text:
# Мюдівка
Мю́дівка — село в Україні, у Кетрисанівській сільській громаді Кропивницького району Кіровоградської області. Населення становить 78 осіб (станом на 2001 рік). Село розташоване за 4,5 кілометра від міста Борбринець.

## Географія
Село Мюдівка лежить за 4,5 км на південний схід від міста Бобринець, фізична відстань до Києва — 272,4 км. Через село проходить автомобільний шлях територіального значення Т 2401. Поблизу Мюдівки розташований ботанічний заказник місцевого значення Мюдівська балка.

## Населення
Станом на 1989 рік у селі проживало 79 осіб, серед них — 34 чоловіки і 45 жінок.
За даними перепису населення 2001 року у селі проживало 78 осіб. Рідною мовою назвали:
| Мова       | Кількість осіб | Відсоток |
| ---------- | -------------- | -------- |
| українська | 71             | 91,03%   |
| російська  | 5              | 6,41%    |
| молдовська | 1              | 1,28%    |
| вірменська | 1              | 1,28%    |

## Політика
Голова сільської ради — Алеян Тетяна Володимирівна, 1959 року народження, вперше обрана у 2010 році. Інтереси громади представляють 12 депутатів сільської ради:
| Партія                                 | Кількість депутатів | Відсоток |
| -------------------------------------- | ------------------- | -------- |
| «Партія регіонів»                      | 7                   | 58,33%   |
| Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» | 2                   | 16,67%   |
| самовисування                          | 2                   | 16,67%   |
| «Комуністична партія України»          | 1                   | 8,33%    |

title: Мюдівка

wikitext:
{{Село України
 | назва           = Мюдівка
 | область         = [[Кіровоградська область]]
 | район           = [[Кропивницький район]]
 | громада         = [[Кетрисанівська сільська громада]]
 | рада            = [[Кетрисанівська сільська рада]]
 | код КОАТУУ      = 3520887003
 | розташування    = Bobrynets.jpg
 | mapx            = 206
 | mapy            = 50
 | засновано       =
 | населення       = 78 осіб<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ">[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=11.11.2008&rf7571=16416 Облікова картка на сайті ВРУ]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref><ref name="Населення населених пунктів Кіровоградської області за даними перепису 2001 року">{{Cite web |url=http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-2001/kirovohradska.htm |title=Населення населених пунктів Кіровоградської області за даними перепису 2001 року |accessdate=3 липня 2014 |archive-date=21 квітня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170421194525/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-2001/kirovohradska.htm }}</ref>
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 0,2<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
 | ref-площа       =
 | щільність       = 390<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
 | поштовий індекс = 27216<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
 | телефонний код  = 5257<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
 | координати      = {{coord|48|0|25|N|32|14|25|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
   | lat_deg = 48 || lat_min = 0 || lat_sec = 25
   | lon_deg = 32 || lon_min = 14 || lon_sec = 25
 | висота          = 134<ref name="Погода в селі Мюдівка">{{Cite web |url=http://weather.in.ua/ua/kirovogradskaja/16491 |title=Погода в селі Мюдівка |accessdate=13 липня 2008 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305200222/http://weather.in.ua/ua/kirovogradskaja/16491 }}</ref>
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | адреса          =
 | облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=11.11.2008&rf7571=16416 Облікова картка]
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань сільрада = 4,5<ref name="Село Мюдівка — Геопортал адміністративно-територіального устрою України">{{Cite web |url=http://atu.gki.com.ua/atu/36577 |title=Село Мюдівка — Геопортал адміністративно-територіального устрою України |accessdate=3 липня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140714185826/http://atu.gki.com.ua/atu/36577 |archivedate=14 липня 2014 |deadurl=yes }}</ref>
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
 }}

'''Мю́дівка''' — [[село]] в Україні, у [[Кетрисанівська сільська громада|Кетрисанівській сільській громаді]] [[Кропивницький район|Кропивницького району]] [[Кіровоградська область|Кіровоградської області]]. Населення становить 78 осіб (станом на 2001 рік)<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/><ref name="Населення населених пунктів Кіровоградської області за даними перепису 2001 року"/>. Село розташоване за 4,5 кілометра<ref name="Село Мюдівка — Геопортал адміністративно-територіального устрою України"/> від [[Бобринець|міста Борбринець]].

== Географія ==

Село Мюдівка лежить за 4,5 км на південний схід від міста [[Бобринець]], фізична відстань до [[Київ|Києва]] — 272,4 км<ref name="Село Мюдівка — Геопортал адміністративно-територіального устрою України"/>. Через село проходить автомобільний шлях територіального значення {{Автошлях Т|2401}}. Поблизу Мюдівки розташований [[ботанічний заказник]] місцевого значення [[Мюдівська балка]].

== Населення ==

Станом на [[Перепис населення УРСР (1989)|1989]] рік у селі проживало 79 осіб, серед них — 34 чоловіки і 45 жінок<ref>{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/Varvalagg.asp?ma=19A050201%5F021%5F035&ti=19A050201%5F021%5F035%2E+%D1%EA%EB%E0%E4+%ED%E0%FF%E2%ED%EE%E3%EE+%F2%E0+%EF%EE%F1%F2%B3%E9%ED%EE%E3%EE+%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF+%E7%E0+%F1%F2%E0%F2%F2%FE%2C+%CA%B3%F0%EE%E2%EE%E3%F0%E0%E4%F1%FC%EA%E0+%EE%E1%EB%E0%F1%F2%FC+%281%2C2%2C3%2C4%29&path=../Database/Census/02/01/01/&lang=1&xu=&yp=&nr=1&aggfile(1)=035++%C1%CE%C1%D0%C8%CD%C5%D6%DC%CA%C8%C9+%D0%C0%C9%CE%CD&prevagg=NNNN&mapname=&multilang=uk&aggdir1=|title=Склад наявного та постійного населення за статтю, Кіровоградська область (осіб) - 035 БОБРИНЕЦЬКИЙ РАЙОН, Рік, Категорія населення , Стать|language=|accessdate=2014-07-03|archive-date=5 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160305023648/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/Varvalagg.asp?ma=19A050201_021_035&ti=19A050201_021_035.+%D1%EA%EB%E0%E4+%ED%E0%FF%E2%ED%EE%E3%EE+%F2%E0+%EF%EE%F1%F2%B3%E9%ED%EE%E3%EE+%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF+%E7%E0+%F1%F2%E0%F2%F2%FE%2C+%CA%B3%F0%EE%E2%EE%E3%F0%E0%E4%F1%FC%EA%E0+%EE%E1%EB%E0%F1%F2%FC+%281%2C2%2C3%2C4%29&path=..%2FDatabase%2FCensus%2F02%2F01%2F01%2F&lang=1&xu=&yp=&nr=1&aggfile%281%29=035++%C1%CE%C1%D0%C8%CD%C5%D6%DC%CA%C8%C9+%D0%C0%C9%CE%CD&prevagg=NNNN&mapname=&multilang=uk&aggdir1=}}</ref>.

За даними [[Перепис населення України (2001)|перепису населення 2001]] року у селі проживало 78<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/><ref name="Населення населених пунктів Кіровоградської області за даними перепису 2001 року"/> осіб. Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/Varvalagg.asp?ma=19A050501%5F02%5F035&ti=19A050501%5F02%5F035%2E+%D0%EE%E7%EF%EE%E4%B3%EB+%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF+%E7%E0+%F0%B3%E4%ED%EE%FE+%EC%EE%E2%EE%FE%2C+%CA%B3%F0%EE%E2%EE%E3%F0%E0%E4%F1%FC%EA%E0+%EE%E1%EB%E0%F1%F2%FC+%281%2C2%2C3%2C4%29&path=../Database/Census/05/01/&lang=1&xu=&yp=&nr=1&aggfile(1)=035+%C1%CE%C1%D0%C8%CD%C5%D6%DC%CA%C8%C9+%D0%C0%C9%CE%CD&prevagg=NNN&mapname=&multilang=uk&aggdir1=|title=Розподіл населення за рідною мовою, Кіровоградська область (у % до загальної чисельності населення) - 035 БОБРИНЕЦЬКИЙ РАЙОН, Рік , Вказали у якості рідної мову|accessdate=2014-07-02}}{{Недоступне посилання}}</ref>:

{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#CD9B9B" | Мова
! style = "background-color:#CD9B9B" | Кількість осіб
! style = "background-color:#CD9B9B" | Відсоток
|-
| [[Українська мова|українська]]
| align="right"| 71
| align="right"| 91,03%
|-
| [[Російська мова|російська]]
| align="right"| 5
| align="right"| 6,41%
|-
| [[Молдовська мова|молдовська]]
| align="right"| 1
| align="right"| 1,28%
|-
| [[Вірменська мова|вірменська]]
| align="right"| 1
| align="right"| 1,28%
|}

== Політика ==
{{main|Сугокліївська сільська рада}}
Голова сільської ради — Алеян Тетяна Володимирівна, 1959 року народження, вперше обрана у 2010 році. Інтереси громади представляють 12 депутатів сільської ради<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A007?rdat1=11.11.2008&rf7691=4431 Сугокліївська сільська рада. Облікова картка на сайті ВРУ]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A012?rdat1=11.11.2008&rf7691=4431&rid256=121 Сугокліївська сільська рада. Керівний склад попередніх скликань]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref><ref>{{cite web|url=http://www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/wp001|title=Сугокліївська сільська рада. Результати виборів депутатів ради|accessdate=2014-07-03|archive-date=28 липня 2012|archive-url=https://archive.today/20120728224448/www.cvk.gov.ua/pls/vm2010/wp001}}</ref>:

{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#CD9B9B" | Партія
! style = "background-color:#CD9B9B" | Кількість депутатів
! style = "background-color:#CD9B9B" | Відсоток
|-
| «[[Партія регіонів]]»
| align="right"| 7
| align="right"| 58,33%
|-
| [[Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»]]
| align="right"| 2
| align="right"| 16,67%
|-
| самовисування
| align="right"| 2
| align="right"| 16,67%
|-
| «[[Комуністична партія України (1993—2022)|Комуністична партія України]]»
| align="right"| 1
| align="right"| 8,33%
|}

== Примітки ==

{{reflist}}

== Посилання ==

* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=11.11.2008&rf7571=16416 Облікова картка на сайті ВРУ]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://weather.in.ua/ua/kirovogradskaja/16491 Погода в селі Мюдівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305200222/http://weather.in.ua/ua/kirovogradskaja/16491 |date=5 березня 2016 }}

{{Kirovohrad-geo-stub}}
{{Кетрисанівська сільська громада}}
{{Населені пункти Бобринецького району}}

[[Категорія:Села Кіровоградської області]]

title: село Мюдівка

Область: Кіровоградська область

Район: Кропивницький район

Тер. громада: Кетрисанівська сільська громада

Облікова картка: Облікова картка

title: Основні дані

Населення: 78 осіб

Площа: 0,2 км²

Густота населення: 390 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Карта

Карта: Мюдівка


text:
# Жоакім Малгоза
Жоакім Малгоза (ісп. Joaquim Malgosa, 1 листопада 1963) — іспанський хокеїст на траві.
Учасник Олімпійських Ігор 1988, 1992, 1996, 2000 років. Срібний призер 1996 року.
Срібний призер Чемпіонату світу 1998 року.
Бронзовий призер Трофею чемпіонів 1997 року.

wikiname: ukwiki

title: Жоакім Малгоза

in_language: uk

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Жоакім Малгоза
| оригінал імені = Joaquim Malgosa
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalSport|Чоловічий [[хокей на траві]]}}
{{MedalCountry|{{ESP}}}}
{{MedalCompetition|[[Хокей на траві на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]]}}
{{MedalSilver|[[Літні Олімпійські ігри 1996|Атланта 1996]]|[[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 1996 — чоловічий турнір|Командні змагання]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат світу з хокею на траві|Чемпіонат світу]]}}
{{MedalSilver|[[Чемпіонат світу з хокею на траві 1998|Утрехт 1998]]|Командні змагання}}
{{MedalCompetition|[[Трофей чемпіонів з хокею на траві|Трофей чемпіонів]]}}
{{MedalBronze|[[Трофей чемпіонів з хокею на траві 1997|Аделаїда 1997]]|Командні змагання}}
}}

'''Жоакім Малгоза''' ({{lang-es|Joaquim Malgosa}}, 1 листопада 1963) — [[Іспанія|іспанський]] [[Хокей на траві|хокеїст на траві]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Учасник Олімпійських Ігор [[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 1988|1988]], [[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 1992|1992]], [[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 1996|1996]], [[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 2000|2000]] років. Срібний призер [[Хокей на траві на літніх Олімпійських іграх 1996|1996]] року.
Срібний призер Чемпіонату світу [[Чемпіонат світу з хокею на траві 1998|1998]] року.
Бронзовий призер Трофею чемпіонів [[Трофей чемпіонів з хокею на траві 1997|1997]] року.
<!--ДосягненняКінець Код:OGU88929600.-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/18523 Жоакім Малгоза на Olympedia.org]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Ma/Kim-Malgosa-1.html Жоакім Малгоза на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Малгоза Жоакім}}
[[Категорія:Народились 1963]]
[[Категорія:Іспанські хокеїсти на траві]]
[[Категорія:Хокеїсти на траві — захисники]]
[[Категорія:Іспанські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Хокеїсти на траві на літніх Олімпійських іграх 1988]]
[[Категорія:Хокеїсти на траві на літніх Олімпійських іграх 1992]]
[[Категорія:Хокеїсти на траві на літніх Олімпійських іграх 1996]]
[[Категорія:Хокеїсти на траві на літніх Олімпійських іграх 2000]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1996]]
[[Категорія:Спортсмени Тарраси]]
[[Категорія:Персоналії Іспанії XX століття]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Іспанія

Народження: 1 листопада 1963 (61 рік) · Тарраса, Столичний округ Барселона, провінція Барселона, Каталонія, Іспанія

title: Спорт

Вид спорту: хокей на траві

title: Олімпійські ігри

Срібло: Атланта 1996 · Командні змагання

title: Чемпіонат світу

Срібло: Утрехт 1998 · Командні змагання

title: Трофей чемпіонів

Бронза: Аделаїда 1997 · Командні змагання


text:
# Укійо-е
Укійо-е (яп. 浮世絵, укійое, «картини плинного світу» або «сучасні картини») — жанр гравюри і малюнку в Японії, який сформувався у XVII столітті у період Едо. Основна тема цих картин — повсякденне життя людей та пейзажі.

## Походження назви
Злам XVIII—XIX століть в Японії досить сильно нагадував стан ще XVII століття. Владу в країні загарбав рід Токугава, покінчивши з періодом розбрату і роздрібненості. Аби утримати владу, Японію перетворюють на поліцейську країну, де чиновниками, шпигунами-наглядачами і цензорами роблять навіть буддійських ченців. Останні відають приписом населення до храмів і навіть видають дозволи на подорожі за межі селищ. Поведінку мешканців ретельно регламентувала велика низка наказів і циркулярів. Особливо важким у феодальній Японії був стан селян, позбавлених усіх привілеїв:
| Селянам забороняється курити тютюн, бо це може спричинити пожежі… Перед оселями слід насадити бамбук, бо це красиво і надає поселенням охайного вигляду… До того ж, листя бамбука можна використовувати як паливо[1] |
Наказів була така безліч, що не забули ні про кількість поклонів і кому саме, ні про кількість іграшок у дітей купців, ні про дозволений одяг. Селян-порушників наказів сьогуна — спокійно страчували. Серед придушених наказами мешканців почався прихований пошук місць примітивних розваг, прихованих насолод, позбавлених заборон. У містах збільшуються будинки гейш, чайні будиночки і харчевні, квартали червоних ліхтарів, де за зачиненими ширмами гроші урівнювали всіх відвідувачів.
- В задушливій атмосфері феодальної Японії квартали-острівці насолод і примітивних розваг отримали назву «укійо».
- Літературний твір з сюжетами авантюр, кохання, сміливих витівок і пригод отримав назву «укійо-сосі».
- Ілюстрації до літературних творів з сюжетами авантюр чи кохання отримали назву «укійо-е»[1].

Вони згодом відірвуться від літературних творів і стануть окремим графічним жанром, але використання кількості кольорів обмежить черговий наказ… Був виданий наказ про використання лише семи кольорів.
Був і традиційний розмір гравюр «укійо-е», названий «Хоро-бан»: аркуш наприкінці XVIII століття мав розміри 31,9 (32) на 14,5 см. Стандартний розмір гравюр обумовлений розміром дошки-матриці. Коли планували зображення більше за стандартне, склеювали три стандартні аркуші. Західоєвропейські мистецтвознавці неправильно називають їх триптихами за власними аналогіями в живопису. Але триптихів в європейському розумінні в Японії не робили. Це звична і давно опрацьована практика роботи на декількох стулках або аркушах, поділених вертикальними смугами.

## Графіка укійо-е і цензура
Графіка укійо-е зовсім не була «вільним мистецтвом». І керували процесом не художники. В мережі виробників художник — різьбяр матриць — володар друкарні — цензор, японський художник посідав останнє місце. І отримував за власну працю невелику платню. Найбільший прибуток мав володар друкарні, який узгоджував дозвіл на друк у цензора і який залишався володарем дощок-матриць навіть після смерті художника. Зберігся презирливий відгук цензора на театральні гравюри 1-ї половини XIX ст., котрі чиновник називав сміттям. Бували випадки, коли в друк не пускали навіть гравюри, що вже пройшли цензуру (!).
Так, японська влада неодноразово забороняла графічні твори Утамаро Кітаґави як аморальні, але художник продовжував їх створювати. 1804 року він оприлюднив гравюру, на якій зобразив милування квітами героя японської старовини Тойотомі Хідейосі. За це сьоґунат заарештував художника і кинув до в'язниці. Тойотомі Хідейосі був родичем сьоґунського дому, тому використання його образу як персонажа міщанських картин було суворо заборонене. Лише через століття по смерті Утамаро Кітаґави він буде зарахований до класиків японської графіки.
Папір, на якому друкували гравюру, зберігав печатки цензорів і низку написів, котрі стануть для істориків важливими додатками до інформації про процес цензурного дозволу і друку, відомості про що не зберігали.
Жорсткі межі японської цензури спонукали художників до ретельних пошуків композиції, нових засобів виразності і максимального використання колористичних якостей дозволених фарб. Удосконалювалась і техніка друку — обігрували білий колір паперу, робили тиснення, тло деяких гравюр прикрашали подрібненою слюдою.
На відміну від західноєвропейської цензури, котра зросла в пазурах асексуального християнства, японська цензура не забороняла порнографічні зображення. В укійо-е десятиліттями існував жанр сюнґа, що спеціалізувався на подібних сценах та на сценах побуту «веселих кварталів».
Цензура була скасована лише в 1876 році в період реформ Мейдзі.

## Споживачі «укійо-е» і технологія виготовлення
Від появи ілюстрації до літературних творів, а згодом і окремих гравюр, вони були розраховані на масового споживача — дрібних самураїв, торговців, мешканок міст, молодь. Первісні ілюстрації та гравюри були чорно-білими — використовувалась лише туш (найвідомішим ілюстратором у жанрі укійо-е був Йошіда Ханбей), з початку XVIII століття деякі роботи розфарбовували вручну. Згодом процес ускладнили: художник малював ескіз, ремісник готував декілька дерев'яних матриць-дощок, кожна з яких призначалась для окремого кольору. Всі кольори утворювали готову композицію на паперовому відбитку. Віртуозно створені гравюри робили з використанням техніки розкату, коли якась фарба поступово втрачала інтенсивність або переходила у свою протилежність (наприклад, синя — в рожеву). Гравюру, де можна було використовувати 6 кольорів, винайшов художник і видавець Окумура Масанобу.
Гравюра укійо-е не сприймалась аристократами і багатіями-естетами як серйозне мистецтво на кшталт традиційного живопису на шовку — філософського, канонічного, з постійними натяками на істини буддизму. І навпаки, укійо-е цікавило обдарованих художників, залучало їх до табору прихильників, бо стало дещо вільною територією мистецтва, котра уникла в Японії на той час офіційної канонізації, заштампованості. Популярність гравюр укійо-е зростала впродовж першої половини XIX ст. і рекрутувала до власних лав найбільш талановитих митців. Картинками укійо-е споживачі обклеювали ширми, паперові стіни японського житла, розсувні двері, екрани.
Пластична краса людини чи її тіло (як в мистецтві Італії) не приваблювала японських художників і не мала поширення. Деяким винятком було хіба що обличчя (красуні та гейші, актори в ролі). Це був початковий період уваги до індивідуальних рис людини та характерності в особах гейш, дівчат із чайних будиночків та акторів, популярних улюбленців театральних вистав. Згодом в японську графіку прийде і портрет реальної особи — при збереженні рис умовності і узагальнення.
- «Ніжний вітер, чудова погода» — картина червоної гори Фудзі (Збірка «Тридцять шість пейзажів Фудзі», Кацусіка Хокусай)
- Цукіока Йосітосі, «Стара Оно-но Коматі в період жебракування», 1886
- Тоехару Тіканобу. «Портрет Сайґо Такаморі», 1877
- Актор театру кабукі Отані Онідзіі (Тосюсай Сяраку, 1794)
- «Три красуні років Кансей» (Збірка «Квіти Едо», Кітаґава Утамаро)
- Актор театру кабукі Ітікава Дандзьодзо (Тосюсай Сяраку)

## Сюжети
Прискіпливий контроль сьогунату за мешканцями країни обумовив і штучну стагнацію розвитку країни. У свою чергу це призвело до стагнації та приреченості японського мистецтва до постійних повторів у період Едо. Частково це нагадувало декілька звертань західноєвропейської архітектури до стилю класицизм (палладіанство XVI ст. Вінченцо Скамоцці і палладіанство в Британії XVIII ст., академічний класицизм XVII ст. Франції і Голландії, неокласицизм кінця XVIII і зламу XIX—XX ст.)
Серед поширених сюжетів — доля поетеси Оно но Коматі восьмого століття. Так сталося, що реальне життя поетеси затьмарили міфи, народні перекази, котрі стали прекрасною легендою японського мистецтва на століття. До образу талановитої поетеси зверталися драматурги та художники. Реалістична гілка японського мистецтва найчастіше зверталася не до молодої Оно но Коматі, вродливої і наче захищеної від усіх скорбот світу при палаці імператора, а саме до покинутої старої, що втратила і красу, і прихильність долі.
Оно но Коматі — героїня декількох популярних п'єс із репертуару аристократичного театру Но, найвідоміша з яких має назву «Гробниця Коматі».
До легендарного образу звертались і майстри нецке. Відомий майстер школи Кано — Йосімура Сюдзан — уславився більше не як художник, а саме як майстер нецке. Він подав її як стару і жебракуючу жінку у страшних злиднях. Вона сидить з виразом нескінченого страждання і безнадії на обличчі, з драною торбою на виснажених плечах, наче підвестись на ноги їй вже несила. Психологічна насиченість образу перегукується з найкращими зразками скульптур доби західноєвропейського бароко, залишаючись мініатюрним твором мистецтва. Важко уявити, що колись подібний твір слугував лише прикрасою японського одягу і міг зникнути, як зникли інші твори майстра Сюдзана, як зникли і вірші Оно но Коматі, їх більша частина.
Оно но Коматі — також героїня графіки укійо-е.
До посиленої пропаганди феодальних чеснот були причетні і сюжети укійо-е. Вони нагадували казкові перекази чи п'єси станів з різкими, несподіваними змінами ситуацій. Серед них — історія життя Ендо Моріто, що закохався в молоду дружину палацового охоронця Ватанабе Ватару. Жінка була прикладом феодальної відданості чоловікові і не відповідала на нахабні залицяння. Але Ендо Моріто не втрачав наполегливості і нарешті вирвав у жінки згоду на стосунки за умов убивства її чоловіка. Вночі жінка одягла одяг чоловіка і заснула. Вночі в спальню вдерся нахабний залицяльник і відрубав голову. Роздивившись, побачив, що то голова зразкової дружини палацового охоронця. Ендо Моріто подався в ченці, в монастирі відрізнявся суворою аскезою і показовим покаранням себе.
- Цукіока Йосітосі. «Ендо Моріто перед убивством чоловіка своєї коханої», 1883
- Кікуті Йосай, «Поетеса Оно но Коматі» VIII століття
- Кікуті Йосай, «Жінка-самурай Томое Гоцен» XII століття

## Японський меч і графіка укійо-е
Ієрархічна побудова феодального суспільства Японії відбивалась і на зброї. Влада належала сьогунам. Землевласники-феодали підкорялись сьогуну, а землевласникам — самураї. Довгий меч, прикрашений особливим малюнком леза, піхвами з каліграфічним написом багато чого розповідав про свого володаря і навіть історію його роду. Меч самурая слугував покажчиком його статусу в ієрархії і був найціннішим майном самурая. Феодальні привілеї самурая сягали права убити будь-яку підлеглу особу за найменшу провину чи без підстав на це.
Частка старовинних японських мечів мала надзвичайну історичну і мистецьку вартість, серед них і легендарний меч Хандзьо Масамуне. Перші триста років історії меча невідомі. Вперше меч потрапив у літописи в XVI ст. Меч став військовим трофеєм самурая Хандзьо Шигінага, котрий забрав його у переможеного ворога. Звідси його назва. Через скрутний фінансовий стан Хандзьо Шигінага продав коштовний меч за 13 великих золотих монет. Меч став свідком просування нагору в феодальній ієрархії та перейшов у володіння Токугава Іеясу. Тоді меч перестав бути просто зброєю і набув символу абсолютної, реальної влади в Японії сьогунів роду Токугава майже на 250 років.
Меч взагалі став важливою частиною чоловічого костюму японця з привілейованих станів. Меч — важлива частина і театрального костюму актора. Графічний аркуш може не мати зображення квітів і практично не має аркушів з вояком-героєм — без меча. В гравюрах з героями укійо-е меч зображують частіше за квіти сакури.

## Графіка укійо-е, пов'язана з національним театром
Мистецтво укійо-е, тематично пов'язане з національним театром, належало до ланки надзвичайно узагальненої та стилізованої графіки. Незважаючи на реальні враження від вистав, від гри акторів, театральна гравюра увібрала всі ознаки умовностей, декоративності й узагальненості національного театру (умовний грим акторів, нереалістичні пози, відсутність театральних декорацій і неєвропейську побудову сцени, мала місце посилена пропаганда феодальних чеснот і відданості сьогуну та власному князю-васалу).
Майже з перших своїх кроків графіка Японії була так чи інакше пов'язана з театром кабукі. По-перше аркуші гравюри слугували театральними афішами, а також ілюстраціями до книг про вистави чи про популярних акторів. Атмосфера театру, сюжети його вистав, пишні костюми акторів, художні манери і зовнішність театральних персонажів — викликали захоплення, прискіпливу увагу і навіть копіювання поведінки. При цьому в феодальній Японії актори посідали останні щаблі в соціальній ієрархії, звичним було презирство до акторів у житті і демонстративне небажання особистого знайомства чи дружніх стосунків. Повагою користувались лише їхні сценічні образи, в яких уява феодальних глядачів повністю розчиняла реальні особи акторів. Сценічний образ повністю витісняв реальну людину — в ніщо, в неіснування. Презирство до акторів демонстрували навіть художники, що малювали акторів у ролях. Так, художник Кацукава Сюнсо, що створив незабутні портрети акторів у ролях, в книзі про акторів старанно відмежувався від них.
| Він любив театр і як глядач, отримував від нього чимало задоволень, але не збирався мати з ними приятельських стосунків чи навіть знайомитися з ними[4]. |
Портрети акторів в ролях у майстрів укійо-е — зовсім не портрети реальних акторів, це лише популярні сценічні образи. Від реальних людей там лише імена та феодальні позначки акторських династій. В гравюрі «Актор Іцикава Дандзюро 5-й у ролі Сібараку, втілення справедливості» (1782 рік) білі концентричні прямокутники на червоних рукавах — не що інше як феодальний герб (мон) династії акторів Іцикава. У інших акторів — був інший герб (мон).
Графіка укійо-е відбивала реальний, суворий стан осіб феодального суспільства з його обмеженнями, забобонами, розмежованістю станів, власною шкалою цінностей і іншим розкладом престижних і непрестижних речей і прагнень, ніж нині.
- Торії Кійомасу. «Два актори в невідомій виставі», до 1712 р.
- Кацукава Сюнсо. Актор Ічімура Уземон 9-й в ролі Сібараку, втілення справедливості», 1778 рік
- Кацукава Сюнсо. «Актор Іцикава Монносуке II»
- Кацукава Сюнсо. «Актор Накадзіма Міхемон в ролі Токіхіра», 1747 р.
- Кацукава Сюнсо. «Актори Іцикава Яодзо II і Сегава Кікунодзьо III»
- «Невідомий актор театру кабукі»
- Кацукава Сюнсо. «Актор Саката Хангоро II»
- Торії Кійомасу. «Актор Саньо Кантаро як поштар»
- Торії Кійомасу. «Актор Іцикава Дандзюро 2-й в ролі Сібараку», до 1720
- Кацукава Сюнсо. «Актор Іцикава Дандзюро 5-й в ролі Сібараку, втілення справедливості», 1782
- Торії Кійомасу. «Іцикава Дандзюро 1-й в ролі Такенукі Горо», до 1710
- Утагава Кунісада. «Актор Катаока Нізаемон VIII в ролі Сато Масакійо, 1862
- Утаґава Тойокуні старший (1769—1825). «Три актори в виставі», Бостонський музей образотворчих мистецтв

## Картинки мінливого світу і зелені кімнати
Графіка укійо-е не була б повною мірою відбитком мінливого світу, аби не зазирнула за лаштунки театрів. І художники туди зазирнули.
Так в графіку укійо-е прийшло зображення так званих «зелених кімнат» — гримерок, де актор вивчав ролі, накладав грим, звикав до складних театральних костюмів, проводив репетиції і практично жив. Адже актори театру кабукі були вимушені перебувати в театрі 12—14 годин на добу.
«Зелена кімната» була водночас і житлом, і коморою для зберігання костюмів і перук, репетиційною кімнатою та коморою для зберігання дарунків, якщо актор виборов у глядачів популярність. В японському театрі не отримала розвитку театральна декорація: була або одна декорація на всі вистави, або не було жодної. Тому надзвичайного значення набули умовний грим актора, його пишні костюми та сценічний темперамент і малюнок ролі. Японські глядачі приходили дивитись на акторів та на їх гру, а не на театральні декорації.
В гравюрі «Актор Іцикава Дандзюро V в зеленій кімнаті» художник Кацукава Сюнсо подав зустріч популярного актора з театральним музикою під час короткого відпочинку актора. Всі ознаки умовності і феодальних забобонів присутні в гравюрі. Театральний музика — непомітна постать з паперами і двома дощечками, котрі і слугували в умовному просторі кабукі музичним інструментом. Це й не портрет реального музики, як могло би бути в картині європейського майстра, а імперсональний знак присутності в зеленій кімнаті ще однієї особи. Це узагальнене зображення-знак пересічного японця, котрого можна зустріти і на інших гравюрах.
Не є портретом і зображення актора — він в умовному червоному гримі Сібараку (втілення справедливості), тобто це ще одне зображення актора в ролі, тільки за лаштунками.
«Зелена кімната» актора Іцикави Дандзюро V більш індивідуальна, ніж обличчя її мешканця: видно дзеркало, перед яким актор накладав червоний грим «справедливого обурення», підставка для перуки, велика скриня для численних кімоно і костюмів, котрі подарували популярному актору глядачі, окремий дерев'яний кейс для книжок і текстів вистав із написом «Дандзюро». «Зелена кімната» актора Іцикави Дандзюро V — світ перетворення буденності в піднесений світ театральної вистави і навпаки, місце повернення в феодальну реальність з її бідою і тривогами. До цього мистецтво укійо-е не знало подібної суміші буденного і святкового, натяку на перетворення одного в друге. Можливо, відбитків перших гравюр «Зелені кімнати» збережено досить мало через малий наклад, бо первісно вони розповсюджувались у вузькому колі самих акторів або їх прихильників. Художник не ставив на них і власного підпису. Є «зелені кімнати» з зображеннями двох акторів, зазвичай партнерів по сцені.
Залаштункові «зелені кімнати» як жанр укійо-е сприяли появі в середині XIX ст. позатеатральних, парадних та меморіальних портретів померлих акторів.

## Період занепаду укійо-е і порятунку національних художніх традицій
В останню чверть XIX ст. мешканці Японії активно засвоюють досягнення західноєвропейської капіталістичної цивілізації, цікавляться всім новим, що привносять в країну. Свій вплив на технології виготовлення ілюстрацій до газет і періодичних видань мали і західноєвропейські технології. В друкарстві Японії засвоюють літографію та фото. Були скасовані і обмеження щодо використання кількості кольорів у гравюрі укійо-е. В Японії почали використовувати анілінові фарби. Дивним чином використання анілінових фарб позначилось на укійо-е погано. Витончені колористичні гами зламу XVIII—XIX століть замінилися на пістряві і негармонійні. Укійо-е вступило в період занепаду. Стривожений занепадницьким станом в галузі, художник-графік Цукіока Йосітосі практично самотужки підживлював зацікавленість в існуванні і традиційних технологіях укійо-е, коли її покидала більшість тогочасних графіків.
Кризовий стан у виробництві гравюр укійо-е наприкінці XIX ст. вплинув також на використання старих дощок-матриць з популярними колись композиціями відомих майстрів японської графіки. Робилось це з ініціативи японських друкарів, що бажали не втрачати прибуток будь-що. Про це дізнались дослідники укійо-е лише в XX ст. На оригінальність графічних творів це надто не вплинуло, бо кількість перших накладів гравюр досить обмежена (з урахуванням значної кількості знищених відбитків первісного друку). Ця практика відома і в Європі, коли з мідяних дощок покійного Франсіско Гойї робили нові відбитки його серії «Лихоліття війни».
До рятування японських художніх традицій доєднався і освічений іноземець — американець Ернест Феноллоза. За запрошенням зоолога та сходознавця Едварда Сільвестра Морзе (1838—1925) зі США — відбув у Японію, де продовжив вивчення філософії в Токійському Імператорському університеті. Але не обмежився лише високими, захмарними істинами японської філософії.
Зустріч з мистецтвом і тисячолітньою культурою Японії справила надзвичайне враження на науковця. Спадкоємець західноєвропейської художньої традиції, Феноллоза як ніхто відчував неповторність Японії і її культури. Через вісім років перебування в Японії у нього виникає бажання натуралізуватися. Він переходить у буддизм. Навіть важке для японців американське прізвище міняє на Кано Ейтан Масанобу, як послідовник японської мистецької школи Кано. Але головним для науковця і філософа були не зовнішні японські декорації, а дійсне вживання у японську художню культуру, якій він починає завзято служити. За сприяння Феноллози в Токіо організували Академію мистецтв і Токійський Імператорський музей, в останньому з 1888 він став директором.
На хвилі реформ Мейдзі до Японії запросили багатьох фахівців з країн Західної Європи, а японці поїхали за кордон опановувати західноєвропейські технології та мистецькі традиції. На короткий час національні мистецькі традиції втратили престиж. Почалися випадки вандалізму по відношенню до творів національного мистецтва. Задля перешкоди руйнівним тенденціям Феноллозі і знадобився великий музейний заклад у Токіо. Він роками вивчав стародавні храми і монастирі, рятуючи покинуті чи забуті твори мистецтва. Більше того, Феноллоза сприяв появі у Японії закону про збереження місцевих святинь, храмів і творів мистецтва, що там перебували. До значних досягнень науковця відносять і створення першого ґрунтовного переліку Національних скарбів Японії.
У свою чергу цей перелік сприяв виявленню забутих мистецьких скарбів і їх порятунку в Японії. Паралельно Феноллоза купував твори мистецтва для власної колекції. 1886 року він продав власну колекцію в Бостоні лікарю Чарльзу Годдарду Велду за умов, що збірка стане надбанням Бостонського музею образотворчих мистецтв. 1890 р. він повернувся до Бостона, де отримав посаду куратора відділу мистецтва народів Сходу. Саме Ернест Феноллоза за дорученням керівництва обирав твори мистецтва Японії для експонування на Всесвітній виставці в місті Чикаго у 1893 р.
Феодальна Японія мала власні темпи розвитку національної культури. Незважаючи на те, що її коріння сягало в сиву давнину, культура не мала етапів Відродження чи просвітництва, не знала про гуманізм як ідейну течію, котра так вплинула на розвиток культури країн Західної Європи. Тому домішки феодальної, середньовічної культури були відчутні в її літературі і її традиційному театрі. Гравюра «укійо-е» випередила розвиток і національного живопису, і розвиток літератури і її традиційного театру.
- Утаґава Хіросіґе. «Клени біля Мама», Музей Вінсента ван Гога, Амстердам
- Утаґава Хіросіґе. «Блакитна сорока на гілці японського клена», Художній музей Фрір
- Утаґава Хіросіґе. «В місті Кусацу», 1831 р., Музей красних мистецтв Більбао, Іспанія
- Кунійосі Утагава. «Ніндзя Кумавакамару тікає від переслідувачів», серія «24 зразкові сини»
- Кунійосі Утагава. «Дух Тайра но Томоморі повертається в затоку Даймоцу»
- Акіяма Буемон. «За димами не видно повного Місяця (Чергова пожежа в Едо)» 1886
- Худ. Цукіока Йосітосі
- Шибата Чешин. «Альбом з акторами та квіти гарбуза», 1849

## Натюрморти в укійо-е
- Кубо Шунман, сурімоно «Розквітла сакура та гілка сосни»
- Шибата Чешин. «Хурма і виноград в кошику», 1873
- Кубо Шунман, сурімоно «Квіти», 1815
- Кацусіка Хокусай, сурімоно з філіжанками, зернами, рибкою та двома віршами, 1820
- Яшима Гакутей. «Куток японської домівки»
- Яшима Гакутей. «Натюрморт з пляшкою та гілкою сакури». Музей мистецтва Метрополітен

## Укійо-е і модернізація Японії на західноєвропейський лад
- Тоехару Тіканобу (1838—1912). «Імператор Мейдзі», дерево, 1887, Британський музей
- Кобаясі Кійотіка. «Краєвид Таканава з потягом при місячному освітленні», 1879
- Кобаясі Кійотіка. «Півдвісний міст нового для Японії типу біля замку Граунд», бл. 1879
- Кобаясі Кійотіка. «Баталія на річці Ялу», 1894
- Кобаясі Кійотіка. «Обстріл японським флотом затоки Далянь», 1894

## Ставлення до «укійо-е» в Японії та в Європі XIX і в XX ст.
В Японії XIX ст. було досить споживацьке, необережне ставлення до гравюр «укійо-е». Ставлення до них нагадує споживацьке ставлення до журнальних ілюстрацій чи фоторепортажів у газетах XX ст.
Пильну увагу на незвичні сюжети і неєвропейські технології виготовлення гравюр звернули іноземці в роки революції Мейдзі. Освічені іноземці, котрі почали відвідувати Японію після відкриття її кордонів, почали скуповувати японські твори мистецтва (порцеляну, японські ширми, вироби з лаку, традиційний живопис, нецке), а також цілі колекції японської графіки, не потрібні тоді мешканцям Японії. Створенням значних мистецьких колекцій наприкінці XIX ст. уславились француз Еміль Ґіме (фр. Émile Guimet) (1836—1918), американець Ернест Феноллоза, російський військовий капітан і аматор-художник Сергій Миколайович Китаєв. Саме цим освіченим і авантюрним ентузіастам завдячують унікальними музейними збірками низка неяпонських міст Європи і Америки. Комплексна колекція Гіме перевезена в Париж, унікальні колекції Ернеста Феноллози стали фундаментом японського відділу Бостонського музею образотворчих мистецтв. Рання смерть капітана С. М. Китаєва обумовила передачу його збірок безкоштовно в Рум'янцевський музей, після розформування якого потрапила за часів СРСР у Державний музей образотворчих мистецтв імені О. С. Пушкіна в Москві. Повнота і комплексність цих колекцій дивує навіть японців.
Ван Гог був великим шанувальником гравюр укійо-е. Він зробив три картини за японськими гравюрами з власної колекції. Перша з цих копій зроблена у 1887 році з картини Сливовий парк в Камейдо Утаґави Хірошіґе.
В XX ст. отримала розвиток і музейна справа в Японії. Тільки тоді почався зворотний процес, коли японці почали викуповувати японські твори мистецтва, повертати їх на батьківщину, збирати і формувати власні колекції.

## Короткі відомості
Засновником укійо-е вважається японський живописець та графік Хісікава Моронобу.
У XVIII столітті Харунобу Судзукі впровадив техніку багатоколірного друку для виготовлення «парчових картинок» нісікі-е.
Гравюри укійо-е були доступні за ціною через можливості їх масового виробництва.
Вони призначалися в основному для міських жителів, які не могли дозволити собі витратити гроші на картини.
Для укійо-е характерні картини з буденного життя плебсу. Основним жанром був портрет: гейші, повії, борці сумо, актори театру кабукі тощо. Особливе місце займали порнографічні гравюри сюнґа. З 2-ї половини XVIII століття популярною стала пейзажна та епічна гравюра.
- Хісікава Моронобу. «Залицяння»
- Хісікава Моронобу. «Пестощі»
- «Японський поет Фудзівара-но Тосинарі XII століття»
- Окумура Тосінобу. «Актор кабукі Ямасіта Кінсаку в ролі жінки», після 1739
- Іпіцусай Бунтьо (1725—1794). «Актор Ітікава Яозо II в ролі Гой Но Се Мунесада з оленем», 1771
- «Актори Іцикава Дандзюро I та Яманака Гейкуро I на сцені», 1704

## Галерея
- «Дівчина» (Збірка «Квіти Едо», Кітаґава Утамаро)
- Велика хвиля в Канаґава (Кацусіка Хокусай, 1830)
- «Канбара» («53 станції Східноморського шляху», Утаґава Хіросіґе, 1859)
- «Вершник переходить міст» (Утаґава Хіросіґе)

title: Укійо-е

wikitext:
{{unibox}}
{{без виносок|дата=травень 2018}}
{{стиль|дата=червень 2019}}
[[Файл:The end of Mori Ranmaru.jpg|міні|«Загибель [[Морі Нарітоші|Морі Ран-мару]]», [[1886]]]]

'''Укійо-е''' ({{lang-ja|浮世絵}}, ''укійое'', «картини плинного світу» або «сучасні картини») — жанр [[Гравюра|гравюри]] і малюнку в [[Японія|Японії]], який сформувався у XVII столітті у [[період Едо]]. Основна тема цих картин — повсякденне життя людей та пейзажі.

== Походження назви ==
Злам XVIII—XIX століть в Японії досить сильно нагадував стан ще XVII століття. Владу в країні [[Сьоґунат Едо|загарбав рід Токугава]], покінчивши з періодом розбрату і роздрібненості. Аби утримати владу, Японію перетворюють на [[Поліцейська держава|поліцейську країну]], де [[чиновник]]ами, [[шпигун]]ами-наглядачами і [[Цензура|цензорами]] роблять навіть [[Буддизм|буддійських]] ченців. Останні відають приписом населення до [[храм]]ів і навіть видають дозволи на подорожі за межі селищ. Поведінку мешканців ретельно регламентувала велика низка наказів і циркулярів. Особливо важким у феодальній Японії був стан селян, позбавлених усіх привілеїв: {{text|Селянам забороняється курити [[Тютюн (сировина)|тютюн]], бо це може спричинити [[Пожежа|пожежі]]… Перед оселями слід насадити [[бамбук]], бо це красиво і надає поселенням охайного вигляду… До того ж, листя бамбука можна використовувати як [[паливо]]<ref name="ReferenceA">журнал «Вокруг света», ноябрь, 1983, С. Арутюнов, «Заставы дороги Токайдо»</ref>}}

Наказів була така безліч, що не забули ні про кількість поклонів і кому саме, ні про кількість іграшок у дітей купців, ні про дозволений одяг. Селян-порушників наказів сьогуна — спокійно [[Страта|страчували]]. Серед придушених наказами мешканців почався прихований пошук місць примітивних розваг, прихованих насолод, позбавлених заборон. У містах збільшуються будинки гейш, чайні будиночки і харчевні, квартали червоних ліхтарів, де за зачиненими ширмами [[гроші]] урівнювали всіх відвідувачів.

* В задушливій атмосфері феодальної Японії квартали-острівці насолод і примітивних розваг отримали назву «укійо».
* Літературний твір з сюжетами авантюр, кохання, сміливих витівок і пригод отримав назву «укійо-сосі».
* Ілюстрації до літературних творів з сюжетами авантюр чи кохання отримали назву «укійо-е»<ref name="ReferenceA"/>.

Вони згодом відірвуться від літературних творів і стануть окремим [[Графіка|графічним]] жанром, але використання кількості кольорів обмежить черговий наказ… Був виданий наказ про використання лише семи кольорів.

Був і традиційний розмір гравюр «укійо-е», названий «Хоро-бан»: аркуш наприкінці XVIII століття мав розміри 31,9 (32) на 14,5 см. Стандартний розмір гравюр обумовлений розміром дошки-матриці. Коли планували зображення більше за стандартне, склеювали три стандартні аркуші. Західоєвропейські мистецтвознавці неправильно називають їх триптихами за власними аналогіями в [[живопис]]у. Але триптихів в європейському розумінні в Японії не робили. Це звична і давно опрацьована практика роботи на декількох стулках або аркушах, поділених вертикальними смугами.

[[Файл:Tale of Genji Toyokuni Utagawa print.jpg|міні|центр|500пкс|[[Утаґава Тойокуні]]. «Оповідання про Гендзі Моногатарі», [[1853]]]]
[[Файл:A Picture of the News from Kagoshima- Attack at School LACMA M.84.31.47a-c.jpg|міні|центр|500пкс|Худ. [[Цукіока Йосітосі]]. «Двобій в школі»]]
[[Файл:Asakusa, Edo LACMA M.2003.67.24.jpg|міні|центр|500пкс|[[Утаґава Хіросіґе]]. «Токіо (Едо)» в першій половині XIX ст.]]

== Графіка укійо-е і цензура ==
[[Файл:Ukiyo-e dsc04680.jpg|міні|Дошка-матриця для деревориту]]

Графіка укійо-е зовсім не була «вільним мистецтвом». І керували процесом не художники. В мережі виробників художник — різьбяр матриць — володар друкарні — цензор, японський художник посідав останнє місце. І отримував за власну працю невелику платню. Найбільший [[прибуток]] мав володар друкарні, який узгоджував дозвіл на друк у цензора і який залишався володарем дощок-матриць навіть після смерті художника. Зберігся презирливий відгук цензора на театральні гравюри 1-ї половини XIX ст., котрі чиновник називав '''сміттям'''. Бували випадки, коли в друк не пускали навіть гравюри, що вже пройшли цензуру (!).

Так, японська влада неодноразово забороняла графічні твори [[Кітаґава Утамаро|Утамаро Кітаґави]] як аморальні, але художник продовжував їх створювати. [[1804]] року він оприлюднив гравюру, на якій зобразив милування квітами героя японської старовини [[Тойотомі Хідейосі]]. За це [[сьоґунат Едо|сьоґунат]] заарештував художника і кинув до в'язниці. Тойотомі Хідейосі був родичем сьоґунського дому, тому використання його образу як персонажа міщанських картин було суворо заборонене. Лише через століття по смерті [[Кітаґава Утамаро|Утамаро Кітаґави]] він буде зарахований до класиків японської графіки.

Папір, на якому друкували [[Гравюра|гравюру]], зберігав печатки цензорів і низку написів, котрі стануть для істориків важливими додатками до інформації про процес цензурного дозволу і друку, відомості про що не зберігали.

Жорсткі межі японської цензури спонукали художників до ретельних пошуків композиції, нових засобів виразності і максимального використання колористичних якостей дозволених фарб. Удосконалювалась і техніка друку — обігрували білий колір паперу, робили тиснення, тло деяких гравюр прикрашали подрібненою слюдою.

На відміну від західноєвропейської [[Цензура|цензури]], котра зросла в пазурах асексуального [[Християнство|християнства]], японська цензура не забороняла [[Порнографія|порнографічні]] зображення. В укійо-е десятиліттями існував жанр [[сюнґа]], що спеціалізувався на подібних сценах та на сценах побуту «веселих кварталів».

[[Цензура]] була скасована лише в [[1876]] році в період реформ [[Період Мейдзі|Мейдзі]].

== Споживачі «укійо-е» і технологія виготовлення ==
Від появи ілюстрації до літературних творів, а згодом і окремих гравюр, вони були розраховані на масового споживача — дрібних самураїв, торговців, мешканок міст, [[молодь]]. Первісні ілюстрації та гравюри були чорно-білими — використовувалась лише [[Туш (фарба)|туш]] (найвідомішим ілюстратором у жанрі укійо-е був [[Йосіда Ханбей|Йошіда Ханбей]]), з початку [[XVIII століття]] деякі роботи розфарбовували вручну. Згодом процес ускладнили: художник малював [[ескіз (живопис)|ескіз]], ремісник готував декілька дерев'яних матриць-дощок, кожна з яких призначалась для окремого кольору. Всі кольори утворювали готову композицію на паперовому відбитку. Віртуозно створені гравюри робили з використанням техніки розкату, коли якась фарба поступово втрачала інтенсивність або переходила у свою протилежність (наприклад, синя — в рожеву). Гравюру, де можна було використовувати 6 кольорів, винайшов художник і видавець [[Окумура Масанобу]].

Гравюра укійо-е не сприймалась аристократами і багатіями-естетами як серйозне мистецтво на кшталт традиційного [[живопис]]у на шовку — філософського, канонічного, з постійними натяками на істини буддизму. І навпаки, укійо-е цікавило обдарованих художників, залучало їх до табору прихильників, бо стало дещо вільною територією мистецтва, котра уникла в Японії на той час офіційної канонізації, [[Кліше (вираження)|заштампованості]]. Популярність гравюр укійо-е зростала впродовж першої половини XIX ст. і рекрутувала до власних лав найбільш талановитих митців. Картинками укійо-е споживачі обклеювали ширми, паперові стіни японського житла, розсувні двері, екрани.

Пластична краса людини чи її тіло (як в мистецтві [[Італія|Італії]]) не приваблювала японських художників і не мала поширення. Деяким винятком було хіба що обличчя (красуні та гейші, актори в ролі). Це був початковий період уваги до індивідуальних рис людини та характерності в особах гейш, дівчат із чайних будиночків та акторів, популярних улюбленців театральних вистав. Згодом в японську графіку прийде і портрет реальної особи — при збереженні рис умовності і узагальнення.

<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Katsushika Hokusai - Fine Wind, Clear Morning (Gaifū kaisei) - Google Art Project.jpg|«Ніжний вітер, чудова погода» — картина червоної [[гора Фудзі|гори Фудзі]] (''Збірка «[[Тридцять шість пейзажів Фудзі]]», [[Кацусіка Хокусай]]'')
Файл:YoshiOldwoman.jpg|[[Цукіока Йосітосі]], «Стара [[Оно-но Коматі]] в період жебракування», 1886
Файл:Yōshū Chikanobu Saigō Takamori.jpg|[[Тоехару Тіканобу]]. «Портрет [[Сайґо Такаморі]]», [[1877]]
Файл:Toshusai Sharaku- Otani Oniji, 1794.jpg|Актор театру [[кабукі]] Отані Онідзіі (''[[Тосюсай Сяраку]], 1794'')
Файл:Kitagawa Utamaro - Toji san bijin (Three Beauties of the Present Day)From Bijin-ga (Pictures of Beautiful Women), published by Tsutaya Juzaburo - Google Art Project.jpg|«Три красуні років Кансей» (''Збірка «Квіти Едо», [[Кітаґава Утамаро]]'')
Файл:Sharaku1.jpg|Актор театру [[кабукі]] Ітікава Дандзьодзо (''[[Тосюсай Сяраку]]'')
</gallery>

== Сюжети ==
Прискіпливий контроль сьогунату за мешканцями країни обумовив і штучну стагнацію розвитку країни. У свою чергу це призвело до стагнації та приреченості японського мистецтва до постійних повторів у період Едо. Частково це нагадувало декілька звертань західноєвропейської архітектури до стилю [[класицизм]] (палладіанство XVI ст. [[Вінченцо Скамоцці]] і палладіанство в Британії XVIII ст., академічний класицизм XVII ст. Франції і Голландії, неокласицизм кінця XVIII і зламу XIX—XX ст.)

Серед поширених сюжетів — доля [[поет]]еси [[Оно но Коматі]] восьмого століття. Так сталося, що реальне життя поетеси затьмарили [[міф]]и, народні перекази, котрі стали прекрасною легендою японського мистецтва на століття. До образу талановитої [[поет]]еси зверталися [[драматург]]и та [[художник]]и. Реалістична гілка японського мистецтва найчастіше зверталася не до молодої Оно но Коматі, вродливої і наче захищеної від усіх скорбот світу при палаці імператора, а саме до покинутої старої, що втратила і красу, і прихильність долі.

Оно но Коматі — героїня декількох популярних п'єс із [[репертуар]]у [[Аристократія|аристократичного]] [[театр]]у [[но (театр)|Но]], найвідоміша з яких має назву «[[Гробниця Коматі]]».

До легендарного образу звертались і майстри [[нецке]]. Відомий майстер школи Кано — [[Йосімура Сюдзан]] — уславився більше не як [[художник]], а саме як майстер нецке. Він подав її як стару і жебракуючу жінку у страшних злиднях. Вона сидить з виразом нескінченого страждання і безнадії на обличчі, з драною торбою на виснажених плечах, наче підвестись на ноги їй вже несила. Психологічна насиченість образу перегукується з найкращими зразками скульптур доби західноєвропейського [[бароко]], залишаючись мініатюрним твором мистецтва. Важко уявити, що колись подібний твір слугував лише прикрасою японського одягу і міг зникнути, як зникли інші твори майстра Сюдзана, як зникли і вірші Оно но Коматі, їх більша частина.

Оно но Коматі — також героїня графіки укійо-е.

До посиленої [[Пропаганда|пропаганди]] [[Феодалізм|феодальних]] чеснот були причетні і сюжети укійо-е. Вони нагадували казкові перекази чи п'єси станів з різкими, несподіваними змінами ситуацій. Серед них — історія життя Ендо Моріто, що закохався в молоду дружину палацового охоронця Ватанабе Ватару. Жінка була прикладом феодальної відданості чоловікові і не відповідала на нахабні залицяння. Але Ендо Моріто не втрачав наполегливості і нарешті вирвав у жінки згоду на стосунки за умов убивства її чоловіка. Вночі жінка одягла одяг чоловіка і заснула. Вночі в спальню вдерся нахабний залицяльник і відрубав голову. Роздивившись, побачив, що то голова зразкової дружини палацового охоронця. Ендо Моріто подався в ченці, в [[монастир]]і відрізнявся суворою [[Аскеза|аскезою]] і показовим покаранням себе.

{{center|
<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Yoshitoshi Tsukioka. Endo Morito murder JPG.jpg|[[Цукіока Йосітосі]]. «Ендо Моріто перед убивством чоловіка своєї коханої», [[1883]]
Файл:Ono no Komachi.jpg|[[Кікуті Йосай]], «Поетеса Оно но Коматі» VIII століття
Файл:Tomoe Gozen.jpg|[[Кікуті Йосай]], «Жінка-самурай Томое Гоцен» XII століття
</gallery>
}}

== Японський меч і графіка укійо-е ==
[[Файл:The Little Raven with the Minamoto Clan Sword, Katsushika Hokusai.jpg|міні|[[Кацусіка Хокусай]]. «Малий крук несе меч клану [[Мінамото]]»]]

Ієрархічна побудова феодального суспільства Японії відбивалась і на зброї. Влада належала [[Сьоґун|сьогунам]]. Землевласники-феодали підкорялись сьогуну, а землевласникам — [[Самурай|самураї]]. Довгий меч, прикрашений особливим малюнком леза, піхвами з [[Каліграфія|каліграфічним]] написом багато чого розповідав про свого володаря і навіть історію його роду. Меч самурая слугував покажчиком його статусу в ієрархії і був найціннішим майном самурая. Феодальні привілеї самурая сягали права убити будь-яку підлеглу особу за найменшу провину чи без підстав на це.

Частка старовинних японських мечів мала надзвичайну історичну і мистецьку вартість, серед них і легендарний меч Хандзьо Масамуне. Перші триста років історії меча невідомі. Вперше меч потрапив у літописи в XVI ст. Меч став військовим трофеєм самурая Хандзьо Шигінага, котрий забрав його у переможеного ворога. Звідси його назва. Через скрутний фінансовий стан Хандзьо Шигінага продав коштовний меч за 13 великих золотих монет. Меч став свідком просування нагору в феодальній ієрархії та перейшов у володіння Токугава Іеясу. Тоді меч перестав бути просто зброєю і набув [[символ]]у абсолютної, реальної влади в Японії сьогунів роду Токугава майже на 250 років.

Меч взагалі став важливою частиною чоловічого костюму японця з привілейованих станів. Меч — важлива частина і театрального костюму актора. Графічний аркуш може не мати зображення квітів і практично не має аркушів з вояком-героєм — без меча. В гравюрах з героями укійо-е меч зображують частіше за квіти сакури.

== Графіка укійо-е, пов'язана з національним театром ==
Мистецтво укійо-е, тематично пов'язане з національним [[театр]]ом, належало до ланки надзвичайно узагальненої та стилізованої графіки<ref name="ReferenceB">сборник «Сокровища исусства стран Азии и Африки», № 3, М., «Изобразительное искусство», 1979, с. 99</ref>. Незважаючи на реальні враження від вистав, від гри [[актор]]ів, театральна гравюра увібрала всі ознаки умовностей, декоративності й узагальненості національного театру (умовний грим акторів, нереалістичні пози, відсутність театральних декорацій і неєвропейську побудову сцени, мала місце посилена [[пропаганда]] [[Феодалізм|феодальних]] чеснот і відданості сьогуну та власному князю-васалу).

Майже з перших своїх кроків графіка Японії була так чи інакше пов'язана з театром [[кабукі]]<ref>сборник «Сокровища исусства стран Азии и Африки», № 3, М., «Изобразительное искусство», 1979, с. 100</ref>. По-перше аркуші гравюри слугували театральними [[афіша]]ми, а також [[ілюстрація]]ми до [[Книги|книг]] про [[Вистава|вистави]] чи про популярних акторів. Атмосфера театру, сюжети його вистав, пишні костюми акторів, художні манери і зовнішність театральних персонажів — викликали захоплення, прискіпливу увагу і навіть копіювання поведінки. При цьому в феодальній Японії актори посідали останні щаблі в соціальній ієрархії, звичним було [[презирство]] до акторів у житті і демонстративне небажання особистого знайомства чи дружніх стосунків<ref name="ReferenceB"/>. Повагою користувались лише їхні сценічні образи, в яких уява феодальних глядачів повністю розчиняла реальні особи акторів. Сценічний образ повністю витісняв реальну людину — в ніщо, в неіснування. Презирство до акторів демонстрували навіть [[художник]]и, що малювали акторів у ролях. Так, художник [[Кацукава Сюнсо]], що створив незабутні портрети акторів у ролях, в книзі про акторів старанно відмежувався від них<ref name="ReferenceB"/>. {{text| Він любив театр і як глядач, отримував від нього чимало задоволень, але не збирався мати з ними приятельських стосунків чи навіть знайомитися з ними<ref>Basil Steward. Subjects portrayed in Japanese Colour Prints, London, 1922, p. 203</ref>.}}

Портрети акторів в ролях у майстрів укійо-е — зовсім не портрети реальних акторів, це лише популярні сценічні образи. Від реальних людей там лише імена та феодальні позначки акторських династій. В гравюрі «Актор Іцикава Дандзюро 5-й у ролі Сібараку, втілення справедливості» ([[1782]] рік) білі концентричні прямокутники на червоних рукавах — не що інше як феодальний герб (мон) династії акторів Іцикава. У інших акторів — був інший герб (мон)<ref>сборник «Сокровища исусства стран Азии и Африки», № 3, М., «Изобразительное искусство», 1979, с. 104</ref>.

Графіка '''укійо-е відбивала реальний, суворий стан осіб феодального суспільства''' з його обмеженнями, забобонами, розмежованістю станів, власною шкалою цінностей і іншим розкладом престижних і непрестижних речей і прагнень, ніж нині.

<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Brooklyn Museum - Two Actors in a Play - Kiyomasu Torii I.jpg|[[Торії Кійомасу]]. «Два актори в невідомій виставі», до 1712 р.
Файл:Katsukawa-Shunsho-Ichimura-Uzaemon-IX.jpg|[[Кацукава Сюнсо]]. Актор Ічімура Уземон 9-й в ролі Сібараку, втілення справедливості», [[1778]] рік
файл:Brooklyn Museum - The Actor Ichikawa Monnosuke II Striking an Attitude - Katsukawa Shunsho.jpg|Кацукава Сюнсо. «Актор Іцикава Монносуке II»
Файл:WLA haa Katsukawa Shunsho Nakajima Mihoemon as Tokihira.jpg|[[Кацукава Сюнсо]]. «Актор Накадзіма Міхемон в ролі Токіхіра», [[1747]] р.
файл:Brooklyn Museum - The Actors Ichikawa Yaozo II and Segawa Kikunojo III as Shibaraku - Katsukawa Shunsho.jpg|Кацукава Сюнсо. «Актори Іцикава Яодзо II і Сегава Кікунодзьо III»
файл:Brooklyn Museum - Actor - Katsukawa Shunsho.jpg|«Невідомий актор театру кабукі»
файл:Brooklyn Museum - The Actor Sakata Hangoro II - Katsukawa Shunsho.jpg|Кацукава Сюнсо. «Актор Саката Хангоро II»
Файл:Torii Kiyomasu - Actor Sanjo Kantaro.jpg|[[Торії Кійомасу]]. «Актор Саньо Кантаро як поштар»
Файл:Torii Kiyomasu - Ichikawa Danjuro II in Shibaraku.jpg|[[Торії Кійомасу]]. «Актор Іцикава Дандзюро 2-й в ролі Сібараку», до [[1720]]
Файл:Ichikawa Danjuro V.png|[[Кацукава Сюнсо]]. «Актор Іцикава Дандзюро 5-й в ролі Сібараку, втілення справедливості», [[1782]]
Файл:Torii Kiyomasu - Ichikawa Danjuro I in role of Takenuki Goro.jpg|[[Торії Кійомасу]]. «Іцикава Дандзюро 1-й в ролі Такенукі Горо», до [[1710]]
Файл:Утагава Кунісада. Актор Kaтаoкa Нізаемон VIII в ролі Сато Масакійo.jpg|Утагава Кунісада. «Актор Катаока Нізаемон VIII в ролі Сато Масакійо, [[1862]]
Файл:Utagawa Toyokuni I Actors in an Imaginary Performance (Mitate) Boston.jpg|[[Тойокуні|Утаґава Тойокуні старший]] (1769—1825). «Три актори в виставі», [[Бостонський музей образотворчих мистецтв]]
</gallery>

== Картинки мінливого світу і зелені кімнати ==
[[Файл:Odori Keiyō Edo-e no sakae by Toyokuni III cropped.jpg|міні|Тойокуні III. «Зал театру кабукі»]]
[[Файл:Katsukawa Shunsho. Actor Ichikawa Danjuro V in His Dressing Room.jpg|міні|Кацукава Сюнсо. «Актор Іцикава Дандзюро V в зеленій кімнаті», до [[1785]] р.]]
[[Файл:Backstage at an Edo Kabuki Theater LACMA M.2006.136.306.jpg|міні|[[Утагава Кунісада]]. «За лаштунками театру кабукі», [[1810]]-ті рр., [[Лос-Анжелес]]]]

Графіка укійо-е не була б повною мірою відбитком мінливого світу, аби не зазирнула за лаштунки [[театр]]ів. І [[художник]]и туди зазирнули.

Так в графіку укійо-е прийшло зображення так званих «зелених кімнат» — гримерок, де [[актор]] вивчав ролі, накладав [[грим]], звикав до складних театральних костюмів, проводив [[Репетиція|репетиції]] і практично жив. Адже актори театру [[кабукі]] були вимушені перебувати в театрі 12—14 годин на добу.

«Зелена кімната» була водночас і житлом, і коморою для зберігання костюмів і перук, репетиційною кімнатою та коморою для зберігання дарунків, якщо актор виборов у глядачів популярність. В японському театрі не отримала розвитку [[Сценографія|театральна декорація]]: була або одна декорація на всі вистави, або не було жодної. Тому надзвичайного значення набули умовний грим актора, його пишні костюми та сценічний [[темперамент]] і малюнок ролі. Японські глядачі приходили дивитись на акторів та на їх гру, а не на театральні декорації.

В гравюрі «Актор Іцикава Дандзюро V в зеленій кімнаті» художник Кацукава Сюнсо подав зустріч популярного актора з театральним музикою під час короткого відпочинку актора. Всі ознаки умовності і феодальних забобонів присутні в гравюрі. Театральний музика — непомітна постать з паперами і двома дощечками, котрі і слугували в умовному просторі кабукі музичним інструментом. Це й '''не портрет реального музики''', як могло би бути в картині європейського майстра, а '''імперсональний знак''' присутності в зеленій кімнаті ще однієї особи. Це узагальнене зображення-знак пересічного японця, котрого можна зустріти і на інших гравюрах.

Не є портретом і зображення актора — він в умовному червоному гримі Сібараку (втілення справедливості), тобто це ще одне зображення актора в ролі, тільки за лаштунками.

«Зелена кімната» актора Іцикави Дандзюро V більш індивідуальна, ніж обличчя її мешканця: видно [[дзеркало]], перед яким актор накладав червоний грим «справедливого обурення», підставка для перуки, велика скриня для численних [[кімоно]] і костюмів, котрі подарували популярному актору глядачі, окремий дерев'яний кейс для книжок і текстів вистав із написом «Дандзюро»<ref name="ReferenceC">сборник «Сокровища исусства стран Азии и Африки», № 3, М., «Изобразительное искусство», 1979, с. 106</ref>. «Зелена кімната» актора Іцикави Дандзюро V — світ перетворення буденності в піднесений світ театральної вистави і навпаки, місце повернення в феодальну реальність з її бідою і тривогами. До цього мистецтво укійо-е не знало подібної суміші буденного і святкового, натяку на перетворення одного в друге. Можливо, відбитків перших гравюр «Зелені кімнати» збережено досить мало через малий наклад, бо первісно вони розповсюджувались у вузькому колі самих акторів або їх прихильників. Художник не ставив на них і власного підпису. Є «зелені кімнати» з зображеннями двох акторів, зазвичай партнерів по сцені<ref>сборник «Сокровища искусства стран Азии и Африки», № 3, М., «Изобразительное искусство», 1979, с. 107</ref>.

Залаштункові «зелені кімнати» як жанр укійо-е сприяли появі в середині XIX ст. позатеатральних, парадних та меморіальних портретів померлих акторів<ref name="ReferenceC"/>.

== Період занепаду укійо-е і порятунку національних художніх традицій ==
В останню чверть XIX ст. мешканці Японії активно засвоюють досягнення західноєвропейської капіталістичної цивілізації, цікавляться всім новим, що привносять в країну. Свій вплив на технології виготовлення ілюстрацій до газет і періодичних видань мали і західноєвропейські технології. В друкарстві Японії засвоюють [[Літографія|літографію]] та [[фото]]. Були скасовані і обмеження щодо використання кількості кольорів у гравюрі укійо-е. В Японії почали використовувати анілінові фарби. Дивним чином використання анілінових фарб позначилось на укійо-е погано. Витончені колористичні гами зламу XVIII—XIX століть замінилися на пістряві і негармонійні. Укійо-е вступило в період занепаду. Стривожений занепадницьким станом в галузі, художник-графік [[Цукіока Йосітосі]] практично самотужки підживлював зацікавленість в існуванні і традиційних технологіях укійо-е, коли її покидала більшість тогочасних графіків.

Кризовий стан у виробництві гравюр укійо-е наприкінці XIX ст. вплинув також на використання старих дощок-матриць з популярними колись композиціями відомих майстрів японської графіки. Робилось це з ініціативи японських друкарів, що бажали '''не втрачати прибуток будь-що'''. Про це дізнались дослідники укійо-е лише в XX ст. На оригінальність графічних творів це надто не вплинуло, бо кількість перших накладів гравюр досить обмежена (з урахуванням значної кількості знищених відбитків первісного друку). Ця практика відома і в Європі, коли з мідяних дощок покійного [[Франсіско Гойя|Франсіско Гойї]] робили нові відбитки його серії «[[Лихоліття війни]]».

До рятування японських художніх традицій доєднався і освічений іноземець — американець [[Ернест Феноллоза]]. За запрошенням [[зоолог]]а та сходознавця Едварда Сільвестра Морзе (1838—1925) зі США — відбув у Японію, де продовжив вивчення філософії в Токійському Імператорському університеті. Але не обмежився лише високими, захмарними істинами японської філософії.

Зустріч з мистецтвом і тисячолітньою культурою Японії справила надзвичайне враження на науковця. Спадкоємець західноєвропейської художньої традиції, Феноллоза як ніхто відчував неповторність Японії і її культури. Через вісім років перебування в Японії у нього виникає бажання натуралізуватися. Він переходить у [[буддизм]]. Навіть важке для японців американське прізвище міняє на Кано Ейтан Масанобу, як послідовник японської мистецької [[Школа Кано|школи Кано]]. Але головним для науковця і філософа були не зовнішні японські декорації, а дійсне вживання у японську художню культуру, якій він починає завзято служити. За сприяння Феноллози в Токіо організували Академію мистецтв і Токійський Імператорський музей, в останньому з [[1888]] він став директором.

На хвилі реформ [[Імператор Мейдзі|Мейдзі]] до Японії запросили багатьох фахівців з країн Західної Європи, а японці поїхали за кордон опановувати західноєвропейські технології та мистецькі традиції. На короткий час національні мистецькі традиції втратили престиж. Почалися випадки вандалізму по відношенню до творів національного мистецтва. Задля перешкоди руйнівним тенденціям Феноллозі і знадобився великий музейний заклад у Токіо. Він роками вивчав стародавні храми і монастирі, рятуючи покинуті чи забуті твори мистецтва. Більше того, Феноллоза сприяв появі у Японії '''закону про збереження місцевих святинь, храмів і творів мистецтва''', що там перебували. До значних досягнень науковця відносять і створення першого '''ґрунтовного переліку Національних скарбів Японії'''.
У свою чергу цей перелік сприяв виявленню забутих мистецьких скарбів і їх порятунку в Японії. Паралельно Феноллоза купував твори мистецтва для власної колекції. [[1886]] року він продав власну колекцію в Бостоні лікарю Чарльзу Годдарду Велду за умов, що збірка стане надбанням [[Бостонський музей образотворчих мистецтв|Бостонського музею образотворчих мистецтв]]. [[1890]] р. він повернувся до Бостона, де отримав посаду куратора відділу мистецтва народів Сходу. Саме Ернест Феноллоза за дорученням керівництва обирав твори мистецтва Японії для експонування на Всесвітній виставці в місті [[Чикаго]] у [[1893]] р.

Феодальна Японія мала власні темпи розвитку національної культури. Незважаючи на те, що її коріння сягало в сиву давнину, культура '''не мала етапів''' [[Відродження]] чи [[Просвітництво|просвітництва]], не знала про [[гуманізм]] як ідейну течію, котра так вплинула на розвиток культури країн Західної Європи. Тому домішки феодальної, середньовічної культури були відчутні в її [[Література|літературі]] і її традиційному [[театр]]і. Гравюра «укійо-е» випередила розвиток і національного живопису, і розвиток літератури і її традиційного театру.

<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Utagawa Hiroshige - The maple leaves of Mama, Tekona shrine and Tsugi bridge - Google Art Project.jpg|[[Утаґава Хіросіґе]]. «Клени біля Мама», Музей Вінсента ван Гога, [[Амстердам]]
Файл:Utagawa Hiroshige - Blue magpie on maple branch - Google Art Project.jpg|Утаґава Хіросіґе. «Блакитна сорока на гілці японського клена», Художній музей Фрір
Файл:Ando Hiroshige - Landscape at Kusatsu - Google Art Project.jpg|Утаґава Хіросіґе. «В місті Кусацу», 1831 р., Музей красних мистецтв Більбао, [[Іспанія]]
Файл:Kumawakamaru by kuniyoshi - 24 paragons of filial piety.jpg|[[Утаґава Кунійосі|Кунійосі Утагава]]. «Ніндзя Кумавакамару тікає від переслідувачів», серія «24 зразкові сини»
Файл:Kuniyoshi Utagawa, The ghost of Tomomori.jpg|[[Утаґава Кунійосі|Кунійосі Утагава]]. «Дух Тайра но Томоморі повертається в затоку Даймоцу»
Файл:Акіяма Буемон. Чергова пожежа в Едо 1886.jpg|Акіяма Буемон. «За димами не видно повного Місяця (Чергова пожежа в Едо)» [[1886]]
Файл:Yoshitoshi - 100 Aspects of the Moon - 79.jpg|Худ. [[Цукіока Йосітосі]]
Файл:Шибата Чешин Альбом з акторами та квіти гарбуза 1849.jpg|Шибата Чешин. «Альбом з акторами та квіти гарбуза», [[1849]]
</gallery>

== Натюрморти в укійо-е ==
<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Kubo Shunman - Cherry Blossoms and Pine Cones.jpg|Кубо Шунман, сурімоно «Розквітла сакура та гілка сосни»
Файл:Autumn Basket of Grapes and Persimmons by Shibata Zeshin, --Honolulu Museum of Art--.JPG|[[Сібата Дзесін|Шибата Чешин]]. «Хурма і виноград в кошику», 1873
Файл:Rose, Iris, Primrose and Daisy by Kubo Shunman.jpg|Кубо Шунман, сурімоно «Квіти», [[1815]]
Файл:Hokusai-shikishiban-still-life.jpg|[[Кацусіка Хокусай]], сурімоно з філіжанками, зернами, рибкою та двома віршами, [[1820]]
File:MET DP135886.jpg|[[Яшима Гакутей]]. «Куток японської домівки»
File:MET DP138304.jpg|Яшима Гакутей. «Натюрморт з пляшкою та гілкою сакури». [[Музей мистецтва Метрополітен]]
</gallery>

== Укійо-е і модернізація Японії на західноєвропейський лад ==
{{center|
<gallery widths="200px" heights="200px">
File:EmperorMeiji.JPG|[[Тоехару Тіканобу]] (1838—1912). «Імператор Мейдзі», дерево, [[1887]], [[Британський музей]]
File:Kobayashi Kiyochika (1879) View of Takanawa Ushimachi under a Shrouded Moon.jpg|[[Кобаясі Кійотіка]]. «Краєвид Таканава з потягом при місячному освітленні», 1879
File:Kobayashi Kiyochika (c. 1879) Suspension Bridge on Castle Grounds.jpg|Кобаясі Кійотіка. «Півдвісний міст нового для Японії типу біля замку Граунд», бл. [[1879]]
File:16126.d.1(37)-The Battle of the Yalu River. 1.jpg|Кобаясі Кійотіка. «Баталія на річці Ялу», [[1894]]
File:16126.d.1(43)-The Japanese fleet bombarding Dalian Bay.jpg|Кобаясі Кійотіка. «Обстріл японським флотом затоки [[Далянь]]», [[1894]]
</gallery>
}}

[[Файл:PortArthur MigitaToshihide March1904.jpg|міні|центр|500пкс|[[Міґіта Тосіхіде|Тосігіде Мігіта]]. «Японські есмінці атакують човни росіян у [[Порт-Артур]]і». Березень [[1904]]]]

== Ставлення до «укійо-е» в Японії та в Європі XIX і в XX ст. ==
[[Файл:Kibi Daijin Seated at a Chinese Table LACMA M.84.31.239.jpg|міні|праворуч|200пкс|Цукіока Йосітосі. Гравюра із серії «24 досягнення в імператорській Японії», [[1881]] р., [[Лос-Анжелес]]]]
В Японії XIX ст. було досить споживацьке, необережне ставлення до гравюр «укійо-е». Ставлення до них нагадує споживацьке ставлення до журнальних ілюстрацій чи фоторепортажів у газетах XX ст.

Пильну увагу на незвичні сюжети і неєвропейські технології виготовлення гравюр звернули іноземці в роки [[Революція Мейдзі|революції Мейдзі]]. Освічені іноземці, котрі почали відвідувати Японію після відкриття її кордонів, почали скуповувати японські твори мистецтва ([[Порцеляна|порцеляну]], [[Японська ширма|японські ширми]], вироби з лаку, традиційний [[живопис]], [[нецке]]), а також цілі колекції японської графіки, не потрібні тоді мешканцям Японії. Створенням значних мистецьких колекцій наприкінці XIX ст. уславились француз Еміль Ґіме ({{lang-fr|Émile Guimet}}) (1836—1918), американець [[Ернест Феноллоза]], російський військовий капітан і аматор-[[художник]] Сергій Миколайович Китаєв. Саме цим освіченим і авантюрним ентузіастам завдячують унікальними музейними збірками низка неяпонських міст Європи і Америки. Комплексна колекція Гіме перевезена в [[Париж]], унікальні колекції Ернеста Феноллози стали фундаментом японського відділу [[Бостонський музей образотворчих мистецтв|Бостонського музею образотворчих мистецтв]]. Рання смерть капітана С. М. Китаєва обумовила передачу його збірок безкоштовно в Рум'янцевський музей, після розформування якого потрапила за часів [[СРСР]] у [[Державний музей образотворчих мистецтв імені О. С. Пушкіна]] в Москві<ref>журнал «Юный художник», январь, 1990</ref>. Повнота і комплексність цих колекцій дивує навіть японців.

Ван Гог був великим шанувальником гравюр укійо-е. Він зробив три картини за японськими гравюрами з власної колекції. Перша з цих копій зроблена у 1887 році з картини [[Сливовий парк в Камейдо]] [[Утаґава Хірошіґе|Утаґави Хірошіґе]]<ref>{{Cite web|title=Flowering Plum Orchard (after Hiroshige) Vincent van Gogh, 1887|url=https://www.vangoghmuseum.nl/en/collection/s0115V1962|website=Van Gogh Museum|accessdate=2020-10-17|language=en}}</ref>.

В XX ст. отримала розвиток і музейна справа в Японії. Тільки тоді почався зворотний процес, коли японці почали викуповувати японські твори мистецтва, повертати їх на батьківщину, збирати і формувати власні колекції.

== Короткі відомості ==
Засновником укійо-е вважається японський живописець та графік [[Хісікава Моронобу]].<ref name="uspensky">
{{книга
|автор       = М. В. Успенський
|заголовок   = Японська гравюра
|місце       = Санкт-Петербург
|видавництво = «Аврора», «Янтарна оповідь»
|рік         = 2004
|сторінок    = 64
|серія       = «Бібліотека Аврори»
|isbn        = 5-7300-0699-3
|наклад      = 5000
}}</ref>

У XVIII столітті [[Харунобу Судзукі]] впровадив техніку багатоколірного друку для виготовлення «парчових картинок» [[нісікі-е]].

Гравюри укійо-е були доступні за ціною через можливості їх масового виробництва.
Вони призначалися в основному для міських жителів, які не могли дозволити собі витратити гроші на картини.

Для укійо-е характерні картини з буденного життя [[плебс]]у. Основним жанром був портрет: [[гейша|гейші]], [[Повія|повії]], борці [[сумо]], актори театру [[кабукі]] тощо. Особливе місце займали [[порнографія|порнографічні]] гравюри [[сюнґа]]. З 2-ї половини XVIII століття популярною стала пейзажна та епічна гравюра.

<gallery widths="200px" heights="200px">
Файл:Moronobu b-w shunga.jpg|[[Хісікава Моронобу]]. «Залицяння»
Файл:Hishikawa Moronobu - Uchiwae zukushi.jpg|[[Хісікава Моронобу]]. «Пестощі»
Файл:Shunzei-hotogisu.png|«Японський поет Фудзівара-но Тосинарі XII століття»
Файл:Окумура Тосінобу. Актор кабукі Ямасіта Кінсаку в ролі жінки, після 1739 р.jpg|Окумура Тосінобу. «Актор кабукі Ямасіта Кінсаку в ролі жінки», після [[1739]]
Файл:Іпіцусай Бунтьо (1725—1794) Актор Ітікава Яозo II в ролі Гой Но Се Мунесада з оленем, 1771 р.jpg|[[Іпіцусай Бунтьо]] (1725—1794). «Актор Ітікава Яозо II в ролі Гой Но Се Мунесада з оленем», [[1771]]
Файл:Актори Іцикава Дандзюро І та Яманака Гейкуро І, 1704 р.jpg|«Актори Іцикава Дандзюро I та Яманака Гейкуро I на сцені», [[1704]]
</gallery>

== Галерея ==
[[Файл:MatsumotoJapanUkiyoeMuseum.jpg|міні|праворуч|200пкс|Місто Мацумото, префектура Нагано. Музей укйо-е. Фото 2005 р.]]

<gallery widths="200px" heights="200px">
Зображення:Maple Leaves Koyo and Shamisen by Kitagawa Utamaro c1803.png|«Дівчина» (''Збірка «Квіти Едо», [[Кітаґава Утамаро]]'')
Зображення:The_Great_Wave_off_Kanagawa.jpg|[[Велика хвиля в Канаґава]] (''[[Кацусіка Хокусай]], 1830'')
Зображення:Hiroshige nuit de neige à Kambara.JPG|«Канбара» («[[53 станції Східноморського шляху (серія)|53 станції Східноморського шляху]]», ''[[Утаґава Хіросіґе]], 1859'')
Зображення:Hiroshige Man on horseback crossing a bridge.jpg|«Вершник переходить міст» (''[[Утаґава Хіросіґе]]'')
</gallery>

== Див. також ==
* [[Сині картини]]
* [[Мистецтво Японії]]
* [[Порцеляна]]
* [[Кераміка]]
* [[Графіка]]
* [[Японський сад]]
* [[Японська ширма]]
* [[Японізм]]
* [[Еміль Ґіме]]
* [[Ернест Феноллоза]]
* [[Манґа Хокусая]]
* [[Єлисеєв Сергій Григорович]]
* [[Королівське азійське товариство Великої Британії та Ірландії]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{УСЕ-4|[http://slovopedia.org.ua/29/53411/22506.html Укійо Е]}}
{{Портал|Графіка}}
* [http://www.ukiyoe-gallery.com/ Галерея укійо-е] {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20061008155822/http://user.bahnhof.se/~secutor/ukiyo-e/ Сторінка з укійо-е] {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20070601011531/http://www.all-art.org/er_in_art/04.html Японське еротичне мистецтво в «Історії мистецтва»]{{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20061009145632/http://www.enpaku.waseda.ac.jp/db/enpakunishik/ Пошукова система картин укійо-е] {{ref-ja}}

== Джерела і література ==
* ''Lambourne, Lionel. ''Japonisme: Cultural Crossings Between Japan and the West. London, New York: Phaidon Press, 2005. ISBN 0-7148-4105-6
* ''Newland, Amy Reigle. ''The Hotei Encyclopedia of Japanese Woodblock Prints. Amsterdam: Hotei Publishing, 2005. ISBN 90-74822-65-7
* ''Roni Uever, Susugu Yoshida'' (1991) Ukiyo-E: 250 Years of Japanese Art, Gallery Books, 1991, ISBN 0-8317-9041-5.
* ''Yamada, Chisaburah F. ''Dialogue in Art: Japan and the West. Tokyo, New York: Kodansha International Ltd., 1976. ISBN 0-87011-214-7
* Кацусика Хокусай. 36 видов Фудзи. 100 видов Фудзи. — Москва: СЗКЭО «Кристалл», Оникс, 2006 г.
* Японская гравюра. — Москва: Арт-Родник, Taschen, 2005 г.

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Укійо-е|*]]
[[Категорія:Графіка]]
[[Категорія:Гравюра]]

Дата створення / заснування: 17 століття

Названо на честь: укійоd

Країна: Японія

Час/дата закінчення: 19 століття

Історичний період: Період Едо і період Мейдзі

Першовідкривач або винахідник: Хісікава Моронобу

Метод виготовлення: ukiyo-e print techniqued


text:
# Високе (Гагарінський район)
Високе (рос. Высокое) — присілок Гагарінського району Смоленської області Росії. Входить до складу Пречистенського сільського поселення.
Населення — 3 особи.

title: Високе (Гагарінський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   = присілок
 |тип_род               =
 |назва                 = Високе
 |назва ін.             = {{lang-ru|Высокое}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зоюраження            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            = [[Смоленська область]]
 |район                 = [[Гагарінський район (Смоленська область)|Гагарінський район]]
 |міський округ         =
 |поселення             = [[Пречистенське сільське поселення (Гагарінський район)|Пречистенське сільське поселення]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 66208864002  <ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=66208864002 Код ЗКАТУ для населених пунктів Гагарінського району]{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             = 3 особи
 |площа                 = 0,06
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       = 215034 <ref>[http://www.moscowindex.ru/rus/67004/ Поштові індекси населених пунктів Гагарінського району]{{ref-ru}}</ref>
 |телефонний код        = 48135
 |координати            = {{coord|55|45|20|N|34|51|32|E|scale:30000|display=inline}}
 |часовий пояс          = [[UTC+4]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   = Росія Смоленська область
}}
{{Otheruses|тип=НП}}

'''Високе''' ({{lang-ru|Высокое}}) — [[присілок]] [[Гагарінський район (Смоленська область)|Гагарінського району]] [[Смоленська область|Смоленської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Пречистенське сільське поселення (Гагарінський район)|Пречистенського сільського поселення]].
Населення — 3 особи.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Пречистенське сільське поселення (Гагарінський район)}}

{{Smolen-obl-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Гагарінського району]]

title: присілок Високе

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Смоленська область

Муніципальний район: Гагарінський район

Поселення: Пречистенське сільське поселення

title: Основні дані

Населення: 3 особи

Основні дані:
Мапа
· Високе · Високе


text:
# Леандріда
Леандріда (дав.-гр. Λεανδρίς; VII століття до н. е.) — жінка спартанського царя Анаксандра з династії Агіадів та матір царя Еврікратида.
Під час Другої Мессенської війни спартанці захопили в полон багатьох мессенських жінок, серед котрих була Клео, жриця Фетіди. У той час Леандріда побачила віщий сон. Керуючись цим сном вона випросила собі Клео служницею, згодом вона помітила в речах Клео дерев'яне зображення Фетіди. Після цього Леандріда разом з Клео заснували у Спарті храм богині Фетіди, а дерев'яне зображення стало головною святинею храму.

title: Леандріда

wikitext:
{{Державний діяч
| українське ім'я  = Леандріда
| оригінальне ім'я = {{lang-el|Λεανδρίς}}
| титул            = [[Спарта|Цариця Спарти]]
|дата народження   = [[VII століття до н. е.]]
|дата смерті       = [[VII століття до н. е.]]
|чоловік           = [[Анаксандр]]
|діти              = [[Еврікратид]]
|релігія           = давньогрецька релігія
}}
Леандріда ({{lang-grc|Λεανδρίς}}; [[VII століття до н. е.]]) — жінка спартанського царя [[Анаксандр|Анаксандра]] з династії [[Агіади|Агіадів]] та матір царя [[Еврікратид|Еврікратида]].

Під час [[Друга Мессенська війна|Другої Мессенської війни]] спартанці захопили в полон багатьох мессенських жінок, серед котрих була Клео, жриця [[Фетіда|Фетіди]]. У той час Леандріда побачила віщий сон. Керуючись цим сном вона випросила собі Клео служницею, згодом вона помітила в речах Клео дерев'яне зображення [[Фетіда|Фетіди]]. Після цього Леандріда разом з Клео заснували у Спарті храм богині Фетіди, а дерев'яне зображення стало головною святинею храму.

== Джерела ==
''[[Павсаній]]'' «Опис Еллади». III.14.4

[[Категорія:Жінки Спарти]]

title: | Цариця Спарти |

Народження: VII століття до н. е.

Смерть: VII століття до н. е.

Шлюб: Анаксандр

Діти: Еврікратид


text:
# Роделло
Роделло (італ. Rodello, п'єм. Rodel) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт,  провінція Кунео.
Роделло розташоване на відстані близько 480 км на північний захід від Рима, 60 км на південний схід від Турина, 50 км на північний схід від Кунео.
Населення — 974 особи (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 10 серпня. Покровитель — святий мученик Лаврентій.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживав 81 іноземець з 13 країн, серед них 56 громадян країн Євросоюзу.

## Сусідні муніципалітети
- Альба
- Альбаретто-делла-Торре
- Беневелло
- Діано-д'Альба
- Лекуїо-Беррія
- Монтелупо-Альбезе
- Сініо

title: Роделло

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Роделло
 | місцева_назва = Rodello
 | герб          = <!-- Rodello-Stemma.png -->
 | регіон        = PMN <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = CN <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 44
 | latm   = 38
 | lats   = 0
 | longd  = 8
 | longm  = 3
 | longs  = 0
 | висота = 537
 | населення     = 977
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 8,84
 | густота       = 110,0
 | поштові_індекси  = 12050
 | телефонний_код = 0173
 | код_ISTAT     = 004196
 | покровитель   = San Lorenzo martire
 | мер           = Franco Aledda
 | обраний       = 26-05-2014
 | www           = http://www.comune.rodello.cn.it
}}

'''Роделло''' ({{lang-it|Rodello}}, {{lang-pms|Rodel}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[П'ємонт]],  [[Кунео (провінція)|провінція Кунео]].

Роделло розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 480 км на північний захід від [[Рим|Рима]], 60 км на південний схід від [[Турин|Турина]], 50 км на північний схід від [[Кунео]].

Населення — {{formatnum:974}} {{МНОЖИНА:974|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=2015-06-26 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 10 серпня. Покровитель — [[святий Лаврентій|святий мученик Лаврентій]].

== Демографія ==
{{Демографія/Rodello}}
{{Іноземці в Італії | назва=Роделло | дата=1 січня 2023 року
 | всього=81 | країн=13 | Укр=0 | ЄС=56 | таблиця= | країна1=[[Румунія|Румунії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Альба]]
* [[Альбаретто-делла-Торре]]
* [[Беневелло]]
* [[Діано-д'Альба]]
* [[Лекуїо-Беррія]]
* [[Монтелупо-Альбезе]]
* [[Сініо]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Кунео]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Кунео}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Кунео]]

title: Роделло · Rodello

Герб: Прапор

Країна: Італія

Регіон: П'ємонт

Провінція: Кунео

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Franco Aledda (26-05-2014)


text:
# Ставищенська сільська рада (Попільнянський район)
Ставищенська сільська рада — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Попільнянському районі Білоцерківської округи, Київської й Житомирської областей Української РСР та України з адміністративним центром у с. Ставище.

## Населені пункти
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
- с. Ставище

## Населення
Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення ради станом на 12 січня 1989 року становила 746 осіб.
Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до перепису населення України, кількість мешканців сільської ради становила 469 осіб.

## Склад ради
Рада складалася з 14 депутатів та голови.

### Керівний склад сільської ради
| ПІБ                    | Основні відомості                                                               | Дата обрання | Дата звільнення |
| ---------------------- | ------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Стасюк Юрій Васильович | Сільський голова, 1970 року народження, освіта                                  | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Стасюк Юрій Васильович | Сільський голова, 1970 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

## Історія
Створена у с. Ставище Романівської волості Сквирського повіту Київської губернії. 7 березня 1923 року увійшла до складу новоутвореного Попільнянського району Білоцерківської округи.
Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Попільнянського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Ставище.
16 вересня 1960 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 960 «Про уточнення обліку населених пунктів області», взято на облік с. Дехтярка.
На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Попільнянського району Житомирської області, на обліку в раді перебували села Дехтярка та Ставище.
12 серпня 1974 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 342 «Про зміни в адміністративно-територіальному поділі окремих районів області в зв'язку з укрупненням колгоспів», с. Дехтярка передане до складу Романівської сільської ради Попільнянського району.
Виключена з облікових даних 28 грудня 2016 року в зв'язку з об'єднанням до складу новоутвореної Квітневої сільської територіальної громади Попільнянського району Житомирської області.

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Ставищенська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{USSR}}—{{URSR}}
{{UKR}}
   | область             = [[Білоцерківська округа]]
[[Київська область]]
[[Житомирська область]]
   | район               = [[Попільнянський район]]
   | центр               = с. [[Ставище (Квітнева сільська громада)|Ставище]]
   | голова              = Стасюк Юрій Васильович
   | кількість членів    = 14
   | код КОАТУУ          = 1824786500
   | утворена            = 1923
   | ліквідована         = 28 грудня 2016
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=10466 Ставищенська сільська рада]
   | площа               = 22,53
   | населення           = 469
   | щільність           = 20,82
   | населені пункти     = с. [[Ставище (Квітнева сільська громада)|Ставище]]
   | поштовий індекс     =
   | телефонний код      =
   | адреса              = вул. Садова, 1, с. Ставище, Попільнянський р-н, Житомирська обл., 13533
   | вебсторінка         =
  }}
{{Otheruses|тип=інші ради з назвою}}
'''Ставищенська сільська рада''' — колишня [[адміністративно-територіальна одиниця]] та [[органи місцевого самоврядування|орган місцевого самоврядування]] у [[Попільнянський район|Попільнянському]] районі [[Білоцерківська округа|Білоцерківської]] округи, [[Київська область|Київської]] й [[Житомирська область|Житомирської]] областей [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Української РСР]] та [[Україна|України]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Ставище (Квітнева сільська громада)|Ставище]].

== Населені пункти ==
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Ставище (Квітнева сільська громада)|Ставище]]

== Населення ==
Відповідно до результатів [[перепис населення СРСР (1989)|перепису населення СРСР]], кількість населення ради станом на 12 січня 1989 року становила 746 осіб.

Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до [[Перепис населення України (2001)|перепису населення України]], кількість мешканців сільської ради становила 469 осіб<ref>{{cite web |title=Населення Житомирської області |url=http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |website=pop-stat.mashke.org |accessdate=16 серпня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210904204102/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |archivedate=4 вересня 2021 року}}</ref>.

== Склад ради ==
Рада складалася з 14 депутатів та голови.

=== Керівний склад сільської ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Стасюк Юрій Васильович
| Сільський голова, 1970 року народження, освіта
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Стасюк Юрій Васильович
| Сільський голова, 1970 року народження, освіта середня спеціальна, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=11997&rid256=121 rada.gov.ua]</ref>

== Історія ==
Створена у с. Ставище [[Романівська волость (Сквирський повіт)|Романівської]] волості [[Сквирський повіт|Сквирського]] повіту [[Київська губернія|Київської]] губернії. 7 березня 1923 року увійшла до складу новоутвореного Попільнянського району Білоцерківської округи<ref name="Довідник">{{cite book |last1=Кондратюк Р., Самолюк Д., Табачник Б. |title=Адміністративно-територіальний устрій Житомирщини: 1795-2006: Довідник |date=2007 |publisher=Вид-во «Волинь» |location=Житомир |isbn=966-690-090-4 |page=114, 571, 590 |edition=Житомирська обласна державна адміністрація; Державний архів Житомирської області |url=http://history.org.ua/LiberUA/966-690-090-4/966-690-090-4.pdf |accessdate=16 серпня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20211008124156/http://history.org.ua/LiberUA/966-690-090-4/966-690-090-4.pdf |archivedate=8 жовтня 2021}}</ref>.

Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Попільнянського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Ставище<ref>{{cite book |last1=Попівський М. |title=Українська РСР: Адміністративно-територіальний поділ: на 1 вересня 1946 року. Вид. перше |date=1947 |publisher=Українське вид-во політичної літератури |location=Київ |page=182 |edition=Інформаційно-статистичний відділ при Секретаріаті Президії Верховної ради Української РСР |url=https://archive.org/details/ukrajinska-rsr-administraryvno--terytorialnyj-podil_1947/page/n181/mode/2up |accessdate=16 серпня 2024}}</ref>.

16 вересня 1960 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 960 «Про уточнення обліку населених пунктів області», взято на облік с. [[Дехтярка]]<ref name="Довідник"/>.

На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Попільнянського району Житомирської області, на обліку в раді перебували села Дехтярка та Ставище<ref>{{cite book |last1=Шелягин А. |title=Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 січня 1972 року |date=1973 |publisher=Ордена Червоного Прапора видавництво політичної літератури України |location=Київ |page=149 |edition=Відділ в питаннях роботи рад Президії Верховної ради Української РСР |url=http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf |accessdate=16 серпня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20211020200818/http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf |archivedate=20 жовтня 2021}}</ref>.

12 серпня 1974 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 342 «Про зміни в адміністративно-територіальному поділі окремих районів області в зв'язку з укрупненням колгоспів», с. Дехтярка передане до складу [[Романівська сільська рада (Попільнянський район)|Романівської]] сільської ради Попільнянського району<ref name="Довідник"/>.

Виключена з облікових даних 28 грудня 2016 року в зв'язку з об'єднанням до складу новоутвореної [[Квітнева сільська громада|Квітневої]] сільської територіальної громади Попільнянського району Житомирської області<ref>{{cite web |title=Перелік актів, за якими проведені зміни в адміністративно-територіальному устрої України |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=02.10.2020&letter=11497 |website=Офіційний портал Верховної Ради України |accessdate=16 серпня 2024 |archive-date=17 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210417194307/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=02.10.2020&letter=11497 }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Портали|Географія|Україна}}
[[Категорія:Держави і території, засновані 1923]]
[[Категорія:Зникли в Україні 2016]]

title: Основні дані

Країна: СРСР— УРСР · Україна

Область: Білоцерківська округа · Київська область · Житомирська область

Район: Попільнянський район

Адм. центр: с. Ставище

Ліквідована: 28 грудня 2016

Облікова картка: Ставищенська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Стасюк Юрій Васильович

title: Територія та населення

Густота: 20,82 осіб/км²

Населені пункти: с. Ставище

title: Контактні дані