text:
# Я все ще тут (фільм, 2024)
Я все ще тут (порт. Ainda Estou Aqui) — бразильський біографічний драматичний фільм 2024 року, знятий режисером Вальтером Саллесом. У головних ролях: Фернанда Торрес і Фернанда Монтенегру, які грають Юніс Пайва на різних етапах її життя, а також Селтон Мелло в ролі Рубенса Пайви. Сценарій Муріло Хаузера та Хейтора Лореги був заснований на однойменній автобіографії Марсело Рубенса Пайви, написаній у 2015 році. Фільм вийшов у міжнародний прокат під назвою I'm Still Here.
Сюжет фільму розповідає автобіографічну історію Марсело Рубенса Пайви, зосереджуючись на житті його матері, Юніс Пайви, яка стала політичною активісткою та адвокаткою після арешту і подальшого зникнення її чоловіка Рубенса Пайви (за що вона також була заарештована разом з однією зі своїх доньок, Еліаною Пайвою) бразильською військовою диктатурою.
Прем'єра фільму на Венеційському кінофестивалі відбулася 1 вересня 2024 року і принесла визнання акторській грі Фернанди Торрес, глядачі аплодували йому 10 хвилин поспіль. Фільм отримав «Золоту Озеллу» за найкращий сценарій. На інших показах того ж фестивалю йому незмінно аплодували. Згодом його відібрали для показу на понад 50 фестивалів по всьому світу. Бразильська кіноакадемія обрала його представником Бразилії в категорії «Найкращий міжнародний фільм» на премію «Оскар» у 2025 році. Фільм розповсюджується на міжнародному рівні, зокрема в США, компанією Sony Pictures Releasing під брендом Sony Pictures Classics.
Фільм «Я все ще тут» офіційно вийшов на екрани бразильських кінотеатрів 7 листопада 2024 року, попри малоефективний бойкот з боку бразильських правих, одразу ж став касовим хітом, злетівши на вершину національного бокс-офісу, зібравши на кінець лютого 2025 року понад 127 мільйонів реалів і залучивши понад 5 мільйонів глядачів. Фільм увійшов до п’ятірки найкращих міжнародних стрічок 2024 року за версією National Board of Review, а також визнаний одним із найкращих фільмів року за версією спеціалізованих журналів BBC та Sight & Sound. На церемонії вручення премії «Золотий глобус» 2025 року Фернанда Торрес стала першою бразилійкою, яка здобула перемогу в номінації «Найкраща жіноча роль у драматичному фільмі» за свою гру у фільмі, який, своєю чергою, отримав номінацію «Найкращий фільм іноземною мовою», в якій також був номінований на кінопремію Critics' Choice Movie Awards і на BAFTA. На премію «Оскар 2025» «Я все ще тут» отримав три номінації: «Найкращий міжнародний фільм», «Найкраща жіноча роль» для Торрес і «Найкращий фільм», ставши першим бразильським фільмом в історії, який змагався в цій категорії.

## Сюжет
У грудні 1970 року Юніс Пайва та її чоловік, колишній депутат та інженер Рубенс Пайва, живуть з родиною в Ріо-де-Жанейро, намагаючись вести нормальне життя за часів військової диктатури. Їхні друзі Фернандо і Далва Гаспарян вирішують шукати притулку в Лондоні, щоб уникнути жахів режиму, і беруть із собою старшу доньку сім'ї Пайва Віру. Віра вже була свідком насильницьких дій військових у транспорті, коли поверталася додому з кінотеатру. Одного дня в січні 1971 року шість чоловіків забрали Рубеса за наказом військових на допит і більше не повернулися. Наступного дня Юніс також забирають з мішком на голові разом із її 15-річною донькою Еліаною. Юніс запитують, чи підтримував її чоловік продемократичні «терористичні угруповання», що вона багаторазово заперечує, кажучи, що її чоловік, після того, як він сам пішов у вигнання через позбавлення його мандата на підставі Інституційного закону № 1, з того часу не займається політикою.
Юніс залишається у в'язниці п'ять днів, не маючи жодних звісток про чоловіка, після чого її відпускають. Вона повертається додому, возз'єднується з Еліаною та рештою своїх дітей: Марсело, Аною Лусією і Беатріс. У газетах з'являються фальшиві заголовки про те, що Рубенс втік з країни, але Юніс та її друзі не вірять цьому. Юніс за допомогою адвоката Ліно Мачадо звертається до суду з проханням запустити процедуру habeas corpus щоб доставити її чоловіка до суду. Бокайува Кунья, друг Рубенса, зізнається Юніс, що вони, Гаспар і Рауль Рифф, таємно підтримували вигнанців. Юніс зустрічається з колишньою вчителькою своїх дочок Мартою, яка підтверджує, що її також заарештували разом з Рубенсом, але боїться заявити про незаконне ув'язнення. Згодом Марта змінює свою думку і пише Юніс листа, в якому розповідає деталі арешту, що можуть стати корисним доказом.
Пізніше журналіст Фелікс, друг сім'ї, розповідає Юніс, що Рубенса вбили й що його тіло зникло, але військові офіційно цього не підтверджують. Втративши чоловіка, Юніс намагається налагодити життя своєї родини. Віра повертається з Лондона і разом з матір'ю та братами й сестрами переїжджає до Сан-Паулу після того, як Юніс продає родинний будинок. Юніс вирішує повернутися до університету й у віці 48 років отримує диплом юриста. У 1996 році Юніс, тепер уже завзята захисниця прав корінних народів, отримує звістку про те, що держава визнала вбивство Рубенса й офіційно видала свідоцтво про смерть. Вона дає інтерв'ю, в якому стверджує, що уряд повинен виплатити компенсацію сім'ям жертв режиму і притягнути до відповідальності за злочини, скоєні за часів диктатури.
Роки потому, у 2014 році, Юніс бачать в інвалідному візку в похилому віці, яка бере участь у традиційному сімейному обіді зі своїми дітьми та онуками. По телебаченню показують репортаж про диктатуру і згадують Рубенса як одну з ікон опору, що привертає увагу Юніс. У фінальних титрах повідомляється, що Рубенс Пайва був убитий між 21 і 22 січня 1971 року в одній з казарм 1-ї армійської дивізії в Ріо-де-Жанейро, і що п'ятьом чоловікам були пред'явлені звинувачення в його тортурах і вбивстві, але вони залишаються непокараними до цього дня. Також повідомляється, що Юніс померла у 2018 році у віці 89 років у Сан-Паулу, проживши з хворобою Альцгеймера п'ятнадцять років.

## Актори
- Фернанда Торрес — Юніс Пайва (1971—1996)
- Фернанда Монтенегру — Юніс Пайва (2014)

- Селтон Мелло — Рубенс Пайва, чоловік Юніс
- Гільєрме Сілвейра — Марсело Рубенс Пайва, син Юніс (1971)
- Антоніо Сабойя — Марсело Рубенс Пайва (1996—2014)
- Валентина Гершаге — Віра Сильвія Фаччіола Пайва (1971)
- Марія Маноелла — Віра Сильвія Фаччіола Пайва (2014)
- Луїза Косовскі — Марія Еліана Фаччіола Пайва (1971)
- Марджорі Естіано — Марія Еліана Фаччіола Пайва (2014)
- Барбара Лус — Ана Лусія Фаччіола Пайва (Налу) (1971)
- Ґабріела Карнейро да Кунья — Ана Лусія Фаччіола Пайва (Налу) (2014)
- Кора Мора — Марія Беатріс Фаччіола Пайва (1971)
- Олівія Торрес — Марія Беатріс Фаччіола Пайва (1996—2014)
- Мейв Джинкінгс — Далва Гаспарян
- Чарльз Фрікс — Фернандо Гаспарян
- Ден Стулбах — Бокайува Кунья
- Каміла Марділа — Далал Ачкар
- Умберто Каррао — Фелікс
- Карла Рібас — Марта
- Даніель Дантас — Рауль Рифф
- Кайо Горович — Рікардо Гомеш (Пімпао)
- Майте Паділья — Крістіна
- Тельмо Фернандеш — Ліно Мачадо
- Хелена Альбергарія — Беатріс Рифф
- Луана Настас — Хелена Гаспарян
- Айседора Рупперт — Лаура Гаспарян

- Прі Елена — Марія Жозе (Зезе)
- Феліпе Баррето — Рейнальдо
- Володимир Лурінельсон — слідчий

## Виробництво
Над фільмом працювала висококласна виробничо-технічна команда, що об'єднала відомих професіоналів. Марія Карлота Фернандеш Бруно, Вальтер Саллес і Родріго Тейшейра відповідали за виробництво, а Джуліана Капеліні, Рената Брандао, Тьєррі де Клермон-Тоннер і Луренсо Сант'Анна виступили в ролі виконавчих продюсерів. До технічної команди увійшли Адріан Тейджідо як оператор-постановник, Афонсо Гонсалвеш як головний редактор, Маріса Амента як керівник гримерної групи та Карлос Конті як художник-постановник. Фільм вироблено компаніями RT Features та VideoFilmes у партнерстві з Globoplay, Mact Productions, Conspiração Filmes та Arte France Cinéma. Сценарій фільму написали Муріло Хаузер та Хейтор Лорега, а фільмування проходило в Ріо-де-Жанейро в червні 2023 року.

## Знімання
Під час знімання було відтворено більше десятка символічних локацій Ріо-де-Жанейро, а знімальна група та актори пройшли через 12 районів у центральному, південному та північному регіонах міста. Реальні місця були трансформовані, щоб нагадати 1970-ті, зокрема Урка, Гамбоа, Арпоадор, Глорія, Сентро, Копакабана, Ілья-ду-Губернадор (аеропорт Галеан), Косме-Велью (Колегіум Сіон), Сан-Крістован (віадук), Енджену-де-Дентро (Муніципальний інститут Нісе да Сілвейра як DOI-Codi), Леблон (пляж і проспект Делфім Морейра) та Ботанічний сад (Руа Евклідес де Фігейреду, де сім'я побудує свій дім).
Цікавим прикладом стала трансформація Confeitaria Manon у центрі міста, яке відкрилося ще у 1942 році, на закусочну «Чайка», традиційне місце зустрічей в Іпанемі, яке відкрилося у 1962 році. У Леблоні було відтворено книжковий магазин Argumento, а для сцен на пляжі перед проспектом Дельфім Морейра, який у 1970-х роках був ігровим майданчиком, знімальна група заплатила власникам кіосків за те, щоб вони звільнили простір, відтворивши типову атмосферу того часу.
Серед інших відомих локацій — вулиці Глорія та Центро, а також Культурний центр «Лайт». У тунелі Ребусас було записано послідовність зупинок і обшуків персонажів поліцією, а колишнє приміщення Муніципального інституту Нісе да Сілвейра в Енжену де Дентро було використано для представлення DOI-Codi, сцени арештів Юніс і тортур, яких зазнали політичні переслідувачі, такі як Рубенс Пайва.

title: Я все ще тут (фільм, 2024)

wikitext:
{{Фільм
| назва             = Я все ще тут
| оригінальна назва = Ainda Estou Aqui
| зображення        = Ainda_Estou_Aqui.jpeg
| підпис            = Постер бразильського кінотеатрального прокату
| жанри             = [[драматичний фільм]] та [[біографічний фільм]]
| режисер           = [[Вальтер Саллес]]
| продюсери         = [[Мартін де Клермон-Тоннер]], [[Марія Карлота Бруно]], [[Родріго Тейшейра]]
| сценаристи        = [[Муріло Хаузер]], [[Хейтор Лорега]]
| на основі         = [[Я все ще тут (книга)]]
| актори            = [[Фернанда Монтенегру]], [[Фернанда Торрес]]
| країни            = {{Прапор Бразилії}} [[Бразилія]]
| рік               = 2024
| касові збори      = 35,1 млн [[доларів США]]<ref>[https://www.boxofficemojo.com/title/tt14961016 I'm Still Here (2024)]{{ref-en}}</ref>
}}

'''''Я все ще тут''''' '''''('''''{{Lang-pt|Ainda Estou Aqui}}) — [[Бразильське кіно|бразильський]] [[Біографічний фільм|біографічний]] [[Драматичний фільм|драматичний]] фільм 2024 року, знятий режисером [[Вальтер Саллес|Вальтером Саллесом]]. У головних ролях: [[Фернанда Торрес]] і [[Фернанда Монтенегру]], які грають [[Юніс Пайва]] на різних етапах її життя, а також [[Селтон Мелло]] в ролі [[Рубенс Пайва|Рубенса Пайви]].<ref>{{Cite web |url=https://uk.globalvoices.org/2024/12/19/11118/ |title=«Я все ще тут» — історія зникнення людей через військову диктатуру в Бразилії |date=2024-12-19 |website=Global Voices по-українськи |language=uk |access-date=2025-03-01}}</ref> Сценарій [[Муріло Хаузер|Муріло Хаузера]] та [[Хейтор Лорега|Хейтора Лореги]] був заснований на [[Я все ще тут (книга)|однойменній автобіографії]] Марсело Рубенса Пайви, написаній у 2015 році.<ref>{{Cite web |url=https://www1.folha.uol.com.br/ilustrada/2023/08/walter-salles-faz-filme-sobre-a-vida-de-eunice-mae-de-marcelo-rubens-paiva.shtml |title=Walter Salles faz filme sobre mãe de Marcelo Rubens Paiva - 27/08/2023 - Ilustrada - Folha |date=2025-01-29 |website=web.archive.org |access-date=2025-03-01 |archive-date=2025-01-29 |archive-url=https://web.archive.org/web/20250129102154/https://www1.folha.uol.com.br/ilustrada/2023/08/walter-salles-faz-filme-sobre-a-vida-de-eunice-mae-de-marcelo-rubens-paiva.shtml |url-status=bot: unknown }}</ref> Фільм вийшов у міжнародний прокат під назвою '''''I'm Still Here'''''.<ref name=":0">{{Cite web |url=https://deadline.com/2024/09/im-still-here-10-minute-ovation-walter-salles-venice-film-festival-1236075192/ |title=‘I’m Still Here’ Political Drama Earns 10-Minute Ovation At Venice Film Festival Premiere |last=Goodfellow |first=Nancy Tartaglione,Melanie |date=2024-09-01 |website=Deadline |language=en-US |access-date=2025-03-01}}</ref>

Сюжет фільму розповідає автобіографічну історію Марсело Рубенса Пайви, зосереджуючись на житті його матері, Юніс Пайви, яка стала політичною активісткою та адвокаткою після арешту і подальшого [[Зникнення (репресії)|зникнення]] її чоловіка Рубенса Пайви (за що вона також була заарештована разом з однією зі своїх доньок, Еліаною Пайвою) [[Бразильська військова диктатура|бразильською військовою диктатурою]].<ref>{{Cite web |url=https://veja.abril.com.br/coluna/em-cartaz/os-detalhes-do-novo-filme-de-walter-salles-com-fernanda-montenegro/ |title=Os detalhes do novo filme de Walter Salles com Fernanda Montenegro {{!}} Em Cartaz |website=VEJA |language=pt-BR |access-date=2025-03-01}}</ref><ref name=":1">{{Cite web |url=https://www.uol.com.br/splash/colunas/flavia-guerra/2024/09/01/ainda-estou-aqui.htm |title=Flavia Guerra: 'Ainda Estou Aqui' leva público às lágrimas em Festival de Veneza |date=2024-09-01 |website=UOL |language=pt-br |access-date=2025-03-01}}</ref>

Прем'єра фільму на [[Венеційський кінофестиваль|Венеційському кінофестивалі]] відбулася 1 вересня 2024 року і принесла визнання акторській грі Фернанди Торрес, глядачі аплодували йому 10 хвилин поспіль.<ref name=":0"/> Фільм отримав «[[Золота Озелла|Золоту Озеллу]]» за найкращий сценарій.<ref>{{Cite web |url=https://deadline.com/2024/09/venice-film-festival-2024-awards-winners-full-list-1236080995/ |title=Venice Winners: Pedro Almodóvar’s ‘The Room Next Door’ Wins The Golden Lion; Also Wins For Nicole Kidman, Brady Corbet, ‘I’m Still Here’ & More |last=Tartaglione |first=Andreas Wiseman,Nancy |date=2024-09-07 |website=Deadline |language=en-US |access-date=2025-03-01}}</ref> На інших показах того ж фестивалю йому незмінно аплодували.<ref name=":1"/> Згодом його відібрали для показу на понад 50 фестивалів по всьому світу.<ref>{{Cite web |url=https://g1.globo.com/fantastico/noticia/2025/01/05/sucesso-de-critica-e-bilheteria-ainda-estou-aqui-disputa-globo-de-ouro-e-oscar.ghtml |title=Sucesso de crítica e bilheteria, 'Ainda estou aqui' disputa Globo de Ouro e Oscar |date=2025-01-05 |website=G1 |language=pt-br |access-date=2025-03-01}}</ref> [[Бразильська кіноакадемія]] обрала його [[Список бразильських представників на Оскар за найкращий міжнародний фільм|представником Бразилії]] в категорії «[[Премія «Оскар» за найкращий міжнародний повнометражний фільм|Найкращий міжнародний фільм]]» на премію [[Оскар 2025|«Оскар» у 2025 році]].<ref>{{Cite web |url=https://academiabrasileiradecinema.com.br/ainda-estou-aqui-de-walter-salles-vai-representar-o-brasil-na-disputa-por-uma-vaga-no-oscar%EF%B8%8F-2025/ |title=“Ainda Estou Aqui”, de Walter Salles, vai representar o Brasil na disputa por uma vaga no Oscar® 2025 – Academia Brasileira de Cinema |website=academiabrasileiradecinema.com.br |access-date=2025-03-01}}</ref><ref>{{Cite news|url=https://pt.wikipedia.org/wiki/Ainda_Estou_Aqui_(filme_de_2024)#cite_note-13|title=Ainda Estou Aqui (filme de 2024)|date=2025-02-24|language=pt|work=Wikipédia, a enciclopédia livre|access-date=2025-03-01}}</ref> Фільм розповсюджується на міжнародному рівні, зокрема в США, компанією [[Sony Pictures Releasing]] під брендом [[Sony Pictures Classics]].<ref>{{Cite web |url=https://deadline.com/2024/05/walter-salles-movie-im-still-here-sony-classics-deal-1235928706/ |title=Walter Salles’ Directorial Comeback ‘I’m Still Here’ Sells To Sony Classics For North America & Raft Of International Territories Out Of Cannes Market |last=Wiseman |first=Andreas |date=2024-05-28 |website=Deadline |language=en-US |access-date=2025-03-01}}</ref>

Фільм ''«Я все ще тут»'' офіційно вийшов на екрани бразильських кінотеатрів 7 листопада 2024 року, попри малоефективний [[бойкот]] з боку [[Праві (політика)|бразильських правих]],<ref>{{Cite web |url=https://cinepop.com.br/ainda-estou-aqui-e-alvo-de-tentativa-de-boicote-por-perfis-de-direita-614930/ |title='Ainda Estou Aqui' é alvo de tentativa de BOICOTE por perfis de direita |date=2024-11-16 |website=cinepop.com.br |language=pt-BR |access-date=2025-03-01}}</ref> одразу ж став касовим хітом, злетівши на вершину національного бокс-офісу, зібравши на кінець лютого 2025 року понад 127 мільйонів реалів і залучивши понад 5 мільйонів глядачів.<ref>{{Cite web |url=https://oglobo.globo.com/google/amp/cultura/noticia/2025/02/15/ainda-estou-aqui-chega-a-marca-de-5-milhoes-de-espectadores-nos-cinemas-brasileiros.ghtml |title='Ainda estou aqui' chega à marca de 5 milhões de espectadores nos cinemas brasileiros {{!}} Cultura |date=2025-02-15 |website=O Globo |language=pt-br |access-date=2025-03-01}}</ref> Фільм увійшов до п’ятірки найкращих міжнародних стрічок 2024 року за версією [[National Board of Review]],<ref>{{Cite web |url=https://www1.folha.uol.com.br/ilustrada/2024/12/ainda-estou-aqui-e-incluido-na-nbr-premio-tradicional-da-critica-americana.shtml |title='Ainda Estou Aqui' é incluído na NBR, prêmio tradicional da crítica americana |date=2024-12-04 |website=Folha de S.Paulo |language=pt-BR |access-date=2025-03-01}}</ref> а також визнаний одним із найкращих фільмів року за версією спеціалізованих журналів [[BBC]] та [[Sight & Sound]].<ref>{{Cite web |url=https://www.bfi.org.uk/sight-and-sound/polls/50-best-films-2024 |title=The 50 best films of 2024 |date=2024-12-06 |website=BFI |language=en |access-date=2025-03-01}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.bbc.com/culture/article/20240524-eight-of-the-best-films-of-2024-so-far |title=Babygirl to Gladiator II and Conclave: The 20 best films of 2024 |date=2024-12-10 |website=www.bbc.com |language=en-GB |access-date=2025-03-01}}</ref> На церемонії вручення премії [[Золотий глобус (82-га церемонія вручення)|«Золотий глобус» 2025 року]] Фернанда Торрес стала першою бразилійкою, яка здобула перемогу в номінації «[[Премія «Золотий глобус» за найкращу жіночу роль — драма|Найкраща жіноча роль у драматичному фільмі]]» за свою гру у фільмі, який, своєю чергою, отримав номінацію «[[Премія «Золотий глобус» за найкращий фільм іноземною мовою|Найкращий фільм іноземною мовою]]», в якій також був номінований на кінопремію [[Critics' Choice Movie Awards]] і на [[Премія БАФТА за найкращий неангломовний фільм|BAFTA]]. На премію «[[Оскар 2025]]» ''«Я все ще тут»'' отримав три номінації: «[[Премія «Оскар» за найкращий міжнародний повнометражний фільм|Найкращий міжнародний фільм]]», «[[Премія «Оскар» за найкращу жіночу роль|Найкраща жіноча роль]]» для Торрес і «[[Премія «Оскар» за найкращий фільм|Найкращий фільм]]», ставши першим бразильським фільмом в історії, який змагався в цій категорії.<ref>{{Cite web |url=https://g1.globo.com/pop-arte/cinema/noticia/2025/01/23/ainda-estou-aqui-e-1o-brasileiro-indicado-a-melhor-filme-mas-oscar-ja-teve-coproducao-nacional-indicada-entenda.ghtml |title='Ainda estou aqui' é 1º brasileiro indicado a Melhor Filme, mas Oscar já teve coprodução nacional indicada; entenda |date=2025-01-23 |website=G1 |language=pt-br |access-date=2025-03-01}}</ref>

== Сюжет ==
У грудні 1970 року Юніс Пайва та її чоловік, колишній депутат та інженер Рубенс Пайва, живуть з родиною в Ріо-де-Жанейро, намагаючись вести нормальне життя за часів військової диктатури. Їхні друзі Фернандо і Далва Гаспарян вирішують шукати притулку в Лондоні, щоб уникнути жахів режиму, і беруть із собою старшу доньку сім'ї Пайва Віру. Віра вже була свідком насильницьких дій військових у транспорті, коли поверталася додому з кінотеатру. Одного дня в січні 1971 року шість чоловіків забрали Рубеса за наказом військових на допит і більше не повернулися. Наступного дня Юніс також забирають з мішком на голові разом із її 15-річною донькою Еліаною. Юніс запитують, чи підтримував її чоловік продемократичні «терористичні угруповання», що вона багаторазово заперечує, кажучи, що її чоловік, після того, як він сам пішов у вигнання через позбавлення його мандата на підставі [[Інституційний закон № 1|Інституційного закону № 1]], з того часу не займається політикою.<ref>{{Cite web |url=https://riomemorias.com.br/memoria/rubens-paiva/ |title=Rio Memórias |last=|first=Comunik16, https://comunik16 dev |website=Rio Memórias |language=pt-BR |access-date=2025-03-02}}</ref>

Юніс залишається у в'язниці п'ять днів, не маючи жодних звісток про чоловіка, після чого її відпускають. Вона повертається додому, возз'єднується з Еліаною та рештою своїх дітей: Марсело, Аною Лусією і Беатріс. У газетах з'являються фальшиві заголовки про те, що Рубенс втік з країни, але Юніс та її друзі не вірять цьому. Юніс за допомогою адвоката Ліно Мачадо звертається до суду з проханням запустити процедуру [[habeas corpus]] щоб доставити її чоловіка до суду. Бокайува Кунья, друг Рубенса, зізнається Юніс, що вони, Гаспар і Рауль Рифф, таємно підтримували вигнанців. Юніс зустрічається з колишньою вчителькою своїх дочок Мартою, яка підтверджує, що її також заарештували разом з Рубенсом, але боїться заявити про незаконне ув'язнення. Згодом Марта змінює свою думку і пише Юніс листа, в якому розповідає деталі арешту, що можуть стати корисним доказом.

Пізніше журналіст Фелікс, друг сім'ї, розповідає Юніс, що Рубенса вбили й що його тіло зникло, але військові офіційно цього не підтверджують. Втративши чоловіка, Юніс намагається налагодити життя своєї родини. Віра повертається з Лондона і разом з матір'ю та братами й сестрами переїжджає до [[Сан-Паулу]] після того, як Юніс продає родинний будинок. Юніс вирішує повернутися до університету й у віці 48 років отримує [[Бакалавр права|диплом юриста]]. У 1996 році Юніс, тепер уже завзята захисниця [[Права корінних народів|прав корінних народів]], отримує звістку про те, що держава визнала вбивство Рубенса й офіційно видала свідоцтво про смерть. Вона дає інтерв'ю, в якому стверджує, що уряд повинен виплатити компенсацію сім'ям жертв режиму і притягнути до відповідальності за злочини, скоєні за часів диктатури.

Роки потому, у 2014 році, Юніс бачать в інвалідному візку в похилому віці, яка бере участь у традиційному сімейному обіді зі своїми дітьми та онуками. По телебаченню показують репортаж про диктатуру і згадують Рубенса як одну з ікон опору, що привертає увагу Юніс. У фінальних титрах повідомляється, що Рубенс Пайва був убитий між 21 і 22 січня 1971 року в одній з казарм [[1-ша армійська дивізія|1-ї армійської дивізії в Ріо-де-Жанейро]], і що п'ятьом чоловікам були пред'явлені звинувачення в його тортурах і вбивстві, але вони залишаються непокараними до цього дня. Також повідомляється, що Юніс померла у 2018 році у віці 89 років у Сан-Паулу, проживши з [[Хвороба Альцгеймера|хворобою Альцгеймера]] п'ятнадцять років.

== Актори ==

* [[Фернанда Торрес]] — [[Юніс Пайва]] (1971—1996)
* [[Фернанда Монтенегру]] — Юніс Пайва (2014)

* [[Селтон Мелло]] — Рубенс Пайва, чоловік Юніс
* [[Гільєрме Сілвейра]] — Марсело Рубенс Пайва, син Юніс (1971)
* [[Антоніо Сабойя]] — Марсело Рубенс Пайва (1996—2014)
* [[Валентина Гершаге]] — Віра Сильвія Фаччіола Пайва (1971)
* [[Марія Маноелла]] — Віра Сильвія Фаччіола Пайва (2014)
* [[Луїза Косовскі]] — Марія Еліана Фаччіола Пайва (1971)
* [[Маржорі Естіано|Марджорі Естіано]] — Марія Еліана Фаччіола Пайва (2014)
* [[Барбара Лус]] — Ана Лусія Фаччіола Пайва (Налу) (1971)
* [[Ґабріела Карнейро да Кунья]] — Ана Лусія Фаччіола Пайва (Налу) (2014)
* [[Кора Мора]] — Марія Беатріс Фаччіола Пайва (1971)
* [[Олівія Торрес]] — Марія Беатріс Фаччіола Пайва (1996—2014)
* [[Мейв Джинкінгс]] — Далва Гаспарян
* [[Чарльз Фрікс]] — Фернандо Гаспарян
* [[Ден Стулбах]] — Бокайува Кунья
* [[Каміла Марділа]] — Далал Ачкар
* [[Умберто Каррао]] — Фелікс
* [[Карла Рібас]] — Марта
* [[Даніель Дантас]] — Рауль Рифф
* [[Кайо Горович]] — Рікардо Гомеш (Пімпао)
* [[Майте Паділья]] — Крістіна
* [[Тельмо Фернандеш]] — Ліно Мачадо
* [[Хелена Альбергарія]] — Беатріс Рифф
* [[Луана Настас]] — Хелена Гаспарян
* [[Айседора Рупперт]] — Лаура Гаспарян

* [[Прі Елена]] — Марія Жозе (Зезе)
* [[Феліпе Баррето]] — Рейнальдо
* [[Володимир Лурінельсон]] — слідчий

== Виробництво ==
Над фільмом працювала висококласна виробничо-технічна команда, що об'єднала відомих професіоналів. [[Марія Карлота Фернандеш Бруно]], [[Вальтер Саллес]] і [[Родріго Тейшейра]] відповідали за виробництво, а [[Джуліана Капеліні]], [[Рената Брандао]], [[Тьєррі де Клермон-Тоннер]] і [[Луренсо Сант'Анна]] виступили в ролі виконавчих продюсерів. До технічної команди увійшли [[Адріан Тейджідо]] як оператор-постановник, [[Афонсо Гонсалвеш Балдайя|Афонсо Гонсалвеш]] як головний редактор, [[Маріса Амента]] як керівник гримерної групи та [[Карло Конті|Карлос Конті]] як художник-постановник.<ref>{{Citation|title=Todo o elenco do filme Ainda Estou Aqui|url=https://www.adorocinema.com/filmes/filme-265940/creditos/|accessdate=2025-03-02|language=pt-BR|last=AdoroCinema}}</ref> Фільм вироблено компаніями [[RT Features]] та [[VideoFilmes]] у партнерстві з [[Globoplay]], [[Mact Productions]], [[Conspiração Filmes]] та [[Arte France Cinéma]]. Сценарій фільму написали [[Муріло Хаузер]] та [[Хейтор Лорега]], а фільмування проходило в [[Ріо-де-Жанейро]] в червні 2023 року.<ref>{{Cite web |url=https://siterg.uol.com.br/cultura/2023/06/18/comecam-as-filmagens-do-longa-ainda-estou-aqui-dirigido-por-walter-salles/ |title=Começam as filmagens do longa “Ainda Estou Aqui”, dirigido por Walter Salles |last=Amando |first=Rodrigo |date=2023-06-18 |website=Site RG – Moda, Estilo, Festa, Beleza e mais |language=pt-BR |access-date=2025-03-02}}</ref>

== Знімання ==
Під час знімання було відтворено більше десятка символічних локацій [[Ріо-де-Жанейро]], а знімальна група та актори пройшли через 12 районів у [[Центральна зона (Ріо-де-Жанейро)|центральному]], [[Південна зона (Ріо-де-Жанейро)|південному]] та [[Північна зона (Ріо-де-Жанейро)|північному]] [[Адміністративний поділ Ріо-де-Жанейро|регіонах]] міста. Реальні місця були трансформовані, щоб нагадати [[1970-ті]], зокрема [[Урка (Ріо-де-Жанейро)|Урка]], [[Гамбоа (Ріо-де-Жанейро)|Гамбоа]], [[Арпоадор]], [[Глорія (Ріо-де-Жанейро|Глорія]], [[Сентро (Ріо-де-Жанейро)|Сентро]], [[Копакабана]], [[Ілья-ду-Губернадор]] ([[аеропорт Галеан]]), [[Косме-Велью]] ([[Колегіум Сіон]]), Сан-Крістован ([[віадук]]), [[Енджену-де-Дентро]] (Муніципальний інститут Нісе да Сілвейра як DOI-Codi), [[Леблон (Ріо-де-Жанейро)|Леблон]] (пляж і проспект Делфім Морейра) та [[Ботанічний сад Ріо-де-Жанейро|Ботанічний сад]] (Руа Евклідес де Фігейреду, де сім'я побудує свій дім).<ref>{{Cite web |url=https://oglobo.globo.com/rio/noticia/2025/01/07/ainda-estou-aqui-veja-cenarios-reais-adaptados-para-reproduzir-paisagens-e-comercios-do-rio-no-filme.ghtml |title='Ainda estou aqui': veja cenários reais adaptados para reproduzir paisagens e antigos comércios do Rio no filme |date=2025-01-07 |website=O Globo |language=pt-br |access-date=2025-03-03}}</ref>

Цікавим прикладом стала трансформація Confeitaria Manon у центрі міста, яке відкрилося ще у [[1942|1942 році]], на закусочну «Чайка», традиційне місце зустрічей в [[Іпанема|Іпанемі]], яке відкрилося у [[1962|1962 році]]. У [[Леблон (Ріо-де-Жанейро)|Леблоні]] було відтворено книжковий магазин Argumento, а для сцен на пляжі перед проспектом Дельфім Морейра, який у 1970-х роках був ігровим майданчиком, знімальна група заплатила власникам кіосків за те, щоб вони звільнили простір, відтворивши типову атмосферу того часу.<ref>{{Cite web |url=https://oglobo.globo.com/rio/noticia/2025/01/07/ainda-estou-aqui-veja-cenarios-reais-adaptados-para-reproduzir-paisagens-e-comercios-do-rio-no-filme.ghtml |title='Ainda estou aqui': veja cenários reais adaptados para reproduzir paisagens e antigos comércios do Rio no filme |date=2025-01-07 |website=O Globo |language=pt-br |access-date=2025-03-04}}</ref>

Серед інших відомих локацій — вулиці Глорія та Центро, а також Культурний центр «Лайт». У [[Тунель Ребусас|тунелі Ребусас]] було записано послідовність зупинок і обшуків персонажів поліцією, а колишнє приміщення Муніципального інституту Нісе да Сілвейра в [[Енжену де Дентро]] було використано для представлення DOI-Codi, сцени арештів Юніс і тортур, яких зазнали політичні переслідувачі, такі як Рубенс Пайва.<ref>{{Cite web |url=https://oglobo.globo.com/rio/noticia/2025/01/07/ainda-estou-aqui-veja-cenarios-reais-adaptados-para-reproduzir-paisagens-e-comercios-do-rio-no-filme.ghtml |title='Ainda estou aqui': veja cenários reais adaptados para reproduzir paisagens e antigos comércios do Rio no filme |date=2025-01-07 |website=O Globo |language=pt-br |access-date=2025-03-05}}</ref>

== Примітки ==
<references />
[[Категорія:Фільми Бразилії]]
[[Категорія:Фільми португальською мовою]]
[[Категорія:Біографічні фільми]]
[[Категорія:Фільми-драми]]
[[Категорія:Фільми Вальтера Саллеса]]
[[Категорія:Фільми, засновані на реальних подіях]]
[[Категорія:Фільми про військову диктатуру в Бразилії]]
[[Категорія:Фільми-лауреати премії «Золота Озелла»]]
[[Категорія:Фільми, номіновані на премію «Оскар» за найкращий фільм]]
[[Категорія:Фільми, номіновані на премію «Оскар» за найкращий міжнародний фільм]]
[[Категорія:Фільми 2024]]
[[Категорія:Біографічні фільми-драми Бразилії]]

title: Ainda Estou Aqui

Жанри: драматичний фільм та біографічний фільм

Режисер: Вальтер Саллес

Продюсери: Мартін де Клермон-Тоннер, Марія Карлота Бруно, Родріго Тейшейра

Сценаристи: Муріло Хаузер, Хейтор Лорега

На основі: Я все ще тут (книга)

У головних · ролях: Фернанда Монтенегру, Фернанда Торрес

Композитор: Уоррен Елліс

Кінокомпанія: Arte France Cinéma і Globoplayd

Дистриб'ютор: Sony Pictures Releasing

Мова: португальська

Країна: Бразилія

Касові збори: 35,1 млн доларів США


text:
# Павло Тетеря
Павло́ Іва́нович Тете́ря (або Павло Тетера, у народній творчості Тетеренко, ім'я при народженні — Павло Іва́нович Мошковський гербу Радван або Сліповрон) (бл. 1620, невідомо — початок квітня 1670, Едірне, Османська імперія) — український дипломат, військовий, політичний і державний діяч, близький соратник та зять Богдана Хмельницького, гетьман Війська Запорозького Правобережної України під протекторатом Речі Посполитої (1663–1665).
Представник шляхетського роду Мошковських.
Після навчання у Києво-Могилянській колегії почав працювати у ґродському суді у Володимир, а пізніше — в Луцьку, де познайомився зі ще одним майбутнім гетьманом Війська Запорозького Іваном Виговським.
З початком Хмельниччини залишився на службі поляків, проте після падіння Луцька перейшов на бік козаків. Спершу обіймав посаду писаря Переяславського полку, а з 1653 року — переяславського полковника. Особливо відомий своїми дипломатичними місіями від імені козаків (переговорами у Москві щодо підписання Переяславської угоди, посольством до Дьйордя Ракоці, перемовинами з питань укладення Гадяцького договору тощо).
Під час правління Івана Виговського продовжував вести активну дипломатичну діяльність разом із Іваном Грушею. В майбутньому обійняв посаду генерального писаря в уряді Юрія Хмельницького. Вів постійні переговори то з Варшавою, то з Москвою, шукаючи для козаків якомога вигідніших умов співпраці.
Після зречення Юрія Хмельницького разом із Іваном Виговським став головним претендентом на булаву. Офіційно визнав факт свого обрання новим очільником Правобережжя лише 21 січня 1663 року. Брав участь у поході Яна ІІ Казимира на Лівобережжя, а також боротьбі з антиурядовими повстаннями на Правобережжі. Однак 1665 року зазнав поразки від Василя Дрозденка, через що невдовзі зрікся булави і, захопивши козацьку скарбницю, втік до Варшави, де прийняв католицтво та обійняв посаду стольника.
Надалі обіймав посаду старости різних міст.
1669 року втік до Молдови, де перейшов на бік султана та, імовірно, готував повстання чи навіть повноцінну військову кампанію проти короля Речі Посполитої, через що був отруєний польськими шпигунами влітку 1670 року.

## Життєпис

### Походження
Павло Тетеря — шляхетського роду з Мошковських Київського воєводства (Переяслав). Мати — Анастасія, жила 1670 року, тоді була монахинею-василіянкою. Не доведене припущення, що його хрещеним був Богдан Хмельницький.

### Освіта
Навчався в унійній василіянській школі Мінська, ректором якої був майбутній єпископ Унійної церкви Яків (Суша) — із цим архієреєм Павло Тетеря згодом підтримував тісні зв'язки. Добре знав латину, у Мінську, певне, опанував ораторське мистецтво. 1639 перебував у Пражмуві — родинному «гнізді» магнатів Пражмовських — як магнатський слуга — шляхтич-компаньйон Миколая Пражмовського — майбутнього примаса Речі Посполитої та Коронного Канцлера. Імовірно перебував у Італії разом із ним.
Вихованець Києво-Могилянської Колегії та член Львівського православного Братства.

### Кар'єра
Наприкінці 1640-х розпочав кар'єру канцеляриста як підписок Луцького гродського суду (його начальник — писар Станіслав Казімеж Беневський гербу Радван). У Луцьку познайомився з майбутнім гетьманом Іваном Виговським.
У серпні у 1648 під час взяття армією України Луцька став на бік Гетьманату. У козацькому реєстрі 1649  записаний як Павло Мошковський. 1649, певне, став писарем (канцлером) Переяславського адміністративного полку, очолив посольство до Дьйордя Ракоці (можна назвати одним з тих, хто заклав підвалини козацько-трансільванської дипломатії). Для нього як дипломата було характерним вміння вести вишукану подвійну гру, що оцінив гетьман Богдан Хмельницький.
Весною 1651, разом із осавулом Переяславського полку Демком, козаками і татарами, облягав Кам'янець на Поділлі. Павло Тетеря супроводжував Тимоша Хмельницького в дорозі до Яс з метою укладення династичного шлюбу (1 вересня 1652) з Розандою, дочкою молдавського господаря Василія Лупу. Влітку (перша згадка — 13 липня) 1653 р. Тетеря став Переяславським полковником.
1657–1659 роках — генеральний писар за гетьмана Івана Виговського. Брав активну участь разом із Юрієм Немиричем у Гадяцьких переговорах про союз України з Польщею та Литвою.
1658 добився припинення походу королівських військ в Україну (перемовини почались у березні, тривали півроку, партнером був С. Бєнєвський). В основному перебував на Поліссі та Волині, у Межирічі та Корці, їздив до Чигирина. Певний час тоді проживав поруч зі своїм покровителем з луцьких часів волинським каштеляном С. Беневським, з яким погоджував певні пункти Гадяцького договору. У Гощі 5 липня 1658 були датовані «пункти Тетері» до Гадяцького договору. 28 жовтня 1658 року мав авдієнцію у короля та королеви Марії Людвіки. Присутній на ній посол П'єр де Нуає (Нуає П'єр де) писав до Людовика XIV, що «Тетеря — поставний, гарних манер, убраний… в сукню з зеленого оксамиту з золотими ґудзиками». У 1658–1661 роках зміцнив серед поляків думку про себе як про знавця справ в Україні, у якій перебував недовгими наїздами.
У листопаді 1660 — генеральний писар в уряді Гетьмана Юрія Хмельницького. У лютому 1662 виїхав з Варшави до Чигирина як посол короля й сенату із завданням не допустити зв'язків Гетьмана із московськими людьми і татарами.
1661  перебував на Підляшші або у Варшаві. Як свідчать записи сейму 1661 року, був зарахований до числа «польського лицарства». Згодом Павло Тетеря став відвертим прихильником польської орієнтації й виступав як агент Речі Посполитої: спільно із сеймовим комісаром Станіславом Беневським намагався окреслити в Гадяцькому договорі основну концепцію Великого князівства Руського. При його гетьманування за причетність до повстання поляки стратили Івана Виговського, але у складеній перед смертю духівниці Виговський не звинувачував Тетерю.

#### Гетьман України
Гетьманом став після зречення Юрія Хмельницького або у його присутності в середині чи другій половині жовтня 1662 року. У листі від 15 листопада 1662 року козацькі делегації титулують його гетьманом. У грудні 1662 року у листі до короля заперечував факт обрання. 21 січня 1663 року написав королю нового листа, в якому визнав факт обрання, але проти його волі (лист передав посол Григорій Гуляницький).
Поява Павла Тетері на посаді гетьмана стала великою несподіванкою для королівського двору. Тетеря поставив перед королем кілька вимог, зокрема:
- шанувати привілеї та гідність козацтва, звільнити Івана Богуна та ув'язнених козацьких старшин
- повернути православним захоплені уніатами церкви
- дозволити самостійні дипломатичні стосунки з Молдавією, Волощиною
- розпочати мирні перемовини РП з Московією, вимагати від Москви звільнення ув'язнених козацьких старшин
- готувати похід на Лівобережжя
- гарантувати допомогу кримських та буджацьких татар.

Усі вимоги, крім церковної, були виконані. Павло Тетеря відіслав назад гетьманські клейноди, прислані королем у березні 1663 через гінця Івана Мазепу (згідно статусу, їх мав привезти посол).
В 1663–1665 роках, як гетьман Правобережної України, брав участь у поході Яна II Казимира на Лівобережжя, а потім допомагав річпосполитській армії на чолі зі Стефаном Чарнецьким і татарами боротися проти козацьких повстань на Правобережжі. Зокрема, на початку 1665 року розбив Івана Сербина біля Умані (полковник загинув).
Жорстокою розправою над Іваном Поповичем тільки озлобив суспільство.
Десь на початку червня 1665 року ватажок повстанців Василь Дрозденко розбив урядове військо Павла Тетері під Брацлавом. Опоненти гетьмана захопили чималі скарби та знищили гетьманський архів, що, може, раніше зробив Іван Сірко. Гетьман розпустив вірних козаків, з невеликим почтом через Бар, Кам'янець пішов на захід. За одними даними, був змушений зректися гетьманства (але Я. Дашкевич стверджував, що «гетьманства … не зрікся і булави не поклав»), захопивши військову скарбницю, державний архів і гетьманські клейноди. Виїхав до Речі Посполитої, де перейшов у католицтво й дістав звання стольника у білоруському Полоцьку та старости брацлавського (попередник Стефан Чарнецький; з правом передачі власності у випадку смерті дружині Олені), ніжинського, чигиринського.
У жовтні 1665 року Ян Собеський писав дружині, що в Тетері у Варшаві можна купити кілька сороків прекрасних соболів. Юрій Хмельницький та Блаженнійший митрополит Київський та всієї Руси Йосип Тукальський, яких звільняли з ув'язнення, 29 листопада 1665 склали присягу на вірність королю, що було умовою звільнення, а також погодились, що місце перебування в Україні їм вкаже гетьман Павло Тетеря.

#### «Після гетьманства» — політичний емігрант
За даними польського дослідника Каспера Несецького, отримав посади барського та ніжинського старост та маєтності.
З 1665 року проживав у Варшаві. Став членом Львівського Ставропігійського православного братства, у якому залишив під заставу своє срібло за 300 дукатів.
Вироком Люблінського трибуналу 1669 року став банітою та інфамом, але зміг добитися відкладення вироку на півроку. З невеликим гуртом людей перейшов кордон Молдавії в першій половині липня 1669 року, серед яких сестрінок Василь Іскрицький.

### Османський період
Пограбований єзуїтами у Варшаві (в еміграції, щоб відплатити Стефану Пісочинському, ведучи подвійну гру, підтвердив дарування варшавським єзуїтам маєтку у Висоцьку) і не діставши підтримки уряду Речі Посполитої, Тетеря схилився на бік Османської імперії, виїхав до Молдови (Ясси), де його приймав молдовський господар Георгій Дука та Молдовський митрополит, звідти — до Адріанополя, де, мабуть, готував якусь антипольську акцію на боці Османської імперії, але незабаром помер — був отруєний на початку квітня 1670 року. Іскрицький та Піроцький, які були біля нього в еміграції, звинуватили у смерті Пісочинського, який не заперечував вбивства, але казав, що то зробив не він.. За іншою версією, Тетеря помер від хвороби, яку надбав під час мандрівки, при чому він устиг висповідатися у православного священика, що відкидає версію про його католицтво. Поховали Павла Тетерю, можливо, в одній із грецьких православних церков Едірне, а самого місця поховання ніхто спеціально не розшукував.
Від султана отримував щоденну пенсію 200 аспрів (або 40 флоринів), у Ларіссі (Тессалійські гори) — санджак (султанський прапор, що означало затвердження протекції).

## Власність
«Збирати маєтки» почав бл.1652 року, купив у Сулимів Демидів яким володів спільно з сестрою Євою, а потім подарував сестрінку Василю Іскрицькому, майбутньому тестю гетьмана Данила Апостола. До цього маєтку приєднав розташовану неподалік Литурівку. 1654 року від московського монарха, васала Кримського хана, отримав малозначущі документи на місто Сміла. 1656 мав млин на Попівцях поблизу Переяслава. Пізніше отримав Козаровичі, Глібівку, Ясногороди, які подарував Києво-Межигірському монастирю. Варшавський сейм у березні 1659 року затвердив його шляхетство та надав маєтки у Берестейській економії (з королівських столових маєтностей) — у волостях Київець, Мелешичі та містечку Піщатичі з правом дідича. Того ж року польський король Ян Казимир дарув Павлові Тетері у вічне володіння Демидів з прилеглими селами. Також мав села Абрагамівка, Раківка, Вороньківка, право на володіння якими (також Литурівкою) затвердив сейм 1661 року.
Вдова Адама Киселя продала йому маєтність Гощу. Від Юрія Хмельницького як тимчасову резиденцію отримав Суботів.
1659 року, коли за Гадяцькою угодою вірні та заслужені козаки Речі Посполитої винагороджувались землями, Гуляйпіль з околицями був наданий Павлу Тетері. Проте сандомирський воєвода Станіслав Александер Конецпольський згадав на сеймі за свою дідівщину і вимагав її повернення. Попри те, що сейм задовольнив прохання Конецпольського на підставі «конституцій» 1661 і 1662 року, Гуляйпіль певний час тримав у своїй власності гетьман Тетеря.
1665 вислав на сейм свого шваґра Іскрицького з настановою, в якій змушував його просити про надання у власність Ольховця з Гуляйполем, «…котрі він, Гетьман запорозький, за привілеєм королівським тримає через право по життєве… на шляхах тих самих сидить татарських; до Дикого Поля належить, і перед цим там помешкання були, бо люди займалися ловінням риби і звірів на луках».
29 квітня 1670 надав «повновласть» на свої маєтки матері Анастасії, Інокентію Ґізелю, Феодосію Софоновичу, чоловіку сестри Атанасія Піроцького..
Позичив коронному стражнику Самуелю Лещинському понад 42000 золотих, контракт уклали в Любліні 12 вересня 1665, в ньому П. Тетеря названий, зокрема, чигиринським старостою.
Львівському Ставропігійському православному братству залишив під заставу своє срібло за 300 дукатів наприкінці весни — влітку 1665 року.

## Вшанування пам'яті
- У Житомирі існує вулиця Гетьмана Павла Тетері (з 2002 року)[28].
- У Переяславі існує вулиця Павла Тетері (з 19 лютого 2016 року)[29].
- У Чигирині також існує вулиця Павла Тетері (з 21 квітня 2016 року).

## Родина
Мав рідного брата Юрія і зведеного Шурла, а також двох сестер які повиходили заміж за українських шляхтичів Михайла Іскрицького й Атанаса Піроцького.
Дружини:
1. Тетяна Виговська (сестра Івана Виговського), була похована у Києві 13 жовтня 1657 року. Виговські не дали Павла Тетері належну йому спадщину покійної[8].
2. Олена Хмельницька, донька Богдана Хмельницького, вдова Данила Виговського. Одружились 1660 року[10]. Під час повстання 1664 року приєдналася до опонентів Павла Тетері, за що потім була вивезена до Речі Посполитої.
За іншими даними — Катерина Хмельницька[31].

## Зауваги
1. ↑  варіант прізвища Моржковський походить з російського перекладу слова Morzkowski — написання його прізвища польською мовою

wikiname: ukwiki

title: Павло Тетеря

in_language: uk

wikitext:
{{Державний діяч|титул=[[Гетьман Війська Запорозького]] [[Правобережна Україна|Правобережної України]]|прапор=Flag of the Cossack Hetmanat.svg|попередник=[[Юрій Хмельницький]]|наступник=[[Степан Опара]]|прапор2=CoA_Hetmanate.svg|прапор_2=Flag of the Cossack Hetmanat.svg|прапор2_2=CoA_Hetmanate.svg|періодпочаток=[[21 січня]] [[1663]]|періодкінець=[[червень]] [[1665]]|місце народження=''невідомо''|місце смерті=[[Файл:Fictitious_Ottoman_flag_3.svg|20px]] [[Едірне]], [[Османська імперія]]|причина смерті=[[отруєння]]|громадянство=[[Файл:Flaga_Rzeczypospolitej_Obojga_Narodow_ogolna.svg|20px]] [[Річ Посполита]] →
[[Файл:Flag of the Cossack Hetmanat.svg|20px]] [[Гетьманщина]] →
[[Файл:Flag_of_Oryol_ship_(variant).svg|20px]] [[Московське царство|Московія]] →
[[Файл:Flaga_Rzeczypospolitej_Obojga_Narodow_ogolna.svg|20px]] [[Річ Посполита]] →
[[Файл:Fictitious_Ottoman_flag_3.svg|20px]] [[Османська імперія]]|віросповідання=[[православ'я]] →
[[католицтво]]|освіта=[[Києво-Могилянська колегія]]|дружина=1) Тетяна Виговська
2) [[Олена Хмельницька|Олена]] або [[Катерина Хмельницька|Катерина]] [[Хмельницькі]]|національність=[[українці|русин-українець]]}}

'''Павло́ Іва́нович Тете́ря''' (або '''Павло Тетера'''<ref>''Андрусяк М.'' [http://shron2.chtyvo.org.ua/Naukove_tovarystvo_imeni_Shevchenka/Zapysky_Tom_151.pdf Павло Тетера та Львівська Ставропігія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181129184225/http://shron2.chtyvo.org.ua/Naukove_tovarystvo_imeni_Shevchenka/Zapysky_Tom_151.pdf |date=29 листопада 2018 }} // [[Записки Наукового товариства імені Шевченка|Записки НТШ]]. Праці історично-філософічної секції. — Львів, 1931. — Т. CLI. — С. 181—185.</ref>, у народній творчості '''Тетеренко'''<ref>''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 255; 275.</ref>, ім'я при народженні — '''Павло Іва́нович Мошковський''' [[герб]]у [[Радван (герб)|Радван]]<ref name="Д55">''Дашкевич Я.'' Павло Тетеря… — С. 255.</ref><ref name="Д57">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 257.</ref> або [[Сліповрон (герб)|Сліповрон]]) (бл. [[1620]]<ref name="Д57" />, ''невідомо'' — початок квітня [[1670]], [[Едірне]], [[Османська імперія]]) — [[українці|український]] [[дипломат]], [[Воєначальник|військовий]], [[Політик|політичний]] і [[державний діяч]], близький соратник та [[зять]] [[Богдан Хмельницький|Богдана Хмельницького]], [[гетьман Війська Запорозького]] [[Правобережна Україна|Правобережної України]] під протекторатом [[Річ Посполита|Речі Посполитої]] ([[1663]]–[[1665]]).

Представник [[Шляхта|шляхетського роду]] [[Мошковські|Мошковських]].

Після навчання у [[Києво-Могилянська колегія|Києво-Могилянській колегії]] почав працювати у ґродському суді у [[Володимир (місто)|Володимир]], а пізніше — в [[Луцьк|Луцьку]], де познайомився зі ще одним майбутнім [[Гетьман Війська Запорозького|гетьманом Війська Запорозького]] [[Іван Виговський|Іваном Виговським]].

З початком [[Хмельниччина|Хмельниччини]] залишився на службі поляків, проте після падіння [[Луцьк|Луцька]] перейшов на бік [[Козаки|козаків]]. Спершу обіймав посаду [[Писар|писаря]] [[Переяславський полк|Переяславського полку]], а з [[1653]] року — [[Переяславський полк|переяславського полковника]]. Особливо відомий своїми [[Дипломатична місія|дипломатичними місіями]] від імені козаків (переговорами у [[Москва|Москві]] щодо підписання [[Переяславська рада|Переяславської угоди]], посольством до [[Ракоці Дєрдь I|Дьйордя Ракоці]], перемовинами з питань укладення [[Гадяцький договір|Гадяцького договору]] тощо).

Під час правління [[Іван Виговський|Івана Виговського]] продовжував вести активну дипломатичну діяльність разом із [[Іван Груша|Іваном Грушею]]. В майбутньому обійняв посаду [[Генеральний писар|генерального писаря]] в уряді [[Юрій Хмельницький|Юрія Хмельницького]]. Вів постійні переговори то з [[Варшава|Варшавою]], то з [[Москва|Москвою]], шукаючи для козаків якомога вигідніших умов співпраці.

Після зречення [[Юрій Хмельницький|Юрія Хмельницького]] разом із [[Іван Виговський|Іваном Виговським]] став головним претендентом на булаву. Офіційно визнав факт свого обрання новим очільником [[Правобережна Україна|Правобережжя]] лише [[21 січня]] [[1663]] року. Брав участь у поході [[Ян II Казимир|Яна ІІ Казимира]] на [[Лівобережна Україна|Лівобережжя]], а також боротьбі з антиурядовими повстаннями на [[Правобережна Україна|Правобережжі]]. Однак [[1665]] року зазнав поразки від [[Василь Дрозденко|Василя Дрозденка]], через що невдовзі зрікся булави і, захопивши козацьку скарбницю, втік до [[Варшава|Варшави]], де прийняв [[католицтво]] та обійняв посаду [[Стольник|стольника]].

Надалі обіймав посаду [[Староста|старости]] різних міст.

[[1669]] року втік до [[Молдавське князівство|Молдови]], де перейшов на бік [[Мехмед IV|султана]] та, імовірно, готував повстання чи навіть повноцінну військову кампанію проти [[Ян II Казимир|короля Речі Посполитої]], через що був отруєний польськими шпигунами влітку [[1670]] року.

== Життєпис ==

=== Походження ===
Павло Тетеря — шляхетського роду з [[Мошковські|Мошковських]]<ref>{{Cite web |url=http://tlumach.com.ua/use_universalnyy_slovnyk_entsyklopediya/page/teterya.19391/ |title=УСЕ |accessdate=25 травня 2012 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140629033406/http://tlumach.com.ua/use_universalnyy_slovnyk_entsyklopediya/page/teterya.19391/ |archivedate=29 червня 2014 |deadurl=yes }}</ref>{{efn|варіант прізвища ''Моржковський'' походить з російського перекладу слова ''Morzkowski'' — написання його прізвища польською мовою}} Київського воєводства ([[Переяслав]]). Мати — Анастасія, жила 1670 року, тоді була монахинею-[[василіянки|василіянкою]]. Не доведене припущення, що його хрещеним був [[Богдан Хмельницький]]<ref name="Д57"/>.

=== Освіта ===

Навчався в унійній василіянській школі [[Мінськ]]а, ректором якої був майбутній єпископ [[Руська унійна церква|Унійної церкви]] [[Яків (Суша)]] — із цим архієреєм Павло Тетеря згодом підтримував тісні зв'язки. Добре знав [[латинська мова|латину]], у Мінську, певне, опанував ораторське мистецтво. [[1639]] перебував у [[Пражмув]]і — родинному «гнізді» магнатів [[Пражмовські|Пражмовських]] — як [[магнат]]ський слуга — шляхтич-компаньйон [[Миколай Пражмовський|Миколая Пражмовського]] — майбутнього [[примас Польщі|примаса Речі Посполитої]] та Коронного Канцлера. Імовірно перебував у Італії разом із ним.<ref name="Д56">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 256.</ref>

Вихованець [[Києво-Могилянська колегія|Києво-Могилянської Колегії]] та член [[Львівське Успенське братство|Львівського православного Братства]].

=== Кар'єра ===

Наприкінці 1640-х розпочав кар'єру канцеляриста як підписок Луцького гродського суду (його начальник — писар [[Станіслав Беневський|Станіслав Казімеж Беневський]]<ref>У книзі — Бєнєвський.</ref> гербу Радван). У Луцьку познайомився з майбутнім гетьманом [[Іван Виговський|Іваном Виговським]].<ref name="Д57"/>

У серпні у [[1648]] під час взяття армією України [[Луцьк]]а став на бік Гетьманату. У козацькому реєстрі [[1649]]  записаний як Павло Мошковський.<ref name="Д55"/> 1649, певне, став писарем (канцлером) Переяславського адміністративного полку, очолив посольство до [[Ракоці Дєрдь I|Дьйордя Ракоці]] (можна назвати одним з тих, хто заклав підвалини козацько-трансільванської дипломатії). Для нього як дипломата було характерним вміння вести вишукану подвійну гру, що оцінив гетьман [[Богдан Хмельницький]].

Весною [[1651]], разом із [[осавул]]ом Переяславського полку Демком, козаками і татарами, облягав [[Кам'янець-Подільський|Кам'янець]] на Поділлі. Павло Тетеря супроводжував [[Тиміш Хмельницький|Тимоша Хмельницького]] в дорозі до [[Ясси|Яс]] з метою укладення династичного шлюбу ([[1 вересня]] [[1652]]) з Розандою, дочкою молдавського господаря Василія Лупу. Влітку (перша згадка — 13 липня) 1653 р. Тетеря став Переяславським полковником.

[[1657]]–[[1659]] роках — генеральний писар за гетьмана Івана Виговського. Брав активну участь разом із [[Юрій Немирич|Юрієм Немиричем]] у [[Гадяцький договір|Гадяцьких переговорах]] про союз України з [[Польща|Польщею]] та [[Литва|Литвою]].

[[1658]] добився припинення походу королівських військ в Україну (перемовини почались у березні, тривали півроку, партнером був С. Бєнєвський). В основному перебував на Поліссі та Волині<ref name="Д0">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 260.</ref>, у [[Великі Межирічі|Межирічі]] та [[Корець|Корці]], їздив до Чигирина. Певний час тоді проживав поруч зі своїм покровителем з луцьких часів волинським каштеляном С. Беневським, з яким погоджував певні пункти Гадяцького договору. У [[Гоща|Гощі]] [[5 липня]] [[1658]] були датовані «пункти Тетері» до Гадяцького договору. [[28 жовтня]] 1658 року мав авдієнцію у короля та королеви Марії Людвіки. Присутній на ній посол П'єр де Нуає ([[Нуає П'єр де]]) писав до [[Людовик XIV|Людовика XIV]], що «Тетеря — поставний, гарних манер, убраний… в сукню з зеленого [[оксамит]]у з золотими ґудзиками»<ref name="Д61">''Дашкевич Я.'' Павло Тетеря… — С. 261.</ref>. У [[1658]]–[[1661]] роках зміцнив серед поляків думку про себе як про знавця справ в Україні,<ref name="Д63">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 263.</ref> у якій перебував недовгими наїздами.

У листопаді [[1660]] — генеральний писар в уряді Гетьмана [[Юрій Хмельницький|Юрія Хмельницького]]<ref name="Д63"/>. У лютому [[1662]] виїхав з Варшави до Чигирина як посол короля й [[сенат]]у із завданням не допустити зв'язків Гетьмана із московськими людьми і татарами<ref>Там само. — С. 264.</ref>.

[[1661]]  перебував на [[Підляшшя|Підляшші]] або у Варшаві<ref name="Д63"/>. Як свідчать записи сейму 1661 року, був зарахований до числа «польського лицарства»<ref name="Н4">[[Каспер Несецький|''Niesiecki K.'']] [http://www.polona.pl/item/178471/180/ Korona Polska przy Złotey Wolności Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona…] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140811032821/http://www.polona.pl/item/178471/180/|date=11 серпня 2014}} — Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1743. — T. 4. — S. 352. {{ref-pl}}</ref>. Згодом Павло Тетеря став відвертим прихильником польської орієнтації й виступав як агент Речі Посполитої: спільно із сеймовим комісаром Станіславом Беневським намагався окреслити в [[Гадяцький договір|Гадяцькому договорі]] основну концепцію [[Велике князівство Руське (1658—1659)|Великого князівства Руського]]. При його гетьманування за причетність до повстання поляки стратили [[Іван Виговський|Івана Виговського,]] але у складеній перед смертю духівниці Виговський не звинувачував Тетерю.

==== Гетьман України ====

[[Файл:Pavlo Teterya (Engraved portrait, 19th century, Stanisław Masłowski)-cropped.jpg|міні|праворуч|200пкс|Magnum Dux Cosacorum (Великий князь козаків) Павло Мошковський «Тетеря», фундатор варшавського колегіуму єзуїтів. Портрет (гравюра XIX ст.)]]
Гетьманом став після зречення Юрія Хмельницького або у його присутності в середині чи другій половині жовтня [[1662]] року. У листі від [[15 листопада]] 1662 року козацькі делегації титулують його гетьманом.<ref>Там само. — С. 265.</ref> У грудні 1662 року у листі до короля заперечував факт обрання. [[21 січня]] [[1663]] року написав королю нового листа, в якому визнав факт обрання, але проти його волі (лист передав посол [[Григорій Гуляницький]])<ref>Там само. — С. 266.</ref>.

Поява Павла Тетері на посаді гетьмана стала великою несподіванкою для королівського двору. Тетеря поставив перед королем кілька вимог, зокрема:
* шанувати привілеї та гідність козацтва, звільнити [[Іван Богун|Івана Богуна]] та ув'язнених козацьких старшин
* повернути православним захоплені уніатами церкви
* дозволити самостійні дипломатичні стосунки з Молдавією, Волощиною
* розпочати мирні перемовини РП з Московією, вимагати від Москви звільнення ув'язнених козацьких старшин
* готувати похід на [[Лівобережна Україна|Лівобережжя]]
* гарантувати допомогу кримських та буджацьких татар.

Усі вимоги, крім церковної, були виконані.<ref name="Д7-8">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 267—268.</ref> Павло Тетеря відіслав назад гетьманські клейноди, прислані королем у березні 1663 через гінця [[Іван Мазепа|Івана Мазепу]] (згідно статусу, їх мав привезти посол).

В [[1663]]–[[1665]] роках, як гетьман Правобережної України, брав участь у поході [[Ян II Казимир|Яна II Казимира]] на Лівобережжя, а потім допомагав річпосполитській армії на чолі зі [[Стефан Чарнецький|Стефаном Чарнецьким]] і татарами боротися проти козацьких повстань на Правобережжі. Зокрема, на початку 1665 року розбив Івана Сербина біля Умані (полковник загинув<ref name="Д72">Ярослав Дашкевич. Павло Тетеря… — С. 272.</ref>).

Жорстокою розправою над [[Іван Попович (козацький полковник)|Іваном Поповичем]] тільки озлобив суспільство<ref>Там само. — С. 268.</ref>.

Десь на початку червня<ref name="Д72"/> [[1665]] року ватажок повстанців [[Василь Дрозденко]] розбив урядове військо Павла Тетері під [[Брацлав]]ом. Опоненти гетьмана захопили чималі скарби та знищили гетьманський архів, що, може, раніше зробив [[Іван Сірко]]<ref name="Д72"/>. Гетьман розпустив вірних козаків, з невеликим почтом через [[Бар (Україна)|Бар]], Кам'янець пішов на захід. За одними даними, був змушений зректися гетьманства (але Я. Дашкевич стверджував, що «гетьманства … не зрікся і булави не поклав»), захопивши військову скарбницю, державний архів і гетьманські [[клейноди]]. Виїхав до [[Річ Посполита|Речі Посполитої]], де перейшов у [[католицька церква|католицтво]] й дістав звання [[стольник]]а у білоруському [[Полоцьк]]у та старости брацлавського (попередник Стефан Чарнецький; з правом передачі власності у випадку смерті дружині Олені<ref name="Д7-8"/>), [[ніжинська фортеця|ніжинського]], чигиринського.

У жовтні 1665 року [[Ян III Собеський|Ян Собеський]] писав дружині, що в Тетері у Варшаві можна купити кілька сороків прекрасних соболів. Юрій Хмельницький та Блаженнійший митрополит Київський та всієї Руси Йосип Тукальський, яких звільняли з ув'язнення, 29 листопада 1665 склали присягу на вірність королю, що було умовою звільнення, а також погодились, що місце перебування в Україні їм вкаже гетьман Павло Тетеря<ref name="Д73">Ярослав Дашкевич. Павло Тетеря… — С. 273.</ref>.

==== «Після гетьманства» — політичний емігрант ====

За даними польського дослідника [[Каспер Несецький|Каспера Несецького]], отримав посади [[Барське староство|барського]] та [[ніжин]]ського [[староста|старост]] та маєтності.

З [[1665]] року проживав у Варшаві. Став членом [[Львівське Успенське братство|Львівського Ставропігійського православного братства]], у якому залишив під заставу своє срібло за 300 [[дукат (монета)|дукатів]]<ref name="Д79">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 279.</ref>.

Вироком Люблінського трибуналу [[1669]] року став [[баніція|банітою]] та [[інфамія|інфамом]], але зміг добитися відкладення вироку на півроку. З невеликим гуртом людей перейшов кордон Молдавії в першій половині липня 1669 року, серед яких сестрінок Василь Іскрицький<ref name="Д79"/>.

=== Османський період ===

Пограбований [[товариство Ісуса|єзуїтами]] у [[Варшава|Варшаві]] (в еміграції, щоб відплатити [[Стефан Пісочинський|Стефану]]<ref>{{SgKP|XIV|117|Wysock}} — S. 117. {{ref-pl}}</ref> Пісочинському, ведучи подвійну гру, підтвердив дарування варшавським єзуїтам маєтку у [[Висоцьк (Сарненський район)|Висоцьку]]) і не діставши підтримки уряду Речі Посполитої, Тетеря схилився на бік [[Османська імперія|Османської імперії]], виїхав до [[Молдавське князівство|Молдови]] ([[Ясси]]), де його приймав молдовський господар Георгій Дука та Молдовський митрополит, звідти — до [[Едірне|Адріанополя]], де, мабуть, готував якусь антипольську акцію на боці Османської імперії, але незабаром помер — був отруєний на початку квітня 1670 року. Іскрицький та Піроцький, які були біля нього в еміграції, звинуватили у смерті [[Пісочинські|Пісочинського]], який не заперечував вбивства, але казав, що то зробив не він.<ref name="Д80">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 280—281.</ref>. За іншою версією, Тетеря помер від хвороби, яку надбав під час мандрівки, при чому він устиг висповідатися у православного священика, що відкидає версію про його католицтво. Поховали Павла Тетерю, можливо, в одній із грецьких православних церков Едірне, а самого місця поховання ніхто спеціально не розшукував.

Від султана отримував щоденну пенсію 200 [[аспр]]ів (або 40 [[флорин]]ів), у [[Лариса (місто)|Ларіссі]] (Тессалійські гори) — санджак (султанський прапор, що означало затвердження протекції)<ref name="Д80"/>.

== Власність ==

«Збирати маєтки» почав бл.[[1652]] року, купив у Сулимів [[Демидів (Вишгородський район)|Демидів]]<ref name="ReferenceA">{{SgKP|I|953|Demidów}} — S. 953. {{ref-pl}}</ref> яким володів спільно з сестрою Євою, а потім подарував сестрінку [[Іскрицький Василь|Василю Іскрицькому]], майбутньому тестю гетьмана Данила Апостола<ref name="Д62">''Дашкевич Я''. Павло Тетеря… — С. 262.</ref>. До цього маєтку приєднав розташовану неподалік [[Литурівка|Литурівку]]<ref>інші джерела називають село Литвинівка</ref>. 1654 року від московського монарха, васала Кримського хана, отримав малозначущі документи на місто [[Сміла]]. [[1656]] мав млин на Попівцях поблизу Переяслава. Пізніше отримав Козаровичі, Глібівку, Ясногороди, які подарував Києво-Межигірському монастирю<ref name="Д62"/>. Варшавський сейм у березні 1659 року затвердив його шляхетство та надав маєтки у [[Берестейська економія|Берестейській економії]] (з королівських столових маєтностей) — у волостях [[Київець (гміна Залесе)|Київець]], [[Малашевіче-Дуже|Мелешичі]] та містечку [[Піщаць|Піщатичі]] з правом [[дідич]]а<ref name="Н4"/><ref name="Д62"/>. Того ж року польський король Ян Казимир дарув Павлові Тетері у вічне володіння [[Демидів (Вишгородський район)|Демидів]] з прилеглими селами<ref name="ReferenceA"/>. Також мав села [[Абрамівка (Вишгородський район)|Абрагамівка]], Раківка, [[Вороньківка]]<ref name="Н4"/>, право на володіння якими (також Литурівкою) затвердив сейм [[1661]] року<ref name="Д63"/>.

Вдова [[Адам Кисіль|Адама Киселя]] продала йому маєтність [[Гоща|Гощу]]<ref name="Д61"/>. Від Юрія Хмельницького як тимчасову резиденцію отримав [[Суботів]]<ref name="Д63"/>.

[[1659]] року, коли за [[Гадяцький договір|Гадяцькою угодою]] вірні та заслужені козаки [[Річ Посполита|Речі Посполитої]] винагороджувались землями, [[Златопіль (Новомиргород)|Гуляйпіль]] з околицями був наданий Павлу Тетері. Проте [[сандомир]]ський воєвода [[Олександр Конецпольський|Станіслав Александер Конецпольський]] згадав на [[Сейм Речі Посполитої|сеймі]] за свою [[Дідич|дідівщину]] і вимагав її повернення. Попри те, що сейм задовольнив прохання Конецпольського на підставі «конституцій» [[1661]] і [[1662]] року, Гуляйпіль певний час тримав у своїй власності [[гетьман]] Тетеря.

[[1665]] вислав на сейм свого [[Швагер|шваґра]] Іскрицького з настановою, в якій змушував його просити про надання у власність [[Вільховець (Звенигородський район)|Ольховця]] з [[Златопіль (Новомиргород)|Гуляйполем]], ''«…котрі він, Гетьман запорозький, за привілеєм королівським тримає через право по життєве… на шляхах тих самих сидить татарських; до Дикого Поля належить, і перед цим там помешкання були, бо люди займалися ловінням риби і звірів на луках»''<ref>У збірнику Костянтина Свідзінського</ref>.

[[29 квітня]] [[1670]] надав «повновласть» на свої маєтки матері Анастасії, [[Інокентій Ґізель|Інокентію Ґізелю]], [[Теодосій Софонович|Феодосію Софоновичу]], чоловіку сестри Атанасія Піроцького.<ref name="Д79"/><ref>перелік: [[Велика Бугаївка|Богаївка]], містечко [[Крушинка]], [[Стеблів]], [[Шандерівка]] з оточенням, [[Іллінці]], [[Городниця]], містечка Мачоха і [[Олеговець]] у Брацлавському старостві; містечко Холом, Туромча, Демидів, [[Литвинівка]], дві Воронківки, [[Абрамівка (Вишгородський район)|Абрамівка]], [[Раківка]], Загальче з суміжн. землями, Містечко [[Кам'яний Брід]] з прилеглостями, [[Чорна Кам'янка]], [[Боярка]]</ref>.

Позичив коронному стражнику [[Самуель Лещинський|Самуелю Лещинському]]<ref>у книзі Лєщинському</ref> понад 42000 золотих, контракт уклали в Любліні 12 вересня 1665, в ньому П. Тетеря названий, зокрема, [[чигирин]]ським старостою<ref name="Д73"/>.

[[Львівське Успенське братство|Львівському Ставропігійському православному братству]] залишив під заставу своє срібло за 300 [[дукат (монета)|дукатів]] наприкінці весни — влітку 1665 року<ref name="Д79"/>.

== Вшанування пам'яті ==
* У [[Житомир]]і існує [[вулиця Павла Тетері|вулиця Гетьмана Павла Тетері]] (з 2002 року)<ref>{{Cite web|url=https://zt-rada.gov.ua/files/upload/sitefiles/doc1519642135.pdf|title=Перелік вулиць Богунського району міста Житомир|accessdate=25 жовтня 2021|archive-date=23 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220123183442/https://zt-rada.gov.ua/files/upload/sitefiles/doc1519642135.pdf}}</ref>.
* У [[Переяслав]]і існує вулиця Павла Тетері (з 19 лютого 2016 року)<ref>{{Cite web |url=http://phm.gov.ua/%5Bfield_sef_title-raw%5D-3448 |title=Архівована копія |accessdate=15 квітня 2016 |archive-date=23 квітня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160423065128/http://phm.gov.ua/%255Bfield_sef_title-raw%255D-3448 }}</ref>.
* У [[Чигирин]]і також існує вулиця Павла Тетері (з 21 квітня 2016 року).

[[Файл:Stamp of Ukraine s422.jpg|thumb|right|300px|Павло Тетеря на [[Поштова марка|українській марці]]]]

== Родина ==

Мав рідного брата Юрія і зведеного Шурла, а також двох сестер які повиходили заміж за українських шляхтичів Михайла [[Іскрицькі|Іскрицького]] й Атанаса Піроцького.

Дружини<ref>{{Cite web |url=http://www.e-reading.ws/chapter.php/1015175/8/Reent_-_Usi_getmani_Ukraini.html |title=Реєнт Олександр, Коляда Ігор. ''Усі гетьмани України'' |accessdate=20 травня 2014 |archive-date=21 травня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140521031917/http://www.e-reading.ws/chapter.php/1015175/8/Reent_-_Usi_getmani_Ukraini.html }}</ref>:
# Тетяна Виговська (сестра [[Іван Виговський|Івана Виговського]]), була похована у Києві [[13 жовтня]] [[1657]] року. [[Виговські]] не дали Павла Тетері належну йому спадщину покійної<ref name="Д0"/>.
# [[Олена Хмельницька (донька Богдана Хмельницького)|Олена Хмельницька]], донька [[Богдан Хмельницький|Богдана Хмельницького]], вдова [[Данило Виговський|Данила Виговського]]. Одружились 1660 року<ref name="Д63"/>. Під час повстання [[1664]] року приєдналася до опонентів Павла Тетері, за що потім була вивезена до Речі Посполитої.
За іншими даними — [[Катерина Хмельницька]]<ref>[[Кордуба Мирон Михайлович|''Korduba M.'']] Chmielnicki Bohdan Zenobi (ur. ok. 1595†1657) // [[Польський біографічний словник|Polski Słownik Biograficzny]]. — Kraków, 1937. — T. III/1, zeszyt 11. — S. 329. {{ref-pl}}</ref>.

== Зауваги ==
{{notelist}}

== Примітки ==
{{reflist|3}}

== Джерела і література ==
* ''Головченко В. І''. Тетеря (Моржковський) Павло Іванович // {{УДЕ|том=2}}
* ''[[Дашкевич Ярослав Романович|Дашкевич Я]].'' Павло Тетеря // Володарі гетьманської булави: Історичні портрети / Автор передмови В. А. Смолій. — К. : Варта, 1994. — 560 с. — С. 253—283. — ISBN 5-203-01639-9.
* ''Коваленко С.'' Тетеря Павло // Україна під булавою Богдана Хмельницького. Енциклопедія у 3-х томах. — К. : Стікс, 2009. — Т. 3.
* Тетеря Павло // {{ЕУ}}
* ''[[Чухліб Тарас Васильович|Чухліб Т. В]].'' [http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?Z21ID=&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Teteria_P Тетеря Павло Іванович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170202070658/http://resource.history.org.ua/cgi-bin/eiu/history.exe?Z21ID=&I21DBN=EIU&P21DBN=EIU&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=eiu_all&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=TRN=&S21COLORTERMS=0&S21STR=Teteria_P |date=2 лютого 2017 }} // {{ЕІУ|10|75}}
* ''Чухліб Т''. Тетеря (Моржковський) Павло Іванович // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К. : Парламентське видавництво, 2011. — С. 708. — ISBN 978-966-611-818-2.

== Посилання ==
{{Вікіпосилання}}
* Тетеря (Моржковський, Мошковський) Павло Іванович // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. [https://chtyvo.org.ua/authors/Varvartsev_Mykola/Ukraina_v_mizhnarodnykh_vidnosynakh_Entsyklopedychnyi_slovnyk-dovidnyk_Vypusk_6.pdf Випуск 6. Біографічна частина: Н–Я] / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. — с.239-240
* Михайлів Т. В., Михайлів Т. А. [https://archive.org/stream/vidatni_postati#page/n35/mode/2up Павло Тетеря (Тетеря Моржковський) Павло Іванович)] // Видатні постаті українського державотворення. Довідник. — Харків: Основа, 2014. — 128 с. — (Б-ка журн. «Історія та правознавство». Вип. 1 (121)). — С. 36.
* [http://leksika.com.ua/15021119/legal/teterya Тетеря] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161121051726/http://leksika.com.ua/15021119/legal/teterya |date=21 листопада 2016 }} // {{Юридична енциклопедія|6}}
* [http://www.e-reading.club/chapter.php/1015175/8/Reent_-_Usi_getmani_Ukraini.html  Павло Іванович Моржковський-Тетеря (1620(1622)-1671)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150518103240/http://www.e-reading.club/chapter.php/1015175/8/Reent_-_Usi_getmani_Ukraini.html |date=18 травня 2015 }}
* [[Антонович Володимир Боніфатійович|''Антонович В. Б.'']] [[s:Павло Тетеря|Павло Тетеря]]

{{Бібліоінформація}}
{{Переяславський полк|Переяславський полковник=так}}
{{Хмельниччина}}
{{Руїна|Персоналії=так}}
{{Гетьмани Війська Запорозького}}
{{Портали|Біографії|Війна|Історія України}}

{{DEFAULTSORT:Тетеря Павло}}
[[Категорія:Мошковські]]
[[Категорія:Гетьмани Війська Запорозького]]
[[Категорія:Сподвижники Хмельницького]]
[[Категорія:Випускники Києво-Могилянської академії]]
[[Категорія:Діячі Львівської ставропігії]]
[[Категорія:Королівські секретарі]]
[[Категорія:Брацлавські старости]]
[[Категорія:Ніжинські старости]]
[[Категорія:Чигиринські старости]]
[[Категорія:Персоналії:Мінськ (I Річ Посполита)]]
[[Категорія:Померли в Османській імперії]]
[[Категорія:Персоналії:Луцьк (ВКЛ і I Річ Посполита)]]
[[Категорія:Персоналії:Едірне]]
[[Категорія:Шляхта]]
[[Категорія:Персоналії:Новомиргород]]
[[Категорія:Померли в Едірне]]
[[Категорія:Персоналії:Суботів (Чигиринський район)]]
[[Категорія:Персоналії:Варшава]]
[[Категорія:Православні, які стали католиками]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Українські дипломати]]
[[Категорія:Випускники та учні навчальних закладів василіян]]
[[Категорія:Полоцькі стольники]]
[[Категорія:Правителі Європи XVII століття]]

title: 21 січня 1663 — червень 1665

Попередник: Юрій Хмельницький

Наступник: Степан Опара

Народження: 1620 · невідомо

Смерть: 1670 · Едірне, Османська імперія

Причина смерті: отруєння

Поховання: Едірне

Національність: русин-українець

Країна: Річ Посполита → · Гетьманщина → · Московія → · Річ Посполита → · Османська імперія

Релігія: православ'я → · католицтво

Освіта: Києво-Могилянська колегія

Рід: Мошковські

Шлюб: 1) Тетяна Виговська · 2) Олена або Катерина Хмельницькі

21 січня 1663 — червень 1665:
Медіафайли у Вікісховищі
Висловлювання у Вікіцитатах

Прапор: Гетьман Війська Запорозького Правобережної України · Прапор

d: Інформація у Вікіданих?

q: Цитати у Вікіцитатах?

Родовід: Генеалогія на Родоводі?

CMNS: Файли у Вікісховищі?