text:
# Соковос
Соковос (ісп. Socovos) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-Ла-Манча, у провінції Альбасете. Населення — 2001 особа (2010).
Муніципалітет розташований на відстані близько 280 км на південний схід від Мадрида, 75 км на південь від Альбасете.
На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)
- Каньяда-Буендія: 32 особи
- Ель-Каньяр: 14 осіб
- Соковос: 1294 особи
- Лос-Ольмос: 219 осіб
- Тасона: 442 особи

## Демографія
Динаміка населення (INE ):

## Галерея зображень
- Розташування муніципалітету у провінції Альбасете
- Церква
- Замок
- Замок
- Замок

title: Соковос

wikitext:
{{Муніципалітет Іспанії
 | назва               = Соковос
 | місцева_назва       = ''Socovos''
 | прапор              =
 | герб                = Escudo de Socovos.svg
 | автономна_спільнота = [[Кастилія-Ла-Манча]]
 | провінція           = [[Альбасете (провінція)|Альбасете]]
 | комарка             =
 | широта              = 38.333
 | довгота             = -1.967
 | висота              = 750
 | населення           = 2001
 | рік_насел           = 2010
 | площа               = 138,61
 | густота             = 14,44
 | поштові_індекси     = 02435
 | телефонний_код      = 34 967
 | код_INE             = 02072
 | мер                 = Антоніо Рубіо Наварро
 | рік_обрання         =
 | www                 = http://www.socovos.es
}}
'''Соковос''' ({{lang-es|Socovos}}) — [[муніципалітет]] в [[Іспанія|Іспанії]], у складі автономної спільноти [[Кастилія-Ла-Манча]], у провінції [[Альбасете (провінція)|Альбасете]]. Населення — {{formatnum:2001}} особа (2010).

Муніципалітет розташований на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 280 км на південний схід від [[Мадрид]]а, 75 км на південь від [[Альбасете]].

На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)<ref>{{cite web|url=http://www.ine.es/nomen2/|title=Nomenclátor. Relación de unidades poblacionales|publisher=[[Національний інститут статистики Іспанії]] (INE)|language=іспанською|accessdate=2011-06-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HygqxNsX?url=http://www.ine.es/nomen2/|archivedate=2013-07-09|deadurl=yes}}</ref>
* Каньяда-Буендія: 32 особи
* Ель-Каньяр: 14 осіб
* Соковос: 1294 особи
* Лос-Ольмос: 219 осіб
* Тасона: 442 особи

== Демографія ==
{{Демографія/ESP/Socovos}}

== Галерея зображень ==
<gallery>
Файл:Albacete Socovos Mapa municipal.png|Розташування муніципалітету у провінції Альбасете
Файл:Socovos-Albacete-Spain-church.jpg|Церква
Файл:Socovos-Albacete-Spain-castle-2.jpg|Замок
Файл:Socovos-Albacete-Spain-castle-1.jpg|Замок
Файл:Socovos-Albacete-Spain-castle-3.jpg|Замок
</gallery>

<!--
<gallery>
Файл:Poblacion-Socovos-1900-2005.png|Evolución por decenios y 2005
</gallery>
-->

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20071020050622/http://www.dipualba.es/municipios/Socovos/ Соковос на сайті провінційної ради]
<!-- * [http://www.socovos.es/ Web oficial municipal del Ayuntamiento de Socovos (provisional)] -->
<!-- * [http://www.Socovos.com Web no oficial sobre Socovos y pedanias] -->
<!-- * [http://www.elportalico.com/ Página privada con información de la Sierra del Segura ] -->

== Примітки ==
{{Портал|Іспанія}}
{{reflist}}

{{Муніципалітети провінції Альбасете}}
{{Spain-geo-stub}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Альбасете]]

title: Муніципалітет

Країна: Іспанія

Автономна спільнота: Кастилія-Ла-Манча

Провінція: Альбасете

title: Розташування

Розташування: Муніципалітет

title: Влада

Мер: Антоніо Рубіо Наварро

Влада: Офіційна сторінка


text:
# Козьле (Великопольське воєводство)
Козьле (пол. Koźle) — село в Польщі, у гміні Шамотули Шамотульського повіту Великопольського воєводства.
Населення — 350 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Познанського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 181     | 37                 | 120              | 24                   |
| Жінки    | 169     | 25                 | 103              | 41                   |
| Разом    | 350     | 62                 | 223              | 65                   |

wikiname: ukwiki

title: Козьле (Великопольське воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Козьле
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Koźle}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Koźle WLKP 3.jpg
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Великопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Шамотульський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Шамотули (гміна){{!}}Шамотули
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 350
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 61
|поштовий індекс        = 64-500
|автомобільний код      = PSZ
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0595826
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Козьле}}

'''Козьле''' ({{lang-pl|Koźle}}) — село в Польщі, у [[Шамотули (гміна)|гміні Шамотули]] [[Шамотульський повіт|Шамотульського повіту]] [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:350}} {{МНОЖИНА:350|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Познанське воєводство (1975—1998)|Познанського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=181 |ЧолПре=37 |ЧолПрац=120 |ЧолПост=24
|Жін=169 |ЖінПре=25 |ЖінПрац=103 |ЖінПост=41
|Разом=350 |РазомПре=62 |РазомПрац=223 |РазомПост=65
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Koźle (województwo wielkopolskie)}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 Вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Шамотули}}

[[Категорія:Села Шамотульського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Великопольське воєводство

Повіт: Шамотульський повіт

Гміна: Шамотули

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: PSZ

OSM: ↑2054968 ·R (Ґміна Шамотули)


text:
# Семеняк Ірина Сергіївна
Ірина Сергіївна Семеняк (нар. 25 серпня 1958, місто Дніпропетровськ, тепер місто Дніпро Дніпропетровської області) — українська радянська діячка, контролер Дніпропетровського агрегатного заводу. Депутат Верховної Ради УРСР 11-го скликання.

## Біографія
Освіта середня спеціальна.
У 1975—1978 роках — кресляр, робітниця геофізичної сейсмоекспедиції.
З 1978 року — оператор, контролер Дніпропетровського агрегатного заводу імені 50-річчя СРСР.
Потім — на пенсії в місті Дніпропетровську (Дніпрі).

## Нагороди
- ордени
- медалі

title: Семеняк Ірина Сергіївна

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Семеняк Ірина Сергіївна
| жінка                = так
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[росіянка]]
| військове звання     =
| партія               =
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Семеняк}}
'''Ірина Сергіївна Семеняк''' ({{н.}} {{ДН|25|08|1958}}, місто Дніпропетровськ, тепер місто [[Дніпро (місто)|Дніпро]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]]) — українська радянська діячка, контролер Дніпропетровського агрегатного заводу. Депутат [[Верховна рада УРСР|Верховної Ради УРСР]] 11-го скликання.

== Біографія ==
Освіта середня спеціальна.

У 1975—1978 роках — кресляр, робітниця геофізичної сейсмоекспедиції.

З 1978 року — оператор, контролер Дніпропетровського агрегатного заводу імені 50-річчя СРСР.

Потім — на пенсії в місті Дніпропетровську (Дніпрі).

== Нагороди ==
* ордени
* медалі

== Література ==
* Депутати Верховної Ради УРСР. 11-те скликання — 1985 р.

[[Категорія:Уродженці Дніпра]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Діячі УРСР]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 11-го скликання]]

title: Семеняк Ірина Сергіївна

Народилася: 25 серпня 1958 (66 років) · Дніпропетровськ, Українська РСР, СРСР

Країна: Україна

Національність: росіянка

Діяльність: державна діячка


text:
# Марцинківський Олег Олександрович
Оле́г Олекса́ндрович Марцинкі́вський (* 2 липня 1949, Полтава) — український композитор та співак, 1996 — заслужений артист України, з вересня 2010 — народний артист України.

## Життєпис
Народився у сім'ї співаків. Після закінчення школи вступив до Полтавського музичного училища імені М. Лисенка, навчався співу і хоровому диригуванню — у викладачів В. Опенька, Г. Карчевської та Н. О. Шейко
В 1970 році створює ансамбль «Оксамит» — при Полтавському міському будинку культури.
Продовжив навчання вокалу і композиції в Кишинівському інституті мистецтв — у класі А. Азрікана, Ф. Анікеєва та Г. Баштана. По закінченню навчання працював солістом естрадно-симфонічного оркестру радіо і телебачення Молдови.
Є засновником та художнім керівником ансамблю «Медобори» при Тернопільській обласній філармонії 1980 року. Під його орудою ансамбль зайняв 1 місце на Всеукраїнському конкурсі «Молоді голоси» \Тернопіль -1981рік\ та 2 місце на Всесоюзному міжнародному конкурсі «Кримські зорі» /Ялта -1981рік/
1984 року розпочав сольну кар'єру солістом-вокалістом «Укрконцерту». Створив тематичні програми
- «Історія кобзарства в Україні»,
- «Класичний український романс»,
- «Пісні народів світу»

У 1985 році зайняв 1 місце на всеукраїнському конкурсі артистів естради.
у 1992 році працював солістом творчої організації «Київщина» при обласному управлінні культури Київської області. У 1992 році брав участь у Фестивалі «Слов'янський базар»
З 2002 року по 2005 рік викладав у Національному університеті культури та мистецтв на кафедрі сольного співу.
2005 року створив новий склад «Медоборів», презентовано мистецький проєкт-ренесанс «Три дороги».
У 2007 році нагороджений медаллю Тернопільської обласної адміністрації «Честь і слава Тернопілля»
З 2007 по 2019 рік — голова журі та член виконавчої дирекції Міжнародного конкурсу-фестивалю творчості «Всі ми діти твої, Україно!»
Написав багато дитячих пісень. Серед них — «Я живу в Україні» на вірші О. Кононенка /1 премія на міжнародному конкурсі Schoolovision 2016 рік/, «Моя планета Земля» на вірші О. Кононенка /2 премія на міжнародному конкурсі Schoolovision 2017 рік/. Відомими та улюбленими піснями серед дітей стали також пісні «Мова» на вірші О. Кононенка, «Молода гвардія» та «Світу — мир!» на власні вірші та багато інших.
З 2015 по 2016 працює знову викладачем естрадного співу у Національному університеті культури та мистецтв на кафедрі сольного співу.
З 2016 року працює професором академічного вокалу на кафедрі академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв Київського університету імені Бориса Грінченка.
З 2021 року — викладач вокалу у Київській Дитячій Академії Мистецтв
З 2023 року — директор мистецького ліцею «Київська дитяча Академія мистецтв» імені М.Чембержі

## Творча діяльність
У його творчому доробку світова та українська класика, більш як 150 народних пісень, кобзарські думи, балади, сучасні пісні, більше 100 власних творів.
Серед його пісень стали особливо відомими:
- «Я люблю тільки Вас» сл. С. Галябарди
- «Зірка-Україна» сл. С. Галябарди
- «А лелеки летять на Вкраїну» сл. С. Галябарди
- «Хто ти є, Україно?» сл. С. Галябарди,
- «Зоре моя» та «Пісня кобзаря» — на вірші Б. Харитонова,
- «У храмі любові», «Провина» — на вірші М. Луківа,
- «Невольник сивої печалі» — на вірші М. Ткача.
- «Пан Степан» на вірші І. Коваля
- «Колискова для мами» на власні вірші
- Гімн любові" вірші Н. Багмут

Репертуар його академічних творів досить великий.
Серед них дістали найбільше оплесків: Речитатив і аріозо Каніо з опери Р. Леонковалло «Паяци»
Друга арія Каварадоссі з опери Дж. Пуччині «Тоска»
''Be my love" Н. Бродського
«Granada» A. Lara
«Passione» — Н. Валенте та Е. Тальяферрі
Романс «Нічка цікавая» О. Романів
«Повій вітре на Вкраїну» С. Руданського
Арія Неморіно з опери «Любовний напій» Г. Доніцетті
З 2010 року співпрацює з провідними солістками Національної опери заслуженою артисткою України І. Семененко, народною артисткою України Анжеліною Швачкою та заслуженою артисткою України Сусанною Чахоян. Разом з ними записано багато дуетів. Серед них — «Молитва» Cл.і муз. Carole Bayer and David Foster, «Привид опери» — Ендрю Ллойд Веббера, «Amigos para siempre» Ендрю Ллойд Уеббера та інші.

title: Марцинківський Олег Олександрович

wikitext:
{{Актор
|bgcolour             =
|ім'я                 = Марцинківський  Олег Олександрович
|зображення           =
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  =
|дата_народження      = 2.7.1949
|місце_народження     = [[Полтава]]
|дата_смерті          =
|місце_смерті         =
|інші_імена           =
|громадянство         =  {{USSR}} → {{UKR}}
|національність       =
|рід_діяльності       = співак, композитор
|роки_діяльності      =
|провідні_ролі        =
|нагороди             = {{Народний артист України}} {{Заслужений артист України}}
}}
{{Однофамільці|Марцинківський}}
'''Оле́г Олекса́ндрович Марцинкі́вський''' (* 2 липня 1949, Полтава) — український композитор та співак, 1996 — [[заслужений артист України]], з вересня 2010 — [[народний артист України]].

== Життєпис ==
Народився у сім'ї співаків. Після закінчення школи вступив до [[Полтавське державне музичне училище імені Миколи Лисенка|Полтавського музичного училища]] імені М. Лисенка, навчався співу і хоровому диригуванню — у викладачів [[Опенько Василь Іванович|В. Опенька]], Г. Карчевської та Н. О. Шейко

В 1970 році створює ансамбль «Оксамит» — при [[Полтавський міський Будинок культури|Полтавському міському будинку культури]].

Продовжив навчання вокалу і композиції в [[Кишинівська консерваторія|Кишинівському інституті мистецтв]] — у класі [[Азрікан Арнольд Григорович|А. Азрікана]], Ф. Анікеєва та Г. Баштана. По закінченню навчання працював солістом естрадно-симфонічного оркестру радіо і телебачення Молдови.

Є засновником та художнім керівником [[Медобори (ансамбль)|ансамблю «Медобори»]] при [[Тернопільська обласна філармонія|Тернопільській обласній філармонії]] 1980 року. Під його орудою ансамбль зайняв 1 місце на Всеукраїнському конкурсі «Молоді голоси» \Тернопіль -1981рік\ та 2 місце на Всесоюзному міжнародному конкурсі «Кримські зорі» /Ялта -1981рік/

1984 року розпочав сольну кар'єру солістом-вокалістом «[[Укрконцерт]]у». Створив тематичні програми
* «Історія кобзарства в Україні»,
* «Класичний український романс»,
* «Пісні народів світу»

У 1985 році зайняв 1 місце на всеукраїнському конкурсі артистів естради.

у 1992 році працював солістом творчої організації «Київщина» при обласному управлінні культури Київської області. У 1992 році брав участь у Фестивалі «Слов'янський базар»

З 2002 року по 2005 рік викладав у Національному університеті культури та мистецтв на кафедрі сольного співу.

2005 року створив новий склад «Медоборів», презентовано мистецький проєкт-ренесанс «Три дороги».

У 2007 році нагороджений медаллю Тернопільської обласної адміністрації «Честь і слава Тернопілля»

З 2007 по 2019 рік — голова журі та член виконавчої дирекції Міжнародного конкурсу-фестивалю творчості «Всі ми діти твої, Україно!»

Написав багато дитячих пісень. Серед них — «Я живу в Україні» на вірші О. Кононенка /1 премія на міжнародному конкурсі Schoolovision 2016 рік/, «Моя планета Земля» на вірші О. Кононенка /2 премія на міжнародному конкурсі Schoolovision 2017 рік/. Відомими та улюбленими піснями серед дітей стали також пісні «Мова» на вірші О. Кононенка, «Молода гвардія» та «Світу — мир!» на власні вірші та багато інших.

З 2015 по 2016 працює знову викладачем естрадного співу у Національному університеті культури та мистецтв на кафедрі сольного співу.

З 2016 року працює професором академічного вокалу на кафедрі академічного та естрадного вокалу Інституту мистецтв Київського університету імені Бориса Грінченка.

З 2021 року — викладач вокалу у Київській Дитячій Академії Мистецтв

З 2023 року — директор мистецького ліцею «Київська дитяча Академія мистецтв» імені М.Чембержі

== Творча діяльність ==
У його творчому доробку світова та українська класика, більш як 150 народних пісень, кобзарські думи, балади, сучасні пісні, більше 100 власних творів.

Серед його пісень стали особливо відомими:
* «Я люблю тільки Вас» сл. С. Галябарди
* «Зірка-Україна» сл. С. Галябарди
* «А лелеки летять на Вкраїну» сл. С. Галябарди
* «Хто ти є, Україно?» сл. С. Галябарди,
* «Зоре моя» та «Пісня кобзаря» — на вірші Б. Харитонова,
* «У храмі любові», «Провина» — на вірші М. Луківа,
* «Невольник сивої печалі» — на вірші М. Ткача.
* «Пан Степан» на вірші І. Коваля
* «Колискова для мами» на власні вірші
* Гімн любові" вірші Н. Багмут

Репертуар його академічних творів досить великий.

Серед них дістали найбільше оплесків: Речитатив і аріозо Каніо з опери Р. Леонковалло «Паяци»

Друга арія Каварадоссі з опери Дж. Пуччині «Тоска»

<nowiki>''</nowiki>Be my love" Н. Бродського

«Granada» A. Lara

«Passione» — Н. Валенте та Е. Тальяферрі

Романс «Нічка цікавая» О. Романів

«Повій вітре на Вкраїну» С. Руданського

Арія Неморіно з опери «Любовний напій» Г. Доніцетті

З 2010 року співпрацює з провідними солістками Національної опери заслуженою артисткою України І. Семененко, народною артисткою України Анжеліною Швачкою та заслуженою артисткою України Сусанною Чахоян. Разом з ними записано багато дуетів. Серед них — «Молитва» Cл.і муз. Carole Bayer and David Foster, «Привид опери» — Ендрю Ллойд Веббера, «Amigos para siempre» Ендрю Ллойд Уеббера та інші.

== Джерела ==

* [http://www.ukrmusic.org/entsyklopediya/m/martsynkivskyj-oleh-oleksandrovych.html Марцинківський Олег Олександрович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150926174817/http://www.ukrmusic.org/entsyklopediya/m/martsynkivskyj-oleh-oleksandrovych.html |date=26 вересня 2015 }}
* [https://esu.com.ua/search_articles.php?id=64021 Енциклопедія сучасної України]
* [https://www.pisni.org.ua/persons/880.html Сайт «Українські пісні»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200229105403/https://www.pisni.org.ua/persons/880.html |date=29 лютого 2020 }}
* Олег Марцинківський: " Тернопільщина залишилася в моєму серці назавжди" [Текст] : [бесіда із засновником та керівником ансамблю "Медобори" / провела] Людмила Островська // [[Сільський господар плюс]] Тернопільщина. — 2019. — № 37 (18 верес.). — С. 10 : фот.

== Посилання ==
* {{УМузЕ-3|частина=Марцинківський Олег Олександрович|сторінки =324}}
* Канал на You Tube: https://www.youtube.com/channel/UC5Gx0B6esQC2VDuXbMVjXZA
{{ukr-bio-stub}}
[[Категорія:Уродженці Полтави]]
[[Категорія:Українські співаки]]
[[Категорія:Українські піснярі]]
[[Категорія:Музиканти Тернопільської філармонії]]

title: Марцинківський Олег Олександрович

Народився: 2 липня 1949 (75 років) · Полтава

Громадянство: СРСР → Україна

Діяльність: співак, композитор


text:
# Бундестаг
Бундестаг ФРН (нім. Bundestag — федеральні збори, від Bundes — федеративний/-і + Tag — сейм, збори) — конституційний та законодавчий орган на федеральному рівні в Федеративній Республіці Німеччина. Єдиний конституційний орган у політичній системі ФРН, що обирається безпосередньо всіма громадянами країни. Строк обрання депутатів Бундестагу — чотири роки. Достроковий розпуск парламенту можливий лише як виняток і належить до компетенції федерального президента.
Мінімальна кількість депутатів у Бундестазі становить 598 осіб, однак через систему розподілу місць і механізм "перевищення мандатів", нинішній 20-й склад Бундестагу налічує 735 депутатів, що робить його найбільшим у його історії та найбільшим вільно обраним національним парламентом у світі. Депутати часто називають Бундестаг "Hohes Haus" (Високий дім).
Вибори до Бундестагу проводяться кожні чотири роки серед громадян Німеччини, які досягли 18-річного віку. Виборча система поєднує мажоритарну систему голосування за кандидатів із пропорційною системою партійних списків, щоб забезпечити точне відображення загальних результатів виборів. Парламент може бути розпущений президентом Німеччини лише в тому випадку, якщо канцлер втратив довіру Бундестагу, що підтверджується голосуванням.
Бундестаг виконує низку функцій, деякі з яких розділяє з Бундесратом. Це головний законодавчий орган на федеральному рівні, що обирає федеральний уряд і визначає кандидатуру канцлера. Землі Німеччини беруть участь у законодавчому процесі через Бундесрат, інший орган, що має окремі повноваження. Бундестаг не лише обирає канцлера, але й здійснює контроль за його діяльністю та за діяльністю урядових міністрів через створені комітети нагляду. Важливою функцією парламенту є ухвалення державного бюджету, для чого створено найбільший і найважливіший комітет. Бюджетні дебати зазвичай проходять у загальній формі, де аналізується робота уряду за попередній рік.
Парламент також має виключне право ухвалювати рішення щодо розгортання та використання збройних сил Німеччини — Бундесверу. Головнокомандувачем є федеральний міністр оборони, який діє від імені парламенту. З 1999 року Бундестаг засідає в будівлі Рейхстагу в Берліні, а також використовує кілька сучасних урядових споруд у його околицях. Бундестаг має свою власну поліцію (Bundestagspolizei), яка підпорядковується президенту Бундестагу.
На чолі Бундестагу з 26 жовтня 2021 року стоїть Бербель Бас із Соціал-демократичної партії Німеччини.
Крім неї, в парламенті є п'ять віце-президентів, по одному від кожної політичної фракції. Президент і віце-президенти обираються членами Бундестагу, зазвичай шляхом голосування, яке підтверджує запропонованих кандидатів незалежно від того, чи є фракція при владі чи в опозиції. Вперше в історії об'єднаної Німеччини праворадикальна партія AfD не змогла здобути пост віце-президента через негативне ставлення більшості депутатів, що вважається вотумом недовіри до цієї політичної сили, яка перебуває під наглядом внутрішньої розвідки.
З огляду на те, що президент Німеччини є головою держави, а Бундестаг контролює уряд, президент Бундестагу є другою за важливістю посадовою особою в державі. Хоча канцлер очолює уряд, він лише третій у ієрархії після президента Німеччини та президента Бундестагу.
20-й Бундестаг Німеччини не лише найбільший у своїй історії, але й є найбільш відвідуваним парламентом у світі, що робить його найвпливовішим демократичним органом на міжнародному рівні.

## Історія
Перша установа, яка називалася Бундестагом, існувала в Німецькому Союзі (німецькою - Deutscher Bund). Вона збиралася у Франкфурті-на-Майні з 1816 до 1866 року. Англійською мовою її називають Федеральною конвенцією.
Після розпуску Німецького Союзу в 1866 році та заснування Німецької імперії (German Reich) у 1871 році, у Берліні, столиці тодішнього Королівства Пруссія (найбільшого та найвпливовішого штату як у Союзі, так і в імперії), було створено Рейхстаг як німецький парламент.
Делегати Рейхстагу обиралися шляхом прямих і рівних виборів для чоловіків (на відміну від трикласової виборчої системи, що існувала в Пруссії до 1918 року). Рейхстаг не брав участі у призначенні канцлера до парламентських реформ жовтня 1918 року. Після Листопадової революції 1918 року та запровадження Веймарської конституції жінки отримали право голосувати та бути обраними до Рейхстагу, а парламент міг використовувати вотум недовіри, щоб змусити канцлера або будь-якого члена кабінету подати у відставку.
У 1933 році Адольф Гітлер був призначений канцлером і завдяки декрету про підпал Рейхстагу, Закону про надання повноважень 1933 року та смерті президента Пауля фон Гінденбурга у 1934 році отримав необмежену владу. Після цього Рейхстаг збирався рідко, зазвичай у Оперному театрі Кролла, щоб одностайно затверджувати рішення уряду. Останнє засідання відбулося 26 квітня 1942 року.
З новою конституцією 1949 року був створений Бундестаг як новий парламент Західної Німеччини. Оскільки Західний Берлін офіційно не підпорядковувався конституції, засідання Бундестагу проходили в Бонні у кількох різних будівлях, зокрема тимчасово в колишньому водопровідному об'єкті. Крім того, через юридичний статус міста, жителі Західного Берліна не мали права голосувати на виборах до Бундестагу, і замість цього їх представляли 22 делегати без права голосу, обрані Палатою представників, законодавчим органом міста.
Будівля Бундесгаусу в Бонні була колишньою будівлею парламенту Німеччини. Засідання Бундестагу Німеччини відбувалися там з 1949 року до його переїзду до Берліна в 1999 році. Сьогодні в ньому розташований Міжнародний конгрес-центр Бундесгаусу в Бонні, а в північній частині – філія Бундесрату («Федеральна рада»), яка представляє землі – федеральні штати. Південні частини стали частиною німецьких офісів для Організації Об'єднаних Націй у 2008 році.
Колишня будівля Рейхстагу слугувала для розміщення історичної виставки (Fragen an die deutsche Geschichte) і зрідка використовувалася як конференц-центр. Будівля Рейхстагу також іноді використовувалася як місце для засідань Бундестагу та його комітетів і Федеральної конвенції, органу, який обирає федерального президента Німеччини. Однак радянська влада суворо протестувала проти використання будівлі Рейхстагу установами Федеративної Республіки Німеччина і намагалася порушувати засідання, пролітаючи поблизу будівлі на надзвукових літаках.
З 19 квітня 1999 року німецький парламент знову збирається в Берліні в оригінальній будівлі Рейхстагу, яка була побудована в 1888 році за планами німецького архітектора Пауля Валлота і зазнала значної реконструкції під керівництвом британського архітектора лорда Нормана Фостера. Парламентські комітети і підкомітети, публічні слухання та засідання парламентських груп проходять у трьох допоміжних будівлях, що оточують будівлю Рейхстагу: Якоб-Кайзер-Гаус, Пауль-Льобе-Гаус і Марі-Елізабет-Людерс-Гаус.
У 2005 році невеликий літак зазнав аварії біля будівлі німецького парламенту. Тоді було вирішено заборонити приватний повітряний рух над Центральним Берліном.

## Завдання
Разом із Бундесратом, Бундестаг є законодавчою гілкою політичної системи Німеччини.
Хоча більшість законодавчих ініціатив надходять від виконавчої влади, Бундестаг вважає свою законодавчу функцію найважливішою відповідальністю, приділяючи багато зусиль оцінці та внесенню поправок до урядової законодавчої програми. Комітети відіграють важливу роль у цьому процесі. Пленарні засідання забезпечують членам парламенту форум для участі в публічних дебатах щодо законодавчих питань, які розглядаються, але вони зазвичай добре відвідуються лише тоді, коли розглядається важливе законодавство.
Члени Бундестагу – єдині федеральні посадовці, які обираються безпосередньо народом; у свою чергу, Бундестаг обирає канцлера та, крім того, здійснює нагляд за виконавчою владою щодо як змістовної політики, так і рутинного адміністрування. Ця система стримувань і противаг може реалізовуватися через обов’язкові законодавчі акти, публічні дебати щодо урядової політики, розслідування та прямі запитання до канцлера або урядових посадовців. Наприклад, Бундестаг може проводити годину запитань (Fragestunde), під час якої представник уряду відповідає на заздалегідь подане письмове запитання від члена парламенту. Під час години запитань члени можуть ставити додаткові запитання. Запитання можуть стосуватися як важливих політичних питань, так і конкретних проблем виборців. За останні сорок років використання години запитань значно зросло, понад 20 000 запитань було поставлено під час сесії 1987–1990 років. Опозиційні партії активно користуються своїм парламентським правом контролювати дії уряду.
Послуги для виборців також здійснюються через Комітет петицій. У 2004 році Комітет петицій отримав понад 18 000 скарг від громадян і зміг досягти взаємно задовільного рішення для більш ніж половини з них. У 2005 році, як пілотний проєкт інтернет-петицій, була розроблена версія системи електронних петицій для Бундестагу. Це був спільний проєкт Шотландського парламенту, Міжнародного центру теледемократії та Відділу онлайн-сервісів Бундестагу. Система була офіційно запущена 1 вересня 2005 року, а в 2008 році Бундестаг перейшов на нову систему на основі її оцінки.

## Вибори
Німеччина використовує систему змішаної пропорційної виборчої системи, яка поєднує пропорційне представництво з елементами мажоритарної системи відносної більшості. Бундестаг має 598 номінальних членів, обраних на чотирирічний термін; ці місця розподіляються між шістнадцятьма німецькими землями пропорційно до чисельності населення, яке має право голосу.
Кожен виборець має два голоси: голос за кандидата в окрузі (перший голос) і голос за партійний список (другий голос). Виключно на основі перших голосів 299 членів обираються в одномандатних округах за мажоритарною системою відносної більшості. Другі голоси використовуються для пропорційного розподілу місць для партій, спочатку в землях, а потім на федеральному рівні. Місця розподіляються за методом Сент-Лагю. Якщо партія виграє менше місць в одномандатних округах землі, ніж їй належало б за результатами других голосів, вона отримує додаткові місця з відповідного земельного списку. Партії можуть подавати списки в кожній землі за певних умов, наприклад, за наявності певної кількості підписів підтримки. Партії можуть отримати другі голоси лише в тих землях, де вони подали земельний список.
Якщо партія, вигравши одномандатні округи в одній землі, отримує більше місць, ніж їй належало б за результатами других голосів у цій землі (так звані "надмірні мандати"), інші партії отримують компенсаційні мандати. Через це положення, Бундестаг зазвичай має більше ніж 598 членів. Наприклад, 20-й і нинішній Бундестаг має 735 місць: 598 регулярних місць і 137 надмірних та компенсаційних мандатів. Надмірні мандати розраховуються на рівні землі, тому додається багато інших місць для балансування між різними землями, що збільшує кількість місць більше, ніж це потрібно для компенсації на національному рівні, аби уникнути негативного впливу голосування.
Щоб претендувати на місця за результатами голосування за партійний список, партія повинна або виграти три одномандатні округи за першими голосами (положення про базовий мандат), або перевищити поріг у 5% других голосів на загальнонаціональному рівні. Якщо партія виграє лише один або два одномандатні округи та не набирає принаймні 5% других голосів, вона зберігає одномандатні місця, але інші партії, які виконали одну з двох умов, отримують компенсаційні місця. Останній приклад відбувся на виборах 2002 року, коли ПДС набрала лише 4,0% других голосів на загальнонаціональному рівні, але виграла два округи в Берліні. Це правило також застосовується, якщо незалежний кандидат виграє одномандатний округ, що не траплялося з виборів 1949 року.
Якщо виборець віддає перший голос за успішного незалежного кандидата або за кандидата, чия партія не змогла пройти до пропорційного представництва, його другий голос не враховується при розподілі пропорційних місць. Однак він враховується при підрахунку того, чи перевищила партія поріг у 5%.
Партії, що представляють визнані національні меншини (наразі це данці, фризи, лужицькі серби та роми), звільняються від вимог 5% порога та положення про базовий мандат, але зазвичай беруть участь лише в земельних виборах. Єдина партія, яка скористалася цим положенням на федеральному рівні, це Південношлезвізька виборча асоціація, що представляє данців і фризів у Шлезвіг-Гольштейні, і яка змогла виграти місце в 1949 і 2021 роках.

## Членство

### Депутатські групи
Основними організаційними структурами в Бундестазі є парламентські групи (фракції). Для створення парламентської групи потрібно не менше 5% депутатів парламенту. Депутати від різних партій можуть об'єднуватися в групу лише за умови, що їхні партії не конкурували одна з одною на виборах у жодній з федеральних земель Німеччини. Зазвичай, усі партії, що подолали 5%-ий бар'єр, формують власні фракції. Християнсько-демократичний союз (CDU) і Християнсько-соціальний союз (CSU) завжди формували одну спільну фракцію, оскільки CSU бере участь у виборах лише в Баварії, а CDU — у решті 15 земель.
Розмір фракції визначає ступінь її представництва в комітетах, час для виступів, кількість голів комітетів і її участь у керівних органах Бундестагу. Більшість урядового фінансування для законодавчої та адміністративної діяльності отримують саме фракції, а не окремі депутати.
Керівництво фракції складається з голови парламентської партії, кількох заступників і виконавчого комітету. Вони відповідають за представлення фракції, підтримання партійної дисципліни та організацію парламентської діяльності. Члени кожної фракції працюють у робочих групах, що зосереджуються на окремих питаннях політики, таких як соціальна політика, економіка, зовнішня політика тощо. Фракція збирається щовівторка для обговорення законодавчих ініціатив і формування позиції партії.
Партії, що не мають 5% місць у Бундестазі, можуть отримати статус "групи", що надає певні привілеї, хоча й менші, ніж у фракцій.

### Керівні органи
До керівних органів Бундестагу входять Рада старійшин і Президія. Рада старійшин складається з керівництва Бундестагу та найвищих представників кожної фракції, кількість яких залежить від їхньої чисельності. Рада старійшин визначає порядок денний, розподіляє головування в комітетах і є важливим форумом для міжпартійних переговорів. Президія відповідає за адміністративні питання, зокрема роботу секретаріату та наукових служб. Президію очолює президент Бундестагу, як правило, від найбільшої фракції, та віце-президенти від кожної фракції.

### Комітети
Законодавча діяльність у Бундестазі здебільшого відбувається через постійні комітети, кількість яких приблизно відповідає кількості міністерств. У 19-му складі Бундестагу було 24 комітети. Розподіл головування в комітетах і членство в них відображають силу фракцій у парламенті. Члени опозиційних партій можуть очолювати важливі комітети, наприклад, бюджетний комітет зазвичай очолює найбільша опозиційна партія.

### Адміністрація
Членів Бундестагу та президію підтримує Адміністрація Бундестагу, яку очолює директор і яка підпорядковується президенту парламенту. Адміністрація поділена на чотири департаменти: Парламентські служби, Дослідження, Інформаційна та документаційна служби, а також Центральні справи. В Адміністрації працює близько 3 000 співробітників.

title: Бундестаг

wikitext:
{{без виносок}}
{{Infobox Legislature
 | name          = Бундестаг ФРН
 | coa_pic       = Deutscher Bundestag logo.svg
 | coa_res       = 150px
 | session_room  = Bundestag - Palais du Reichstag.jpg
 | session_res   = 300px
 | house_type    =
 | houses        =
 | structure1    = 21st Bundestag.svg
 | p_groups =
* {{colorbox|{{ХДС/ХСС/meta/color}}|border=darkgray}} [[ХДС/ХСС]] (208)
* {{colorbox|{{Альтернатива для Німеччини/meta/color}}|border=darkgray}} [[Альтернатива для Німеччини|АдН]] (152)
* {{colorbox|{{Social Democratic Party of Germany/meta/color}}|border=darkgray}} [[Соціал-демократична партія Німеччини|СДПН]] (120)
* {{colorbox|{{Союз 90/Зелені/meta/color}}|border=darkgray}} [[Союз 90/Зелені]] (85)
* {{colorbox|{{Ліві (партія, Німеччина)/meta/color}}|border=darkgray}} [[Ліві (Німеччина)|Ліві]] (64)
** {{colorbox|{{Союз південношлезвізьких виборців/meta/color}}|border=darkgray}} [[Союз південношлезвізьких виборців|СПВ]] (1)

 | leader1_type  = Президент
 | leader1       = [[Юлія Клекнер]]
 | party1 = [[ХДС/ХСС]]
 | election1     = [[23 лютого]] [[2025]]
| last_election    = <nowiki>23 лютого 2025 року</nowiki>
 | members       = 630
 | meeting_place = Platz der Republik 1<br />11011 [[Berlin]]
 | website       = bundestag.de
|mapframe_колір=f60
}}
'''Бундестаг ФРН''' ({{lang-de|Bundestag}} — федеральні збори, від ''Bundes'' — федеративний/-і + ''Tag'' — сейм, збори) — конституційний та законодавчий орган на федеральному рівні в [[ФРН|Федеративній Республіці Німеччина]]. Єдиний [[Конституція|конституційний]] орган у політичній системі [[ФРН]], що обирається безпосередньо всіма [[громадянин|громадянами]] країни. Строк обрання [[Список депутатів Бундестагу|депутатів Бундестагу]] — чотири роки. Достроковий розпуск парламенту можливий лише як виняток і належить до компетенції [[Президент ФРН|федерального президента]].

Мінімальна кількість депутатів у Бундестазі становить 598 осіб, однак через систему розподілу місць і механізм "перевищення мандатів", нинішній 20-й склад Бундестагу налічує 735 депутатів, що робить його найбільшим у його історії та найбільшим вільно обраним національним парламентом у світі. Депутати часто називають Бундестаг "Hohes Haus" (Високий дім).

Вибори до Бундестагу проводяться кожні чотири роки серед громадян Німеччини, які досягли 18-річного віку. Виборча система поєднує мажоритарну систему голосування за кандидатів із пропорційною системою партійних списків, щоб забезпечити точне відображення загальних результатів виборів. Парламент може бути розпущений президентом Німеччини лише в тому випадку, якщо канцлер втратив довіру Бундестагу, що підтверджується голосуванням.

Бундестаг виконує низку функцій, деякі з яких розділяє з [[Бундесрат (Німеччина)|Бундесратом]]. Це головний законодавчий орган на федеральному рівні, що обирає федеральний уряд і визначає кандидатуру канцлера. [[Землі Німеччини]] беруть участь у законодавчому процесі через Бундесрат, інший орган, що має окремі повноваження. Бундестаг не лише обирає канцлера, але й здійснює контроль за його діяльністю та за діяльністю урядових міністрів через створені комітети нагляду. Важливою функцією парламенту є ухвалення державного бюджету, для чого створено найбільший і найважливіший комітет. Бюджетні дебати зазвичай проходять у загальній формі, де аналізується робота уряду за попередній рік.

Парламент також має виключне право ухвалювати рішення щодо розгортання та використання збройних сил Німеччини — [[Бундесвер|Бундесверу]]. Головнокомандувачем є федеральний міністр оборони, який діє від імені парламенту. З 1999 року Бундестаг засідає в будівлі [[Будівля Райхстагу|Рейхстагу]] в Берліні, а також використовує кілька сучасних урядових споруд у його околицях. Бундестаг має свою власну поліцію (Bundestagspolizei), яка підпорядковується президенту Бундестагу.

На чолі Бундестагу з 26 жовтня 2021 року стоїть [[Бербель Бас]] із [[Соціал-демократична партія Німеччини|Соціал-демократичної партії Німеччини]].

Крім неї, в парламенті є п'ять віце-президентів, по одному від кожної політичної фракції. Президент і віце-президенти обираються членами Бундестагу, зазвичай шляхом голосування, яке підтверджує запропонованих кандидатів незалежно від того, чи є фракція при владі чи в опозиції. Вперше в історії об'єднаної Німеччини праворадикальна партія [[Альтернатива для Німеччини|AfD]] не змогла здобути пост віце-президента через негативне ставлення більшості депутатів, що вважається вотумом недовіри до цієї політичної сили, яка перебуває під наглядом внутрішньої розвідки.

З огляду на те, що президент Німеччини є головою держави, а Бундестаг контролює уряд, президент Бундестагу є другою за важливістю посадовою особою в державі. Хоча канцлер очолює уряд, він лише третій у ієрархії після президента Німеччини та президента Бундестагу.

20-й Бундестаг Німеччини не лише найбільший у своїй історії, але й є найбільш відвідуваним парламентом у світі, що робить його найвпливовішим демократичним органом на міжнародному рівні.

== Історія ==
Перша установа, яка називалася Бундестагом, існувала в Німецькому Союзі (німецькою - Deutscher Bund). Вона збиралася у [[Франкфурт-на-Майні|Франкфурті-на-Майні]] з 1816 до 1866 року. Англійською мовою її називають Федеральною конвенцією.

Після розпуску [[Німецький союз|Німецького Союзу]] в 1866 році та заснування [[Німецька імперія (1871—1945)|Німецької імперії]] (German Reich) у 1871 році, у Берліні, столиці тодішнього [[Королівство Пруссія|Королівства Пруссія]] (найбільшого та найвпливовішого штату як у Союзі, так і в імперії), було створено Рейхстаг як німецький парламент.

Делегати Рейхстагу обиралися шляхом прямих і рівних виборів для чоловіків (на відміну від трикласової виборчої системи, що існувала в Пруссії до 1918 року). Рейхстаг не брав участі у призначенні канцлера до парламентських реформ жовтня 1918 року. Після [[Листопадова революція|Листопадової революції]] 1918 року та запровадження [[Веймарська конституція|Веймарської конституції]] жінки отримали право голосувати та бути обраними до Рейхстагу, а парламент міг використовувати вотум недовіри, щоб змусити канцлера або будь-якого члена кабінету подати у відставку.

У 1933 році [[Адольф Гітлер]] був призначений канцлером і завдяки декрету про підпал Рейхстагу, Закону про надання повноважень 1933 року та смерті президента [[Пауль фон Гінденбург|Пауля фон Гінденбурга]] у 1934 році отримав необмежену владу. Після цього Рейхстаг збирався рідко, зазвичай у Оперному театрі Кролла, щоб одностайно затверджувати рішення уряду. Останнє засідання відбулося 26 квітня 1942 року.

З новою конституцією 1949 року був створений Бундестаг як новий парламент Західної Німеччини. Оскільки Західний Берлін офіційно не підпорядковувався конституції, засідання Бундестагу проходили в Бонні у кількох різних будівлях, зокрема тимчасово в колишньому водопровідному об'єкті. Крім того, через юридичний статус міста, жителі Західного Берліна не мали права голосувати на виборах до Бундестагу, і замість цього їх представляли 22 делегати без права голосу, обрані Палатою представників, законодавчим органом міста.

Будівля Бундесгаусу в Бонні була колишньою будівлею парламенту Німеччини. Засідання Бундестагу Німеччини відбувалися там з 1949 року до його переїзду до Берліна в 1999 році. Сьогодні в ньому розташований Міжнародний конгрес-центр Бундесгаусу в Бонні, а в північній частині – філія Бундесрату («Федеральна рада»), яка представляє землі – федеральні штати. Південні частини стали частиною німецьких офісів для Організації Об'єднаних Націй у 2008 році.

Колишня будівля Рейхстагу слугувала для розміщення історичної виставки (Fragen an die deutsche Geschichte) і зрідка використовувалася як конференц-центр. Будівля Рейхстагу також іноді використовувалася як місце для засідань Бундестагу та його комітетів і Федеральної конвенції, органу, який обирає федерального президента Німеччини. Однак радянська влада суворо протестувала проти використання будівлі Рейхстагу установами Федеративної Республіки Німеччина і намагалася порушувати засідання, пролітаючи поблизу будівлі на надзвукових літаках.

З 19 квітня 1999 року німецький парламент знову збирається в Берліні в оригінальній будівлі Рейхстагу, яка була побудована в 1888 році за планами німецького архітектора Пауля Валлота і зазнала значної реконструкції під керівництвом британського архітектора лорда Нормана Фостера. Парламентські комітети і підкомітети, публічні слухання та засідання парламентських груп проходять у трьох допоміжних будівлях, що оточують будівлю Рейхстагу: Якоб-Кайзер-Гаус, Пауль-Льобе-Гаус і Марі-Елізабет-Людерс-Гаус.

У 2005 році невеликий літак зазнав аварії біля будівлі німецького парламенту. Тоді було вирішено заборонити приватний повітряний рух над Центральним Берліном.

== Завдання ==
Разом із Бундесратом, Бундестаг є законодавчою гілкою політичної системи Німеччини.

Хоча більшість законодавчих ініціатив надходять від виконавчої влади, Бундестаг вважає свою законодавчу функцію найважливішою відповідальністю, приділяючи багато зусиль оцінці та внесенню поправок до урядової законодавчої програми. Комітети відіграють важливу роль у цьому процесі. Пленарні засідання забезпечують членам парламенту форум для участі в публічних дебатах щодо законодавчих питань, які розглядаються, але вони зазвичай добре відвідуються лише тоді, коли розглядається важливе законодавство.

Члени Бундестагу – єдині федеральні посадовці, які обираються безпосередньо народом; у свою чергу, Бундестаг обирає канцлера та, крім того, здійснює нагляд за виконавчою владою щодо як змістовної політики, так і рутинного адміністрування. Ця система стримувань і противаг може реалізовуватися через обов’язкові законодавчі акти, публічні дебати щодо урядової політики, розслідування та прямі запитання до канцлера або урядових посадовців. Наприклад, Бундестаг може проводити годину запитань (Fragestunde), під час якої представник уряду відповідає на заздалегідь подане письмове запитання від члена парламенту. Під час години запитань члени можуть ставити додаткові запитання. Запитання можуть стосуватися як важливих політичних питань, так і конкретних проблем виборців. За останні сорок років використання години запитань значно зросло, понад 20 000 запитань було поставлено під час сесії 1987–1990 років. Опозиційні партії активно користуються своїм парламентським правом контролювати дії уряду.

Послуги для виборців також здійснюються через Комітет петицій. У 2004 році Комітет петицій отримав понад 18 000 скарг від громадян і зміг досягти взаємно задовільного рішення для більш ніж половини з них. У 2005 році, як пілотний проєкт інтернет-петицій, була розроблена версія системи електронних петицій для Бундестагу. Це був спільний проєкт Шотландського парламенту, Міжнародного центру теледемократії та Відділу онлайн-сервісів Бундестагу. Система була офіційно запущена 1 вересня 2005 року, а в 2008 році Бундестаг перейшов на нову систему на основі її оцінки.

== Вибори ==
Німеччина використовує систему змішаної пропорційної виборчої системи, яка поєднує пропорційне представництво з елементами мажоритарної системи відносної більшості. Бундестаг має 598 номінальних членів, обраних на чотирирічний термін; ці місця розподіляються між шістнадцятьма німецькими землями пропорційно до чисельності населення, яке має право голосу.

Кожен виборець має два голоси: голос за кандидата в окрузі (перший голос) і голос за партійний список (другий голос). Виключно на основі перших голосів 299 членів обираються в одномандатних округах за мажоритарною системою відносної більшості. Другі голоси використовуються для пропорційного розподілу місць для партій, спочатку в землях, а потім на федеральному рівні. Місця розподіляються за {{iw|Sainte-Laguë_method|методом Сент-Лагю|en|Sainte-Laguë_method}}. Якщо партія виграє менше місць в одномандатних округах землі, ніж їй належало б за результатами других голосів, вона отримує додаткові місця з відповідного земельного списку. Партії можуть подавати списки в кожній землі за певних умов, наприклад, за наявності певної кількості підписів підтримки. Партії можуть отримати другі голоси лише в тих землях, де вони подали земельний список.

Якщо партія, вигравши одномандатні округи в одній землі, отримує більше місць, ніж їй належало б за результатами других голосів у цій землі (так звані "надмірні мандати"), інші партії отримують компенсаційні мандати. Через це положення, Бундестаг зазвичай має більше ніж 598 членів. Наприклад, 20-й і нинішній Бундестаг має 735 місць: 598 регулярних місць і 137 надмірних та компенсаційних мандатів. Надмірні мандати розраховуються на рівні землі, тому додається багато інших місць для балансування між різними землями, що збільшує кількість місць більше, ніж це потрібно для компенсації на національному рівні, аби уникнути негативного впливу голосування.

Щоб претендувати на місця за результатами голосування за партійний список, партія повинна або виграти три одномандатні округи за першими голосами (положення про базовий мандат), або перевищити поріг у 5% других голосів на загальнонаціональному рівні. Якщо партія виграє лише один або два одномандатні округи та не набирає принаймні 5% других голосів, вона зберігає одномандатні місця, але інші партії, які виконали одну з двох умов, отримують компенсаційні місця. Останній приклад відбувся на виборах 2002 року, коли ПДС набрала лише 4,0% других голосів на загальнонаціональному рівні, але виграла два округи в Берліні. Це правило також застосовується, якщо незалежний кандидат виграє одномандатний округ, що не траплялося з виборів 1949 року.

Якщо виборець віддає перший голос за успішного незалежного кандидата або за кандидата, чия партія не змогла пройти до пропорційного представництва, його другий голос не враховується при розподілі пропорційних місць. Однак він враховується при підрахунку того, чи перевищила партія поріг у 5%.

Партії, що представляють визнані національні меншини (наразі це данці, фризи, лужицькі серби та роми), звільняються від вимог 5% порога та положення про базовий мандат, але зазвичай беруть участь лише в земельних виборах. Єдина партія, яка скористалася цим положенням на федеральному рівні, це Південношлезвізька виборча асоціація, що представляє данців і фризів у Шлезвіг-Гольштейні, і яка змогла виграти місце в 1949 і 2021 роках.

== Членство ==

=== Депутатські групи ===
Основними організаційними структурами в Бундестазі є парламентські групи (фракції). Для створення парламентської групи потрібно не менше 5% депутатів парламенту. Депутати від різних партій можуть об'єднуватися в групу лише за умови, що їхні партії не конкурували одна з одною на виборах у жодній з федеральних земель Німеччини. Зазвичай, усі партії, що подолали 5%-ий бар'єр, формують власні фракції. [[Християнсько-демократичний союз (Німеччина)|Християнсько-демократичний союз]] (CDU) і [[Християнсько-соціальний союз]] (CSU) завжди формували одну спільну фракцію, оскільки CSU бере участь у виборах лише в Баварії, а CDU — у решті 15 земель.

Розмір фракції визначає ступінь її представництва в комітетах, час для виступів, кількість голів комітетів і її участь у керівних органах Бундестагу. Більшість урядового фінансування для законодавчої та адміністративної діяльності отримують саме фракції, а не окремі депутати.

Керівництво фракції складається з голови парламентської партії, кількох заступників і виконавчого комітету. Вони відповідають за представлення фракції, підтримання партійної дисципліни та організацію парламентської діяльності. Члени кожної фракції працюють у робочих групах, що зосереджуються на окремих питаннях політики, таких як соціальна політика, економіка, зовнішня політика тощо. Фракція збирається щовівторка для обговорення законодавчих ініціатив і формування позиції партії.

Партії, що не мають 5% місць у Бундестазі, можуть отримати статус "групи", що надає певні привілеї, хоча й менші, ніж у фракцій.

=== Керівні органи ===
До керівних органів Бундестагу входять Рада старійшин і Президія. Рада старійшин складається з керівництва Бундестагу та найвищих представників кожної фракції, кількість яких залежить від їхньої чисельності. Рада старійшин визначає порядок денний, розподіляє головування в комітетах і є важливим форумом для міжпартійних переговорів. Президія відповідає за адміністративні питання, зокрема роботу секретаріату та наукових служб. Президію очолює президент Бундестагу, як правило, від найбільшої фракції, та віце-президенти від кожної фракції.

=== Комітети ===
Законодавча діяльність у Бундестазі здебільшого відбувається через постійні комітети, кількість яких приблизно відповідає кількості міністерств. У 19-му складі Бундестагу було 24 комітети. Розподіл головування в комітетах і членство в них відображають силу фракцій у парламенті. Члени опозиційних партій можуть очолювати важливі комітети, наприклад, бюджетний комітет зазвичай очолює найбільша опозиційна партія.

=== Адміністрація ===
Членів Бундестагу та президію підтримує Адміністрація Бундестагу, яку очолює директор і яка підпорядковується президенту парламенту. Адміністрація поділена на чотири департаменти: Парламентські служби, Дослідження, Інформаційна та документаційна служби, а також Центральні справи. В Адміністрації працює близько 3 000 співробітників.

== Примітки ==
== Посилання ==
{{Commons|Category:Bundestag}}
* [http://www.bundestag.de/ Вебсторінка Бундестагу]
* [https://web.archive.org/web/20230103141036/https://www.bundestag.de/parlament/plenum/sitzverteilung_20wp Розподіл депутатських мість за партіями у Бундестазі останнього скликання]. Архів [https://www.bundestag.de/parlament/plenum/sitzverteilung_20wp оригіналу] за 3 січня 2023 року.

{{Німеччина в темах}}
{{Парламенти Європи}}
{{Бібліоінформація}}
{{Germany-stub}}

[[Категорія:Парламенти за країною]]
[[Категорія:Політика Німеччини]]
[[Категорія:Нижні палати парламентів]]
[[Категорія:1949 у політиці]]

Юрисдикція: Німеччина

Тип: нижня палата

Частина від: federal level of Germany

Палати: Library of the German Bundestag · Член бундестагу Німеччини

Дата заснування: 7 вересня 1949

Президент: Юлія Клекнер (ХДС/ХСС) · з 23 лютого 2025

Останні вибори: 23 лютого 2025 року

Адреса: Platz der Republik 1 · 11011 Berlin


text:
# Черкаська волость (Ізюмський повіт)
Черкаська волость — адміністративно-територіальна одиниця Ізюмського повіту Харківської губернії з центром у селі Черкаське.
Станом на 1885 рік складалася з 5 поселень, 3 сільських громад. Населення — 4989 осіб (2425 чоловічої статі та 2564 — жіночої), 792 дворових господарств.
|                     | Площа, десятин | У тому числі орної, дес. |
| ------------------- | -------------- | ------------------------ |
| Сільських громад    | 8452           | 7896                     |
| Приватної власності | 7              | —                        |
| Іншої власності     | 155            | 150                      |
| Загалом             | 8614           | 8046                     |

Основне поселення волості:
- Черкаське — колишнє власницьке село при річці Торець за 40 верст від повітового міста, 851 особа, 150 дворів, лавка.
- Билбасівка — колишнє власницьке село при річці Торець, 2301 особа, 369 дворів, православна церква.
- Хрестище — колишнє власницьке село при річці Гола Долина, 1751 особа, 266 дворів, православна церква.

title: Черкаська волость (Ізюмський повіт)

wikitext:
{{Otheruses|Черкаська волость}}
{{Адміністративна одиниця Російської імперії
 |назва         = Черкаська волость
 |статус        = волость
 |Герб          =
 |герб_підпис   =
 |карта         =
 |центр         = [[Черкаське (Слов'янський район)|Черкаське]]
 |утворена      =
 |Площа         = 8614
 |Одиниця       = [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
 |Дата обрахунку= [[1885]]
 |Населення     = 4989
 |Дата перепису = [[1885]]
 |до            =
 |після         =
}}
'''Черкаська волость''' — [[адміністративно-територіальна одиниця]] [[Ізюмський повіт|Ізюмського повіту]] [[Харківська губернія|Харківської губернії]] з центром у селі [[Черкаське (Слов'янський район)|Черкаське]].

Станом на [[1885]] рік складалася з 5 поселень, 3 сільських громад. Населення — 4989 осіб (2425 чоловічої статі та 2564 — жіночої), 792 дворових господарств<ref>{{ВВСЕР-3-1885}}</ref>.

{| align="center" class="standard"
|+Земля волості
! |
! |Площа, десятин
! |У тому числі орної, [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
|-----
! Сільських громад
| align=right| 8452 || align=right| 7896
|-----
! Приватної власності
| align=right| 7 || align=right| —
|-----
! Іншої власності
| align=right| 155 || align=right| 150
|-----
! Загалом
| align=right| 8614 || align=right| 8046
|+
|}

Основне поселення волості:
* [[Черкаське (Слов'янський район)|Черкаське]] — колишнє власницьке село при річці [[Сухий Торець|Торець]] за 40 [[верста|верст]] від повітового міста, 851 особа, 150 дворів, лавка.
* [[Билбасівка]] — колишнє власницьке село при річці [[Сухий Торець|Торець]], 2301 особа, 369 дворів, православна церква.
* [[Хрестище (Слов'янський район)|Хрестище]] — колишнє власницьке село при річці [[Гола Долина]], 1751 особа, 266 дворів, православна церква.

== Джерела ==
* {{ВВСЕР-3-1885}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{RE-geo-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Ізюмський повіт}}

[[Категорія:Волості Харківської губернії]]
[[Категорія:Історія Краматорського району]]

Центр: Черкаське

Густота: 53 осіб / км²


text:
# Келлеровка
Ке́ллеровка (каз. Келлеров) — село у складі Тайиншинського району Північноказахстанської області Казахстану. Адміністративний центр Келлеровського сільського округу, раніше було центром ліквідованого Келлеровського району.
Населення — 2487 осіб (2021; 2663 у 2009, 3356 у 1999, 5087 у 1989).
Національний склад станом на 1989 рік:
- німці — 50 %.

title: Келлеровка

wikitext:
{{Населений пункт Казахстану
| тип                    = село
| назва                  = Келлеровка
| місцева назва          = {{Lang-kk|Келлеров}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             =
| зображення_розмір      = <!--300px -->
| зображення_підпис      =
| область                = [[Північноказахстанська область|Північноказахстанська]]
| район                  = [[тайиншинський район|Тайиншинський]]
| округ                  = [[келлеровський сільський округ|Келлеровський]]
| адміністрація          =
| засноване              =
| перша згадка           =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 2487 осіб ([[2021]]{{KAZ-pop-stat-2021}})
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        =
| код                    =
|lat=
|long48
|lat_dir=N | lat_deg= 53 | lat_min= 50
           | lat_sec= 21
|lon_dir=E | lon_deg= 69 | lon_min= 17
           | lon_sec= 47
| карта розташування1    = Казахстан Північно-Казахстанська область
| висота                 =
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| голова                 =
| ремарки                =
}}

'''Ке́ллеровка''' ({{Lang-kk|Келлеров}}) — [[село]] у складі [[тайиншинський район|Тайиншинського району]] [[Північноказахстанська область|Північноказахстанської області]] [[Казахстан]]у. Адміністративний центр [[келлеровський сільський округ|Келлеровського сільського округу]], раніше було центром ліквідованого '''[[келлеровський район|Келлеровського району]]'''.

Населення — 2487 осіб ([[2021]]; 2663 у [[2009]], 3356 у [[1999]], 5087 у [[1989]]<ref>[https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA170#v=onepage&q&f=false Итоги Всесоюзной переписи населения 1989 года по Казахской ССР. Том 3] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180525204737/https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA170#v=onepage&q&f=false |date=25 травня 2018 }} {{ref-ru}}</ref>).

Національний склад станом на 1989 рік:
* [[німці]] — 50 %.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|N-42-79}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=53.839868&lon=69.295921&z=14&m=b&show=/1953358/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151227115125/http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=53.839868&lon=69.295921&z=14&m=b&show=/1953358/ru/ |date=27 грудня 2015 }}

{{тайиншинський район}}

{{Kazakhstan-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Тайиншинського району]]
[[Категорія:Села Північноказахстанської області]]

title: Основні дані

Країна: Казахстан

Область: Північноказахстанська

Район: Тайиншинський

Округ: Келлеровський

Основні дані:
Карта
· Келлеровка · Келлеровка
Келлеровка у Вікісховищі


text:
# Скемоніс
55°25′00″ пн. ш. 25°16′30″ сх. д. / 55.41666667° пн. ш. 25.275° сх. д.
Скемоніс (лит. Skiemonys) — містечко в Анікщяйському районі Утенського повіту на північному сході Литви. За даними перепису населення 2011 року у місті проживали 38 осіб.

## Галерея
- Костел святої Марії
- Церковна дзвіниця
- Школа
- Парафія
- Колишній млин
- Пошта
- Парк
- Лукна

title: Скемоніс

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Скемоніс''' ({{lang-lt|Skiemonys}}) — містечко в [[Анікщяйський район|Анікщяйському районі]] [[Утенський повіт|Утенського повіту]] на північному сході [[Литва|Литви]]. За даними перепису населення 2011 року у місті проживали 38 осіб.<ref>{{Cite web|url=http://statistics.bookdesign.lt/table_125_07.htm?lang=en|title=2011 census|publisher=Statistikos Departamentas (Lithuania)|access-date=12 серпня 2017}}</ref>

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Skiemonių_bažnyčia,_galinis_fasadas.JPG|альт=St. Mary Church| [[St. Mary Church, Skiemonys|Костел святої Марії]]
Файл:Skiemonių_bažnyčia,_varpinė.JPG|альт=Church belfry|Церковна дзвіниця
Файл:Skiemonių_mok.JPG|альт=School|Школа
Файл:Skiemonys,_seniūnija.JPG|альт=Parish|Парафія
Файл:Skiemonys,_malūnas.JPG|альт=Former mill|Колишній млин
Файл:Skiemonys,_paštas.JPG|альт=Post|Пошта
Файл:Skiemonys._parkas.JPG|альт=Park|Парк
Файл:Skiemonys,_Lukna_(Nevėža).JPG|альт=Lukna| Лукна
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Анікщяйський район]]
[[Категорія:Троцьке воєводство]]
[[Категорія:Містечка Литви]]

Країна: Литва

Адміністративна одиниця: Анікщяйський район

Кількість населення: 92 осіб


text:
# I Musici
I Musici (І Музічі) — італійський камерний оркестр із Риму, що утворився в 1952 році. Добре відомі завдяки виконанню барокової музики, зокрема Антоніо Вівальді та Томазо Альбіноні.
 I Musici виконують музику на струнних інструментах та на клавесині. Серед струнних інструментів 6 скрипок, 2 альта, 2 віолончелі і контрабас. I Musici — ансамбль, що працює без диригента, однак добрі стосунки дванадцяти музикантів забезпечують гармонію у творенні музики.

На сьогодні ансамбль існує в наступному складі:

Скрипки: Антоніо Сальваторе, Антоніо Ансельмі, Марко Серіно, Клаудіо Буккарелло, Паскале Пеллегріно, Жан Лука Апостолі

Альти: Массімо Паріс, Сільвіо ді Рокко

Віолончелі: Віто Патерностер, П'єтро Босна

Контрабас: Роберто Ґамбіолі

Клавесин: Франческо Буккарелла-Ґаратті

title: I Musici

wikitext:
{{Музичний колектив
| Ім'я                 = I Musici
| Підпис               =
| Ключ                 =
| Лого                 =
| Фото                 =
| Опис_фото            =
| Справжнє_ім'я        =
| Дата народження      =
| Місце народження     = [[Рим]], [[Італія]]
| Дата смерті          =
| Місце смерті         =
| Роки                 = 1952 - до наших днів
| Країна               = Рим, Італія
| Національність       =
| Інструмент           =
| Професія             =
| Жанр                 = класична музика, бароко, камерна музика
| Псевдонім            =
| Колектив             =
| Гурт                 =
| Співробітництво      =
| Співпраця            =
| Нагороди             =
| Лейбл                =
| Улюблений інструмент =
| Сайт                 = www.imusicidiroma.com
}}
'''I Musici''' (І Музічі) — [[Італія|італійський]] камерний [[оркестр]] із [[Рим]]у, що утворився в [[1952]] році. Добре відомі завдяки виконанню барокової музики, зокрема [[Антоніо Вівальді]] та [[Томазо Альбіноні]].
 I Musici виконують музику на струнних інструментах та на клавесині. Серед струнних інструментів 6 скрипок, 2 альта, 2 віолончелі і контрабас. I Musici — ансамбль, що працює без диригента, однак добрі стосунки дванадцяти музикантів забезпечують гармонію у творенні музики.

На сьогодні ансамбль існує в наступному складі:

Скрипки: Антоніо Сальваторе, [[Антоніо Ансельмі]], [[Марко Серіно]], [[Клаудіо Буккарелло]], [[Паскале Пеллегріно]], [[Жан Лука Апостолі]]

Альти: [[Массімо Паріс]], [[Сільвіо ді Рокко]]

Віолончелі: [[Віто Патерностер]], [[П'єтро Босна]]

Контрабас: [[Роберто Ґамбіолі]]

Клавесин: [[Франческо Буккарелла-Ґаратті]]

== Посилання ==
* [http://www.imusicidiroma.com Домашня сторінка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211208191022/http://imusicidiroma.com/ |date=8 грудня 2021 }}
{{Ізольована стаття}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Камерні оркестри]]
[[Категорія:Оркестри Італії]]
[[Категорія:Музика Рима]]
[[Категорія:Музичні колективи, що з'явились 1952]]
[[Категорія:Засновані в Італії 1952]]
[[Категорія:Засновані в Італії 1951]]
[[Категорія:Виконавці Deutsche Grammophon]]

title: Основна інформація

Жанр: класична музика, бароко, камерна музика

Роки: 1952 - до наших днів

Країна: Рим, Італія


text:
# Гавриловська (Красноборський район)
Гавриловська (рос. Гавриловская) — присілок в Красноборському районі Архангельської області Російської Федерації.
Населення становить 10 осіб. Входить до складу муніципального утворення Черевковське сільське поселення.

## Історія
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Черевковське сільське поселення.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 14   | ↘10  |

title: Гавриловська (Красноборський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Гавриловська
|назва ін.       = Гавриловская
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Архангельська область]]
|район           = [[Красноборський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Черевковське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 10
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Архангельська область
}}
'''Гавриловська''' ({{lang-ru|Гавриловская}}) — [[присілок]] в [[Красноборський район|Красноборському районі]] [[Архангельська область|Архангельської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 10 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Черевковське сільське поселення]].

== Історія ==

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення [[Черевковське сільське поселення]]<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/962010293 |title=Областной закон от 23 сентября 2004 года N 258-внеоч.-ОЗ «О статусе и границах муниципальных образований Архангельской области» |access-date=2018-10-05 |archive-date=2018-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181005194711/http://docs.cntd.ru/document/962010293 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Гавриловская (Красноборский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Красноборський район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Красноборського району]]

title: присілок Гавриловська

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Архангельська область

Муніципальний район: Красноборський район

Поселення: Черевковське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)


text:
# Пурас
Пурас (ісп. Puras) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-і-Леон, у провінції Вальядолід. Населення — 58 осіб (2010).
Муніципалітет розташований на відстані близько 120 км на північний захід від Мадрида, 55 км на південь від Вальядоліда.

## Демографія
Динаміка населення (INE ):

## Галерея зображень
- Пурас

title: Пурас

wikitext:
{{Муніципалітет Іспанії
 | назва               = Пурас
 | місцева_назва       = ''Puras''
 | прапор              =
 | герб                =
 | автономна_спільнота = [[Кастилія-і-Леон]]
 | провінція           = [[Вальядолід (провінція)|Вальядолід]]
 | комарка             =
 | широта              = 41.183
 | довгота             = -4.65
 | висота              =
 | населення           = 58
 | рік_насел           = 2010
 | площа               = 10,71
 | густота             = 5,42
 | поштові_індекси     =
 | телефонний_код      =
 | код_INE             = 47126
 | мер                 = Теофіло Арройо Арройо
 | рік_обрання         = 2007
 | www                 =
}}
'''Пурас''' ({{lang-es|Puras}}) — [[муніципалітет]] в [[Іспанія|Іспанії]], у складі автономної спільноти [[Кастилія-і-Леон]], у провінції [[Вальядолід (провінція)|Вальядолід]]. Населення — {{formatnum:58}} осіб (2010).

Муніципалітет розташований на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 120 км на північний захід від [[Мадрид]]а, 55 км на південь від [[Вальядолід]]а.

== Демографія ==
{{Демографія/ESP/Puras}}

== Галерея зображень ==
<gallery>
Файл:Vista de Puras.jpg|Пурас
</gallery>

== Примітки ==
{{Портал|Іспанія}}
{{reflist}}

{{Муніципалітети провінції Вальядолід}}
{{Spain-geo-stub}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Вальядолід]]

title: Муніципалітет

Автономна спільнота: Кастилія-і-Леон

Провінція: Вальядолід

title: Розташування

Розташування: Муніципалітет

title: Влада

Мер: Теофіло Арройо Арройо (з 2007)


text:
# Байка (Ель Греко)
«Байка» (ісп. La fábula) — картина Ель Греко. Створена близько 1580 року. Зберігається у Національному музеї Прадо в Мадриді.

## Опис
Унікальна в своїй загадковості, ця робота була, скоріше за все, першим варіантом цього сюжету, написаного Ель Греко, і найбільш ясним і яскравим серед усіх. У центрі композиції знаходиться фігура, можливо, жіноча. Обличчя жінки освітлене вугликом, який вона роздмухує, аби запалити свічку. Картина, можливо, є відтворенням роботи грецького художника Антіфілуса, якого вихваляв Пліній Старший в своїй «Природничій історії» за здатність передавати світіння палаючого вугілля. З іншого боку, це може бути алегорія, в якій мавпа, з осмисленим поглядом повторюючи жест центральної фігури, можливо, символізує живопис, що є імітацією реальності, або ж алюзія на іскру, як на символ сексуального бажання, яке може спалахнути полум'ям навіть від легкого подуву. Цілком ймовірно, що у творі міститься усього потроху — це й алегорія, й карикатура, й жанрова сценка, й моральна настанова. Віртуозність художника в тому, як він поводиться з кольором і світлом, виявилась у зображенні відблисків вогню.

title: Байка (Ель Греко)

wikitext:
{{Картина
|вирівнювання     = <!--звичаєво right-->
|файл             = Fábula (El Greco, c. 1600).jpg
|розмір           = 330пкс
|розміри          = 110 х 84 см
|назва            = Байка
|оригінал         =
|автор            = [[Ель Греко]]
|рік              = бл. 1580
|матеріал         = полотно, [[олія]]
|техніка          =
|місцезнаходження = [[Мадрид]]
|музей            = [[Національний музей Прадо]]
}}
'''«Байка»''' ({{lang-es|La fábula}}) — картина [[Ель Греко]]. Створена близько 1580 року. Зберігається у [[Національний музей Прадо|Національному музеї Прадо]] в [[Мадрид]]і.

== Опис ==
Унікальна в своїй загадковості, ця робота була, скоріше за все, першим варіантом цього сюжету, написаного Ель Греко, і найбільш ясним і яскравим серед усіх. У центрі композиції знаходиться фігура, можливо, жіноча. Обличчя жінки освітлене вугликом, який вона роздмухує, аби запалити свічку. Картина, можливо, є відтворенням роботи грецького художника Антіфілуса, якого вихваляв [[Пліній Старший]] в своїй [[Природнича історія (Пліній)|«Природничій історії»]] за здатність передавати світіння палаючого вугілля. З іншого боку, це може бути алегорія, в якій мавпа, з осмисленим поглядом повторюючи жест центральної фігури, можливо, символізує живопис, що є імітацією реальності, або ж алюзія на іскру, як на символ сексуального бажання, яке може спалахнути полум'ям навіть від легкого подуву. Цілком ймовірно, що у творі міститься усього потроху — це й алегорія, й карикатура, й жанрова сценка, й моральна настанова. Віртуозність художника в тому, як він поводиться з кольором і світлом, виявилась у зображенні відблисків вогню.

== Література ==
* {{книга|автор =|частина=|заголовок = «Путеводитель по Прадо»|оригінал = Museo del Prado|видання  = Издание шестое исправленное, 2019|місце  = Мадрид |видавництво= [[Національний музей Прадо]]|рік  = 2019|сторінок =477 |серія = |isbn = 978-84-8480-352-2|тираж =}} {{ref-ru}}

== Посилання ==
* {{commonscat-inline|El Soplón by El Greco (Madrid)}}
* [https://www.museodelprado.es/en/the-collection/art-work/fable/2c69097b-fa49-4fe9-8cf5-8b5bda2baf61?searchid=1430bcc2-3a96-4fe3-4d1b-6ec7f93d9b22 Картина] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191114233500/https://www.museodelprado.es/en/the-collection/art-work/fable/2c69097b-fa49-4fe9-8cf5-8b5bda2baf61%3Fsearchid%3D1430bcc2-3a96-4fe3-4d1b-6ec7f93d9b22 |date=14 листопада 2019 }} на сайті [[Національний музей Прадо|музею]] {{ref-en}}

[[Категорія:Картини 1580]]
[[Категорія:Картини Ель Греко]]
[[Категорія:Картини музею Прадо]]
[[Категорія:Алегоричні картини]]
[[Категорія:Мавпи в мистецтві]]

Автор: Ель Греко

Матеріал: полотно, олія

Місцезнаходження: Національний музей Прадо (Мадрид)


text:
# Шалімов Олександр Олексійович
Олекса́ндр Олексі́йович Шалі́мов (20 січня 1918, село Введенка, Задонський повіт, Воронезька губернія, РРФСР — 28 лютого 2006, Київ, Україна) — український хірург російського походження, один із засновників української хірургічної школи.
Шалімов провів близько 40 тисяч операцій. Був членом міжнародного союзу хірургів, Асоціації хірургів Австрії, Німеччини, Росії, України. Дійсний член Академії медичних наук України і Нью-Йоркської академії наук. Автор понад 830 наукових праць та 112 винаходів, створив в Україні два науково-дослідні інститути — у Харкові і Києві. Заслужений діяч науки Української РСР (1.12.1967). Депутат Верховної Ради УРСР 6–10-го скликань.

## Біографія
Народився 20 січня 1918 р. у селі Введенка нині Задонського району Липецької області (Російська Федерація). Походив із багатодітної селянської родини: у його батьків було 12 власних дітей і ще прийняли двох безпритульних. У 1925 році сім'я переїхала на Кубань, на хутір Звезділін Натирбовського району, де він пішов у школу.
У 1934 році вступив на робітфак Кубанського медичного училища, який закінчив у 1936 році з відзнакою. У 1936–1941 роках навчався на лікувальному факультеті Кубанського медичного інституту.
Після початку німецько-радянської війни на фронт його не взяли  через перенесені незадовго до того малярію та гепатит, а також ревматизм та хворобу хребта.
З 1941 року — хірург, головний лікар Нерчинсько-Заводської міжрайонної лікарні в Читинській області РРФСР. З 1944 року — завідувач хірургічного відділення, головний лікар Петровськ-Забайкальської міської лікарні Читинської області РРФСР.
З 1946 року — завідувач хірургічного відділення Брянської обласної лікарні РРФСР.
З 1949 року — головний хірург Орловського облздороввідділу і завідувач хірургічного відділення Орловської обласної лікарні РРФСР.
З 1952 року — асистент кафедри госпітальної хірургії Курського медичного інституту РРФСР.
З 1953 року — головний хірург Брянського облздороввідділу і завідувач хірургічного відділення Брянської обласної лікарні РРФСР.
У 1955 році захистив кандидатську дисертацію на тему «Утворення штучного стравоходу при рубцевій непрохідності».
Член КПРС з 1956 року.
З 1957 року — доцент кафедри хірургії Харківського медичного інституту. У 1958 році захистив докторську дисертацію на тему «Хірургічне лікування раку головки підшлункової залози і фатерова сосочка».
У 1959 — 1970 роках — провідний хірург у лікувальних та наукових закладах міста Харкова, завідувач кафедри торакальної хірургії та анестезіології Українського інституту удосконалення лікарів, з 1965 року — директор Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії [Архівовано 16 жовтня 2017 у Wayback Machine.].
З 1970 року — завідувач кафедри торакоабдомінальної хірургії Київського інституту удосконалення лікарів, директор науково-дослідного інституту гематології та переливання крові, а з 1972 року директор Київського науково-дослідного інституту клінічної та експериментальної хірургії.
З 1975 року засновник та директор Інститута хірургії та трансплантології, що нині названий його іменем. З 1978 року дійсний член АН УРСР.
Шалімов став першим лікарем, котрий провів вдалу пересадку підшлункової залози хворому на діабет, розробив і впровадив нові методи операцій за онкологічних захворювань, органів травлення, судин, серця. Шалімов запровадив нові методи операцій при захворюваннях органів травлення, серця, онкологічних захворюваннях тощо.
Під керівництвом Шалімова проведено першу в Україні операцію пересадки серця. Досі таких операцій у Київському інституті клінічної й експериментальної хірургії імені Олександра Шалімова проведено вже 4.
За своє життя Шалімов провів близько 40 тисяч операцій.
у 1998 році академіка Шалімова визнано «Людиною планети». До смерті у 2006 році він також був Почесним директором Інституту клінічної й експериментальної хірургії НАН України, Героєм України.
Поховано Олександра Шалімова на Байковому цвинтарі в Києві (ділянка № 52а).

### Родина
Дружина (друга) — Панченко Сусанна Миколаївна.

## До 100-річчя від дня народження
|                                            |  |  |
| Ювілейна монета НБУ присвячена О. Шалімову |  |  |

З нагоди ювілею 23 січня 2018 року НБУ ввів в обіг ювілейну монету «Олександр Шалімов» номіналом 2 гривні, а Укрпошта — ювілейну поштову марку.

## Вшанування пам'яті
Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова
У Києві є пам'ятник Олександру Шалімову.
У місті Харків є вулиця Шалімова.
23 лютого 2023 року у місті Шепетівка вулицю Павлова перейменували на вулицю Шалімова.
9 січня 2024 року у місті Лисичанськ вулицю Титова перейменували на вулицю Олександра Шалімова.
26 січня 2024 року у місті Кривий Ріг вулицю Боткіна перейменували на вулицю Олександра Шалімова.
5 березня 2024 року у місті Яготин вулицю Лермонтова перейменували на вулицю Олександра Шалімова.
Рішенням Київської міської ради від 29 лютого 2024 року № 7901/7942 «Про перейменування вулиці Героїв Севастополя у Солом'янському районі міста Києва» (дата публікації 20.03.2024) у місті Києві з'явилася вулиця Шалімова.

title: Шалімов Олександр Олексійович

wikitext:
{{othernames|Шалімов}}
{{Особа
|ім'я = Шалімов Олександр Олексійович
|ім'я_мовою_оригіналу = Шалимов Александр Алексеевич
|зображення = Шалімов Олександр Олексійович.jpg
|місце народження = с. Введенка, [[Задонський повіт]], [[Воронезька губернія]], [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РРФСР]]
|громадянство = {{s|{{USSR}} → {{UKR}}}}
|національність = [[росіянин]]
|заклад = Інститут загальної і невідкладної хірургії, Харківський медичний інститут (Харків), Київський НДІ клінічної і невідкладної хірургії (Київ)
|посада = директор Київського НДІ клінічної і невідкладної хірургії
|відомий завдяки = ввів нові методи операцій органів травлення, серця, судин; при онкологічній патології; вперше пересадив підшлункову залозу (у світі) та серце (в Україні)
|учні = Саєнко Віталій Федорович, Сухарєв Іван Іванович, Полупан Віталій Миколайович, [[Кухаренко Євгеній Іванович]], Дрюк Микола Миколайович, Радзиховський Анатолій Павлович, Полінкевич Бронислав Станіславович, Ліфшиць Юрій Зіновійович, Шалімов Сергій Олександрович
|батько = Олексій Іванович
|мати = Ксенія Олексіївна
|діти = Сергій (1943 р.н.) і Віктор (1947 р. н.)
|нагороди = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден Держави (Україна)}} {{!!}} {{Медаль Серп і Молот}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За заслуги I ступеня (Україна)}} {{!!}} {{Орден За заслуги II ступеня (Україна)}} {{!!}} {{Почесна відзнака Президента України}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден Леніна}} {{!!}} {{Орден Леніна}} {{!!}} {{Орден Жовтневої Революції}}
{{!}}-
{{!}} {{Орден Трудового Червоного Прапора}} {{!!}} {{Орден Трудового Червоного Прапора}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Державна премія України в галузі науки і техніки}} {{!!}} {{Державна премія СРСР}}
{{!)}}
}}
'''Олекса́ндр Олексі́йович Шалі́мов''' ([[20 січня]] [[1918]], село [[Введенка (Задонський район)|Введенка]], [[Задонський повіт]], [[Воронезька губернія]], [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РРФСР]] — [[28 лютого]] [[2006]], [[Київ]], [[Україна]]) — український хірург російського походження, один із засновників української хірургічної школи.

Шалімов провів близько 40 тисяч операцій. Був членом міжнародного союзу хірургів, Асоціації хірургів Австрії, Німеччини, Росії, України. Дійсний член Академії медичних наук України і Нью-Йоркської академії наук. Автор понад 830 наукових праць та 112 винаходів, створив в Україні два науково-дослідні інститути — у Харкові і Києві. Заслужений діяч науки Української РСР (1.12.1967). Депутат [[Верховна рада УРСР|Верховної Ради УРСР]] 6–10-го скликань.

== Біографія ==
Народився [[20 січня]] [[1918]] р. у селі Введенка нині Задонського району [[Липецька область|Липецької області]] ([[Росія|Російська Федерація]]). Походив із багатодітної селянської родини: у його батьків було 12 власних дітей і ще прийняли двох безпритульних. У 1925 році сім'я переїхала на Кубань, на хутір Звезділін Натирбовського району, де він пішов у школу.<ref name=":0">{{Cite web|url=https://uinp.gov.ua/istorychnyy-kalendar/sichen/20/1918-narodyvsya-oleksandr-shalimov-vydatnyy-hirurg|title=1918 – народився Олександр Шалімов, видатний хірург.|last=УІНП|website=УІНП|language=uk|access-date=2024-04-11}}</ref>

У 1934 році вступив на робітфак Кубанського медичного училища, який закінчив у 1936 році з відзнакою. У [[1936]]–[[1941]] роках навчався на лікувальному факультеті Кубанського медичного інституту.

Після початку [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] на фронт його не взяли  через перенесені незадовго до того [[Малярія|малярію]] та [[гепатит]], а також [[ревматизм]] та хворобу хребта.<ref name=":0" />

З 1941 року — хірург, головний лікар Нерчинсько-Заводської міжрайонної лікарні в Читинській області РРФСР. З 1944 року — завідувач хірургічного відділення, головний лікар Петровськ-Забайкальської міської лікарні Читинської області РРФСР.

З 1946 року — завідувач хірургічного відділення Брянської обласної лікарні РРФСР.

З 1949 року — головний хірург Орловського облздороввідділу і завідувач хірургічного відділення Орловської обласної лікарні РРФСР.

З 1952 року — асистент кафедри госпітальної хірургії Курського медичного інституту РРФСР.

З 1953 року — головний хірург Брянського облздороввідділу і завідувач хірургічного відділення Брянської обласної лікарні РРФСР.

У [[1955]] році захистив кандидатську дисертацію на тему «Утворення штучного стравоходу при рубцевій непрохідності».

Член [[КПРС]] з [[1956]] року.

З 1957 року — доцент кафедри хірургії Харківського медичного інституту. У [[1958]] році захистив докторську дисертацію на тему «Хірургічне лікування раку головки підшлункової залози і фатерова сосочка».

У [[1959]] — [[1970]] роках — провідний хірург у лікувальних та наукових закладах міста Харкова, завідувач кафедри торакальної хірургії та анестезіології Українського інституту удосконалення лікарів, з 1965 року — директор [http://ionh.com.ua/ Харківського науково-дослідного інституту загальної та невідкладної хірургії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171016014638/http://ionh.com.ua/ |date=16 жовтня 2017 }}.

З 1970 року — завідувач кафедри торакоабдомінальної хірургії Київського інституту удосконалення лікарів, директор науково-дослідного інституту гематології та переливання крові, а з [[1972]] року директор Київського науково-дослідного інституту клінічної та експериментальної хірургії.

З 1975 року засновник та директор [[Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова|Інститута хірургії та трансплантології]], що нині названий його іменем. З 1978 року дійсний член АН УРСР.

Шалімов став першим лікарем, котрий провів вдалу пересадку підшлункової залози хворому на діабет, розробив і впровадив нові методи операцій за онкологічних захворювань, органів травлення, судин, серця. Шалімов запровадив нові методи операцій при захворюваннях органів травлення, серця, онкологічних захворюваннях тощо.

Під керівництвом Шалімова проведено першу в Україні операцію пересадки серця. Досі таких операцій у Київському інституті клінічної й експериментальної хірургії імені Олександра Шалімова проведено вже 4.

За своє життя Шалімов провів близько 40 тисяч операцій.<ref name=":0" />

у [[1998]] році академіка Шалімова визнано «Людиною планети». До смерті у [[2006]] році він також був Почесним директором [[Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова|Інституту клінічної й експериментальної хірургії НАН України]], Героєм України.

[[Файл:Alexander Shalimov's Tomb 2008 001.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Надгробок Олександра Шалімова на Байковому цвинтарі]]

Поховано Олександра Шалімова на [[Байкове кладовище|Байковому цвинтарі]] в Києві (ділянка № 52а).

=== Родина ===
Дружина (друга) — [[Панченко Сусанна Миколаївна]].

== До 100-річчя від дня народження ==
{{double image|right|Олександр Шалімов аверс.jpg|120|Олександр Шалімов реверс.jpg|120|[[Олександр Шалімов (монета)|Ювілейна монета НБУ присвячена О. Шалімову]]}}
З нагоди ювілею 23 січня 2018 року НБУ ввів в обіг ювілейну монету «Олександр Шалімов» номіналом 2 гривні, а Укрпошта — ювілейну поштову марку.

== Вшанування пам'яті ==
[[Файл:BIB-s.jpg|міні|праворуч|150пкс|Поштова марка України, присвячена 100-річчю з дня народження Олександра Шалімова]]
[[Національний інститут хірургії та трансплантології імені О. О. Шалімова]]

У [[Київ|Києві]] є пам'ятник Олександру Шалімову.

У місті [[Харків]] є вулиця Шалімова.

23 лютого 2023 року у місті [[Шепетівка]] вулицю Павлова перейменували на вулицю Шалімова.<ref>{{Cite web|title=У Шепетівській громаді перейменували 83 топонімічних об’єктів — Сайт міста Шепетівка|url=https://shepetivka.com.ua/novyny/suspilstvo/12046-u-shepetivskii-hromadi-pereimenuvaly-83-toponimichnykh-obiektiv.html|website=shepetivka.com.ua|accessdate=2023-02-23|language=uk-ua|last=shepetivka.com.ua}}</ref>

9 січня 2024 року у місті [[Лисичанськ]] вулицю Титова перейменували на вулицю Олександра Шалімова.<ref>{{Cite web|url=https://docs.google.com/document/d/1fl48Qj_iLmV-LCOrY2GwgcM6wfPW8KhU/edit?usp=embed_facebook|title=Додаток 1_Лисичанськ_.docx|website=Google Docs|language=uk|access-date=2024-08-07}}</ref>

26 січня 2024 року у місті [[Кривий Ріг]] вулицю Боткіна перейменували на вулицю Олександра Шалімова.<ref>{{Cite web|title=Кернес посмертно став почесним громадянином Харкова|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-regions/3280498-kernes-posmertno-stav-pocesnim-gromadaninom-harkova.html|website=www.ukrinform.ua|date=2021-07-14|accessdate=2024-02-10|language=uk}}</ref>

5 березня 2024 року у місті [[Яготин]] вулицю Лермонтова перейменували на вулицю Олександра Шалімова.

Рішенням Київської міської ради від 29 лютого 2024 року № 7901/7942 «Про перейменування вулиці Героїв Севастополя у Солом'янському районі міста Києва» <small>(дата публікації 20.03.2024)</small> у місті Києві з'явилася [[Вулиця Академіка Шалімова (Київ)|вулиця Шалімова]].

== Примітки ==
 {{примітки}}

== Джерела ==
* ''Юр М.'' [http://history.org.ua/LiberUA/978-966-00-1359-9/978-966-00-1359-9.pdf Шалімов Олександр Олексійович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160313040822/http://history.org.ua/LiberUA/978-966-00-1359-9/978-966-00-1359-9.pdf |date=13 березня 2016 }} // {{ЕІУ|10|589}}
* [http://www.city.kharkov.ua/uk/person/shalimov-oleksandr-oleksiyovich-67.html Шалімов Олександр Олексійович // Офіційний сайт Харківської міської ради, міського комітету, виконавчого комітету]{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

== Література ==
* ''Віктор Жадько.'' Некрополь на Байковій горі. — К., 2008. — С. 235,288.
* [http://dovidka.com.ua/fcontent.php?parm=h.c5R2mR3qoQUEGT9.wZ Довідник «Хто є хто в Україні», видавництво «К. І. С»]
* {{ЕУ}}
* Улюблені пісні та вірші академіка Олександра Шалімова/ ред., укл. Г. В. Литвин. — Київ: АВДІ, 2003.
* Шалімов Олександр // Абліцов, Віталій. Київ; Енциклопедія. — Київ: Фенікс. — С. 179—180.
* [http://emed.library.gov.ua/jspui/handle/123456789/79 Шалімов Олександр Олексійович. Миттєвості життєвого шляху] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180416201156/http://emed.library.gov.ua/jspui/handle/123456789/79 |date=16 квітня 2018 }} / [[Червяк Петро Іванович|П. І. Червяк]], О. Ю. Усенко, В. Й. Сморжевський, Л. Є. Корнілова ; Нац. ін-т хірургії та трансплантології ім. О. О. Шалімова НАН України, Нац. наук. мед. б-ка України ; за заг. ред. П. І. Червяка. — Київ, 2017. — 192 с.: фот.
{{Бібліоінформація}}

{{ВП-портали|Україна|Медицина|Наука|Біографії}}

[[Категорія:Уродженці Липецької області]]
[[Категорія:Українські медики]]
[[Категорія:Поховані на Байковому кладовищі]]
[[Категорія:Дійсні члени НАН України]]
[[Категорія:Почесні громадяни Харкова]]
[[Категорія:Почесні громадяни Києва]]
[[Категорія:Доктори медичних наук України]]
[[Категорія:Доктори медичних наук СРСР]]
[[Категорія:Науковці Національного інституту хірургії та трансплантології]]
[[Категорія:Українські трансплантологи]]
[[Категорія:Українські онкологи]]
[[Категорія:Почесні Доктори Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького]]
[[Категорія:Люди на монетах України]]
[[Категорія:Професори]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо об'єкти медичної діагностики та лікування]]

title: Шалимов Александр Алексеевич

Народився: 20 січня 1918 · с. Введенка, Задонський повіт, Воронезька губернія, РРФСР

Помер: 28 лютого 2006 (88 років) · Київ, Україна

Поховання: Байкове кладовище

Громадянство: СРСР → Україна

Національність: росіянин

Місце проживання: Харків · Київ

Діяльність: викладач університету, хірург, лікар

Галузь: медицина і хірургія

Alma mater: Кубанський державний медичний університет

Науковий ступінь: доктор медичних наук

Відомі учні: Саєнко Віталій Федорович, Сухарєв Іван Іванович, Полупан Віталій Миколайович, Кухаренко Євгеній Іванович, Дрюк Микола Миколайович, Радзиховський Анатолій Павлович, Полінкевич Бронислав Станіславович, Ліфшиць Юрій Зіновійович, Шалімов Сергій Олександрович

Знання мов: українська і російська

Членство: НАНУ

Партія: КПРС

Батько: Олексій Іванович

Мати: Ксенія Олексіївна

У шлюбі з: Панченко Сусанна Миколаївна

Нагороди: | Герой України (орден Держави) | Герой Соціалістичної Праці | | Орден «За заслуги» І ступеня | Орден «За заслуги» ІІ ступеня | Почесна відзнака Президента України | | Орден Леніна | Орден Леніна | Орден Жовтневої Революції | | Орден Трудового Червоного Прапора | Орден Трудового Червоного Прапора | | | Державна премія України в галузі науки і техніки | Державна премія СРСР |

title: Діти

Герой України (орден Держави): Герой Соціалістичної Праці

title: Діти

Орден «За заслуги» І ступеня: Орден «За заслуги» ІІ ступеня · Почесна відзнака Президента України

title: Діти

Орден Леніна: Орден Леніна · Орден Жовтневої Революції

Орден Трудового Червоного Прапора: Орден Трудового Червоного Прапора

title: Діти

Державна премія України в галузі науки і техніки: Державна премія СРСР