерал-майор (1 серпня 1942)

## Нагороди
- Залізний хрест 2-го і 1-го класу
- Почесний хрест ветерана війни з мечами
- Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
- Застібка до Залізного хреста
  - 2-го класу (21 вересня 1939)
  - 1-го класу (22 серпня 1942)
- Медаль «За Атлантичний вал» (20 жовтня 1940)
- Хрест Воєнних заслуг 2-го і 1-го класу з мечами (20 січня 1942) — отримав 2 нагороди одночасно.
- Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» (15 липня 1942)

title: Курт Суше

wikitext:
{{Особа
|оригінал імені = {{lang-de|Curt Karl Friedrich Souchay}}
|зображення =
|дата народження = 9.07.1893
|місце народження = [[Берлін]]
|дата смерті = 15.11.1978
|місце смерті = [[Альтенберге]]
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = {{Ранг|країна=3 Рейх|звання=Генерал-майор}}
|партія = [[Християнсько-демократичний союз (Німеччина)]]
|нагороди = {{(!}}
{{!}}{{Залізний хрест 1-го класу}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 1-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 2-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 3-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу}}{{!!}}{{Застібка до Залізного хреста 1-го класу}}{{!!}}{{Застібка до Залізного хреста 2-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За Атлантичний вал»}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»}}
{{!)}}
}}
'''Курт Карл Фрідріх Суше''' ({{lang-de|Curt Karl Friedrich Souchay}}; [[9 липня]] [[1893]], [[Берлін]] — [[15 листопада]] [[1978]], [[Альтенберге]]) — німецький воєначальник, [[генерал-майор]] [[вермахт]]у.

== Біографія ==
Син художника Пауля Суше і його дружини Гелени, уродженої Кох. 19 березня 1912 року вступив у армію. Учасник [[Перша світова війна|Першої світової війни]]. Після демобілізації армії залишений в [[рейхсвер]]і. З 26 серпня 1939 року — ад'ютант 4-ї армії, з 27 грудня 1941 року — групи армій «Центр». З 10 липня 1942 року — командир [[72-га піхотна дивізія (Третій Рейх)|72-ї піхотної дивізії]]. 24 листопада 1942 року відправлений в резерв [[ОКГ]]. З 1 листопада 1943 року — комендант 755-ї польової комендатури.

== Сім'я ==
23 серпня 1927 року одружився з Ірмгард фон Лер. В пари народились 3 дочки (1928, 1931 і 1937).

== Звання ==

* [[Фанен-юнкер]] (19 березня 1912)
* [[Лейтенант]] (18 серпня 1913; патент від 19 серпня 1911)
* [[Оберлейтенант]] (5 жовтня 1916)
* [[Гауптман (звання)|Гауптман]] (1 лютого 1924)
* [[Майор]] (1 жовтня 1933)
* [[Оберстлейтенант]] (1 квітня 1936)
* [[Оберст]] (1 січня 1939)
* [[Генерал-майор]] (1 серпня 1942)

== Нагороди ==

* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]] 2-го і 1-го класу
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами
* [[Медаль «За вислугу років у Вермахті»]] 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
* [[Застібка до Залізного хреста]]
** 2-го класу (21 вересня 1939)
** 1-го класу (22 серпня 1942)
* [[Медаль «За Атлантичний вал»]] (20 жовтня 1940)
* [[Хрест Воєнних заслуг (Німеччина)|Хрест Воєнних заслуг]] 2-го і 1-го класу з мечами (20 січня 1942) — отримав 2 нагороди одночасно.
* [[Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»]] (15 липня 1942)

== Бібліографія ==

* ''Das Infanterie-Regiment Freiherr von Sparr (3. Westfälisches) Nr. 16 im Weltkriege 1914/1918'', Verlag Gerhard Stalling, Oldenburg 1927 — у співавторстві з бароном [[Вернер Рінк фон Бальденштайн|Вернером Рінком фон Бальденштайном]], [[Вальтер Штеннес|Вальтером Штеннесом]] і [[Карл фон Айнем|Карлом фон Айнемом]].

== Посилання ==

* [https://forum.axishistory.com/viewtopic.php?f=5&t=218163&p=2089206&hilit=Curt+Souchay#p2089206 Біографічні дані.]
{{DEFAULTSORT:Суше Курт}}
[[Категорія:Уродженці Берліна]]
[[Категорія:Померли в Північному Рейні-Вестфалії]]
[[Категорія:Французи Німеччини]]
[[Категорія:Німецькі військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Німеччини]]
[[Категорія:Члени Християнсько-демократичного союзу Німеччини]]
[[Категорія:Німецькі мемуаристи]]

title: нім. Curt Karl Friedrich Souchay

Народився: 9 липня 1893 · Берлін

Помер: 15 листопада 1978 (85 років) · Альтенберге

Військове звання: Генерал-майор

Нагороди: | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | | Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу | Застібка до Залізного хреста 1-го класу | Застібка до Залізного хреста 2-го класу | | Медаль «За Атлантичний вал» | Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами | Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами | | Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» | | |

title: Партія

Залізний хрест 1-го класу: Залізний хрест 2-го класу · Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій)

Медаль «За вислугу років у Вермахті»: Медаль «За вислугу років у Вермахті» · Медаль «За вислугу років у Вермахті»

Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу: Застібка до Залізного хреста 1-го класу · Застібка до Залізного хреста 2-го класу

Медаль «За Атлантичний вал»: Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами · Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами


text:
# Чортова Безодня
Чортова Безодня (рос. Чертова Бездна) — печера в Башкортостані, Росія. Печера комплексного (горизонтально-вертикального) типу простягання. Загальна протяжність — 130 м. Глибина печери становить 66 м. Категорія складності проходження ходів печери — 1. Печера відноситься до Сергінського району Уфімського амфітеатру Середньої області Західноуральської спелеологічної провінції.

title: Чортова Безодня

wikitext:
{{Печера
| назва = Чортова Безодня
| оригінальна назва = {{lang-ru|Чертова Бездна}}
| зображення =
| підпис =
| тип =
| геологія =
| глибина = 66
| довжина = 130
| об'єм =
| амплітуда =
| висота = <!-- над рівнем моря -->
| кількість входів =
| рік відкриття =
| труднощі = 1
| небезпека =
| відкрита для відвідувачів =
| довжина відкритої частини =
| освітлення =
| сайт = <!-- www.pechera.com -->
| країна = [[Росія]]
| регіон = [[Башкортостан]]
| розташування =
| координати = <!--{{coord||||N/S||||W/E| }}-->
}}
'''Чортова Безодня''' ({{lang-ru|Чертова Бездна}}) — [[печера]] в [[Башкортостан]]і, [[Росія]]{{sfn|Шакир Ю. А. и др.|1989}}. Печера комплексного (горизонтально-вертикального) типу простягання. Загальна протяжність — 130 м{{sfn|Шакир Ю. А. и др.|1989}}. Глибина печери становить 66 м{{sfn|Шакир Ю. А. и др.|1989}}. [[Категорія складності печер|Категорія складності]] проходження ходів печери — 1{{sfn|Шакир Ю. А. и др.|1989}}. Печера відноситься до Сергінського району Уфімського амфітеатру Середньої області Західноуральської спелеологічної провінції{{sfn|ИПС «Пещеры»}}.

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=

}}

== Література ==
* {{Стаття |автор= [[Лавров Ігор Олександрович|Лавров И. А.]], [[Андрійчук Вячеслав Миколайович|Андрейчук В. Н.]] |назва= Пещеры Урала и Приуралья |посилання=  |відповідальний= |видання=[[Пещеры (збірка)|Пещеры]]  |тип= |місце = {{comment|Пермь|Перм}} |видавництво =|рік= 1993 |місяць=  |том= |випуск=23-24 |номер= |сторінки= 7-29|issn= |bibcode= |doi= |pmid= |мова= ru |ref = Лавров И. А.}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Лобанов Юрій Євгенович|Лобанов Ю. Е.]] и др. |заголовок =  Пещеры Урала |посилання =  |відповідальний = |місце = {{М.}} |видавництво =Физкультура и спорт |рік=1971 |сторінок = 144 |сторінки = |серія = |ref = Лобанов Ю. Е. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Пещеры Поволжья, Урала и Приуралья. Статистический справочник |посилання =  |відповідальний = И. А. Лавров и др. |місце = {{comment|Набережные Челны|Набережні Челни}} |видавництво = |рік=2010|сторінок = 71|сторінки = |серія = |ref = Лавров И. А. }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = Чикишев А. Г. |заголовок = Пещеры на территории СССР|посилання = |том= |відповідальний = |місце = {{М.}} |видавництво =[[Наука (видавництво)|Наука]] |рік =1973 |сторінок = 137 |сторінки = |серія = |ref =Чикишев А. Г.}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор =[[Шакір Юрій Олександрович|Шакир Ю. А.]] и др. |заголовок = Перечень классифицированных пещер |посилання = http://www.snowcave.ru/mcrgo/caves/cavelist1989.htm |том= |відповідальний =сост. Шакир Ю. А. |місце = {{М.}} |видавництво =ЦРИБ «Турист» |рік = 1989 |сторінок = |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref =Шакир Ю. А. и др.}}

== Посилання ==
* {{cite web 2 |date= |url=https://speleoatlas.ru/ |title=Информационно-поисковая система «Пещеры» |type= |publisher= [[Російське географічне товариство|Русское географическое общество]] |website=speleoatlas.ru |accessdate=24 серпня 2019 року |archiveurl=http://web.archive.org/web/20190328163932/https://speleoatlas.ru/ |deadlink= |archivedate=24 серпня 2019 року |lang=ru |showlang=1 |quote= |ref= ИПС «Пещеры» }}

{{Портали|Геоморфологія|Географія|Росія}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Печери Башкортостану]]

title: Характеристики

title: Дослідження

title: Розташування

Країна: Росія

Регіон: Башкортостан