text:
# Мриголод
Мриголод (пол. Mrzygłód) — Долинянське село в Польщі, у гміні Сянік Сяноцького повіту Підкарпатського воєводства.
Населення — 422 особи (2011).

## Назва
У середньовіччі населений пункт був відомий як містечко Тирава — цю назву словацький історик XIX ст. Павел Шафарик пов'язував з тиверцями, які мігрували на Галичину внаслідок набігів кочівників.
З 1616 р. вживаються паралельно назви Мриголод і Містечко.

## Розташування
Знаходиться за 10 км на північному сході від Сяніка і 50 км на південний схід від Ряшева на лівому березі Сяну.

## Історія
У 1340-1772 рр. Мриголод належав до Сяноцької землі Руського воєводства. У 1425 р. Мриголод одержав Магдебурзьке право і став містом. Місто було центром Мриголодського староства, до якого входили 20 сіл.
Після першого поділу Речі Посполитої в 1772 році містечко увійшло до складу Австро-Угорщини — провінція Королівство Галичини та Володимирії, з 1783 року — до Сяноцького округу, з 1867 р. включене до Сяніцького повіту.
У 1885 р. містечко мало 623 жителі (145 греко-католиків, 349 римо-католиків і 123 юдеї); була дерев’яна греко-католицька церква (колишня парафіяльна, потім належала до парафії Гломча Бірчанського деканату Перемишльської єпархії). У 1901 р. змурована нова церква Успіння Пресвятої Богородиці.
У 1919 р. Мриголод окупований польськими військами і втратив статус міста. Село належало до Сяніцького повіту Львівського воєводства.
В 1939 р. в селі було 720 жителів — 55 українців, 615 поляків і 50 євреїв.
До виселення українців у 1945 році в СРСР та депортації в 1947 році в рамках акції Вісла греко-католики належали до парафії Гломча Сяніцького деканату Апостольської адміністрації Лемківщини.
У 1975-1998 роках село належало до Кросненського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 215     | 39                 | 143              | 33                   |
| Жінки    | 207     | 35                 | 115              | 57                   |
| Разом    | 422     | 74                 | 258              | 90                   |

## Пам’ятки
- Колишня церква Успіння Пресвятої Богородиці (після виселення українців використовувалась як склад та громадський туалет).

title: Мриголод

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Мриголод
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Mrzygłód}}
|підпорядкування    =
|герб           = Herb Gozdawa alt.svg
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Mrzyglod1.jpg
|опис зображення = Церква Успіння Пресвятої Богородиці
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Підкарпатське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Сяноцький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Сянік (гміна){{!}}Сянік
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 276
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 422
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 13
|поштовий індекс        = 38-503
|автомобільний код      = RSA
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0359391
|сайт  = http://www.mrzyglod.net/
|add1n =
|add1  =
}}
'''Мриголод''' ({{lang-pl|Mrzygłód}}) — [[Долиняни (Надсяння)|Долинянське]] село в Польщі, у [[Сянік (гміна)|гміні Сянік]] [[Сяноцький повіт|Сяноцького повіту]] [[Підкарпатське воєводство|Підкарпатського воєводства]].
Населення — {{formatnum:422}} {{МНОЖИНА:422|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Назва ==
У середньовіччі населений пункт був відомий як містечко '''Тирава''' — цю назву словацький історик XIX ст. [[Павел Йозеф Шафарик|Павел Шафарик]] пов'язував з [[тиверці|тиверцями]], які мігрували на [[Галичина|Галичину]] внаслідок набігів кочівників.{{sfn|Шафарик|1847|loc=с. 213—214}}

З 1616 р. вживаються паралельно назви ''Мриголод'' і ''Містечко''.

== Розташування ==
Знаходиться за 10 км на північному сході від [[Сянік]]а і 50 км на південний схід від [[Ряшів|Ряшева]] на лівому березі [[Сян]]у.

== Історія ==
У 1340-1772 рр. Мриголод належав до [[Сяноцька земля|Сяноцької землі]] [[Руське воєводство|Руського воєводства]]. У 1425 р. Мриголод одержав [[Магдебурзьке право]] і став містом. Місто було центром '''Мриголодського староства''', до якого входили 20 сіл.

Після першого [[Поділи Речі Посполитої|поділу Речі Посполитої]] в [[1772]] році містечко увійшло до складу [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщини]] — провінція [[Королівство Галичини та Володимирії]], з 1783 року — до [[Сяноцький округ|Сяноцького округу]]<ref>[[Центральний державний історичний архів України (Львів)]], Фонд 119</ref>, з 1867 р. включене до [[Сяніцький повіт|Сяніцького повіту]].

У 1885 р. містечко мало 623 жителі (145 греко-католиків, 349 римо-католиків і 123 юдеї); була дерев’яна греко-католицька церква (колишня парафіяльна, потім належала до парафії [[Гломча]] Бірчанського деканату [[Перемишльська єпархія|Перемишльської єпархії]]). У 1901 р. змурована нова церква Успіння Пресвятої Богородиці.

У 1919 р. Мриголод окупований польськими військами і втратив статус міста. Село належало до [[Сяніцький повіт|Сяніцького повіту]] [[Львівське воєводство|Львівського воєводства]].

В 1939 р. в селі було 720 жителів — 55 українців, 615 поляків і 50 євреїв<ref>''Кубійович В.'' [http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/10893/file.pdf Етнічні групи південнозахідної України (Галичини) на 1.1.1939] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210221225513/http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/10893/file.pdf |date=21 лютого 2021 }}. — Вісбаден, 1983. — с. 74.</ref>.

До [[Виселення українців з Польщі до УРСР|виселення українців у 1945 році в СРСР]] та депортації в 1947 році в рамках акції Вісла греко-католики належали до парафії [[Гломча]] [[Сяніцький деканат|Сяніцького деканату]] [[Апостольська Адміністрація Лемківщини|Апостольської адміністрації Лемківщини]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Кросненське воєводство|Кросненського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=215 |ЧолПре=39 |ЧолПрац=143 |ЧолПост=33
|Жін=207 |ЖінПре=35 |ЖінПрац=115 |ЖінПост=57
|Разом=422 |РазомПре=74 |РазомПрац=258 |РазомПост=90
}}

== Пам’ятки ==
* Колишня церква Успіння Пресвятої Богородиці (після виселення українців використовувалась як склад та громадський туалет).

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Mrzygłód}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}

== Джерела ==
* [https://web.archive.org/web/20170703213721/http://www.apokryfruski.org/kultura/nadsanie/mrzyglod/ Apokryf Ruski]
* {{SgKP|VI|771|Mrzygłód}}
* {{SgKP|XV_cz.2|739|Mrzygłód}}
* {{SgKP|XV_cz.2|670|Tyrawa dziś Mrzygłód}}
* {{книга
 |автор          = [[Павел Йозеф Шафарик|Павел Шафарик]]
 |заголовок      = [[commons:File:Славянские древности. Том 2. Книга 2. 1847.djvu|Славянские древности. Том II. Книга II]]
 |відповідальний = Пер. О. М. Бодянского.
 |місце          = Москва
 |рік            = 1847
 |сторінки       = 361
 |ref            = Шафарик
}} {{ref-ru}}

{{Портал|Польща}}

{{Гміна Сянік}}

{{Підкарпатське-доробити}}

[[Категорія:Села Сяноцького повіту]]
[[Категорія:Географія Галичини]]
[[Категорія:Закерзоння]]

title: Країна

Воєводство: Підкарпатське воєводство

Повіт: Сяноцький повіт

Гміна: Сянік

Автомобільний код: RSA


text:
# Змійцино
Змі́йцино (рос. Змейцыно) — присілок у складі Міжріченського району Вологодської області, Росія. Входить до складу Старосільського сільського поселення.

## Населення
Населення — 39 осіб (2010; 58 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 96 %

wikiname: ukwiki

title: Змійцино

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Змійцино
 | назва ін.       = {{lang-ru|Змейцыно}}
 | карта розташування1 = Росія Вологодська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Вологодська область]]
 | район           = [[міжріченський район|Міжріченський]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[старосільське сільське поселення (Міжріченський район)|Старосільське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 39 осіб ([[2010]]{{RUS-VLG-census-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 59
 | lat_min= 16
 | lat_sec= 55
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 40
 | lon_min= 39
 | lon_sec= 37
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Змі́йцино''' ({{lang-ru|Змейцыно}}) — [[присілок]] у складі [[міжріченський район|Міжріченського району]] [[вологодська область|Вологодської області]], [[Росія]]. Входить до складу [[старосільське сільське поселення (Міжріченський район)|Старосільського сільського поселення]].

== Населення ==
Населення — 39 осіб ([[2010]]; 58 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Vologodskaya.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=23 жовтня 2021 |archive-date=11 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210511103546/http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Vologodskaya.xls }}</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 96 %

== Джерела ==
* {{Карта|O-37-34}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=59.281142&lon=40.661430&z=12&show=/22211388/ru/-Змейцино На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=59.281142&lon=40.661430&z=12&show=/22211388/ru/-Змейцино |date=25 серпня 2011 }}

{{vologda-obl-stub}}
{{міжріченський район}}

[[Категорія:Населені пункти Міжріченського району]]
[[Категорія:Присілки Вологодської області]]

title: присілок Змійцино

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Вологодська область

Муніципальний район: Міжріченський

Поселення: Старосільське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Змійцино · Змійцино


text:
# Вежа (Румунія)
Вежа (рум. Veja) — село у повіті Нямц в Румунії. Входить до складу комуни Стеніца.
Село розташоване на відстані 298 км на північ від Бухареста, 60 км на схід від П'ятра-Нямца, 36 км на південний захід від Ясс.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 244 особи, усі — румуни. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську.

title: Вежа (Румунія)

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Вежа
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Veja''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Нямц
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Стеніца (комуна)|Стеніца]]
 | код_SIRUTA          = 124395
 | широта              = 47.0166
 | довгота             = 27.1565
 | висота              = 329
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 244
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 617431
}}
'''Вежа''' ({{lang-ro|Veja}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Нямц]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Стеніца (комуна)|Стеніца]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 298 км на північ від [[Бухарест]]а, 60 км на схід від [[П'ятра-Нямц|П'ятра-Нямца]], 36 км на південний захід від [[Ясси|Ясс]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:244}} особи, усі — [[румуни]]<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>. Усі жителі села рідною мовою назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>.

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Нямц]]

title: Вежа · Veja

Країна: Румунія

Повіт: Нямц

Комуна: Стеніца

Телефонний код: +40 233 (Romtelecom, TR) · +40 333 (інші оператори)


text:
# Боровичка
Боровичка (словац. Borovička) — словацький алкогольний напій, подібний до джина, що виготовляється повторною дистиляцією зернового спирту, настояного на ягодах ялівцю звичайного (словац. Borievka obyčajná, лат. uniperus communis). Міцність — від 37 % до 55 %.
Мінімальна міцність відповідно до законодавства Словаччини становить 37,5° градусів. В промисловості боровичку випускають міцністю 40° градусів.

## Історія
Походження боровички сягає XVI століття, коли цей напій почали виробляти в комітаті Ліптов Габсбурзької монархії на півночі Словаччини. Її експортували в Австрійській імперії до Відня та Будапешта. На південь імперії транспортування відбувалось плотами по річці Ваг.

## Виробництво
Існує два погляди щодо способу виготовлення боровички. За першим вона готується шляхом потрійної дистиляції зернового сусла, а потім настоюється певний проміжок часу з ягодами ялівцю.
Другий спосіб передбачає, що боровичку спочатку готують на суслі з переброджених товчених ялівцевих ягід шляхом потрійної перегонки.
Розтерті свіжі й стиглі плоди чорного ялівцю додають до дробленого, солодованого ячмінного зерна, заливають теплою водою і лише тоді залишають бродити. Ялівцю при цьому беруть чверть або третину від загальної ваги сухої маси. За 7–10 днів дозріває змішана ячмінно-ялівцева брага, яку переганяють тричі на класичних мідних аламбіках.
Отриманий результат з міцністю від 35° до 50° градусів витримують два-три місяці та розливають у пляшки. Нормалізація — доведення міцності до 40° градусів не практикується. Іноді напій додатково витримують два-три роки в невеликих (до 100 літрів) дубових бочках,  яка не буває міцніше 40° градусів.
Оригінальна спішська боровичка (словац. Spišská Borovička) виробляється компанією GAS Familia у Старій Любовні. З цим напоєм у 2007 році компанія історично дотримувалася рецептури винокурних заводів, починаючи з 1797 року. Виняткові властивості цього традиційного аперитиву оцінила Європейська комісія, яка вирішила надати захищене географічне зазначення для спішської боровички зі Старої Любовні.
У Чехії випускається у Візовіце.

## Вживання
Використовується як аперитив. Часто вживають його у чистому та охолодженому вигляді. Також вживають з лимонним соком, соком лайма чи з тоніком. У XXI столітті його домішують до коктейлів, замінюючи джин.

title: Боровичка

wikitext:
{{unibox}}
'''Боровичка''' ({{lang-sk|Borovička}}) — [[Словаччина|словацький]] алкогольний напій, подібний до [[Джин (напій)|джина]], що виготовляється повторною [[дистиляція|дистиляцією]] зернового [[спирт|спирту]], настояного на ягодах [[ялівець звичайний|ялівцю звичайного]] ({{lang-sk |Borievka obyčajná}}, {{lang-la|uniperus communis}}). Міцність — від 37 % до 55 %.

Мінімальна міцність відповідно до законодавства [[Словаччина|Словаччини]] становить 37,5° градусів. В промисловості боровичку випускають міцністю 40° градусів.

== Історія ==
Походження боровички сягає [[XVI століття]], коли цей напій почали виробляти в [[Комітат|комітаті]] Ліптов Габсбурзької монархії на півночі [[Словаччина|Словаччини]]. Її експортували в Австрійській імперії до [[Відень|Відня]] та [[Будапешт]]а. На південь імперії транспортування відбувалось плотами по річці [[Ваг]].

== Виробництво ==
[[Файл:Jun com cones.jpg|thumb|Ягоди ялівцю]]
Існує два погляди щодо способу виготовлення боровички. За першим вона готується шляхом потрійної дистиляції зернового сусла, а потім настоюється певний проміжок часу з ягодами ялівцю.

Другий спосіб передбачає, що боровичку спочатку готують на [[сусло|суслі]] з переброджених товчених ялівцевих ягід шляхом потрійної перегонки.

Розтерті свіжі й стиглі плоди чорного ялівцю додають до дробленого, солодованого ячмінного зерна, заливають теплою водою і лише тоді залишають бродити. Ялівцю при цьому беруть чверть або третину від загальної ваги сухої маси. За 7–10 днів дозріває змішана ячмінно-ялівцева брага, яку переганяють тричі на класичних мідних [[аламбік|аламбіках]].

Отриманий результат з міцністю від 35° до 50° градусів витримують два-три місяці та розливають у пляшки. Нормалізація — доведення міцності до 40° градусів не практикується. Іноді напій додатково витримують два-три роки в невеликих (до 100 літрів) дубових [[бочка|бочках]],  яка не буває міцніше 40° градусів.

Оригінальна [[спішська боровичка]] ({{lang-sk|Spišská Borovička}}) виробляється компанією GAS Familia у [[Стара Любовня|Старій Любовні]]. З цим напоєм у 2007 році компанія історично дотримувалася рецептури винокурних заводів, починаючи з 1797 року. Виняткові властивості цього традиційного аперитиву оцінила Європейська комісія, яка вирішила надати захищене географічне зазначення для спішської боровички зі Старої Любовні.

У Чехії випускається у {{не перекладено|Візовіце|Візовіце|cs|Vizovice}}.

== Вживання ==
Використовується як [[аперитив]]. Часто вживають його у чистому та охолодженому вигляді. Також вживають з лимонним соком, соком лайма чи з [[тонік|тоніком]]. У XXI столітті його домішують до коктейлів, замінюючи джин.

== Джерела ==
* {{книга|автор= |частина= Borovička|посилання частина= |заголовок= {{не перекладено|Encyclopaedia Beliana|Encyclopaedia Beliana|sk|Encyclopaedia Beliana}}|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= Bratislava |видавництво= Encyklopedický ústav SAV; Veda|рік= 2001|volume= 2 (Bell – Czy)|pages= 223|allpages= 686 |серія= |isbn= 80-224-0671-6|тираж= |ref= }} {{ref-sk}}
* {{книга|автор= |частина= Pálenka |посилання частина= |заголовок= {{не перекладено|Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska|Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska|sk|Encyklopédia ľudovej kultúry Slovenska}}|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= 1|місце= Bratislava |видавництво=Veda |рік= 1995|volume= |pages= 9|allpages= 448|серія= |isbn= 80-224-0235-4|тираж= |ref= }} {{ref-sk}}
{{Алкогольні напої}}
{{вп-портали|Словаччина|Гастрономія}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Словацькі напої]]
[[Категорія:Джин]]
[[Категорія:Товар географічного зазначення]]

Країна: Словаччина

Країна походження: Словаччина


text:
# Корисні копалини Катару
Корисні копалини Катару
Корисні копалини Катару представлені головним чином нафтою та природним газом. Станом на 1998–1999 рр. підтверджені запаси нафти становили 569 млн т (частка у світі 0,4%), природного горючого газу — 8 500 млрд м³ (частка у світі — 5,8%). Це треті у світі (після Росії та Ірану) запаси природного газу. Загальні запаси нафти на 2000 р.: 900 млн т, ресурси природного газу — 20 трлн м³ (понад 5 % світових ресурсів). За оцінками British Petroleum на 2003 р. запаси газу Катару (трлн м³), частка у світі і роки видобутку, що залишилися: 14 (9 %), понад 100 років.
У Катарі розташоване велике морське газове родовище Норт (Норт-Філд) з доведеними запасами 6,76 трлн м³; геологічні запаси перевищують 10–12 трлн м³.
Крім того, в Катарі виявлені поклади фосфатів, сірки, азбесту, гіпсу і марганцевої руди.

title: Корисні копалини Катару

wikitext:
'''Корисні копалини [[Катар]]у'''
[[Image:Qatar Mineral map.gif|thumb|right|260px|Корисні копалини Катару.]]
[[Корисні копалини]] [[Катар]]у представлені головним чином [[нафта|нафтою]] та [[природний газ|природним газом]]. Станом на 1998–1999 рр. підтверджені запаси нафти становили 569 млн т (частка у світі 0,4%), природного [[Горючий газ|горючого газу]] — 8 500 млрд м³ (частка у світі — 5,8%). Це треті у світі (після [[Росія|Росії]] та [[Іран]]у) запаси природного газу. Загальні запаси нафти на 2000 р.: 900 млн т, ресурси природного газу — 20 трлн м³ (понад 5 % світових ресурсів). За оцінками [[British Petroleum]] на [[2003]] р. запаси газу Катару (трлн м³), частка у світі і роки видобутку, що залишилися: 14 (9 %), понад 100 років.

У Катарі розташоване велике [[морське газове родовище]] Норт ([[Норт-Філд]]) з доведеними запасами 6,76 трлн м³; [[геологічні запаси]] перевищують 10–12 трлн м³.

Крім того, в Катарі виявлені поклади [[фосфати|фосфатів]], [[сірка|сірки]], [[азбест]]у, [[гіпс]]у і [[марганцева руда|марганцевої руди]].

== Див. також ==
* [[Історія освоєння мінеральних ресурсів Катару]]
* [[Гірнича промисловість Катару]]
* [[Економіка Катару]]
* [[Географія Катару]]

== Джерела ==
* {{ГЕС3}}
* [https://pubs.usgs.gov/periodicals/mcs2021/mcs2021.pdf U.S. Geological Survey, 2021, Mineral commodity summaries 2021: U.S. Geological Survey, 200 p.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200807012725/https://pubs.usgs.gov/periodicals/mcs2020/mcs2020.pdf |date=7 серпня 2020 }}, https://doi.org/10.3133/mcs2020.
* {{Гайко}}
* Гайко Г. І., Білецький В. С. Історія гірництва: Підручник. — Київ-Алчевськ: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», видавництво «ЛАДО» ДонДТУ, 2013. — 542 с.

{{Катар у темах}}
{{Корисні копалини країн світу}}

[[Категорія:Корисні копалини Катару| ]]


text:
# Ужгородська жупа (Чехословаччина)
48°36′00″ пн. ш. 22°20′00″ сх. д. / 48.6° пн. ш. 22.333333333333° сх. д.
Ужгородська жупа (у 1919—1921 рр. Ужська жупа, чеськ. Užhorodská župa) — одна із жуп, одиниць територіального управління Підкарпатської Русі в складі Першої Чехословацької Республіки. ВВиникла в основному шляхом відокремлення від угорського Ужицького комітату. Існувала в 1919—1926 роках, мала площу 2 108 км², адміністративним центром був Ужгород.

## Історичний розвиток
Чехословацькі війська окупували Ужгород у січні 1919 року, а в лютому було відновлено діяльність повітового управління Ужської жупи. Коли в першій половині 1919 року чехословацька армія окупувала більшу частину Підкарпатської Русі, 6 червня 1919 року була неофіційно оголошена військова диктатура під командуванням французького генерала на чехословацькій службі Едмона Геннока з метою консолідації сил під час відходу угорських комуністичних і румунських військ. Підкарпатська Русь поступово була розділена на чотири жупи, які були засновані на адміністративних одиницях, створених там Угорщиною. Одним із таких утворень була Ужська жупа (пізніше Ужгородська), яка була створена з частини оригінальної угорської Ужської жупи. Ця одиниця спочатку поширювалася на відносно велику частину сучасної Словаччини, оскільки в 1919 році її західну частину (округи Собранце та Вельке Капушани) було приєднано до словацької Земплинської жупи, тоді як східна частина утворила Підкарпатську Ужську/Ужгородську жупу.
Очолював повіт призначений урядом земський справник. Наприкінці січня 1919 року повноважний міністр Вавро Шробар призначив словацького римо-католицького священника Ладіслава Мойша ужським жупаном. Через 13 місяців на посаді урядового комісара його змінив Карел Марван. Він пробув на посаді лише недовго, вже влітку 1920 року адміністратором повіту став Богумир Тоупалик, який працював там до вересня 1921 року. Тоді жупаном став русинський адвокат Іван Желтвай. Повітовий центр знаходився в Ужгороді.
Ужгородський повіт проіснував до 30 червня 1926 року. 1 липня 1926 року всі жупи Підкарпатської Русі були об'єднані в єдину Підкарпатську жупу.

## Географія
Ужгородська жупа розташовувалася на заході Підкарпатської Русі, в околицях річок Уж, Люта, Тур'я та Біла. На заході межувала зі Словаччиною, до 1921 р. межувала на сході з Мукачівською жупою, на південному сході з Березькою жупою; після реорганізації підкарпатських жуп, то тільки з Березькою жупою. Північний і південний кордони Ужгородської жупи були водночас державним кордоном відповідно до Польщею та Угорщиною.

## Адміністративний поділ
У 1921 році Ужська жупа була поділена на чотири округи (Великий Березний, Перечин, Середнє та Ужгород) і одне місто зі статусом округи (Ужгород).

title: Ужгородська жупа (Чехословаччина)

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Ужгородська жупа''' (у 1919—1921 рр. '''Ужська жупа''', {{lang-cs|Užhorodská župa}}) — одна із [[Жупа|жуп]], одиниць територіального управління [[Карпатська Україна|Підкарпатської Русі]] в складі [[Перша Чехословацька Республіка|Першої]] [[Чехословаччина|Чехословацької]] Республіки. ВВиникла в основному шляхом відокремлення від угорського [[Ужанська жупа|Ужицького комітату]]. Існувала в 1919—1926 роках, мала площу 2 108 км², адміністративним центром був [[Ужгород]].

== Історичний розвиток ==
Чехословацькі війська окупували [[Ужгород]] у січні 1919 року,<ref>{{Cite book
|title=Dějiny Podkarpatské Rusi v datech
|publisher=Libri
|pages=289
|isbn=80-7277-237-6
}}</ref> а в лютому було відновлено діяльність повітового управління Ужської жупи. Коли в першій половині 1919 року чехословацька армія окупувала більшу частину [[Карпатська Україна|Підкарпатської Русі]], 6 червня 1919 року була неофіційно оголошена військова диктатура під командуванням французького генерала на чехословацькій службі Едмона Геннока з метою консолідації сил під час відходу [[Угорська Радянська Республіка|угорських комуністичних]] і румунських військ. Підкарпатська Русь поступово була розділена на чотири жупи, які були засновані на адміністративних одиницях, створених там [[Угорське королівство|Угорщиною]]. Одним із таких утворень була Ужська жупа (пізніше Ужгородська), яка була створена з частини оригінальної угорської [[Ужанська жупа|Ужської жупи]].<ref name="Pop298">Pop, s. 298.</ref> Ця одиниця спочатку поширювалася на відносно велику частину сучасної Словаччини, оскільки в 1919 році її західну частину (округи Собранце та Вельке Капушани) було приєднано до словацької [[Земплинська жупа|Земплинської жупи]], тоді як східна частина утворила Підкарпатську Ужську/Ужгородську жупу.<ref>{{Cite book
|url=https://www.minv.sk/?strucny-prehlad-vyvoja-uzemneho-a-spravneho-clenenia-slovenska&subor=21831
|title=Stručný prehľad vývoja územného a správneho členenia Slovenska
|publisher=Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
|pages=26–27
|language=sk
}}</ref>

Очолював повіт призначений урядом земський справник. Наприкінці січня 1919 року повноважний міністр [[Вавро Шробар]] призначив словацького римо-католицького священника Ладіслава Мойша ужським жупаном. Через 13 місяців<ref>{{Cite web|title=Ladislav Moyš|url=http://www.liptovskymichal.sk/ladislav-moys.html|publisher=Liptovskymichal.sk|language=sk}}</ref> на посаді урядового комісара його змінив Карел Марван.<ref>{{Cite news|title=Ужгородскія вѣсти|pages=3|url=http://digitalna.kniznica.info/zoom/89571/view?page=3|language=uk}}</ref><ref>{{Cite news|title=Dr. Marvan odchází|pages=2|url=http://www.digitalniknihovna.cz/mzk/view/uuid:9005dfe0-6552-11dc-83dd-000d606f5dc6?page=uuid:beb76170-5cb4-11dc-93ed-0013e6840575}}</ref> Він пробув на посаді лише недовго, вже влітку 1920 року адміністратором повіту став Богумир Тоупалик<ref>{{Cite news|title=Štyri županáty sú teraz sriadené v Podkarp. Rusi|pages=3|url=http://digitalna.kniznica.info/zoom/89706/view?page=3|language=sk}}</ref>, який працював там до вересня 1921 року<ref>{{Cite news|title=Nové rozdělení žup v Podkarpatské Rusi.|pages=4|url=http://www.digitalniknihovna.cz/mzk/view/uuid:adff51d0-871b-11dc-ae45-000d606f5dc6?page=uuid:cdbb4f90-61fc-11dc-8ee7-000d606f5dc6}}</ref>. Тоді жупаном став [[Русини (етнографічна група)|русинський]] адвокат Іван Желтвай.<ref name="Rychlík56">{{Cite book
|title=Podkarpatská Rus v dějinách Československa 1918–1946
|publisher=Vyšehrad
|pages=56
|isbn=978-80-7429-768-7
}}</ref> Повітовий центр знаходився в [[Ужгород]]і.

Ужгородський повіт проіснував до 30 червня 1926 року. 1 липня 1926 року всі жупи Підкарпатської Русі були об'єднані в єдину [[Підкарпатська жупа|Підкарпатську жупу]].<ref name="Rychlík56"/>

== Географія ==
Ужгородська жупа розташовувалася на заході Підкарпатської Русі, в околицях річок [[Уж (притока Лаборцю)|Уж]], [[Лютянка|Люта]], [[Тур'я (притока Ужа)|Тур'я]] та Біла. На заході межувала зі Словаччиною, до 1921 р. межувала на сході з [[Мукачівська жупа|Мукачівською жупою]], на південному сході з [[Березька жупа (Чехословаччина)|Березькою жупою]]; після реорганізації підкарпатських жуп, то тільки з Березькою жупою. Північний і південний кордони Ужгородської жупи були водночас державним кордоном відповідно до Польщею та Угорщиною.

== Адміністративний поділ ==
У 1921 році Ужська жупа була поділена на чотири округи (Великий Березний, Перечин, Середнє та Ужгород) і одне місто зі статусом округи ([[Ужгород]])<ref>{{Cite web|title=Demografický vývoj Podkarpatské Rusi v letech 1919-1937|url=https://www.czechdemography.cz/res/archive/001/000187.pdf|pages=17|publisher=Czechdemography.cz}}</ref>.

== Посилання ==
{{примітки}}
{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Держави і території, зникли 1926]]
[[Категорія:Держави і території, засновані 1919]]
[[Категорія:Підкарпатська Русь]]
[[Категорія:Засновані в Закарпатській області 1919]]
[[Категорія:Зникли в Україні 1926]]

Дата створення / заснування: січень 1919

Країна: Чехословаччина

Адміністративна одиниця: Підкарпатська Русь

Замінений на: Підкарпатська жупа

Час/дата припинення існування: 30 червня 1926


text:
# Wightman Cup 1987
Wightman Cup 1987 — 59-ті щорічні командні змагання з тенісу між США і Великою Британією. Відбувся в Коледжі Вільяма і Мері що в місті Вільямсбург, США.
| · Сполучені Штати Америки · 5                                                                                | Коледж Вільяма і Мері, Вільямсбург (Вірджинія), США 1987 Тверде (Закритий) | Коледж Вільяма і Мері, Вільямсбург (Вірджинія), США 1987 Тверде (Закритий) | · Велика Британія · 2 |     |     |  |
| \| \| \| \| 1 \| 2 \| 3 \| \| \| - \| \| --------------------------------------------------- \| --- \| --- \| --- \| \| \| 1 \| \| Зіна Гаррісон Енн Гоббс \| 7 5 \| 6 2 \| \| \| \| 2 \| \| Лорі Макніл Сара Гомер \| 6 2 \| 6 1 \| \| \| \| 3 \| \| Пем Шрайвер Джо Дьюрі \| 6 1 \| 7 5 \| \| \| \| 4 \| \| Джиджі Фернандес / Робін Вайт Сара Гомер / Клер Вуд \| 6 4 \| 6 1 \| \| \| \| 5 \| \| Пем Шрайвер Енн Гоббс \| 6 4 \| 6 3 \| \| \| \| 6 \| \| Зіна Гаррісон Джо Дьюрі \| 6 7 \| 3 6 \| \| \| \| 7 \| \| Зіна Гаррісон / Лорі Макніл Джо Дьюрі / Енн Гоббс \| 6 0 \| 4 6 \| 5 7 \| \| |                                                                            |                                                                            |                       |     |     |  |
|                                                                                |                                                                            |                                                                            | 1                     | 2   | 3   |  |
| 1                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Зіна Гаррісон Енн Гоббс                                                    | 7 5                   | 6 2 |     |  |
| 2                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Лорі Макніл Сара Гомер                                                     | 6 2                   | 6 1 |     |  |
| 3                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Пем Шрайвер Джо Дьюрі                                                      | 6 1                   | 7 5 |     |  |
| 4                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Джиджі Фернандес / Робін Вайт Сара Гомер / Клер Вуд                        | 6 4                   | 6 1 |     |  |
| 5                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Пем Шрайвер Енн Гоббс                                                      | 6 4                   | 6 3 |     |  |
| 6                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Зіна Гаррісон Джо Дьюрі                                                    | 6 7                   | 3 6 |     |  |
| 7                                                                                | США · Велика Британія                                                      | Зіна Гаррісон / Лорі Макніл Джо Дьюрі / Енн Гоббс                          | 6 0                   | 4 6 | 5 7 |  |

title: Wightman Cup 1987

wikitext:
{{unibox}}
'''Wightman Cup 1987''' — 59-ті щорічні командні змагання з тенісу між [[Сполучені Штати Америки|США]] і [[Велика Британія (острів)|Великою Британією]]. Відбувся в [[Коледж Вільяма і Мері|Коледжі Вільяма і Мері]] що в місті [[Вільямсбург (Вірджинія)|Вільямсбург]], США.<ref>{{cite book
|last=Collins|first=Bud
|title=The Bud Collins History of Tennis : An Authoritative Encyclopedia and Record Book
|url=https://archive.org/details/budcollinshistor0000coll
|year=2010
|publisher=New Chapter Press
|location=[New York]
|isbn=978-0-942257-70-0
|edition=2nd
|page=[https://archive.org/details/budcollinshistor0000coll/page/534 534]
}}</ref>

{{WightmanCupbox
|team1=США
|team2=Велика Британія
|venue=[[Коледж Вільяма і Мері]], [[Вільямсбург (Вірджинія)]], [[Сполучені Штати Америки|США]]
|date=1987
|surface=[[Корт з твердим покриттям|Тверде]] (Закритий)
|score1=5
|score2=2
|R1={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Зіна Гаррісон]] |7|6| |T2P1=[[Енн Гоббс]] |5|2| }}
|R2={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Лорі Макніл]] |6|6| |T2P1=[[Сара Гомер]] |2|1| }}
|R3={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Пем Шрайвер]] |6|7| |T2P1=[[Джо Дьюрі]] |1|5| }}
|R4={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Джиджі Фернандес]] |T1P2=[[Робін Вайт (тенісистка)|Робін Вайт]] |6|6| |T2P1=[[Сара Гомер]] |T2P2=[[Клер Вуд]] |4|1| }}
|R5={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Пем Шрайвер]] |6|6| |T2P1=[[Енн Гоббс]] |4|3| }}
|R6={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Зіна Гаррісон]] |6|3| |T2P1=[[Джо Дьюрі]] |7|6| }}
|R7={{ TennisMatch3 |T1P1=[[Зіна Гаррісон]] |T1P2=[[Лорі Макніл]] |6|4|5|T2P1=[[Джо Дьюрі]] |T2P2=[[Енн Гоббс]] |0|6|7}}
|flag1-alt=  //use if non-standard flag is needed.
|flag2-alt=
|team1-alt=  //use if non-standard name is needed.
|team2-alt=
|}}

== Посилання ==
{{reflist}}

{{Wightman Cup}}
{{1987 у тенісі}}

{{Портали|Теніс|Спорт}}

{{Тур WTA 1987}}

[[Категорія:Коледж Вільяма і Мері]]
[[Категорія:Wightman Cup за роком]]
[[Категорія:1987 у тенісі|Wightman Cup, 1987]]
[[Категорія:1987 у жіночому тенісі]]
[[Категорія:1987 в американському спорті]]
[[Категорія:1987 у британському спорті]]

Вид спорту: теніс і жіночий теніс

Місце розташування: Коледж Вільяма і Мері

Попередник: 1986 Wightman Cupd

Наступник: 1988 Wightman Cupd


text:
# Маменчизавр
Маменчизавр, маменхізавр, маменчізавр, маменьчизавр, (лат. Mamenchisaurus) — рід завроподних рослиноїдних динозаврів, відомих своїми надзвичайно довгими шиями, які становили майже половину загальної довжини їхнього тіла. Скам'янілості були винайдені в басейні Сичуань і провінції Юньнань в Китаї. Кілька видів походять з формації Верхнього Шаксімяо, геологічний вік якої не встановлено. M. sinocanadorum датується оксфордським віком (158,7—161,2 млн років тому), а M. anyuensis — аптським віком ранньої Крейди близько 114,4 млн років тому.
До роду віднесено багато видів, проте багато з них можуть бути сумнівними. Більшість видів були завроподами середнього та великого розміру, довжиною від 15 до 26 метрів і, можливо, до 35 метрів, судячи з двох неописаних хребців.

## Відкриття
Mamenchisaurus перекладається як «ящір з Маменчі». Це ім'я вид одержав за назвою місцевості в Китаї, де вперше були знайдені його скам'янілі останки.
Його відкрито 1952 року на будівельному майданчику шосе у Сичуані, Китай. Фрагментарний скелет був вивчений і названий (Mamenchisaurus constructus) у 1954 відомим китайським палеонтологом професором Янгом Чжунцзянем.
Перший відкритий вид (типовий вид) був 22 метри завдовжки, причому половину цієї довжини займала шия (11 метрів), що робило її найдовшою відомою шиєю на той час, якщо не за всі часи. Серед інших відкритих залишків було знайдено 19 хребців разом з довгими стержнями хребців. Вважається, що дорослі екземпляри могли досягати завдовжки 22—25 і навіть 26 метрів.
У 1987 році відкрито різні різновиди Mamenchisaurus hochuanensis з шиєю, яка, можливо, досягла аж 15 метрів завдовжки. У 1994 році в США було відкрито завропосейдона (Sauroposeidon) з шиєю, яка могла сягати 13,5—16 метрів завдовжки, тому точно невідомо хто з них був більш довгошиїм.

### Види
- Mamenchisaurus constructus Young, 1954 — голотип, що представлявся фрагментарним скелетом.
- M. hochuanensis Young & Zhao, 1972[3]: чотири фрагментарних скелети.
- M. sinocanadorum D. Russell & Zheng, 1993[4]: фрагментарний череп, ізольовані кістки. Він може бути найбільшим, до 26 метрів завдовжки.
- M. anyuensis He, Yang, Cai, Li & Liu, 1996[5]: в одному кар'єрі було знайдено щонайменше п'ять—шість особин. В другому — чотири особини.
- M. youngi Pi, Ou & Ye, 1996[6] — був викопаний у місті Зігонг провінції Сичуань, Китай, у 1989 році. Скам'янілий зразок 16 метрів завдовжки із 6,5-метровою шиєю, є відносно малим порівняно з іншими видами маменчизавра. Вид був названий на честь Янга.
- M. jingyanensis Zhang, Li & Zeng 1998[7]: два фрагментарних скелети.

## Опис
Наразі немає впевненості, що всі види, віднесені до Mamenchisaurus, належать до цього роду. Деякі види маменчизаврів відомі майже повністю, інші — фрагментарно. Види відрізняються за загальними розмірами та особливостями будови черепа і скелета, але мають типові риси завроподів, такі як чотириногість, велике тіло, маленька голова і довгий хвіст. Найбільш характерною особливістю маменчизаврів є надзвичайно довга шия, яка сягає половини їхньої загальної довжини.
Повні шиї відомі у M. youngi та M. hochuanensis, які складаються з 18 та 19 хребців відповідно. Шийні хребці маменчизавра видовжені, легкі та дуже пневматичні. Це дозволяло значно зменшити навантаження на м'язи шиї. Кожен шийний хребець мав на спинному боці два стержнеподібні вирости, які зміцнювали шию. Їхні плечі були дещо вищими за стегна.
Число хвостових хребців та чи закінчувався хвіст батогом невідомо. Шеврони починають розгалужуватися від 12 хребця. Голова маменчизавра була вищою та тупішою, а зуби міцнішими та більш ложкоподібними за зуби диплодокових.

## Класифікація
Маменчизавра іноді називають «сміттєвим таксоном», оскільки дослідники ставлять під сумнів кількість видів і фрагментарних решток, віднесених до цього роду. Рід погано визначений з дедалі заплутанішою таксономією, що ускладнює розуміння філогенетичних зв'язків. Кілька аналізів не змогли показати, що маменчизавр є монофілетичним, що вказує на необхідність проведення ревізії роду. Для кращого розуміння роду потрібні додаткові дослідження типового виду, M. constructus.
Коли M. constructus був вперше описаний, Янг зазначив, що кістки шевронів вказують на спорідненість з диплодоковими (Diplodocidae), але не був упевнений у точному філогенетичному положенні виду. У 1958 році Янг відніс маменчизавра до титанозаврів (у наші дні Lithostrotia). Після опису нового M. hochuanensis, Янг і Чжао створили родину маменчизаврові (Mamenchisauridae) в 1972 році. У 1978 році, коли ще не було відомо жодного черепа маменчизавра, Берман і Макінтош віднесли рід до диплодокових на основі схожих на диплодокоподібних хребетних особливостей, таких як вилочкові шеврони. У 1990 році Макінтош відніс маменчизавра до підродини Mamenchisaurinae, яка була поміщена в Diplodocidae.
Аналіз, проведений Апчерчем (1996), відніс маменчизавра до родини еухелопових (Euhelopodidae). Еухелопові, будучи названими першими, мали б пріоритет над маменчизавровими. Кілька пізніших аналізів показали, що еухелоп є більш віддалено пов'язаним з макронаріями (Macronaria), а маменчизавра та маменчизаврових — безпосередньо за межами Neosauropoda.
Секія у 2011 році та Мур з колегами у 2020 році розглядали M. constructus, M. hochuanensis, M. sinocandadorum та M. youngi окремо у своїх дослідженнях. Аналіз Мура та його колег показав, що статус M. constructus є нестабільним, ймовірно, через обмежену інформацію у його первинному описі. Згідно з використаним набором даних, еухелоп може бути прирахованим до макронарій, як показали інші дослідження, або традиційно бути за межами Neosauropoda, згрупованим з іншими маменчизавроподібними таксонами. Останній сценарій зробив би маменчизаврів членами Euhelopodidae. Аналізи Секія (2011) та Мура з колегами (2020) не визнали ZDM 0126 сестринським таксоном до голотипу M. hochuanensis, що ставить під сумнів його приналежність до цього виду.
Переопис M. sinocanadorum 2023 р. виявив послідовну сестринську спорідненість між ним і синьцзянським титаном, причому Hudiesaurus й згаданий матеріал M. hochuanensis (ZDM 0126) також виявилися послідовно спорідненими.

## Назва
Mamenchisaurus означає «ящір Маменчі», з китайської піньїнь mǎ (马 «кінь») та mén (门 «ворота»), а chi — транслітерація xī (溪 «потік» або «струмок»), сполучене із суфіксом -saurus (з грецької sauros означає «ящірка»).
Таку назву динозаврові було дано на честь місця, де його скам'янілі залишки були вперше знайдені — будівельний майданчик поряд з Mǎmíngxī (马鸣溪) Ferry Crossing біля річки Jinsha (金沙江, найзахідніша головна притока Янцзи), біля Yibin (宜宾) у провінції Сичуань, Китай. Проте, завдяки тонічній плутанині Янга, назва локації Mǎmíngxī (马鸣溪 «кінне іржання струмка» (?)) була помилково замінена як Mǎménxī (马门溪 «струмок кінських воріт» (?)).
Той факт, що перший екземпляр маменчизавра був викопаний на будівельному майданчику, дозволив Янгу назвати типовий вид Mamenchisaurus constructus, оскільки «будівельний майданчик» по-англійськи — «construction site».

## Роль у масовій культурі
- Маменчизавр зображувався в одній зі сцен фільму «Загублений світ: Парк Юрського періоду», продовженні знаменитого «Парку Юрського періоду».
- Маменчизавр зображувався у мандрівній виставці «Динозаври з Китаю», яка подорожувала Австралією у 2002 році.

title: Маменчизавр

wikitext:
{{Taxobox
| color = pink
| name = Маменчизавр
| image = Mamench DB.jpg
| fossil_range = [[пізня юра]] до [[Рання крейда|ранньої крейди]] ([[Оксфордський ярус|оксфорд]] до [[Аптський ярус|апту]]), {{fossil range|161|114.4}} можливі знахідки часів [[Альбський ярус|альбу]]<ref>{{Cite news|title=Surprisingly young age for the mamenchisaurid sauropods in South China|url=https://linkinghub.elsevier.com/retrieve/pii/S0195667119300333|work=Cretaceous Research|date=2019-12|accessdate=2023-11-20|doi=10.1016/j.cretres.2019.07.006|pages=104176|volume=104|language=en|first=Jun|last=Wang|first2=Mark A.|last2=Norell|first3=Rui|last3=Pei|first4=Yong|last4=Ye|first5=Su-Chin|last5=Chang}}</ref>
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Завропсиди]] (Sauropsida)
| superordo = [[Динозаври]] (Dinosauria)
| ordo = [[Ящіротазові]] (Saurischia)
| subordo = {{вимер}} [[Завроподоморфи]] (Sauropodomorpha)
| infraordo = {{вимер}} [[Завроподи]] (Sauropoda)
| familia = {{вимер}} [[Mamenchisauridae|Маменчизаврові]] (Mamenchisauridae)
| genus = {{вимер}} '''Маменчизавр (''Mamenchisaurus'')'''
| genus_authority = [[Янг Чжунцзянь|Янг]] ([[1954]])
| subdivision_ranks = Види
| subdivision =
* {{вимер}} '''''M. hochuanensis''''' Young & Zhao, 1972
* {{вимер}} '''''M. sinocanadorum''''' Russell & Zheng, 1993
* {{вимер}} '''''M. youngi''''' Pi, Ouyang & Ye, 1996
* {{вимер}} '''''M. anyuensis''''' He ''et al.'', 1996
* {{вимер}} '''''M. jingyanensis''''' Zhang, Li & Zeng, 1998
| wikispecies = Mamenchisaurus}}
'''Маменчизавр''', ''маменхізавр'', ''маменчізавр'', ''маменьчизавр'', ({{lang-la|Mamenchisaurus}}) — [[рід (біологія)|рід]] [[зауроподи|завроподних]] рослиноїдних [[динозаври|динозаврів]], відомих своїми надзвичайно довгими [[шия]]ми, які становили майже половину загальної довжини їхнього тіла. Скам'янілості були винайдені в [[Сичуанська западина|басейні Сичуань]] і [[Юньнань|провінції Юньнань]] в [[Китайська Народна Республіка|Китаї]]. Кілька видів походять з формації Верхнього Шаксімяо, геологічний вік якої не встановлено. ''M. sinocanadorum'' датується [[Оксфордський ярус|оксфордським віком]] (158,7—161,2 млн років тому), а ''M. anyuensis'' — [[Аптський ярус|аптським віком]] [[Рання крейда|ранньої Крейди]] близько 114,4 млн років тому.

До роду віднесено багато видів, проте багато з них можуть бути сумнівними. Більшість видів були завроподами середнього та великого розміру, довжиною від 15 до 26 метрів і, можливо, до 35 метрів, судячи з двох неописаних [[хребці]]в.

== Відкриття ==
''Mamenchisaurus'' перекладається як «ящір з Маменчі». Це ім'я вид одержав за назвою місцевості в Китаї, де вперше були знайдені його скам'янілі останки.

Його відкрито [[1952]] року на будівельному майданчику [[шосе]] у [[Сичуань|Сичуані]], [[Китай]]. Фрагментарний скелет був вивчений і названий (''Mamenchisaurus constructus'') у [[1954]] відомим китайським палеонтологом професором [[Янг Чжунцзянь|Янгом Чжунцзянем]]<ref name=":9">{{Cite book|title=On a new sauropod from Yiping, Szechuan, China|last=Young|first=C.C.|year=1954|publisher=Acta Palaeontologica Sinica|edition=3|pages=491-504}}</ref>.

Перший відкритий вид ([[типовий вид]]) був 22 метри завдовжки, причому половину цієї довжини займала [[шия]] (11 метрів), що робило її найдовшою відомою шиєю на той час, якщо не за всі часи. Серед інших відкритих залишків було знайдено 19 [[хребці]]в разом з довгими стержнями хребців. Вважається, що дорослі екземпляри могли досягати завдовжки 22—25 і навіть 26 метрів.

У [[1987]] році відкрито різні різновиди ''Mamenchisaurus hochuanensis'' з шиєю, яка, можливо, досягла аж 15 метрів завдовжки. У [[1994]] році в [[Сполучені Штати Америки|США]] було відкрито [[завропосейдон]]а (''Sauroposeidon'') з шиєю, яка могла сягати 13,5—16 метрів завдовжки, тому точно невідомо хто з них був більш довгошиїм.

=== Види ===
* ''Mamenchisaurus constructus'' Young, 1954 — [[голотип]], що представлявся фрагментарним скелетом.
* ''M. hochuanensis'' Young & Zhao, 1972<ref name=":0">{{Cite book|title=Mamenchisaurus hochuanensis sp. nov.|last=Young|first=C.C.|last2=Zhao|first2=X.-J.|year=1972|publisher=Institute of Vertebrate Paleontology and Paleoanthropology Monographs|pages=1-30}}</ref>: чотири фрагментарних скелети.
* ''M. sinocanadorum'' D. Russell & Zheng, 1993<ref name=":1">{{Cite news|title=A large mamenchisaurid from the Junggar Basin, Xinjiang, People's Republic of China|url=http://www.nrcresearchpress.com/doi/10.1139/e93-180|work=Canadian Journal of Earth Sciences|date=1993|accessdate=2023-11-19|issn=0008-4077|doi=10.1139/e93-180|pages=2082–2095|volume=30|issue=10|language=англійською|first=Dale A.|last=Russell|first2=Zhong|last2=Zheng}}</ref>: фрагментарний череп, ізольовані кістки. Він може бути найбільшим, до 26 метрів завдовжки.
* ''M. anyuensis'' He, Yang, Cai, Li & Liu, 1996<ref name=":2">{{Cite book|url=https://naturalhistory.si.edu/sites/default/files/media/translated_publications/He%26amp%3B_96.pdf|title=A new species of sauropod, Mamenchisaurus anyuensis sp. nov.|last=He|first=Xinlu|last2=Yang|first2=Suihua|last3=Cai|first3=Kaiji|last4=Li|first4=Kui|last5=Zongwen|first5=Liu|year=1996|publisher=Chengdu University of Technology|pages=83-86|language=пер. англійською Will Downs, 2001}}</ref>: в одному кар'єрі було знайдено щонайменше п'ять—шість особин. В другому — чотири особини.
* ''M. youngi'' Pi, Ou & Ye, 1996<ref name=":3">{{Cite book|url=https://naturalhistory.si.edu/sites/default/files/media/translated_publications/Pi%26amp%3B_96.pdf|title=A new species of sauropod from Zigong, Sichuan, Mamenchisaurus youngi|last=Pi|first=Lizhong|last2=Ou|first2=Yanghui|last3=Ye|first3=Yong|year=1996|publisher=Zigong Dinosaur Museum, 30th International Geological Congress|pages=87-91|language=пер. англійською Will Downs, 2000}}</ref> — був викопаний у місті [[Зігонг]] провінції Сичуань, Китай, у [[1989]] році. Скам'янілий зразок 16 метрів завдовжки із 6,5-метровою шиєю, є відносно малим порівняно з іншими видами маменчизавра. Вид був названий на честь [[Янг Чжунцзянь|Янга]].
* ''M. jingyanensis'' Zhang, Li & Zeng 1998<ref name=":4">{{Cite book|url=https://naturalhistory.si.edu/sites/default/files/media/translated_publications/Zhang%26amp%3B_98.pdf|title=A new species of sauropod from the Late Jurassic of the Sichuan Basin (Mamenchisaurus jingyanensis sp. nov.)|last=Zhang|first=Yihong|last2=Li|first2=Kui|last3=Zeng|first3=Qinghua|year=1998|series=випуск 1|publisher=Journal of the Chengdu University of Technology|volume=25|pages=61-68|language=пер. англійською Will Downs, 2001}}</ref>: два фрагментарних скелети.

== Опис ==
Наразі немає впевненості, що всі види, віднесені до ''Mamenchisaurus'', належать до цього роду<ref name=":5">{{Cite news|title=Osteology of Klamelisaurus gobiensis (Dinosauria, Eusauropoda) and the evolutionary history of Middle–Late Jurassic Chinese sauropods|url=https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/14772019.2020.1759706|work=Journal of Systematic Palaeontology|date=2020-08-17|accessdate=2023-11-19|issn=1477-2019|doi=10.1080/14772019.2020.1759706|pages=1299–1393|volume=18|issue=16|language=en|first=Andrew J.|last=Moore|first2=Paul|last2=Upchurch|first3=Paul M.|last3=Barrett|first4=James M.|last4=Clark|first5=Xu|last5=Xing}}</ref><ref name=":6">{{Cite news|title=A new sauropod dinosaur from the Late Jurassic of China and the diversity, distribution, and relationships of mamenchisaurids|url=http://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/02724634.2014.889701|work=Journal of Vertebrate Paleontology|date=2015-01-02|accessdate=2023-11-19|issn=0272-4634|doi=10.1080/02724634.2014.889701|pages=e889701|volume=35|issue=1|language=en|first=Lida|last=Xing|first2=Tetsuto|last2=Miyashita|first3=Jianping|last3=Zhang|first4=Daqing|last4=Li|first5=Yong|last5=Ye|first6=Toru|last6=Sekiya|first7=Fengping|last7=Wang|first8=Philip J.|last8=Currie}}</ref><ref name=":7">{{Cite book|url=https://www.degruyter.com/document/doi/10.1515/9781400836154/html|title=The Princeton Field Guide to Dinosaurs|last=Paul|first=Gregory S.|year=2011|publisher=Princeton University Press|pages=360|language=англійською|doi=10.1515/9781400836154|isbn=978-1-4008-3615-4}}</ref><ref name=":8">{{Cite book|url=https://www.degruyter.com/document/doi/10.1525/9780520941434-018/html|title=13. Sauropoda|last=Upchurch|first=Paul|last2=Barrett|first2=Paul M.|last3=Dodson|first3=Peter|date=|year=2004|editor-last=Weishampel|editor-first=David B.|editor2-last=Dodson|editor2-first=Peter|editor3-last=Osmólska|editor3-first=Halszka|series=The Dinosauria|publisher=University of California Press|edition=друге|pages=259–322|language=англійською|doi=10.1525/9780520941434-018|isbn=978-0-520-94143-4}}</ref>. Деякі види маменчизаврів відомі майже повністю, інші — фрагментарно. Види відрізняються за загальними розмірами та особливостями будови черепа і скелета, але мають типові риси завроподів, такі як чотириногість, велике тіло, маленька голова і довгий хвіст. Найбільш характерною особливістю маменчизаврів є надзвичайно довга шия, яка сягає половини їхньої загальної довжини<ref name=":1" />.

Повні шиї відомі у ''M. youngi'' та ''M. hochuanensis'', які складаються з 18 та 19 хребців відповідно<ref name=":3" /><ref name=":0" />. [[Шийний відділ хребта|Шийні хребці]] маменчизавра видовжені, легкі та дуже [[Пневматичність скелета|пневматичні]]<ref name=":5" />. Це дозволяло значно зменшити навантаження на м'язи шиї. Кожен шийний хребець мав на спинному боці два стержнеподібні вирости, які зміцнювали шию<ref name=":2" /><ref name=":4" /><ref name=":0" />. Їхні плечі були дещо вищими за стегна<ref name=":7" />.

Число хвостових хребців та чи закінчувався хвіст батогом невідомо. [[Шеврон (анатомія)|Шеврони]] починають розгалужуватися від 12 хребця. Голова маменчизавра була вищою та тупішою, а [[зуби]] міцнішими та більш ложкоподібними за зуби [[Диплодокові|диплодокових]].

== Класифікація ==
Маменчизавра іноді називають «[[Сміттєвий таксон|сміттєвим таксоном]]», оскільки дослідники ставлять під сумнів кількість видів і фрагментарних решток, віднесених до цього роду<ref name=":5" /><ref name=":6" /><ref>{{Cite news|title=New sauropod material from the Late Jurassic part of the Shishugou Formation (Junggar Basin, Xinjiang, NW China)|url=http://www.schweizerbart.de/papers/njgpa/detail/262/76478/New_sauropod_material_from_the_Late_Jurassic_part_?af=crossref|work=Neues Jahrbuch für Geologie und Paläontologie - Abhandlungen|date=2011-11-01|accessdate=2023-11-19|issn=0077-7749|doi=10.1127/0077-7749/2011/0183|pages=129–150|volume=262|issue=2|language=en|first=Oliver|last=Wings|first2=Daniela|last2=Schwarz-Wings|first3=Denver W.|last3=Fowler}}</ref><ref name=":8" />. Рід погано визначений з дедалі заплутанішою [[Таксономія|таксономією]], що ускладнює розуміння [[Філогенетика|філогенетичних]] зв'язків. Кілька аналізів не змогли показати, що маменчизавр є [[Монофілія|монофілетичним]], що вказує на необхідність проведення ревізії роду<ref name=":5" />. Для кращого розуміння роду потрібні додаткові дослідження типового виду, ''M. constructus''<ref name=":8" />.

Коли ''M. constructus'' був вперше описаний, Янг зазначив, що кістки шевронів вказують на спорідненість з [[Диплодокові|диплодоковими]] (''Diplodocidae)'', але не був упевнений у точному філогенетичному положенні виду<ref name=":9" />. У [[1958]] році Янг відніс маменчизавра до [[Lithostrotia|титанозаврів]] (у наші дні ''Lithostrotia'')<ref>{{Cite book|url=http://www.ivpp.cas.cn/cbw/gjzdwxb/xbwzxz/201108/P020110805660876941636.pdf|title=New sauropods from China|last=Young|first=C.C.|year=1958|publisher=Vertebrata PalAsiatica|edition=друге, випуск 1|location=|pages=1-27|language=англійською}}</ref>. Після опису нового ''M. hochuanensis'', Янг і Чжао створили родину [[Mamenchisauridae|маменчизаврові]] (''Mamenchisauridae'') в [[1972]] році<ref name=":0" />. У [[1978]] році, коли ще не було відомо жодного черепа маменчизавра, Берман і Макінтош віднесли рід до диплодокових на основі схожих на диплодокоподібних хребетних особливостей, таких як вилочкові шеврони. У [[1990]] році Макінтош відніс маменчизавра до підродини ''Mamenchisaurinae'', яка була поміщена в ''Diplodocidae''<ref>{{Cite book|title=Dinosaurs: The Encyclopedia|url=https://archive.org/details/dinosaursencyclo0000glut|last=Glut|first=Donald F.|date=|year=1997|publisher=McFarland|location=Jefferson, N.C|pages=1088|language=англійською|isbn=978-0-89950-917-4}}</ref>.

Аналіз, проведений Апчерчем (1996), відніс маменчизавра до родини еухелопових (''Euhelopodidae''). Еухелопові, будучи названими першими, мали б пріоритет над маменчизавровими<ref>{{Cite news|title=The evolutionary history of sauropod dinosaurs|url=https://royalsocietypublishing.org/doi/10.1098/rstb.1995.0125|work=Philosophical Transactions of the Royal Society of London. Series B: Biological Sciences|date=|accessdate=2023-11-20|issn=0962-8436|doi=10.1098/rstb.1995.0125|pages=365–390|volume=349|issue=1330|language=англійською|last=Upchurch|first=Paul|year=1995}}</ref>. Кілька пізніших аналізів показали, що еухелоп є більш віддалено пов'язаним з [[Макронарії|макронаріями]] (''Macronaria''), а маменчизавра та маменчизаврових — безпосередньо за межами ''[[Neosauropoda]]''<ref name=":5" /><ref name=":6" />.

Секія у [[2011]] році<ref name=":10">{{Cite book|title=Re-Examination of Chuanjiesaurus anaensis (Dinosauria: Sauropoda) from the Middle Jurassic Chuanjie Formation, Lufeng County, Yunnan Province, Southwest China|last=Sekiya|first=T.|year=2011|publisher=Memoir of Fukui Prefectural Dinosaur Museum|volume=10|pages=1-54}}</ref> та Мур з колегами у [[2020]] році<ref name=":5" /> розглядали ''M. constructus'', ''M. hochuanensis'', ''M. sinocandadorum'' та ''M. youngi'' окремо у своїх дослідженнях. Аналіз Мура та його колег показав, що статус ''M. constructus'' є нестабільним, ймовірно, через обмежену інформацію у його первинному описі. Згідно з використаним набором даних, еухелоп може бути прирахованим до макронарій, як показали інші дослідження, або традиційно бути за межами ''Neosauropoda'', згрупованим з іншими маменчизавроподібними таксонами. Останній сценарій зробив би маменчизаврів членами ''Euhelopodidae''<ref name=":5" />. Аналізи Секія (2011) та Мура з колегами (2020) не визнали ''ZDM 0126'' сестринським таксоном до голотипу ''M. hochuanensis'', що ставить під сумнів його приналежність до цього виду<ref name=":5" /><ref name=":10" />.

Переопис ''M. sinocanadorum'' [[2023]] р. виявив послідовну сестринську спорідненість між ним і {{Не перекладено|Xinjiangtitan|синьцзянським титаном|en|Xinjiangtitan}}, причому ''Hudiesaurus'' й згаданий матеріал ''M. hochuanensis'' (''ZDM 0126'') також виявилися послідовно спорідненими<ref>{{Cite news|title=Re-assessment of the Late Jurassic eusauropod Mamenchisaurus sinocanadorum Russell and Zheng, 1993, and the evolution of exceptionally long necks in mamenchisaurids|url=https://www.tandfonline.com/doi/full/10.1080/14772019.2023.2171818|work=Journal of Systematic Palaeontology|date=|accessdate=2023-11-20|issn=1477-2019|doi=10.1080/14772019.2023.2171818|volume=21|issue=1|language=en|first=Andrew J.|last=Moore|first2=Paul M.|last2=Barrett|first3=Paul|last3=Upchurch|first4=Chun-Chi|last4=Liao|first5=Yong|last5=Ye|first6=Baoqiao|last6=Hao|first7=Xing|last7=Xu|year=2023}}</ref>.

== Назва ==
''Mamenchisaurus'' означає «ящір Маменчі», з [[китайська мова|китайської]] [[піньїнь]] ''mǎ'' (马 «кінь») та ''mén'' (门 «ворота»), а ''chi'' — транслітерація ''xī'' (溪 «потік» або «струмок»), сполучене із [[суфікс]]ом ''-saurus'' (з [[Давньогрецька мова|грецької]] ''sauros'' означає «ящірка»).

Таку назву динозаврові було дано на честь місця, де його скам'янілі залишки були вперше знайдені — будівельний майданчик поряд з Mǎmíngxī (马鸣溪) Ferry Crossing біля річки [[Jinsha]] (金沙江, найзахідніша головна притока [[Янцзи]]), біля [[Yibin]] (宜宾) у провінції [[Сичуань]], [[Китай]]. Проте, завдяки тонічній плутанині [[Янг Чжунцзянь|Янга]], назва локації ''Mǎ'''míng'''xī'' (马鸣溪 «кінне іржання струмка» (?)) була помилково замінена як ''Mǎ'''mén'''xī'' (马门溪 «струмок кінських воріт» (?)).

Той факт, що перший екземпляр маменчизавра був викопаний на будівельному майданчику, дозволив Янгу назвати типовий вид ''Mamenchisaurus constructus'', оскільки «будівельний майданчик» по-англійськи — «''construct''ion site».

== Роль у масовій культурі ==
* Маменчизавр зображувався в одній зі сцен фільму [[Парк Юрського періоду 2: Загублений світ|«''Загублений світ: Парк Юрського періоду»'']], продовженні знаменитого [[Парк Юрського періоду (фільм)|«''Парку Юрського періоду»'']].
* Маменчизавр зображувався у мандрівній виставці «Динозаври з Китаю», яка подорожувала [[Австралія|Австралією]] у [[2002]] році.

== Примітки ==
{{примітки|2}}

== Посилання та джерела ==
{{commons|Mamenchisaurus}}
* [https://web.archive.org/web/20061008164638/http://www.dinosaur.net.cn/museum/Mamenchisaurus.htm Dinosaur.net.cn] (китайською та англійською мовами)
* [http://www.dinodata.org/index.php Шукайте ''Mamenchisaurus'' на ДиноДаті] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070220070914/http://www.dinodata.org/index.php |date=20 лютого 2007 }}, потрібна попередня реєстрація
* [http://www.dinoruss.com/de_4/5a6c3aa.htm MAMENCHISAURUS] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070804031711/http://www.dinoruss.com/de_4/5a6c3aa.htm |date=4 серпня 2007 }}
* [https://web.archive.org/web/20070702104550/http://www.fmnh.helsinki.fi/users/haaramo/metazoa/deuterostoma/chordata/archosauria/Sauropodomorpha/Euhelopodidae.htm Філогенія еухелопових]

{{Taxonbar|from=Q131038}}
{{Портали|Біологія|Динозаври}}

[[Категорія:Завроподи]]
[[Категорія:Динозаври раннього крейдового періоду]]
[[Категорія:Динозаври юрського періоду]]
[[Категорія:Динозаври Азії]]
[[Категорія:Вимерлі тварини, описані 1954]]

title: ?Маменчизавр · Час існування: пізня юра до ранньої крейди (оксфорд до апту), 161–114.4 млн р. т. PreꞒ Ꞓ O S D C P T J K Ꝑ N можливі знахідки часів альбу

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Завропсиди (Sauropsida)

Надряд: Динозаври (Dinosauria)

Ряд: Ящіротазові (Saurischia)

Підряд: † Завроподоморфи (Sauropodomorpha)

Інфраряд: † Завроподи (Sauropoda)

Родина: † Маменчизаврові (Mamenchisauridae)

Рід: † Маменчизавр (Mamenchisaurus) · Янг (1954)

Вікісховище: Mamenchisaurus

Віківиди: Mamenchisaurus


text:
# Макс Вальє
Макс Вальє (нім. Max Valier; 9 лютого 1895 — 17 травня 1930) — австрійський піонер ракетної техніки, один із засновників німецького Товариства міжпланетних сполучень (VfR — Verein für Raumschiffahrt).

## Біографія
Вальє народився в Боцені, Тіроль (нині в провінції Больцано-Боцен, Італія) і в 1913 почав вивчати фізику в університеті Інсбрука. Він також працював механіком на прилеглій фабриці. Навчання було перерване Першою світовою війною, під час якої він служив в австро-угорських збройних силах.
Після війни Вальє не повернувся до навчання, а став підробляти журналістом, писав про науку. У 1923 він прочитав фундаментальну книгу Германа Оберта «Ракета для міжпланетного простору» і надихнувся ідеєю написати подібну ж книгу для більш широкої аудиторії. За допомогою Оберта, він опублікував у наступному році «Прорив у космос». Книга стала бестселером, витримавши 6 перевидань до 1930 року. За нею послідували численні статті Вальє про польоти в космос, з назвами на зразок «З Берліна до Нью-Йорка за одну годину» і «Смілива подорож на Марс».
У 1928—1929 Вальє, разом з Фріцем фон Опелем працювали над рядом ракетних автомобілів і літаків. Для фон Опеля це було способом розрекламувати компанію Опель, а для Вальє — спосіб привернути в суспільстві увагу до ракетної техніки. Саме Вальє привернув Фрідріха Цандера як постачальника твердопаливних двигунів. До кінця 1920-х років, VFR зосередили свої зусилля на ракетах на рідкому паливі. Їх перші успішні вогневі випробування з рідким паливом (тривалістю п'ять хвилин) відбулися на заводі Хайландт 25 січня 1930 (у співпраці з Вальтером Ріделем). 19 квітня 1930, Вальє зробив перший випробувальний заїзд на ракетному автомобілі з рідким паливом, Valier-Heylandt Rak 7.
Оберт критикував ідею Вальє про ракетний автомобілі. Так як швидкість машини значно менше надзвукового ракетного вихлопу, то велика частина кінетичної енергії переходить вихлопним газам, а не машині. Ракетні двигуни вельми ефективні, але ось з цієї причини вони не підходять для автомобілів.
Менш ніж через місяць Вальє загинув, коли ракета зі спиртовим паливом вибухнула на випробувальному стенді в Берліні (за іншою версією — випробування відбувались з використанням парафіну замість етилового спирту). Осколки двигуна поранили його в аорту і він помер практично одразу. Його протеже Артур Рудольф продовжив роботу над поліпшеною і більш безпечною версією двигуна Вальє. Очолив роботи Вальтер Рідель.
Пам'ять про Макса Вальє досі зберігається в Південному Тиролі (Провінція Больцано), де він шанується як один з відомих винахідників і вчених з цієї провінції. Ряд установ названий його ім'ям.
На честь Вальє названий кратер на Місяці.

title: Макс Вальє

wikitext:
{{Особа}}
'''Макс Вальє''' ({{lang-de|Max Valier}}; [[9 лютого]] [[1895]] — [[17 травня]] [[1930]]) — [[Австрія|австрійський]] піонер ракетної техніки, один із засновників [[Німеччина|німецького]] Товариства міжпланетних сполучень (VfR — [[Verein für Raumschiffahrt]]).

== Біографія ==
[[Файл:Max valier gebhaus.JPG|thumb|right|Будинок, в якому народився Макс Вальє]]
[[Файл:Max Valier in Rocket Car (1931).jpg|thumb|Вальє в ракетному автомобілі, квітень 1930]]
Вальє народився в Боцені, Тіроль (нині в провінції [[Больцано (провінція)|Больцано-Боцен]], Італія) і в 1913 почав вивчати фізику в університеті Інсбрука. Він також працював механіком на прилеглій фабриці. Навчання було перерване [[Перша світова війна|Першою світовою війною]], під час якої він служив в австро-угорських збройних силах.

Після війни Вальє не повернувся до навчання, а став підробляти журналістом, писав про науку. У 1923 він прочитав фундаментальну книгу [[Герман Оберт|Германа Оберта]] «Ракета для міжпланетного простору» і надихнувся ідеєю написати подібну ж книгу для більш широкої аудиторії. За допомогою Оберта, він опублікував у наступному році «Прорив у космос». Книга стала бестселером, витримавши 6 перевидань до 1930 року. За нею послідували численні статті Вальє про польоти в космос, з назвами на зразок «З Берліна до Нью-Йорка за одну годину» і «Смілива подорож на Марс».

У 1928—1929 Вальє, разом з [[Фріц фон Опель|Фріцем фон Опелем]] працювали над рядом ракетних автомобілів і літаків. Для фон Опеля це було способом розрекламувати компанію Опель, а для Вальє — спосіб привернути в суспільстві увагу до ракетної техніки. Саме Вальє привернув [[Цандер Фрідрих Артурович|Фрідріха Цандера]] як постачальника твердопаливних двигунів. До кінця 1920-х років, VFR зосередили свої зусилля на ракетах на рідкому паливі. Їх перші успішні вогневі випробування з рідким паливом (тривалістю п'ять хвилин) відбулися на заводі Хайландт [[25 січня]] [[1930]] (у співпраці з [[Вальтер Рідель|Вальтером Ріделем]]). [[19 квітня]] 1930, Вальє зробив перший випробувальний заїзд на ракетному автомобілі з рідким паливом, Valier-Heylandt Rak 7.

Оберт критикував ідею Вальє про ракетний автомобілі. Так як швидкість машини значно менше надзвукового ракетного вихлопу, то велика частина кінетичної енергії переходить вихлопним газам, а не машині. Ракетні двигуни вельми ефективні, але ось з цієї причини вони не підходять для автомобілів.

Менш ніж через місяць Вальє загинув, коли ракета зі спиртовим паливом вибухнула на випробувальному стенді в Берліні (за іншою версією — випробування відбувались з використанням парафіну замість етилового спирту). Осколки двигуна поранили його в аорту і він помер практично одразу. Його протеже [[Артур Рудольф]] продовжив роботу над поліпшеною і більш безпечною версією двигуна Вальє. Очолив роботи [[Вальтер Рідель]].

Пам'ять про Макса Вальє досі зберігається в Південному Тиролі ([[Больцано (провінція)|Провінція Больцано]]), де він шанується як один з відомих винахідників і вчених з цієї провінції. Ряд установ названий його ім'ям.

На честь Вальє названий кратер на [[Місяць|Місяці]].

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [http://epizodsspace.airbase.ru/bibl/valier/obl-vale.html Макс Валье — Політ в світовий простір] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110921132342/http://epizodsspace.airbase.ru/bibl/valier/obl-vale.html |date=21 вересня 2011 }}
{{бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Вальє, Макс}}
[[Категорія:Австрійські винахідники]]
[[Категорія:Основоположники космонавтики]]
[[Категорія:Австрійські емігранти до Німеччини]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо кратер на Місяці]]

title: нім. Max Valier

Народився: 9 лютого 1895 · Больцано, Тірольське графство, Цислейтанія, Австро-Угорщина

Помер: 17 травня 1930[…] (35 років) · Берлін, Вільна держава Пруссія

Поховання: Західний цвинтар (Мюнхен)d

Країна: Австрія

Діяльність: фізик, винахідник, письменник, письменник наукової фантастики, астроном

Галузь: астрономія і творче та професійне письмоd

Alma mater: Інсбруцький університет

Знання мов: німецька

Учасник: Перша світова війна

Нагороди: Міжнародна зала космічної славиd (1976)


text:
# Боровіна (гміна Констанцин-Єзьорна)
Боровіна (пол. Borowina) — село в Польщі, у гміні Констанцин-Єзьорна Пясечинського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 196 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Варшавського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 100     | 22                 | 66               | 12                   |
| Жінки    | 96      | 16                 | 57               | 23                   |
| Разом    | 196     | 38                 | 123              | 35                   |

title: Боровіна (гміна Констанцин-Єзьорна)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Боровіна
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Borowina}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Пясечинський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Констанцин-Єзьорна (гміна){{!}}Констанцин-Єзьорна
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 196
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 22
|поштовий індекс        = 05-520
|автомобільний код      = WPI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0003671
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Боровіна}}

'''Боровіна''' ({{lang-pl|Borowina}}) — село в Польщі, у [[Констанцин-Єзьорна (гміна)|гміні Констанцин-Єзьорна]] [[Пясечинський повіт|Пясечинського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:196}} {{МНОЖИНА:196|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Варшавське воєводство|Варшавського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=100 |ЧолПре=22 |ЧолПрац=66 |ЧолПост=12
|Жін=96 |ЖінПре=16 |ЖінПрац=57 |ЖінПост=23
|Разом=196 |РазомПре=38 |РазомПрац=123 |РазомПост=35
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Констанцин-Єзьорна}}

[[Категорія:Села Пясечинського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Пясечинський повіт

Гміна: Констанцин-Єзьорна

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WPI

OSM: ↑336138 ·R (Ґміна Констанцин-Єзьорна)


text:
# 4-та Київська стрілецька дивізія Армії УНР
4-та Київська стрілецька дивізія Армії УНР — піхотна дивізія армії УНР, створена як Київська збірна дивізія (група) із частин Київської групи, 9-ї стрілецької, Гуцульського полку морської піхоти; сформована 15 листопада 1920 р, під командуванням генерала-хорунжого Ю.Тютюнника.
Відділ складався з військових частин:
- 5-й піший збірний полк
- 5-й кінний полк
- 5-й гарматний полк

Після переформування 25 травня 1920 р. перейменована у 4-ту Київську стрілецьку дивізію.
Склад дивізії:
- 10-та стрілецька Київська бригада
- 11-та стрілецька Київська бригада
- 12-та стрілецька Київська бригада
- 4-й кінний Київський полк
- 4-та гарматна Київська бригада (формувалася)
- 4-й технічний курінь.

Склад дивізії на 1921 р.:
- 10-та стрілецька Київська бригада(28-30-й стрілецькі курені)
- 11-та стрілецька Київська бригада(31-й стрілецький курінь)
- 4-й кінний Київський полк
- 4-та гарматна Київська бригада
- 4-й технічний курінь.

## Другий зимовий похід
Восени 1921 року 4-та київська дивізія УНР склала основу Повстанчої армії. Наказом від 25 жовтня 1921 року почалося формування збірної Київської дивізії. Начальником дивізії став генерал Янченко, начальником штабу — підполковник Лушненко. Наказом від 27 жовтня призначалися командири частин: гарматної бригади — полковник Русанів, 1-го гарматного куреня — сотник Вітко, 2-го гарматного куреня — сотник Мазарюк, 1-го куреня — сотник Шевченко, 2-го куреня — підполковник Климач, 3-го куреня — сотник Бабиченко, 4-го куреня — сотник Григоряк, 5-го куреня — підполковник Минаківський, технічної сотні — сотник Скорняков, начальник штабу 1-ї бригади — сотник Сіткевич, начальник штабу 2-ї бригади — сотник Янішевський, дивізійний інженер — підполковник Копац, начальник постачання — урядовець Хоха, дивізійний лікар — сотник Плітас.

## Військовики дивізії
- Бабак Петро — козак
- Бабич Іван Дмитрович — козак 4-ї гарматної бригади
- Бережний Сидір Петрович — командир куреня
- Борачук Володимир — хорунжий
- Біденко Йосип Гнатович — старшина управи постачання
- Білецький Іван Омелькович — козак гарматної команди
- Блощаневич Микола Григорович — командир 11-ї бригади
- Бондаренко Оверко Ісакович — козак 2-го куреня 4-ї бригади
- Борис Франц Якович — в. о. командира 4-го кінного полку
- Вовк Андрій Миколайович — командир дивізії
- Галайда (Поляков) Дмитро Якович — старшина 31-го куреня 11-ї бригади
- Гаптарь Пилип Силантійович - сотник
- Грицарюк Нестір Павлович — козак 1-го куреня 1-ї бригади
- Грох Митрофан Васильович — каптернамус штабу 2-ї бригади
- Дідов Степан — командир кулеметної сотні
- Дишлевий Никифор Романович — начальник контррозвідки
- Дзячківський Іван Вікентійович — писар інспекторського відділу штабу 2-ї бригади
- Добрянський Агатон — командир бригади
- Еґер Ернест Артурович — завідувач зброї
- Ємельянів Микола — начальник постачання
- Жир Василь Дорофійович — козак
- Кайдан Стефан Захарович — козак 4-ї гарматної бригади
- Кмец Антін Федорович — козак
- Лавровський Михайло Митрофанович — командир 30-го куреня
- Луб'яний Василь Онуфрійович — бунчужний кулеметної сотні
- Лушненко Олексій Петрович — начальник штабу
- Лященко Федір Якович — козак комендантської сотні штабу
- Мазарюк Сергій Пилипович — командир батареї 4-ї гарматної бригади
- Маринич Петро Іванович — козак 1-го куреня 1-ї бригади
- Майданюк Степан Іванович — санітар лазарету
- Мінаківський Болеслав Людвикович — помічник командира 4-го збірного куреня
- Мироненко Кузьма Давидович — штабіст
- Науменко Юрій — в. о. начальника штабу
- Оксюк Василь Пилипович — сотенний господарчої частини 4-го Київського кінного полку
- Паламаренко Федот Григорович — штабіст 1-ї бригади
- Палій-Сидорянський Михайло — командир 4-го кінного полку
- Петренко Іван Діонісійович — хорунжий
- Пирогів Юрій — підполковник
- Погиба Федір Данилович — хорунжий 3-ї сотні 4-го куреня
- Попович Василь Михайлович — писар 2-го куреня
- Присяжнюк Василь Олександрович — командир 30-го куреня
- Равич-Каменський Володимир Йосипович — штабіст
- Русанов Аркадій Васильович — начальник 4-ї гарматної бригади
- Савченко Трохим Архипович — козак-зв'язківець при штабі
- Сидоренко Сергій Фролович — штабіст
- Синиця Стефан — помічник начальника господарчої частини 5-го куреня 2-ї бригади
- Тимощук Михайло Іванович — козак гарматної бригади
- Тронько Оксентій Іванович — фельдшер
- Тютюнник Юрій Йосипович — командир дивізії
- Угніч Олексій Юхимович — командир 31-го куреня 11-ї бригади
- Усенко Валерій Іванович — фельдшер лазарету
- Усенко Віталій Викентійович — козак
- Фарафонов Мусій Федотович — козак штабної сотні
- Чорний Сергій Іванович — командир 10-го гарматного куреня
- Шраменко Микола — начальник штабу 10-ї бригади
- Шох Петро — хорунжий
- Шулаїв Михайло Мусійович — комендант штабу
- Щербак Степан Терентійович — козак
- Якубовський Павло Володимирович — фельдшер лазарету
- Янченко Володимир Ананійович
- Ясько Анастас Стефанович — командир 3-ї сотні 2-ї бригади
- Яцина Василь Григорович — козак 4-ї гарматної бригади

## Капелани Дивізії
- Маринич Микола Агафонович

## Біографії військовиків дивізії— Героїв Базару

### Дзячківський Іван Вікентійович
Іва́н Віке́нтійович Дзячкі́вський (нар. 1892 — †22 листопада 1921) — вояк Армії УНР. Учасник Другого Зимового походу, розстріляний більшовиками після бою під Малими Міньками.
Народився 1892 року в Торчині Луцького повіту Волинської губернії (нині селище міського типу Луцького району Волинської області). Українець. Селянин. Закінчив двокласну школу. Писар суду. Безпартійний.
Служив у Червоній армії. 1919 року під Луцьком потрапив у полон «до поляків». Був інтернований у табір міста Александров Куявський в центральній Польщі.
Під час Другого Зимового походу — писар інспекторського відділу штабу 2-ї бригади 4-ї Київської дивізії.
Розстріляний 22 листопада 1921 року у місті Базар. Реабілітований 25 березня 1998 року.

### Луб'яний Василь Онуфрійович
Василь Онуфрійович Луб'яний (1896 — пом. 22 листопада 1921) — бунчужний Армії УНР.
Народився в селі Юшків Ріг Таращанського повіту Київської губернії. Українець. Селянин. Закінчив сільську школу. Безпартійний.
В українській армії з 1918 року. Інтернований у табір м. Александров Куявський. Стояв на обліку в кулеметній сотні 16-го куреня 6-ї дивізії. Під час Другого Зимового походу — бунчужний кулеметної сотні 4-ї Київської дивізії. У полон потрапив близько 16.00 год. 17 листопада під с. Малі Миньки.
Розстріляний 22 листопада 1921 р. у м. Базар
Реабілітований 25 березня 1998 р.

### Мон За Літ
Мон За Літ, Момзаліт (1885 м. Харбін — 22 листопада 1921 м. Базар) — козак 4-ї Київської дивізії.
Китаєць. Освіти і спеціальності не мав. Якийсь час жив у м. Казань, де працював чорноробочим (до 1918 р.). Безпартійний.
У Червоній армії не служив. В Армії УНР із 1919 р. Під час Другого Зимового походу — козак 4-ї Київської дивізії.
Потрапив у полон 17 листопада під с. Малі Миньки.
Розстріляний 22 листопада 1921 р. у м. Базар.
Реабілітований 27 квітня 1998 р.
Кавалер Ордену Симона Петлюри.

### Редкин Максим Григорович
Максим Григорович Редкин (1900, м. Херсон — 22 листопада 1921 р.) — воїн Армії УНР, учасник Другого зимового походу.
Український міщанин. Закінчив початкове училище (в м. Херсон). Чорноробочий, безпартійний.
В Армії УНР із 1919 р. Інтернований в одному з польських таборів. Під час Другого Зимового походу — козак 4-ї Київської дивізії.
Розстріляний 22 листопада 1921 р. у м. Базар. Реабілітований 27 квітня 1998 р.

### Синиця Стефан
Синиця Стефан (*1887, с. Узин, Васильківський повіт, Київська губернія — 22 листопада 1921, Базар) — старшина Армії УНР, начальник господарчої частини 4-го Сірожупанного полку 1-ї Рекрутової дивізії.
Безбатченко. Закінчив двокласне училище та Київську школу прапорщиків. Учителював. Від 1918 в українській армії. 1920 року служив у 3-й Залізній дивізії на посаді помічника обозного 21-го куреня, начальником штабу якого був Василь Прохода. Під час Другого зимового походу — помічник начальника господарчої частини 5-го куреня 2-ї бригади 4-ї Київської дивізії.
16 листопада потрапив у полон під с. Миньки. Розстріляний 22 листопада 1921 р. у м. Базар. Реабілітований 25 березня 1998 року.

### Сокрут Наум Аврамович
Сокрут Наум Аврамович (1 грудня 1891, слобода Нижня Сироватка, Сумський повіт, Харківська губернія — 22 листопада 1921, м. Базар). Українець. Селянин. Закінчив Сумське сільськогосподарське училище (в 1912 р.) та 2-гу Іркутську школу прапорщиків. Спеціальність — агроном. Штабс-капітан царської армії (командир інженерної роти) 4-ї Сибірської стрілецької дивізії. Партійність — «петлюрівець» (так вказав у анкеті).
В Армії УНР із 1 січня до листопада 1919 р. (був січовим стрільцем), коли потрапив у полон до денікінців, з якими пізніше був інтернований до табору м. Александров Куявський. У 1920 р. воював у складі Київської дивізії, з якою відступив у Польщу, де знову був інтернований у табір м. Александров Куявський. Під час Другого Зимового походу — ройовий технічної сотні 4-ї Київської дивізії. В полон потрапив 17 листопада. Розстріляний 22 листопада 1921 у м. Базар. Реабілітований 12 березня 1998 р.

### Тимощук Михайло Іванович
Миха́йло Іва́нович Тимощу́к (*1899, село Велика Березна, Заславський повіт, Волинська губернія — †22 листопада 1921, м. Базар) — український військовик.
Народився 1899 року в селі Велика Березна Заславського повіту Волинської губернії (нині Полонського району Хмельницької області). Українець. Селянин. Закінчив двокласне училище. Безпартійний.
В Армії Української Народної Республіки із 7 березня 1919 року. Під час Другого Зимового походу — козак гарматної бригади 4-ї Київської дивізії. Потрапив у полон до більшовиків 17 листопада. Розстріляний 22 листопада 1921 року у місті Базар. Реабілітований 27 квітня 1998 року.

### Тронько Оксентій Іванович
Оксентій Іванович Тронько (3 лютого 1890 — 23 листопада 1921) — фельдшер Армії УНР.
Народився у с. Соколюк Чеботарівської волості, Ольвіопольського повіту, Подільської губернії. Українець. Селянин. Закінчив двокласне училище та фельдшерську школу. Безпартійний.
В Армії УНР із 1919 р. Інтернований у таборі м. Вадовиці (Польща). Під час Другого Зимового походу — фельдшер 4-ї Київської дивізії. Будучи пораненим, 17 листопада потрапив у полон коло с. Звіздаль.
Розстріляний 23 листопада 1921 р. у м. Базар. Реабілітований 12 березня 1998 р.

wikitext:
{{Otheruses2|4-та дивізія}}
{{Infobox Military Unit
|unit_name= '''4-та Київська стрілецька дивізія Армії УНР'''
|image= Andrij Vovk.jpg
|caption= Командир дивізії генерал-хорунжий А. Вовк.
|dates= [[1920]] — [[1921]]
|country=[[УНР]]
|allegiance=[[Файл:Coat_of_Arms_of_UNR.svg|33px]]   [[Армія УНР]]
|branch=[[Сухопутні війська]]
|type=
|role=
|size=
|command_structure=
|current_commander=
|garrison=
|battle_honours=
|march=
|motto=
|mascot=
|battles=[[Українсько-радянська війна 1917-21]]
[[Другий зимовий похід]]
|notable_commanders= [[генерал-хорунжий]] [[Тютюнник Юрій Йосипович]]
 [[полковник]] [[Вовк Андрій Миколайович]]
[[генерал-хорунжий]] [[Янченко Володимир Ананійович]]
|anniversaries=
}}
'''4-та Київська стрілецька дивізія Армії УНР''' — піхотна дивізія армії [[УНР]], створена як Київська збірна дивізія (група) із частин Київської групи, 9-ї стрілецької, [[Морська піхота УНР#Гуцульські полки морської піхоти Директорії|Гуцульського полку морської піхоти]]; сформована [[15 листопада]] [[1920]] р, під командуванням генерала-хорунжого [[Тютюнник Юрій Йосипович|Ю.Тютюнника]].

Відділ складався з військових частин:

* 5-й піший збірний полк
* 5-й кінний полк
* 5-й гарматний полк

Після переформування 25 травня 1920 р. перейменована у 4-ту Київську стрілецьку дивізію.

Склад дивізії:

* 10-та стрілецька Київська бригада
* 11-та стрілецька Київська бригада
* 12-та стрілецька Київська бригада
* 4-й кінний Київський полк
* 4-та гарматна Київська бригада (формувалася)
* 4-й технічний курінь.

Склад дивізії на 1921 р.:

* 10-та стрілецька Київська бригада(28-30-й стрілецькі курені)
* 11-та стрілецька Київська бригада(31-й стрілецький курінь)
* 4-й кінний Київський полк
* 4-та гарматна Київська бригада
* 4-й технічний курінь.

== Другий зимовий похід ==
{{main|Другий зимовий похід}}
Восени 1921 року 4-та київська дивізія УНР склала основу [[Повстанська армія УНР|Повстанчої армії]]. Наказом від 25 жовтня 1921 року почалося формування збірної Київської дивізії. Начальником дивізії став генерал [[Янченко Володимир Ананійович|Янченко]], начальником штабу — підполковник [[Лушненко Олексій Петрович|Лушненко]]. Наказом від 27 жовтня призначалися командири частин: гарматної бригади — полковник Русанів, 1-го гарматного куреня — сотник [[Вітко Костянтин|Вітко]], 2-го гарматного куреня — сотник [[Мазарюк Сергій Пилипович|Мазарюк]], 1-го куреня — сотник Шевченко, 2-го куреня — підполковник [[Климач Юрко Олександрович|Климач]], 3-го куреня — сотник Бабиченко, 4-го куреня — сотник [[Григоряк Семен Іванович|Григоряк]], 5-го куреня — підполковник [[Мінаківський Болеслав Людвикович|Минаківський]], технічної сотні — сотник [[Скорняков Юрій Валентинович|Скорняков]], начальник штабу 1-ї бригади — сотник Сіткевич, начальник штабу 2-ї бригади — сотник Янішевський, дивізійний інженер — підполковник [[Копац Євген Іванович|Копац]], начальник постачання — урядовець [[Хоха Микита Маркович|Хоха]], дивізійний лікар — сотник [[Плітас Олександр Савич|Плітас]].<ref>Лицарі Зимових походів. 1919—1922 рр./ Я.Тинченко. — К.: «Темпора», 2017. — сс. 159—160. ISBN 978-617-569-302-5</ref>

== Військовики дивізії ==
* Бабак Петро — козак
* [[Бабич Іван Дмитрович]] — козак 4-ї гарматної бригади
* [[Бережний Сидір Петрович]] — командир куреня
* [[Борачук Володимир]] — хорунжий
* [[Біденко Йосип Гнатович]] — старшина управи постачання
* [[Білецький Іван Омелькович]] — козак гарматної команди
* [[Блощаневич Микола Григорович]] — командир 11-ї бригади
* [[Бондаренко Оверко Ісакович]] — козак 2-го куреня 4-ї бригади
* [[Борис Франц Якович]] — в. о. командира 4-го кінного полку
* [[Вовк Андрій Миколайович]] — командир дивізії
* [[Галайда (Поляков) Дмитро Якович]] — старшина 31-го куреня 11-ї бригади
* Гаптарь Пилип Силантійович - сотник
* [[Грицарюк Нестір Павлович]] — козак 1-го куреня 1-ї бригади
* [[Грох Митрофан Васильович]] — каптернамус штабу 2-ї бригади
* [[Дідов Степан]] — командир кулеметної сотні
* [[Дишлевий Никифор Романович]] — начальник контррозвідки
* [[Дзячківський Іван Вікентійович]] — писар інспекторського відділу штабу 2-ї бригади
* [[Добрянський Агатон]] — командир бригади
* [[Еґер Ернест Артурович]] — завідувач зброї
* [[Ємельянів Микола]] — начальник постачання
* [[Жир Василь Дорофійович]] — козак
* [[Кайдан Стефан Захарович]] — козак 4-ї гарматної бригади
* [[Кмец Антін Федорович]] — козак
* [[Лавровський Михайло Митрофанович]] — командир 30-го куреня
* [[Луб'яний Василь Онуфрійович]] — бунчужний кулеметної сотні
* [[Лушненко Олексій Петрович]] — начальник штабу
* [[Лященко Федір Якович]] — козак комендантської сотні штабу
* [[Мазарюк Сергій Пилипович]] — командир батареї 4-ї гарматної бригади
* [[Маринич Петро Іванович]] — козак 1-го куреня 1-ї бригади
* [[Майданюк Степан Іванович]] — санітар лазарету
* [[Мінаківський Болеслав Людвикович]] — помічник командира 4-го збірного куреня
* [[Мироненко Кузьма Давидович]] — штабіст
* [[Науменко Юрій]] — в. о. начальника штабу
* [[Оксюк Василь Пилипович]] — сотенний господарчої частини 4-го Київського кінного полку
* [[Паламаренко Федот Григорович]] — штабіст 1-ї бригади
* [[Палій-Сидорянський Михайло]] — командир 4-го кінного полку
* [[Петренко Іван Діонісійович]] — хорунжий
* [[Пирогів Юрій]] — підполковник
* [[Погиба Федір Данилович]] — хорунжий 3-ї сотні 4-го куреня
* [[Попович Василь Михайлович]] — писар 2-го куреня
* [[Присяжнюк Василь Олександрович]] — командир 30-го куреня
* [[Равич-Каменський Володимир Йосипович]] — штабіст
* [[Русанов Аркадій Васильович]] — начальник 4-ї гарматної бригади
* [[Савченко Трохим Архипович]] — козак-зв'язківець при штабі
* [[Сидоренко Сергій Фролович]] — штабіст
* [[Синиця Стефан]] — помічник начальника господарчої частини 5-го куреня 2-ї бригади
* [[Тимощук Михайло Іванович]] — козак гарматної бригади
* [[Тронько Оксентій Іванович]] — фельдшер
* [[Тютюнник Юрій Йосипович]] — командир дивізії
* [[Угніч Олексій Юхимович]] — командир 31-го куреня 11-ї бригади
* [[Усенко Валерій Іванович]] — фельдшер лазарету
* [[Усенко Віталій Викентійович]] — козак
* [[Фарафонов Мусій Федотович]] — козак штабної сотні
* [[Чорний Сергій Іванович]] — командир 10-го гарматного куреня
* [[Шраменко Микола]] — начальник штабу 10-ї бригади
* [[Шох Петро]] — хорунжий
* [[Шулаїв Михайло Мусійович]] — комендант штабу
* [[Щербак Степан Терентійович]] — козак
* [[Якубовський Павло Володимирович]] — фельдшер лазарету
* [[Янченко Володимир Ананійович]]
* [[Ясько Анастас Стефанович]] — командир 3-ї сотні 2-ї бригади
* [[Яцина Василь Григорович]] — козак 4-ї гарматної бригади

== Капелани Дивізії ==
* [[Маринич Микола Агафонович]]

== Біографії військовиків дивізії — Героїв Базару ==

=== Дзячківський Іван Вікентійович ===
'''Іва́н Віке́нтійович Дзячкі́вський''' ({{н}} [[1892]] — †[[22 листопада]] [[1921]]) — вояк [[Армія Української Народної Республіки|Армії УНР]]. Учасник [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]], [[Трагедія під Базаром|розстріляний]] [[більшовики|більшовиками]] після [[Бій під Малими Міньками|бою під Малими Міньками]].

Народився [[1892]] року в [[Торчин (смт)|Торчині]] [[Луцький повіт (Російська імперія)|Луцького повіту]] [[Волинська губернія|Волинської губернії]] (нині [[селище міського типу]] [[Луцький район|Луцького району]] [[Волинська область|Волинської області]]). [[Українці|Українець]]. Селянин. Закінчив двокласну школу. Писар суду. Безпартійний.

Служив у [[Червона армія|Червоній армії]]. [[1919]] року під [[Луцьк]]ом потрапив у полон «до поляків». Був інтернований у [[Табори інтернованих вояків Армії УНР у Польщі|табір]] міста [[Александрув-Куявський|Александров Куявський]] в центральній [[Польща|Польщі]].

Під час [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]] — писар інспекторського відділу штабу 2-ї бригади '''4-ї Київської дивізії'''.

Розстріляний [[22 листопада]] [[1921]] року у місті [[Базар (Народицький район)|Базар]]. Реабілітований [[25 березня]] [[1998]] року<ref>Арк. 79 — 79 зв. У списку розстріляних і реабілітаційному висновку — Дзячковський</ref>.

=== Луб'яний Василь Онуфрійович ===

'''Василь Онуфрійович Луб'яний''' ([[1896]] — {{†}} [[22]] [[листопад]]а [[1921]]) — [[бунчужний]] [[Армія Української Народної Республіки|Армії УНР]].

Народився в селі Юшків Ріг [[Таращанський повіт|Таращанського повіту]] [[Київська губернія|Київської губернії]]. Українець. Селянин. Закінчив сільську школу. Безпартійний.

В українській армії з [[1918]] року. Інтернований у табір м. [[Александрув-Куявський|Александров Куявський]]. Стояв на обліку в кулеметній сотні 16-го куреня [[Шоста січова стрілецька дивізія|6-ї дивізії]]. Під час [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]] — бунчужний кулеметної сотні '''4-ї Київської дивізії'''. У полон потрапив близько 16.00 год. 17 листопада під с. [[Малі Миньки]].

Розстріляний 22 листопада 1921 р. у [[Базар (Народицький район)|м. Базар]]

Реабілітований 25 березня 1998 р.

=== Мон За Літ ===
'''Мон За Літ''', '''Момзаліт''' ([[1885]] м. [[Харбін]] — [[22 листопада]] [[1921]] м. [[Базар]]) — козак 4-ї Київської дивізії.

Китаєць. Освіти і спеціальності не мав. Якийсь час жив у м. Казань, де працював чорноробочим (до 1918 р.). Безпартійний.
У Червоній армії не служив. В Армії УНР із 1919 р. Під час Другого Зимового походу — козак 4-ї Київської дивізії.
Потрапив у полон 17 листопада під с. Малі Миньки.

Розстріляний 22 листопада 1921 р. у м. Базар.
Реабілітований 27 квітня 1998 р.

Кавалер Ордену Симона Петлюри.

=== Редкин Максим Григорович ===
'''Максим Григорович Редкин''' ([[1900]], м. [[Херсон]] — [[22 листопада]] [[1921]] р.) — воїн [[Армія УНР|Армії УНР]], учасник [[Другий зимовий похід|Другого зимового походу]].

[[Українці|Український]] міщанин. Закінчив [[початкове училище]] (в м. [[Херсон]]). Чорноробочий, безпартійний.

В [[Армія УНР|Армії УНР]] із [[1919]] р. Інтернований в одному з польських таборів. Під час [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]] — козак 4-ї Київської дивізії.

Розстріляний [[22 листопада]] [[1921]] р. у м. [[Базар]]. Реабілітований [[27 квітня]] [[1998]] р.

=== Синиця Стефан ===

'''Синиця Стефан''' (*[[1887]], с. [[Узин]], [[Васильківський повіт]], [[Київська губернія]] — [[22 листопада]] [[1921]], [[Базар (Народицький район)|Базар]]) — [[старшина]] [[Армія УНР|Армії УНР]], начальник господарчої частини 4-го [[Сірожупанники|Сірожупанного]] полку 1-ї Рекрутової дивізії.

Безбатченко. Закінчив двокласне училище та Київську школу прапорщиків. Учителював. Від [[1918]] в українській армії. [[1920]] року служив у [[Третя Залізна Стрілецька дивізія Армії УНР|3-й Залізній дивізії]] на посаді помічника обозного 21-го куреня, начальником штабу якого був [[Прохода Василь Хомич|Василь Прохода]]. Під час Другого зимового походу — помічник начальника господарчої частини 5-го куреня 2-ї бригади '''4-ї Київської дивізії'''.

[[16 листопада]] потрапив у полон під с. [[Міньківці|Миньки]]. Розстріляний [[22 листопада]] [[1921]] р. у м. [[Базар (Народицький район)|Базар]]. Реабілітований [[25 березня]] [[1998]] року.

=== Сокрут Наум Аврамович ===

'''Сокрут Наум Аврамович''' ([[1 грудня]] [[1891]], слобода [[Нижня Сироватка]], [[Сумський повіт]], [[Харківська губернія]] — [[22 листопада]] [[1921]], м. [[Базар]]). Українець. Селянин. Закінчив Сумське сільськогосподарське училище (в 1912 р.) та 2-гу Іркутську школу прапорщиків. Спеціальність — агроном. [[Штабс-капітан]] царської армії (командир інженерної роти) 4-ї Сибірської стрілецької дивізії. Партійність — «петлюрівець» (так вказав у анкеті).
В Армії УНР із 1 січня до листопада 1919 р. (був січовим стрільцем), коли потрапив у полон до денікінців, з якими пізніше був інтернований до табору м. Александров Куявський. У 1920 р. воював у складі Київської дивізії, з якою відступив у Польщу, де знову був інтернований у табір м. Александров Куявський. Під час Другого Зимового походу — ройовий технічної сотні '''4-ї Київської дивізії'''. В полон потрапив [[17 листопада]]. Розстріляний [[22 листопада]] [[1921]] у м. [[Базар]]. Реабілітований [[12 березня]] [[1998]] р.

=== Тимощук Михайло Іванович ===
'''Миха́йло Іва́нович Тимощу́к''' (*[[1899]], село [[Велика Березна]], [[Заславський повіт]], [[Волинська губернія]] — †[[22 листопада]] [[1921]], м. [[Базар]]) — український військовик.

Народився 1899 року в селі Велика Березна Заславського повіту Волинської губернії (нині [[Полонський район|Полонського району]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]]). [[Українець]]. Селянин. Закінчив двокласне училище. Безпартійний.

В [[Армія Української Народної Республіки|Армії Української Народної Республіки]] із 7 березня 1919 року. Під час [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]] — козак гарматної бригади '''4-ї Київської дивізії'''. Потрапив у полон до [[більшовики|більшовиків]] 17 листопада. Розстріляний [[22 листопада]] [[1921]] року у місті [[Базар]]. Реабілітований 27 квітня 1998 року.

=== Тронько Оксентій Іванович ===

'''Оксентій Іванович Тронько''' ([[3]] [[лютий|лютого]] [[1890]] — [[23]] [[листопад]]а [[1921]]) — фельдшер [[Армія УНР|Армії УНР]].

Народився у с. Соколюк Чеботарівської волості, Ольвіопольського повіту, Подільської губернії. Українець. Селянин. Закінчив двокласне училище та фельдшерську школу. Безпартійний.

В Армії [[УНР]] із 1919 р. Інтернований у таборі м. [[Вадовиці (місто)|Вадовиці]] (Польща). Під час [[Другий зимовий похід|Другого Зимового походу]] — фельдшер '''4-ї Київської дивізії'''. Будучи пораненим, 17 листопада потрапив у полон коло с. Звіздаль.

Розстріляний 23 листопада 1921 р. у м. Базар. Реабілітований 12 березня 1998 р.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

* Шандрук П. Українська армія в боротьбі з Московщиною (18 жовтня — 21 листопада 1920 р.) // За державність. — Зб. 4. — Каліш, 1935 . — С. 201—236.
* Тинченко Я. Армії Україні 1917—1920 рр. — М:. ВД ТМ, 2002
* [http://www.ukrlife.org/main/evshan/reid100.htm Рейд у вічність] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130412130709/http://ukrlife.org/main/evshan/reid100.htm |date=12 квітня 2013 }}
* [http://www.ukrlife.org/main/evshan/reid361.htm Роман КОВАЛЬ. Рейд у вічність. Документи] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080725092626/http://ukrlife.org/main/evshan/reid361.htm |date=25 липня 2008 }}
* Державний архів СБУ, арх. 74629 фп., Арк. 105 — 105 зв.
* Тернистий шлях кубанця Проходи: Документальний роман / Вступ. слово Р.Коваля. — Вінниця: ДП «ДКФ», 2007 . — 404 с.
* Імена самостійної України https://db.geroika.org.ua/ua/person_card.html?code=0d287061675cead859cff0ce5e7b15f9

{{Армія УНР}}

[[Категорія:Дивізії УНР]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1920]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1920]]
[[Категорія:Листопад 1920]]

Країна: УНР

Належність: Армія УНР

Вид: Сухопутні війська

Війни/битви: Українсько-радянська війна 1917-21 · Другий зимовий похід

title: Командування

Визначні · командувачі: генерал-хорунжий Тютюнник Юрій Йосипович · полковник Вовк Андрій Миколайович · генерал-хорунжий Янченко Володимир Ананійович