text:
# Нехода Іван Іванович
Іва́н Іва́нович Нехо́да (нар. 24 червня 1910 — пом. 17 жовтня 1963) — український поет, прозаїк, журналіст, військовий кореспондент, редактор. Учасник Другої світової війни. Публікувався з 1925 року. Автор понад 40 збірок поезій. Багато писав для дітей, переважно вірші та казки. Твори перекладені різними мовами народів СРСР.

## Життєпис

### Дитинство і навчання
Народився 24 червня 1910 року в селі Олексіївка Коломацької волості Валківського повіту Харківської губернії Російської імперії (тепер — село Богодухівського району Харківської області України) в селянській родині. Батько — юрист, Іван Сергійович, помер молодим. Мати-вдова, Марія Павлівна, самотужки виховувала чотирьох дітей. Вона була родом з села Диканька, що на Полтавщині, з давнього козацького роду Сотників. Козацьке прізвище Нехода — означає «той, що не ходив», був завжди на коні.
З дев'яти років наймитував пастухом. Восени 1923 року вступив до дитячої комуністичної організації «Юні піонери імені Спартака», що після смерті Леніна, у січні 1924 року, була перейменована в піонерську організацію імені Леніна. Був ланковим, пізніше — секретарем піонерської організації села Олексіївки. У 1925 році закінчив чотири класи сільської початкової школи. Того ж року був прийнятий до комсомолу.
На початку 1920-х років над Олексіївкою взяли шефство працівники харківського відділення «Українбанку». Вони відвідували село з лекціями, виставками, привозили книги, газети й журнали. Шефи звернули увагу на Івана і забрали його до Харкова, тодішньої столиці Радянської України. Там влаштували його ліфтером в «Українбанк» (він і жив у тому банку, спав на столі), а також — у вечірню школу «Конторгуч», яка готувала рахівників.
У 1925 році в Харкові почала виходити піонерська газета «На зміну» — Іван улаштувався до неї кореспондентом. Цього ж року до Харкова приїхав 13-річний Валентин Бичко. Він приніс у газету свої вірші і там познайомився та подружився з Іваном Неходою. А пізніше — став його біографом.
У 1928 році Івана Неходу та Валентина Бичка, як найкращих юних кореспондентів редакції газети «На зміну» і журналу «Червоні квіти», відрядили на Кавказ, звідки вони привезли нові вірші й статті.
З 1929 по 1932 рік Іван навчався на факультеті мови та літератури Харківського інституту народної освіти, де отримав диплом учителя. Потім — вчителював, працював у редакціях різних газет і журналів, здебільшого дитячих. З 1935 по літо 1937 року — працював у апараті Спілки письменників України на посаді інструктора секції дитячої літератури. У 1936 році в нього народилася донька Тамара.
У 1939 закінчив сценарний факультет Всесоюзного інституту кінематографії (ВДІК) у Москві. З того часу і до 1941 року працював у різних журналах та газетах, був завідувачем літературної частини Київського театру юного глядача імені Горького.

### Зрілість і визнання
У червні 1941 року пішов на фронт. Воював на Південному, Калінінському, 2-му Прибалтійському фронтах. Член комуністичної партії з 1942 року. 4 січня 1944 року в боях на 3-му Прибалтійському фронті був тяжко поранений — осліп на праве око. Лікувався у Ярославському шпиталі. Під час війни писав для армійських газет «Защитник Родины», «Фронтовик». Війну закінчив у званні капітана.
Після війни оселився в Києві, де очолив партійну організацію Спілки письменників України, секцію молодого автора та секцію з літературних зв'язків із Радянськими республіками, з 1945 по 1947 рік працював головним редактором видавництва «Молодь», пізніше — редактором журналу «Піонерія». З 1952 року проживав в будинку № 15 по вулиці Хрещатик — так званому Пасажі (квартира № 124, третій поверх лівого крила).
Невдовзі після того, як Кримську область було передано до складу Радянської України (1954 рік), очолив Кримську філію Спілки письменників України, фактично створив її — за завданням Спілки письменників України. Був головою філії з 1957 по 1963 рік. У кінці 1950-х років у Криму за підтримки держави була впроваджена державна програма поширення української мови на півострові: кілька років поспіль тиражем у 50 тисяч примірників виходила українська газета «Радянський Крим», у місцевому видавництві «Крымиздат» почали з'являтися книги українських авторів, у тому числі за сприяння вже відомого поета Івана Неходи. Довкола нього згуртувалися перспективні кримські автори-початківці — Степан Литвин, Дмитро Черевичний, Лідія Кульбак, при Спілці письменників почало працювати літературне об'єднання.

### Останні роки
Останні роки життя Нехода багато подорожував по Україні, республіками СРСР, бував за кордоном — відвідав Чехословаччину, Францію, Англію, Західну Німеччину, Італію. Кілька років очолював Комісію в справах дитячої літератури при Спілці письменників України, виступав з доповідями про завдання дитячих письменників, редагував дитячий журнал.
Раптово помер 17 жовтня 1963 року. Похований у Києві на Байковому кладовищі.

## Родина
Мав доньку Тамару, що народилася у 1936 році. Вона закінчила Київську державну консерваторію, працювала викладачем. Онук — Тимур Рафаельович Масаутов, 1962 року народження, — художник-графік, у 1987 році закінчив Київський державний художній інститут, у 1992 — творчі майстерні Академії Мистецтв СРСР (аспірантуру), член Національної спілки художників України (з 2000 року), професор.

## Творчість
Писати вірші Іван Нехода почав ще в початковій школі. Публікував їх у стінгазеті. Друкуватися почав у 1925 році, у 15 років — у піонерській газеті «На зміну» та журналі «Червоні квіти». Наприкінці 1920-х років його вірші друкували молодіжні газети, а пізніше — і літературні журнали для дорослих. На молодого поета звернув увагу Валер'ян Поліщук, Іван Кулик, Павло Тичина. У останнього на квартирі Іван Нехода неодноразово бував разом з Валентином Бичком — читали Павлові Тичині свої вірші.

У 1931 році вийшла перша збірка поета — «Червона армія». У 1932 році — «Перша допомога». У 1935 році вийшла перша збірка віршів Неходи для дітей — «Пісня радості», від якої сам поет вів своє літературне літочислення. Загалом Іван Нехода написав понад 40 книг поезій:
- «Голуб-гонець» (1936)
- «Початок пісні» (1937)
- «Дніпровський край» (1939)
- «Моя книжка» (1940)
- «Ростіть щасливо» (1947)
- «Дивлюсь на карту України» (1949)
- «Під щасливою зорею» (1950)
- «Казки» (1951)
- «Дума про дружбу» (1954)
- «Вибране» (1956)
- «Тобі, кохана» (1960)
- «Ми живемо на Україні» (1960)
- «На Вкраїні милій» (1961)
- «Сад» (1971)
- «Вибране» (1981) та інші.

Другій світовій присвячені збірки:
- «Я іду в бій» (1942)
- «Південний фронт» (1943)
- «Сталіна солдати» (1943)
- «Лісові оселі» (1944)
- «Дорога в свято» (1945)
- «Сонце травня» (1947)

У Другу світову вірші присвячував своїй доньці та дружині, які залишились у тилу, оспівував подвиги радянських солдат. У багатьох фронтових газетах друкувалися його вірші українською та російською мовами.
Після перемоги приїхав до Києва, почав серію казок для дітей — своєрідну поетичну антологію казок народів світу. Використавши маловідомі або зовсім невідомі народні казкові сюжети, створив оригінальні твори. Також продовжив писати лірику та публіцистику, готувався до роботи над великим віршованим романом про долю молодого покоління в роки війни — «Хто сіє вітер», який закінчив лише у 1959 році, за 4 роки до смерті.
Загалом майже половина збірок поета — для дітей. Саме Нехода — автор відомого вірша-пісеньки «У лісі, лісі темному» («Пісня про Ялинку»), який став своєрідним гімном україномовних новорічних свят. Цю пісню виконують у дитсадках і школах. Мелодія пісні — запозичена в російської новорічної пісеньки «В лесу родилась ёлочка». Наприкінці 2007 року поет і книговидавець Іван Малкович так сказав про Івана Неходу і «Пісню про Ялинку»:
|  | Він зробив з цього абсолютно новий твір, це не був переклад, це не був переспів. Це була нова історія. Таким чином, «У лісі-лісі темному» стало своєю піснею в Україні, з мелодією, яка взята з «В лесу родилась елочка». |

Валентин Бичко, друг і біограф Неходи, писав:
|  | Його дуже любили і малі, й дорослі. Бо він був людиною веселої і лагідної вдачі, завжди усміхнений, привітний, ласкавий. А ще його любили за вірші. Він складав їх усюди: вдома, в трамваї, на відпочинку. Бувало, розмовляєш з ним, він уважно тебе слухає, а тим часом у голові його пливуть рядки — і сумні, і веселі, і суворі, і ніжні, але завжди щирі, сердечні, схвильовані. От уже в руках його блокнот і в ньому густим дрібненьким почерком записане те, що допіру тільки снувалося в уяві. |

Також поет був, за словами Валентина Бичка, природженим педагогом.
В останні роки життя Іван Нехода багато подорожував. Враження від поїздки до Франції описав в окремій книзі — «Пам'ять про французьку землю».
Писав також пісні. Працював разом з композитором Андрієм Штогаренком, Аркадієм Філіпенком, Таїсією Шутенко та іншими. У 1933 році Іван Нехода в співавторстві з Валентином Бичком написав пісню, яку було рекомендовано до вивчення в колгоспних школах. Юні піонери звітували 2-му секретарю ЦК КП(б)У Павлові Постишеву про те, як вони видивляються «ворога ненависного» — своїх односельців, які намагаються знайти в полі хліб. Звітували про те, як «у боях жорстоких» захищають урожай, якому «ні меж, ні краю».

Пісня-рапорт тов. П. П. Постишеву
Слова Івана Неходи та Валентина Бичка

Муз. Таїсії Шутенко
| Гей, ні меж, ні краю нашому врожаю, Стигне-вистигає, гнеться до землі. Полем неозорим піонердозори Вийшли вартувати колосистий хліб. Приспів: Ми пісню свою гартували в бою, Її несемо, як прапор, Про нашу роботу складаєм тобі, Товаришу Постишев, рапорт. | У житах високих зашуміли кроки. — Хто там? То не вітер, І не ховрашок. Видно нам із вишки, як плазує нишком Ворог ненависний, тягнучи мішок. (Приспів) На ланах колгоспних ми були не гості, Кожну ми зернину в полі берегли. Із батьками поруч стали їм на поміч, У боях жорстоких кріпли і росли. | (Приспів) І прямуєм ось ми у заможну осінь. — Здрастуй, люба школо, двері відчиняй! Сядемо за книжку і науки вишку Будем штурмувати впертим навчанням. |

Своїми безпосередніми вчителями Нехода вважав Павла Тичину, Максима Рильського, Володимира Сосюру, з якими спілкувався особисто.
Твори Івана Неходи перекладалися на різні мови республік СРСР.

### Нехода і Шевченко
У своїй творчості Нехода неодноразово звертався до образу Тараса Шевченка. У віршах «Верба» (1938), «Стояв Шевченко над Невою» (1939), «Подорож на Чернечу гору (17 червня 1945 року)» (1945), «В Орську» (1949), «Сіль землі» (1961) та інших — писав про значення Шевченка в історії українського народу. Згадував його в поезіях «Горький у Мануйлівці (1897 і 1900 роки)» (1953), «Навіки поріднив нас Ленін», «Мій отчий дім», «За долю світу я весь час в тривозі» (всі — 1961). У творах Неходи, за словами дослідників, чимало поетичних образів, запозичених з «Кобзаря».
Завдяки Івану Неході став широко відомим переклад «Заповіту» Тараса Шевченка на кримськотатарську мову. Зробив його кримський письменник Шаміль Алядін. Восени 1938 року Шаміль Алядін відпочивав у Ялтинському Будинку творчості письменників разом з Неходою і показав тому свій переклад «Заповіту». Нехода передав його Павлові Тичині, який знав кримськотатарську. На Всесоюзному пленумі письменників, що проходив у 1939 році в Києві, з нагоди 125-річчя від дня народження Тараса Шевченка, Павло Тичина прочитав цей переклад. Його автора було відзначено ювілейною Шевченківською медаллю.

## Нагороди
Нагороджений орденами Вітчизняної війни 2-го ступеня (18 червня 1946), Червоної Зірки (29 грудня 1943), медалями.

## Вшанування пам'яті
Іван Нехода похований у Києві на Байковому кладовищі — ділянка № 1, центральна алея неподалік від головного входу, ліворуч. Надгробок, встановлений 1965 року — бюст на постаменті з оргскла і граніту. Скульптори — Флоріан Коцюбинський і Ксанфій Кузнецов.
На Хрещатику на боковій стіні будинку № 15 (Пасаж), де поет прожив останні 11 років свого життя, у 1972 році встановлено меморіальну дошку-барельєф із мармуру. Скульптори — Ксанфій Кузнецов та Василь Гнєздилов.
У 1965 році в Києві на честь Івана Неходи названо вулицю. Його ім'ям названо і провулок у Харкові.
- Могила Івана Неходи на Байковому кладовищі
- Меморіальна дошка на будинку в Києві (Пасаж), де жив Іван Нехода
- Вулиця Івана Неходи в Києві

### Додаткова література
- Бичко В. Іван Нехода // Українські радянські письменники. Критичні нариси. Вип. 7. — К. : Радянський письменник, 1973. — 163 с.
- Бурляй Ю. Віршована повість // Вітчизна. — 1953. — № 11.
- Доманский Ю. В. Заяц-страдалец в стихах для самых маленьких (Агния Барто, Иван Нехода, Рафис Курбан) // Филология и культура. — 2012. — № 2 (28). — С. 45–48.
- Доманский Ю. В. Поврежденная игрушка в стихотворных циклах для самых маленьких Агнии Барто и Ивана Неходы // От… и до…: Юбилейный альманах в честь Е. В. Душечкиной и А. Ф. Белоусова. — СПб.: Бельведер, 2006. — С. 99–118.
- Кацнельсон А. Іван Нехода // Дніпро. — 1960. — № 6.
- Кочевський В. Завжди в дорозі // Прапор. — 1957. — № 9.
- Кудін О. Три книги поета // Літературна газета. — 1949. — 13 жовтня.

title: Нехода Іван Іванович

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я                = Іван Іванович Нехода
| Фото                = НЕХОДА Іван.JPG
| Ширина              = 250px
| Підпис              =
| Псевдоніми          =
| Дата народження     = 24.6.1910
| Місце народження    = село [[Олексіївка (Краснокутський район)|Олексіївка]], [[Коломацька волость]], [[Валківський повіт]], [[Харківська губернія]], [[Російська імперія]] (тепер — село [[Богодухівський район|Богодухівського району]] [[Харківська область|Харківської області]] [[Україна|України]])
| Дата смерті         = 17.10.1963
| Місце смерті        = [[Київ]], [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Українська РСР]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]
| Національність      = [[українці|українець]]
| Громадянство        = {{RUSold}}→{{URS}}
| Мова творів         = [[українська мова|українська]], [[російська мова|російська]]
| Рід діяльності      = [[поет]], [[прозаїк]], [[журналіст]], [[військовий кореспондент]], [[редактор (професія)|редактор]], [[Учитель|педагог]], [[сценарист]]
| Член КПРС:          = з [[1942]] року
| Роки активності     = [[1925]]–[[1963]]
| Напрямок            = воєнна, дитяча, інтимна, пейзажна лірика
| Жанр                = [[вірш]], [[поема]], [[казка]]
| Magnum opus         =
| Lib                 =
| Премії              =
| Нагороди            = {{ряд2|{{Орден Вітчизняної війни 2 ступеня|1946}}{{!}}{{Орден Червоної Зірки|1943}}{{!}}{{Медаль «За перемогу над Німеччиною»}}}}
| Signature           =
}}
'''Іва́н Іва́нович Нехо́да''' ({{н|а}} {{ДН|24|6|1910}} — {{с|а}} {{ДС|17|10|1963}}) — [[Україна|український]] [[поет]], [[прозаїк]], [[журналіст]], [[військовий кореспондент]], [[редактор (професія)|редактор]]. Учасник [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Публікувався з [[1925]] року. Автор понад 40 збірок поезій. Багато писав для дітей, переважно вірші та казки. Твори перекладені різними мовами народів [[СРСР]].

== Життєпис ==

=== Дитинство і навчання ===
Народився [[24 червня]] [[1910]] року в селі [[Олексіївка (Краснокутський район)|Олексіївка]] [[Коломацька волость|Коломацької волості]] [[Валківський повіт|Валківського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]] [[Російська імперія|Російської імперії]] (тепер — село [[Богодухівський район|Богодухівського району]] [[Харківська область|Харківської області]] [[Україна|України]]) в [[селяни|селянській]] родині. Батько — [[юрист]], Іван Сергійович, помер молодим. Мати-вдова, Марія Павлівна, самотужки виховувала чотирьох дітей. Вона була родом з села [[Диканька]], що на Полтавщині, з давнього козацького роду Сотників. Козацьке прізвище Нехода — означає ''«той, що не ходив»'', був завжди на коні.

З дев'яти років наймитував [[пастух]]ом. Восени [[1923]] року вступив до дитячої комуністичної організації ''«Юні піонери імені Спартака»'', що після смерті [[Ленін Володимир Ілліч|Леніна]], у січні [[1924]] року, була перейменована в [[Піонерський рух|піонерську організацію імені Леніна]]. Був ланковим, пізніше — секретарем піонерської організації села Олексіївки<ref name="Біографічна довідка">Біографічна довідка // [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=1921 ''Нехода Іван''. Хлоп'ята з нашої вулиці: Вірші, поеми та казки.]. — {{К.}} : Молодь, 1953. — С. 171.</ref>. У [[1925]] році закінчив чотири класи сільської початкової школи. Того ж року був прийнятий до [[комсомол]]у<ref name="Біографічна довідка"/>.

На початку [[1920-ті|1920-х]] років над Олексіївкою взяли шефство працівники харківського відділення ''«[[Українбанк]]у»''. Вони відвідували село з лекціями, виставками, привозили книги, газети й журнали. Шефи звернули увагу на Івана і забрали його до [[Харків|Харкова]], тодішньої столиці [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Радянської України]]. Там влаштували його [[ліфтер]]ом в ''«Українбанк»'' (він і жив у тому банку, спав на столі<ref name=Bichko>''Бичко В.'' Вступ // ''Нехода І.'' Сад. Вірші, поеми, казки. — {{К.}} : Дніпро, 1971. — С. 5–12.</ref>), а також — у вечірню школу ''«Конторгуч»'', яка готувала рахівників.

У [[1925]] році в Харкові почала виходити піонерська газета ''«На зміну»'' — Іван улаштувався до неї [[Журналіст|кореспондентом]]. Цього ж року до Харкова приїхав 13-річний [[Бичко Валентин Васильович|Валентин Бичко]]. Він приніс у газету свої вірші і там познайомився та подружився з Іваном Неходою. А пізніше — став його біографом.

У [[1928]] році Івана Неходу та Валентина Бичка, як найкращих юних кореспондентів редакції газети ''«На зміну»'' і журналу ''[[Червоні Квіти (журнал)|«Червоні квіти»]]'', відрядили на [[Кавказ]], звідки вони привезли нові вірші й статті.

З [[1929]] по [[1932]] рік Іван навчався на факультеті мови та літератури [[Харківський Інститут Народної Освіти|Харківського інституту народної освіти]], де отримав диплом учителя. Потім — вчителював, працював у редакціях різних газет і журналів, здебільшого дитячих. З [[1935]] по літо [[1937]] року — працював у апараті [[Національна спілка письменників України|Спілки письменників України]] на посаді інструктора секції дитячої літератури<ref name="Біографічна довідка"/>. У [[1936]] році в нього народилася донька Тамара.

У [[1939]] закінчив сценарний факультет [[Всеросійський державний інститут кінематографії|Всесоюзного інституту кінематографії (ВДІК)]] у [[Москва|Москві]]. З того часу і до [[1941]] року працював у різних журналах та газетах, був завідувачем літературної частини [[Київський академічний театр юного глядача на Липках|Київського театру юного глядача імені Горького]]<ref name="Біографічна довідка"/>.

=== Зрілість і визнання ===

У червні [[1941]] року пішов на фронт. Воював на [[Південний фронт (Друга світова війна)|Південному]], [[Калінінський фронт|Калінінському]], [[Другий Прибалтійський фронт|2-му Прибалтійському фронтах]]<ref>''[[Зуб Іван Васильович|Зуб Іван]].'' Високі думи, зоряні серця // ''Нехода І. І.'' Поезії / Упорядкування, вступ. стаття та примітки [[Зуб Іван Васильович|І. В. Зуба]]. — К.: Рад. письменник, 1982. — С. 14.</ref>. Член [[Комуністична партія Радянського Союзу|комуністичної партії]] з [[1942]] року. [[4 січня]] [[1944]] року в боях на [[Третій Прибалтійський фронт|3-му Прибалтійському фронті]] був тяжко поранений — осліп на праве око<ref>Біографічна довідка // [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=1921 ''Нехода Іван''. Хлоп'ята з нашої вулиці: Вірші, поеми та казки.] — {{К.}} : Молодь, 1953. — С. 172.</ref>. Лікувався у Ярославському шпиталі<ref>''Бурбела В.'' Іван Нехода в передачах радіо (1941-1945 р.р.) // [[Промінь (газета, Краснокутськ)|Промінь]]. — 2000. — 17 червня. — № 46. — С. 2.</ref>. Під час війни писав для армійських газет ''«Защитник Родины»'', ''«Фронтовик»''. Війну закінчив у званні [[капітан (військове звання)|капітана]].

Після війни оселився в [[Київ|Києві]], де очолив партійну організацію Спілки письменників України, секцію молодого автора та секцію з літературних зв'язків із Радянськими республіками, з [[1945]] по [[1947]] рік працював головним редактором видавництва ''[[Молодь (видавництво)|«Молодь»]]'', пізніше — редактором журналу ''«Піонерія»''. З [[1952]] року проживав в будинку № 15 по [[Хрещатик|вулиці Хрещатик]] — так званому [[Пасаж (Київ)|Пасажі]] (квартира № 124, третій поверх лівого крила).

Невдовзі після того, як [[Кримська область|Кримську область]] було передано до складу [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Радянської України]] ([[1954]] рік), очолив Кримську філію Спілки письменників України, фактично створив її — за завданням Спілки письменників України. Був головою філії з [[1957]] по [[1963]] рік<ref>''Латанський Василь''. [http://www.svitlytsia.crimea.ua/index.php?section=article&artID=14487 Вірші нашого дитинства. Іван Нехода.] // [[Кримська світлиця]]. — 2014. — 19 грудня. — С. 26.</ref>. У [[1950-ті|кінці 1950-х років]] у Криму за підтримки держави була впроваджена державна програма поширення української мови на півострові: кілька років поспіль тиражем у 50 тисяч примірників виходила українська газета ''«Радянський Крим»'', у місцевому видавництві ''«Крымиздат»'' почали з'являтися книги українських авторів, у тому числі за сприяння вже відомого поета Івана Неходи<ref name="Кононенко">''Кононенко Данило''. [http://www.svitlytsia.crimea.ua/index.php?section=article&artID=3920 Його талант розцвів під небом Криму…] // [[Кримська світлиця]]. — 2006. — 16 червня. — С. 16.</ref>. Довкола нього згуртувалися перспективні кримські автори-початківці — [[Литвин Степан Михайлович|Степан Литвин]], [[Черевичний Дмитро Степанович|Дмитро Черевичний]], [[Кульбак Лідія Андріївна|Лідія Кульбак]], при Спілці письменників почало працювати літературне об'єднання<ref name="Кононенко"/>.

=== Останні роки ===
Останні роки життя Нехода багато подорожував по Україні, республіками СРСР, бував за кордоном — відвідав [[Чехословаччина|Чехословаччину]], [[Франція|Францію]], [[Англія|Англію]], [[Федеративна Республіка Німеччина (до 1990)|Західну Німеччину]], [[Італія|Італію]]. Кілька років очолював Комісію в справах дитячої літератури при Спілці письменників України, виступав з доповідями про завдання дитячих письменників, редагував дитячий журнал.

Раптово помер [[17 жовтня]] [[1963]] року. Похований у Києві на [[Байкове кладовище|Байковому кладовищі]].

== Родина ==
Мав доньку Тамару, що народилася у [[1936]] році. Вона закінчила [[Національна музична академія України імені Петра Чайковського|Київську державну консерваторію]], працювала викладачем. Онук — Тимур Рафаельович Масаутов, [[1962]] року народження, — [[графіка|художник-графік]], у [[1987]] році закінчив [[Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури|Київський державний художній інститут]], у [[1992]] — творчі майстерні [[Академія мистецтв СРСР|Академії Мистецтв СРСР]] ([[аспірантура|аспірантуру]]), член [[Національна спілка художників України|Національної спілки художників України]] (з [[2000]] року), [[професор]]<ref>[http://www.nshu.org.ua/katalog-cleniv-spilki/castina3/1510 Масаутов Тимур Рафаельович]//Про Тимура Масаутова на сайті Національної Спілки Художників України</ref>.

== Творчість ==
Писати вірші Іван Нехода почав ще в початковій школі. Публікував їх у стінгазеті. Друкуватися почав у [[1925]] році, у 15 років — у піонерській газеті ''«На зміну»'' та журналі ''[[Червоні Квіти (журнал)|«Червоні квіти»]]''<ref name="Біографічна довідка"/>. Наприкінці [[1920-ті|1920-х років]] його [[вірш]]і друкували молодіжні газети, а пізніше — і літературні журнали для дорослих. На молодого поета звернув увагу [[Поліщук Валер'ян Львович|Валер'ян Поліщук]], [[Кулик Іван Юліанович|Іван Кулик]], [[Тичина Павло Григорович|Павло Тичина]]. У останнього на квартирі Іван Нехода неодноразово бував разом з Валентином Бичком — читали Павлові Тичині свої вірші<ref name=Bichko/>.

У [[1931]] році вийшла перша збірка поета — ''«Червона армія»''. У [[1932]] році — ''«Перша допомога»''. У [[1935]] році вийшла перша збірка віршів Неходи для дітей — ''«Пісня радості»'', від якої сам поет вів своє літературне літочислення<ref name=Bichko/>. Загалом Іван Нехода написав понад 40 книг поезій:{{3 стовпці}}
* ''«Голуб-гонець»'' ([[1936]])
* ''«Початок пісні»'' ([[1937]])
* ''«Дніпровський край»'' ([[1939]])
* ''«Моя книжка»'' ([[1940]])
* ''«Ростіть щасливо»'' ([[1947]])
* ''«Дивлюсь на карту України»'' ([[1949]])
* ''«Під щасливою зорею»'' ([[1950]])
* ''«Казки»'' ([[1951]])
* ''«Дума про дружбу»'' ([[1954]])
* ''«Вибране»'' ([[1956]])
* ''«Тобі, кохана»'' ([[1960]])
* ''«Ми живемо на Україні»'' ([[1960]])
* ''«На Вкраїні милій»'' ([[1961]])
* ''«Сад»'' ([[1971]])
* ''«Вибране»'' ([[1981]]) та інші.
{{div end}}

[[Друга світова війна|Другій світовій]] присвячені збірки:{{3 стовпці}}
* ''«Я іду в бій»'' ([[1942]])
* ''«Південний фронт»'' ([[1943]])
* ''«Сталіна солдати»'' ([[1943]])
* ''«Лісові оселі»'' ([[1944]])
* ''«Дорога в свято»'' ([[1945]])
* ''«Сонце травня»'' ([[1947]])
{{div end}}

У Другу світову вірші присвячував своїй доньці та дружині, які залишились у [[тил]]у, оспівував подвиги радянських солдат<ref name=Bichko/>. У багатьох фронтових газетах друкувалися його вірші [[українська мова|українською]] та [[Російська мова|російською]] мовами.

Після перемоги приїхав до [[Київ|Києва]], почав серію [[казка|казок]] для дітей — своєрідну поетичну антологію казок народів світу. Використавши маловідомі або зовсім невідомі народні казкові сюжети, створив оригінальні твори. Також продовжив писати лірику та [[публіцистика|публіцистику]], готувався до роботи над великим віршованим романом про долю молодого покоління в роки війни — ''«Хто сіє вітер»'', який закінчив лише у [[1959]] році, за 4 роки до смерті.

Загалом майже половина збірок поета — для дітей. Саме Нехода — автор відомого вірша-пісеньки ''«[[У лісі, лісі темному]]»'' (''«Пісня про Ялинку»''), який став своєрідним [[гімн]]ом україномовних [[Новий рік|новорічних свят]]. Цю пісню виконують у дитсадках і школах. Мелодія пісні — запозичена в російської новорічної пісеньки ''«В лесу родилась ёлочка»''. Наприкінці [[2007]] року [[поет]] і [[видавництво|книговидавець]] [[Малкович Іван Антонович|Іван Малкович]] так сказав про Івана Неходу і ''«Пісню про Ялинку»'':

{{цитата|Він зробив з цього абсолютно новий твір, це не був переклад, це не був переспів. Це була нова історія. Таким чином, ''«У лісі-лісі темному»'' стало своєю піснею в Україні, з мелодією, яка взята з ''«В лесу родилась елочка»''<ref>[http://podrobnosti.ua/podrobnosti/2008/01/01/486571.html Новогодний гимн] // podrobnosti.ua. — 2008. — 1 січня.</ref>.}}

Валентин Бичко, друг і біограф Неходи, писав:

{{цитата|Його дуже любили і малі, й дорослі. Бо він був людиною веселої і лагідної вдачі, завжди усміхнений, привітний, ласкавий. А ще його любили за вірші. Він складав їх усюди: вдома, в трамваї, на відпочинку. Бувало, розмовляєш з ним, він уважно тебе слухає, а тим часом у голові його пливуть рядки — і сумні, і веселі, і суворі, і ніжні, але завжди щирі, сердечні, схвильовані. От уже в руках його блокнот і в ньому густим дрібненьким почерком записане те, що допіру тільки снувалося в уяві<ref name="Бичко2">''Бичко Валентин''. Про автора цієї книги // [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=199 ''Нехода Іван''. Поспішиш — людей насмішиш. Казки. Для молодшого шкільного віку.] — {{К.}} : Веселка, 1980. — С. 5.</ref>.}}

Також поет був, за словами Валентина Бичка, природженим педагогом<ref name=Bichko/>.

В останні роки життя Іван Нехода багато подорожував. Враження від поїздки до [[Франція|Франції]] описав в окремій книзі — ''«Пам'ять про французьку землю»''.

Писав також [[пісня|пісні]]. Працював разом з [[композитор]]ом [[Штогаренко Андрій Якович|Андрієм Штогаренком]], [[Філіпенко Аркадій Дмитрович|Аркадієм Філіпенком]], [[Шутенко Таїсія Іванівна|Таїсією Шутенко]] та іншими. У [[1933]] році Іван Нехода в співавторстві з Валентином Бичком написав пісню, яку було рекомендовано до вивчення в колгоспних школах. Юні [[Піонерський рух|піонери]] звітували 2-му секретарю ЦК [[Комуністична партія України (1918—1991)|КП(б)У]] [[Постишев Павло Петрович|Павлові Постишеву]] про те, як вони видивляються ''«ворога ненависного»'' — своїх односельців, які намагаються знайти в полі хліб. Звітували про те, як ''«у боях жорстоких»'' захищають урожай, якому ''«ні меж, ні краю»''<ref>''Космина Юрко''. [http://obkom.net.ua/articles/2007-11/23.1751.shtml Складаєм тобі, товаришу Постишев, рапорт!] // obkom.net.ua. — 2006. — 23 листопада.</ref>.

'''Пісня-рапорт тов. П. П. Постишеву'''

''Слова Івана Неходи та Валентина Бичка''

''Муз. [[Шутенко Таїсія Іванівна|Таїсії Шутенко]]''

{{Multicol}}
Гей, ні меж, ні краю нашому врожаю,

Стигне-вистигає, гнеться до землі.

Полем неозорим піонердозори

Вийшли вартувати колосистий хліб.

''Приспів:''

Ми пісню свою гартували в бою,

Її несемо, як прапор,

Про нашу роботу складаєм тобі,

Товаришу Постишев, рапорт.
{{Multicol-break}}
У житах високих зашуміли кроки.
 — Хто там? То не вітер, І не ховрашок.

Видно нам із вишки, як плазує нишком

Ворог ненависний, тягнучи мішок.

''(Приспів)''

На ланах колгоспних ми були не гості,

Кожну ми зернину в полі берегли.

Із батьками поруч стали їм на поміч,

У боях жорстоких кріпли і росли.
{{Multicol-break}}
''(Приспів)''

І прямуєм ось ми у заможну осінь.
 — Здрастуй, люба школо, двері відчиняй!

Сядемо за книжку і науки вишку

Будем штурмувати впертим навчанням.
{{Multicol-end}}
Своїми безпосередніми вчителями Нехода вважав [[Тичина Павло Григорович|Павла Тичину]], [[Рильський Максим Тадейович|Максима Рильського]], [[Сосюра Володимир Миколайович|Володимира Сосюру]], з якими спілкувався особисто<ref name=Bichko/>.

Твори Івана Неходи перекладалися на різні мови республік СРСР.

=== Нехода і Шевченко ===
У своїй творчості Нехода неодноразово звертався до образу [[Шевченко Тарас Григорович|Тараса Шевченка]]. У віршах ''«Верба»'' ([[1938]]), ''«Стояв Шевченко над Невою»'' ([[1939]]), ''«Подорож на Чернечу гору (17 червня 1945 року)»'' ([[1945]]), ''«В Орську»'' ([[1949]]), ''«Сіль землі»'' ([[1961]]) та інших — писав про значення Шевченка в історії українського народу. Згадував його в поезіях ''«Горький у Мануйлівці (1897 і 1900 роки)»'' ([[1953]]), ''«Навіки поріднив нас Ленін»'', ''«Мій отчий дім»'', ''«За долю світу я весь час в тривозі»'' (всі — [[1961]]). У творах Неходи, за словами дослідників, чимало поетичних образів, запозичених з ''[[Кобзар (збірка)|«Кобзаря»]]''<ref>[http://litopys.org.ua/shevchenko/slovn27.htm Нехода Іван Іванович] // Шевченківський словник. У 2-х томах. — {{К.}}, 1978. — Т. 2. — С. 44.</ref>.

Завдяки Івану Неході став широко відомим переклад ''[[Заповіт (вірш)|«Заповіту»]]'' Тараса Шевченка на [[кримськотатарська мова|кримськотатарську мову]]. Зробив його кримський письменник [[Шаміль Алядін]]. Восени [[1938]] року Шаміль Алядін відпочивав у Ялтинському Будинку творчості письменників разом з Неходою і показав тому свій переклад ''«Заповіту»''. Нехода передав його Павлові Тичині, який знав кримськотатарську. На Всесоюзному пленумі письменників, що проходив у [[1939]] році в Києві, з нагоди 125-річчя від дня народження Тараса Шевченка, Павло Тичина прочитав цей переклад. Його автора було відзначено ювілейною Шевченківською медаллю<ref name="Кононенко2">''Кононенко Данило''. Мости духовного єднання // [http://www.ukrlife.org/main/uacrim/vitchyzna.html Батьківщино, здрастуй! Вірші та народні пісні.] — Сімферополь: Доля, 2008. — С. 5.</ref>.

== Нагороди ==
Нагороджений орденами [[Орден Вітчизняної війни|Вітчизняної війни]] 2-го ступеня ([[18 червня]] [[1946]]), [[Орден Червоної Зірки|Червоної Зірки]] ([[29 грудня]] [[1943]]), [[медаль|медалями]].

== Вшанування пам'яті ==
Іван Нехода похований у Києві на [[Байкове кладовище|Байковому кладовищі]] — ділянка № 1, центральна алея неподалік від головного входу, ліворуч. [[Надгробок]], встановлений [[1965]] року — [[Погруддя|бюст]] на [[П'єдестал|постаменті]] з [[Органічне скло|оргскла]] і [[граніт]]у. [[Скульптура|Скульптори]] — [[Коцюбинський Флоріан Абрамович|Флоріан Коцюбинський]] і [[Кузнецов Ксанфій Андрійович|Ксанфій Кузнецов]].

На [[Хрещатик]]у на боковій стіні будинку № 15 ([[Пасаж (Київ)|Пасаж]]), де [[поет]] прожив останні 11 років свого життя, у [[1972]] році встановлено меморіальну дошку-[[барельєф]] із [[мармур]]у. Скульптори — Ксанфій Кузнецов та [[Гнєздилов Василь Георгійович|Василь Гнєздилов]]<ref>[http://kievmy.ukrmy.com/index.php?option=com_content&view=article&id=1590:2010-12-14-22-45-21&catid=15:2010-11-20-16-08-36&Itemid=17 Неходе И. И. мемориальная доска.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160616212035/http://kievmy.ukrmy.com/index.php?option=com_content&view=article&id=1590:2010-12-14-22-45-21&catid=15:2010-11-20-16-08-36&Itemid=17 |date=2016-06-16 }}// Киев: энциклопедический справочник / Под ред. А. В. Кудрицкого — К.: Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — 704 с.</ref>.

У [[1965]] році в [[Київ|Києві]] на честь Івана Неходи названо [[Вулиця Івана Неходи (Київ)|вулицю]]{{рвкмр2|1992}}. Його ім'ям названо і провулок у [[Харків|Харкові]].

<gallery widths=180 heights=180>
Могила Івана Неходи.JPG|Могила Івана Неходи на [[Байкове кладовище|Байковому кладовищі]]
Іван Нехода.jpg|Меморіальна дошка на будинку в Києві ([[Пасаж (Київ)|Пасаж]]), де жив Іван Нехода
Vul Ivana Nehody.jpg|[[Вулиця Івана Неходи (Київ)|Вулиця Івана Неходи]] в Києві
</gallery>

== Бібліографія ==
{{3 стовпці}}
* Червона армія. Вірші. — {{К.}}, 1931.
* Перша допомога. Вірші. — {{К.}}, 1932.
* Пісня радості. Вірші. — {{К.}}, 1935.
* Голуб-гонець. Вірші. — {{К.}}, 1936.
* Початок пісні. Поезії. — {{К.}} : Держлітвидав, 1937. — 100 с.
* Дніпровий край. Поезії. — {{К.}} : Держлітвидав, 1939. — 85 с.
* Я іду в бій. Вірші. — {{К.}}, 1942.
* Ми — Сталіна солдати. Поезії. — {{К.}}, 1943. — 55 с.
* Південний фронт. Вірші. — {{К.}}, 1943.
* Южный фронт. — {{К.}}, 1943. {{ref-ru}}
* Лісові оселі. Вірші. — {{К.}}, 1944.
* Дорога в свято. Поезії. — {{К.}} : Радянський письменник, 1945. — 94 с.
* Сонце травня. — {{К.}} : Молодь, 1947. — 105 с.
* Маленьким братікам і сестричкам. — {{К.}}, 1949.
* Під щасливою зорею. Поезії. — {{К.}} : Держлітвидав, 1950. — 314 с.
* Детям. — {{М.}}-Л., 1951. {{ref-ru}}
* Повість про моїх друзів. — {{К.}} : Радянський письменник, 1952. — 118 с.
* [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=1921 Хлоп'ята з нашої вулиці: Вірші, поеми та казки.] — {{К.}} : Молодь, 1953. — 174 с.
* Казки. — {{К.}} : Молодь, 1954. — 100 с.
* Дума про дружбу. Поезії. — {{К.}} : Радянський письменник, 1954. — 142 с.
* Веселі каруселі. — {{К.}} : Молодь, 1955. — 128 с.
* Книга лирики. Стихи. — {{М.}}, 1955. {{ref-ru}}
* Гранітна гора: Казки / Мал. Г. Малакова. — {{К.}} : Молодь, 1956. — 68 с.
* Вибране. — {{К.}} : Держлітвидав України, 1956. — 374 с.
* [http://uartlib.org/allbooks/dityachi-knigi/ivan-nehoda-dovge-imya-yaponska-narodna-kazka/ Довге ім'я. Японська народна казка.] — {{К.}} : Дитвидав, 1957. — 17 с.
* Веселі каруселі. — {{К.}} : Молодь, 1957. — 128 с.
* Стихотворения. Поэмы. — {{М.}} : Гослитиздат, 1957. — 354 с. {{ref-ru}}
* [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=2044 Казки моїх братів. Віршовані казки за мотивами фольклору народів СРСР.] — {{К.}} : Дитвидав, 1958. — 100 с.
* Пам'ять про французьку землю. Поезії. — К. : Радянський письменник, 1958. — 112 с. (Зміст: ''«Готуюсь в подорож до Франції»'', ''«Привіт тобі, французька земле»'', ''«Париж»'', ''«Вулиця Марі Роз»'', ''«Вогні неонових реклам»'', ''«Сена»'', ''«В Луврі»'', ''«Ейфелева башта»'', ''«Версаль»'', ''«Ліон»'', ''«Монте-Карло»'', ''«Марсель»'', ''«Спілкуйтесь, люди»'' та інші.)
* Солдат Мао Цзе-Дуна. Поема. — {{К.}} : Дитвидав УРСР, 1959. — 82 с.
* Хто сіє вітер. Повість про народне горе, народний гнів і народну доблесть. — {{К.}} : Молодь, 1959. — 448 с.
* Тобі, кохана! — {{К.}} : Держлітвидав УРСР, 1960. — 198 с.
* На Вкраїні милій. Поезії. — {{К.}} : Молодь, 1961. — 39 с.
* Чудесний сад. Поезії. — К.: Радянський письменник, 1962. — 146 с.
* О времени и о себе. Стихи. Поэмы. Сказки. / Вступ. ст. С. Наровчатова. — {{М.}}, 1963. {{ref-ru}}
* Чудесний сад: Вірші, поеми. — {{М.}}, 1965.
* Три берізки. Поезії. — {{К.}} : Художня література, 1966. — 192 с. (Зміст: ''«На Івана на Купала»'', ''«У своєму селі»'', ''«Яблуневий сад»'', ''«З ким я дружу»'', ''«Сонцеград»'', ''«Говорить Москва»'', ''«Зима»'', ''«Весілля»'', ''«Мати»'', ''«Легенди»'', ''«Листоноша»'' та інші.)
* [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=2128 А чому у зайчика тріснута губа? Казки. Для дошкільного віку.] — {{К.}} : Веселка, 1969. — 16 с.
* Сад: Вірші, поеми, казки / Вступ. ст. В. Бичка. — {{К.}} : Дніпро, 1971. — 512 с.
* Чудесний сад. Вірші, поеми, казки. — К. : Дніпро, 1971. — 511 с.
* Казки моїх братів. Віршовані казки. — {{К.}} : Веселка, 1975. — 96 с.
* Вибране / Упоряд. Тамара Іванівна Нехода. — {{К.}} : Дніпро, 1980. — 318 с.
* [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=199 Поспішиш — людей насмішиш: Казки. Для молодшого шкільного віку] / Передм. В. В. Бичка. — {{К.}} : Веселка, 1980. — 32 с.
* Дума про дружбу. Поезії. — {{К.}} : Молодь, 1981. — 200 с.
* Поезії / Упорядкування, вступ. стаття та примітки [[Зуб Іван Васильович|І. В. Зуба]]. — {{К.}} : Радянський письменник, 1982. — 246 с.
* Поезії. Казки. Для середнього та старшого шкільного віку / Передм. В. В. Бичка. — {{К.}} : Веселка, 1986. — 206 с. — (Шкільна бібліотека).
* Поезії / Ред.-упоряд. Т. І. Кордун. — {{К.}} : Дніпро, 1990. — 109 с. — ISBN 5-308-00645-8
{{div end}}

== Примітки ==
{{примітки|3}}

== Джерела ==
* ''Бичко Валентин''. Про автора цієї книги // [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=199 ''Нехода Іван''. Поспішиш — людей насмішиш. Казки. Для молодшого шкільного віку.] — {{К.}} : Веселка, 1980. — С. 5–6.
* ''Бичко В.'' Вступ // ''Нехода І.'' Сад. Вірші, поеми, казки. — {{К.}} : Дніпро, 1971. — С. 5–8.
* Біографічна довідка // [http://chytanka.com.ua/ebooks/index.php?action=url/view&url_id=1921 ''Нехода Іван''. Хлоп'ята з нашої вулиці: Вірші, поеми та казки.] — {{К.}} : Молодь, 1953. — С. 171—172.
* ''Бурбела В.'' Іван Нехода в передачах радіо (1941-1945 р.р.) // [[Промінь (газета, Краснокутськ)|Промінь]]. — 2000. — 17 червня. — № 46. — С. 2.
* ''[[Зуб Іван Васильович|Зуб Іван]].'' Високі думи, зоряні серця // ''Нехода І. І.'' Поезії / Упорядкування, вступ. стаття та примітки [[Зуб Іван Васильович|І. В. Зуба]]. — К.: Радянський письменник, 1982. — С. 5-36.
* ''[[Зуб Іван Васильович|Зуб І. В.]]'' [http://litopys.org.ua/ulencycl/ule99.htm Нехода Іван Іванович] // Українська літературна енциклопедія. В 5-ти томах. — {{К.}}, 1995. — Т. 3: К–Н. — С. 463.
* ''Латанський Василь''. [http://www.svitlytsia.crimea.ua/index.php?section=article&artID=14487 Вірші нашого дитинства. Іван Нехода.] // [[Кримська світлиця]]. — 2014. — 19 грудня. — С. 26.
* {{ШевЕ-4|частина=''Лощинська Наталія.'' Нехода Іван Іванович|сторінки =545-546}}
* ''Наровчатов Сергій.'' Співець братерства // ''Нехода І. І.'' Дума про дружбу. Поезії. — К.: Молодь, 1981. — С. 5-8.
* [http://litopys.org.ua/encycl/euii132.htm Нехода Іван] // Енциклопедія українознавства. Словникова частина (ЕУ-II). — Париж, Нью-Йорк, 1966. — Т. 5. — С. 1757.
* [http://publ.lib.ru/ARCHIVES/S/Sovetskaya_Enciklopediya/_Sovetskaya_Enciklopediya.html Нехода Иван Иванович] // [[Велика радянська енциклопедія|Большая советская энциклопедия]]: [В 50-ти т.] / гл. ред. С. И. Вавилов, Б. А. Введенский, 2-е изд. — {{М.}} : Советская энциклопедия, 1958. — Т. 51 (доп.). А — Я. — С. 211. {{ref-ru}}
* Нехода Иван Иванович // Большая советская энциклопедия / гл. ред. А. М. Прохоров, 3-е изд. — {{М.}} : Советская энциклопедия, 1974. — Т. 17. Моршин — Никиш. — С. 591. {{ref-ru}}
* [http://leksika.com.ua/17220324/ure/nehoda Нехода Іван Іванович] // {{УРЕ-2/7}} — С. 344.
* Нехода Іван Іванович // Українська радянська енциклопедія. У 17-ти томах. — К.: Головна редакція Української радянської енциклопедії, 1962. — Т. 10: Находка — Патріархат. — С. 85.
* [http://litopys.org.ua/shevchenko/slovn27.htm Нехода Іван Іванович] // Шевченківський словник. У 2-х томах. — {{К.}}, 1978. — Т. 2. — С. 44.
* [http://kievmy.ukrmy.com/index.php?option=com_content&view=article&id=1590:2010-12-14-22-45-21&catid=15:2010-11-20-16-08-36&Itemid=17 Неходе И. И. мемориальная доска] // Киев: энциклопедический справочник / Под ред. А. В. Кудрицкого — {{К.}} : Гл. ред. Украинской Советской Энциклопедии, 1982. — 704 с.
* [http://wek.kiev.ua/uk/Неходи_Івана_вулиця Неходи Івана вулиця]// Вулиці Києва. Довідник УЕ / За ред. А. В. Кудрицького. — К.: Українська Енциклопедія, 1995. — С. 148—149. — ISBN 5-88500-070-0

=== Додаткова література ===
* ''Бичко В.'' Іван Нехода // Українські радянські письменники. Критичні нариси. Вип. 7. — {{К.}} : Радянський письменник, 1973. — 163 с.
* ''Бурляй Ю.'' Віршована повість // [[Вітчизна (журнал)|Вітчизна]]. — 1953. — № 11.
* ''Доманский Ю. В.'' [http://philology-and-culture.kpfu.ru/?q=system/files/10_1.pdf Заяц-страдалец в стихах для самых маленьких (Агния Барто, Иван Нехода, Рафис Курбан)] // Филология и культура. — 2012. — № 2 (28). — С. 45–48.
* ''Доманский Ю. В.'' Поврежденная игрушка в стихотворных циклах для самых маленьких Агнии Барто и Ивана Неходы // От… и до…: Юбилейный альманах в честь Е. В. Душечкиной и А. Ф. Белоусова. — {{СПб.}}: Бельведер, 2006. — С. 99–118.
* ''Кацнельсон А.'' Іван Нехода // [[Дніпро (журнал)|Дніпро]]. — 1960. — № 6.
* ''Кочевський В.'' Завжди в дорозі // [[Березіль (журнал)|Прапор]]. — 1957. — № 9.
* ''Кудін О.'' Три книги поета // Літературна газета. — 1949. — 13 жовтня.

== Посилання ==
* [https://tales.org.ua/writers/nekhoda-ivan-ivanovych/ Твори для дітей Івана Неходи в бібліотеці TOU]
{{Добра стаття}}
{{Портали|Біографії|Українська література|Україна|Київ}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Уродженці Краснокутського району]]
[[Категорія:Українські письменники XX століття]]
[[Категорія:Українські поети]]
[[Категорія:Українські радянські письменники]]
[[Категорія:Українські дитячі письменники]]
[[Категорія:Українські казкарі]]
[[Категорія:Українські публіцисти]]
[[Категорія:Українські журналісти]]
[[Категорія:Українські редактори]]
[[Категорія:Письменники Києва]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з СРСР]]
[[Категорія:Радянські військові журналісти Другої світової війни]]
[[Категорія:Члени НСПУ]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Померли в Києві]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]

title: Іван Іванович Нехода

Народився: 24 червня 1910 · село Олексіївка, Коломацька волость, Валківський повіт, Харківська губернія, Російська імперія (тепер — село Богодухівського району Харківської області України)

Помер: 17 жовтня 1963 (53 роки) · Київ, Українська РСР, СРСР

Поховання: Байкове кладовище

Громадянство: Російська імперія→ СРСР

Національність: українець

Діяльність: поет, прозаїк, журналіст, військовий кореспондент, редактор, педагог, сценарист

Alma mater: ХІНО і Всеросійський державний інститут кінематографії

Знання мов: українська

Мова творів: українська, російська

Жанр: вірш, поема, казка

Членство: Національна спілка письменників України

Партія: КПРС

Учасник: Друга світова війна


text:
# Генріх Пальс
Генріх Пальс (нім. Heinrich Pahls; 13 грудня 1919, Лангенфельд, Веймарська республіка — 14 серпня 2002, Портленд, США) — німецький офіцер-підводник, оберлейтенант-цур-зее крігсмаріне.

## Біографія
16 вересня 1939 року вступив на флот. З 1 червня 1941 по 28 вересня 1941 року пройшов курс підводника. З 8 грудня 1941 по грудень 1943 року — 2-й вахтовий офіцер на підводному човні U-511. З 6 грудня 1943 року — командир UIT-24, на якому здійснив 2 походи (разом 91 день в морі). 10 травня 1945 року інтернований японською владою. Після капітуляції Японії у вересні 1945 року взятий в полон союзниками.

## Звання
- Кандидат в офіцери (16 вересня 1939)
- Морський кадет (1 лютого 1940)
- Фенріх-цур-зее (1 липня 1940)
- Оберфенріх-цур-зее (1 липня 1941)
- Лейтенант-цур-зее (1 березня 1942)
- Оберлейтенант-цур-зее (1 жовтня 1943)

## Нагороди
- Нагрудний знак підводника (30 вересня 1942)
- Залізний хрест
  - 2-го класу (30 вересня 1942)
  - 1-го класу (серпень 1943)

wikiname: ukwiki

title: Генріх Пальс

in_language: uk

wikitext:
{{Особа
|нагороди = {{{!}}
{{!}}{{Залізний хрест 1-го класу 1939}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу 1939}}
{{!}}-
{{!}}{{Нагрудний знак підводника (1939)}}
{{!}}}
}}
'''Генріх Пальс''' ({{lang-de|Heinrich Pahls}}; [[13 грудня]] [[1919]], [[Лангенфельд (Рейнланд)|Лангенфельд]], [[Веймарська республіка]] — [[14 серпня]] [[2002]], [[Портленд (Орегон)|Портленд]], [[США]]) — німецький офіцер-підводник, [[оберлейтенант-цур-зее]] [[крігсмаріне]].

== Біографія ==
16 вересня 1939 року вступив на флот. З 1 червня 1941 по 28 вересня 1941 року пройшов курс підводника. З 8 грудня 1941 по грудень 1943 року — 2-й вахтовий офіцер на підводному човні [[U-511]]. З 6 грудня 1943 року — командир [[Comandante Cappellini (1939)|UIT-24]], на якому здійснив 2 походи (разом 91 день в морі). 10 травня 1945 року інтернований японською владою. Після капітуляції Японії у вересні 1945 року взятий в полон союзниками.

== Звання ==

* Кандидат в офіцери (16 вересня 1939)
* Морський [[кадет]] (1 лютого 1940)
* [[Фенріх-цур-зее]] (1 липня 1940)
* [[Оберфенріх-цур-зее]] (1 липня 1941)
* [[Лейтенант-цур-зее]] (1 березня 1942)
* [[Оберлейтенант-цур-зее]] (1 жовтня 1943)

== Нагороди ==

* [[Нагрудний знак підводника]] (30 вересня 1942)
* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]]
** 2-го класу (30 вересня 1942)
** 1-го класу (серпень 1943)

== Посилання ==

* [http://www.ubootarchiv.de/ubootwiki/index.php/Heinrich_Pahls Біографічні дані.]
* [https://uboat.net/men/commanders/906.html Пальс на сайті uboat.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210516184808/https://uboat.net/men/commanders/906.html |date=16 травня 2021 }}

== Примітки ==
{{DEFAULTSORT:Пальс Генріх}}
[[Категорія:Німецькі підводники Другої світової війни]]
[[Категорія:Командири підводних човнів]]
[[Категорія:Оберлейтенанти-цур-зее крігсмаріне]]

title: нім. Heinrich Pahls

Народився: 13 грудня 1919 · Лангенфельд, Веймарська республіка

Помер: 14 серпня 2002 (82 роки) · Портленд, Орегон, США

Діяльність: офіцер, підводник, офіцер ВМФ Німеччини, солдат

Знання мов: німецька

Учасник: Друга світова війна

Військове звання: Оберлейтенант-цур-зее

Нагороди: | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | Нагрудний знак підводника | |

title: Військове звання

Залізний хрест 1-го класу: Залізний хрест 2-го класу


text:
# Каролінзька імперія
Каролінзька імперія (фр. L’Empire carolingien) — європейська держава, що існувала в IX столітті. До її складу входили території Франції, Німеччини та Італії, а також низки інших сучасних держав Європи. Офіційно держава називалася «Імперія Заходу» (фр. Empire d’Occident), проте в історіографії її називають Франкська або Каролінзька імперія. Правителі імперії носили зазвичай титул «імператор римлян» (лат. imperator Romanorum) або «імператор Римської імперії» (лат. imperator Romanum gubernans imperium), позиціонуючи себе спадкоємцями Західної Римської імперії. Столицею був Ахен.
Імперія виникла 25 грудня 800 року, коли король Франкської держави Карл Великий був коронований Папою Левом III в Римі імператорською короною. У 840—843 роках імперія фактично розпалася на 3 королівства — Західне Франкське, Східне Франкське і Середнє, правитель якого зберіг імператорський титул. Серединне королівство в свою чергу в 855 році розпалася на 3 частини — Італію, Лотарингію і Прованс. У 884 році Карлу III Товстому вдалося на деякий час відновити єдину каролінгзьку імперію, але об'єднання виявилася недовговічним, і вже в кінці 887 року Карл був зміщений, а імперія остаточно розпалася на кілька королівств. Хоча королі Італії кілька разів брали імператорський титул, але владу над всією територією колишньої імперії вони не мали. Останній імператор, Беренгар I, помер в 924 році.
Наступниками Каролінзької імперії вважали себе імператори Священної Римської імперії, заснованої в 962 році німецьким королем Оттоном I Великим.

title: Каролінзька імперія

wikitext:
{{Otheruses-2|Римська імперія (значення)|Франкія}}
{{unibox}}

'''Каролінзька імперія''' ({{lang-fr|L’Empire carolingien}}) — європейська держава, що існувала в IX столітті. До її складу входили території Франції, Німеччини та Італії, а також низки інших сучасних держав Європи. Офіційно держава називалася «Імперія Заходу» ({{lang-fr|Empire d’Occident}}), проте в історіографії її називають Франкська або Каролінзька імперія. Правителі імперії носили зазвичай титул «''імператор римлян''» ({{lang-la|imperator Romanorum}}) або «''імператор Римської імперії''» ({{lang-la|imperator Romanum gubernans imperium}}), позиціонуючи себе спадкоємцями [[Західна Римська імперія|Західної Римської імперії]]. Столицею був [[Ахен]].

Імперія виникла 25 грудня 800 року, коли король [[Франкське королівство|Франкської держави]] [[Карл I Великий|Карл Великий]] був коронований Папою [[Лев III|Левом III]] в Римі імператорською короною. У 840—843 роках імперія фактично [[Верденський договір|розпалася]] на 3 королівства — [[Західне Франкське королівство|Західне Франкське]], [[Східне Франкське королівство|Східне Франкське]] і [[Середнє Франкське королівство|Середнє]], правитель якого зберіг імператорський титул. Серединне королівство в свою чергу в 855 році розпалася на 3 частини — [[Італійське королівство (Священна Римська імперія)|Італію]], [[Лотаринзьке королівство|Лотарингію]] і [[Провансальське королівство|Прованс]]. У 884 році [[Карл III Товстий|Карлу III Товстому]] вдалося на деякий час відновити єдину каролінгзьку імперію, але об'єднання виявилася недовговічним, і вже в кінці 887 року Карл був зміщений, а імперія остаточно розпалася на кілька королівств. Хоча королі Італії кілька разів брали імператорський титул, але владу над всією територією колишньої імперії вони не мали. Останній імператор, [[Беренгар I]], помер в 924 році.

Наступниками Каролінзької імперії вважали себе імператори [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]], заснованої в 962 році німецьким королем [[Оттон I|Оттоном I Великим]].

== Джерела ==
* {{cite book| last1=Chandler |first1=Tertius | last2=Fox |first2=Gerald |date=1974 |title=3000 Years of Urban Growth | url=https://archive.org/details/3000yearsofurban0000chan_v6h1 |publisher=Academic Press |place=New York and London  |ref=harv}}

{{Франки}}
{{Імперії}}
[[Категорія:Період Каролінгів]]

Рід: Каролінги

Названо на честь: Карл I Великий

Посада керівника організації: Carolingian Roman emperord

Континент: Європа

Країна: Каролінзька імперія

Столиця: Аахен і Мец

Форма правління: абсолютна монархія

Замінений на: Андорра, Серединне королівство, Східне Франкське королівство і Західне Франкське королівство

На заміну: Франкське королівство і Duchy of Bresciad

Мова комунікації: давньофранцузька мова

Історичний період: середньовіччя

Економіка теми: economy of the Carolingian Empired


text:
# GSC3214-1838
GSC3214-1838 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу A1, що має видиму зоряну величину в смузі V приблизно  9,1.
Вона  розташована на відстані близько 929,2 світлових років від Сонця.

title: GSC3214-1838

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = GSC3214-1838}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = GSC3214-1838}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA|22|47|26,38}}
| схилення= {{DEC|+37|40|36,8}}
| вид_вел =  9,13<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A...498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A1]]
| V =  9,168±0,018<ref name=HIPcat>ESA,  1997, '''The Hipparcos Catalogue''', ESA SP-1200</ref>
| B =  9,537±0,017<ref name=HIPcat/>
| u-b =  0,10
| b-v =  0,350±0,023<ref name=HIPcat/>
| r-i =
| змінна =
}}
{{Фотометрія Гіппаркос
| hmax =  9,170<ref name=HIPcat/>
| hmin =  9,260<ref name=HIPcat/>
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =    38,19± 1,36<ref name=HIPcat/>
| схилення =   14,86± 1,09<ref name=HIPcat/>
| паралакс =   3,51
| п_похибка =   1,33<ref name=HIPcat/>
| відстань_ср =    929,22
| відстань_пс =    284,90
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Hipparcos Catalogue|HIP]] 112513,
[[Боннський огляд|BD+36 4932]],
[[Каталог опорних зір|GSC]] 3214-1838
}}
{{Starbox reference
| Simbad= GSC3214-1838
}}
{{Starbox end}}

'''GSC3214-1838''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]] [[Зорі спектрального класу A|A1]], що має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно  9,1.<ref name=CPcat />
Вона <!-- знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]]  й --> розташована на відстані близько 929,2 [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].<ref name=HIPcat/>

<!-- ==Пекулярний хімічний склад== -->

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (22h-24h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
{{Ізольована стаття|сирота1}}
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A1]]
[[Категорія:GSC3214(0000-9999)|1]]

{{astro-stub}}

title: GSC3214-1838

title: Характеристики

title: Дані фотометрії Гіппаркос

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: 38,19± 1,36 мас/рік · за схиленням: 14,86± 1,09 мас/рік

Відстань: 929,22 світлових років · 284,90 парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для GSC3214-1838


text:
# Еутерпа
Еутерпа — максі-сингл/спліт гурту «Скрябін» та проєкту «Еутерпа». До платівки ввійшли три пісні власне проєкту «Еутерпа» і три композиції, які пізніше увійдуть до альбому Стриптиз.

## Про альбом
Разом зі співаками Андрієм Підлужним, Тарасом Чубаєм та Юлією Лорд «Скрябін» у 1999 році реалізував етно-проєкт «Еутерпа» — синтез прадавнього автентичного фольклору, що був зібраний Ольгою Кузьменко (матір'ю Андрія Кузьменка) на теренах Яворівщини, та сучасних технологій — згодом три пісні вийшли в Канаді на компакт-синглі. Незважаючи на унікальність і оригінальність, в альбому майже не було комерційного інтересу у видавців. Група їздила на концерти до Канади з метою розкрути себе і альбом, а в Україні «Еутерпа» відразу «заморозилась». Перші дві композиції «Я садойком походжаю» («Чи тобі не жаль») та «Марисуня» це яворівські народні пісні, «Колискова мої мами» — бойківська, із Старосамбірщини, з Тисовиці. Ще одна пісня проєкту, «Поточу я вінойка» лишилася позаальбомною. За словами Андрія Кузьменка: «Ми виконуємо пісні, яким понад 300 років і які знали ще донедавна 2–3 людини у світі. … Це абсолютно автентичні пісні. Ми навіть не міняли текст. В одній пісні, правда, ми дописали один куплет, тому що бабка його забула.»

## Список композицій
1. Чи тобі не жаль — 03:44
2. Марисуня — 04:04
3. Колискова мої мами — 04:02
4. Стриптиз — 03:46
5. Її очі міняли колір — 03:41
6. Мій брудний космос — 03:51

Тривалість: 00:23:08

title: Еутерпа

wikitext:
{{otheruses|Евтерпа}}
{{Музичний альбом
| Назва            = Еутерпа
| Тип              = [[Музичний альбом|Альбом]]
| Виконавець       = [[Скрябін_(гурт)|Скрябін]]
| Обкладинка       =
| Колір            =
| Випущено         =
| Записаний        =
| Жанр             = [[етно]], [[Альтернативний_рок|альтернатива]]
| Тривалість       =
| Лейбл            =
| Продюсери        =
| Країна           = [[Україна]]
| Попередній       = [[Технофайт (1999)]]''
 ([[1999]])
| Рік              = 1999
| Наступний        = [[Птахи повернулись]]''
 ([[1999]])
}}

'''''Еутерпа''''' — максі-сингл/спліт гурту «[[Скрябін (гурт)|Скрябін]]» та проєкту «Еутерпа». До платівки ввійшли три пісні власне проєкту «Еутерпа» і три композиції, які пізніше увійдуть до альбому [[Стриптиз (альбом)|Стриптиз]].

== Про альбом ==

Разом зі співаками [[Андрій Підлужний|Андрієм Підлужним]], [[Тарас Чубай|Тарасом Чубаєм]] та [[Юлія Лорд|Юлією Лорд]] «Скрябін» у 1999 році реалізував етно-проєкт «Еутерпа» — синтез прадавнього автентичного фольклору, що був зібраний Ольгою Кузьменко (матір'ю Андрія Кузьменка) на теренах Яворівщини, та сучасних технологій — згодом три пісні вийшли в Канаді на компакт-синглі. Незважаючи на унікальність і оригінальність, в альбому майже не було комерційного інтересу у видавців. Група їздила на концерти до Канади з метою розкрути себе і альбом, а в Україні «Еутерпа» відразу «заморозилась». Перші дві композиції «Я садойком походжаю» («Чи тобі не жаль») та «Марисуня» це яворівські народні пісні, «Колискова мої мами» — бойківська, із Старосамбірщини, з [[Тисовиця|Тисовиці]]. Ще одна пісня проєкту, «Поточу я вінойка» лишилася позаальбомною. За словами Андрія Кузьменка: «Ми виконуємо пісні, яким понад 300 років і які знали ще донедавна 2–3 людини у світі. … Це абсолютно автентичні пісні. Ми навіть не міняли текст. В одній пісні, правда, ми дописали один куплет, тому що бабка його забула.»

== Список композицій ==

# Чи тобі не жаль — 03:44
# Марисуня — 04:04
# Колискова мої мами — 04:02
# Стриптиз — 03:46
# Її очі міняли колір — 03:41
# Мій брудний космос — 03:51

Тривалість: 00:23:08

== Джерела ==
* [http://www.amazon.com/Euterpa/dp/B0043X2UEY/ref=sr_1_53?s=music&ie=UTF8&qid=1326968577&sr=1-53 Euterpa (Amazon.com, Inc.)]
* [http://skryabin.tripod.com/interview41.html Інтерв'ю з Ольгою Михайлівною Кузьменко] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150429015801/http://skryabin.tripod.com/interview41.html |date=29 квітня 2015 }}

{{Скрябін}}
[[Категорія:Альбоми гурту Скрябін]]

title: Альбом

Виконавець: Скрябін

Жанр: етно, альтернатива

title: Хронологія Скрябін

| Попередній | Технофайт (1999) (1999) |: | Птахи повернулись (1999) | Наступний |

Птахи повернулись · (1999): Наступний

title: Скрябін

Студійні альбоми: Чуєш біль (1989) • Мова риб (1992) • Технофайт (1993) • Птахи (1995) • Казки (1997) • Танець пінгвіна (1998) • Хробак (1999) • Еутерпа (1999) • Модна країна (2000) • Стриптиз (2001) • Озимі люди (2002) • Натура (2003) • Танго (2005) • Гламур (2006) • Про любов? (2007) • Моя еволюція (2009) • Радіо Любов (2012) • Добряк (2013) • 25 (2014)

Альбоми-перевидання: Мова риб (1997) • Технофайт 1999

Сингли: Танець душ (1998) • Мовчати (2003) • Люди, як кораблі (2005) • Шкільна любов (2006) • Пусти мене (2010) • Старі фотографії (2010) • Квінти (2010) • Говорили і курили (2011) • Мам (2012) • Radiolove (2012)

Інше: Кінець фільму • Zалупа RocK


text:
# Брегвадзе Нані Георгіївна
Нані Гео́ргіївна Брегва́дзе (груз. ნანი ბრეგვაძე; 21 липня 1936, Тбілісі) — грузинська співачка, Народна артистка СРСР (1983).

## Біографія
Народилася в Тбілісі в родині актора Георгія Бреґвадзе і Ольги Мікеладзе. Сім'я видалася надзвичайно музикальною — прабабуся була професійною співачкою, співала також мама і всі діти. Батько був актором і тітка, сестра матері працювала солісткою народного хору Грузії. Вперше почала співати у віці 6 років. Була студенткою Тбіліської державної консерваторії по класу фортепіано. По закінченні консерваторії почала співати в оркестрі «Ретро». З 1964 р. почала виступати в складі ансамблю «Орера», де була виконавцем протягом 15 років. З 1980 р. виступає з сольними концертами, виконує популярні пісні і романси. Отримала спочатку звання заслуженої, а пізніше народної артистки Грузинської РСР, а у 1983 р. — Народної артистки СРСР.
21 липня 2008 р. отримала російський Орден Дружби Народів, а під час Російсько-грузинської війни 2008 р. відмовилася від ювілейних концертів у Росії.
Почесна громадянка Тбілісі (1995).

## Фільмографія
- 1969 — «Москва в нотах» (телефільм-концерт)
- 1970 — «Орера, вперед!»
- 1971 — «Намисто для моєї коханої»
- 1985 — «Блакитні міста»
- 1981 — «Дякую за нельотну погоду» (телефільм-концерт)
- 1987 —  «Час нашого дитинства»
- 1991 — «Я хрещений батько Пеле»

## Нагороди
- Президентський орден Сяйво (Грузія, 2010)[4]

title: Брегвадзе Нані Георгіївна

wikitext:
{{Музикант
| Ім'я             = Нані Георгіївна Брегвадзе
| Оригінал_імені   =
| Ключ             =
| Лого             =
| Зображення       =
| Опис_зображення  =
| Справжнє_ім'я    =
| Дата народження  = 21.7.1936
| Місце народження = [[Тбілісі]], {{USR}}
| Дата смерті      =
| Місце смерті     =
| Роки =
| Країна = {{GEO}}
| Національність =
| Інструмент =
| Професія = співачка
| Жанр = естрадна музика, романси
| Співочий голос = мецо-сопрано
| Колектив =
| Співробітництво =
| Лейбл =
| Сайт =
| Звання = {{Народний артист СРСР}}
| Нагороди = {{Орден Честі (Грузія)}}{{Орден Дружби}}{{Орден Сяйво}}
}}

'''Нані Гео́ргіївна Брегва́дзе''' ({{lang-ka|ნანი ბრეგვაძე}}; [[21 липня]] [[1936]], [[Тбілісі]]) — грузинська співачка, [[Народна артистка СРСР]] ([[1983]]).

== Біографія ==

Народилася в [[Тбілісі]] в родині актора Георгія Бреґвадзе і Ольги Мікеладзе. Сім'я видалася надзвичайно музикальною — прабабуся була професійною співачкою, співала також мама і всі діти. Батько був [[актор]]ом і тітка, сестра матері працювала солісткою народного хору Грузії. Вперше почала співати у віці 6 років. Була студенткою Тбіліської державної консерваторії по класу [[фортепіано]]. По закінченні консерваторії почала співати в оркестрі «Ретро». З [[1964]] р. почала виступати в складі ансамблю «Орера», де була виконавцем протягом 15 років. З [[1980]] р. виступає з сольними концертами, виконує популярні пісні і [[романс]]и. Отримала спочатку звання заслуженої, а пізніше народної артистки [[Грузинська РСР|Грузинської РСР]], а у [[1983]] р. — [[Народна артистка СРСР|Народної артистки СРСР]].

[[21 липня]] [[2008]] р. отримала російський Орден Дружби Народів, а під час [[Російсько-грузинська війна|Російсько-грузинської війни 2008 р.]] відмовилася від ювілейних концертів у [[Росія|Росії]].<ref>{{Cite web |url=http://naviny.by/rubrics/bomond/2008/07/21/ic_articles_121_158113/ |title=Нани Брегвадзе получила к юбилею российский орден |accessdate=2 вересня 2008 |archive-date=4 серпня 2008 |archive-url=https://web.archive.org/web/20080804140333/http://naviny.by/rubrics/bomond/2008/07/21/ic_articles_121_158113/ }}</ref><ref>{{cite web|url=http://www.kavkaz-uzel.ru/articles/141059/|title=Певица из Грузии Нани Брегвадзе отменила свой концерт в Санкт-Петербурге|publisher=kavkaz-uzel.ru|lang=ru|author=|date=2008-08-30|accessdate=2016-02-12|archive-date=23 лютого 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160223011129/http://www.kavkaz-uzel.ru/articles/141059/}}</ref>

[[Почесна громадянка Тбілісі]] (1995).<ref>[https://archive.today/20121218084336/http://www.tbilisi.gov.ge/index.php?lang_id=RUS&sec_id=109 Гордость нашего города // Мерія Тбілісі]{{ref-ru}}</ref>

== Фільмографія ==
* 1969 — «[[Москва в нотах (фільм)|Москва в нотах]]» (телефільм-концерт)
* 1970 — [[Орера, повний вперед!|«Орера, вперед!»]]
* 1971 — «[[Намисто для моєї коханої]]»
* 1985 — «[[Блакитні міста]]»
* 1981 — «[[Дякую за нельотну погоду]]» (телефільм-концерт)
* 1987 —  «[[Час нашого дитинства]]»
* 1991 — «[[Я хрещений батько Пеле]]»

== Нагороди ==

* [[Президентський орден Сяйво]] ([[Грузія]], 2010)<ref>{{Cite web|title=State Awards Issued by Georgian Presidents in 2003-2015|url=https://idfi.ge:443/en/state-prices-awarded-by-the-president-of-georgia-in-2003-2015|website=IDFI|accessdate=2019-05-10|last=|first=|date=|publisher=|language=en|archive-date=9 травня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190509224357/https://idfi.ge/en/state-prices-awarded-by-the-president-of-georgia-in-2003-2015}}</ref>

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* [http://slovari.yandex.ru/dict/who-is-who/article/cult/cul2-026.htm?text=Нани%20Георгиевна%20Брегвадзе Брегвадзе: Хто є хто в сучасній культурі]{{Недоступне посилання|date=травень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} {{ref-ru}}
* [http://www.bregvadze.ru/ Офіційна сторінка Нані Брегвадзе] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081206134201/http://www.bregvadze.ru/ |date=6 грудня 2008 }} {{ref-ru}}

{{ВП-портали|Біографії|Музика|Грузія}}

{{Бібліоінформація}}

{{Georgia-bio-stub}}

[[Категорія:Грузинські співачки]]
[[Категорія:Народні артисти Грузії]]
[[Категорія:Уродженці Тбілісі]]
[[Категорія:Почесні громадяни Тбілісі]]
[[Категорія:Заслужені артисти Грузинської РСР]]

title: Основна інформація

Повне ім'я: груз. ნანი ბრეგვაძე

Дата народження: 21 липня 1936 (88 років)

Місце народження: Тбілісі, СРСР

Роки активності: 1963 — тепер. час

Громадянство: Грузія

Професія: співачка

Освіта: Тбіліська державна консерваторія імені Вано Сараджишвілі

Співацький голос: мецо-сопрано

Інструменти: фортепіано і вокал

Жанр: естрадна музика, романси

Членство: Orera

Нагороди: Кавалер ордена Честі (Грузія) Орден Дружби Кавалер ордена Досконалості

Вчене звання: почесний зарубіжний член РАМd

Діти: Eka Mamaladzed


text:
# Daihatsu Challenge 1983
Daihatsu Challenge 1983 — жіночий тенісний турнір, що проходив на закритих кортах з килимовим покриттям Брайтонського центру в Брайтоні (Англія). Належав до Світової чемпіонської серії Вірджинії Слімс 1983. Відбувся вшосте і тривав з 17 жовтня до 23 жовтня 1983 року. Перша сіяна Кріс Еверт-Ллойд здобула титул в одиночному розряді й отримала за це 28 тис. доларів США.

## Фінальна частина

### Одиночний розряд
Кріс Еверт-Ллойд —  Джо Дьюрі 6–1, 6–1
- Для Еверт це був 5-й титул в одиночному розряді за сезон і 125-й — за кар'єру.

### Парний розряд
Кріс Еверт-Ллойд /  Пем Шрайвер —  Джо Дьюрі /  Енн Кійомура 7–5, 6–4
- Для Еверт це був 6-й титул за сезон і 7-й — за кар'єру. Для Шрайвер це був 13-й титул за сезон і 47-й — за кар'єру.

## Розподіл призових грошей
| Дисципліна       | П       | F       | ПФ     | ЧФ     | 1/8    | 1/16 |
| Одиночний розряд | $28,000 | $18,000 | $7,000 | $3,350 | $1,675 | $825 |

title: Daihatsu Challenge 1983

wikitext:
{{TennisEventInfo|1983|Daihatsu Challenge|
| дата=17–23 жовтня
| за ліком=6-й
| категорія=Category 3
| призові=150 тис. [[долар США|доларів]]
| сітка=32S / 16D
| Покриття = [[Корт з килимовим покриттям|Килим]] (Supreme) / закритий
| місце= [[Брайтон]]
| Арена=[[Брайтонський центр]]
| champs={{flagicon|USA}} [[Кріс Еверт-Ллойд]]
| champd={{flagicon|USA}} [[Кріс Еверт-Ллойд]] / {{flagicon|USA}} [[Пем Шрайвер]]
| after_name=Pretty Polly Classic
| main_name=Brighton International
}}

'''Daihatsu Challenge 1983''' — жіночий [[теніс]]ний турнір, що проходив на закритих [[Корт з килимовим покриттям|кортах з килимовим покриттям]] [[Брайтонський центр|Брайтонського центру]] в [[Брайтон]]і (Англія). Належав до [[Світова чемпіонська серія Вірджинії Слімс 1983|Світової чемпіонської серії Вірджинії Слімс 1983]]. Відбувся вшосте і тривав з 17 жовтня до 23 жовтня 1983 року. Перша сіяна [[Кріс Еверт-Ллойд]] здобула титул в одиночному розряді й отримала за це 28 тис. доларів США.<ref name=dolan2011>{{cite book|title=Women's Tennis 1968–84: the Ultimate Guide|year=2011|publisher=Remous|location=|pages=462, 480–481|author=John Dolan}}</ref><ref name=wot1984>{{cite book|title=World of Tennis 1984 : The Official Yearbook of the International Tennis Federation|year=1984|publisher=Willow Books|location=London|isbn=0002181223|pages=190, 195–196|editor=[[Джон Барретт]]}}</ref>

== Фінальна частина ==
=== Одиночний розряд ===
{{flagicon|USA}} [[Кріс Еверт-Ллойд]] — {{flagicon|GBR}} [[Джо Дьюрі]] 6–1, 6–1
* Для Еверт це був 5-й титул в одиночному розряді за сезон і 125-й — за [[Статистика Кріс Еверт за кар'єру|кар'єру]].

=== Парний розряд ===
{{flagicon|USA}} [[Кріс Еверт-Ллойд]] / {{flagicon|USA}} [[Пем Шрайвер]] — {{flagicon|GBR}} [[Джо Дьюрі]] / {{flagicon|USA}} [[Енн Кійомура]] 7–5, 6–4
* Для Еверт це був 6-й титул за сезон і 7-й — за кар'єру. Для Шрайвер це був 13-й титул за сезон і 47-й — за кар'єру.

== Розподіл призових грошей ==

{|class=wikitable style=font-size:95%;text-align:center
|style="width:130px" |'''Дисципліна'''
|style="width:85px; background:lime"|'''П'''
|style="width:85px; background:thistle"|F
|style="width:85px; background:#ffff00"|ПФ
|style="width:85px; background:#ffebcd"|ЧФ
|style="width:85px; background:#afeeee"|1/8
|style="width:85px; background:#afeeee"|1/16
|-
!style=background:#efefef|Одиночний розряд <ref name=dolan2011/>
|$28,000
|$18,000
|$7,000
|$3,350
|$1,675
|$825
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.itftennis.com/procircuit/tournaments/women's-tournament/info.aspx?tournamentid=1020000355 International Tennis Federation (ITF) tournament event details] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180711202717/https://www.itftennis.com/procircuit/tournaments/women's-tournament/info.aspx?tournamentid=1020000355 |date=11 липня 2018 }}
* [https://wtafiles.blob.core.windows.net/pdf/draws/archive/1983/714.pdf Tournament draws] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170905185454/https://wtafiles.blob.core.windows.net/pdf/draws/archive/1983/714.pdf |date=5 вересня 2017 }}

{{Турніри Brighton International}}
{{Тур WTA 1983}}

{{Портали|Теніс|Спорт}}

[[Категорія:Світова чемпіонська серія Вірджинії Слімс 1983|Daihatsu Challenge]]
[[Категорія:Brighton International|1983]]
[[Категорія:1983 в англійському спорті|Daihatsu Challenge]]
[[Категорія:1983 у британському спорті|Daihatsu Challenge]]

title: Daihatsu Challenge 1983

Дата: 17–23 жовтня

Категорія: Category 3

Призові: 150 тис. доларів

Місце: Брайтон

Арена: Брайтонський центр


text:
# Темний прохід
«Темний прохід» англ. «Dark Passage» (існують інші варіанти перекладу: Чорна смуга, Чорний шлях, Темний коридор, Похмура поїздка) — американський чорно-білий кінофільм 1947 року в жанрі «нуар» за участю Хамфрі Богарта й Лорен Беколл. Сюжет оснований на однойменній повісті Девіда Гудіса. Режисер — Делмер Дейвс.

## Сюжет
Несправедливо засуджений за вбивство дружини, Вінсент Перрі втікає з тюрми Сан-Квентін, сховавшись у сміттєвому баці й дорогою зістрибнувши з кузова вантажівки. У в'язниці зніймають тривогу й загін поліції мчить шукати його уздовж дороги. Перрі зупиняє зустрічну машину й просить підвезти — та водій одразу запідозрює у непевному й починає ставити йому багато питань. Коли по радіо зненацька повідомляють про втікача й дають опис зовнішності Перрі, він, не давши водієві отямитися, оглушає ударом, затягає того в кущі й переодягається в його одяг. Нізвідки під'їжджає молода жінка та наказує йому негайно сховатися в багажнику автомашини, провозить його через пост поліції та до себе додому в Сан-Франциско.
З'ясовується, що жінку, яка небайдужа до долі Перрі, звати Айрін Дженсен і що вона відвідувала слухання його справи про вбивство — її батько також був засуджений за неправдивим звинуваченням у вбивстві. Вона пропонує Перрі сховатися у своїй квартирі й зачекати, поки не ущухне галас — та він не хоче гаяти часу і має намір розшукати дійсного вбивцю дружини. Коли Айрін виходить у справах, до ній приходить знайома й настирно стукає в двері. Перрі впізнає в ній свою колишню коханку Мадж Раф, яка проти нього в суді давала показання, — і кричить через двері, що Айрін не може її впустити й щоб вона ішла. Почувши знайомий голос, здивована Мадж відходить, повністю збита з пантелику.
Отримавши гроші й новий одяг від Айрін, Перрі вирішує поїхати до свого єдиного друга Джорджа й розповісти про свою ситуацію — і пізно ввечері залишає її будинок. У таксі балакучий водій впізнає в ньому розшукуваного злочинця, змушує Перрі розповісти йому свою історію, та, дізнавшись правду і співчуваючи Перрі, пропонує тому зробити пластичну операцію в знайомого хірурга. Вінсент спочатку відвідує Джорджа, який погоджується сховати його на час реабілітації після операції. Потім він вирушає до доктора й проходить операцію. Коли Перрі опритомнює, у нього повністю забинтована голова, і він не може говорити, а бинти можна буде зняти тільки через два тижні. Повернувшись до дому Джорджа, він знаходить того вбитим на підлозі: шокований Перрі прямує до Айрін, бо тепер вона єдина, хто може дати йому притулок і подбати про нього. У ранкових газетах повідомляють про вбивство Джорджа й заявляють, що це Перрі вбив його за те, що той нібито відмовився сховати його в себе. Винагорода за піймання Перрі збільшується, його фотографії опубліковані в усіх газетах, пошуки йдуть вже в трьох штатах.
До Айрин знову приходить Мадж — вона боїться, що Перрі вб'є і її, і вимагає дозволу пожити в її квартирі. Айрин із трудом вдається позбутися неї.
Через два тижні Айрін знімає бинти з голови Перрі — він тепер виглядає зовсім по-іншому й на 10 років старіше. Вінсент вирішує почати діяти. Айрін не хоче розставатися з ним, оскільки закохалася в нього, але Перрі більше не хоче вплутувати її у свої справи й наражати на небезпеку, та залишає її. Перед його відходом Айрін придумує йому нове ім'я — Алан Лінелл.
Приїхавши у центр міста, Перрі йде закусочну. Там у результаті своєї незграбної помилки він привертає увагу детектива, який починає його допитувати й вимагає документи. Перрі говорить, що забув документи в готелі, і пропонує туди піти. На вулиці Перрі вдається вирватися від детектива. Він знімає номер у першому знайденому готелі.
Однак його чекає новий неприємний сюрприз — у номер до нього приходить Бейкер, той самий чоловік, що першим підібрав його на дорозі. Він вистежив Перрі й тепер збирається його шантажувати. Він загрожує йому пістолетом і змушує поїхати до Айрін за її грішми. Він запевняє, що отримавши гроші дасть їй з Перрі спокій. Дорогою розповідає Перрі про місце в Аризоні, де можна одержати фальшиві документи й перетнути кордон. Тим часом Вінсент їде в зовсім іншому напрямку й приїжджає до місця під мостом Золоті ворота. Між ними відбувається сутичка, в результаті якої Перрі вихоплює в Бейкера пістолет. Вони б'ються, Перрі штовхає Бейкера, який намагається його задушити, той падає з обриву на камені й гине.
Але перед цим Перрі дізнається у нього про одну важливу деталь. Оскільки Бейкер стежив за ним, він бачив, що коли Перрі на таксі їхав до друга, за ними невідступно їхала якась помаранчева машина. Перрі певен, що це була та сама людина, що вбила його дружину, а потім і Джорджа. У нього з'являється ідея щодо того, хто це міг бути.
Перрі приходить до Мадж, представившись знайомим її друга Боба. Мадж, звичайно, не впізнає його. Він довідується в розмові з нею, що її улюблений колір — помаранчевий, і в неї є помаранчева машина. Він розуміє, що саме вона і є вбивцею. Він говорить їй, хто він є й обвинувачує її в убивствах. Мадж урешті-решт зізнається, що дійсно вона вбила його дружину й дала показання проти нього. Це було помстою за те, що він не хотів продовжувати із нею відносини — а вона ніяк не могла допустити, щоб він належав комусь ще, крім неї. Вона ж убила й Джорджа, спеціально щоб у цьому звинуватили Вінсента й присудили його до газової камери. Але, глузливо заявляє Мадж, він нічого нікому не зможе довести, бо в нього немає доказів, і Айрін ніколи його не матиме. Перрі намагається змусити її підписати лист з признанням у злочинах — вона навідріз відмовляється. Він грізно наближається до неї. Тікаючи від нього Мадж спотикається й випадає з вікна. Перрі тікає з її будинку пожежними сходами. Він розуміє, що тепер не зможе довести свою невинність, бо Мадж загинула, і в цьому знову обвинуватять Перрі. Тож він вирішує одержати підробні документи й виїхати із країни.
Він їде на вокзал і, чекаючи на автобус до Аризони, телефонує до Айрін з автомата. Він розповідає їй про випадок із Мадж і про свої плани виїхати до Перу. Він просить Айрін почекати, поки вляжуться страсті, і приїхати до нього.
Все виходить так, як він планував — Айрін знаходить його в кафе невеликого перуанського містечка на березі моря, і вони щасливо возз'єднуються.

## У ролях
- Хамфрі Богарт — Вінсент Перрі
- Лорен Беколл — Айрін Дженсен
- Брюс Беннетт — Боб
- Агнес Мурхед — Мадж Раф
- Том Д'Андреа — Сем
- Кліфтон Янг — Бейкер
- Дуглас Кеннеді — детектив
- Рорі Меллінсон — Джордж

title: Темний прохід

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Темний прохід
| оригінальна назва = Dark Passage
| плакат            = Darkpassage.jpg
| зображення розмір = 200px
| підпис            =
| жанр              = [[трилер]], [[драма (жанр)|драма]], [[романс]]
| режисер           = Делмер Дейвс
| продюсер          = Джері Валд
| сценарист         = Девід Гудіс (повість)
Делмер Дейвс
| актори            = [[Гамфрі Богарт]]
[[Лорен Беколл]]
[[Агнес Мурхед]]
| композитор        = Франц Ваксман
| оператор          = Сидні Гікокс
| кінокомпанія      = [[Warner Bros.]]
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 106 хв.
| бюджет            =
| країна            = [[США]]
| дата виходу       = [[1947]]
| рейтинг           = {{fratings|MPAA=PG-16}}
| ідентифікатор = 0039302
| мова = {{англійська}}
| сайт =
}}
'''«Темний прохід»''' {{lang-en|«Dark Passage»}} (існують інші варіанти перекладу: ''Чорна смуга, Чорний шлях, Темний коридор, Похмура поїздка'') — американський чорно-білий [[кінофільм]] [[1947]] року в жанрі «[[нуар (кіно)|нуар]]» за участю [[Хамфрі Богарт]]а й [[Лорен Беколл]]. Сюжет оснований на однойменній повісті Девіда Гудіса. [[Режисер]] — Делмер Дейвс.

== Сюжет ==
Несправедливо засуджений за вбивство дружини, Вінсент Перрі втікає з тюрми [[Сан-Квентін]], сховавшись у сміттєвому баці й дорогою зістрибнувши з кузова вантажівки. У в'язниці зніймають тривогу й загін поліції мчить шукати його уздовж дороги. Перрі зупиняє зустрічну машину й просить підвезти — та водій одразу запідозрює у непевному й починає ставити йому багато питань. Коли по радіо зненацька повідомляють про втікача й дають опис зовнішності Перрі, він, не давши водієві отямитися, оглушає ударом, затягає того в кущі й переодягається в його одяг. Нізвідки під'їжджає молода жінка та наказує йому негайно сховатися в багажнику автомашини, провозить його через пост поліції та до себе додому в [[Сан-Франциско]].

З'ясовується, що жінку, яка небайдужа до долі Перрі, звати Айрін Дженсен і що вона відвідувала слухання його справи про вбивство — її батько також був засуджений за неправдивим звинуваченням у вбивстві. Вона пропонує Перрі сховатися у своїй квартирі й зачекати, поки не ущухне галас — та він не хоче гаяти часу і має намір розшукати дійсного вбивцю дружини. Коли Айрін виходить у справах, до ній приходить знайома й настирно стукає в двері. Перрі впізнає в ній свою колишню коханку Мадж Раф, яка проти нього в суді давала показання, — і кричить через двері, що Айрін не може її впустити й щоб вона ішла. Почувши знайомий голос, здивована Мадж відходить, повністю збита з пантелику.

Отримавши гроші й новий одяг від Айрін, Перрі вирішує поїхати до свого єдиного друга Джорджа й розповісти про свою ситуацію — і пізно ввечері залишає її будинок. У таксі балакучий водій впізнає в ньому розшукуваного злочинця, змушує Перрі розповісти йому свою історію, та, дізнавшись правду і співчуваючи Перрі, пропонує тому зробити пластичну операцію в знайомого [[хірург]]а. Вінсент спочатку відвідує Джорджа, який погоджується сховати його на час реабілітації після операції. Потім він вирушає до доктора й проходить операцію. Коли Перрі опритомнює, у нього повністю забинтована голова, і він не може говорити, а бинти можна буде зняти тільки через два тижні. Повернувшись до дому Джорджа, він знаходить того вбитим на підлозі: шокований Перрі прямує до Айрін, бо тепер вона єдина, хто може дати йому притулок і подбати про нього. У ранкових газетах повідомляють про вбивство Джорджа й заявляють, що це Перрі вбив його за те, що той нібито відмовився сховати його в себе. Винагорода за піймання Перрі збільшується, його фотографії опубліковані в усіх газетах, пошуки йдуть вже в трьох штатах.

До Айрин знову приходить Мадж — вона боїться, що Перрі вб'є і її, і вимагає дозволу пожити в її квартирі. Айрин із трудом вдається позбутися неї.

Через два тижні Айрін знімає бинти з голови Перрі — він тепер виглядає зовсім по-іншому й на 10 років старіше. Вінсент вирішує почати діяти. Айрін не хоче розставатися з ним, оскільки закохалася в нього, але Перрі більше не хоче вплутувати її у свої справи й наражати на небезпеку, та залишає її. Перед його відходом Айрін придумує йому нове ім'я — Алан Лінелл.

Приїхавши у центр міста, Перрі йде закусочну. Там у результаті своєї незграбної помилки він привертає увагу детектива, який починає його допитувати й вимагає документи. Перрі говорить, що забув документи в готелі, і пропонує туди піти. На вулиці Перрі вдається вирватися від детектива. Він знімає номер у першому знайденому готелі.

Однак його чекає новий неприємний сюрприз — у номер до нього приходить Бейкер, той самий чоловік, що першим підібрав його на дорозі. Він вистежив Перрі й тепер збирається його шантажувати. Він загрожує йому [[пістолет]]ом і змушує поїхати до Айрін за її грішми. Він запевняє, що отримавши гроші дасть їй з Перрі спокій. Дорогою розповідає Перрі про місце в [[Аризона|Аризоні]], де можна одержати фальшиві документи й перетнути кордон. Тим часом Вінсент їде в зовсім іншому напрямку й приїжджає до місця під мостом [[Золоті Ворота (міст)|Золоті ворота]]. Між ними відбувається сутичка, в результаті якої Перрі вихоплює в Бейкера пістолет. Вони б'ються, Перрі штовхає Бейкера, який намагається його задушити, той падає з обриву на камені й гине.

Але перед цим Перрі дізнається у нього про одну важливу деталь. Оскільки Бейкер стежив за ним, він бачив, що коли Перрі на таксі їхав до друга, за ними невідступно їхала якась помаранчева машина. Перрі певен, що це була та сама людина, що вбила його дружину, а потім і Джорджа. У нього з'являється ідея щодо того, хто це міг бути.

Перрі приходить до Мадж, представившись знайомим її друга Боба. Мадж, звичайно, не впізнає його. Він довідується в розмові з нею, що її улюблений колір — помаранчевий, і в неї є помаранчева машина. Він розуміє, що саме вона і є вбивцею. Він говорить їй, хто він є й обвинувачує її в убивствах. Мадж урешті-решт зізнається, що дійсно вона вбила його дружину й дала показання проти нього. Це було помстою за те, що він не хотів продовжувати із нею відносини — а вона ніяк не могла допустити, щоб він належав комусь ще, крім неї. Вона ж убила й Джорджа, спеціально щоб у цьому звинуватили Вінсента й присудили його до [[Смертна кара|газової камери]]. Але, глузливо заявляє Мадж, він нічого нікому не зможе довести, бо в нього немає доказів, і Айрін ніколи його не матиме. Перрі намагається змусити її підписати лист з признанням у злочинах — вона навідріз відмовляється. Він грізно наближається до неї. Тікаючи від нього Мадж спотикається й випадає з вікна<ref>Існують розбіжності щодо того, чи упала Мадж ненавмисно або покінчила життя самогубством у такий спосіб [http://www.imdb.com/title/tt0039302/board/flat/28503879?p=1]</ref>. Перрі тікає з її будинку [[Пожежні сходи|пожежними сходами]]. Він розуміє, що тепер не зможе довести свою невинність, бо Мадж загинула, і в цьому знову обвинуватять Перрі. Тож він вирішує одержати підробні документи й виїхати із країни.

Він їде на вокзал і, чекаючи на автобус до Аризони, телефонує до Айрін з автомата. Він розповідає їй про випадок із Мадж і про свої плани виїхати до [[Перу]]. Він просить Айрін почекати, поки вляжуться страсті, і приїхати до нього.

Все виходить так, як він планував — Айрін знаходить його в кафе невеликого перуанського містечка на березі моря, і вони щасливо возз'єднуються.

== У ролях ==
* [[Хамфрі Богарт]] — Вінсент Перрі
* [[Лорен Беколл]] — Айрін Дженсен
* [[Брюс Беннетт]] — Боб
* [[Агнес Мурхед]] — Мадж Раф
* Том Д'Андреа — Сем
* Кліфтон Янг — Бейкер
* Дуглас Кеннеді — детектив
* Рорі Меллінсон — Джордж

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* {{amg movie|id=1:12258|title=Чорна смуга}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми 1947]]
[[Категорія:Фільми США 1947]]
[[Категорія:Фільми-драми США]]
[[Категорія:Фільми-трилери]]
[[Категорія:Чорно-білі фільми]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]

title: Dark Passage

Жанр: трилер, драма, романс

Режисер: Делмер Дейвс

Продюсер: Джері Валд

Сценарист: Девід Гудіс (повість) · Делмер Дейвс

На основі: Dark Passaged

У головних · ролях: Гамфрі Богарт · Лорен Беколл · Агнес Мурхед

Оператор: Сидні Гікокс

Композитор: Франц Ваксман

Кінокомпанія: Warner Bros.

Дистриб'ютор: Warner Brothers і Netflix

Мова: англійська

Країна: США


text:
# Get Up (сингл 50 Cent)
«Get Up» — сингл американського репера 50 Cent, який спочатку видали першим офіційним окремком з його четвертого студійного альбому Before I Self Destruct. Натомість пізніше ним став Baby by Me.
Пісня спершу з'явилася на MySpace-сторінці 50 Cent та на сайті ThisIs50.com [Архівовано 9 грудня 2020 у Wayback Machine.], згодом аудіо завантажили на YouTube-канал виконавця (наразі відео видалено). 13 жовтня 2008 сингл вийшов на iTunes. 30 жовтня на YouTube-каналі Universal Music Group оприлюднили версію без цензури.
Шорт-стоп Нью-Йорк Янкіз Дерек Джетер використовував трек упродовж більшої частини 2009 сезону як інтро під час своїх виходів на подачу. Пісня звучала у третьому сезоні шоу Танцювальні бої під час виконання крампінгу переможцями, Quest Crew, у сьомий тиждень.

## Відеокліп
Кліп, навіяний фільмом «Я — легенда», презентували 6 листопада 2008. Початок схожий на відео «In da Club», показано «Центр розвитку артистів Shady/Aftermath». Наприкінці кліпу можна помітити заморожених Доктора Дре й Емінема.

## Список пісень
Цифровий сингл
| #  | Назва                    | Автор                | Продюсер(и) | Тривалість |
| -- | ------------------------ | -------------------- | ----------- | ---------- |
| 1. | «Get Up» (album version) | К. Джексон, С. Сторч | Скотт Сторч | 3:15       |

## Чартові позиції
| Чарт (2008)                               | Найвища позиція |
| ----------------------------------------- | --------------- |
| Австралія (ARIA)                          | 73              |
| Велика Британія (Official Charts Company) | 24              |
| Ірландія (IRMA)                           | 33              |
| Канада (Canadian Hot 100)                 | 31              |
| США (Billboard Hot 100)                   | 44              |
| США (Hot R&B/Hip-Hop Songs) (Billboard)   | 23              |
| США (Rap Songs) (Billboard)               | 9               |

title: Get Up (сингл 50 Cent)

wikitext:
{{Пісня
| Назва               = Get Up
| Обкладинка          = GetUp.jpg
| Виконавець          = [[50 Cent]]
| Альбом              =
| Випущено            = [[7 жовтня]] [[2008]]
| Формат              = [[Завантаження музики]]
| Записано            = 2008
| Жанр                = [[Хіп-хоп]]
| Тип               = [[Сингл]]
| Тривалість          = 3:15
| Лейбл               = [[Shady Records|Shady]], [[Aftermath Entertainment|Aftermath]], [[Interscope Records|Interscope]]
| Продюсер            = [[Скотт Сторч]]
{{Додаткова хронологія
| Виконавець        = синглів [[50 Cent]]
| Тип               = [[Сингл]]
| Попередній        = «[[I'll Still Kill]]»
([[2007]])
| Цей               = «'''Get Up'''»
([[2008]])
| Наступний         = «[[I Get It In (сингл 50 Cent)|I Get It In]]»
([[2008]])
}}}}

«'''Get Up'''» — сингл американського репера [[50 Cent]], який спочатку видали першим офіційним окремком з його четвертого студійного альбому ''[[Before I Self Destruct]]''. Натомість пізніше ним став ''[[Baby by Me]]''.

Пісня спершу з'явилася на [[MySpace]]-сторінці 50 Cent та на сайті [http://thisis50.com/ ThisIs50.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201209222018/https://thisis50.com/ |date=9 грудня 2020 }},<ref name= "mtv">Shaheem Reid (October 7, 2008) [http://www.mtv.com/news/articles/1596508/20081007/50_cent.jhtml 50 Cent Drops First Before I Self Destruct Track] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090204070824/http://www.mtv.com/news/articles/1596508/20081007/50_cent.jhtml |date=4 лютого 2009 }} [[MTV]].com Accessed October 9, 2008.</ref> згодом аудіо завантажили на [[YouTube]]-канал виконавця (наразі відео видалено). 13 жовтня 2008 сингл вийшов на [[iTunes]].<ref>[http://phobos.apple.com/WebObjects/MZStore.woa/wa/viewAlbum?id=293391457&s=143441 Get Up — Single] {{Webarchive|url=https://archive.today/20120530065022/http://phobos.apple.com/WebObjects/MZStore.woa/wa/viewAlbum?id=293391457&s=143441 |date=30 травня 2012 }} iTunes. Accessed October 14, 2008.</ref> 30 жовтня на YouTube-каналі [[Universal Music Group]] оприлюднили версію без цензури.<ref>[[Universal Music Group]]. (October 30, 2008). [http://www.youtube.com/watch?v=hRabNfLj5VA 50 Cent — Get Up: Explicit Version] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081105003758/http://www.youtube.com/watch?v=hRabNfLj5VA |date=5 листопада 2008 }} [[YouTube]]. Accessed October 31, 2008.</ref>

Шорт-стоп [[Нью-Йорк Янкіз]] [[Дерек Джетер]] використовував трек упродовж більшої частини 2009 сезону як інтро під час своїх виходів на подачу. Пісня звучала у третьому сезоні шоу ''[[Танцювальні бої]]'' під час виконання крампінгу переможцями, [[Quest Crew]], у сьомий тиждень.

== Відеокліп ==
Кліп, навіяний фільмом «[[Я — легенда (фільм)|Я — легенда]]», презентували 6 листопада 2008.<ref>{{Cite web |url=http://www.mtv.com/news/articles/1598313/20081030/50_cent.jhtml |title=Get Up Video |accessdate=18 травня 2013 |archive-date=8 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090208161541/http://www.mtv.com/news/articles/1598313/20081030/50_cent.jhtml }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090208161541/http://www.mtv.com/news/articles/1598313/20081030/50_cent.jhtml |date=2009-02-08 }}</ref> Початок схожий на відео «[[In da Club]]», показано «Центр розвитку артистів Shady/Aftermath». Наприкінці кліпу можна помітити заморожених [[Dr. Dre|Доктора Дре]] й [[Емінем]]а.

== Список пісень ==
;Цифровий сингл
{{tracklist
| extra_column    = Продюсер(и)
| title1          = Get Up
| note1           = album version
| writer1         = К. Джексон, С. Сторч
| extra1          = [[Скотт Сторч]]
| length1         = 3:15
}}

== Чартові позиції ==
{| class="wikitable sortable plainrowheaders" style="text-align:center;"
|-
!scope="col"| Чарт (2008)
!scope="col"| Найвища
позиція
|-
!scope="row"{{singlechart|Australiapandora|73|url=http://pandora.nla.gov.au/pan/23790/20081220-0000/issue979.pdf|urltitle=The ARIA Report: Issue 979 (Week Commencing 1st December 2008)|artist=50 Cent|song=Get Up|accessdate=11 березня 2012}}
|-
!scope="row"{{singlechart|UK|24|artist=50 Cent|song=Get Up|date=2009-01-10|accessdate=11 березня 2012}}
|-
!scope="row"{{singlechart|Ireland|33|artist=50 Cent|song=Get Up|week=3|year=2009|accessdate=11 березня 2012}}
|-
!scope="row"{{singlechart|Canada|31|artist=50 Cent|song=Get Up|artistid=BillboardID|50 Cent|accessdate=11 березня 2012}}<ref>{{Cite web |url=http://www.billboard.com/artist/431969/50+Cent/chart?f=793 |title=Архівована копія |accessdate=18 травня 2013 |archive-date=30 липня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130730101518/http://www.billboard.com/artist/431969/50+Cent/chart?f=793 }}</ref>
|-
!scope="row"{{singlechart|Billboardhot100|44|artist=50 Cent|song=Get Up|artistid=BillboardID|50 Cent|accessdate=11 березня 2012}}
|-
!scope="row"{{singlechart|Billboardrandbhiphop|23|artist=50 Cent|song=Get Up|artistid=BillboardID|50 Cent|accessdate=11 березня 2012}}
|-
!scope="row"{{singlechart|Billboardrapsongs|9|artist=50 Cent|song=Get Up|artistid=BillboardID|50 Cent|accessdate=11 березня 2012}}
|}

== Посилання ==
{{примітки}}

{{50 Cent}}

[[Категорія:Сингли 2008]]
[[Категорія:Пісні 50 Cent]]
[[Категорія:Сингли Shady Records]]
[[Категорія:Сингли Aftermath Entertainment]]
[[Категорія:Сингли Interscope Records]]

title: з альбому Before I Self Destruct

Випущено: 7 жовтня 2008

Формат: Завантаження музики

Тип: Сингл

Жанр: Хіп-хоп

Лейбл: Shady, Aftermath, Interscope

Автор слів: 50 Cent

Продюсер: Скотт Сторч

title: Хронологія синглів 50 Cent

| Попередній | «I'll Still Kill» (2007) |: | «I Get It In» (2008) | Наступний |

Попередній: «I'll Still Kill» · (2007)

«I Get It In» · (2008): Наступний

title: 50 Cent

Студійні альбоми: Power of the Dollar • Get Rich or Die Tryin' • The Massacre • Curtis • Before I Self Destruct • Animal Ambition • Street King Immortal

Компіляції: Guess Who's Back? • Eminem Presents: The Re-Up

Саундтреки: Восьма миля • Розбагатій або помри • Bulletproof

Мікстейпи: 50 Cent Is the Future • No Mercy, No Fear • Bullet Proof • Sincerely Yours, Southside • War Angel LP • Forever King • The Big 10 • The Lost Tape • 5 (Murder by Numbers) • The Kanan Tape

Відеоігри: Bulletproof • Blood on the Sand

Пов'язані статті: G-Unit Records • G-Note Records • G-Unit Philly • G-Unit West • 50 Cent: The New Breed • 50 Cent. Гроші та влада • Cheetah Vision • SMS Audio • G-Unit Books • G-Unit Clothing Company • G-Unit Film & Television • G-Unity Foundation • «П'ятдесятий закон» • SK Energy • «From Pieces to Weight: Once Upon a Time in Southside Queens» • The Invitation Tour • Eminem • Dr. Dre • Кельвін Мартін

title: Сингли 50 Cent

Power of the Dollar: «How to Rob» • «Thug Love» • «Your Life's on the Line»

Get Rich or Die Tryin': «In da Club» • «21 Questions» • «P.I.M.P.» • «If I Can't»

The Massacre: «Disco Inferno» • «Candy Shop» • «Just a Lil Bit» • «Outta Control»

Get Rich or Die Tryin' OST: «Hustler's Ambition» • «Window Shopper» • «Best Friend» • «I'll Whip Ya Head Boy» • «Have a Party»

Curtis: «Straight to the Bank» • «Amusement Park» • «I Get Money» • «Ayo Technology» • «I'll Still Kill»

Before I Self Destruct: «OK, You're Right» • «Baby by Me» • «Do You Think About Me»

The Big 10: «I Just Wanna»

Animal Ambition: «Don't Worry 'Bout It» • «Hold On» • «Pilot» • «Smoke»

Street King Immortal: «9 Shots»

Інші сингли: «Rowdy Rowdy» • «Wanksta» • «Get Up» • «I Get It In» • «Outlaw» • «New Day» • «First Date» • «My Life» • «Major Distribution» • «We Up»

Сингли з іншими виконавцями: «React» • «Patiently Waiting» • «Realest Niggas» • «On Fire» • «Let Me In» • «Westside Story» • «How We Do» • «Hate It or Love It» • «So Seductive» • «I Know You Don't Love Me» • «Hands Up» • «Creep» • «Cake» • «You Don't Know» • «Jimmy Crack Corn» • «Hold On» • «Pass the Patron» • «Let's Get It In» • «Bitch» • «Haters» • «Hate Bein' Sober» • «Get Low»

Примітні пісні: «Ghetto Qu'ran (Forgive Me)» • «What Up Gangsta» • «Many Men (Wish Death)» • «Heat» • «Back Down» • «Piggy Bank» • «Follow My Lead»