text:
# Єлу Даші
Єлу Даші (кит.: 耶律大石; піньїнь: Yēlǜ Dáshí) або Єх — Лу Та — Ших (1087—1143) був засновником держави Кара-Китай, також відомий імператор династії Західної Ляо.  Він також відомий в мусульманських джерелах, як Нюші Тайфу, Кушкін Тайфу або Кушкін, син Байгу. Він біг з династії Ляо в північному Китаї, оскільки він був на межі знищення династією Юрчен Джин і рушив на захід до Середньої Азії, де він створив нову імперію у відому як східний Казахстан.

## Раннє життя
Єлу Даші був другорядним членом королівського клану Єлу в династії Ляо, а також восьмим нащадком імператора Тезю з Ляо. Його дата народження не зовсім зрозуміла, але, можливо, вона була або в 1087, або в 1094 році, за даними історії Ляо.
Історія Ляо описує його як «того, хто добре розбирається в киданнях і китайських скриптах, перевершував у верховій їзді і стрільбі з лука, і пройшов найвищий імператорський іспит в п'ятому році Тянкиної ери» (1115).
У сутінках династії він займав дедалі важливі адміністративні та військові посади.

## Біографія
Єлу Даші отримав класичну освіту в академії Ханьлинь за курсом ханської і киданської філології, що, втім, не завадило йому стати чудовим вершником і відмінним стрільцем.
У 1115 р Єлу Даші отримав вчений ступінь цзиньши, чин і призначення правителем областей Дай і Сячжоу (сучасна провінція Шаньсі, КНР). Війна з повсталими чжурчженямі вже була в повному розпалі, але лінія фронту поки проходила на півночі, в глибині Маньчжурії, і двадцятивосьмирічний намісник в цих боях участі не брав. Тільки в 1122 році йому вдалося зустрітися з новим імператором династії Ляо, тяньцзи-ді, який, рятуючись від насідаючих чжурчженів, прибув в свою південну столицю. Але і тут імператор колись могутньої держави не знайшов спокою, незабаром втік, поневірявся по окраїнах країни, в 1125 році був узятий в полон і помер на засланні.
Славу полководця Єлу Даші придбав ще в молодості, будучи командувачем військами Ляо під час війни з південнокитайською імперією Сун, з якої він вийшов переможцем. Тоді уряд китайської імперії Сун, проявляючи вже вкотре політичну короткозорість, вирішило скористатися тяжким становищем кидання і вдарити їм у спину. Китайські посли домовилися з чжурчженями про спільне наступі на південні області імперії Ляо і приурочили його до 1122 році. Китайський полководець Тун Гуань виступив на чолі великої армії, якій Єлу Даші зміг протиставити тільки 2 тисячі киданських і татабських вершників. Втім, цього виявилося достатньо — китайці були розбиті вщент. Після перемоги армія Єлу Даші зросла до 30 тисяч вершників за рахунок населення його області, знову повірило в киданську доблесть. Однак в 1119 році, коли чжурчжені все-таки захопили Ляо, Єлу Даші потрапив в полон, де провів деякий час на правах привілейованого бранця.
Пізніше, під час походу чжурчженів на залишки кидання, що об'єдналися навколо імператора тяньцзи-ді (天祚帝, Tiānzuòdì або Єлу яньсу — 耶律 延禧, Yēlǜ Yánxǐ; роки правління 1100—1125), Єлу Даші був у них провідником. Чжурчженська армія мала завданням схопити киданського імператора, але війська потрапили в болотисту місцевість і загрузли так, що не могли продовжувати похід. Тоді чжурчженського князь Цзун-ван (Zōngwàng) наказав пов'язаного Даші вивести військо до ставки імператора Ляо. Той вивів, і, хоча сам імператор встиг втекти, його гарем, сини, дочки, дядьки і сановники були схоплені ворогами. За цю зраду чжурчженського імператор Агуда віддав Єлу Даші честь і подарував йому дружину.
З полону Єлу Даші вдалося втекти назад до кидання. Можна було думати, що тяньцзи-ді поскаржиться на те, що через зраду Даші він позбувся всіх близьких людей, але той прийняв принца-перебіжчика з захопленням, тому що як раз в цей час кидання був запланований новий похід, щоб відвоювати у чжурчженів Західну і Південну столиці. Тут був доріг кожна людина, яка знає становище в стані ворога. Даші, краще представляючи стан справ, піддав прийнятий план кампанії жорстокій критиці. Він вказав, що східні області країни затоплені ворогами, дефіле в гірських проходах відступлені без бою, що імператор, який очолював армію, не готовий своєчасно до оборони, через що, природно, вся імперія потрапила в руки ворога. Натомість він запропонував свій план: навчати воїнів і чекати слушного моменту. Звичайно, його не послухали. Імператор кинув війська в наступ, яке повністю провалилося, незважаючи на те що 50 тисяч татарських вершників виступили на підтримку кидання. Даші, який під приводом хвороби відмовився від участі в кампанії, зробив ще одну спробу напоумити монарха, але настільки ж невдало. Судячи з того, що в наступному, 1125-му, році існування імперії Ляо припинилося, треба думати, що Єлу Даші правильно оцінив обстановку, а це виправдовує його подальші дії як в історичному, так і в етичному планах.
Не чекаючи неминучої катастрофи, восени 1124 року Єлу Даші вбив двох сановників, які проводили згубну політику непідготовлених і незабезпечених контрнаступів, оголосив себе ханом і вночі втік на захід, маючи при собі лише 200 вірних воїнів. Три дні потому він перетнув «Чорну річку» і опинився серед тангутів, їх полководець (сянвень) на ім'я Чуанг-ер подарували йому 400 коней, 20 верблюдів і тисячу овець. Це був мінімум, необхідний для того, щоб перейти пустелю. Кожен вершник отримав крім бойової, власної, одну в'ючного і одну заводну (тобто запасну) кінь. Військове обладнання і рідини можна було занурити на верблюдів, а вівці в степу — пересувний запас їжі. Завдяки допомозі онгутів Єлу Даші перетнув пустелю Гобі за три доби безперервного маршу і досяг фортеці Хотун на Орхон, крайнього західного пункту киданській імперії. Ця фортеця внаслідок своєї особливої важливості мала 20-тисячний гарнізон, без слова підкорилися Єлу Даші. Там він прийняв титул гурхана Північної Ляо, тобто «всенародного хана», і став прапором боротьби кочових племен із чжурчженськой експансією. До Даші стали стікатися киданські воїни і представники тих племен (джерела називають число 18 племен), що не бажали міняти владу Ляо на чжурчженського. У фортеці Даші закликав своїх прихильників готується до помсти чжучженям і відновленню Ляо, але для цього Даші пропонував відступити на Захід і звідки почати боротьбу з чжурчженямі. Воїнів готових боротися з Даші добровільно нарахували 10 з гаком тисяч. Були призначені чиновники, створені склади з припасами та зброєю. На новий рік за китайським календарем (за європейським йшов 1125 рік) Даші зробив жертвопринесення білому коні і сірого бика духам неба, землі, і предкам. Військо було зібрано і підготовлено до походу. Але сили у війні з чжурчженями були нерівні, і в 1129 році Єлу Даші йде ще далі на захід. Було направлено послання до Уйгурському ідикуту Білейге в якому Даші нагадав про милостиве зверненні Абаоцзі з уйгурами почався після західного походу кидання, коли імператор запропонував уйгурів відновити їх старі володіння в Джунгарії або поселитися в Ганьсу. Даші попросив у уйгурів право мирного проходу в країну «арабів». Білейге зустрівся в Даші і вони бенкетували три дні. Білейге подарував Даші 600 коней, 100 верблюдів, 3000 овець і дав можливість безперешкодно пройти через уйгурські землі, давши своїх синів і онуків в заручники на час проходу. Потім Даші чесно відпустив їх.
З цього часу кидані, які пішли з ним, отримують назву каракитаїв (кара-кидани — «чорні кидани»). Закріпившись у південній Джунгарії, він отримує владу над сімома осілими областями і вісімнадцятьма кочовими племенами. У цей період Середньою Азією правила династія Караханидів, через внутрішньосімейних чвар вимушена підкоритися сельджуцькому султану Санджар, самому впливовому правителю мусульманського Сходу.
Даші вдається без великих зусиль зайняти столицю караханідів, місто Баласагун, після чого йому підкоряються також Мавераннахр і Хорезм. В результаті Єлу Даші створює державу, що простягалася від Каспію до пустелі Гобі, яка в китайській історіографії згадується як «Західне Ляо». А частина каракитаїв, відокремившись від своїх одноплемінників, створюють на півночі степи незалежне найманське ханство. Відділення, мабуть, відбувалося за релігійною ознакою: усі наймані були несторіанами. Однак і в каракитайській імперії кількість несторіанські громад збільшувалася, і вони користувалися заступництвом держави.
З давньою мрією про відновлення киданської імперії Ляо на Далекому Сході Єлу Даші довелося розпрощатися. Спроби проведення активних військових дій і з боку чжурчженів у 1130—1131 рр., І з боку гурхана в 1134 році результатів не дали — війська обох сторін повернулися з походів, навіть не побачивши противника. Гори і пустелі зробили непримиренних ворогів взаємно недопустимі. Одні знайшли нову батьківщину, інші на руїнах Ляо створили імперію Цзінь (кит. 金朝 Jīn Cháo, букв. Золота).

## Вторгнення до Єруса і кінець династії Ляо
Юрченці, тунгуйські люди, які жили на півночі від Ляо в Маньчжурії, заснували династію Цзінь в 1115 році і почали панувати в Маньчжурії. Юрченці утворили союз з китайською династією Сун, щоб атакувати Ляо, і до 1122 року юрченці захопили велику частину Ляо, включаючи її верховну столицю Чифен. Імператор Ляо Тяньцзю втік на захід, а його дядько князь Єлу Чун утворив не надовго Північний Ляо в південній столиці Ляо Наньцзін (нині Пекін). Сили династії Сун під командуванням Тонгана напали на Північний Ляо з півдня, але під командуванням Даші і Сяо Гана китайська армія змогла відбити напади династії Сун. Проте юрченці продовжували просуватися з півночі, і в 1123 році захопили південну столицю. Незадовго до захоплення Юрча Даши вислизнув від 7000 своїх військ, щоб приєднатися до імператора Тяньцзю.
Даші пізніше був захоплений юрченцями, але через п'ять місяців врятувався, щоб знову приєднатися до імператора. Проте імператор сигналізував про свій намір напасти на юрченців, які, на думку Даші, були безглуздими, оскільки юрченці були в сильній позиції. Не можу переконати імператора, в 1124 році Даші очолив групу своїх товаришів — кітанців на північний захід до міста Кедун з гарнізоном Ляо. Імператор Тяньцзу був захоплений юрченцями в 1125 році, і династія Ляо розпалася.

## Міф про християнському царстві на Сході
Звістка про Катванську битву, докотившись до Європи, викликало хвилю чуток, домислів і казок про християнський государя Сходу пресвітера Іоанна, розбивши мусульманську армію Санджара. У католицького хрестового воїнства з'явилася надія на сильного союзника — християнське царство, що існувало на схід від Персії. Насправді його не було, але ідея його існування, його необхідність і навіть можливості здійснення виникла і грала роль в політичній і військовій історії Азії. Християнське царство, очолюване царем-священиком, — тільки мрія східних християн, але ця мрія була настільки дієва, що до моменту смерті Єлу Даші багатьом почала здаватися реальністю, і заради мрії примирилися колишні вороги — несторіани і яковіти (монофізити). Об'єднання цих двох церков, з повною зневагою до догматики, відбулося в 1142 році, ще за життя Єлу Даші.
Чутки про успіхи несторіанства на Сході проникли в Європу і дали їжу для виникнення легенди про попа Івана, могутньому східному царя-первосвященика, нібито бажає допомогти латинським хрестоносцям в їх походах. Цей міф, що з'явився 1145 році, через два роки після смерті Єлу Даші, в творах Оттона Фрейзінгенського, був повторений і іншими літописцями і сприймався як абсолютно достовірний. Папа римський Олександр III направив східному «попу Івану» велике послання, проте його посол не знайшов в Азії ні царя-первосвященика, ні його царства. Наступні мандрівники вважали героями легенди реально існували правителів-несторіан, які очолювали степові ханства. Гійом де Рубрук вважав, що мова йде про Інанч-хані найманського, а Марко Поло — що про Ван-хана Кераітском. Проте обидва вони очолили свої народи пізніше виникнення легенди про тата Іоаннові. В новітні часи особистість прототипу царя-первосвященика стала предметом досліджень і суперечок учених. Загадка роз'яснена В. В. Бартольді і остаточно вирішена Л. Н. Гумільовим, який присвятив цій проблемі цілу книгу. Героєм чуток, що переродилися в легенду про папі Івана, міг бути тільки гурхан Елюй Даші, фундатор кара-киданської держави. Відвідування його фінансувала несторианская уйгурів. У Катванській битві 1141 року війська Єлу Даші розгромили армію сельджуцького султана Санджара, доти вселяє жах папським хрестоносцям, хто здобув перемогу над кращими полководцями Європи. Хрестоносцям хотілося бачити в кара-киданням своїх союзників — так народилася легенда про папі Івана і його царстві.
Сам гурхан Єлу Даші несторіаніном не був. Виховання він отримав конфуціанське. Мусульманський автор Ібн аль-Асир називає його манихеев. Свої послання до мусульманських правителів гурхан передував ісламської формулою: «В Ім'я Бога, милостивого, милосердного». Достовірно відомо, що незадовго до смерті Єлу Даші перед своїми полками приносив сірого бика і білого коня в жертву неба, землі і предкам, а це явно акт давньомонгольскої «чорної віри». Втім, можливо, Єлу Даші (подібно Чингісхану і першим Чингізидів) відрізнявся релігійним байдужістю і здійснював язичницькі обряди на догоду частини своєї армії. Залишається нез'ясованим, чому Єлу Даші в легенді названий Іваном. Несторіан серед кара-кидання було не менше, ніж язичників, а ім'я Іоанн в несторіанські громадах Центральної Азії було дуже популярним.
В. В. Бартольді висловлював припущення про високу віротерпимості Єлу Даші. Гурхан не міг бути проповідником однієї будь-якої релігії. Перед ним стояло інше завдання — забезпечити мир в імперії, населеної представниками мало не всіх конфесій: християн і мусульман, буддистів і маніхеї, юдеїв і тенгріан. Багатий був і національно-племінний склад. У країні мирно уживалися, маючи взаємну вигоду від сусідства, селяни і городяни, кочівники і мисливці, купці і воїни. Щоб знизити ризик сепаратизму, Єлу Даші особисто призначав командирів сотень, об'єднуючи їх в більш великі підрозділи. Приділяючи велике значення армії, він в той же час будував міста в самому серці степу для зміцнення караванної торгівлі. Завдяки цьому країна процвітала.
Наступники Єлу Даші на кара-кіданського престолі було буддистами, і вони продовжували політику віротерпимості, закладену засновником імперії.
Слід зазначити, що прихильники ісламу ніяким утисків не наражалися — мусульманські автори хвалять справедливість гурхану і їх повагу до ісламу

## Рух на захід
Він почав наступати з 10 000 коней, невеликою силою, припускаючи принаймні 2 коня для кожної людини. Його нова база Кедуна простяглася близько 1500 км на північний захід від Пекіна, ймовірно, вздовж річки Орхон у провінції Булган. Це був старий гарнізон Ляо з 20 000 племінних вершників, хороших пасовищ і захищений пустелею на схід та південь. Ймовірно, він планував створити свої сили та атакувати юрченців, коли з'явилася можливість, яку він так і не зробив. Він взяв на себе контроль над стадами імператорських коней і отримав певну владу над місцевими племенами. Союзи із західним Ся на південь або династії Сун на південний схід ніколи не розвивалися. По мірі того, як юрченці посилилися, дезорганізовані землі на захід стали все більш привабливими. Існували вже значні племінні рухи на захід, в тому числі деякі хітанці. 13 березня 1130 він очолив Захід з менш ніж 20 000 чоловік. Після незначних боїв з єнісейськими киргизькими країнами він створив нову базу на річці Еміл на схід від нинішнього китайського кордону близько 1500 км на захід від Кедуна. Приблизно в той же час його вітав правителя Королівства Кочо (близько 500 км на південний схід від Еміля біля Турфана), який став його союзником або васалом. Влітку 1131 року він напав на Кашгар (більш ніж на 1000 км на схід від Кочо), був міцно переможений  і відійшов до Кочо. Юрченці послали армію за ним, але це не вдалося через відстань.

## Створення Кара-Кітай
У 1131 або 1132 роках він був проголошений його послідовниками Гурханом, новим центральноазійським титулом, що означає те, що він пристосовується до своєї нової батьківщини. Він встановив свою владу над Альмаліком і Каяліком (місце). На захід був дезорганізоване Кара-хандійське ханство. Караканидський правитель Баласагун, Ібрагім II б. Ахмад звернувся по допомогу до Карлюків і Канкалісів. У 1134 р. Даші знецінив його, зробив Баласагхун своєю новою столицею і взяв понад 16 тисяч хітанців, які служили старому правителю. Він поширював свою владу над Джетісу (східний Казахстан). Він послав дві армії на схід, щоб напасти на юрченців, що не вдалося. Він отримав контроль над тим, що зараз є Синьцзян. У травні 1137 року він переміг правителя Караханіда в Худжанді, а потім кілька років провів для укріплення своєї влади в Ферганській долині і Ташкенті, тим самим розширивши свою імперію на захід і південь.

## Битва за Катван
Потім караханідці були васалами селджуків, і Махмуд звернувся за допомогою до султана Сельджуку Ахмаду Санджара. У 1141 році Даші, переслідуючи конфлікт між караханідцями і кочівниками Карлука, вступили у прямий конфлікт із сельджуками. Санджар рушив зі своїми військами, щоб зустріти кара-китанів. Проте в битві при Катаві, Даші домігся рішучої перемоги над турками-сельджуками. Армія сельджуків завдала величезної кількості смертей, і Санджар ледве врятувався від своєї смерті, але його дружина та деякі з його кращих воїнів були захоплені. Сила сельджуків різко знизилася після битви, а держава Сельджук впала у внутрішнє повстання. Кара-китанці стали домінуючою силою в Центральній Азії, а Харазми і Караханиди стали васальними державами своєї імперії. Їх імперія контролювала територію, приблизно еквівалентну більшість сучасних Синьцзян, Киргизстану, Узбекистану, Таджикистану та південного Казахстану.

## Смерть і спадщина
Єлу Даші помер через два роки після битви на Катаві в 1143 році, майстра[що це?] більшості країн Центральної Азії. У момент своєї смерті Кара Хітай керував Трансоксіаною, Ферганою, Семиричжою, Таримським басейном та Уйгурією. Створена династія Єлю, яка тривала аж до її узурпації Кухлюгом, з наступним завоюванням її доменом Чингісханом в 1218 році.
Його перемога над сельджуками та його дружні відносини з несторіанським християнством, які процвітали за час Кара-Китаю, призвели до його зв'язку з легендою про пресвітера Іоанна, християнського короля на сході, який «був призначений», щоб перемогти іслам. Єпископ Отто Фрейзін вперше записав цю історію в 1145 році.

title: Єлу Даші

wikitext:
{{особа}}
'''Єлу Даші''' ({{zh|c=耶律大石|p=Yēlǜ Dáshí}}) або Єх — Лу Та — Ших (1087—1143) був засновником держави [[Каракитайське ханство|Кара-Китай]], також відомий імператор династії Західної Ляо.  Він також відомий в мусульманських джерелах, як Нюші Тайфу, Кушкін Тайфу або Кушкін, син Байгу. Він біг з династії Ляо в північному Китаї, оскільки він був на межі знищення династією Юрчен Джин і рушив на захід до Середньої Азії, де він створив нову імперію у відому як східний Казахстан.

== Раннє життя ==
Єлу Даші був другорядним членом королівського клану Єлу в династії Ляо, а також восьмим нащадком імператора Тезю з Ляо. Його дата народження не зовсім зрозуміла, але, можливо, вона була або в 1087, або в 1094 році, за даними історії Ляо.

Історія Ляо описує його як «того, хто добре розбирається в киданнях і китайських скриптах, перевершував у верховій їзді і стрільбі з лука, і пройшов найвищий імператорський іспит в п'ятому році Тянкиної ери» (1115).

У сутінках династії він займав дедалі важливі адміністративні та військові посади.

== Біографія ==
Єлу Даші отримав класичну освіту в академії Ханьлинь за курсом ханської і киданської філології, що, втім, не завадило йому стати чудовим вершником і відмінним стрільцем.

У 1115 р Єлу Даші отримав вчений ступінь цзиньши, чин і призначення правителем областей Дай і Сячжоу (сучасна провінція Шаньсі, КНР). Війна з повсталими чжурчженямі вже була в повному розпалі, але лінія фронту поки проходила на півночі, в глибині Маньчжурії, і двадцятивосьмирічний намісник в цих боях участі не брав. Тільки в 1122 році йому вдалося зустрітися з новим імператором династії Ляо, тяньцзи-ді, який, рятуючись від насідаючих чжурчженів, прибув в свою південну столицю. Але і тут імператор колись могутньої держави не знайшов спокою, незабаром втік, поневірявся по окраїнах країни, в 1125 році був узятий в полон і помер на засланні.

Славу полководця Єлу Даші придбав ще в молодості, будучи командувачем військами Ляо під час війни з південнокитайською імперією Сун, з якої він вийшов переможцем. Тоді уряд китайської імперії Сун, проявляючи вже вкотре політичну короткозорість, вирішило скористатися тяжким становищем кидання і вдарити їм у спину. Китайські посли домовилися з чжурчженями про спільне наступі на південні області імперії Ляо і приурочили його до 1122 році. Китайський полководець Тун Гуань виступив на чолі великої армії, якій Єлу Даші зміг протиставити тільки 2 тисячі киданських і татабських вершників. Втім, цього виявилося достатньо — китайці були розбиті вщент. Після перемоги армія Єлу Даші зросла до 30 тисяч вершників за рахунок населення його області, знову повірило в киданську доблесть. Однак в 1119 році, коли чжурчжені все-таки захопили Ляо, Єлу Даші потрапив в полон, де провів деякий час на правах привілейованого бранця.

Пізніше, під час походу чжурчженів на залишки кидання, що об'єдналися навколо імператора тяньцзи-ді (天祚帝, Tiānzuòdì або Єлу яньсу — 耶律 延禧, Yēlǜ Yánxǐ; роки правління 1100—1125), Єлу Даші був у них провідником. Чжурчженська армія мала завданням схопити киданського імператора, але війська потрапили в болотисту місцевість і загрузли так, що не могли продовжувати похід. Тоді чжурчженського князь Цзун-ван (Zōngwàng) наказав пов'язаного Даші вивести військо до ставки імператора Ляо. Той вивів, і, хоча сам імператор встиг втекти, його гарем, сини, дочки, дядьки і сановники були схоплені ворогами. За цю зраду чжурчженського імператор Агуда віддав Єлу Даші честь і подарував йому дружину.

З полону Єлу Даші вдалося втекти назад до кидання. Можна було думати, що тяньцзи-ді поскаржиться на те, що через зраду Даші він позбувся всіх близьких людей, але той прийняв принца-перебіжчика з захопленням, тому що як раз в цей час кидання був запланований новий похід, щоб відвоювати у чжурчженів Західну і Південну столиці. Тут був доріг кожна людина, яка знає становище в стані ворога. Даші, краще представляючи стан справ, піддав прийнятий план кампанії жорстокій критиці. Він вказав, що східні області країни затоплені ворогами, дефіле в гірських проходах відступлені без бою, що імператор, який очолював армію, не готовий своєчасно до оборони, через що, природно, вся імперія потрапила в руки ворога. Натомість він запропонував свій план: навчати воїнів і чекати слушного моменту. Звичайно, його не послухали. Імператор кинув війська в наступ, яке повністю провалилося, незважаючи на те що 50 тисяч татарських вершників виступили на підтримку кидання. Даші, який під приводом хвороби відмовився від участі в кампанії, зробив ще одну спробу напоумити монарха, але настільки ж невдало. Судячи з того, що в наступному, 1125-му, році існування імперії Ляо припинилося, треба думати, що Єлу Даші правильно оцінив обстановку, а це виправдовує його подальші дії як в історичному, так і в етичному планах.

Не чекаючи неминучої катастрофи, восени 1124 року Єлу Даші вбив двох сановників, які проводили згубну політику непідготовлених і незабезпечених контрнаступів, оголосив себе ханом і вночі втік на захід, маючи при собі лише 200 вірних воїнів. Три дні потому він перетнув «Чорну річку» і опинився серед тангутів, їх полководець (сянвень) на ім'я Чуанг-ер подарували йому 400 коней, 20 верблюдів і тисячу овець. Це був мінімум, необхідний для того, щоб перейти пустелю. Кожен вершник отримав крім бойової, власної, одну в'ючного і одну заводну (тобто запасну) кінь. Військове обладнання і рідини можна було занурити на верблюдів, а вівці в степу — пересувний запас їжі. Завдяки допомозі онгутів Єлу Даші перетнув пустелю Гобі за три доби безперервного маршу і досяг фортеці Хотун на Орхон, крайнього західного пункту киданській імперії. Ця фортеця внаслідок своєї особливої важливості мала 20-тисячний гарнізон, без слова підкорилися Єлу Даші. Там він прийняв титул гурхана Північної Ляо, тобто «всенародного хана», і став прапором боротьби кочових племен із чжурчженськой експансією. До Даші стали стікатися киданські воїни і представники тих племен (джерела називають число 18 племен), що не бажали міняти владу Ляо на чжурчженського. У фортеці Даші закликав своїх прихильників готується до помсти чжучженям і відновленню Ляо, але для цього Даші пропонував відступити на Захід і звідки почати боротьбу з чжурчженямі. Воїнів готових боротися з Даші добровільно нарахували 10 з гаком тисяч. Були призначені чиновники, створені склади з припасами та зброєю. На новий рік за китайським календарем (за європейським йшов 1125 рік) Даші зробив жертвопринесення білому коні і сірого бика духам неба, землі, і предкам. Військо було зібрано і підготовлено до походу. Але сили у війні з чжурчженями були нерівні, і в 1129 році Єлу Даші йде ще далі на захід. Було направлено послання до Уйгурському ідикуту Білейге в якому Даші нагадав про милостиве зверненні Абаоцзі з уйгурами почався після західного походу кидання, коли імператор запропонував уйгурів відновити їх старі володіння в Джунгарії або поселитися в Ганьсу. Даші попросив у уйгурів право мирного проходу в країну «арабів». Білейге зустрівся в Даші і вони бенкетували три дні. Білейге подарував Даші 600 коней, 100 верблюдів, 3000 овець і дав можливість безперешкодно пройти через уйгурські землі, давши своїх синів і онуків в заручники на час проходу. Потім Даші чесно відпустив їх.

З цього часу кидані, які пішли з ним, отримують назву каракитаїв (кара-кидани — «чорні кидани»). Закріпившись у південній Джунгарії, він отримує владу над сімома осілими областями і вісімнадцятьма кочовими племенами. У цей період Середньою Азією правила династія Караханидів, через внутрішньосімейних чвар вимушена підкоритися сельджуцькому султану Санджар, самому впливовому правителю мусульманського Сходу.

Даші вдається без великих зусиль зайняти столицю караханідів, місто Баласагун, після чого йому підкоряються також Мавераннахр і Хорезм. В результаті Єлу Даші створює державу, що простягалася від Каспію до пустелі Гобі, яка в китайській історіографії згадується як «Західне Ляо». А частина каракитаїв, відокремившись від своїх одноплемінників, створюють на півночі степи незалежне найманське ханство. Відділення, мабуть, відбувалося за релігійною ознакою: усі наймані були несторіанами. Однак і в каракитайській імперії кількість несторіанські громад збільшувалася, і вони користувалися заступництвом держави.

З давньою мрією про відновлення киданської імперії Ляо на Далекому Сході Єлу Даші довелося розпрощатися. Спроби проведення активних військових дій і з боку чжурчженів у 1130—1131 рр., І з боку гурхана в 1134 році результатів не дали — війська обох сторін повернулися з походів, навіть не побачивши противника. Гори і пустелі зробили непримиренних ворогів взаємно недопустимі. Одні знайшли нову батьківщину, інші на руїнах Ляо створили імперію Цзінь (кит. 金朝 Jīn Cháo, букв. Золота).

== Вторгнення до Єруса і кінець династії Ляо ==
Юрченці, тунгуйські люди, які жили на півночі від Ляо в Маньчжурії, заснували династію Цзінь в 1115 році і почали панувати в Маньчжурії. Юрченці утворили союз з китайською династією Сун, щоб атакувати Ляо, і до 1122 року юрченці захопили велику частину Ляо, включаючи її верховну столицю [[Чифен]]. Імператор Ляо Тяньцзю втік на захід, а його дядько князь Єлу Чун утворив не надовго Північний Ляо в південній столиці Ляо Наньцзін (нині Пекін). Сили династії Сун під командуванням Тонгана напали на Північний Ляо з півдня, але під командуванням Даші і Сяо Гана китайська армія змогла відбити напади династії Сун. Проте юрченці продовжували просуватися з півночі, і в 1123 році захопили південну столицю. Незадовго до захоплення Юрча Даши вислизнув від 7000 своїх військ, щоб приєднатися до імператора Тяньцзю.

Даші пізніше був захоплений юрченцями, але через п'ять місяців врятувався, щоб знову приєднатися до імператора. Проте імператор сигналізував про свій намір напасти на юрченців, які, на думку Даші, були безглуздими, оскільки юрченці були в сильній позиції. Не можу переконати імператора, в 1124 році Даші очолив групу своїх товаришів — кітанців на північний захід до міста Кедун з гарнізоном Ляо. Імператор Тяньцзу був захоплений юрченцями в 1125 році, і династія Ляо розпалася.

== Міф про християнському царстві на Сході ==
Звістка про Катванську битву, докотившись до Європи, викликало хвилю чуток, домислів і казок про християнський государя Сходу пресвітера Іоанна, розбивши мусульманську армію Санджара. У католицького хрестового воїнства з'явилася надія на сильного союзника — християнське царство, що існувало на схід від Персії. Насправді його не було, але ідея його існування, його необхідність і навіть можливості здійснення виникла і грала роль в політичній і військовій історії Азії. Християнське царство, очолюване царем-священиком, — тільки мрія східних християн, але ця мрія була настільки дієва, що до моменту смерті Єлу Даші багатьом почала здаватися реальністю, і заради мрії примирилися колишні вороги — несторіани і яковіти (монофізити). Об'єднання цих двох церков, з повною зневагою до догматики, відбулося в 1142 році, ще за життя Єлу Даші.

Чутки про успіхи несторіанства на Сході проникли в Європу і дали їжу для виникнення легенди про попа Івана, могутньому східному царя-первосвященика, нібито бажає допомогти латинським хрестоносцям в їх походах. Цей міф, що з'явився 1145 році, через два роки після смерті Єлу Даші, в творах Оттона Фрейзінгенського, був повторений і іншими літописцями і сприймався як абсолютно достовірний. Папа римський Олександр III направив східному «попу Івану» велике послання, проте його посол не знайшов в Азії ні царя-первосвященика, ні його царства. Наступні мандрівники вважали героями легенди реально існували правителів-несторіан, які очолювали степові ханства. Гійом де Рубрук вважав, що мова йде про Інанч-хані найманського, а Марко Поло — що про Ван-хана Кераітском. Проте обидва вони очолили свої народи пізніше виникнення легенди про тата Іоаннові. В новітні часи особистість прототипу царя-первосвященика стала предметом досліджень і суперечок учених. Загадка роз'яснена В. В. Бартольді і остаточно вирішена Л. Н. Гумільовим, який присвятив цій проблемі цілу книгу. Героєм чуток, що переродилися в легенду про папі Івана, міг бути тільки гурхан Елюй Даші, фундатор кара-киданської держави. Відвідування його фінансувала несторианская уйгурів. У Катванській битві 1141 року війська Єлу Даші розгромили армію сельджуцького султана Санджара, доти вселяє жах папським хрестоносцям, хто здобув перемогу над кращими полководцями Європи. Хрестоносцям хотілося бачити в кара-киданням своїх союзників — так народилася легенда про папі Івана і його царстві.

Сам гурхан Єлу Даші несторіаніном не був. Виховання він отримав конфуціанське. Мусульманський автор Ібн аль-Асир називає його манихеев. Свої послання до мусульманських правителів гурхан передував ісламської формулою: «В Ім'я Бога, милостивого, милосердного». Достовірно відомо, що незадовго до смерті Єлу Даші перед своїми полками приносив сірого бика і білого коня в жертву неба, землі і предкам, а це явно акт давньомонгольскої «чорної віри». Втім, можливо, Єлу Даші (подібно Чингісхану і першим Чингізидів) відрізнявся релігійним байдужістю і здійснював язичницькі обряди на догоду частини своєї армії. Залишається нез'ясованим, чому Єлу Даші в легенді названий Іваном. Несторіан серед кара-кидання було не менше, ніж язичників, а ім'я Іоанн в несторіанські громадах Центральної Азії було дуже популярним.

В. В. Бартольді висловлював припущення про високу віротерпимості Єлу Даші. Гурхан не міг бути проповідником однієї будь-якої релігії. Перед ним стояло інше завдання — забезпечити мир в імперії, населеної представниками мало не всіх конфесій: християн і мусульман, буддистів і маніхеї, юдеїв і тенгріан. Багатий був і національно-племінний склад. У країні мирно уживалися, маючи взаємну вигоду від сусідства, селяни і городяни, кочівники і мисливці, купці і воїни. Щоб знизити ризик сепаратизму, Єлу Даші особисто призначав командирів сотень, об'єднуючи їх в більш великі підрозділи. Приділяючи велике значення армії, він в той же час будував міста в самому серці степу для зміцнення караванної торгівлі. Завдяки цьому країна процвітала.

Наступники Єлу Даші на кара-кіданського престолі було буддистами, і вони продовжували політику віротерпимості, закладену засновником імперії.

Слід зазначити, що прихильники ісламу ніяким утисків не наражалися — мусульманські автори хвалять справедливість гурхану і їх повагу до ісламу

== Рух на захід ==
Він почав наступати з 10 000 коней, невеликою силою, припускаючи принаймні 2 коня для кожної людини. Його нова база Кедуна простяглася близько 1500 км на північний захід від Пекіна, ймовірно, вздовж річки Орхон у провінції Булган. Це був старий гарнізон Ляо з 20 000 племінних вершників, хороших пасовищ і захищений пустелею на схід та південь. Ймовірно, він планував створити свої сили та атакувати юрченців, коли з'явилася можливість, яку він так і не зробив. Він взяв на себе контроль над стадами імператорських коней і отримав певну владу над місцевими племенами. Союзи із західним Ся на південь або династії Сун на південний схід ніколи не розвивалися. По мірі того, як юрченці посилилися, дезорганізовані землі на захід стали все більш привабливими. Існували вже значні племінні рухи на захід, в тому числі деякі хітанці. 13 березня 1130 він очолив Захід з менш ніж 20 000 чоловік. Після незначних боїв з єнісейськими киргизькими країнами він створив нову базу на річці Еміл на схід від нинішнього китайського кордону близько 1500 км на захід від Кедуна. Приблизно в той же час його вітав правителя Королівства Кочо (близько 500 км на південний схід від Еміля біля Турфана), який став його союзником або васалом. Влітку 1131 року він напав на Кашгар (більш ніж на 1000 км на схід від Кочо), був міцно переможений  і відійшов до Кочо. Юрченці послали армію за ним, але це не вдалося через відстань.

== Створення Кара-Кітай ==
[[Файл:Lakebalkhashbasinmap.png|праворуч|міні|Жетисуська область: Баласагун був на захід від Алмати. Еміл був біля нижнього лівого кута вставки. Альмалік був поблизу Інін у верхній долині Ілі.]]
У 1131 або 1132 роках він був проголошений його послідовниками Гурханом, новим центральноазійським титулом, що означає те, що він пристосовується до своєї нової батьківщини. Він встановив свою владу над Альмаліком і Каяліком (місце). На захід був дезорганізоване Кара-хандійське ханство. Караканидський правитель Баласагун, [[Ібрагім II Богра-хан|Ібрагім II б. Ахмад]] звернувся по допомогу до Карлюків і Канкалісів. У 1134 р. Даші знецінив його, зробив Баласагхун своєю новою столицею і взяв понад 16 тисяч хітанців, які служили старому правителю. Він поширював свою владу над Джетісу (східний Казахстан). Він послав дві армії на схід, щоб напасти на юрченців, що не вдалося. Він отримав контроль над тим, що зараз є Синьцзян. У травні 1137 року він переміг правителя Караханіда в Худжанді, а потім кілька років провів для укріплення своєї влади в Ферганській долині і Ташкенті, тим самим розширивши свою імперію на захід і південь.

== Битва за Катван ==
[[Файл:Battle_of_Qatwan.png|міні|300x300пкс|Битва за Катван в 1141 році.]]
Потім караханідці були васалами селджуків, і Махмуд звернувся за допомогою до султана Сельджуку Ахмаду Санджара. У 1141 році Даші, переслідуючи конфлікт між караханідцями і кочівниками Карлука, вступили у прямий конфлікт із сельджуками. Санджар рушив зі своїми військами, щоб зустріти кара-китанів. Проте в битві при Катаві, Даші домігся рішучої перемоги над турками-сельджуками. Армія сельджуків завдала величезної кількості смертей, і Санджар ледве врятувався від своєї смерті, але його дружина та деякі з його кращих воїнів були захоплені. Сила сельджуків різко знизилася після битви, а держава Сельджук впала у внутрішнє повстання. Кара-китанці стали домінуючою силою в Центральній Азії, а Харазми і Караханиди стали васальними державами своєї імперії. Їх імперія контролювала територію, приблизно еквівалентну більшість сучасних Синьцзян, Киргизстану, Узбекистану, Таджикистану та південного Казахстану.

== Смерть і спадщина ==
Єлу Даші помер через два роки після битви на Катаві в 1143 році, майстра{{що це}} більшості країн Центральної Азії. У момент своєї смерті Кара Хітай керував Трансоксіаною, Ферганою, Семиричжою, Таримським басейном та Уйгурією. Створена династія Єлю, яка тривала аж до її узурпації Кухлюгом, з наступним завоюванням її доменом Чингісханом в 1218 році.

Його перемога над сельджуками та його дружні відносини з несторіанським християнством, які процвітали за час Кара-Китаю, призвели до його зв'язку з легендою про пресвітера Іоанна, християнського короля на сході, який «був призначений», щоб перемогти іслам. Єпископ Отто Фрейзін вперше записав цю історію в 1145 році.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{Правителі Каракитайського ханства}}

[[Категорія:Народились 1087]]
[[Категорія:Померли 1143]]
[[Категорія:Народились 1094]]
[[Категорія:Каракитайські хани]]
[[Категорія:Правителі XII століття]]

title: кит. 耶律大石

Помер: 1143 · Центральна Азія

Країна: Династія Ляо · Каракитаї

Діяльність: військовослужбовець

Посада: монарх

У шлюбі з: Empress Zhāodéd і Табуянь

Діти: Єлу Їлі


text:
# Керичо
Керичо — місто в провінції Рифт-Валлі, Кенія. Адміністративний центр округу Керичо. Населений пункт є центром чайних плантацій країни. Є аеропорт Керичо.

## Клімат
Місто знаходиться у зоні, котра характеризується вологим тропічним кліматом. Найтепліший місяць — березень із середньою температурою 18.5 °C (65.3 °F). Найхолодніший місяць — липень, із середньою температурою 16.5 °С (61.7 °F).
| Клімат Керичо           | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо | Клімат Керичо |
| Показник                | Січ.          | Лют.          | Бер.          | Квіт.         | Трав.         | Черв.         | Лип.          | Серп.         | Вер.          | Жовт.         | Лист.         | Груд.         | Рік           |
| Середня температура, °C | 18,1          | 18,4          | 18,5          | 18,1          | 17,6          | 16,9          | 16,5          | 16,8          | 17,1          | 17,7          | 17,6          | 17,8          | 17,6          |
| Норма опадів, мм        | 83.3          | 96.9          | 165.1         | 262.9         | 246.7         | 163           | 152.7         | 182.2         | 153.6         | 145.1         | 156.8         | 105.2         | 1913.5        |
| Днів з опадами          | 11,9          | 13,7          | 17,3          | 23,6          | 22,9          | 18,2          | 18,1          | 20,3          | 18,8          | 19,8          | 17,8          | 13,7          | 216,1         |
| Вологість повітря, %    | 55.4          | 56.4          | 58.9          | 69.3          | 72.7          | 73.7          | 70.5          | 68.2          | 63.5          | 61            | 63.7          | 58.6          | 64.3          |
| ----------------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------------- |
| Джерело: Weatherbase    |               |               |               |               |               |               |               |               |               |               |               |               |               |

## Населення
У місті проживають представники народності календжин.

## Релігія
Місто є центром  однойменної католицької єпархії.

## Відомі жителі і уродженці
У місті народилися такі відомі бігуни як Вілсон Кіпружут, Джойс Чепчумба, Едвін Сой, Мерсі Чероні.

wikiname: ukwiki

title: Керичо

in_language: uk

wikitext:
{{refimprove|дата=березень 2022}}
{{НП}}
'''Керичо''' — місто в провінції [[Рифт-Валлі]], [[Кенія]]. Адміністративний центр округу [[Керичо (округ)|Керичо]]. Населений пункт є центром [[Чай|чайних плантацій]] країни. Є аеропорт [[Керичо (аеропорт)|Керичо]].

== Клімат ==
Місто знаходиться у зоні, котра характеризується [[тропічний клімат вологих лісів|вологим тропічним кліматом]]. Найтепліший місяць — [[березень]] із середньою температурою 18.5 °C (65.3 °F). Найхолодніший місяць — [[липень]], із середньою температурою 16.5 °С (61.7 °F).<ref>[https://weatherbase.com/weather/weather-summary.php3?s=603073&cityname=Kericho%2C+Kericho%2C+Kenya&units=metric Клімат Керичо]</ref>

{{Клімат міста
|Місто_род=Керичо
|Джерело=[https://www.weatherbase.com/weather/weather.php3?s=603073&cityname=Kericho-Kenya Weatherbase]
| Рік_сер=17.6
| Січ_сер=18.1
| Лют_сер=18.4
| Бер_сер=18.5
| Кві_сер=18.1
| Тра_сер=17.6
| Чер_сер=16.9
| Лип_сер=16.5
| Сер_сер=16.8
| Вер_сер=17.1
| Жов_сер=17.7
| Лис_сер=17.6
| Гру_сер=17.8
| Рік_сер_опади=1913.5
| Січ_сер_опади=83.3
| Лют_сер_опади=96.9
| Бер_сер_опади=165.1
| Кві_сер_опади=262.9
| Тра_сер_опади=246.7
| Чер_сер_опади=163
| Лип_сер_опади=152.7
| Сер_сер_опади=182.2
| Вер_сер_опади=153.6
| Жов_сер_опади=145.1
| Лис_сер_опади=156.8
| Гру_сер_опади=105.2
| Рік_опади=216.1
| Січ_опади=11.9
| Лют_опади=13.7
| Бер_опади=17.3
| Кві_опади=23.6
| Тра_опади=22.9
| Чер_опади=18.2
| Лип_опади=18.1
| Сер_опади=20.3
| Вер_опади=18.8
| Жов_опади=19.8
| Лис_опади=17.8
| Гру_опади=13.7
| Рік_вол=64.3
| Січ_вол=55.4
| Лют_вол=56.4
| Бер_вол=58.9
| Кві_вол=69.3
| Тра_вол=72.7
| Чер_вол=73.7
| Лип_вол=70.5
| Сер_вол=68.2
| Вер_вол=63.5
| Жов_вол=61
| Лис_вол=63.7
| Гру_вол=58.6
}}

== Населення ==
У місті проживають представники народності [[календжин]].

== Релігія ==
Місто є центром  однойменної католицької єпархії.

== Відомі жителі і уродженці ==
У місті народилися такі відомі бігуни як [[Вілсон Кіпружут]], [[Джойс Чепчумба]], [[Едвін Сой]], [[Мерсі Чероні]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Kenya-geo-stub}}

[[Категорія:Міста Кенії]]

title: Країна

Країна: Кенія

Адмінодиниця: Провінція Рифт-Валлі

Часовий пояс: UTC+3 (Провінція Рифт-Валлі)


text:
# Ліга чемпіонів ОФК 2017
Ліга чемпіонів ОФК 2017 — 16-й розіграш клубного футбольного турніру проведеного Конфедерацією футболу Океанії і 11-й під його нинішньою назвою. Діючий чемпіон — Окленд Сіті. Переможець Ліги чемпіонів Окленд Сіті представлятиме ОФК на клубному чемпіонаті світу 2017.
1/2 фіналу
8 квітня 2017 ТЕФАНА-ОКЛЕНД СІТІ 0-2
МАЖЕНТА-ТІМ ВЕЛЛІНГТОН 2-2
16 квітня 2017ОКЛЕНД СІТІ-ТЕФАНА 2-0
ТІМ ВЕЛЛІНГТОН- МАЖЕНТА 7-1
ФІНАЛ
29 квітня 2017 ОКЛЕНД СІТІ — ТІМ ВЕЛЛІНГТОН 3-0
6 травня 2017 ТІМ ВЕЛЛІНГТОН — ОКЛЕНД СІТІ 0-2

title: Ліга чемпіонів ОФК 2017

wikitext:
{{Без джерел|дата=січень 2025}}
{{Міжнародний футбольний турнір
| tourney_name = Ліга чемпіонів ОФК 2017
| year =
| yearr =
| other_titles =
| image =
| size =
| alt =
| caption =
| city =
| country = ''Кваліфікаційний етап:''
{{TGA}}
 ''Груповий етап:''
{{flagcountry|NCL|football}}
{{NZL}}
{{TAH}}
| dates =
| num_teams =
| confederations =
| associations =
| venues =
| cities =
| champion =
| champion_other = {{Прапорець|NZL}}[[Окленд Сіті]]
| count =
| second =
| second_other = {{Прапорець|NZL}}[[Тім Веллінгтон]]
| third =
| third_other =
| fourth =
| fourth_other =
| matches = 36
| goals = 161
| attendance = 26100
| top_scorer = {{Прапорець|NZL}}[[Раян Де Фріз]]
 {{Прапорець|ENG}} [[Том Джексон]]
 {{Прапорець|POR}}[[Жуан Морейра]]
 {{nowrap|(по 6 голів)}}
| player = {{Прапорець|ESP}}[[Анхель Берланга]]
| prevseason = [[Ліга чемпіонів ОФК 2016|2016]]
| nextseason = [[Ліга чемпіонів ОФК 2018|2018]]
}}
'''Ліга чемпіонів ОФК 2017''' — 16-й розіграш клубного футбольного турніру проведеного Конфедерацією футболу Океанії і 11-й під його нинішньою назвою. Діючий чемпіон — Окленд Сіті. Переможець Ліги чемпіонів Окленд Сіті представлятиме ОФК на клубному чемпіонаті світу 2017.

1/2 фіналу

8 квітня 2017 ТЕФАНА-ОКЛЕНД СІТІ 0-2

МАЖЕНТА-ТІМ ВЕЛЛІНГТОН 2-2

16 квітня 2017ОКЛЕНД СІТІ-ТЕФАНА 2-0

ТІМ ВЕЛЛІНГТОН- МАЖЕНТА 7-1

ФІНАЛ

29 квітня 2017 ОКЛЕНД СІТІ — ТІМ ВЕЛЛІНГТОН 3-0

6 травня 2017 ТІМ ВЕЛЛІНГТОН — ОКЛЕНД СІТІ 0-2

== Посилання ==
* {{Official|http://www.oceaniafootball.com}}

{{доробити}}

[[Категорія:Ліга чемпіонів ОФК]]
[[Категорія:2017 у футболі]]

title: Ліга чемпіонів ОФК 2017

Господар: Кваліфікаційний етап: · Тонга · Груповий етап: · Нова Каледонія · Нова Зеландія · Таїті

Дата: 28 січня 2017 — · 6 травня 2017

title: Призери

Переможець: Окленд Сіті

Фіналіст: Тім Веллінгтон

title: Статистика турніру

Найкращий бомбардир(и): Раян Де Фріз · Том Джексон · Жуан Морейра · (по 6 голів)

Найкращий гравець: Анхель Берланга


text:
# Зелькі-Домброве
Зелькі-Домброве (пол. Zelki Dąbrowe) — село в Польщі, у гміні Карнево Маковського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 69 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Цехановського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 39      | 9                  | 28               | 2                    |
| Жінки    | 30      | 6                  | 14               | 10                   |
| Разом    | 69      | 15                 | 42               | 12                   |

title: Зелькі-Домброве

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Зелькі-Домброве
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Zelki Dąbrowe}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Маковський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Карнево (гміна){{!}}Карнево
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 69
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 23
|поштовий індекс        = 06-425
|автомобільний код      = WMA
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0117104
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Зелькі-Домброве''' ({{lang-pl|Zelki Dąbrowe}}) — село в Польщі, у [[Карнево (гміна)|гміні Карнево]] [[Маковський повіт|Маковського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:69}} {{МНОЖИНА:69|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Цехановське воєводство|Цехановського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=39 |ЧолПре=9 |ЧолПрац=28 |ЧолПост=2
|Жін=30 |ЖінПре=6 |ЖінПрац=14 |ЖінПост=10
|Разом=69 |РазомПре=15 |РазомПрац=42 |РазомПост=12
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Карнево}}

[[Категорія:Села Маковського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Маковський повіт

Гміна: Карнево

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WMA

OSM: ↑2703340 ·R (Ґміна Карнево)


text:
# Кульчин (Люблінське воєводство)
Кульчин (пол. Kulczyn) — село в Польщі, у гміні Ганськ Володавського повіту Люблінського воєводства. Населення — 260 осіб (2011).

## Історія
За даними етнографічної експедиції 1869—1870 років під керівництвом Павла Чубинського, у селі переважно проживали греко-католики, які розмовляли українською мовою.
У 1921 році село входило до складу гміни Ганськ Володавського повіту Люблінського воєводства Польської Республіки.
У 1975—1998 роках село належало до Холмського воєводства.

## Демографія
За переписом населення Польщі 10 вересня 1921 року в селі налічувалося 61 будинок та 362 мешканці, з них:
- 175 чоловіків та 187 жінок;
- 222 православні, 125 римо-католиків, 8 юдеїв, 7 євангельських християн;
- 222 українці, 125 поляків, 8 євреїв, 7 німців.

Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 127     | 36                 | 83               | 8                    |
| Жінки    | 133     | 38                 | 66               | 29                   |
| Разом    | 260     | 74                 | 149              | 37                   |

title: Кульчин (Люблінське воєводство)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Кульчин
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Kulczyn}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Люблінське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Володавський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Ганськ (гміна){{!}}Ганськ
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 260
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 82
|поштовий індекс        = 22-235
|автомобільний код      = LWL
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0103562
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Кульчин}}
'''Кульчин''' ({{lang-pl|Kulczyn}}) — село в Польщі, у [[Ганськ (гміна)|гміні Ганськ]] [[Володавський повіт|Володавського повіту]] [[Люблінське воєводство|Люблінського воєводства]]. Населення — {{formatnum:260}} {{МНОЖИНА:260|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Історія ==
За даними етнографічної експедиції 1869—1870 років під керівництвом [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]], у селі переважно проживали греко-католики, які розмовляли українською мовою<ref name="Чубинський"/>.

У 1921 році село входило до складу гміни Ганськ [[Влодавський повіт (Російська імперія)|Володавського повіту]] [[Люблінське воєводство (II Річ Посполита)|Люблінського воєводства]] [[Польська Республіка (1918—1939)|Польської Республіки]]<ref name="населення 1921"/>.

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975—1998 роках]] село належало до [[Холмське воєводство|Холмського воєводства]].

== Демографія ==
За [[Перепис населення Польщі (1921)|переписом населення Польщі 10 вересня 1921 року]] в селі налічувалося 61 будинок та 362 мешканці, з них<ref name="населення 1921"/>:
* 175 чоловіків та 187 жінок;
* 222 православні, 125 римо-католиків, 8 юдеїв, 7 євангельських християн;
* 222 українці, 125 поляків, 8 євреїв, 7 німців.

Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=127 |ЧолПре=36 |ЧолПрац=83 |ЧолПост=8
|Жін=133 |ЖінПре=38 |ЖінПрац=66 |ЖінПост=29
|Разом=260 |РазомПре=74 |РазомПрац=149 |РазомПост=37
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>

<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>

<ref name="населення 1921">{{cite book |title=Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej opracowany na podstawie wyników pierwszego powszechnego spisu ludności z dn. 30 września 1921 r. i innych źródeł urzędowych |url=https://polona.pl/item/skorowidz-miejscowosci-rzeczypospolitej-polskiej-opracowany-na-podstawie-wynikow,NjcwOTY1OTU/4/#info:metadata |year=1924 |publisher=[[Центральний статистичний офіс Польщі|Główny Urząd Statystyczny]] |location=Warszawa |page=117 |volume=Tom IV, Województwo Lubelskie |archive-date=27 липня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200727013317/https://polona.pl/item/skorowidz-miejscowosci-rzeczypospolitej-polskiej-opracowany-na-podstawie-wynikow,NjcwOTY1OTU/4/#info:metadata }} {{ref-pl}}</ref>

<ref name="Чубинський">{{книга|відповідальний=собран. [[Чубинський Павло Платонович|П. П. Чубинскимъ]]|заголовок=[[Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западно-Русский Край|Труды этнографическо-статистической экспедиціи въ Западно-Русскій Край]]|посилання= http://irbis-nbuv.gov.ua/ulib/item/UKR0002524|місце=С.-Петербургъ|том=7: Евреи. Поляки. Племена немалорусскаго происхожденія. Малоруссы (статистика, сельскій бытъ, языкъ)|рік=1872|сторінки=371}} {{ref-ru-dor}}</ref>

}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Ганськ}}

[[Категорія:Села Володавського повіту]]

title: Країна

Воєводство: Люблінське воєводство

Повіт: Володавський повіт

Гміна: Ганськ

Автомобільний код: LWL


text:
# Всього дорожче
«Всього дорожче» (рос. Всего дороже) — радянська драматична стрічка 1957 року режисера Юрія Музиканта. Прем'єра стрічки відбулась 18 вересня 1957 року.

## Синопсис
Голова колгоспу Роман Бакланов (Юліан Панич) одного разу виручив свого тестя, який пропив колгоспне сіно, та видав йому фіктивну довідку. Потім з вини Бакланова заарештували чесного хлопця, і він не признався, щоб виправити ситуацію. Згодом шахраї вимагають від Бакланова участі в їхніх нечесних справах, і він їде за підтримкою до секретаря райкому.

## У ролях
- Юліан Панич — Роман Бакланов, голова колгоспу[1]
- Ія Арепіна — Полінка, сестра Романа Бакланова
- Галина Кареліна[ru] — Ірина Бакланов
- Михайло Іванов[ru] — Семен Катишев
- Ольга Аверічева[ru] — Пелагея Буянова
- Олександр Суснін — Василь
- Аркадій Трусов — Гнат Зернишко
- Любов Калюжна — Лапушкіна
- Микола Крючков — Федір Костомаров
- Петро Лобанов[ru] — Шарабанкін
- Іван Селянин[ru] — 'Никодим Васильович, бухгалтер
- Олександр Ларіков[ru] — чоловік у чайній
- Анатолій Абрамов — міліціонер
- Володимир Бризгалов — батько Романа Бакланова
- Сергій Філіппов — водій
- Борис Рижухін[ru] — слідчий
- Людмила Безугла[ru] — Настя
- Антоніна Павличев[ru] — Парасковія Буянова
- Юрій Соловйов — Петро Буянов
- Василь Леонов — епізодична роль
- Зінаїда Шарко — офіціянтка (немає у титрах)
- Анатолій Алексєєв[ru] — голова колгоспу (немає у титрах)
- Любов Малиновська — колгоспниця (немає у титрах)
- Зоя Александрова — гостя на весіллі (немає у титрах)
- Ігор Щепетнов — Василь Васильович (немає у титрах)
- Василь Максимов — завгосп (немає у титрах)

## Творча група
- Режисер-постановник: Юрій Музикант[ru]
- Сценарист: Сергій Воронін[ru]
- Оператор-постановник: В'ячеслав Фастович[ru], Євген Кирпичов
- Художник-постановник: Іван Іванов
- Режисер монтажу: Ніна Ніколаєва
- Композитор: Василь Соловйов-Сєдой

title: Всього дорожче

wikitext:
{{Фільм
| тип               =
| українська назва  = Всього дорожче
| оригінальна назва = {{lang-ru|Всего дороже}}
| зображення        = Всього дорожче.jpg
| зображення розмір = 265px
| підпис            =
| жанр              = [[драма (жанр)|драма]]
| режисер           = {{Не перекладено|Музикант Юрій Олександрович|Юрій Музикант|ru|Музыкант, Юрий Александрович}}
| продюсер          =
| сценарист         = {{Не перекладено|Воронін Сергій Олексійович|Сергій Воронін|ru|Воронин, Сергей Алексеевич}}
| на основі         =
| актори            = [[Панич Юліан Олександрович|Юліан Панич]]
[[Кареліна Галина Тимофіївна|Галина Кареліна]]
{{Не перекладено|Іванов Михайло Васильович|Михайло Іванов|ru|Иванов, Михаил Васильевич (актёр)}}
{{Не перекладено|Аверічева Ольга Василівна|Ольга Аверічева|ru|Аверичева, Ольга Васильевна}}
[[Арепіна Ія Олексіївна|Ія Арепіна]]
[[Аркадій Трусов]]
[[Суснін Олександр Олександрович|Олександр Суснін]]
Любов Калюжна
[[Крючков Микола Опанасович|Микола Крючков]]
{{нп|Павличев Антоніна Павлівна|Антоніна Павличев|ru|Павлычева, Антонина Павловна}}
[[Малиновська Любов Іванівна|Любов Малиновська]]
[[Соловйов Юрій Васильович|Юрій Соловйов]]
{{нп|Лобанов Петро Васильович|Петро Лобанов|ru|Лобанов, Пётр Васильевич}}
{{нп|Селянин Іван Семенович|Іван Селянин|ru|Селянин, Иван Семёнович}}
{{нп|Ларіков Олександр Йосипович|Олександр Ларіков|ru|Лариков, Александр Иосифович}}
[[Абрамов Анатолій Васильович|Анатолій Абрамов]]
{{нп|Рижухін Борис Сергійович|Борис Рижухін|ru|Рыжухин, Борис Сергеевич}}
[[Філіппов Сергій Миколайович|Сергій Філіппов]]
{{нп|Безугла Людмила Йосипівна|Людмила Безугла|ru|Безуглая, Людмила Иосифовна}}
| композитор        = [[Соловйов-Сєдой Василь Павлович|Василь Соловйов-Сєдой]]
| музика            =
| оператор          = {{Не перекладено|Фастович В'ячеслав Ксаверійович|В'ячеслав Фастович|ru|Фастович, Вячеслав Ксаверьевич}}
Євген Кирпичов
| художник          = Іван Іванов
| костюмер          =
| монтаж            = Ніна Ніколаєва
| оповідач          =
| кінокомпанія      = «[[Ленфільм]]»
| дистриб'ютор      =
| тривалість        = 83 хв.
| мова              = {{російська}}
| озвучення українською =
| країна            = {{USR}}
| рік               = 1957
| дата виходу       = [[18 вересня]] [[1957]]
| кошторис          =
| касові збори      =
| imdb_id           =
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
}}
'''«Всього дорожче»''' ({{lang-ru|Всего дороже}}) — радянська [[драма (жанр)|драматична]] стрічка {{рук|1957}} року режисера {{Не перекладено|Музикант Юрій Олександрович|Юрія Музиканта|ru|Музыкант, Юрий Александрович}}. Прем'єра стрічки відбулась [[18 вересня]] [[1957]] року.

== Синопсис ==
Голова колгоспу Роман Бакланов ([[Панич Юліан Олександрович|Юліан Панич]]) одного разу виручив свого тестя, який пропив колгоспне сіно, та видав йому фіктивну довідку. Потім з вини Бакланова заарештували чесного хлопця, і він не признався, щоб виправити ситуацію. Згодом шахраї вимагають від Бакланова участі в їхніх нечесних справах, і він їде за підтримкою до секретаря райкому.

== У ролях ==
{{div col}}
* [[Панич Юліан Олександрович|Юліан Панич]] — ''Роман Бакланов, голова колгоспу<ref>[http://www.karpenkokarymuseum.kr.ua/kar11-27_u.html Ю. О. Панич] Музей І. К. Карпенка-Карого</ref>''
* [[Арепіна Ія Олексіївна|Ія Арепіна]] — ''Полінка, сестра Романа Бакланова''
* {{Не перекладено|Кареліна Галина Тимофіївна|Галина Кареліна|ru|Карелина, Галина Тимофеевна}} — ''Ірина Бакланов''
* {{Не перекладено|Іванов Михайло Васильович|Михайло Іванов|ru|Иванов, Михаил Васильевич (актёр)}} — ''Семен Катишев''
* {{Не перекладено|Аверічева Ольга Василівна|Ольга Аверічева|ru|Аверичева, Ольга Васильевна}} — ''Пелагея Буянова''
* [[Суснін Олександр Олександрович|Олександр Суснін]] — ''Василь''
* [[Трусов Аркадій Васильович|Аркадій Трусов]] — ''Гнат Зернишко''
* [[Калюжна Любов Андріївна|Любов Калюжна]] — ''Лапушкіна''
* [[Крючков Микола Опанасович|Микола Крючков]] — ''Федір Костомаров''
* {{нп|Лобанов Петро Васильович|Петро Лобанов|ru|Лобанов, Пётр Васильевич}} — ''Шарабанкін''
* {{нп|Селянин Іван Семенович|Іван Селянин|ru|Селянин, Иван Семёнович}} — '''Никодим Васильович, бухгалтер''
* {{нп|Ларіков Олександр Йосипович|Олександр Ларіков|ru|Лариков, Александр Иосифович}} — ''чоловік у чайній''
* [[Абрамов Анатолій Васильович|Анатолій Абрамов]] — ''міліціонер''
* [[Бризгалов Володимир Петрович|Володимир Бризгалов]] — ''батько Романа Бакланова''
* [[Філіппов Сергій Миколайович|Сергій Філіппов]] — ''водій''
* {{нп|Рижухін Борис Сергійович|Борис Рижухін|ru|Рыжухин, Борис Сергеевич}} — ''слідчий''
* {{нп|Безугла Людмила Йосипівна|Людмила Безугла|ru|Безуглая, Людмила Иосифовна}} — ''Настя''
* {{нп|Павличев Антоніна Павлівна|Антоніна Павличев|ru|Павлычева, Антонина Павловна}} — ''Парасковія Буянова''
* [[Соловйов Юрій Васильович|Юрій Соловйов]] — ''Петро Буянов''
* [[Леонов Василь Васильович|Василь Леонов]] — ''епізодична роль''
* [[Шарко Зінаїда Максимівна|Зінаїда Шарко]] — ''офіціянтка (немає у титрах)''
* {{нп|Алексєєв Анатолій Олександрович|Анатолій Алексєєв|ru|Алексеев, Анатолий Александрович (актёр)}} — ''голова колгоспу (немає у титрах)''
* [[Малиновська Любов Іванівна|Любов Малиновська]] — ''колгоспниця (немає у титрах)''
* [[Александрова Зоя Павлівна|Зоя Александрова]] — ''гостя на весіллі (немає у титрах)''
* [[Щепетнов Ігор Дмитрович|Ігор Щепетнов]] — ''Василь Васильович (немає у титрах)''
* [[Максимов Василь Павлович|Василь Максимов]] — ''завгосп (немає у титрах)''
{{div col end}}

== Творча група ==
* [[Режисер-постановник]]: {{Не перекладено|Музикант Юрій Олександрович|Юрій Музикант|ru|Музыкант, Юрий Александрович}}
* [[Сценарист]]: {{Не перекладено|Воронін Сергій Олексійович|Сергій Воронін|ru|Воронин, Сергей Алексеевич}}
* [[Оператор-постановник]]: {{Не перекладено|Фастович В'ячеслав Ксаверійович|В'ячеслав Фастович|ru|Фастович, Вячеслав Ксаверьевич}}, Євген Кирпичов
* [[Художник-постановник]]: Іван Іванов
* [[Режисер монтажу]]: Ніна Ніколаєва
* [[Композитор]]: [[Соловйов-Сєдой Василь Павлович|Василь Соловйов-Сєдой]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{imdb title|id=0235004|title=Всього дорожче}}

{{нормативний контроль}}
{{портали|Кінематограф|СРСР}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1957]]
[[Категорія:Фільми кіностудії «Ленфільм»]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]

title: рос. Всего дороже

Жанр: драма

Режисер: Юрій Музикант

Сценарист: Сергій Воронін

У головних · ролях: Юліан Панич · Галина Кареліна · Михайло Іванов · Ольга Аверічева · Ія Арепіна · Аркадій Трусов · Олександр Суснін · Любов Калюжна · Микола Крючков · Антоніна Павличев · Любов Малиновська · Юрій Соловйов · Петро Лобанов · Іван Селянин · Олександр Ларіков · Анатолій Абрамов · Борис Рижухін · Сергій Філіппов · Людмила Безугла

Оператор: В'ячеслав Фастович · Євген Кирпичов

Композитор: Василь Соловйов-Сєдой

Монтаж: Ніна Ніколаєва

Художник: Іван Іванов

Кінокомпанія: «Ленфільм»

Мова: російська

Країна: СРСР

Дата виходу: 18 вересня 1957


text:
# Вочман Ні
Вочман Ні, Ні Туошен (кит. 倪柝聲; піньїнь: Ní Tuòshēng; 4 листопада 1903 — 30 травня 1972) — лідер китайської церкви та християнський вчитель, який працював у Китаї протягом 20 століття . На його євангелізацію вплинули Плімутські брати.
У 1922 році він ініціював церковні збори у Фучжоу, які можна вважати початком місцевих церков. За тридцять років свого служіння Ні опублікував багато книг, що пояснюють Біблію. Він заснував церкви по всьому Китаю та провів багато конференцій для навчання дослідників Біблії та церковних працівників. Після Комуністичної революції Ні зазнав переслідувань і був ув’язнений за свою віру і провів останні двадцять років свого життя у в’язниці. Його нагородив Крістофер Сміт (R–NJ) у Конгресі США 30 липня 2009 року.

## Біографія
Вочман Ні народився 4 листопада 1903 року як третя з дев’яти дітей Ні Венгсю, шанованого офіцера імперської митної служби, та Лінь Хе-Пінг (Мир Лін), який у дитинстві відзначився в американському -укомплектована методистська місіонерська школа. Його дід був талановитим англіканським проповідником.
Оскільки обидва батьки Ні були методистами, його хрестив єпископ Методистської церкви ще немовлям.
У 1916 році, у віці 13 років, Ні вступив до місцевої середньої школи Церковного місіонерського товариства у Фучжоу, провінція Фуцзянь, щоб розпочати навчання за західним зразком. Потім він пішов до середньої школи Трініті-коледжу в Фучжоу, де продемонстрував великий розум і амбіції. Серед його однокласників був Вілсон Ван, брат одного з хороших друзів Вочмана Ні, Леланда Ванга. Двоє хлопців закінчили коледж, незважаючи на сильну повінь, яка принесла в їхній регіон холеру, чуму та труднощі. Під час випускних іспитів двоє хлопців набрали майже однакові бали, очоливши клас Вілсон Ван, за яким із відривом слідував Вочман Ні на другому місці.
Навесні 1920 року, коли Ні було 17 років, Дору Юй запросили провести десятиденні збори відродження у Церкві Небесного Миру у Фучжоу. Після того як мати Ні відвідала ці зустрічі, вона спонукала вибачитися перед сином за попередній випадок несправедливого покарання. Її вчинок настільки вразив Ні, що він вирішив відвідати наступного дня євангелізаційні збори, щоб побачити, що там відбувається. Після повернення із зустрічі, згідно з власним звітом Ні:
Увечері 28 квітня 1920 року я був сам у своїй кімнаті, намагаючись вирішити, вірити чи ні в Господа. Спочатку я не хотів, але, намагаючись помолитися, я побачив масштаб своїх гріхів і реальність і дієвість Ісуса як Спасителя. Коли я уявляв Господні руки, витягнуті на хресті, вони ніби вітали мене, і Господь казав: «Я чекаю тут, щоб прийняти тебе». Усвідомлюючи дієвість Христової крові в очищенні моїх гріхів і переповнений такою любов’ю, я прийняв його туди. Раніше я сміявся з людей, які прийняли Ісуса, але того вечора цей досвід став для мене реальним, і я плакав і сповідував свої гріхи, шукаючи прощення у Господа. Під час першої молитви я відчув радість і мир, яких ніколи раніше не відчував. Здавалося, світло затопило кімнату, і я сказав Господу: «О, Господи, Ти справді був милостивий до мене».
— Watchman Nee, Watchman Nee's Testimony.
Після свого навернення Ні хотів отримати навчання як християнський робітник. Спочатку він відвідав Біблійний інститут Дори Юй у Шанхаї, хоча ще був учнем середньої школи. Однак його звільнили через його погані та ліниві звички, такі як спати допізна. Згодом Ні намагався покращити свій характер і привів його до близького контакту з британською місіонеркою Маргарет Е. Барбер, яка стала його вчителем і наставником. Ні відвідував Маргарет щотижня, щоб отримати духовну допомогу. Барбер ставилася до Ні як до молодого учня і часто застосовувала сувору дисципліну. Коли вона померла в 1930 році, Барбер залишила всі свої речі Ні, яка написала:
Ми дуже засмучені новиною про смерть міс Барбер у пагоді Ло-Сінг, Фукієн. Вона була дуже глибоко в Господі, і, на мою думку, таке спілкування, яке вона мала з Господом, і вірність, яку вона виявляла Господу, рідко зустрічаються на цій землі.
— Witness Lee, Watchman Nee: A Seer of the Divine Revelation in the Present Age.

## Шлюб
У підлітковому віці Ні закохався у Чаріті Чанг. Дві їхні родини дружили протягом трьох поколінь. Коли Ні став християнином, Чаріті висміяла Ісуса в присутності Ні. Це його непокоїло. Зрештою, після багатьох труднощів, Ні відчув, що йому потрібно відмовитися від їхніх стосунків. Через десять років, після закінчення університетської освіти, Чаріті стала християнкою. Вона почала відвідувати церковні збори в Шанхаї в 1934 році. Того ж року, під час четвертої «конференції Переможця» Ні в Ханчжоу, вони одружилися. Чаріті піклувалася про Ні під час його частих хвороб і була єдиним відвідувачем, якому Ні дозволяли під час його ув’язнення. У них не було дітей.

## Переслідування та ув'язнення
Підйом Комуністичної партії Китаю в 1949 році з її доктриною державного атеїзму спричинив великі переслідування християн. Фальшиві звинувачення та арешти також були висунуті проти багатьох іноземних місіонерів. Через інтенсивні пропагандистські кампанії та погрози ув’язнення віруючих змушували звинувачувати один одного.
10 квітня 1952 року Вочман Ні був заарештований у Шанхаї офіцерами громадської безпеки з Маньчжурії та звинувачений у хабарництві, крадіжці державного майна, ухиленні від сплати податків, обмані державних контрактів і крадіжці урядової економічної інформації. Ні також «перевиховали». 11 січня 1956 року відбулася загальнонаціональна зачистка, націлена на співробітників і старійшин у місцевих церквах. Дехто загинув у трудових таборах, а іншим загрожували тривалі терміни ув’язнення. 18 січня 1956 року Бюро у справах релігії розпочало дванадцятиденні збори зі звинуваченнями в залі церковних зборів на Наньян-роуд у Шанхаї, під час яких було висунуто багато звинувачень проти Ні під час великих зборів звинувачень. 21 червня 1956 року Ні постав перед Верховним судом у Шанхаї, де було оголошено, що він був відлучений від церкви старійшинами церкви в Шанхаї та визнаний винним за всіма звинуваченнями. Засуджений на п'ятнадцять років позбавлення волі з виправленням. Спочатку він утримувався у в'язниці Тіланьцяо в Шанхаї, але пізніше був переведений в інші місця. Відвідати його дозволили лише його дружині Чаріті.
29 січня 1956 року громадська безпека зайняла будівлю на Наньян-роуд, і багато співробітників Ні були заарештовані, поміщені в ізоляцію та змушені зректися Вочмана Ні. Деякі колеги приєдналися до звинувачень Вочмена Ні, тоді як інші, такі як Піс Ван, Рут Лі та Юй Ченхуа, мовчали і були покарані довічним ув’язненням. Після цього по всій країні відбулися масові мітинги з обвинуваченням, щоб засудити «антиреволюційну секту Вочмана Ні».

## Смерть
За рік до смерті Ні в 1972 році його дружина Чаріті померла через нещасний випадок і високий кров'яний тиск; Ні не пустили на її похорон. Потім старша сестра Чаріті взяла на себе відповідальність піклуватися про Ні у в'язниці. Ні мав бути звільнений у 1967 році, але його тримали у в'язниці до його смерті 30 травня 1972 року. Ні про його смерть, ні про похорон не повідомлялося. Його останки були кремовані 1 червня 1972 року, до того, як його сім'я прибула до в'язниці.
Онука племінниця Ні розповіла про час, коли вона пішла забрати прах Ні:
У червні 1972 року ми отримали повідомлення з трудового господарства, що мій дядь помер. Ми кинулися на ферму. Але коли ми туди приїхали, то дізналися, що його вже кремували. Ми могли бачити лише його прах. Перед відходом він залишив під подушкою аркуш паперу, на якому тремтячою рукою було написано кілька рядків великих слів. Своїм життєвим досвідом він хотів засвідчити правду, яку мав до самої смерті. Ця істина така: «Христос — Син Божий, який помер за викуплення грішників і воскрес через три дні. Це найбільша істина у Всесвіті. Я вмираю через свою віру в Христа. Вочман Ні». Коли працерадгосп показав нам цей папір, я молився, щоб Господь дав мені швидше запам'ятати його. Мій дідусь помер. Він був вірний до смерті. Із заплямованим кров’ю вінцем пішов він до Господа. Хоча Ні не виконав свого останнього бажання — вийти живим і приєднатися до своєї дружини, Господь приготував щось ще краще — вони возз’єдналися перед Господом.
— Watchman Nee's grandniece, Watchman Nee: A Seer of the Divine Revelation in the Present Age.

## Переконання
Ні вірив у словесне натхнення Біблії та в те, що Біблія є Словом Божим. Він також вірив, що Бог у певному сенсі триєдиний, Батько, Син і Дух, чітко троє, але повністю єдині, що співіснують і співнаслідують один одного від вічності до вічності. Він вірив, що Ісус Христос є Сином Божим, навіть Сам Бог, який втілився як людина, яка має як людське життя, так і божественне життя, що Він помер на хресті, щоб здійснити викуплення, що Він тілесно воскрес із мертвих на третій день , що Він вознісся на небо і був посаджений на престол, увінчаний славою і зроблений Господом усього, і що Він повернеться вдруге, щоб прийняти Своїх послідовників, щоб врятувати Ізраїль і встановити Своє тисячолітнє царство на землі. Він вірив, що кожна людина, яка вірить в Ісуса Христа, буде прощена Богом, омита Його спокутною кров’ю, виправдана вірою, відроджена Святим Духом і спасена благодаттю. Такий віруючий є дитиною Божою і членом Тіла Христового. Він також вважав, що доля кожного віруючого — бути невід’ємною частиною церкви, яка є Тілом Христовим і домом Божим.

title: Вочман Ні

wikitext:
[[Файл:Watchman Nee.jpg|міні|Вочман Ні]]
'''Вочман Ні''', '''Ні Туошен''' ([[Китайська мова|кит]]. 倪柝聲; [[піньїнь]]: Ní Tuòshēng; 4 листопада 1903 — 30 травня 1972) — лідер китайської церкви та християнський вчитель, який працював у [[Китайська Народна Республіка|Китаї]] протягом 20 століття . На його євангелізацію вплинули [[Плімутські брати]].

У 1922 році він ініціював церковні збори у [[Фучжоу]], які можна вважати початком місцевих церков. За тридцять років свого служіння Ні опублікував багато книг, що пояснюють Біблію. Він заснував церкви по всьому Китаю та провів багато конференцій для навчання дослідників Біблії та церковних працівників. Після Комуністичної революції Ні зазнав переслідувань і був ув’язнений за свою віру і провів останні двадцять років свого життя у в’язниці. Його нагородив Крістофер Сміт (R–NJ) у Конгресі США 30 липня 2009 року.

== Біографія ==
Вочман Ні народився 4 листопада 1903 року як третя з дев’яти дітей Ні Венгсю, шанованого офіцера імперської митної служби, та Лінь Хе-Пінг (Мир Лін), який у дитинстві відзначився в американському -укомплектована методистська місіонерська школа. Його дід був талановитим англіканським проповідником.

Оскільки обидва батьки Ні були методистами, його хрестив єпископ Методистської церкви ще немовлям.

У 1916 році, у віці 13 років, Ні вступив до місцевої середньої школи Церковного місіонерського товариства у [[Фучжоу]], провінція [[Фуцзянь]], щоб розпочати навчання за західним зразком. Потім він пішов до середньої школи Трініті-коледжу в Фучжоу, де продемонстрував великий розум і амбіції. Серед його однокласників був Вілсон Ван, брат одного з хороших друзів Вочмана Ні, Леланда Ванга. Двоє хлопців закінчили коледж, незважаючи на сильну повінь, яка принесла в їхній регіон холеру, чуму та труднощі. Під час випускних іспитів двоє хлопців набрали майже однакові бали, очоливши клас Вілсон Ван, за яким із відривом слідував Вочман Ні на другому місці.

Навесні 1920 року, коли Ні було 17 років, Дору Юй запросили провести десятиденні збори відродження у Церкві Небесного Миру у Фучжоу. Після того як мати Ні відвідала ці зустрічі, вона спонукала вибачитися перед сином за попередній випадок несправедливого покарання. Її вчинок настільки вразив Ні, що він вирішив відвідати наступного дня євангелізаційні збори, щоб побачити, що там відбувається. Після повернення із зустрічі, згідно з власним звітом Ні:

Увечері 28 квітня 1920 року я був сам у своїй кімнаті, намагаючись вирішити, вірити чи ні в Господа. Спочатку я не хотів, але, намагаючись помолитися, я побачив масштаб своїх гріхів і реальність і дієвість Ісуса як Спасителя. Коли я уявляв Господні руки, витягнуті на хресті, вони ніби вітали мене, і Господь казав: «Я чекаю тут, щоб прийняти тебе». Усвідомлюючи дієвість Христової крові в очищенні моїх гріхів і переповнений такою любов’ю, я прийняв його туди. Раніше я сміявся з людей, які прийняли Ісуса, але того вечора цей досвід став для мене реальним, і я плакав і сповідував свої гріхи, шукаючи прощення у Господа. Під час першої молитви я відчув радість і мир, яких ніколи раніше не відчував. Здавалося, світло затопило кімнату, і я сказав Господу: «О, Господи, Ти справді був милостивий до мене».

''— Watchman Nee, Watchman Nee's Testimony.''

Після свого навернення Ні хотів отримати навчання як християнський робітник. Спочатку він відвідав Біблійний інститут Дори Юй у Шанхаї, хоча ще був учнем середньої школи. Однак його звільнили через його погані та ліниві звички, такі як спати допізна. Згодом Ні намагався покращити свій характер і привів його до близького контакту з британською місіонеркою Маргарет Е. Барбер, яка стала його вчителем і наставником. Ні відвідував Маргарет щотижня, щоб отримати духовну допомогу. Барбер ставилася до Ні як до молодого учня і часто застосовувала сувору дисципліну. Коли вона померла в 1930 році, Барбер залишила всі свої речі Ні, яка написала:

Ми дуже засмучені новиною про смерть міс Барбер у пагоді Ло-Сінг, Фукієн. Вона була дуже глибоко в Господі, і, на мою думку, таке спілкування, яке вона мала з Господом, і вірність, яку вона виявляла Господу, рідко зустрічаються на цій землі.

— Witness Lee, ''Watchman Nee: A Seer of the Divine Revelation in the Present Age''.

== Шлюб ==
У підлітковому віці Ні закохався у Чаріті Чанг. Дві їхні родини дружили протягом трьох поколінь. Коли Ні став християнином, Чаріті висміяла Ісуса в присутності Ні. Це його непокоїло. Зрештою, після багатьох труднощів, Ні відчув, що йому потрібно відмовитися від їхніх стосунків. Через десять років, після закінчення університетської освіти, Чаріті стала християнкою. Вона почала відвідувати церковні збори в [[Шанхай|Шанхаї]] в 1934 році. Того ж року, під час четвертої «конференції Переможця» Ні в [[Ханчжоу]], вони одружилися. Чаріті піклувалася про Ні під час його частих хвороб і була єдиним відвідувачем, якому Ні дозволяли під час його ув’язнення. У них не було дітей.

== Переслідування та ув'язнення ==
Підйом [[Комуністична партія Китаю|Комуністичної партії Китаю]] в 1949 році з її доктриною державного [[Атеїзм|атеїзму]] спричинив великі переслідування християн. Фальшиві звинувачення та арешти також були висунуті проти багатьох іноземних місіонерів. Через інтенсивні пропагандистські кампанії та погрози ув’язнення віруючих змушували звинувачувати один одного.

10 квітня 1952 року Вочман Ні був заарештований у Шанхаї офіцерами громадської безпеки з Маньчжурії та звинувачений у хабарництві, крадіжці державного майна, ухиленні від сплати податків, обмані державних контрактів і крадіжці урядової економічної інформації. Ні також «перевиховали». 11 січня 1956 року відбулася загальнонаціональна зачистка, націлена на співробітників і старійшин у місцевих церквах. Дехто загинув у трудових таборах, а іншим загрожували тривалі терміни ув’язнення. 18 січня 1956 року Бюро у справах релігії розпочало дванадцятиденні збори зі звинуваченнями в залі церковних зборів на Наньян-роуд у Шанхаї, під час яких було висунуто багато звинувачень проти Ні під час великих зборів звинувачень. 21 червня 1956 року Ні постав перед Верховним судом у Шанхаї, де було оголошено, що він був відлучений від церкви старійшинами церкви в Шанхаї та визнаний винним за всіма звинуваченнями. Засуджений на п'ятнадцять років позбавлення волі з виправленням. Спочатку він утримувався у в'язниці Тіланьцяо в Шанхаї, але пізніше був переведений в інші місця. Відвідати його дозволили лише його дружині Чаріті.

29 січня 1956 року громадська безпека зайняла будівлю на Наньян-роуд, і багато співробітників Ні були заарештовані, поміщені в ізоляцію та змушені зректися Вочмана Ні. Деякі колеги приєдналися до звинувачень Вочмена Ні, тоді як інші, такі як Піс Ван, Рут Лі та Юй Ченхуа, мовчали і були покарані довічним ув’язненням. Після цього по всій країні відбулися масові мітинги з обвинуваченням, щоб засудити «антиреволюційну секту Вочмана Ні».

== Смерть ==
За рік до смерті Ні в 1972 році його дружина Чаріті померла через нещасний випадок і високий кров'яний тиск; Ні не пустили на її похорон. Потім старша сестра Чаріті взяла на себе відповідальність піклуватися про Ні у в'язниці. Ні мав бути звільнений у 1967 році, але його тримали у в'язниці до його смерті 30 травня 1972 року. Ні про його смерть, ні про похорон не повідомлялося. Його останки були кремовані 1 червня 1972 року, до того, як його сім'я прибула до в'язниці.

Онука племінниця Ні розповіла про час, коли вона пішла забрати прах Ні:

У червні 1972 року ми отримали повідомлення з трудового господарства, що мій дядь помер. Ми кинулися на ферму. Але коли ми туди приїхали, то дізналися, що його вже кремували. Ми могли бачити лише його прах. Перед відходом він залишив під подушкою аркуш паперу, на якому тремтячою рукою було написано кілька рядків великих слів. Своїм життєвим досвідом він хотів засвідчити правду, яку мав до самої смерті. Ця істина така: «Христос — Син Божий, який помер за викуплення грішників і воскрес через три дні. Це найбільша істина у Всесвіті. Я вмираю через свою віру в Христа. Вочман Ні». Коли працерадгосп показав нам цей папір, я молився, щоб Господь дав мені швидше запам'ятати його. Мій дідусь помер. Він був вірний до смерті. Із заплямованим кров’ю вінцем пішов він до Господа. Хоча Ні не виконав свого останнього бажання — вийти живим і приєднатися до своєї дружини, Господь приготував щось ще краще — вони возз’єдналися перед Господом.

— Watchman Nee's grandniece, ''Watchman Nee: A Seer of the Divine Revelation in the Present Age.''

== Переконання ==
Ні вірив у словесне натхнення Біблії та в те, що Біблія є Словом Божим. Він також вірив, що Бог у певному сенсі триєдиний, Батько, Син і Дух, чітко троє, але повністю єдині, що співіснують і співнаслідують один одного від вічності до вічності. Він вірив, що [[Ісус Христос]] є Сином Божим, навіть Сам Бог, який втілився як людина, яка має як людське життя, так і божественне життя, що Він помер на хресті, щоб здійснити викуплення, що Він тілесно воскрес із мертвих на третій день , що Він вознісся на небо і був посаджений на престол, увінчаний славою і зроблений Господом усього, і що Він повернеться вдруге, щоб прийняти Своїх послідовників, щоб врятувати Ізраїль і встановити Своє тисячолітнє царство на землі. Він вірив, що кожна людина, яка вірить в Ісуса Христа, буде прощена Богом, омита Його спокутною кров’ю, виправдана вірою, відроджена [[Святий Дух|Святим Духом]] і спасена благодаттю. Такий віруючий є дитиною Божою і членом Тіла Христового. Він також вважав, що доля кожного віруючого — бути невід’ємною частиною церкви, яка є Тілом Христовим і домом Божим.

[[Категорія:Народились 1903]]
[[Категорія:Померли 1972]]
[[Категорія:Християнські письменники]]
[[Категорія:Християнство в Китаї]]
[[Категорія:Персоналії:Фучжоу]]
[[Категорія:Гоніння на християн]]


text:
# Історія видобутку корисних копалин на Кавказі
Історія видобутку корисних копалин на Кавказі

## Епоха міді і бронзи
З кінця V тис. до н. е. починають формуватися потужні гірничі осередки на Кавказі, причому на їх становлення імовірно вплинули технологічні імпульси, що йшли як збоку балкано-карпатської металургії (через північне Причорномор'я, за посередництвом трипільської та майкопської культур), так і з боку південних сусідів — народів Східної Анатолії, де найдавніша металургія була усталена традицією й первісними знаннями. Цікавим феноменом незвикло багатої металом археологічної культури є майкопська (IV тис. до н. е.), ареалом життєдіяльності якої була Кубань і Північний Кавказ. Розкопки залишених цією скотарською культурою величезних могил дали численні колекції металевих виробів: бронзову зброю і посуд, золоті прикраси, срібні посудини. Припускають, що метал надходив з Південного Кавказу, хоча не виключені розробки руд у ареалі розселення майкопської культури, де є відповідні мідні рудопрояви.
Таким чином, завдяки стійким господарчим, торговельним і культурним (технологічним) зв'язкам навколо Чорного моря, у IV тис. до н. е. сформувалася Циркумпонтійська металургійна провінція, яка протягом тривалого часу залишалася найпотужнішою на території усієї Євразії. Домінантою цієї провінції були рудники Кавказу, що пов'язано не тільки з багатими мідними родовищами, але й з новими технологічними успіхами кавказьких гірників — виробництвом арсенових бронз та освоєнням витоплення міді з первинних сірчистих руд.
Приблизно на початку II тис. до Р. Х., коли зв'язки між гірничо-металургійними й металообробними центрами навколо Чорного моря перестали бути системними (метал Балкан і Карпат було переорієнтовано на захід і північ, а Кавказу — на південь і схід), утворилася окрема Кавказька металургійна провінція (площею близько 500 тис. км2). Будучи в 7 разів меншою за Європейську металургійну провінцію та в 16 разів — за Євразійську, вона значно (за деякими оцінками — на порядок) перевищувала їх за чисельністю мідних виробів. На жаль більшість чисельних пам'яток гірничої діяльності давніх народів Кавказу, що пов'язані з видобутком руд міді та легувальних металів (арсену, стибію тощо), були назавжди втрачені в процесі розробок копалин у нові часи та в індустріальну епоху. Лише археологічні розкопки давніх поховань, які виявили надзвичайно багаті та якісні набори бронзових знарядь і зброї, а також ритуальних зливків і навіть металобрухту, дають уяву про масштаби промислової діяльності на теренах Кавказької металургійної провінції.
Вважають, що центром гірничого промислу кінця V—IV тис. до н. е. був Малий Кавказ з родовищами Кафанського рудного поля, а також Айкадзор, Сасимадан, Каджаран (Куро-Аракська культура). Розроблялися легкоплавкі окиснені мідні мінерали, але їх рудопрояви в молодих горах альпійського віку, до яких належить Кавказ, були суттєво обмежені (домінували первинні сірчисті агрегати). Найбільш давні гірничі виробки (здебільшого штольні) майже не збереглися.
Кінцем V тис. до н. е. датують найбільш ранні кавказькі вироби з арсенових бронз. Основні мінерали арсену були досить рано помічені гірниками завдяки яскраво-червоному (реальгар) чи золотистому (аурипігмент) кольорам. Вони доволі широко застосовувалися в ритуальних діях. Припускають, що ці мінерали могли додавати в шихту мідного плавлення з магічними закликами про допомогу духів вогню. Часто заклик «виявлявся почутим»: мідь, отримана таким чином, перевершувала за якістю звичайну. З часом було встановлено зв'язок між часткою лігатури (мінералів арсену) та властивостями мідного сплаву. Так 8 % вмісту арсену (максимальний відсоток за спільної плавки руд) забезпечував бронзі достатню ковкість, а міцність сплаву, за даними сучасних випробувань, сягала середнього рівня сталі. При цьому мідь діставала підвищену стійкість до окиснення, а сплав — поліпшені ливарні якості, зокрема зниження температури плавлення. Недоліком таких бронз були отруйні властивості арсену, які становили загрозу металургам, а в окремих випадках — користувачам виробів (що надавало перевагу більш пізнім олов'яним бронзам).
Не зважаючи на значний географічний обшир пошуків олова експедиціями гірників з Кавказу, віднайти його не вдалося. Для заміни олова в мідних сплавах велись випробування інших руд, які могли б забезпечити бронзі високу міцність. Вдалий склад лігатури був створений із суміші арсенових і стибієвих мінералів. Це підтверджують не тільки численні археологічні знахідки, але й античні хроніки. Так, у Псевдо-Аристотеля в книзі «Про дивовижні випадки» зазначено: «Оповідають, що мосиникська мідь відрізняється надзвичайним блиском та білизною; до неї підмішували не олово, але особливий тип тамтешньої землі, яку плавили разом із міддю, тому давні вироби з тих місцевостей пречудові».

wikitext:
'''Історія видобутку корисних копалин на [[Кавказ]]і'''
[[Файл:Caucasus mountain range map-fr.svg|thumb| right|250px|]]

== Епоха міді і бронзи ==
З кінця V тис. до н. е. починають формуватися потужні гірничі осередки на Кавказі, причому на їх становлення імовірно вплинули технологічні імпульси, що йшли як збоку балкано-карпатської металургії (через північне Причорномор'я, за посередництвом трипільської та майкопської культур), так і з боку південних сусідів — народів Східної Анатолії, де найдавніша металургія була усталена традицією й первісними знаннями. Цікавим феноменом незвикло багатої металом археологічної культури є майкопська (IV тис. до н. е.), ареалом життєдіяльності якої була [[Кубань]] і [[Північний Кавказ]]. Розкопки залишених цією скотарською культурою величезних могил дали численні колекції металевих виробів: бронзову зброю і посуд, золоті прикраси, срібні посудини. Припускають, що метал надходив з Південного Кавказу, хоча не виключені розробки руд у ареалі розселення [[Майкопська культура|майкопської культури]], де є відповідні мідні рудопрояви.

Таким чином, завдяки стійким господарчим, торговельним і культурним (технологічним) зв'язкам навколо [[Чорне море|Чорного моря]], у IV тис. до н. е. сформувалася [[Циркумпонтійська металургійна провінція]], яка протягом тривалого часу залишалася найпотужнішою на території усієї Євразії. Домінантою цієї провінції були рудники Кавказу, що пов'язано не тільки з багатими мідними родовищами, але й з новими технологічними успіхами кавказьких гірників — виробництвом [[Арсенова бронза|арсенових бронз]] та освоєнням витоплення міді з первинних сірчистих руд.

Приблизно на початку II тис. до Р. Х., коли зв'язки між гірничо-металургійними й металообробними центрами навколо Чорного моря перестали бути системними (метал Балкан і Карпат було переорієнтовано на захід і північ, а Кавказу — на південь і схід), утворилася окрема [[Кавказька металургійна провінція]] (площею близько 500 тис. км2). Будучи в 7 разів меншою за [[Європейська металургійна провінція|Європейську металургійну провінцію]] та в 16 разів — за Євразійську, вона значно (за деякими оцінками — на порядок) перевищувала їх за чисельністю мідних виробів. На жаль більшість чисельних пам'яток гірничої діяльності давніх народів Кавказу, що пов'язані з видобутком руд міді та легувальних металів (арсену, стибію тощо), були назавжди втрачені в процесі розробок копалин у нові часи та в індустріальну епоху. Лише археологічні розкопки давніх поховань, які виявили надзвичайно багаті та якісні набори бронзових знарядь і зброї, а також ритуальних зливків і навіть металобрухту, дають уяву про масштаби промислової діяльності на теренах Кавказької металургійної провінції.

Вважають, що центром гірничого промислу кінця V—IV тис. до н. е. був Малий Кавказ з родовищами Кафанського рудного поля, а також [[Айкадзор]], [[Сасимадан]], [[Каджаран]] ([[Куро-Аракська культура]]). Розроблялися легкоплавкі окиснені мідні мінерали, але їх рудопрояви в молодих горах альпійського віку, до яких належить Кавказ, були суттєво обмежені (домінували первинні сірчисті агрегати). Найбільш давні гірничі виробки (здебільшого штольні) майже не збереглися.

Кінцем V тис. до н. е. датують найбільш ранні кавказькі вироби з арсенових бронз. Основні мінерали арсену були досить рано помічені гірниками завдяки яскраво-червоному (реальгар) чи золотистому (аурипігмент) кольорам. Вони доволі широко застосовувалися в ритуальних діях. Припускають, що ці мінерали могли додавати в шихту мідного плавлення з магічними закликами про допомогу духів вогню. Часто заклик «виявлявся почутим»: мідь, отримана таким чином, перевершувала за якістю звичайну. З часом було встановлено зв'язок між часткою лігатури (мінералів арсену) та властивостями мідного сплаву. Так 8 % вмісту арсену (максимальний відсоток за спільної плавки руд) забезпечував бронзі достатню ковкість, а міцність сплаву, за даними сучасних випробувань, сягала середнього рівня сталі. При цьому мідь діставала підвищену стійкість до окиснення, а сплав — поліпшені ливарні якості, зокрема зниження температури плавлення. Недоліком таких бронз були отруйні властивості арсену, які становили загрозу металургам, а в окремих випадках — користувачам виробів (що надавало перевагу більш пізнім олов'яним бронзам).

Не зважаючи на значний географічний обшир пошуків олова експедиціями гірників з [[Кавказ]]у, віднайти його не вдалося. Для заміни олова в мідних сплавах велись випробування інших руд, які могли б забезпечити бронзі високу міцність. Вдалий склад лігатури був створений із суміші арсенових і стибієвих мінералів. Це підтверджують не тільки численні археологічні знахідки, але й античні хроніки. Так, у Псевдо-Аристотеля в книзі «Про дивовижні випадки» зазначено: «Оповідають, що мосиникська мідь відрізняється надзвичайним блиском та білизною; до неї підмішували не олово, але особливий тип тамтешньої землі, яку плавили разом із міддю, тому давні вироби з тих місцевостей пречудові».

== Література ==
# '''[https://web.archive.org/web/20150427054711/http://store.kassiopeya.com/product_info.php?products_id=1140 Гайко Г. І., Білецький В. С. Історія гірництва: Підручник. — Київ-Алчевськ: Видавничий дім «Києво-Могилянська академія», видавництво «ЛАДО» ДонДТУ, 2013. — 542 с.]'''
[[Категорія:Історія гірничої справи]]


text:
# Референдум щодо членства в Європейському Союзі на Аландських островах (1994)
20 листопада 1994 року на Аландських островах відбувся референдум про членство в Європейському Союзі. Незважаючи на те, що 16 жовтня на материковій частині Фінляндії був проведений референдум, на островах пройшло окреме голосування, оскільки вони були окремою митною юрисдикцією. Членство в ЄС підтримали 73,64 % виборців.

## Результати
| Голосування                | Кількість осіб | %     |
| -------------------------- | -------------- | ----- |
| Для                        | 6456           | 73,64 |
| Проти                      | 2311           | 26,36 |
| Недійсні/пусті голоси      |                | —     |
| Усього                     | 8767           | 100   |
| Зареєстровані виборці/явка | 18 090         | 49,10 |
| Джерело: Пряма демократія  |                |       |

wikitext:
{{Універсальна картка}}

20 листопада 1994 року на [[Аландські острови|Аландських островах]] відбувся '''референдум про членство в [[Європейський Союз|Європейському Союзі]]'''<ref name="DD">[http://www.sudd.ch/event.php?lang=en&id=ax011994 Åland-Inseln (Finnland), 20. November 1994 : Beitritt zur EU] Direct Democracy</ref>. Незважаючи на те, що 16 жовтня на материковій частині [[Фінляндія|Фінляндії]] був проведений [[Референдум щодо членства Фінляндії в Європейському Союзі 1994 року|референдум]], на островах пройшло окреме голосування, оскільки вони були окремою митною юрисдикцією<ref name="DD" />. Членство в ЄС підтримали 73,64 % виборців<ref name="DD" />.

== Результати ==
{| class="wikitable" style="text-align:right"
!Голосування
! Кількість осіб
! %
|-
| align="left" | Для
| 6456
| 73,64
|-
| align="left" | Проти
| 2311
| 26,36
|-
| align="left" | Недійсні/пусті голоси
|
| —
|-
| align="left" | '''Усього'''
| '''8767'''
| '''100'''
|-
| align="left" | Зареєстровані виборці/явка
| 18 090
| 49,10
|-
| colspan="3" align="left" | Джерело: [http://www.sudd.ch/event.php?lang=en&id=ax011994 Пряма демократія]
|}

== Див. також ==

* [[Аландські острови та Європейський союз]]
* [[Вступ Фінляндії до Європейського Союзу]]
* [[Референдум щодо членства Фінляндії в Європейському Союзі 1994 року]]

== Примітки ==
{{Reflist}}{{Референдуми, пов'язані з Європейським Союзом}}
[[Категорія:Референдуми щодо вступу до Європейського Союзу|А]]
[[Категорія:1994 у Фінляндії]]
[[Категорія:Референдуми 1994]]
[[Категорія:Листопад 1994]]

Країна: Фінляндія

Юрисдикція: Аландські острови

Момент часу: 20 листопада 1994