text:
# Повернення Максима
«Повернення Максима» (рос. «Возвращение Максима») — російський радянський художній фільм, поставлений на кіностудії «Ленфільм» в 1937 році режисерами Григорієм Козинцевим та Леонідом Траубергом.

## Зміст
Дія фільму відбувається в 1914 році. Тепер спритному і верткому Максиму належить очолити робочі заколоти. Саме йому, людині, яка віддана революції і боротьбі за права, необхідно взяти на себе велику відповідальність. Його навички приховувати інформацію й обводити навколо пальця супротивників будуть дуже доречними.

## Ролі
- Борис Чирков — Максим Іванович Лисіцин — професійний революціонер, більшовик, він же товариш Федір
- Валентина Кібардіна — Наташа Артем'єва — редактор газети «Правда», вона ж товариш Олена
- Анатолій Кузнецов — депутат Держдуми Тураєв
- Михайло Жаров — конторник Невського заводу Платон Васильович Димба, чорносотенець
- Василь Ванін — більшовик Микола
- Олексій Бонді — меншовик
- Василь Меркур'єв — студент-меншовик
- Юрій Толубєєв — штрейкбрехер-залізничник
- Олександр Зражевський — Василь Кузьмич Єрофієв, старий токар Північного заводу
- Олександр Чистяков — Міщенко, робітник-ливарник Північного заводу
- Микола Крючков — солдат в «теплушці» (в титрах не вказаний)
- Марія Яроцька — дружина Нікадіма, пере білизну на містках в річці (в титрах не вказана)

## Знімальна група
- Сценарій — Григорія Козинцева, Льва Славіна, Леоніда Трауберга
- Режисери — Григорій Козинцев, Леонід Трауберг
- Композитор — Дмитро Шостакович
- Оператор — Андрій Москвін
- Художник — Євген Еней
- Звукооператори — Ілля Волк, Борис Хуторянський (в титрах зазначений як — Г. Хуторянський)
- Асистенти — Надія Кошеверова, Ілля Фрез, Сухобоков Володимир, М. Герлтовський, А. Гурвич

## Відгуки
Однією з найбільш відомих і яскравих сцен фільму є епізод партії на більярді головного героя з Платоном Димбой.
У «Поверненні Максима» коронним атракціоном і «цвяхом» ставав більярдний турнір в трактирі, де Максим заганяв під стіл самого «короля санкт-петербурзького більярду» — конторщика і спостерігача Платона Димбу — блискучого Михайла Жарова (насправді турнір був потрібен, щоб вивідати у Димби, на який завод передали військове замовлення, — завдання партії).
У фільмі «Повернення Максима» була використана класична сцена гри на більярді, в якій були зайняті Борис Чирков, наш «позитивний» герой, пролетар і анархіст Платон Димба, якого грав наш чудовий артист Михайло Жаров. До речі, у всіх епізодах гри на більярді їх удари «виконував» відомий пітерський гравець Жорж Гаєв. Але тоді я цього не знав. Для мене це був свого роду більярдний спектакль, свого роду атракціон. Я до сих пір залишаюся під враженням настільки чудової гри акторів.

## Додаткова інформація
- Спочатку в ролі Димби знімався інший актор, причому робота над роллю була практично завершена. Однак Трауберг і Козинцев бачили в цьому втіленні тільки абсолютного класового ворога, без натяку на чарівність. Зникав конфлікт: боротися з таким персонажем Максиму було б не цікаво. Режисери звернулися до Михайла Жарову (зайнятого в цей час в картині «Петро Перший») з пропозицією перезняти цей епізод з його участю.

У Жарова заговорив професіонал. Він знав, яким міг би зробити Димбу: потрібен хороший костюм, краватка, прямий проділ в темних, густо намазали брілліантіном волосся. Козинцев, підхопивши Жарова під руку, потягнув його студійним коридором у бік свого павільйону: «Ми спеціально не розбирали декорації трактиру … Давайте прямо ось так — відразу — спробуємо зіграти пару сцен, так?»… Сцена була відзнята на одному диханні і тут же був призначений перегляд, після якого Жаров зрозумів, що попався. Тепер він вже не міг відмовитися від Димби — цього вульгарного, смішного, чарівного малого, який дивився на нього з екрану. Він реготав, дивлячись на його кривляння і стрибки, і вже хотів дати йому життя. Жаров, безумовно, був переконливий у виконанні Платона Димби — більярдіста і хулігана, але при цьому настільки привабливий, що глядачі забували про те, що його персонаж негативний.
- Образ депутата Тураєва був створений з реального члена державної думи Російської імперії IV скликання від соціал-демократів Олексія Бадаєва.

## Нагороди
Наступні творці трилогії про Максима удостоєні Сталінської премії першого ступеня: Г. Козинцев, Л. Трауберг, Б. Чирков (1941 рік).

## Видання на відео
Фільм випущений на VHS виданням «Майстер тейп» у 2000 році. 31 березня 2005 року випущений на DVD студією «Союз відео».

title: Повернення Максима

wikitext:
{{Фільм
| українська назва         = Повернення Максима
| оригінальна назва        = {{lang-ru|Возвращение Максима}}
| Зображення    =
| Жанр           = [[історичний фільм]]
[[Драма (жанр)|драма]]
| Режисер       = [[Козинцев Григорій Михайлович|Григорій Козинцев]]
[[Трауберг Леонід Захарович|Леонід Трауберг]]
| Продюсер       =
| сценарист      = [[Славін Лев Ісайович|Лев Славін]]
Григорій Козинцев
Леонід Трауберг
| актори         = [[Борис Чирков]]
[[Валентина Кібардіна]]
[[Анатолій Кузнецьов]]
[[Олександр Зражевський]]
[[Олександр Чистяков]]
[[Ванін Василь Васильович|Василь Ванін]]
[[Юрій Толубієв]]
[[Олексій Бонді]]
[[Михайло Жаров]]
[[Микола Крючков]]
| Оператор       = [[Москвін Андрій Миколайович|Андрій Москвін]]
| Композитор     = [[Шостакович Дмитро Дмитрович|Дмитро Шостакович]]
| кінокомпанія       = [[Ленфільм|Кіностудія «Ленфільм»]]
| кошторис         =
| країна         = {{SU}}
| тривалість = 112 хвилин
| рік = 1937
| imdb_id = 0029740
}}
[[Файл:Возвращение Максима. (1937).webm|thumb|upright=1.5|''Повернення Максима'']]
'''«Повернення Максима»''' ({{lang-ru|«Возвращение Максима»}}) — російський [[Кінематограф СРСР|радянський]] художній фільм, поставлений на кіностудії «[[Ленфільм]]» в [[1937 рік у кіно|1937 році]] режисерами [[Козинцев Григорій Михайлович|Григорієм Козинцевим]] та [[Трауберг Леонід Захарович|Леонідом Траубергом]].

== Зміст ==
Дія фільму відбувається в 1914 році. Тепер спритному і верткому Максиму належить очолити робочі заколоти. Саме йому, людині, яка віддана революції і боротьбі за права, необхідно взяти на себе велику відповідальність. Його навички приховувати інформацію й обводити навколо пальця супротивників будуть дуже доречними.

== Ролі ==
* [[Чирков Борис Петрович|Борис Чирков]] — ''Максим Іванович Лисіцин — професійний революціонер, більшовик, він же товариш Федір''
* [[Кібардіна Валентина Тихонівна|Валентина Кібардіна]] — ''Наташа Артем'єва — редактор газети «Правда», вона ж товариш Олена''
* [[Кузнецов Анатолій Іванович (актор)|Анатолій Кузнецов]] — ''депутат Держдуми [[Бадаєв, Олексій Єгорович|Тураєв]]''
* [[Жаров Михайло Іванович|Михайло Жаров]] — ''конторник Невського заводу Платон Васильович Димба, чорносотенець''
* [[Ванін Василь Васильович|Василь Ванін]] — ''більшовик Микола''
* [[Бонді Олексій Михайлович|Олексій Бонді]] — ''меншовик''
* [[Меркур'єв Василь Васильович|Василь Меркур'єв]] — ''студент-меншовик''
* [[Толубєєв Юрій Володимирович|Юрій Толубєєв]] — ''штрейкбрехер-залізничник''
* [[Зражевський Олександр Іванович|Олександр Зражевський]] — ''Василь Кузьмич Єрофієв, старий токар Північного заводу''
* [[Чистяков Олександр Петрович|Олександр Чистяков]] — ''Міщенко, робітник-ливарник Північного заводу''
* [[Крючков Микола Опанасович|Микола Крючков]] — ''солдат в «теплушці» (в титрах не вказаний)
* [[Яроцька Марія Каспаровна|Марія Яроцька]] — ''дружина Нікадіма, пере білизну на містках в річці'' (в титрах не вказана)

== Знімальна група ==
* Сценарій — [[Козинцев, Григорій Михайлович|Григорія Козинцева]], [[Славін, Лев Ісайович|Льва Славіна]], [[Трауберг, Леонід Захарович|Леоніда Трауберга]]
* Режисери — [[Козинцев, Григорій Михайлович|Григорій Козинцев]], [[Трауберг, Леонід Захарович|Леонід Трауберг]]
* Композитор — [[Шостакович, Дмитро Дмитрович|Дмитро Шостакович]]
* Оператор — [[Москвін, Андрій Миколайович|Андрій Москвін]]
* Художник — [[Еней, Євген Євгенович|Євген Еней]]
* Звукооператори — [[Вовк, Ілля Федорович|Ілля Волк]], [[Хуторянський, Борис|Борис Хуторянський]] (в титрах зазначений як — ''Г''. Хуторянський)
* Асистенти — [[Кошеверова, Надія Миколаївна|Надія Кошеверова]], [[Фрез, Ілля Абрамович|Ілля Фрез]], [[Сухобоков, Володимир Леонідович|Сухобоков Володимир]], М. Герлтовський, А. Гурвич

== Відгуки ==
Однією з найбільш відомих і яскравих сцен фільму є епізод партії на більярді головного героя з Платоном Димбой.
{{початок цитати}}У «Поверненні Максима» коронним атракціоном і «цвяхом» ставав більярдний турнір в трактирі, де Максим заганяв під стіл самого «короля санкт-петербурзького більярду» — конторщика і спостерігача Платона Димбу — блискучого Михайла Жарова (насправді турнір був потрібен, щоб вивідати у Димби, на який завод передали військове замовлення, — завдання партії).{{кінець цитати}}

{{початок цитати}}У фільмі «Повернення Максима» була використана класична сцена гри на більярді, в якій були зайняті Борис Чирков, наш «позитивний» герой, пролетар і анархіст Платон Димба, якого грав наш чудовий артист Михайло Жаров. До речі, у всіх епізодах гри на більярді їх удари «виконував» відомий пітерський гравець Жорж Гаєв. Але тоді я цього не знав. Для мене це був свого роду більярдний спектакль, свого роду атракціон. Я до сих пір залишаюся під враженням настільки чудової гри акторів.{{кінець цитати}}

== Додаткова інформація ==
* Спочатку в ролі Димби знімався інший актор, причому робота над роллю була практично завершена. Однак Трауберг і Козинцев бачили в цьому втіленні тільки абсолютного класового ворога, без натяку на чарівність. Зникав конфлікт: боротися з таким персонажем Максиму було б не цікаво. Режисери звернулися до Михайла Жарову (зайнятого в цей час в картині «[[Петро Перший (фільм)|Петро Перший]]») з пропозицією перезняти цей епізод з його участю.

{{початок цитати}}У Жарова заговорив професіонал. Він знав, яким міг би зробити Димбу: потрібен хороший костюм, краватка, прямий проділ в темних, густо намазали брілліантіном волосся. Козинцев, підхопивши Жарова під руку, потягнув його студійним коридором у бік свого павільйону: «Ми спеціально не розбирали декорації трактиру … Давайте прямо ось так — відразу — спробуємо зіграти пару сцен, так?»… Сцена була відзнята на одному диханні і тут же був призначений перегляд, після якого Жаров зрозумів, що попався. Тепер він вже не міг відмовитися від Димби — цього вульгарного, смішного, чарівного малого, який дивився на нього з екрану. Він реготав, дивлячись на його кривляння і стрибки, і вже хотів дати йому життя. Жаров, безумовно, був переконливий у виконанні Платона Димби — більярдіста і хулігана, але при цьому настільки привабливий, що глядачі забували про те, що його персонаж негативний.{{кінець цитати}}

* Образ депутата Тураєва був створений з реального члена державної думи Російської імперії IV скликання від соціал-демократів [[Бадаєв, Олексій Єгорович|Олексія Бадаєва]].

== Нагороди ==
Наступні творці трилогії про Максима удостоєні [[Сталінська премія|Сталінської премії]] першого ступеня: [[Козинцев, Григорій Михайлович|Г. Козинцев]], [[Трауберг, Леонід Захарович|Л. Трауберг]], [[Чирков, Борис Петрович|Б. Чирков]] (1941 рік).

== Видання на відео ==
Фільм випущений на VHS виданням «[[Майстер тейп]]» у 2000 році. 31 березня 2005 року випущений на DVD студією «Союз відео».

== Посилання ==
* {{imdb_title | id=0029740| title=«Повернення Максима»}}
{{External links}}
{{Фільми Григорія Козінцева}}
{{Фільми Леоніда Трауберга}}

[[Категорія:Фільми СРСР 1937]]
[[Категорія:Фільми кіностудії «Ленфільм»]]
[[Категорія:Фільми Леоніда Трауберга]]
[[Категорія:Фільми Григорія Козінцева]]

title: рос. Возвращение Максима

Жанр: історичний фільм · драма

Режисер: Григорій Козинцев · Леонід Трауберг

Сценарист: Лев Славін · Григорій Козинцев · Леонід Трауберг

У головних · ролях: Борис Чирков · Валентина Кібардіна · Анатолій Кузнецьов · Олександр Зражевський · Олександр Чистяков · Василь Ванін · Юрій Толубієв · Олексій Бонді · Михайло Жаров · Микола Крючков

Оператор: Андрій Москвін

Композитор: Дмитро Шостакович

Кінокомпанія: Кіностудія «Ленфільм»

Тривалість: 112 хвилин

Мова: російська

Країна: СРСР

Попередній: Юність Максима

Наступний: Виборзька сторона


text:
# Свічки
Свічки — український козацько-старшинський рід на Полтавщині.

## І покоління
- Назар (Назарій) — засновник роду.

## ІІ покоління
- Леонтій Назарович (? — 1699) — лубенський полковий осавул (1665, 1679, 1682—1688) і полковий суддя (1672), пирятинський городовий отаман (1677), полковник Лубенський (1688—1699); учасник Кримських (1687, 1689) і Азовського (1696) походів.

~ Домникія Мартинівна Лещенко
- Яків Назарович —

wikiname: ukwiki

title: Свічки

in_language: uk

wikitext:
{{рід}}
{{about|козацький рід|предмет|Свічка}}
'''Свічки''' — [[Україна|український]] [[козацька старшина|козацько-старшинський]] [[рід]] на [[Полтавська область|Полтавщині]].

== І покоління ==
* '''Назар (Назарій)''' — засновник роду.

== ІІ покоління ==
* '''[[Свічка Леонтій|Леонтій Назарович]]''' (? — [[1699]]) — [[Лубенський полк|лубенський]] [[полковий осавул]] ([[1665]], [[1679]], [[1682]]—[[1688]]) і [[полковий суддя]] ([[1672]]), [[пирятин]]ський [[городовий отаман]] ([[1677]]), [[полковник]] [[Лубенський полк|Лубенський]] ([[1688]]—[[1699]]); учасник [[Кримські походи|Кримських]] ([[1687]], [[1689]]) і Азовського ([[1696]]) походів.
: ~ '''Домникія Мартинівна Лещенко'''
* '''Яків Назарович''' —

== Джерела та література ==
* ''В. Томазов.'' [http://history.org.ua/LiberUA/978-966-00-1290-5/978-966-00-1290-5.pdf Свічки] // {{ЕІУ|9|481}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Український родовід]]

title: Свічки

Держава: Гетьманщина


text:
# Театральний квартал (Мангеттен)
Театральний квартал (англ. Theater District) також Театральний район офіційно зонують як «Театральний підрайон» — квартал та нейборгуд у центрі Мангеттена, Нью-Йорк, де розташовані більшість бродвейських театрів, а також інші театри, кінотеатри, ресторани, готелі та інші розважальні заклади. Він обмежений 40-ю Вест-стріт на півдні, 54-ю Вест-стріт на півночі, Шостою авеню на сході та Восьмою авеню на заході, а також Таймс-Сквер. Велика біла дорога — це назва частини Бродвею, яка проходить через Театральний квартал.

title: Театральний квартал (Мангеттен)

wikitext:
{{Вулиця}}
'''Театральний квартал''' ({{lang-en|Theater District}}) також '''Театральний район''' офіційно [[Зонування земель|зонують]] як '''«Театральний підрайон»'''<ref name="NYCPlanning">{{cite web |url=http://www.nyc.gov/html/dcp/html/tsc/tsc.shtml |title=New York City Department of City Planning |publisher=NYC.gov |access-date=3 березня 2013 |url-status=dead |archive-url=https://web.archive.org/web/20130314093412/http://www.nyc.gov/html/dcp/html/tsc/tsc.shtml |archive-date=14 березня 2013 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130314093412/http://www.nyc.gov/html/dcp/html/tsc/tsc.shtml |date=2013-03-14 }}</ref> — квартал та [[нейборгуд]] у центрі [[Манхеттен|Мангеттена]], [[Нью-Йорк]], де розташовані більшість [[Бродвейський театр|бродвейських театрів]], а також інші театри, кінотеатри, ресторани, готелі та інші розважальні заклади. Він обмежений 40-ю Вест-стріт на півдні, 54-ю Вест-стріт на півночі, [[Шоста авеню|Шостою авеню]] на сході та [[Восьма авеню|Восьмою авеню]] на заході, а також [[Таймс-Сквер]]. Велика біла дорога — це назва частини [[Бродвей|Бродвею]], яка проходить через Театральний квартал.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Райони Мангеттена]]

title: Театральний квартал · США

Населений пункт: Мангеттен

Інші топоніми: Бродвейський театр і Broadway Theater Districtd

title: Загальні відомості

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: ↑8398124 ·R (Мангеттен)


text:
# Аграрна партія Росії
Аграрна партія Росії (рос. Аграрная партия России) — колишня російська ліва аграрна політична партія. Оргкомітет створений в 1992, партія заснована в лютому 1993 року. У листопаді 2008 року влилася в Єдину Росію.

## Історія
Аграрна партія Росії (АПР) була створена в 1992 — початку 1993 року з ініціативи Аграрного союзу Росії (АСР, голова Василь Стародубцев), парламентської фракції «Аграрний союз» на З'їзді народних депутатів Росії (Михайло Лапшин) і Профспілки працівників агропромислового комплексу Росії (голова ЦК — Олександр Давидов). Установчий з'їзд відбувся 26 лютого 1993 в радгоспі «Московський».
На виборах 12 грудня 1993 АПР отримала 4.292.518 голосів на загальнофедеральному округу (7,99%, 4-е місце) і, відповідно, 21 мандат у Державній Думі за пропорційною системою. 16 висуванців АПР і кілька співчуваючих були обрані в Державну Думу за територіальними мажоритарних округах. Два члена партії — Володимир Сидоренко (Псковська область) і Василь Стародубцев (Тульська область) стали депутатами Ради Федерації. 13 січня 1994 була зареєстрована фракція АПР в Державній Думі у складі 55 депутатів (21 обраний за загальнофедеральному списку, 34 — по одномандатних округах).
Головою Державної Думи в січні 1994 року став член Аграрної партії Іван Рибкін, який набрав на рейтинговому голосуванні в першому найбільше число голосів з 6 кандидатів і переміг у другому турі.
На виборах до Державної Думи 17 грудня 1995 АПР не подолала 5-процентний бар'єр, отримавши 2.613.127 голосів (3,78%, 10-е місце з 43-х учасників). По мажоритарних округах в Державну Думу другого скликання пройшло 20 висуванців АПР. У січні 1996 за допомогою КПРФ, яка надала частину своїх одномандатників, Миколай Харитонов сформував у Думі Аграрну депутатську групу (АДГ, 37 депутатів).
На позачерговому VIII з'їзді АПР 27 серпня — 24 вересня 1999 було ухвалено рішення увійти до блоку Євгена Примакова «Вітчизна — Вся Росія» (ОВР). Незгодна з цим група М. Харитонова покинула засідання з'їзду 27 серпня і заявила про намір йти в Думу за списком КПРФ або блоку «За перемогу!».
На VI з'їзді КПРФ 4 вересня 1999 було ухвалено рішення йти на вибори під своєю власною назвою, кілька членів АПР, у тому числі М. Харитонов і голова ЦК профспілок агропромислового комплексу А. Давидов отримали місця в списку КПРФ.
19 грудня 1999 депутатами Державної Думи було обрано 16 членів АПР: 9 від ОВР (М. Лапшин, Г. Кулик, В. Семенов, Бато Семенов, Н. Чуприна, Віталій Гуков, Володимир Литвинов, Анатолій Голубков, Микола Сухий), 5 від КПРФ (Н. Харитонов, А. Давидов, Олександр Ткачов, Павло Бурдуков, Борис Данченко), ще двоє були обрані як незалежні (Володимир Плотніков, керівник Володимирській обласної організації АПР Геннадій Чуркін).
На виборах в Держдуму 4-го скликання 7 грудня 2003 АПР отримала 2.205.704 голоси (3,65%, 7-е місце з 23-х учасників). По одномандатних округах пройшли 2 висуванця АПР: Володимир Плотніков (Михайлівський округ № 72, Волгоградська область) і, при офіційній підтримці «Єдиної Росії», Сергій Пекпеев (Горно-Алтайський № 2). Н. Харитонов був обраний від КПРФ по Борабінскому округу № 124 (Новосибірська область), А. Давидов — за списком. У Думі М. Харитонов і А. Давидов зареєструвалися у фракції КПРФ, С. Пекпеев і В. Плотніков — у фракції «Єдина Росія».
На з'їзді КПРФ в кінці 2003 року М. Харитонов був висунутий кандидатом на пост президента РФ від КПРФ і "лівих сил". На виборах 14 березня 2004 отримав близько 14% голосів (2-е місце). АПР підтримувала кандидатуру В. Путіна.
На виборах до Державної думи V-го скликання партія отримала 1.600.234 голосів (2,30%) — найкращий результат з усіх партій, які не пройшли в Держдуму.
10 жовтня 2008 з'їзд АПР ухвалив рішення про приєднання до партії «Єдина Росія». 20 листопада 2008 делегати X з'їзду партії «Єдина Росія» одноголосно проголосували за об'єднання з АПР.

## Ідеологія
АПР завжди виступала проти вільної купівлі-продажу землі сільськогосподарського призначення («продавати землю можна тільки через 25 років після її придбання»; «кількість землі на правах власності має бути обмежена»), за «державну підтримку села», за списання з сільського господарства боргів державі, за скорочення «імпорту тих видів продовольства, які з успіхом можна проводити в нашій країні».
АПР фактично була партією пострадянської сільськогосподарської номенклатури. Спочатку ортодоксальна комуністична ідеологія АПР поступово розмилася, і вже з середини 90-х років АПР тяжіла до того, щоб стати чисто лобістським угрупованням аграрного директорату. Тим не менш, в АПР були представлені різні тенденції — М. Харитонов і (частково) колишній голова АПР М. Лапшин з моменту створення партії представляли в ній більш ортодоксальне, ліве, прокомуністичне крило.

title: Аграрна партія Росії

wikitext:
{{Політична партія
| назва_партії   = Аграрна партія Росії
| рідною_мовою   = Аграрная партия России
| логотип_партії =
| розмір         =
| голова         = {{нп|Володимир Миколайович Плотніков|Володимир Плотніков|ru|Плотников, Владимир Николаевич}}
| дата_заснування= [[26 лютого]] [[1993]]
| дата_розпуску  = [[21 жовтня]] [[2019]]
| союзники       =
| ідеологія      = [[соціалізм]]
| кількість_членів =
| друкований_орган =
| штаб-квартира  =
| девіз          =
| інтернет-сторінка= http://www.agropart.ru/
}}

'''Аграрна партія Росії''' ({{lang-ru|Аграрная партия России}}) — колишня [[Росія|російська]] ліва аграрна [[політична партія]]. Оргкомітет створений в [[1992]], партія заснована в лютому [[1993]] року. У [[листопад]]і [[2008]] року влилася в [[Єдина Росія|Єдину Росію]].

== Історія ==
Аграрна партія Росії (АПР) була створена в 1992 — початку 1993 року з ініціативи Аграрного союзу Росії (АСР, голова [[Стародубцев, Василь Олександрович|Василь Стародубцев]]), парламентської фракції «Аграрний союз» на З'їзді народних депутатів Росії (Михайло Лапшин) і Профспілки працівників агропромислового комплексу Росії (голова ЦК — Олександр Давидов). Установчий з'їзд відбувся 26 лютого 1993 в радгоспі «Московський».

На виборах 12 грудня 1993 АПР отримала 4.292.518 голосів на загальнофедеральному округу (7,99%, 4-е місце) і, відповідно, 21 мандат у Державній Думі за пропорційною системою. 16 висуванців АПР і кілька співчуваючих були обрані в Державну Думу за територіальними мажоритарних округах. Два члена партії — Володимир Сидоренко (Псковська область) і Василь Стародубцев (Тульська область) стали депутатами Ради Федерації. 13 січня 1994 була зареєстрована фракція АПР в Державній Думі у складі 55 депутатів (21 обраний за загальнофедеральному списку, 34 — по одномандатних округах).

Головою Державної Думи в січні 1994 року став член Аграрної партії Іван Рибкін, який набрав на рейтинговому голосуванні в першому найбільше число голосів з 6 кандидатів і переміг у другому турі.

На виборах до Державної Думи 17 грудня 1995 АПР не подолала 5-процентний бар'єр, отримавши 2.613.127 голосів (3,78%, 10-е місце з 43-х учасників). По мажоритарних округах в Державну Думу другого скликання пройшло 20 висуванців АПР. У січні 1996 за допомогою КПРФ, яка надала частину своїх одномандатників, Миколай Харитонов сформував у Думі Аграрну депутатську групу (АДГ, 37 депутатів).

На позачерговому VIII з'їзді АПР [[27 серпня]] — [[24 вересня]] [[1999]] було ухвалено рішення увійти до блоку Євгена Примакова «Вітчизна — Вся Росія» (ОВР). Незгодна з цим група М. Харитонова покинула засідання з'їзду 27 серпня і заявила про намір йти в Думу за списком КПРФ або блоку «За перемогу!».

На VI з'їзді КПРФ [[4 вересня]] [[1999]] було ухвалено рішення йти на вибори під своєю власною назвою, кілька членів АПР, у тому числі М. Харитонов і голова ЦК профспілок агропромислового комплексу А. Давидов отримали місця в списку КПРФ.

19 грудня 1999 депутатами Державної Думи було обрано 16 членів АПР: 9 від ОВР (М. Лапшин, Г. Кулик, В. Семенов, Бато Семенов, Н. Чуприна, Віталій Гуков, Володимир Литвинов, Анатолій Голубков, Микола Сухий), 5 від КПРФ (Н. Харитонов, А. Давидов, Олександр Ткачов, Павло Бурдуков, Борис Данченко), ще двоє були обрані як незалежні (Володимир Плотніков, керівник Володимирській обласної організації АПР Геннадій Чуркін).

На [[Вибори до Державної Думи 2003|виборах в Держдуму 4-го скликання]] [[7 грудня]] [[2003]] АПР отримала 2.205.704 голоси (3,65%, 7-е місце з 23-х учасників). По одномандатних округах пройшли 2 висуванця АПР: Володимир Плотніков (Михайлівський округ № 72, Волгоградська область) і, при офіційній підтримці «Єдиної Росії», Сергій Пекпеев (Горно-Алтайський № 2). Н. Харитонов був обраний від КПРФ по Борабінскому округу № 124 (Новосибірська область), А. Давидов — за списком. У Думі М. Харитонов і А. Давидов зареєструвалися у фракції КПРФ, С. Пекпеев і В. Плотніков — у фракції «Єдина Росія».

На з'їзді КПРФ в кінці 2003 року М. Харитонов був висунутий кандидатом на пост президента РФ від КПРФ і "лівих сил". На виборах 14 березня 2004 отримав близько 14% голосів (2-е місце). АПР підтримувала кандидатуру В. Путіна.

На [[Вибори до Державної Думи 2007|виборах до Державної думи V-го скликання]] партія отримала 1.600.234 голосів (2,30%) — найкращий результат з усіх партій, які не пройшли в Держдуму.

10 жовтня 2008 з'їзд АПР ухвалив рішення про приєднання до партії «Єдина Росія». 20 листопада 2008 делегати X з'їзду партії «Єдина Росія» одноголосно проголосували за об'єднання з АПР.

== Ідеологія ==

АПР завжди виступала проти вільної купівлі-продажу землі сільськогосподарського призначення («продавати землю можна тільки через 25 років після її придбання»; «кількість землі на правах власності має бути обмежена»), за «державну підтримку села», за списання з сільського господарства боргів державі, за скорочення «імпорту тих видів продовольства, які з успіхом можна проводити в нашій країні».

АПР фактично була партією пострадянської сільськогосподарської номенклатури. Спочатку ортодоксальна комуністична ідеологія АПР поступово розмилася, і вже з середини 90-х років АПР тяжіла до того, щоб стати чисто лобістським угрупованням аграрного директорату. Тим не менш, в АПР були представлені різні тенденції — М. Харитонов і (частково) колишній голова АПР М. Лапшин з моменту створення партії представляли в ній більш ортодоксальне, ліве, прокомуністичне крило.
== Джерела ==
* http://www.anticompromat.org/apr/spr_apr.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111018104235/http://anticompromat.org/apr/spr_apr.html |date=18 жовтня 2011 }} {{ref-ru}}

{{party-stub}}

[[Категорія:Політичні партії Росії]]
[[Категорія:Зникли 2008]]
[[Категорія:Аграрні партії]]
[[Категорія:Єдина Росія]]

title: Аграрна партія Росії · Аграрная партия России

Країна: Росія

Голова партії: Володимир Плотніков

Засновник: Стародубцев Василь Олександрович, Mikhail Lapshind і Aleksandr Davydovd

Дата заснування: 26 лютого 1993

Дата розпуску: 21 жовтня 2019

Штаб-квартира: Москва, Росія

Ідеологія: соціалізм


text:
# Баґателе
Баґателе (пол. Bagatele) — село в Польщі, у гміні Вонсево Островського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 124 особи (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Остроленцького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 64      | 12                 | 44               | 8                    |
| Жінки    | 60      | 15                 | 30               | 15                   |
| Разом    | 124     | 27                 | 74               | 23                   |

title: Баґателе

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Баґателе
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Bagatele}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Островський повіт (Мазовецьке воєводство)|Островський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Вонсево (гміна){{!}}Вонсево
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 124
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 29
|поштовий індекс        = 07-311
|автомобільний код      = WOR
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0522419
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Баґателе''' ({{lang-pl|Bagatele}}) — село в Польщі, у [[Вонсево (гміна)|гміні Вонсево]] [[Островський повіт (Мазовецьке воєводство)|Островського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:124}} {{МНОЖИНА:124|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Остроленцьке воєводство|Остроленцького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=64 |ЧолПре=12 |ЧолПрац=44 |ЧолПост=8
|Жін=60 |ЖінПре=15 |ЖінПрац=30 |ЖінПост=15
|Разом=124 |РазомПре=27 |РазомПрац=74 |РазомПост=23
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Вонсево}}

[[Категорія:Села Островського повіту (Мазовецьке воєводство)]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Островський повіт

Гміна: Вонсево

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WOR

OSM: ↑3146535 ·R (Ґміна Вонсево)


text:
# Гіреколь-тепе
Гіреколь-тепе — щитовий вулкан, розташований в регіоні Східна Анатолія на сході  Туреччини. Знаходиться на північ від озера  Ван.
Вулкан почав утворюватися в епоху плейстоцену. Вулканічна активність припинилася в голоцені. Вулканічні ґрунти складаються із застиглої вапняно-лужної магми. В історичний час не було зафіксовано будь-якої вулканічної діяльності.

title: Гіреколь-тепе

wikitext:
{{Гора
| назва              = Гіреколь-тепе
| фото               =
| коментар           =
| висота             = невідома
| розташування       = Східна Анатолія
| гірська_система    =
| відносна_висота    =
| карта розташування = Туреччина
| координати         = {{coord|39|06|N|43|25|E|display=inline,title}}
  |lat_dir = N|lat_deg = 39|lat_min = 06|lat_sec =
  |lon_dir = E|lon_deg = 43|lon_min = 25|lon_sec =
  |region              = TR
| тип                = [[щитовий вулкан]]
| вік                = Плейстоцен
| останнє_виверження =
| перше_сходження    =
| класичний_маршрут  =
| мапа               =
| мапа_підпис        =
| мапа_ширина        =
}}

'''Гіреколь-тепе''' — [[щитовий вулкан]], розташований в регіоні [[Східна Анатолія]] на сході [[Туреччина | Туреччини]]. Знаходиться на північ від озера [[Ван (озеро) | Ван]].

Вулкан почав утворюватися в епоху [[плейстоцен]]у. Вулканічна активність припинилася в [[голоцен]]і. Вулканічні ґрунти складаються із застиглої вапняно-лужної магми. В історичний час не було зафіксовано будь-якої вулканічної діяльності.

== Посилання ==
* {{cite gvp |0103-022|Гіреколь-тепе}}
* [http://www.volcanolive.com/girekol.html Volcano Live — John Search] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304112648/http://www.volcanolive.com/girekol.html |date=4 березня 2016 }}
* [https://web.archive.org/web/20140322030353/http://vulcanism.ru/0103022.html Vulcanism.ru]

{{Turkey-geo-stub}}

[[Категорія:Вулкани Туреччини]]

Країна: Туреччина

Розташування: Східна Анатолія

Тип: щитовий вулкан

Висота: невідома

Вік: Плейстоцен


text:
# Май-Маєвський Володимир Зенонович
Володимир Зенонович (Зиновійович) Май-Маєвський (15 (27) вересня 1867, Могильовська губернія, Російська імперія — 12 листопада 1920, Севастополь, мілітарна квазідержава Південь Росії) — воєначальник Російської імператорської армії і Білого руху, генерал-лейтенант Генерального штабу.

## Біографія
Народився в родині дрібних шляхтичів Могильовської губернії. Закінчив 1-й Кадетський корпус (1885) і Миколаївське інженерне училище (1888) в Санкт-Петербурзі, випущений підпоручиком в 1-й саперний батальйон, потім був переведений в Лейб-Гвардії Ізмайловський полк з тим же чином і старшинством.
Закінчив Миколаївську академію Генерального штабу по першому розряду в 1896 у, з перейменуванням з штабс-капітан а гвардії в капітани Генерального штабу.
Учасник Російсько-японської і Першої світової воєн (начальник штабу піхотної дивізії, корпусу, піхотної дивізії, командир 1-го гвардійського корпусу).
Навесні 1918 року втік на Дон і вступив рядовим в Дроздовську дивізію Добровольчої армії. Начальник тієї ж дивізії (з 05.01.1919; наказ Гл-ного ЗСПР № 27; замість померлого Ген-майора М. Г. Дроздовського). Одночасно начальник Донецького загону (січень-травень 1919). Командир 2-го арм. корпусу (з 12.02.1919; наказ Глав-ного ЗСПР № 268). Ген-лейтенант (пр. 09.03.1919; наказ Головкому ЗСПР № 428; за бойові відзнаки). Командувач Добровольчої армії (з 22.05.1919 створеної на базі Донецької групи). 27.11.1919 за гулянки та пияцтво звільнений у відставку.
Після невдалого наступу у жовтні і листопаді був звільнений. На його місце був призначений генерал барон П. М. Врангель. В 1920 році Врангель повернув Май-Маєвського в армію. Під час оборони Криму керував тиловими частинами та гарнізонами Російської армії.
За однією з версій, застрелився під час евакуації Білої армії з Севастополя 13 листопада 1920, за іншою — помер від розриву серця в одній з лікарень Севастополя або на шляху до корабля для евакуації.
Згідно з радянською книгою 1967 року про громадянську війну, 3 серпня 1919 року Май-Маєвський видав наказ про заборону публічних шкіл з українською мовою навчання.

## Нагороди
- Орден Святого Станіслава 3-го ступеня (1900)
- Орден Святої Анни 3-го ступеня (1904)
- Орден Святого Станіслава 2-го ступеня (1906)
- Орден Святої Анни 2-го ступеня (1907)
- Орден Святого Володимира 4-го ступеня (28.02.1910)
- Орден Святого Володимира 3-го ступеня (21.03.1913)
- Георгієвська зброя (11.04.1915)
- Орден Святого Станіслава 1-го ступеня з мечами (12.06.1915)
- Орден Святої Анни 1-го ступеня з мечами (3.10.1915)
- Орден Святого Георгія 4-го ступеня (20.11.1915)
- Орден Святого Володимира 2-го ступеня з мечами (5.04.1916)
- Мечі до ордену Святого Володимира 3-го ступеня (7.07.1917)
- Георгієвський хрест 4-го ступеня з лавровою гілкою (1917)
- Британський орден Святого Михайла і Святого Георгія (1919)

## Родинні зв'язки
Племінниця Віра Валер'янівна Май-Маєвська була дружиною полярного дослідника Георгія Сєдова.

## У мистецтві
Образ генерала Май-Маєвського створений в радянському кінофільмі «Ад'ютант його високоповажності». Роль командувача Володимира Зеноновича Ковалевського виконав Владислав Стржельчик. У фільмі також відображені реальні події на фронті, яким командував генерал.

title: Май-Маєвський Володимир Зенонович

wikitext:
{{військовик}}
{{Однофамільці|Маєвський}}
'''Володимир Зенонович (Зиновійович) Май-Маєвський''' ({{OldStyleDate|27|вересня|1867|15}}, [[Могильовська губернія]], [[Російська імперія]] — [[12 листопада]] [[1920]], [[Севастополь]], мілітарна квазідержава [[Південь Росії (1919—1920)|Південь Росії]]) — [[воєначальник]] [[Російська імператорська армія|Російської імператорської армії]] і [[Білий рух|Білого руху]], [[генерал-лейтенант]] Генерального штабу.

== Біографія ==
[[Файл:Vladimir May-Mayevsky as a cadet.jpeg|thumb|right|200px|Май-Маєвський в [[кадет]]ські роки]]
Народився в родині дрібних [[шляхта|шляхтичів]] [[Могильовська губернія|Могильовської губернії]]. Закінчив [[Перший кадетський корпус (Санкт-Петербург)|1-й Кадетський корпус]] (1885) і [[Військовий інженерно-технічний університет (Санкт-Петербург)|Миколаївське інженерне училище]] (1888) в [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]], випущений [[підпоручик]]ом в 1-й саперний батальйон, потім був переведений в [[Ізмайловський полк|Лейб-Гвардії Ізмайловський полк]] з тим же чином і старшинством.

Закінчив [[Академія Генерального штабу (Російська імперія)|Миколаївську академію Генерального штабу]] по першому розряду в [[1896]] у, з перейменуванням з [[штабс-капітан]] а гвардії в капітани Генерального штабу.

Учасник [[Російсько-японська війна|Російсько-японської]] і [[Перша світова війна|Першої світової воєн]] (начальник штабу піхотної дивізії, [[корпус (армія)|корпусу]], піхотної дивізії, командир [[1-й гвардійський корпус (Російська імперія)|1-го гвардійського корпусу]]).

Навесні 1918 року втік на [[Дон]] і вступив рядовим в [[Дроздовська дивізія|Дроздовську дивізію]] [[Добровольча армія|Добровольчої армії]]. Начальник тієї ж дивізії (з 05.01.1919; наказ Гл-ного ЗСПР № 27; замість померлого Ген-майора М. Г. Дроздовського). Одночасно начальник Донецького загону (січень-травень 1919). Командир 2-го арм. корпусу (з 12.02.1919; наказ Глав-ного ЗСПР № 268). Ген-лейтенант (пр. 09.03.1919; наказ Головкому ЗСПР № 428; за бойові відзнаки). Командувач Добровольчої армії (з 22.05.1919 створеної на базі Донецької групи). 27.11.1919 за гулянки та пияцтво звільнений у відставку.

Після невдалого наступу у жовтні і листопаді був звільнений. На його місце був призначений генерал барон [[Врангель Петро Миколайович|П. М. Врангель]]. В 1920 році Врангель повернув Май-Маєвського в армію. Під час оборони Криму керував тиловими частинами та гарнізонами Російської армії.

За однією з версій, застрелився під час евакуації Білої армії з Севастополя 13 листопада 1920, за іншою — помер від розриву серця в одній з лікарень Севастополя або на шляху до корабля для евакуації.

Згідно з радянською книгою 1967 року про громадянську війну, 3 серпня 1919 року Май-Маєвський видав наказ про заборону публічних шкіл з українською мовою навчання<ref>{{книга|частина=Приказ главноначальствующего Екатеринославской, Харьковской, Курской и Полтавской губерний генерала Май-Маевского о запрещении школ с украинским языком преподавания (3 августа 1919)|заголовок=Гражданская война на Украине. 1918-1920 : сб. док. и материалов|посилання=https://uk.wikisource.org/wiki/Файл:Гражданская_война_на_Украине._1918–1920._Сб._док._и_материалов._В_3_т._–_Т._2_(1967).pdf|місце=Киев|видавництво=Наук. думка|рік=1967|том=2 : Борьба против деникинщины и петлюровщины на Украине. Май 1919 г. - февраль 1920 г.|сторінки=283-284}} {{ref-ru}}</ref>.

== Нагороди ==
* [[Орден Святого Станіслава (Російська імперія)|Орден Святого Станіслава]] 3-го ступеня (1900)
* [[Орден Святої Анни]] 3-го ступеня (1904)
* Орден Святого Станіслава 2-го ступеня (1906)
* Орден Святої Анни 2-го ступеня (1907)
* [[Орден Святого Володимира]] 4-го ступеня (28.02.1910)
* Орден Святого Володимира 3-го ступеня (21.03.1913)
* [[Георгієвська зброя]] (11.04.1915)
* Орден Святого Станіслава 1-го ступеня з мечами (12.06.1915)
* Орден Святої Анни 1-го ступеня з мечами (3.10.1915)
* [[Орден Святого Георгія]] 4-го ступеня (20.11.1915)
* Орден Святого Володимира 2-го ступеня з мечами (5.04.1916)
* Мечі до ордену Святого Володимира 3-го ступеня (7.07.1917)
* [[Георгієвський хрест]] 4-го ступеня з лавровою гілкою (1917)
* Британський [[орден Святого Михайла і Святого Георгія]] (1919)

== Родинні зв'язки ==
Племінниця Віра Валер'янівна Май-Маєвська була дружиною полярного дослідника [[Сєдов Георгій Якович|Георгія Сєдова]].

== У мистецтві ==
[[Файл:Makarov02.jpg|міні|праворуч|250пкс|Командувач армією генерал Май-Маєвський (на передньому плані) і його ад'ютант (червоний розвідник) капітан Макаров (третій зліва). Ростов, 1919]]
Образ генерала Май-Маєвського створений в радянському кінофільмі «[[Ад'ютант його високоповажності]]». Роль командувача Володимира Зеноновича Ковалевського виконав [[Стржельчик Владислав Гнатович|Владислав Стржельчик]]. У фільмі також відображені реальні події на фронті, яким командував генерал.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* ''Л. В. Гриневич''. [http://history.org.ua/?encyclop&termin=May_Maevsky_V_Z Май-Маєвський Володимир Зенонович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160917001850/http://history.org.ua/?encyclop&termin=May_Maevsky_V_Z |date=17 вересня 2016 }} // {{ЕІУ|6|435}}

== Посилання ==
* [http://www.hrono.ru/biograf/bio_m/mai_maevski.html Май-Маевский Владимир Зиновьевич] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130221021103/http://hrono.ru/biograf/bio_m/mai_maevski.html |date=21 лютого 2013 }} {{ref-ru}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Генерал-лейтенанти (Російська імперія)]]
[[Категорія:Кавалери відзнаки ордена Святого Георгія]]
[[Категорія:Випускники першого кадетського корпусу]]
[[Категорія:Учасники російсько-японської війни]]
[[Категорія:Російські військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Громадянської війни в Росії]]
[[Категорія:Вояки Добровольчої армії]]
[[Категорія:Померли в Севастополі]]
[[Категорія:Уродженці Могильовської губернії]]

title: Май-Маєвський Володимир Зенонович

Народження: 15 (27) вересня 1867 · Могильовська губернія, Російська імперія

Смерть: 30 листопада 1920 (53 роки) · Севастополь, Таврійська губернія, Російська СФРР

Освіта: Миколаївське інженерне училище

Звання: генерал-лейтенант і генерал-майор

Командування: 1-й гвардійський корпус (Російська імперія), 3-тя дивізія Добровольчої армії і 2-й армійський корпус

Війни / битви: Перша світова війна, Громадянська війна в Росії і Російсько-японська війна

Нагороди: орден Святого Михайла і Святого Георгія · орден Святого Георгія IV ступеня · Order of St. Vladimir 2nd class with swords · орден Святої Анни I ступеня з мечами · орден Святого Станіслава I ступеня з мечами · орден Святого Володимира III ступеня з мечами · Орден Святого Володимира IV ступеня · орден Святої Анни II ступеня · орден Святого Станіслава II ступеня · орден Святої Анни III ступеня · орден Святого Станіслава III ступеня · Cross of St. George with laurel branch · Золота зброя «За хоробрість»


text:
# Glossiphonia paludosa
Glossiphonia paludosa (Чотириока пласка п'явка) — вид п'явок з роду Glossiphonia  родини Пласкі п'явки ряду Хоботні п'явки (Rhynchobdellida). Інша назва «зелена пласка п'явка». Синоним — Batrachobdella paludosa.

## Опис
Загальна довжина становить 12-15 мм. Має 3 пари очей, при цьому перша (передня) є скупчиною, з більш поганим зором. Тіло помірно широке, м'яке, своєю формою нагадує представників рода Erpobdella. Здатна розширюватися у 2,5 рази. Задня присоска більша й більш розвинена.
Вкрита сітчастий яскравим малюнком, що складається з оливкового, зеленого та світло-коричневого кольорів. Мезенхіми зеленого кольору.

## Спосіб життя
Тримається морського узбережжя, лагун, озер, ставків, струмків серед плаваючої рослинності. Ховається біля камені або серед гнилого листях, звідки атакує здобич. При пересуванні тримається лише задньою присоскою. Держиться зазвичай на глибині 40 см. Під час зими закопується у листяну підстилку на 2 см. Є ектопаразитом, що живиться кров'ю земноводних, насамперед ропух, а також молюсків (передусім представників родини Planorbidae), у крові яких багато гемоглобіну.

## Розповсюдження
Поширена в Європі (від Великої Британії через Нідерланди і ФРН до Скандинавії, Фінліяндії і Балтії; більш поширена у Південній Європі), Азії (Афганістан, Пакистан, Китай, Тайвань, Корейський півострів, Японія), Північній Америці.

title: Glossiphonia paludosa

wikitext:
{{Заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Glossiphonia paludosa''
| image =
| image_caption =
| image_width = 270px
| domain = [[Еукаріоти]] (Eucaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Кільчасті черви]] (Annelida)
| classis = [[Пояскові черви]] (Clitellata)
| subclassis = [[П'явки]] (Hirudinea)
| ordo = [[Хоботні п'явки]] (Rhynchobdellida)
| familia = [[Пласкі п'явки]] (Glossiphoniidae)
| familia_authority =
| genus = ''[[Glossiphonia]]''
| species= '''''Glossiphonia paludosa'''''
| species_authority =([[Carena]], 1824)
| wikispecies  = Glossiphonia paludosa
| ncbi = 1437085
| itis =568905
}}
'''''Glossiphonia paludosa''''' (''Чотириока пласка п'явка'') — вид [[П'явки|п'явок]] з роду [[Glossiphonia ]] родини [[Пласкі п'явки]] ряду [[Хоботні п'явки]] (Rhynchobdellida). Інша назва «зелена пласка п'явка». Синоним — ''Batrachobdella paludosa''.

== Опис ==
Загальна довжина становить 12-15 мм. Має 3 пари очей, при цьому перша (передня) є скупчиною, з більш поганим зором. Тіло помірно широке, м'яке, своєю формою нагадує представників рода [[Erpobdella]]. Здатна розширюватися у 2,5 рази. Задня присоска більша й більш розвинена.

Вкрита сітчастий яскравим малюнком, що складається з оливкового, зеленого та світло-коричневого кольорів. [[Мезенхіма|Мезенхіми]] зеленого кольору.

== Спосіб життя ==
Тримається морського узбережжя, лагун, озер, ставків, струмків серед плаваючої рослинності. Ховається біля камені або серед гнилого листях, звідки атакує здобич. При пересуванні тримається лише задньою присоскою. Держиться зазвичай на глибині 40 см. Під час зими закопується у листяну підстилку на 2 см. Є [[ектопаразити|ектопаразитом]], що живиться кров'ю земноводних, насамперед [[Ропухові|ропух]], а також молюсків (передусім представників родини [[Planorbidae]]), у крові яких багато [[гемоглобін]]у.

== Розповсюдження ==
Поширена в Європі (від Великої Британії через Нідерланди і ФРН до Скандинавії, Фінліяндії і Балтії; більш поширена у Південній Європі), Азії (Афганістан, Пакистан, Китай, Тайвань, Корейський півострів, Японія), Північній Америці.

== Джерела ==
* Sawyer, Roy T. 1986. Leech Biology and Behaviour, vol. 2
* J. G. M. Cuppen. Life cycle and habitat ofGlossiphonia paludosa (Hirudinea: Glossiphoniidae), a new leech for the Netherlands. Netherland Journal of Aquatic Ecology. June 1994, Volume 28, Issue 2, pp 193—197

[[Категорія:Хоботні п'явки]]
[[Категорія:Тварини, описані 1824]]

title: ?Glossiphonia paludosa

Домен: Еукаріоти (Eucaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Кільчасті черви (Annelida)

Клас: Пояскові черви (Clitellata)

Підклас: П'явки (Hirudinea)

Ряд: Хоботні п'явки (Rhynchobdellida)

Родина: Пласкі п'явки (Glossiphoniidae)

Рід: Glossiphonia

Вид: Glossiphonia paludosa · (Carena, 1824)

Віківиди: Glossiphonia paludosa


text:
# Jianchangnathus
Jianchangnathus — рід нептеродактилоїдних птерозаврів що існував за юрського періоду на території Китаю. Належить до родини Rhamphorhynchidae, всередині якої найближче споріднений зі Scaphognathus.

## Опис
Діагноз: ніздрі менші й передочний отвір довший ніж у Scaphognathus; передщелепний сагітальний гребінь простягається далі назад аніж у Scaphognathus; верхні зуби нахилені вперед; верхньощелепний відросток виличної простягається до двох третин довжини нижньої сторони передочного отвору; зубна має по п‘ять зубів із кожного боку; альвеолярний край зубної опуклий в профіль; передні зуби (позиції 1-3) зубної нахилені вперед; п‘ясна кістка 2 найменша за діаметром.
Розмах крил голотипа Jianchangnathus оцінювали в 116,8 сантиметра. Втім, слід відзначити, що голотип J. robustus міг бути молодою особиною

## Систематика
Jianchangnathus було віднесено до Scaphognathidae, групи, що різними авторами розглядається як окрема родина птерозаврів чи підродина Rhamphorhynchidae. J. robustus розділяє з Scaphognathus crassirostris декілька особливостей, як-то бутність переднього кінця нижньої щелепи глибшим за її гілки; наявність передщелепного гребеня; нижній скроневий отвір грушеподібної форми (нижня частина ширша за верхню); відстань між окремими альвеолами верхньощелепних зубів рівна приблизно трьом альвеолам; друга фаланга п‘ятого пальця задньої кінцівки в формі бумеранга, з проксимальною й дистальною частинами однаковими за довжиною; послідовним зменшенням довжини метакарпалій від 4 до 1; невелика кількість зубів (18 у верхній щелепі, 10 у нижній щелепі).
Cheng et al. (2012) також переглянули склад Scaphognathidae, й дійшли висновку, що Sordes pilosus, часом пропонований член клади, найімовірніше таким не є, так само як і Harpactognathus gentryii, початково ідентифікований як рамфоринхід підродини Scaphognathinae. Положення іншого потенційного китайського члена Scaphognathidae, Fenghuangopterus lii, знайденого в тій самій локації що й J. robustus, вони також поставили під сумнів, залишаючи тільки два види — S. crassirostris і J. robustus — несумнівними членами клади.

title: Jianchangnathus

wikitext:
{{italic title}}
{{Картка:Таксономія
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| name = {{вимер}}''Jianchangnathus''
| genus = {{вимер}}'''''Jianchangnathus'''''
| species = {{вимер}}'''''J. robustus'''''
| binomial = {{вимер}}''Jianchangnathus robustus''
| fossil_range = [[Юрський період]], 160 млн років тому
| image = Jianchangnathus-Paleozoological Museum of China.jpg
| image_width = 260px
| image_caption = [[Голотип]], [[Інститут палеонтології хребетних і палеоантропології|IVPP]] V16866
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = {{вимер}}[[Птерозаври]] (Pterosauria)
| familia = {{вимер}}[[Rhamphorhynchidae]]
| subfamilia = {{вимер}}[[Rhamphorhynchidae|Scaphognathinae]]
| genus_authority = Cheng et al, 2012
| binomial_authority = Cheng et al, 2012
| wikispecies =
}}
'''''Jianchangnathus''''' — рід [[Rhamphorhynchoidea|нептеродактилоїдних]] [[Птерозаври|птерозаврів]] що існував за [[Юрський період|юрського періоду]] на території [[Китайська Народна Республіка|Китаю]]. Належить до родини [[Rhamphorhynchidae]], всередині якої найближче споріднений зі ''[[Scaphognathus]]''.<ref name=Jianchangnathus/>

== Опис ==

Діагноз: ніздрі менші й передочний отвір довший ніж у ''[[Scaphognathus]]''; [[Передщелепна кістка|передщелепний]] сагітальний гребінь простягається далі назад аніж у ''[[Scaphognathus]]''; верхні зуби нахилені вперед; [[Верхня щелепа|верхньощелепний]] відросток [[Вилична кістка|виличної]] простягається до двох третин довжини нижньої сторони передочного отвору; [[Нижньощелепна кістка|зубна]] має по п‘ять зубів із кожного боку; альвеолярний край зубної опуклий в профіль; передні зуби (позиції 1-3) зубної нахилені вперед; [[П'ясток|п‘ясна]] кістка 2 найменша за діаметром.<ref name=Jianchangnathus>{{Cite journal|author1=Xin Cheng |author2=Xiaolin Wang |author3=Shunxing Jiang |author4=Alexander W.A. Kellner |year=2012 |title=A new scaphognathid pterosaur from western Liaoning, China |journal=Historical Biology |volume=24 |pages= 101–111|doi=10.1080/08912963.2011.635423 |s2cid=128539358 }}</ref>

Розмах крил голотипа ''Jianchangnathus'' оцінювали в 116,8 сантиметра. Втім, слід відзначити, що голотип ''J. robustus'' міг бути молодою особиною<ref name=Jianchangnathus/>

== Систематика ==

''Jianchangnathus'' було віднесено до Scaphognathidae, групи, що різними авторами розглядається як окрема родина птерозаврів чи підродина Rhamphorhynchidae. ''J. robustus'' розділяє з [[Scaphognathus|''Scaphognathus crassirostris'']] декілька особливостей, як-то бутність переднього кінця нижньої щелепи глибшим за її гілки; наявність [[Передщелепна кістка|передщелепного]] гребеня; нижній скроневий отвір грушеподібної форми (нижня частина ширша за верхню); відстань між окремими альвеолами [[Верхня щелепа|верхньощелепних]] зубів рівна приблизно трьом альвеолам; друга [[фаланга]] п‘ятого пальця задньої кінцівки в формі [[Бумеранг|бумеранга]], з проксимальною й дистальною частинами однаковими за довжиною; послідовним зменшенням довжини [[П'ясток|метакарпалій]] від 4 до 1; невелика кількість зубів (18 у верхній щелепі, 10 у нижній щелепі).<ref name=Jianchangnathus/>

Cheng et al. (2012) також переглянули склад Scaphognathidae, й дійшли висновку, що [[Sordes|''Sordes pilosus'']], часом пропонований член клади, найімовірніше таким не є, так само як і [[Harpactognathus|''Harpactognathus gentryii'']], початково ідентифікований як [[Rhamphorhynchidae|рамфоринхід]] підродини Scaphognathinae. Положення іншого потенційного китайського члена Scaphognathidae, [[Fenghuangopterus|''Fenghuangopterus lii'']], знайденого в тій самій локації що й ''J. robustus'', вони також поставили під сумнів, залишаючи тільки два види — ''S. crassirostris'' і ''J. robustus'' — несумнівними членами клади.<ref name=Jianchangnathus/>
== Примітки ==
{{reflist}}

{{палеонтологія-доробити}}

{{Птерозаври}}

[[Категорія:Птерозаври]]
[[Категорія:Птерозаври юрського періоду]]
[[Категорія:Вимерлі плазуни Азії]]
[[Категорія:Вимерлі тварини, описані 2012]]

title: ?†Jianchangnathus · Час існування: Юрський період, 160 млн років тому

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: †Птерозаври (Pterosauria)

Родина: †Rhamphorhynchidae

Підродина: †Scaphognathinae

Рід: †Jianchangnathus · Cheng et al, 2012

Вид: †J. robustus

Вікісховище: Jianchangnathus


text:
# Нове Сіндрово
Нове Сі́ндрово (рос. Новое Синдрово, ерз. Од Сендру) — село у складі Краснослободського району Мордовії, Росія. Входить до складу Колопінського сільського поселення.
Населення — 546 осіб (2010; 552 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- мокшани — 87 %

title: Нове Сіндрово

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Нове Сіндрово
 | назва ін.       = {{lang-ru|Новое Синдрово}}<br/>{{lang-myv|Од Сендру}}
 | карта розташування1 = Росія Мордовія
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Мордовія]]
 | район           = [[Краснослободський район]]
 | поселення       = [[колопінське сільське поселення|Колопінське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 126 осіб ([[2010]]{{RUS-MO-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 54
 | lat_min= 20
 | lat_sec= 36
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 44
 | lon_min= 05
 | lon_sec= 14
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Нове Сі́ндрово''' ({{lang-ru|Новое Синдрово}}, {{lang-myv|Од Сендру}}) — [[село]] у складі [[краснослободський район|Краснослободського району]] [[мордовія|Мордовії]], [[Росія]]. Входить до складу [[колопінське сільське поселення|Колопінського сільського поселення]].

Населення — 546 осіб ([[2010]]; 552 у [[2002]]<ref>[http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls Дані перепису населення Росії 2002 року]</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[мокшани]] — 87 %

== Джерела ==
* {{Карта|N-38-53}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=54.342749&lon=44.086246&z=13&show=/10951080/ru/ На Вікімапії]

{{Mordov-geo-stub}}
{{краснослободський район}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Краснослободського району]]
[[Категорія:Села Мордовії]]

title: село Нове Сіндрово

Суб'єкт Російської Федерації: Мордовія

Муніципальний район: Краснослободський район

Поселення: Колопінське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Нове Сіндрово · Нове Сіндрово


text:
# Rhabdosargus sarba
Rhabdosargus sarba — вид окунеподібних риб родини Спарові (Sparidae). Це морський, тропічний вид, що мешкає на глибині до 100 м. Зустрічається на заході Індійського океану біля берегів Східної Африки та у Червоному морі. Тіло завдовжки до 80 см. Живиться на піщанному ґрунті різними безхребетними.

title: Rhabdosargus sarba

wikitext:
{{Italic title}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Rhabdosargus sarba''
| image = Flickr - uShaka Sea World 2157.jpg
| image_caption =
| image_width = 260px
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні (підцарство)|Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| infraclassis = [[Костисті риби]] (Teleostei)
| superordo = [[Акантопері]] (Acanthopterygii)
| ordo = [[Окунеподібні]] (Perciformes)
| subordo = [[Окуневидні]] (Percoidei)
| familia = [[Спарові]] (Sparidae)
| genus = ''[[Rhabdosargus]]''
| species = '''''R. sarba'''''
| binomial = ''Rhabdosargus sarba''
| binomial_authority = ([[Forsskål]], 1775 )
| synonyms = </div>
* ''Austrosparus sarba'' ([[Forsskål]], 1775)
* ''Chrysophrys aries'' Temminck & Schlegel, 1843
* ''Chrysophrys chrysargyra'' Valenciennes, 1830
* ''Chrysophrys natalensis'' Castelnau, 1861
* ''Chrysophrys sarba'' ([[Forsskål]], 1775)
* ''Diplodus auriventris'' (Peters, 1855)
* ''Diplodus sarba'' ([[Forsskål]], 1775)
* ''Rhabdosargus auriventris'' (Peters, 1855)
* ''Rhadosarga sarda'' [[Forsskål]], 1775 (misspelling)
* ''Sargus auriventris'' Peters, 1855
* ''Sparus aries'' (Temminck & Schlegel, 1843)
* ''Sparus bufonites'' Lacepède, 1802
* ''Sparus natalensis'' (Castelnau, 1861)
* ''Sparus psittacus'' Lacepède, 1802
* ''Sparus sarba'' [[Forsskål]], 1775
| wikispecies =Rhabdosargus sarba
}}
'''''Rhabdosargus sarba''''' — вид [[Окунеподібні|окунеподібних]] риб родини [[Спарові]] (Sparidae). Це морський, тропічний вид, що мешкає на глибині до 100 м. Зустрічається на заході [[Індійський океан|Індійського океану]] біля берегів [[Східна Африка|Східної Африки]] та у [[Червоне море|Червоному морі]]. Тіло завдовжки до 80 см. Живиться на піщанному ґрунті різними [[безхребетні|безхребетними]].

== Примітки ==
* {{FishBase species|id=5368 | genus = Rhabdosargus | species = sarba| month = April| year = 2012}}
* http://www.marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=218621 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201107081019/http://www.marinespecies.org/aphia.php?p=taxdetails&id=218621 |date=7 листопада 2020 }} Accessed on the first of April 2014

{{Perciformes-stub}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Rhabdosargus]]
[[Категорія:Риби Індійського океану]]
[[Категорія:Тварини, описані 1775]]
[[Категорія:Риби Австралії]]
[[Категорія:Риби Бангладеш]]
[[Категорія:Риби Бахрейну]]

title: ?Rhabdosargus sarba

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Інфраклас: Костисті риби (Teleostei)

Надряд: Акантопері (Acanthopterygii)

Ряд: Окунеподібні (Perciformes)

Підряд: Окуневидні (Percoidei)

Родина: Спарові (Sparidae)

Рід: Rhabdosargus

Вид: R. sarba

Вікісховище: Rhabdosargus sarba

Віківиди: Rhabdosargus sarba


text:
# Юзефіна (гміна Пшикона)
Юзефіна (пол. Józefina) — село в Польщі, у гміні Пшикона Турецького повіту Великопольського воєводства.
У 1975-1998 роках село належало до Конінського воєводства.

title: Юзефіна (гміна Пшикона)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Юзефіна
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Józefina}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Великопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Турецький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Пшикона (гміна){{!}}Пшикона
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 63
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = PTU
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0292623
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Юзефіна}}

'''Юзефіна''' ({{lang-pl|Józefina}}) — село в Польщі, у [[Пшикона (гміна)|гміні Пшикона]] [[Турецький повіт|Турецького повіту]] [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Конінське воєводство|Конінського воєводства]].

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Пшикона}}

[[Категорія:Села Турецького повіту]]

title: Країна

Воєводство: Великопольське воєводство

Повіт: Турецький повіт

Гміна: Пшикона

Населення: 0 осіб (31 березня 2021)

Автомобільний код: PTU

OSM: ↑2812315 ·R (Ґміна Пшикона)


text:
# Конструктор відеоігор
Конструктор ігор — програма, яка поєднує в собі гральний рушій і інтегроване середовище розробки, і, як правило, редактор рівнів, що працює за принципом WYSIWYG. Такі програми значно спрощують процес розробки ігор, роблячи його доступним аматорам-непрограмістам, і можуть бути використані в початковому навчанні програмуванню.
Іноді конструктори ігор обмежені тим чи іншим жанром (наприклад конструктори: аркад, RPG, або квестів). В інших випадках конструктори дозволяють створювати ігри різних жанрів (надаючи розробнику ширші можливості для програмування).
У найпростішому випадку до конструкторів можна віднести готову гру з просунутим редактором ігор (наприклад, Cube або Stratagus). На іншому краї спектру знаходяться класичні системи програмування, орієнтовані на розробку ігор (наприклад, Blitz BASIC).

## 2D-конструктори
- Adventure Game Studio[ru]
- Construct 2
- Construct Classic (Scirra Construct)
- Clickteam Fusion та інші продукти Clickteam
- Game Editor
- Game Maker
- Godot
- J.U.R.P.E. (Java Універсальний Role Playing Engine) — вільний (з відкритим вихідним кодом) рушій для розробки ігор жанру RPG. Ігри на базі Jurpe засновані на системі прокачування персонажа, блукання підземеллями в напівсхематичному вигляді.
- Novashell[ru]
- Scroller Game Creator
- Stencyl[en]
- GDevelop[fr]

Популярністю користується також сімейство японських комерційних конструкторів RPG Maker, орієнтованих на створення RPG-ігор. Також досить відомий інший комерційний конструктор ігор, розроблений, як і RPG Maker, компанією Enterbrain — IG Maker (раніше Action/Indie Game Maker), що являє собою універсальний конструктор 2D ігор з експортом у Windows .EXE, Microsoft XNA template або SWF.

## 3D-конструктори
Доволі популярні різні спеціалізовані конструктори 3D-ігор, — найчастіше для створення FPS. Прикладами 3D-конструкторів ігор є такі програми:
- Gamestudio[en]
- FPS Creator[ru]
- Game Maker
- Clickteam Fusion 2.5 (FireFly)

## Гральні рушії
Гральні рушії не можна назвати конструкторами ігор, це професійні повноцінні середовища для розробки ігор. У їх числі:
- CryEngine
- NeoAxis Engine
- Unreal Engine
- Unity
- Blender Game Engine
- Blitz BASIC

## Інші
Близькі до професійних і напівпрофесійних конструкторів ігор і спеціальні середовища (мови) програмування для використання в шкільній освіті: 2-вимірний Scratch і 3-вимірна Alice (software).
Всі ознаки конструктора ігор має Greenfoot, система для навчання програмуванню на Java.

title: Конструктор відеоігор

wikitext:
'''Конструктор ігор''' — [[Комп'ютерна програма|програма]], яка поєднує в собі [[гральний рушій]] і [[інтегроване середовище розробки]], і, як правило, [[редактор рівнів]], що працює за принципом [[Візуальний редактор|WYSIWYG]]. Такі програми значно спрощують процес [[Розробка відеогри|розробки ігор]], роблячи його доступним аматорам-непрограмістам, і можуть бути використані в початковому навчанні програмуванню<ref name="tkachenko"/>.

Іноді конструктори ігор обмежені тим чи іншим жанром (наприклад конструктори: [[Аркада (гра)|аркад]], [[Рольова гра|RPG]], або [[Пригодницька відеогра|квестів]]). В інших випадках конструктори дозволяють створювати ігри різних жанрів (надаючи розробнику ширші можливості для програмування).

У найпростішому випадку до конструкторів можна віднести готову гру з просунутим редактором ігор (наприклад, {{Нп|Cube (відеогра)|Cube|ru|Cube (игра)}} або {{Нп|Stratagus||ru|Stratagus}}). На іншому краї спектру знаходяться класичні системи програмування, орієнтовані на розробку ігор (наприклад, [[Blitz BASIC]]).

== 2D-конструктори ==

* {{Нп|Adventure Game Studio||ru|Adventure Game Studio}}
* [[Construct 2]]
* [[Construct Classic]] (Scirra Construct)
* [[Clickteam Fusion]] та інші продукти [[Clickteam]]
* [[Game Editor]]
* [[Game Maker]]
* [[Godot]]
* J.U.R.P.E. (Java Універсальний Role Playing Engine) — вільний (з відкритим вихідним кодом) рушій для розробки ігор жанру RPG. Ігри на базі Jurpe засновані на системі прокачування персонажа, блукання підземеллями в напівсхематичному вигляді.
* {{Нп|Novashell||ru|Novashell}}
* [[Scroller Game Creator]]
* {{Нп|Stencyl||en|}}
* {{Нп|GDevelop||fr|}}

Популярністю користується також сімейство [[Японія|японських]] комерційних конструкторів [[RPG Maker]], орієнтованих на створення [[Японська рольова відеогра|RPG]]-ігор. Також досить відомий інший комерційний конструктор ігор, розроблений, як і [[RPG Maker]], компанією [[Enterbrain]] — [[IG Maker]]<ref>[http://www.rpgmakerweb.com/product/ig-maker IG Maker] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121103082039/http://www.rpgmakerweb.com/product/ig-maker |date=3 листопада 2012 }}{{ref-en}} офіційна сторінка</ref> (раніше Action/Indie Game Maker), що являє собою універсальний конструктор 2D ігор з експортом у [[Microsoft Windows|Windows]] [[.EXE]], [[Microsoft XNA]] template або [[SWF]].

== 3D-конструктори ==
Доволі популярні різні спеціалізовані конструктори 3D-ігор, — найчастіше для створення [[Шутер від першої особи|FPS]]. Прикладами 3D-конструкторів ігор є такі програми:

* {{Нп|Gamestudio||en|}}
* {{Нп|FPS Creator||ru|}}
* [[Game Maker]]
* [[Clickteam|Clickteam Fusion 2.5 (FireFly)]]

== Гральні рушії ==
{{Докладніше|Гральний рушій}}
Гральні рушії не можна назвати конструкторами ігор, це професійні повноцінні середовища для розробки ігор. У їх числі:

* [[CryEngine (серія рушіїв)|CryEngine]]
* [[NeoAxis Engine]]
* [[Unreal Engine]]
* [[Unity (рушій гри)|Unity]]
* [[Blender Game Engine]]
* [[Blitz BASIC]]

== Інші ==
Близькі до професійних і напівпрофесійних конструкторів ігор і спеціальні середовища (мови) програмування для використання в шкільній освіті: 2-вимірний [[Скретч (мова програмування)|Scratch]]<ref name="tkachenko">{{стаття|автор=Ткаченко Валентина Александровна|назва=О выборе конструкторов игр для использования в программах дополнительного образования детей|посилання=http://cyberleninka.ru/article/n/o-vybore-konstruktorov-igr-dlya-ispolzovaniya-v-programmah-dopolnitelnogo-obrazovaniya-detey|видання=Вестник Нижневартовского государственного гуманитарного университета|рік=|випуск=3}}</ref> і 3-вимірна {{Нп|Alice (програмування)|Alice (software)|en|Alice (software)}}.

Всі ознаки конструктора ігор має {{Нп|Greenfoot||en|}}, система для навчання програмуванню на [[Java]]<ref>{{Cite web |url=http://greenfoot.ru/ |title=Greenfoot по-русски |accessdate=18 серпня 2019 |archive-date=18 серпня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190818080858/https://greenfoot.ru/ }}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==
* {{Книга|автор=Robert Ciesla|назва=Mostly Codeless Game Development: New School Game Engines|посилання=https://books.google.com/books?id=V70tDwAAQBAJ|видавництво=Apress|рік=2017|сторінок=233|isbn=978-1-4842-2970-5|isbn2=|ref=Ciesla}}
* Конструктори для створення комп'ютерних ігор — серія статей в «[http://www.nestor.minsk.by/kg/ Комп'ютерній газеті] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190818080842/http://www.nestor.minsk.by/kg/ |date=18 серпня 2019 }}»:
** [http://www.nestor.minsk.by/kg/2009/39/kg93917.html Перша частина] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190818080840/http://www.nestor.minsk.by/kg/2009/39/kg93917.html |date=18 серпня 2019 }}
** [http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/20/kg02008.html Друга частина] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190815161309/http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/20/kg02008.html |date=15 серпня 2019 }}
** [http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/24/kg02406.html Третя частина] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190214174320/http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/24/kg02406.html |date=14 лютого 2019 }}
** [http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/25/kg02510.html Четверта частина] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190214174304/http://www.nestor.minsk.by/kg/2010/25/kg02510.html |date=14 лютого 2019 }}

[[Категорія:Розробка відеоігор]]


text:
# Арцаська єпархія Вірменської апостольської церкви
Арцаська єпархія Вірменської апостольської церкви — єпархія християнської церкви вірменського обряду в Арцаху.

## Історія
Одразу після проголошення християнства державною релігією Вірменії (301 р.) Григорієм І Лусаворічем (Просвітителем) на території Арцаху в Амарасі був заснований перший монастир. Будівництво монастиря була завершено його онуком Григорісом, який, до речі був першим єпископом Арцаху та тут же і похований. Після падіння царства Аршакуні (428 р.) Східні краї Великої Вірменії перським двором поступово були приєднані до сусіднього царства Албанії. У другій половині VI ст. з вказаних країв, а також приєднаних до них прикаспійських районів (Лпінк, Багасакан, Мазкутк), був заснований католикосат Алванку. Хоча духовний ватажок останнього мав титул «Католикос Алванку, Лпінку та Чоху», але прийняв першоприсутність католикоса Усіх Вірмен. Центром католикосата Алванку першопочатково було місто Партав, заснований Араншаїком Ваче ІІ-м. В подальшому центрами останнього почергово були Капалак, Амарас, Чарекаванк, Бердакур (літня резиденція), Хамши ванк, Гандзасар.
Починаючи з 1920 р., поступово зростала роль та значення Арцаського єпископосату в Гандзасарі. У кінці XIV ст. католикосат перемістився у Гандзасарський монастир та частіше почав називатися Гандзасарським католикосатом, духовно підпорядковуючись Св. Ечміадзину. Кордони підпорядкування єпархій, в силу тих чи інших політичних обставин, поступово змінювалися.
Попередньо під юрисдикцією Гандзасарського (Ахваніц) католикосату знаходилися обширні провінції як усіх Східних країв Вірменії, так і закурські райони — аж до берегів Каспійського моря (Шакі, Шамахі, Куба, Дербенд, Хачмас, Баку та інші). В кінці XVIII ст. у підпорядкуванні католикосату знаходилося 1736, а на початку XIX ст. — 1311 діючих церков та монастирів. Гандзасарський (Ахваніц) католикосат зіграв важливу роль у вірменському політичному, громадському та культурному житті.
У першій половині XVIII ст. він став центром визвольної боротьби, очоливши боротьбу вірменського народу проти турецьких та перських завойовників. Після приєднання Арцаху до Росії (1813 р.) Гандзасарський (Ахваніц) католикосат перетворився у митрополію (1815 р.) з Карабаською та Шатазькою єпархіями.
У 1836 р. була створена Карабаська (Арцаська) єпархія, в яку на початку XX ст. входили два вікарійства — Шушинське та Нухінське. У склад першого входив весь Арцах (Нагірний Карабах), а другому підпорядковувалися Нухінський повіт на північ від р. Кура та Ленкорань. На території єпархії було 208 діючих церков та 13 монастирів з більш ніж 157 тисячами прихожан.
У 1838 р. відкрилася Шушинська єпархіальна школа, яка стала за короткий час важливим центром підготовки вірменської інтелігенції. Перші роки радянської влади стали катастрофічними для Арцаської єпархії. Пригноблення та переслідування духовенства та вірян призвели до того, що у 1930 р. єпархія припинила своє існування. Закрилися майже усі вірменські церкви (багато протягом часу були зруйновані). Відновлення Арцаської єпархії безпосередньо пов'язано з новим підйомом визвольної боротьби арцаського вірменства.
У 1989 р. патріаршим посланням (когдак) Католикоса Усіх Вірмен Вазгена I заново відкрилася Арцаська єпархія, яка зіграла значну роль в національно-духовному відродженні народу, визволенні НКР та укріпленні державності. Наразі Арцаська єпархія має 40 діючих церков та монастирів. На території єпархії знаходяться численні вірменської духовної культури — монастирі Амарас, Гандзасар, Орекаванк, Мецираниц Св. Акопа, Св. Апостола Єгіша (Джрвштік), Дадіванк, Хатраванк, Гтчаванк, Катарованк, Єріц Манканц ванк та інші.
У 1993—1994 рр. в Арцаській єпархії діяла семінарія. У 1990—1995 рр. під егідою єпархії були створені благочинні організації «Гтутюн» та будинок пристарілих. Починаючи з 1990 р. діє організація «Братіє любячих церкву». У 1991 р. в Єревані створений богословський центр «Гандзасар». Резиденцією глави Арцаської єпархії є Шушинська церква Св. Аменапркіч (Казанчецоц). З 1989 р. главою єпархії є Паргев архієпископ Мартіросян.

wikitext:
[[Файл:Gandzasar Monastery1.jpg|міні|праворуч|300пкс|Монастир [[Гандзасар]]]]
'''Арцаська єпархія [[Вірменська апостольська церква|Вірменської апостольської церкви]]''' — єпархія [[Християнство|християнської]] церкви [[Вірменський обряд|вірменського обряду]] в [[Арцах]]у.

== Історія ==
Одразу після проголошення [[Християнство|християнства]] державною релігією [[Вірменія|Вірменії]] ([[301]] р.) [[Григорій Просвітитель|Григорієм І Лусаворічем (Просвітителем)]] на території [[Арцах]]у в [[Амарас]]і був заснований перший монастир. Будівництво монастиря була завершено його онуком Григорісом, який, до речі був першим єпископом Арцаху та тут же і похований. Після падіння царства Аршакуні ([[428]] р.) Східні краї [[Велика Вірменія|Великої Вірменії]] [[перси|перським]] двором поступово були приєднані до сусіднього царства [[Кавказька Алпанія|Албанії]]. У другій половині [[VI]] ст. з вказаних країв, а також приєднаних до них прикаспійських районів (Лпінк, Багасакан, Мазкутк), був заснований католикосат Алванку. Хоча духовний ватажок останнього мав титул «Католикос [[Кавказька Алпанія|Алванку]], Лпінку та Чоху», але прийняв першоприсутність католикоса Усіх Вірмен. Центром католикосата Алванку першопочатково було місто [[Барда|Партав]], заснований Араншаїком Ваче ІІ-м. В подальшому центрами останнього почергово були Капалак, [[Амарас]], Чарекаванк, Бердакур (літня резиденція), Хамши ванк, [[Гандзасар]].

Починаючи з [[1920]] р., поступово зростала роль та значення Арцаського єпископосату в [[Гандзасар]]і. У кінці [[XIV]] ст. католикосат перемістився у [[Гандзасарський монастир]] та частіше почав називатися Гандзасарським католикосатом, духовно підпорядковуючись Св. [[Ечміадзин]]у. Кордони підпорядкування єпархій, в силу тих чи інших політичних обставин, поступово змінювалися.

[[Файл:Amaras-church.jpeg|міні|300пкс|Монастир [[Амарас]]]]

Попередньо під юрисдикцією Гандзасарського (Ахваніц) католикосату знаходилися обширні провінції як усіх Східних країв Вірменії, так і закурські райони — аж до берегів [[Каспійське море|Каспійського моря]] ([[Шекі|Шакі]], [[Шемаха|Шамахі]], [[Куба (Азербайджан)|Куба]], [[Дербент|Дербенд]], [[Хачмас]], [[Баку]] та інші). В кінці [[XVIII]] ст. у підпорядкуванні католикосату знаходилося 1736, а на початку [[XIX]] ст. — 1311 діючих церков та монастирів. Гандзасарський (Ахваніц) католикосат зіграв важливу роль у вірменському політичному, громадському та культурному житті.

У першій половині [[XVIII]] ст. він став центром визвольної боротьби, очоливши боротьбу [[Вірмени|вірменського]] народу проти [[Турки|турецьких]] та [[Перси|перських]] завойовників. Після приєднання [[Арцах]]у до [[Росія|Росії]] ([[1813]] р.) Гандзасарський (Ахваніц) католикосат перетворився у [[Митрополія|митрополію]] ([[1815]] р.) з Карабаською та Шатазькою єпархіями.

У [[1836]] р. була створена Карабаська (Арцаська) єпархія, в яку на початку [[XX]] ст. входили два вікарійства — [[Шуши]]нське та Нухінське. У склад першого входив весь Арцах ([[Нагірний Карабах]]), а другому підпорядковувалися Нухінський повіт на північ від р. [[Кура]] та [[Ленкорань]]. На території єпархії було 208 діючих церков та 13 монастирів з більш ніж 157 тисячами прихожан.

У [[1838]] р. відкрилася Шушинська єпархіальна школа, яка стала за короткий час важливим центром підготовки вірменської [[Інтелігенція|інтелігенції]]. Перші роки радянської влади стали катастрофічними для Арцаської єпархії. Пригноблення та переслідування духовенства та вірян призвели до того, що у [[1930]] р. єпархія припинила своє існування. Закрилися майже усі вірменські церкви (багато протягом часу були зруйновані). Відновлення Арцаської єпархії безпосередньо пов'язано з новим підйомом визвольної боротьби арцаського вірменства.

У [[1989]] р. патріаршим посланням (когдак) Католикоса Усіх Вірмен [[Вазген I|Вазгена I]] заново відкрилася Арцаська єпархія, яка зіграла значну роль в національно-духовному відродженні народу, визволенні [[НКР]] та укріпленні державності. Наразі Арцаська єпархія має 40 діючих церков та монастирів. На території єпархії знаходяться численні вірменської духовної культури — монастирі [[Амарас]], [[Гандзасар]], Орекаванк, Мецираниц Св. Акопа, [[Єгіше Аракял|Св. Апостола Єгіша (Джрвштік)]], [[Дадіванк]], Хатраванк, [[Гтчаванк]], Катарованк, [[Єріц Манканц]] ванк та інші.

[[Файл:Shoeshi kerk2.jpg|міні|праворуч|300пкс|[[Собор Сурб Аменапркіч Казанчецоц|Св. Аменапркіч (Казанчецоц)]]]]
У 1993—1994 рр. в Арцаській єпархії діяла семінарія. У 1990—1995 рр. під егідою єпархії були створені благочинні організації «Гтутюн» та будинок пристарілих. Починаючи з [[1990]] р. діє організація «Братіє любячих церкву». У [[1991]] р. в [[Єреван]]і створений богословський центр «Гандзасар». Резиденцією глави Арцаської єпархії є [[Шуши]]нська церква [[Собор Сурб Аменапркіч Казанчецоц|Св. Аменапркіч (Казанчецоц)]]. З [[1989]] р. главою єпархії є Паргев архієпископ Мартіросян.

== Див. також ==
* [[Вірменська апостольська церква]]
* [[Гандзасар]]
* [[Амарас]]
* [[Собор Сурб Аменапркіч Казанчецоц]]

== Джерела ==
* {{cite web|url=http://www.gandzasar.ru/diocese-of-artsakh.htm|title=Арцахская Епархия Армянской Апостольской Церкви|author=|date=|website=Peakware.com|publisher=|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180617102855/http://www.gandzasar.ru/diocese-of-artsakh.htm|archivedate=2018-06-17|language=ru|accessdate=02 лютого 2019|deadurl=no}}
* {{cite web|url=http://russia-artsakh.ru/node/1174|title=Армянская Апостольская церковь в Арцахе|author=|date=2018-09-27|website=Peakware.com|publisher=|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190202094547/http://russia-artsakh.ru/node/1174|archivedate=2019-02-02|language=ru|accessdate=02 лютого 2019|deadurl=yes}}

[[Категорія:Вірменська апостольська церква]]
[[Категорія:Нагірно-Карабаська Республіка]]
[[Категорія:Єпархії Вірменської апостольської церкви]]


text:
# Динамік Тоголез
Футбольний клуб «Динамік Тоголез» (фр. Dynamic Togolais) — тоголезький професійний футбольний клуб, який базується в місті Ломе. Клуб заснований у 1940 році, грає домашні матчі на стадіоні «Стад Агое-Ньїве» місткістю 2 тисячі глядачів. «Динамік Тоголез» грає в Тоголезькому національному чемпіонаті, найвищому футбольному дивізіоні країни, та 6 разів ставав чемпіоном країни, клуб також 3 рази був володарем Кубка Того.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Того (6): 1970, 1971, 1997, 2001, 2004, 2012
- Володар Кубка Того (3): 2001, 2002, 2005

title: Динамік Тоголез

wikitext:
{{Футбольний клуб
| назва клубу = Динамік Тоголез
| емблема =Динамік Тоголез.png
| розмір емблеми  = 150пкс
| повна назва = {{lang-fr|Dynamic Togolais}}
| прізвисько =
| місто = [[Ломе]]
| країна= {{Прапорець|TGO}} [[Того]]
| рік заснування = 1940
| рік розформування  =
| стадіон = «Стад Агое-Ньїве»
| вміщує = 2 000
| президент =
| головний тренер =
| ліга = [[Чемпіонат Того з футболу|Тоголезький Національний Чемпіонат]]
| сезон = 2022—2023
| місце = 3-тє
| pattern_la1 =
| pattern_b1  = _redsides_2
| pattern_ra1 =
| leftarm1    = FF0000
| body1       = FFFFFF
| rightarm1   = FF0000
| shorts1     = FFFFFF
| socks1      = ffffff
| pattern_la2 =
| pattern_b2  = _whitesides
| pattern_ra2 =
| pattern_sh2 =
| leftarm2    = FFFFFF
| body2       = FF0000
| rightarm2   = FFFFFF
| shorts2     = FF0000
| socks2      = FF0000
|сайт =
}}
'''Футбольний клуб «Динамік Тоголез»''' ({{lang-fr|Dynamic Togolais}}) — [[того]]лезький професійний футбольний клуб, який базується в місті [[Ломе]]. Клуб заснований у 1940 році, грає домашні матчі на стадіоні «Стад Агое-Ньїве» місткістю 2 тисячі глядачів. «Динамік Тоголез» грає в [[Чемпіонат Того з футболу|Тоголезькому національному чемпіонаті]], найвищому футбольному дивізіоні країни, та 6 разів ставав чемпіоном країни, клуб також 3 рази був володарем [[Кубок Того з футболу|Кубка Того]].

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Того з футболу|Чемпіон Того]] (6): 1970, 1971, 1997, 2001, 2004, 2012
* Володар [[Кубок Того з футболу|Кубка Того]] (3): 2001, 2002, 2005

== Посилання ==
* [https://int.soccerway.com/teams/togo/dynamic-togolais/13085/ Клуб на ''Soccerway''] {{ref-en}}
* [https://www.transfermarkt.com/dynamic-togolais-lome/startseite/verein/29786 Клуб на ''Transfermarkt''] {{ref-en}}
* [https://globalsportsarchive.com/team/soccer/dynamic-togolais-fc/12681/ Клуб на ''Globalsportsarchive''] {{ref-en}}
* [https://www.rsssf.org/tablest/togochamp.html Togo — List of Champions] {{ref-en}}
* [https://www.rsssf.org/tablest/togocuphist.html Togo — List of Cup Winners] {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Футбольні клуби Того]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1940]]
[[Категорія:Ломе]]

title: Динамік Тоголез

Повна назва: фр. Dynamic Togolais

Населений пункт: Ломе, Того

Стадіон: «Стад Агое-Ньїве»

Ліга: Тоголезький Національний Чемпіонат

3-тє

Домашня: Виїзна


text:
# Вознюк Іван Іванович
Іван Іванович Вознюк (нар. 10 серпня 1945, с. Нові Новаки, Лугинський район, Житомирська область[джерело?]) — український журналіст. Головний редактор громадсько-політичної газети «Малинські новини». Заслужений журналіст України (2011).

## Життєпис
Закінчив Путиловицьку семирічну, а потім Кремненську середню школу Лугинського району, 1963 року. До армії працював інструктором Олевського райкому комсомолу, різноробом на будівництві Північно-збагачувального гірничого комбінату у Кривому Розі, робітником Радомишльської шляхової дільниці на Житомирщині.
З вересня 1964 по жовтень 1967 року служив у складі групи радянських військ у Німеччині регулювальником, командиром відділення, звільненим[уточнити] секретарем комітету комсомолу батальйону.
Після армії — навчання на філологічному факультеті Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка, робота у редакції газети «Промінь» Лугинського району Житомирської області, потім — навчання у Вищій партійній школі при ЦК Компартії України, по закінченні ВПШ — заступник, а потім редактор малинської районної газети «Прапор Жовтня» (сім років). Газета була неодноразовим переможцем республіканських і обласних конкурсів, а 1981 року Правління Спілки журналістів СРСР нагородило редакцію дипломом Спілки і першою премією у Всесоюзному конкурсі імені М. І. Ульянової на найкращу постановку масової роботи.
З 1 червня 1984 по 21 травня 1990 року— на партійній роботі, за власним бажанням повернувся у редакцію газети, де працював до переходу на партроботу. 25 років був редактором міськрайонної газети «Малинські новини». Редакція «Малинських новин» — єдина комунальна газета Житомирської області, яка з 1991 року працює без дотацій місцевого і держбюджету. Член Спілки журналістів України з 1969 року. Лауреат обласної премії імені Василя Земляка в галузі публіцистики. Медаль «Двадцать лет победы в Великой Отечественной войне 1941—1945 г.г.»
Золота медаль української журналістики. Медаль «За заслуги» III ступеня — рішення Президії спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) від 15 лютого 2006 року. За видатні досягнення у зміцненні та поглибленні дружби між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік і Німецької Демократичної Республіки 30 червня 1967 року нагороджений почесною грамотою Центрального правління Товариства німецько-радянської дружби. Автор роману-есе «Розтин», або «Вскрытие» («Острів Малов»), романів «Вихор», «Заказ», повістей «Жорстоке приземлення», «Відвага і честь» і «По собачому сліду», низки оповідань, книги мініатюр, публікацій з історії Малина.
Дружина — Вознюк Любов Юхимівна, пенсіонерка. Син — Святослав, політолог.
Заслужений журналіст України (2011).

title: Вознюк Іван Іванович

wikitext:
{{Othernames|Вознюк}}
{{Особа
|ім'я = Іван Вознюк
}}

'''Іван Іванович Вознюк''' ({{н}} {{Дата народження|10|8|1945}},<ref>[http://nsju.org/uploads/archive/2010/7/nomer_2010_7.pdf Журналіст України // № 7, 2010. — С. 56]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref> с. [[Нові Новаки]], [[Лугинський район]], [[Житомирська область]]{{Джерело?}}) — український журналіст. Головний редактор громадсько-політичної газети «[[Малинські новини]]». [[Заслужений журналіст України]] ([[2011]]). <ref>{{Cite web |url=http://www.president.gov.ua/documents/13656.html?PrintVersion |title=УКАЗ ПРЕЗИДЕНТА УКРАЇНИ № 641/2011 «Про відзначення державними нагородами України» |accessdate=15 липня 2011 |archive-date=15 вересня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110915021541/http://www.president.gov.ua/documents/13656.html?PrintVersion }}</ref>

== Життєпис ==
Закінчив Путиловицьку семирічну, а потім Кремненську середню школу Лугинського району, 1963 року. До армії працював інструктором Олевського райкому комсомолу, різноробом на будівництві Північно-збагачувального гірничого комбінату у Кривому Розі, робітником Радомишльської шляхової дільниці на Житомирщині.

З вересня 1964 по жовтень 1967 року служив у складі групи радянських військ у Німеччині регулювальником, командиром відділення, звільненим{{уточнити}} секретарем комітету комсомолу батальйону.

Після армії — навчання на філологічному факультеті Київського державного університету імені Т. Г. Шевченка, робота у редакції газети «Промінь» Лугинського району Житомирської області, потім — навчання у Вищій партійній школі при ЦК Компартії України, по закінченні ВПШ — заступник, а потім редактор малинської районної газети «Прапор Жовтня» (сім років). Газета була неодноразовим переможцем республіканських і обласних конкурсів, а 1981 року Правління Спілки журналістів СРСР нагородило редакцію дипломом Спілки і першою премією у Всесоюзному конкурсі імені М. І. Ульянової на найкращу постановку масової роботи.

З 1 червня 1984 по 21 травня 1990 року— на партійній роботі, за власним бажанням повернувся у редакцію газети, де працював до переходу на партроботу. 25 років був редактором міськрайонної газети «[[Малинські новини]]». Редакція «Малинських новин» — єдина комунальна газета Житомирської області, яка з 1991 року працює без дотацій місцевого і держбюджету. Член Спілки журналістів України з 1969 року. Лауреат обласної премії імені Василя Земляка в галузі публіцистики. Медаль «Двадцать лет победы в Великой Отечественной войне 1941—1945 г.г.»<ref>Указ Президиума Верховного Совета СССР от 7 мая 1965 г.</ref>

Золота медаль української журналістики. Медаль «За заслуги» III ступеня — рішення Президії спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів) від 15 лютого 2006 року. За видатні досягнення у зміцненні та поглибленні дружби між народами Союзу Радянських Соціалістичних Республік і Німецької Демократичної Республіки 30 червня 1967 року нагороджений почесною грамотою Центрального правління Товариства німецько-радянської дружби. Автор роману-есе «Розтин», або «Вскрытие» («Острів Малов»), романів «Вихор», «Заказ», повістей «Жорстоке приземлення», «Відвага і честь» і «По собачому сліду», низки оповідань, книги мініатюр, публікацій з історії [[Малин]]а.

Дружина — Вознюк Любов Юхимівна, пенсіонерка. Син — Святослав, політолог.

[[Заслужений журналіст України]] (2011).

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Український журналіст-доробити}}
{{Ізольована стаття}}

[[Категорія:Радянські журналісти]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Українські журналісти]]
[[Категорія:Нагороджені «Золотою медаллю української журналістики»]]

title: Іван Вознюк

Народився: 10 серпня 1945 (79 років)

Країна: Україна

Діяльність: журналіст

Alma mater: Філологічний факультет Київського університету

Партія: КПРС

Нагороди: Заслужений журналіст України


text:
# Парк угорсько-турецької дружби
Парк угорсько-турецької дружби (угор. Magyar-Török Barátság Park, тур. Macar-Türk Dostluk Parkı) — парк, розташований на південному заході Угорщини у місті Сігетварі. Створений на вшанування пам'яті про Сігетварську битву, в ході якої війська Османської імперії взяли фортецю Сігетвар, яку обороняли угорці та хорвати. Парк було відкрито в 1994 році спільно угорськими та турецькими чиновниками.

## Історія
Влітку 1566 року під час Сігетварської битви османська армія чисельністю близько 80 тисяч осіб, яку вів особисто султан Сулейман I взяла в облогу замок Сігетвар, який блокував дорогу до одного з найбільших міст імперії Габсбургів Відня, взяття якої було основною метою кампанії. Замок захищали близько двох з половиною тисяч солдатів, якими командував Міклош Зріньї. Облога тривала з 6 серпня по 8 вересня.
6 вересня 1566 року султан Сулейман і, перебуваючи у своєму наметі, несподівано помер з природних причин у віці 72 років. Його смерть приховали, а війська очолив Великий візир Соколович Мехмед-паша. Незабаром після цього був убитий командир оборони замку Міклош Зріньї і замок здався. Незважаючи на це, похід на Відень був припинений і війська повернулися назад так і не дізнавшись про смерть султана Сулеймана.
Сігетвар 122 роки був частиною Османської імперії. У 1596—1600 роках він був столицею еялету Сігетвар, а потім став частиною еялету Каніжа.
У «османський період» у місті будувалися мечеті, турецькі лазні і школи. Деякі з побудованих тоді будівель збереглися до цих пір, але частина була зруйнована відразу після повернення міста Габсбургами.

## Парк дружби
За легендою, відразу після смерті султана Сулеймана його внутрішні органи були вирізані і закопані десь в околицях Сігетвара, а забальзамоване тіло доставили до столиці Імперії.
На 500-й рік народження султана Сулеймана за ініціативою турецького уряду і на його кошти, на місці, де, ймовірно, було поховано серце султана, було закладено парк дружби. На церемонії відкриття, що відбулася у вересні 1994 року, були присутні міністр освіти Угорщини Габор Фодор і президент Туреччини Сулейман Демірель.
Парк розташований приблизно за 2-3 кілометри на північний схід від міста і до нього можна доїхати автобусом. Розміри парку складають приблизно 60 на 60 метрів, тобто його площа становить близько одного акра. Парк відкритий цілий рік.
У 1996 році в парку було побудовано питний фонтан, зведений в османському архітектурному стилі, плитка і мармур для нього були надіслані з Туреччини. У парку знаходиться символічна могила для нутрощів султана Сулеймана Пишного, символічне тюрбе з мармуру, а також тугра Сулеймана Пишного.

## Критика
Відразу після відкриття парку в угорських ЗМІ він критикувався за те, що в парку знаходилося величезне зображення особи султана Сулеймана. У 1997 році поруч з ним було добудовано аналогічне зображення особи Міклоша Зріньї.

title: Парк угорсько-турецької дружби

wikitext:
{{Картка:Парк}}
'''Парк угорсько-турецької дружби''' ({{Lang-hu|Magyar-Török Barátság Park}}, {{Lang-tr|Macar-Türk Dostluk Parkı}}) — парк, розташований на південному заході Угорщини у місті [[Сігетвар]]і. Створений на вшанування пам'яті про [[Сігетварська битва|Сігетварську битву]], в ході якої війська Османської імперії взяли фортецю Сігетвар, яку обороняли угорці та хорвати. Парк було відкрито в 1994 році спільно угорськими та турецькими чиновниками.

== Історія ==
[[Файл:Szigetvár_-_Castle.jpg|міні|300x300пкс|Замок Сігетвар.]]
Влітку 1566 року під час [[Сігетварська битва|Сігетварської битви]] османська армія чисельністю близько 80 тисяч осіб, яку вів особисто султан [[Сулейман I Пишний|Сулейман I]] взяла в облогу замок Сігетвар, який блокував дорогу до одного з найбільших міст [[Габсбурзька монархія|імперії Габсбургів]] [[Відень|Відня]], взяття якої було основною метою кампанії. Замок захищали близько двох з половиною тисяч солдатів, якими командував Міклош Зріньї. Облога тривала з 6 серпня по 8 вересня<ref name="p">{{Стаття|видання=PROCEEDINGS 4th International Congress on “Science and Technology for the Safeguard of Cultural Heritage in the Mediterranean Basin”|місце=Cairo, Egypt|сторінки=18|accessdate=2013-08-26|мова=en|тип=journal|автор=Karikó, Sándor & Tibor Szabó|відповідальний=Ferrari, Angelo}}</ref><ref name="tz">{{Цитата:Новини|url=http://www.todayszaman.com/news-143214-suleyman-the-magnificents-unknown-grave-in-hungary.html|work=[[Today's Zaman]]|title=Süleyman the Magnificent’s unknown grave in Hungary|last=Orhan, Saim|date=2008-05-29|accessdate=2013-08-27|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150610222047/http://www.todayszaman.com/news-143214-suleyman-the-magnificents-unknown-grave-in-hungary.html|archivedate=2015-06-10}}</ref>.

6 вересня 1566 року султан Сулейман і, перебуваючи у своєму наметі, несподівано помер з природних причин у віці 72 років. Його смерть приховали, а війська очолив Великий візир [[Мехмед-паша Соколович|Соколович Мехмед-паша]]. Незабаром після цього був убитий командир оборони замку Міклош Зріньї і замок здався. Незважаючи на це, похід на Відень був припинений і війська повернулися назад так і не дізнавшись про смерть султана Сулеймана<ref name="p"/><ref name="dw">{{Цитата:Новини|url=https://www.welt.de/politik/ausland/article119351435/Auf-der-Suche-nach-Sultan-Sueleymans-Herz.html|work=[[Die Welt]]|title=Auf der Suche nach Sultan Süleymans Herz|date=2013-08-25|language=de|accessdate=2013-08-25|archive-date=25 серпня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130825094051/http://www.welt.de/politik/ausland/article119351435/Auf-der-Suche-nach-Sultan-Sueleymans-Herz.html}}</ref>.

Сігетвар 122 роки був частиною Османської імперії<ref name="p"/><ref name="dw"/>. У 1596—1600 роках він був столицею еялету Сігетвар, а потім став частиною [[Каніж (еялет)|еялету Каніжа]].

У «османський період» у місті будувалися мечеті, турецькі лазні і школи. Деякі з побудованих тоді будівель збереглися до цих пір, але частина була зруйнована відразу після повернення міста Габсбургами<ref name="p"/><ref name="dw"/>.

== Парк дружби ==
[[Файл:Park_of_Hungarian_Turkish_Friendship_Szigetvár_2.jpg|ліворуч|міні|300x300пкс|Зображення осіб Міклоша Зріньї (ліворуч) і султана Сулеймана Пишного (праворуч) в парку.]]
За легендою, відразу після смерті султана Сулеймана його внутрішні органи були вирізані і закопані десь в околицях Сігетвара<ref name="s1">{{Цитата:Новини|url=http://www.sabah.com.tr/Dunya/2012/11/23/muhtesem-suleyman-burada-aranacak|work=[[Sabah (newspaper)|Sabah]]|title=Muhteşem Süleyman burada aranacak|date=2012-11-23|language=Turkish|accessdate=2013-08-26|archive-date=3 січня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130103065937/http://www.sabah.com.tr/Dunya/2012/11/23/muhtesem-suleyman-burada-aranacak}}</ref>, а забальзамоване тіло доставили до столиці Імперії<ref name="tz"/><ref name="dw"/>.

На 500-й рік народження султана Сулеймана за ініціативою турецького уряду і на його кошти, на місці, де, ймовірно, було поховано серце султана, було закладено парк дружби<ref name="tz"/>. На церемонії відкриття, що відбулася у вересні 1994 року, були присутні міністр освіти Угорщини [[Габор Фодор]] і президент Туреччини [[Сулейман Демірель]]<ref name="p"/><ref name="dw"/><ref name="h1">{{Цитата:Новини|url=http://avrupa.hurriyet.com.tr/haberler/gundem/138893/macar-turk-dostluk-parki|work=[[Hürriyet]]|title=Macar-Türk dostluk parkı|date=2008-03-30|language=Turkish|accessdate=2013-08-26|archive-date=10 червня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150610201139/http://avrupa.hurriyet.com.tr/haberler/gundem/138893/macar-turk-dostluk-parki}}</ref><ref name="su">{{Cite web|url=http://szigetvar.utisugo.hu/latnivalok/magyar-torok-baratsag-park-szigetvar-88526.html|publisher=Szigetvar Utisugo|title=Magyar-Török Barátság Park - Szigetvár|language=bg|accessdate=2013-08-26|archive-date=12 січня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130112045605/http://szigetvar.utisugo.hu/latnivalok/magyar-torok-baratsag-park-szigetvar-88526.html}}</ref>.

Парк розташований приблизно за 2-3 кілометри на північний схід від міста і до нього можна доїхати автобусом<ref name="h">{{Книга|сторінки=297|мова=en|автор=Hebbert, Charles & Norm Longley, Dan Richardson}}</ref>. Розміри парку складають приблизно 60 на 60 метрів, тобто його площа становить близько одного акра. Парк відкритий цілий рік.

У 1996 році в парку було побудовано питний фонтан, зведений в османському архітектурному стилі, плитка і мармур для нього були надіслані з Туреччини. У парку знаходиться символічна могила для нутрощів султана Сулеймана Пишного, символічне [[тюрбе]] з мармуру, а також [[тугра]] Сулеймана Пишного<ref name="p"/>.

== Критика ==
Відразу після відкриття парку в угорських ЗМІ він критикувався за те, що в парку знаходилося величезне зображення особи султана Сулеймана. У 1997 році поруч з ним було добудовано аналогічне зображення особи Міклоша Зріньї<ref name="p"/><ref name="h"/><ref>{{Cite web|url=http://www.kre.hu/english/erasmus/ip/fodor_hungperception.pdf|publisher=Institute of History of the Hungarian Academy of Sciences, Budapest|title=Hungarian Perceptions of the Ottoman Empire|last=Pál Fodor|accessdate=2013-08-27|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140812140112/http://www.kre.hu/english/erasmus/ip/fodor_hungperception.pdf|archivedate=2014-08-12|deadlink=yes}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

{{нормативний контроль}}

[[Категорія:Засновані в Європі 1994]]
[[Категорія:Парки Угорщини]]
[[Категорія:1994 в Угорщині]]
[[Категорія:Сулейман I Пишний]]
[[Категорія:Засновані в Угорщині 1994]]

title: Парк угорсько-турецької дружби

Тип: парк

Країна: Угорщина

Розташування: Угорщина