text:
# Конвенція про боротьбу з незаконним захопленням повітряних суден
Гаазька конвенція про викрадення повітряних суден (офіційно Конвенція про боротьбу з незаконним захопленням повітряних суден) є міжнародним договором, за яким держави домовляються перешкоджати викраденню повітряних суден та законодавчо переслідувати людей винних у цьому. Конвенція не поширюється на митні, правоохоронні та військові літаки — вона стосується виключно цивільних літаків. Конвенція стосується лише ситуацій, коли повітряне судно злітає або приземляється в місці, відмінному від країни його реєстрації. Конвенція встановлює принцип aut dedere aut judicare («або видати, або засудити») — сторона договору повинна законодавчо переслідувати викрадача літака, якщо жодна інша держава не вимагає його або її екстрадиції для переслідування за той самий злочин.

## Створення та набрання чинності
Конвенція була прийнята на Міжнародній конференції з повітряного права в Гаазі 16 грудня 1970 року. Вона набула чинності 14 жовтня 1971 року після того, як її ратифікували 10 держав. Станом на 2023 рік учасницями конвенції є 185 держав.

## Держави-учасники
Конвенцію ратифікували 185 держав-учасниць, у тому числі 183 члени ООН, а також Острови Кука та Ніуе. Нижче наведені 10 держав, які є членами ООН, але не ратифікували цю конвенцію:
- Східний Тимор
- Еритрея
- Кірибаті
- Федеративні Штати Мікронезії
- Сан-Марино
- Соломонові Острови
- Сомалі
- Південний Судан
- Тувалу

З цих 10 держав конвенцію підписала, але не ратифікувала Бурунді.

## Протокол 2010 року
У 2010 році в Пекіні був прийнятий Додатковий протокол до Конвенції про боротьбу з незаконним захопленням повітряних суден. Протокол вносить зміни та доповнення до первісної конвенції. Станом на вересень 2018 року Протокол ратифікували 27 держав. Він набув чинності 1 січня 2018 року.

wikitext:
'''Гаазька конвенція про викрадення повітряних суден''' (офіційно '''Конвенція про боротьбу з незаконним захопленням повітряних суден''') є міжнародним договором, за яким держави домовляються перешкоджати [[Захоплення повітряного судна|викраденню повітряних суден]] та законодавчо переслідувати людей винних у цьому. Конвенція не поширюється на митні, правоохоронні та військові літаки — вона стосується виключно цивільних літаків. Конвенція стосується лише ситуацій, коли повітряне судно злітає або приземляється в місці, відмінному від країни його реєстрації. Конвенція встановлює принцип ''aut dedere aut judicare'' («або видати, або засудити») — сторона договору повинна законодавчо переслідувати викрадача літака, якщо жодна інша держава не вимагає його або її [[Екстрадиція|екстрадиції]] для переслідування за той самий злочин.

== Створення та набрання чинності ==
Конвенція була прийнята на Міжнародній конференції з повітряного права в [[Гаага|Гаазі]] 16 грудня 1970 року. Вона набула чинності 14 жовтня 1971 року після того, як її ратифікували 10 держав. Станом на 2023 рік учасницями конвенції є 185 держав.

== Держави-учасники ==
Конвенцію ратифікували 185 держав-учасниць, у тому числі 183 [[Держави-члени Організації Об'єднаних Націй|члени ООН]], а також [[Острови Кука]] та [[Ніуе]]. Нижче наведені 10 держав, які є членами ООН, але не ратифікували цю конвенцію:

{{Columns-list|*{{BDI|Burundi}}
* {{TLS|East Timor}}
* {{ERI|Eritrea}}
* {{KIR|Kiribati}}
* {{FSM|Federated States of Micronesia}}
* {{SMR|San Marino}}
* {{SLB|Solomon Islands}}
* {{SOM|Somalia}}
* {{SSD|South Sudan}}
* {{TUV|Tuvalu}}|colwidth=30em}}

З цих 10 держав конвенцію підписала, але не ратифікувала Бурунді.

== Протокол 2010 року ==
У 2010 році в Пекіні був прийнятий Додатковий протокол до Конвенції про боротьбу з незаконним захопленням повітряних суден. Протокол вносить зміни та доповнення до первісної конвенції. Станом на вересень 2018 року Протокол ратифікували 27 держав. Він набув чинності 1 січня 2018 року.

== Див. також ==

* [[Гаазька конвенція]]
* [[Токійська конвенція]]
* [[Конвенція про боротьбу з незаконними актами, спрямованими проти безпеки морського судноплавства]]
* [[Пекінська конвенція]]

== Посилання ==

* [http://treaties.un.org/doc/db/Terrorism/Conv2-english.pdf Текст] .
* [http://www.icao.int/secretariat/legal/List%20of%20Parties/Hague_EN.pdf Ратифікації] .
* [https://web.archive.org/web/20160304034709/http://cil.nus.edu.sg/rp/il/pdf/2010%20Protocol%20Supplementary%20to%201970%20Hague%20Convention-pdf.pdf 2010 Протокол] .
* [http://www.icao.int/secretariat/legal/List%20of%20Parties/Beijing_Prot_EN.pdf Ратифікація протоколу 2010 року] .

{{Договори і конвенції ООН}}

[[Категорія:Міжнародні договори Зімбабве]]
[[Категорія:Міжнародні договори Замбії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Югославії]]
[[Категорія:Міжнародні договори В'єтнаму]]
[[Категорія:Міжнародні договори Венесуели]]
[[Категорія:Міжнародні договори Вануату]]
[[Категорія:Міжнародні договори Узбекистану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Уругваю]]
[[Категорія:Міжнародні договори США]]
[[Категорія:Міжнародні договори Танзанії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Великої Британії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Об'єднаних Арабських Еміратів]]
[[Категорія:Міжнародні договори Української РСР]]
[[Категорія:Міжнародні договори України]]
[[Категорія:Міжнародні договори Уганди]]
[[Категорія:Міжнародні договори Туркменістану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Туреччини]]
[[Категорія:Міжнародні договори Тунісу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Тринідаду і Тобаго]]
[[Категорія:Міжнародні договори Тонга]]
[[Категорія:Міжнародні договори Того]]
[[Категорія:Міжнародні договори Північної Македонії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Таїланду]]
[[Категорія:Міжнародні договори Таджикистану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сирії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Швейцарії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Швеції]]
[[Категорія:Міжнародні договори Есватіні]]
[[Категорія:Міжнародні договори Суринаму]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сент-Вінсенту і Гренадин]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сент-Люсії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сент-Кіттс і Невісу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Шрі-Ланки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Іспанії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Південно-Африканської Республіки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Словенії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Словаччини]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сінгапуру]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сьєрра-Леоне]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сейшельських Островів]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сербії і Чорногорії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сенегалу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Саудівської Аравії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Самоа]]
[[Категорія:Міжнародні договори Руанди]]
[[Категорія:Міжнародні договори СРСР]]
[[Категорія:Міжнародні договори Молдови]]
[[Категорія:Міжнародні договори Республіки Корея]]
[[Категорія:Міжнародні договори Катару]]
[[Категорія:Міжнародні договори Португалії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Філіппін]]
[[Категорія:Міжнародні договори Перу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Парагваю]]
[[Категорія:Міжнародні договори Папуа Нової Гвінеї]]
[[Категорія:Міжнародні договори Панами]]
[[Категорія:Міжнародні договори Палау]]
[[Категорія:Міжнародні договори Пакистану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Оману]]
[[Категорія:Міжнародні договори Норвегії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Нігерії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Нігеру]]
[[Категорія:Міжнародні договори Нікарагуа]]
[[Категорія:Міжнародні договори Нової Зеландії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Нідерландів]]
[[Категорія:Міжнародні договори Непалу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Науру]]
[[Категорія:Міжнародні договори Намібії]]
[[Категорія:Міжнародні договори М'янми]]
[[Категорія:Міжнародні договори Мозамбіку]]
[[Категорія:Міжнародні договори Марокко]]
[[Категорія:Міжнародні договори Чорногорії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Монако]]
[[Категорія:Міжнародні договори Мексики]]
[[Категорія:Міжнародні договори Маврикію]]
[[Категорія:Міжнародні договори Мавританії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Мальти]]
[[Категорія:Міжнародні договори Малі]]
[[Категорія:Міжнародні договори Малайзії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Малаві]]
[[Категорія:Міжнародні договори Мадагаскару]]
[[Категорія:Міжнародні договори Люксембургу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Литви]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ліхтенштейну]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ліберії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Лесото]]
[[Категорія:Міжнародні договори Лівану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Латвії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Лаосу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Киргизстану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Кувейту]]
[[Категорія:Міжнародні договори Кенії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Казахстану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Йорданії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Японії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ямайки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Італії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ізраїлю]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ірландії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Індонезії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Індії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ісландії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гондурасу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гаїті]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гаяни]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гвінеї-Бісау]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гвінеї]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гватемали]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гренади]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гани]]
[[Категорія:Міжнародні договори Грузії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Гамбії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Габону]]
[[Категорія:Міжнародні договори Франції]]
[[Категорія:Міжнародні договори Фінляндії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Фіджі]]
[[Категорія:Міжнародні договори Естонії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Екваторіальної Гвінеї]]
[[Категорія:Міжнародні договори Сальвадору]]
[[Категорія:Міжнародні договори Єгипту]]
[[Категорія:Міжнародні договори Еквадору]]
[[Категорія:Міжнародні договори Домініканської Республіки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Домініки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Джибуті]]
[[Категорія:Міжнародні договори Данії]]
[[Категорія:Міжнародні договори КНДР]]
[[Категорія:Міжнародні договори Чехословаччини]]
[[Категорія:Міжнародні договори Чехії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Кіпру]]
[[Категорія:Міжнародні договори Куби]]
[[Категорія:Міжнародні договори Хорватії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Кот-д'Івуару]]
[[Категорія:Міжнародні договори Коста-Рики]]
[[Категорія:Міжнародні договори Колумбії]]
[[Категорія:Міжнародні договори КНР]]
[[Категорія:Міжнародні договори Чилі]]
[[Категорія:Міжнародні договори Чаду]]
[[Категорія:Міжнародні договори Центральноафриканської Республіки]]
[[Категорія:Міжнародні договори Кабо-Верде]]
[[Категорія:Міжнародні договори Канади]]
[[Категорія:Міжнародні договори Камеруну]]
[[Категорія:Міжнародні договори Камбоджі]]
[[Категорія:Міжнародні договори Буркіна-Фасо]]
[[Категорія:Міжнародні договори Народної Республіки Болгарія]]
[[Категорія:Міжнародні договори Брунею]]
[[Категорія:Міжнародні договори Ботсвани]]
[[Категорія:Міжнародні договори Боснії і Герцеговини]]
[[Категорія:Міжнародні договори Болівії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Бутану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Республіки Дагомея]]
[[Категорія:Міжнародні договори Белізу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Бельгії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Білоруської РСР]]
[[Категорія:Міжнародні договори Барбадосу]]
[[Категорія:Міжнародні договори Бангладеш]]
[[Категорія:Міжнародні договори Бахрейну]]
[[Категорія:Міжнародні договори Багамських Островів]]
[[Категорія:Міжнародні договори Азербайджану]]
[[Категорія:Міжнародні договори Австрії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Австралії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Вірменії]]
[[Категорія:Міжнародні договори Аргентини]]
[[Категорія:Міжнародні договори Антигуа і Барбуди]]
[[Категорія:Міжнародні договори Анголи]]
[[Категорія:Міжнародні договори Андорри]]
[[Категорія:Міжнародні договори Алжиру]]
[[Категорія:Міжнародні договори Албанії]]
[[Категорія:1970 у Нідерландах]]
[[Категорія:1970 в авіації]]


text:
# Анаксарх
Анакса́рх Абде́рський — давньогрецький філософ, придворний Александра Македонського. Згідно Діогена Лаертського, розквіт його творчості припадає на 110 олімпіаду (340—337 рр. до н. е.). Є одним із тих філософів, які продовжували атомістичний напрям у філософії.

## Біографія
Постійно перебував у найближчому царському оточенні. Супроводжував Александра під час його східного походу, де отримав можливість побачити індійських мудреців. Його ворогом був Нікокреон, тиран острова Кіпр. Коли на одному зі святкувань Александр запитав Анаксарха, чи йому подобається частування, той відповів: «Все чудово, царю, тільки треба б ще подати голову одного сатрапа», цим він натякав на Нікокреона. Після смерті царя Александра, той жорстоко стратив Анаксарха. Але попри важкі тортури, Анаксарх промовив відомі слова: «Товчи, товчи Анаксархову шкуру — Анаксарха тобі не потовкти!».

## Філософські погляди
В дусі атомістичного вчення вважав, що існує не один, а нескінченна кількість світів. Заперечував існування критерію істинності, тобто заперечував людську здатність розрізняти істину від омани. Джерелом будь-якого знання вважав чуттєве сприйняття. Анаксарх був автором твору «Про царську владу», від якого збереглося два невеликих фрагменти. В одному із них він розмірковує про відносну цінність знання; мудрість визначається знанням «зручного моменту» її використання. В іншому мова йде про те, що багатство здобути важко, але ще важче його зберегти.

wikiname: ukwiki

title: Анаксарх

in_language: uk

wikitext:
{{Філософ}}
'''Анакса́рх Абде́рський''' — [[Давня Греція|давньогрецький]] [[філософ]], придворний [[Александр Македонський|Александра Македонського]]. Згідно [[Діоген Лаертський|Діогена Лаертського]], розквіт його творчості припадає на 110 олімпіаду (340—337 рр. до н. е.). Є одним із тих філософів, які продовжували [[Атомістика|атомістичний]] напрям у філософії.

== Біографія ==
Постійно перебував у найближчому царському оточенні. Супроводжував Александра під час його східного походу, де отримав можливість побачити [[Індія|індійських]] мудреців. Його ворогом був [[Нікокреон]], [[Тиранія|тиран]] острова [[Кіпр (острів)|Кіпр]]. Коли на одному зі святкувань Александр запитав Анаксарха, чи йому подобається частування, той відповів: «Все чудово, царю, тільки треба б ще подати голову одного сатрапа», цим він натякав на Нікокреона. Після смерті царя Александра, той жорстоко стратив Анаксарха. Але попри важкі тортури, Анаксарх промовив відомі слова: «Товчи, товчи Анаксархову шкуру — Анаксарха тобі не потовкти!».

== Філософські погляди ==
В дусі атомістичного вчення вважав, що існує не один, а нескінченна кількість світів. Заперечував існування [[критерій істини|критерію істинності]], тобто заперечував людську здатність розрізняти істину від омани. Джерелом будь-якого знання вважав чуттєве сприйняття. Анаксарх був автором твору «Про царську владу», від якого збереглося два невеликих фрагменти. В одному із них він розмірковує про відносну цінність знання; мудрість визначається знанням «зручного моменту» її використання. В іншому мова йде про те, що багатство здобути важко, але ще важче його зберегти.

== Посилання ==

{{Бібліоінформація}}

{{без джерел|дата=червень 2018}}

{{філософ-доробити}}

[[Категорія:Давньогрецькі філософи]]
[[Категорія:Страчені стародавні греки]]

title: Анаксарх

Народження: 380 до н. е. · Ancient Abderad, Абдера, Ксанті (периферійна одиниця)d, Східна Македонія та Фракія, Македонія та Фракіяd, Греція

Смерть: 320 до н. е. · Кіпр

Знання мов: давньогрецька мова

Літературний напрям: атомістика і Досократики

Вчителі: Diogenes of Smyrnad і Метродор Хіоський

Відомі студенти: Піррон


text:
# Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат
Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради (скорочено: М-Погорілівська ЗОСШ-інтернат) — загальноосвітня школа для дітей з малими та затухаючими формами туберкульозу, знаходиться в селі Мішково-Погорілове Миколаївського району Миколаївської області.

## Основні напрямки
Головним завданням школи-інтернату є реалізація права дітей, які потребують тривалого лікування та реабілітації, на отримання середньої освіти, відновлення і зміцнення здоров'я, здійснення кваліфікованої медико-психолого-педагогічної допомоги.

## Історія
Мішково-Погорілівська школа-інтернат має тривалу історію, яка сягає в глиб ХІХ сторіччя. Старий навчальний корпус був споруджений в першій половині ХІХ сторіччя, про що свідчать напис «1812», зроблений на фронтоні, стародавні архітектурні елементи, чисельні речові пам'ятки.
Перші письмові свідчення про школу-інтернат відносяться вже до першої половини ХХ ст.: "Миколаївська окружна інспектура народної освіти:1 січня 1925 року була заснована Мішково-Погорілівська школа батрацької молоді Мішково-Погорілівської сільради Миколаївської округи. В школі налічувалось: хлопчиків — 23, дівчат — 7. Школа існувала при підприємствах комуни ім. Леніна, комуни ім. Червона Зірка, радгоспу «Пам'ять комунарів».
«У 1926 році за школою закріплено 34 гектари землі колишнього Мішково-Погорілівського дослідно-зразкового поля. З 1927 року — Погорілівська сільськогосподарська інтегральна школа. Термін навчання — 3 роки. Спеціальність — сільськогосподарські культури. У 1930 році був заснований Мішково-Погорілівський агротехнікум технічних культур. Завідувач технікуму — Т. М. Штуська».
В кінці 30-х років ХХ століття і до початку Великої Вітчизняної війни у даному приміщенні існував дитячий будинок: «23-го октября 1934 года во исполнение постановления „О состоянии детских домов и борьбе с беспризорностью“ в селе Мешково-Погорелово на базе сельскохозяйственной школы был организован детский дом».
В 1946 р. дитячий будинок реорганізовано у дитячий будинок  № 4 для дітей-сиріт, чиї батьки загинули в роки війни: «В 1946 г. Областным отделом народного образования была выделена сумма 45 тыс. рублей для ремонта детского дома. На 15 мая 1947 г.  в Мешково-Погореловском детском доме находилась 170 воспитанников».
Формування дитячого будинку відбувалося в часи масового голоду в Україні. Згідно з розсекреченою Постановою № 7090/36 виконкому Миколаївської обласної ради депутатів трудящих від 15 лютого 1947 року, в області перевіркою було виявлено 56 000 дітей, хворих на дистрофію. В тій же постанові вказувалося на те, що найбільше страждали від недоїдання ті діти, чиї батьки загинули на фронтах Німецько-радянської війни, або ж чиї батьки є інвалідами.
У стінах колишньої поміщицької будівлі дитячий будинок проіснував до початку 60-х років.

## Реорганізація дитячого будинку в санаторну школу-інтернат
В 1961 р. на базі дитячого будинку було створено санаторну школу-інтернат для дітей з туберкульозною інтоксикацією: «На виконання Постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР „Про заходи розвитку шкіл-інтернатів в 1959—1965 рр“ та з метою охоплення всіх вихованців дитячих будинків школами-інтернатами обком КП України та виконком обласної Ради депутатів трудящих постановив реорганізувати протягом 1959—1961 р.р. М-Погорілівський дитячий будинок в школу-інтернаті».
Першим директором санаторної школи-інтернату стала Белінзон Поліна Іванівна. Поліна Іванівна перебувала на посаді до серпня 1965 року. З перших днів функціонування школи-інтернату працювали різні гуртки: математичний, театральний, юного фотографа, авіамодельний, хореографічний та ін.

wikitext:
{{Школа
|назва = Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради
|зображення = Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради.jpg
|підпис =
|координати = Координати: 46°59'56"N 32°6'35"E
|тип = Загальноосвітня санаторна школа-інтернат
|країна =
|закрито =
|директор = [[Титаренко Дмитро Васильович]]
|учні = 339
|інфраструктура =
|адреса = Україна, Миколаївська область, Миколаївський район, с. Мішково-Погорілове, вул. Маяковського, 129
|сайт =
|текст поля =
|мова = українська
}}'''Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Миколаївської обласної ради''' ''(скорочено: М-Погорілівська ЗОСШ-інтернат)'' — загальноосвітня школа для дітей з малими та затухаючими формами туберкульозу, знаходиться в селі [[Мішково-Погорілове]] [[Миколаївський район|Миколаївського району]] [[Миколаївська область|Миколаївської області]]<ref>{{Cite web|url=https://mk.isuo.org/schools/view/id/6543|title=Мішково-Погорілівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат I-III ступенів|last=|first=|date=|website=Миколаївська область. Інформаційна система управління освітою|publisher=|language=|accessdate=}}</ref>.

== Основні напрямки ==

Головним завданням школи-інтернату є реалізація права дітей, які потребують тривалого лікування та реабілітації, на отримання середньої освіти, відновлення і зміцнення здоров'я, здійснення кваліфікованої медико-психолого-педагогічної допомоги<ref name=":3">Теслер Л. Велика родина [Текст]: літопис про інтернатні навчальні заклади Миколаївщини / Л. Теслер, Й. Струк, 2014. — 358 с.</ref>.

== Історія ==

Мішково-Погорілівська школа-інтернат має тривалу історію, яка сягає в глиб ХІХ сторіччя. Старий навчальний корпус був споруджений в першій половині ХІХ сторіччя, про що свідчать напис «1812», зроблений на фронтоні, стародавні архітектурні елементи, чисельні речові пам'ятки<ref name=":2">{{Cite web|url=http://mpinterschool.at.ua/index/istorija_ta_sogodennja/0-31|title=Історія і согодення: М-Погорілівська ЗОСШ-інтернат|last=|first=|date=|website=mpinterschool.at.ua|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=5 березня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170305034627/http://mpinterschool.at.ua/index/istorija_ta_sogodennja/0-31}}</ref>.

Перші письмові свідчення про школу-інтернат відносяться вже до першої половини ХХ ст.: "Миколаївська окружна інспектура народної освіти:1 січня 1925 року була заснована Мішково-Погорілівська школа батрацької молоді Мішково-Погорілівської сільради Миколаївської округи. В школі налічувалось: хлопчиків — 23, дівчат — 7. Школа існувала при підприємствах комуни ім. Леніна, комуни ім. Червона Зірка, радгоспу «Пам'ять комунарів»<ref name=":0">Державний архів Миколаївської області, м. Миколаїв. Ф. Р-99 Окружні інспектури народної освіти окружних виконавчих комітетів Рад робітничих, селянських і червоноармійських депутатів: опис 2,справа 234 — Статистичні відомості про стан установ народної освіти, 5 січня 1925 р.-  17 травня 1930 р.
</ref>.

«У 1926 році за школою закріплено 34 гектари землі колишнього Мішково-Погорілівського дослідно-зразкового поля. З 1927 року — Погорілівська сільськогосподарська інтегральна школа. Термін навчання — 3 роки. Спеціальність — сільськогосподарські культури. У 1930 році був заснований Мішково-Погорілівський агротехнікум технічних культур. Завідувач технікуму — Т. М. Штуська»<ref name=":0" />.

В кінці 30-х років ХХ століття і до початку Великої Вітчизняної війни у даному приміщенні існував дитячий будинок: «23-го октября 1934 года во исполнение постановления „О состоянии детских домов и борьбе с беспризорностью“ в селе Мешково-Погорелово на базе сельскохозяйственной школы был организован детский дом»<ref>Державний архів Миколаївської області, м. Миколаїв. Ф. Р-8 Виконавчий комітет Миколаївської міської Ради народних депутатів: Опис 1,''' '''Справа 410 — Протоколи сесій, пленумів, нарад, засідань президії, секцій міськради.
</ref>.

В 1946 р. дитячий будинок реорганізовано у дитячий будинок  № 4 для дітей-сиріт, чиї батьки загинули в роки війни: «В 1946 г. Областным отделом народного образования была выделена сумма 45 тыс. рублей для ремонта детского дома. На 15 мая 1947 г.  в Мешково-Погореловском детском доме находилась 170 воспитанников»<ref name=":1">Державний архів Миколаївської області, м. Миколаїв. Ф. Р-2817 Відділ народної освіти виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради народних депутатів (облвно): Опис 1, Справа 237 — Плани і звіти капітального будівництва шкіл, шкіл-інтернатів, дитячих садків та гуртожитків.
</ref>.

Формування дитячого будинку відбувалося в часи [[Голодомор в Україні (1946—1947)|масового голоду в Україні]]. Згідно з розсекреченою Постановою № 7090/36 виконкому Миколаївської обласної ради депутатів трудящих від 15 лютого 1947 року, в області перевіркою було виявлено 56 000 дітей, хворих на дистрофію. В тій же постанові вказувалося на те, що найбільше страждали від недоїдання ті діти, чиї батьки загинули на фронтах [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]], або ж чиї батьки є інвалідами<ref name=":2" />.

У стінах колишньої поміщицької будівлі дитячий будинок проіснував до початку 60-х років.

== Реорганізація дитячого будинку в санаторну школу-інтернат ==

В 1961 р. на базі дитячого будинку було створено санаторну школу-інтернат для дітей з туберкульозною інтоксикацією: «На виконання Постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР „Про заходи розвитку шкіл-інтернатів в 1959—1965 рр“ та з метою охоплення всіх вихованців дитячих будинків школами-інтернатами обком КП України та виконком обласної Ради депутатів трудящих постановив реорганізувати протягом 1959—1961 р.р. М-Погорілівський дитячий будинок в школу-інтернаті»<ref>Державний архів Миколаївської області, м. Миколаїв. Ф. Р-2817 Відділ народної освіти виконавчого комітету Миколаївської обласної Ради народних депутатів (облвно): опис 1, справа 195 — Протоколи засідань медично-педагогічної комісії, колегії облвно, статистичні звіти про роботу шкіл, дитячих будинків і дошкільних закладів.</ref>.

Першим директором санаторної школи-інтернату стала Белінзон Поліна Іванівна. Поліна Іванівна перебувала на посаді до серпня 1965 року. З перших днів функціонування школи-інтернату працювали різні гуртки: математичний, театральний, юного фотографа, авіамодельний, хореографічний та ін<ref name=":3" />.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

[[Категорія:Інтернати України]]
[[Категорія:Школи Миколаївської області]]
[[Категорія:Мішково-Погорілове]]

Країна: Україна

Розташування: Мішково-Погорілове

Директор: Титаренко Дмитро Васильович

Мова навчання: українська


text:
# Програма «Вікінг»
Програма «Вікінг» — космічна програма НАСА з вивчення Марса, зокрема, щодо наявності життя. Одна з найінформативніших і найуспішніших марсіанських програм, хоча їй не вдалося виявити життя.

## Загальна характеристика
За програмою було запущено два ідентичні космічні апарати — «Вікінг-1» і «Вікінг-2», які мали провести дослідження з навколомарсіанської орбіти і на поверхні Марса. Програма «Вікінг» була кульмінацією серії польотів космічних апаратів для вивчення Марса, початок яким поклав з пролітної траєкторії «Марінер-4» у 1964 році, продовжили «Марінер-6» і «Марінер-7» у 1969-му і перший штучний супутник іншої планети «Марінер-9» у 1971—1972 роках. «Вікінги» — перші космічні апарати, які успішно працювали на поверхні Марса.
Обидва апарати були запущені в 1975 році з мису Канаверал у штаті Флорида (США). Перед польотом апарати були ретельно стерилізовані для запобігання зараження Марса земними формами життя. Політ тривав трохи менше року, до Марса апарати наблизилися в 1976 році.
Після посадки очікувана тривалість місій становила 90 діб, але кожен апарат пропрацював значно більше цього терміну. Орбітальний апарат «Вікінг-1» пропрацював до 7 серпня 1980 року, спускний апарат — до 11 листопада 1982-го (внаслідок помилки оператора при оновленні програмного забезпечення направлена антена опустилася вниз, і зв'язок було втрачено). Орбітальний апарат «Вікінг-2» функціонував до 25 липня 1978 року, спускний апарат — до 11 квітня 1980-го.

## Конструкція і характеристики апаратів
Загальна маса апарата при зльоті — 3530 кг, зокрема 1445 кг палива. Після відділення спускного апарата і посадки маса спускного апарата — 600 кг, маса орбітальної частини — 900 кг. Орбітальний блок «Вікінга», створений на базі станції «Марінер-9», мав висоту 3,35 м і розмах панелей із сонячними елементами 9,75 м; спускний апарат мав висоту 2,1 м і максимальний поперечний розмір 3 м.
Орбітальна частина мала реактивний двигун тягою 136 кг. Електроенергію для орбітальної частини виробляли сонячні панелі, для спускного апарата — плутонієві батареї, що містять радіоактивний плутоній-238.
На орбітальному блоці були встановлені дві телевізійні камери (роздільність при зйомці з висоти 1500 км становила 40 м), інфрачервоний спектрометр для реєстрації водяної пари в марсіанській атмосфері й інфрачервоний радіометр для одержання теплової карти планети.
Орбітальна частина також ретранслювала інформацію, передану зі спускних апаратів. Пропускна спроможність — близько 10 кбіт/с. Водночас спускні апарати могли зв'язуватися із Землею безпосередньо, але з набагато нижчою швидкістю (менше 1 кбіт/с).
У системі забезпечення м'якої посадки спускних апаратів використовувалися радіолокаційний висотомір і радіолокатор, а також 8 реактивних двигунів тягою по 4,5 кг для забезпечення сходу з орбіти, 6 двигунів орієнтації тягою по 4,5 кг, лобовий екран діаметром 3,6 м для аеродинамічного гальмування в атмосфері, парашут із куполом діаметром 16,2 м для гальмування з висоти бл. 4 км після відділення лобового екрана і 3 реактивні двигуни керування змінної тяги (40—260 кг) для гальмування з висоти бл. 1,2 км після відділення парашута.
На спускному апараті були встановлені наукові прилади для досліджень на ділянці спуску в атмосфері Марса і після посадки на поверхню планети. На ділянці спуску вимірювалися атмосферні тиск і температура, визначався газовий склад атмосфери (за допомогою мас-спектрометра), реєструвалися іони та електрони в марсіанській іоносфері. Крім того, визначався профіль щільності атмосфери.
Для досліджень на поверхні Марса були передбачені:
- Дві телевізійні камери з круговим оглядом.
- Прилади для метеорологічних досліджень, що вимірюють тиск, температуру, швидкість і напрямок вітру біля поверхні.
- Сейсмометр.
- Газовий хроматограф у поєднанні з мас-спектрометром для ідентифікації за молекулярною масою органічних речовин, що входять до складу проб ґрунту, а також для аналізу проб атмосферних газів.
- Рентгенівський флуоресцентний спектрометр для ідентифікації неорганічних речовин, що входять до складу проб ґрунту.
- Установка для пошуку життя у пробах ґрунту за такими ознаками, як фотосинтез, обмін речовин і газообмін.

Для переміщення до приймальних пристроїв установки для пошуку життя проб ґрунту використовувався ґрунтозабірник, винесений на триметровій штанзі і забезпечений скребком для прокопування траншей. Скребок дозволяв також визначати механічні характеристики ґрунту, а магніти, встановлені на скребку, — збирати частинки магнітних матеріалів для подальшої зйомки їх телекамерою з використанням збільшувального дзеркала.

## Наукові результати
«Вікінги» вперше передали з поверхні Марса кольорові фотографії високої якості. На них видно пустельну місцевість із червонуватим ґрунтом, всипаним камінням. Небо було рожевим внаслідок розсіювання світла червоними частками пилу в атмосфері.
Основними елементами в ґрунті, за даними рентгено-флуоресцентного спектрометра «Вікінгів», були кремній (13—15 %), залізо (12—16 %), кальцій (3—8 %), алюміній (2—7 %), титан (0,5—2 %).
Обидва апарати взяли зразки ґрунту як проби для аналізу на наявність життя. Результати виявилися досить несподіваними: виявлена відносно висока хімічна активність ґрунту, однак однозначних слідів життєдіяльності мікроорганізмів виявити не вдалося.
Експеримент із газообміну виявив 15-кратне перевищення виділення кисню порівняно з очікуваним. Усі відомі науці земні форми життя витрачають певний час на ріст і відтворення, і тому це явище, найімовірніше, пояснюється суто хімічними реакціями в багатому на залізо ґрунті.
У другому експерименті частина проби завантажувалася в резервуар із живильним бульйоном, у якому були радіоактивні атоми. Аналізатор детектував гази, що виділялися, і виявив збільшення діоксиду вуглецю, майже таке ж, як при аналізі біологічно активних зразків земного ґрунту. Але незабаром і цей прилад практично припинив функціонувати.
У третьому експерименті реєструвалося поглинання ізотопу вуглецю 14С передбачуваними органічними сполуками марсіанського ґрунту. Марсіанський вуглекислий газ 12С замінювався на радіоактивний 14С, ґрунт освітлювався світлом, подібним сонячного. У земних умовах мікроорганізми добре засвоюють вуглекислий газ. Потім проба ґрунту нагрівалася, щоб виявити засвоєний радіоактивний вуглець 14С. На Марсі цей експеримент дав неоднозначний результат: вуглець то засвоювався, то ні.
Крім того, виконувався експеримент із виявлення органічних речовин (не обов'язково в живій формі), який дав загалом негативний результат.
Основний висновок, який можна зробити за результатами цих експериментів: або кількість мікроорганізмів у місцях посадок «Вікінгів» мізерно мала, або їх немає взагалі. Аналогічні експерименти в пустельних місцевостях на Землі однозначно вказували на наявність життя.
Орбітальні модулі виявили геологічні утворення, які дуже нагадують сліди водної ерозії, зокрема, русла висохлих річок. Спускні апарати протягом кількох років здійснювали спостереження, надавши, зокрема, безліч цінних відомостей про марсіанські породи.
Після того як місія «Фенікс» у 2008 році виявила в ґрунті Марса перхлорати, експеримент «Вікінгів» був повторений зі земним ґрунтом, узятим у Чилі. До ґрунту були додані перхлорати, і результат загалом виявився схожим на результати, отримані «Вікінгами».

title: Програма «Вікінг»

wikitext:
{{Otheruses|Вікінг (значення)}}
{{Космічна програми США}}
[[Файл:Viking Orbiter releasing the lander.jpg|300px|thumb|right|«Вікінг» у польоті]]
'''Програма «Вікінг»''' — космічна програма [[НАСА]] з вивчення [[Марс (планета)|Марса]], зокрема, щодо наявності [[Життя на Марсі|життя]]. Одна з найінформативніших і найуспішніших марсіанських програм, хоча їй не вдалося виявити життя.

== Загальна характеристика ==

За програмою було запущено два ідентичні космічні апарати — «[[Вікінг-1]]» і «[[Вікінг-2]]», які мали провести дослідження з навколомарсіанської орбіти і на поверхні Марса. Програма «Вікінг» була кульмінацією серії польотів космічних апаратів для вивчення Марса, початок яким поклав з пролітної траєкторії «<nowiki/>[[Марінер-4|Марінер-4]]<nowiki/>» у 1964 році, продовжили «<nowiki/>[[Марінер-6]]<nowiki/>» і «<nowiki/>[[Марінер-7]]<nowiki/>» у 1969-му і перший [[штучний супутник]] іншої планети «<nowiki/>[[Марінер-9]]<nowiki/>» у 1971—1972 роках. «Вікінги» — перші [[Космічний апарат|космічні апарати]], які успішно працювали на поверхні Марса.

Обидва апарати були запущені в 1975 році з [[Канаверал|мису Канаверал]] у штаті [[Флорида]] (США). Перед польотом апарати були ретельно [[Стерилізація (мікробіологія)|стерилізовані]] для запобігання зараження Марса земними формами життя. Політ тривав трохи менше року, до Марса апарати наблизилися в 1976 році.

Після посадки очікувана тривалість місій становила 90 діб, але кожен апарат пропрацював значно більше цього терміну. Орбітальний апарат «[[Вікінг-1]]» пропрацював до 7 серпня 1980 року, [[спускний апарат]] — до 11 листопада 1982-го (внаслідок помилки оператора при оновленні програмного забезпечення направлена антена опустилася вниз, і зв'язок було втрачено). Орбітальний апарат «[[Вікінг-2]]» функціонував до 25 липня 1978 року, спускний апарат — до 11 квітня 1980-го.

== Конструкція і характеристики апаратів ==
Загальна маса апарата при зльоті — 3530 кг, зокрема 1445 кг палива. Після відділення спускного апарата і посадки маса спускного апарата — 600 кг, маса орбітальної частини — 900 кг. Орбітальний блок «Вікінга», створений на базі станції [[Марінер-9|«Марінер-9»]], мав висоту 3,35 м і розмах панелей із сонячними елементами 9,75 м; спускний апарат мав висоту 2,1 м і максимальний поперечний розмір 3 м.

[[Файл: Sagan large.jpg | thumb | 300px | right | [[Карл Саган]] біля моделі спускного апарата «Вікінг»]]
Орбітальна частина мала реактивний двигун тягою 136 кг. Електроенергію для орбітальної частини виробляли [[Сонячна панель|сонячні панелі]], для спускного апарата — плутонієві батареї, що містять радіоактивний [[плутоній-238]].

На орбітальному блоці були встановлені дві телевізійні камери ([[Роздільна здатність (комп'ютерна графіка)|роздільність]] при зйомці з висоти 1500 км становила 40 м), [[інфрачервоний спектрометр]] для реєстрації [[Водяна пара|водяної пари]] в марсіанській атмосфері й інфрачервоний радіометр для одержання теплової карти планети.

Орбітальна частина також ретранслювала інформацію, передану зі спускних апаратів. [[Пропускна здатність каналу|Пропускна спроможність]] — близько 10 кбіт/с. Водночас спускні апарати могли зв'язуватися із Землею безпосередньо, але з набагато нижчою швидкістю (менше 1 кбіт/с).

У системі забезпечення [[М'яка посадка|м'якої посадки]] спускних апаратів використовувалися радіолокаційний висотомір і радіолокатор, а також 8 реактивних двигунів тягою по 4,5 кг для забезпечення сходу з орбіти, 6 двигунів орієнтації тягою по 4,5 кг, лобовий екран діаметром 3,6 м для аеродинамічного гальмування в атмосфері, [[парашут]] із куполом діаметром 16,2 м для гальмування з висоти бл. 4 км після відділення лобового екрана і 3 реактивні двигуни [[Керування вектором тяги|керування]] змінної тяги (40—260 кг) для гальмування з висоти бл. 1,2 км після відділення парашута.

На спускному апараті були встановлені наукові прилади для досліджень на ділянці спуску в атмосфері [[Марс (планета)|Марса]] і після посадки на поверхню планети. На ділянці спуску вимірювалися [[Атмосферний тиск|атмосферні тиск]] і температура, визначався газовий склад атмосфери (за допомогою [[мас-спектрометр]]а), реєструвалися іони та електрони в марсіанській [[Іоносфера|іоносфері]]. Крім того, визначався профіль щільності атмосфери.

Для досліджень на поверхні Марса були передбачені:
* Дві телевізійні камери з круговим оглядом.
* [[Метеорологічні прилади|Прилади]] для метеорологічних досліджень, що вимірюють тиск, температуру, швидкість і напрямок вітру біля поверхні.
* [[Сейсмограф|Сейсмометр]].
* Газовий [[хроматограф]] у поєднанні з мас-спектрометром для ідентифікації за [[Молекулярна маса|молекулярною масою]] [[Органічні речовини|органічних речовин]], що входять до складу проб ґрунту, а також для аналізу проб атмосферних газів.
* Рентгенівський флуоресцентний [[спектрометр]] для ідентифікації неорганічних речовин, що входять до складу проб ґрунту.
* Установка для пошуку життя у пробах ґрунту за такими ознаками, як [[фотосинтез]], обмін речовин і газообмін.

Для переміщення до приймальних пристроїв установки для пошуку життя проб ґрунту використовувався ґрунтозабірник, винесений на триметровій штанзі і забезпечений скребком для прокопування траншей. Скребок дозволяв також визначати механічні характеристики ґрунту, а магніти, встановлені на скребку, — збирати частинки магнітних матеріалів для подальшої зйомки їх телекамерою з використанням збільшувального дзеркала.

== Наукові результати ==
[[Файл:Ice on Mars Utopia Planitia (PIA00571).jpg|thumb|right|200px|Засніжена пустеля на Марсі. Знімок «Вікінга-2».]]
[[Файл: Martian face viking cropped.jpg | thumb | left | Знамените [[обличчя на Марсі]], зняте апаратом Вікінг-1]]

«Вікінги» вперше передали з поверхні Марса кольорові фотографії високої якості. На них видно пустельну місцевість із червонуватим ґрунтом, всипаним камінням. Небо було рожевим внаслідок розсіювання світла червоними частками пилу в атмосфері.

Основними елементами в ґрунті, за даними рентгено-флуоресцентного спектрометра «Вікінгів», були [[кремній]] (13—15 %), [[залізо]] (12—16 %), [[кальцій]] (3—8 %), [[алюміній]] (2—7 %), [[Титан (елемент)|титан]] (0,5—2 %).

Обидва апарати взяли зразки ґрунту як проби для аналізу на наявність життя. Результати виявилися досить несподіваними: виявлена відносно висока хімічна активність ґрунту, однак однозначних слідів життєдіяльності мікроорганізмів виявити не вдалося.

Експеримент із газообміну виявив 15-кратне перевищення виділення кисню порівняно з очікуваним. Усі відомі науці земні форми життя витрачають певний час на ріст і відтворення, і тому це явище, найімовірніше, пояснюється суто хімічними реакціями в багатому на залізо ґрунті.

У другому експерименті частина проби завантажувалася в резервуар із живильним бульйоном, у якому були радіоактивні атоми. Аналізатор детектував гази, що виділялися, і виявив збільшення [[Діоксид вуглецю|діоксиду вуглецю]], майже таке ж, як при аналізі біологічно активних зразків земного ґрунту. Але незабаром і цей прилад практично припинив функціонувати.

У третьому експерименті реєструвалося поглинання ізотопу [[Вуглець-14|вуглецю 14С]] передбачуваними органічними сполуками марсіанського ґрунту. Марсіанський [[Діоксид вуглецю|вуглекислий газ]] 12С замінювався на радіоактивний 14С, ґрунт освітлювався світлом, подібним сонячного. У земних умовах [[Мікроорганізм|мікроорганізми]] добре засвоюють вуглекислий газ. Потім проба ґрунту нагрівалася, щоб виявити засвоєний радіоактивний вуглець 14С. На Марсі цей експеримент дав неоднозначний результат: вуглець то засвоювався, то ні.

Крім того, виконувався експеримент із виявлення органічних речовин (не обов'язково в живій формі), який дав загалом негативний результат.

Основний висновок, який можна зробити за результатами цих експериментів: або кількість [[мікроорганізм]]ів у місцях посадок «Вікінгів» мізерно мала, або їх немає взагалі. Аналогічні експерименти в пустельних місцевостях на Землі однозначно вказували на наявність життя.

Орбітальні модулі виявили геологічні утворення, які дуже нагадують сліди водної [[ерозія|ерозії]], зокрема, русла висохлих річок. Спускні апарати протягом кількох років здійснювали спостереження, надавши, зокрема, безліч цінних відомостей про [[марсіанські породи]].

Після того як місія «[[Фенікс (космічний апарат)|Фенікс]]» у 2008 році виявила в ґрунті Марса [[перхлорати]], експеримент «Вікінгів» був повторений зі земним ґрунтом, узятим у [[Чилі]]. До ґрунту були додані перхлорати, і результат загалом виявився схожим на результати, отримані «Вікінгами»<ref>{{cite web|date=6 сентября 2010|url=http://lenta.ru/news/2010/09/06/mars/|title=«Викинги» обвинили в уничтожении марсианской органики|publisher=[[Lenta.ru]]|accessdate=2010-09-22|archiveurl=https://www.webcitation.org/61GAn8l8C?url=http://lenta.ru/news/2010/09/06/mars/|archivedate=2011-08-27|deadurl=no}}</ref>.

== Див. також ==
* [[Вікінг-1]]
* [[Вікінг-2]]
* [[Дослідження Марса]]
* [[Космонавтика]]

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [Http://nssdc.gsfc.nasa.gov/planetary/viking.html Сторінка «Вікінгів» на сайті НАСА]
{{Commons category|Viking mission}}

{{Дослідження Марса АМС}}
{{Космічні програми NASA}}
{{НАСА}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Марс]]
[[Категорія:Дослідження Марса]]
[[Категорія:Штучні супутники планет Сонячної системи]]
[[Категорія:Програма «Вікінг»|*]]


text:
# Мізоцьке гето
Гето в Мізочі — єврейське гето часів Другої світової війни, створене в окупованому Німеччиною смт Мізоч.

## Історія
Євреї оселилися в Мізочі (їд. מיזאָטש) в XVIII ст. Деякі євреї емігрували під час Першої світової війни. Згідно з національним переписом 1921 року тут жило 845 євреїв. Містечко Мізоч між світовими війнами, як і багато інших в окупованій Польщею Волині, було населена українцями, євреями та поляками. У Мізочі була військова школа для курсантів-офіцерів польської армії, Карвіцький палац, готель Бармоча Фукса, католицька і православна церкви, і синагога. Найближчим великим містом було Рівне..

## Гето
Після переходу під контроль СРСР у вересні 1939 року Мізоч було захоплено Вермахтом в ході нападу на СРСР 1941 року. Близько 300 євреїв втекли з частинами Червоної армії.

title: Мізоцьке гето

wikitext:
{{Район міста
|назва        = Гето в Мізочі
|країна       =
|будівля      = German officer executes Jewish women who survived a mass shooting outside the Mizocz ghetto, 14 October 1942.jpg
|зображення   =
|підпис       = Розстріл гето у Мізочі, 14 жовтня 1942 року
|розташування =
|мапа         =
|місто        = [[Мізоч]]
|утворений    = [[1941]]
|населення    = громадяни єврейського походження ~1700 осіб
|площа        =
|густота      =
|координати   =
|рада         = [[юденрат]]
|вебсторінка  =
}}

'''Гето в Мізочі''' — [[Гето в період Другої світової війни|єврейське гето]] часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]], створене в окупованому Німеччиною смт [[Мізоч]].

== Історія ==
Євреї оселилися в Мізочі ({{lang-yi|מיזאָטש}}) в [[XVIII століття|XVIII ст]]. Деякі євреї емігрували під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]]. Згідно з національним переписом 1921 року тут жило 845 євреїв. Містечко Мізоч між світовими війнами, як і багато інших в окупованій Польщею Волині, було населена українцями, євреями та поляками. У Мізочі була військова школа для курсантів-офіцерів польської армії<ref name="wolyn">{{cite web |url=http://www.wolyn.ovh.org/opisy/mizocz-11.html |trans-title=Miasteczko Mizocz |title=The town of Mizocz |publisher=Strony o Wołyniu (The Volhynian Pages) |work=Instytut Kresowy |date=May 2006 |via=Internet Archive, 2014-07-17 |first=Andrzej |last=Mielcarek |author2=Wołyń |accessdate=2019-05-02 |archive-date=2014-07-17 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140717182406/http://www.wolyn.ovh.org/opisy/mizocz-11.html }}</ref>, Карвіцький палац, готель Бармоча Фукса<ref name="wolhynia.pl">{{cite web | url=http://www.wolhynia.pl/index.php?option=com_content&view=article&id=328:mizocz&catid=24&Itemid=101 | title=Miasteczko Mizocz | publisher=Wołyń - przegląd | work=Roman Aftanazy, "Dzieje rezydencji na dawnych kresach Rzeczypospolitej", Vol. 5, Województwo wołyńskie", 1994, pp. 247-253 | date=2015 | accessdate=31 March 2018 | author=Wołyń | id=Also in: [http://wolyn.ovh.org/ippw/022.htm Ilustrowany przewodnik po Wołyniu] by Dr Mieczysław Orłowicz, Łuck 1929 | archive-date=15 січня 2018 | archive-url=https://web.archive.org/web/20180115184703/http://www.wolhynia.pl/index.php?option=com_content&view=article&id=328:mizocz&catid=24&Itemid=101 }}</ref>, католицька і православна церкви, і синагога. Найближчим великим містом було [[Рівне]].<ref name="wolyn"/>.

== Гето ==
Після переходу під контроль СРСР у вересні 1939 року Мізоч було захоплено [[Вермахт]]ом в ході нападу на СРСР 1941 року. Близько 300 євреїв втекли з частинами Червоної армії.<ref name="Encyclopedia"/>

== Наслідки ==
{{main|Голокост у Мізочі}}

== Див. також ==
* [[Гетто в період Другої світової війни]]
* [[Список гетто нацистської епохи]]
* [[Остаточне розв'язання єврейського питання]]
* [[Українська рота]]

== Примітки ==
{{примітки|refs=<ref name="Encyclopedia">Shmuel Spector, Geoffrey Wigoder, [https://books.google.ca/books?id=MZzY8sG8yNsC&printsec=frontcover#v=onepage&q=Mizocz&f=false The Encyclopedia of Jewish Life Before and During the Holocaust] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190331220043/https://books.google.ca/books?id=MZzY8sG8yNsC&printsec=frontcover#v=onepage&q=Mizocz&f=false |date=31 березня 2019 }} page 832.{{ref-en}} Наведено за англійською вікіпедією.</ref>
}}

== Посилання ==
* [http://jewish-museum-marmer.dp.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=156:2012-10-18-13-22-18&catid=4:2011-06-02-03-36-17&Itemid=5 Трагедія мізоцьких євреїв]
* [http://midrasha.net/ikh-ubivali-tolko-za-to-chto-oni-byli-evrejami/ Їх убивали тільки за те, що вони були євреями]

{{Гетто в період Другої світової війни}}

[[Категорія:Гето України в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Засновані в Рівненській області 1941]]
[[Категорія:Зникли в Україні 1942]]

title: Основні дані

Місто: Мізоч

title: Районна влада

Районна рада: юденрат

title: Мапа

Мапа: Мізоцьке гето у Вікісховищі


text:
# Харцизи
Харцизи — етносоціальна група на території сучасної України (Донецька область) (кінець XVI — середина XVIII століття).

## Назва
Харциз («харциз», «харцизник», «харцизяка») — діалектне староукраїнське слово на позначення розбійника. Словник української мови в 11 томах та Словар української мови Грінченка тлумачать це слово як «розбійник, грабіжник». Від крим. hırsız — вор, розбійник.

## Інші назви
Воровскі черкаси – назва використовувалася в літературі XVII—XVIII сторіччя..
Запорожці (харцизи) – назва використовувалася в літературі XVII—XIX сторіччя..

## Історія
Харцизька етносоціальна група має глибоке коріння, які йдуть в глибину XIII століття, коли в Приазовських степах кочували попередники харцизів – бродники, які населяли ту ж територію та мали схожий побут. Так Вільгем де Рубрук здійснив подорож в Золоту Орду в 1253 році. У своїй книзі «Подорож в східні країни» так описує бродників::
|  | А на шляху між ним і його батьком ми відчували сильний страх: саме руські, угорці та алани, раби їх [татар?], число яких у них дуже велике, збираються зараз по 20 або 30 осіб, вибігають вночі з сагайдаками і луками і вбивають всякого, кого тільки застають вночі. Вдень вони ховаються, а коли коні їх стомлюються, вони підбираються вночі до табунів коней на пасовищах, обмінюють коней, а одного або двох відводять із собою, щоби в разі потреби з'їсти. Наш провідник сильно боявся такої зустрічі. |

Починаючи з XVI століття, малозаселені землі сучасних Донецької та Луганської областей стали заселяти поодинокі ватаги запорозьких та донських козаків. Також тут осідали селяни-кріпаки, що втекли, збіднілі чи декласовані шляхтичі з України. В зв'язку з тим, що ці землі були між Річчю Посполитою, Московською державою та Кримським ханством то тут не було ніяких постійних представників влади. Це були нічийні землі, справжнє дике поле.
Основною етнічною складовою були українці (русини, черкаси). Заселення цих земель відбувалося на тлі безперервних бойових дій на території Наддніпрянської та Західної України, з каральними експедиціями Речі Посполитої.
В історичних документах (кінець XVII — початок XVIII століття) харцизи зазначаються як «запорожці». Імовірно були прошарком козацтва, що знаходилися в конфронтації не тільки з урядом Московії чи Речі Посполитої, але й гетьманським та слобідським козацтвом, та навіть з Запорізькою Січчю.
Жили харцизи розрізненими невеликими поселеннями. Центральна влада була відсутня.
За правління Івана IV 1547-1584 роках на Сіверському Дінцю було вже досить багато харцизів. Основним заняттям харцизів був напад на річкові судна на проїжджих. Крім того, багато харцизів кочувало між Дніпром і Сіверським Дінцем. Частина харцизів були вихідцями з донського козацтва, інша частина були вихідцями з запорізького козацтва. Окремі харцизькі загони були організовані татарами і ногайцями. Харцизи бродили по степах загонами в 3, 6, 10, 20 чоловік, а зібравшись в більші загони харцизи нападали на прикордонні села.
Іван IV неодноразово звертається з посланнями до ногайських мурз, в яких згадував ворожі дії харцизів. У листі від 21 липня 1538 року до мурзи Келмагмеду він писав:
|  | І Вам набагато відомо, лихих де немає. На поле ходять багато козаків, багато казанці, азовці, кримці та інші улюбленці. А та наших Україн з ними ж смешався ходять, і ті люди як вам таті ... і розбійники, і на хвацько їх ніхто не вчить, а вчинивши які хвацько (біду - авт.), роз'їжджаються по своїх землях ... |

У 1545 році кримський хан Сахіб I Герай скаржився Івану IV на те, що загони харцизів розграбували караван Перекопських і Кафського купців, які їхали в Москву. У районі річки Ворскли спочатку напав загін харцизів з уродженцем Московського князівства, а трохи пізніше харцизький загін з уродженців Речі Посполитої.
У 1549 році харцизький загін з северюков пограбував ногайських купців, які йшли в Москву, та в цьому ж році харцизи пограбували кримського гінця на Муравському шляху. Того ж року посол Новосельцев залишив такі спогади про харцизів:
|  | Як ми пішли з Азова, прийшла до нас вістка, що за нами пішли з Азова полем козачі отамани, Сенько Ложников з товаришами: з ним же йшли кизиеви татари, так два отамана кримських, а з ними людин 300, і хочуть нас на Дону або на Україні громити з обох сторін; а зі мною донських отаманів і козаків для бережения йде не багато; інші отамани і козаки зі мною не пішли і не послухали твоєї грамоти. |

Цей уривок цікавий тим, що у азовських татар козаків ватажком була людина з слов'янським ім'ям.
За правління Федора Івановича у 1584-1598 роках значно збільшилася кількість запорізьких козаків, які перейшли на службу до царя і охороняли південний кордон Московського царства по Сіверському Донцю від татарських і харцизьких набігів. Зокрема новоприбулі запорожці під проводом Василя Андрєєва розбили на Дінці харцизький загін Сєтепана Евлашова і виручили з полону донецьких отаманів Власа Яковлєва та Семена Новгородца. Цей же Василь Андрєєв громив загони харциза Колоші.
Про використання запорожців Московським царством в боротьбі з харцизами Багалій писав:
|  | Подібно до того, як колись російські князі користувалися службою орусевшіх половців проти їх же одноплемінників, так і тепер Московська держава брала до себе мирних черкас і з їхньою допомогою відбивала злодіїв. У 1585 році представник московського уряду на Дону Р. Вердевський повідомляв до Москви про винищення харцизами московської сторожі, котра знаходилася в урочищі Багатий Затон, поблизу озера Багате. У 1586 році у районі басейну Сіверського Донця бешкетували харцизькі ватаги очолювані отаманами Петром Верчуном і Терехом Шелудивим. Вони наводили жах на мешканців прикордонних московських міст Лівни та Воронежа, неодноразово нападали на татарські чамбули. Московський воєвода А. Панютін повідомляв, що харцизи «кримських людей по Донцю усе літо, тих усіх громили і багатьох і на Поле не пускають, так і по усім окраїнним містам в Сіверської землі государевим людям перешкоди чинять. |

Харцизам протидіяли московські сторожеві загони очолювані В. Андрієвим, Федором Бутурліним, Юрієм Булгаковим. Воювати з харцизами були відправленні загони з Шацька і Ряжська на чолі з князем П. Горчаковим та І. Губіним. Для боротьби з харцизами у Дикому Полі формувалися підрозділи у таких московських містечках як Орел, Мценськ, Михайлів, та інших прикордонних поселеннях.
Щоб убезпечитись від нападів на прикордонні міста у 1588 році, московський цар Федір Іванович наймає на військову службу 50 українських козаків на чолі з отаманом Яцьком Лисим. Невдовзі до них приєднується підрозділи з 35 українців на чолі з отаманом Агеєм Мартиненком. У травні того ж року вони були посланні до гирла річки Айдар та униз по Сіверському Дінцю для протидії харцизам. Протягом літа 1588 р загін найманців Я. Лисого вступав у сутичку з підрозділами харцизів на чолі з сотником Лазарем, отаманами Лук'яном Карнаухом, П. Берчуном та Калошею поблизу Княжих гір та інших місцевостей Дикого поля.
У 1589 році А. Мартиненко скаржився воєводі Воронежа, що їх дуже часто посилають воювати з харцизами, але не надають необхідного озброєння.
У 1642 році ватага харцизів на чолі з Григорієм Торським вбила турецького посланця, з шістьма його людьми, при переправі через Сіверський Донець. Московський же посланець з почтом, що повертався зі Стамбулу, ледве втік.
У 1600 році в районі нинішнього Ізюму був побудований форпост Московського царства Цареборисів. Основним завданням жителів фортеці було стеження за переміщенням ногайців і харцизів по Мураському і Кальміуському шляху. Також воєводи Бєльський і Алфьоров повинні були встановити зв'язок з отаманами козаків, які жили по Дінцю і Осколу, що також стежили за переміщенням ногайців і харцизів. Воєводи наказали місцевим отаманам надсилати спійманих харцизів в Цареборисової, де б їх судили або відправляли в Москву.
Борис Годунов планував, що Цареборисів стане надійним оплотом проти набігів татар і харцизів на південні рубежі Московського царства.
За правління Михайла Федоровича 1613-1645 роках донські козаки витіснили харцизькі загони з Дону, після чого переміщення купців і послів по Області Війська Донського стало більш безпечним. На початку царювання Михайла Федоровича в 1615 році новий цар очистив південну околицю царства від харцизів, витіснивши їх у глиб степу. Разом з тим територію Слобожанщини і Подонцовья в цей час заселяли запорізькі козаки, які прийшли з Запоріжжя або Гетьманщини. Всі новоприбулі поселенці були приведені до присяги москоскому царю, запорожцям заборонялося залишати межі царства без дозволу воєводи; спілкуватися з поляками, литовцями, татарами, запорізькими козаками, які не присягнули царю і харцизам; брати участь в їх грабіжницьких походах.
У 1644 році ватага харцизів (воровских черкасів) грабують Святогірський монастир.
13 липня 1644 року валуйским станичникам святогірський чернець Іов та сторожа з бєлгородців та чугуївців доповідали:
|  | В липні приходили до нас у Святі Гори черкаси, вісім чоловік й казали, що вони зі своїм отаманом Іваном Безперстим в кількості 70 чоловік були у Мордві, а тепер чекають коло гір кримських гінців й царських посланців, щоб обібрати їх. |

Також вони повідомили, що окрім їхньої ватаги ще є інші «воровскі черкаси» коло Святих Гір, на Посольському шляху. В той же час прийшли повідомлення, що Миргородський урядник Станіслав Ігульчевський направив на Сіверський Донець дві ватаги черкасів. Одна з них, очолювана отаманом Григорієм Торським, була спрямована на Посольський шлях, щоб грабувати московських та кримських послів. Друга ж ватага була спрямована на перешкоджання рибної ловлі на річках Сіверський Донець та Оскіл.
В середині 17 століття в середній течії Сіверського Дінця діяли такі харцизькі загони: загін Григорія Торського в 500 чоловік, який нападав на прикордонні поселення Московського царства; загін Абакумова нападав на росіян, які займалися рибальством на Дінці; в районі Святогірська оперував загін Безперстого в 70 людей, який нападав на російських і татарських послів; окремі загони харцизів, що оперували по берегах річки Нетріус нинішнього Лиманського району.
У 1651 році «воровскі черкаси» напали на Святогірський монастир. Серед вкраденого була царська грамота.
У 1714 році запорожці-харцизи разом з кримськими татарами грабують землі Харківського полку та Ізюмського полку. Харківський полковник Григорій Семенович Квітка розбиває їх та витісняє зі Слобожанщини.
У 1717 році Соколовський сотник доповідав Харківському полковнику Григорію Квітці про напад харцизів вночі 2 вересня. Вони напали на сотенне містечко Соколове. В ту ж ніч харцизи полонили козака Соколовської сотні Семена Герасименка, який повертався з Валок.
У 1718 році харцизи знову шарпають Слобідську Україну. Вважали, що саме вони занесли чуму, яка протягом двох років вирувала на Слобожанщині.
У 1719 році запорожці-харцизи палять та винищують Бірки та Гуляй-поле. В Бірках харцизи вбили власника села, Костянтина Васильовича Куликовського.
У 1721 році розбійники запорожці (харцизи) разом з кримськими татарами грабують Хорошівський монастир.
З 1745 Ясинувате стало головним центром для харцизів характерників, для гайдамаків і гайдуків.
у 1770 році на березі річки Гайчур в балці Калмичка утворився центр гайдамаків, харцизників і камишників. Неодноразово на цей центр нападав командир Дніпровської лінії генерал майор Нік. Як. Ланів і очищав околиці балки Калимчки від розбишак.
У зв'язку з заселенням території сучасної Донецької області, розчинилися в новому населенні.

## Поселення харцизів
- Вільне (Новомосковський район) — село було засноване Харцизами. Всі розбійники з округи ховалися від переслідування Коша Запорізького і його влади в цьому місці. Тут було давнє право притулку. На харцизів, що тут ховалися, не поширювалася влада Коша. Мешканців цього місця боявся сам полковник Самарської паланки і всі його осавули. У цій місцевості часто несподівано з'являвся Гаркуша, відомий харциз-характерник, обвішаний дукатами і оперезаний капшуком із золотом. Тут же він гарцював на своїх білих пегасах і запрошував до себе братів мисливців-гайдуків[23]
- Слов'янка (Межівський район) — за розпорядження коша запорізького, для оборони Муравського шляху від набігів татар на цьому місці був заснований зимівник в балці сотником запорожців-харцизів Гончаром. Він не раз тут нападав на татар і перемагав їх. В одному з боїв з татарвою в 1660 році Гончар загинув. Його з почестями поховали в цьому займище. З того часу балка Гончара і могила Гончара біля Слов'янки була для запорожців святим місцем.[24] 1 [Архівовано 2 лютого 2016 у Wayback Machine.]
- Дружківка — після переселення запоріжців в Олешки й після невдалого Прутського походу 1711 року, коли ця місцевість відійшла під турецько-татарську владу, в Дружківці сиділо декілька престарілих запоріжців, куралесів, характерників, харцизів, які були пов'язані з бахмутськими й Маяцькими козаками й одстрашували турецько-татарську орду, що з'явилася в цій місцевості. У 1768 і 1769 рр. запорожці дружно відстояли й захистили свою Дружківку від усіх нападів і наскоків татарських.[25]
- Ясинувата — з 1745 Ясинувате стало головним центром для харцізів характерників, для гайдамаків і гайдуків.[26]
- Гуляйполе — у 1770 році на березі річки Гайчур в балці Калмичка утворився центр гайдамаків харцизників і камишників. Неодноразово на цей центр нападав командир Дніпровської лінії генерал майор Нік. Як. Ланів і очищав околиці балки Калимчки. 1785-го року за рішенням Губернського правління Катеринославського намісництва на місці Камичкі було влаштоване державне військове поселення.[27]

## Галузь зайнятості
З офіційних документів виходить, що основним заняттям харцизів були розбій і крадіжки. Іноді харцизи робили напади на слободи під виглядом татар. Так в 1690 році священик Антоній повідомив що на нього і його брата напали коли вони були на сінокосі. За ними гналися двоє людей "військовим нарядом і кричали всякою ясачною мовою". Нападниками виявилися уродженці Воронежа Івашка Струков і Кондрашка Пелепелькін.

## Оцінки істориків
Фактично ці степи довго лишались малозаселеними. І от сюди, в межиріччя Кальміусу й Міусу на необжиті землі «Дикого поля», рятуючись від кріпаччини та утиску поміщиків, тікали сотні волелюбних і знедолених селян. Тут, поблизу південних кордонів Московської держави, між Доном і Запорозькою Січчю, знаходили собі притулок найнепокорніщі і найсміливіші представники двох козацьких вольниць — донської і запорозької. В суворій боротьбі з кочівниками відстоювали вони своє право на життя, на існування. Тому турки, татари, а також поміщики називали цих волелюбних людей «харцизами» (розбійниками). Їх притулком і місцями поселень були численні долини степових річок, байраки та балки, за окремими з яких уже з XVI сторіччя закріпилась назва «харцизьких».
«Черкаське воровство» з'явилось в краї в 40-50 роках XVII сторіччя. але цей варіант колоністів не зумів закріпитися тут надовго, оскільки характеризувався вкрай агресивною поведінкою. Виступаючи як незалежна сила, «черкаське вороство» через грабунки та розбій не тільки загрожувало населенню південних земель суміжних з краєм регіонів, а й створювали перешкоди у торгівлі донецьким річковим шляхом.

## Згадування в літературі

### Котляревський Іван Петрович
Харцизи згадувалися в Поемі Івана Котляревського «Енеїда». Іван Петрович використовує також вивідні слова від «харцизів». Слово це носить в нього негативне значення «розбійник». Цікавий образ «Соловей-харциз». Хоча Котляревський зазначає хоробрість цих розбишак. Котляревський використовує це слово також в інших творах.
«…А потім Смерть до артикулу

Iм воздала косою честь,

Наперед стоя калавуру,

Який у її мосці єсть:

Чума, война, харцизтво, холод,

Короста, трясця, парші, голод;

За сими ж тут стояли в ряд:

Холера, шолуді, бешиха

I всі мирянські, знаєш, лиха,

Що нас без милости морять…»

«Енеїда» ч. ІІІ, с. 45
«…Бова з Полканом як водився,

Один другого як вихрив;

Як Соловей-харциз женився,

Як в Польщі Желізняк ходив.

Патрет був француза Картуша,

Против його стояв Гаркуша,

А Ванька-каїн впереді.

I всяких всячин накупили,

Всі стіни ними обліпили;

Латин дививсь їх красоті!…»

«… Лавися шмат не для харциза,

Який пройдисвіт єсть Еней;

А то — i ти, голубко сиза,

Ізгинеш от руки моей!

Я всіх поставлю вверх ногами,

Не подарую вас душами,

А більш Енею докажу.

Латина же, старого діда,

Прижму незгірше, як сусіда,

На кіл Амату посажу…»

«Енеїда» ч. IV, с. 71
«…Не звір я — людську кров пролити,

I не харциз, людей щоб бити,

Для мене гидкий всякий бой…»

«Енеїда» ч. IV, с. 90
«… У главной башти на сторожі

Стояли Евріал i Низ;

Хоть молоді були, та гожі

I кріпкі, храбрі, як харциз.

В них кров текла хоть не троянська, Якась чужая — бусурманська,

Та в службі вірні козаки.

Для бою їх спіткав прасунок.

Пішли к Енею на вербунок;

Були ж обидва земляки….»

### Грінченко Борис Дмитрович
В творі Бориса Дмитровича «Серед темної ночі» (1900 рік) також згадуються харцизи. Звичайно на початку ХХ сторіччя вони вже стали легендою, але пам'ять про лютих та небезпечних розбійників залишилася. Борис Дмитрович, як письменник Харківщини звичайно знав про кроваві сліди харцизів в Слобідській Україні.
«..Денис увесь трусився — з напруження, зо злості. Тепер він знає, хто коні бере. То догадувався, а тепер і побачив. А, злодію, коноводе, харцизе проклятий! Не минеш ти тепер Денисових рук!…»
«…Ах ти харцизе, розбишако клятий!…»

### Черкасенко Спиридон Феодосійович
Згадуються харцизи також й історичній драмі Спиридона Черкасенка «Северин Наливайко». В нього харцизи це символ сваволі та самоуправства. Але це також люди які шли козакувати згідно свого сумління, та які не були підлеглі вже встановленим козацько-старшинським традиціям.
«…Де нагло!..
Часу не мало вже сплило відтоді,

Як Калиновського спалив дощенту

Харциз той проклятий, що звуть його

Гетьманом Наливайком. Всі у них,

Хто лиш збере ватагу розбишак,

Гетьманами себе взивають…»

«…Харцизтво це, сваволя степова,

А Наливайко твій… та й Лобода

Здобичники і гайдабури — от що!…»

«..О, ні, зяті мої кохані це

Вертаються, побивши харцизяк.

Лабендзі це…»

### Іван Карпенко-Карий
У Івана Карпенка-Карого також фігурують розбійники-харцизи.
«…На попасі, тільки місяць зайшов, потемніло, саме перший сон став налягать, харцизи почали до валки підкрадатись… А ми, як шарахнули з двадцяти рушниць, так десяток харцизів і покотилось!…»

### Рудченко Іван ЯковичтаПанас Мирний
У ІХ главі другої частини роману «Хіба ревуть воли, як ясла повні?» (1875) розповідаючи про Максима (син Івана та Мотрі Ґудзів), батько використовує слово харциз по відношенню до сина, в сенсі його гультяйства та розбишацтва.
«Мучився отак з ним батько, мучився, та заплакавши, й каже Мотрі: «Ні, вже нічого з харцизою не вдію! Ні тихе слово, ні просьби, ні лайка — ніщо не помагає...»

### Білий Дмитро Дмитрович
У сучасного українського письменника Дмитра Білого, в оповіданні «Закладена душа» 12 глава має назву «Харцизи».
«…Хто хутір попалив? — чи поляки помстилися за Коліївщину, чи солдати московські погрілися, а чи просто харцизи злодійство учинили ніхто — не знав…»

## Фольклор
Незважаючи на невелику роль в історії, харцизів залишили слід у фольклорі України, а також в назві населених пунктів Донеччини.

### Легенди
- Легенда про Зуя і Харциза[31].

### Населені пункти
- Харцизьк
- Завидо-Кудашеве
- Троїцько-Харцизьк

### Географічний топонім
Слово Харциз, часто використовують в географічних назвах в Донецькій області дуже поширений топонім Балка Харцизька.
Топонім зустрічається біля таких населених пунктів як:
Троїцько-Харцизьк
Золотарівка
Новопелагіївка
Рубіжне Добропільський район
Гусельщикове Новоазовський район
Мічуріне Тельманівський район
На державному кордоні Росії і України в Луганській області біля села Новопрохоровка. [Архівовано 25 серпня 2011 у WebCite]

title: Харцизи

wikitext:
{{Українці}}
'''Харцизи''' — етносоціальна група на території сучасної [[Україна|України]] ([[Донецька область]]) (кінець XVI — середина XVIII століття).

== Назва ==
'''[[Харциз]]''' («харциз», «харцизник», «харцизяка») — діалектне староукраїнське слово на позначення розбійника. [[Словник української мови в 11 томах]] та [[Словарь української мови|Словар української мови Грінченка]] тлумачать це слово як «розбійник, грабіжник». Від {{lang-crh|hırsız}} — вор, розбійник<ref>https://lugat.diyar.im/#page=pageLugat&word=%D0%B2%D0%BE%D1%80</ref><ref>https://vasmer.slovaronline.com/14857-HARTSYIZ</ref>.

== Інші назви ==
'''Воровскі черкаси''' – назва використовувалася в літературі XVII—XVIII сторіччя.<ref>[[Черкаси (етнонім)|Черкасами]] називали українців як козаків, так й звичайних людей </ref>.

'''Запорожці (харцизи)''' – назва використовувалася в літературі XVII—XIX сторіччя.<ref>{{книга|автор= Щелковъ К.П.|частина= |посилання частина= |заголовок= [[Історична хронологія Харківської губернії |Историческая хронологія Харьковской губерніи]]|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= Х |видавництво= Університетська типографія|рік= 1882|том= |сторінки= |сторінок=365 |серія= |isbn= |тираж=|ref =}} {{ref-ru-dor}} </ref>.

== Історія ==
Харцизька етносоціальна група має глибоке коріння, які йдуть в глибину XIII століття, коли в Приазовських степах кочували попередники харцизів – [[бродники]], які населяли ту ж територію та мали схожий побут. Так Вільгем де Рубрук здійснив подорож в [[Золота Орда|Золоту Орду]] в 1253 році. У своїй книзі «Подорож в східні країни» так описує бродників::

{{цитата|''А на шляху між ним і його батьком ми відчували сильний страх: саме руські, угорці та алани, раби їх [татар?], число яких у них дуже велике, збираються зараз по 20 або 30 осіб, вибігають вночі з сагайдаками і луками і вбивають всякого, кого тільки застають вночі. Вдень вони ховаються, а коли коні їх стомлюються, вони підбираються вночі до табунів коней на пасовищах, обмінюють коней, а одного або двох відводять із собою, щоби в разі потреби з'їсти. Наш провідник сильно боявся такої зустрічі''.<ref>http://www.vostlit.info/Texts/rus3/Rubruk/text2.phtml</ref> }}

Починаючи з XVI століття, малозаселені землі сучасних [[Донецька область|Донецької]] та [[Луганська область|Луганської]] областей стали заселяти поодинокі ватаги запорозьких та донських козаків. Також тут осідали селяни-кріпаки, що втекли, збіднілі чи декласовані шляхтичі з України. В зв'язку з тим, що ці землі були між [[Річ Посполита|Річчю Посполитою]], [[Московська держава|Московською державою]] та [[Кримське ханство|Кримським ханством]] то тут не було ніяких постійних представників влади. Це були нічийні землі, справжнє [[дике поле]].

Основною етнічною складовою були [[українці]] ([[русини]], [[Черкаси (етнонім)|черкаси]]). Заселення цих земель відбувалося на тлі безперервних бойових дій на території [[Наддніпрянська Україна|Наддніпрянської]] та [[Західна Україна|Західної України]], з каральними експедиціями Речі Посполитої.

В історичних документах (кінець XVII — початок XVIII століття) харцизи зазначаються як «запорожці». Імовірно були прошарком козацтва, що знаходилися в конфронтації не тільки з урядом Московії чи Речі Посполитої, але й [[Гетьманщина|гетьманським]] та [[Слобідські козацькі полки|слобідським]] козацтвом, та навіть з [[Запорозька Січ|Запорізькою Січчю]].

Жили харцизи розрізненими невеликими поселеннями. Центральна влада була відсутня.

За правління Івана IV 1547-1584 роках на Сіверському Дінцю було вже досить багато харцизів. Основним заняттям харцизів був напад на річкові судна на проїжджих. Крім того, багато харцизів кочувало між Дніпром і Сіверським Дінцем. Частина харцизів були вихідцями з донського козацтва, інша частина були вихідцями з запорізького козацтва. Окремі харцизькі загони були організовані татарами і ногайцями. Харцизи бродили по степах загонами в 3, 6, 10, 20 чоловік, а зібравшись в більші загони харцизи нападали на прикордонні села.<ref name=":0">Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 75</ref>

Іван IV неодноразово звертається з посланнями до ногайських мурз, в яких згадував ворожі дії харцизів. У листі від 21 липня 1538 року до мурзи Келмагмеду він писав:

{{цитата|'' ''І Вам набагато відомо, лихих де немає. На поле ходять багато козаків, багато казанці, азовці, кримці та інші улюбленці. А та наших Україн з ними ж смешався ходять, і ті люди як вам таті ... і розбійники, і на хвацько їх ніхто не вчить, а вчинивши які хвацько (біду - авт.), роз'їжджаються по своїх землях ...'' }}

У 1545 році кримський хан Сахіб I Герай скаржився Івану IV на те, що загони харцизів розграбували караван Перекопських і Кафського купців, які їхали в Москву. У районі річки Ворскли спочатку напав загін харцизів з уродженцем Московського князівства, а трохи пізніше харцизький загін з уродженців Речі Посполитої.

У 1549 році харцизький загін з северюков пограбував ногайських купців, які йшли в Москву, та в цьому ж році харцизи пограбували кримського гінця на Муравському шляху.<ref name=":0"/> Того ж року посол Новосельцев залишив такі спогади про харцизів:

{{цитата|''Як ми пішли з Азова, прийшла до нас вістка, що за нами пішли з Азова полем козачі отамани, Сенько Ложников з товаришами: з ним же йшли кизиеви татари, так два отамана кримських, а з ними людин 300, і хочуть нас на Дону або на Україні громити з обох сторін; а зі мною донських отаманів і козаків для бережения йде не багато; інші отамани і козаки зі мною не пішли і не послухали твоєї грамоти.'' }}

Цей уривок цікавий тим, що у азовських татар козаків ватажком була людина з слов'янським ім'ям.<ref name=":1">Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 76</ref>

За правління Федора Івановича у 1584-1598 роках значно збільшилася кількість запорізьких козаків, які перейшли на службу до царя і охороняли південний кордон Московського царства по Сіверському Донцю від татарських і харцизьких набігів.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 149</ref> Зокрема новоприбулі запорожці під проводом Василя Андрєєва розбили на Дінці харцизький загін Сєтепана Евлашова і виручили з полону донецьких отаманів Власа Яковлєва та Семена Новгородца. Цей же Василь Андрєєв громив загони харциза Колоші.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 150</ref>

Про використання запорожців Московським царством в боротьбі з харцизами Багалій писав:

{{Цитата|''Подібно до того, як колись російські князі користувалися службою орусевшіх половців проти їх же одноплемінників, так і тепер Московська держава брала до себе мирних черкас і з їхньою допомогою відбивала злодіїв.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 151</ref>''

''У 1585 році представник московського уряду на Дону Р. Вердевський повідомляв до Москви про винищення харцизами московської сторожі, котра знаходилася в урочищі Багатий Затон, поблизу озера Багате.<ref>Сучасне місто [[Лиски (місто)|Лиски]], Лискинського району, [[Воронезька область|Воронезької області]]. В 1787 році на місці урочища виникає село Нова Покровка. Яке з 1918 року носило назву Свобода, та стала містом. З 1943 року місто отримало назву Лиски.</ref>''

''У 1586 році у районі басейну [[Сіверський Донець|Сіверського Донця]] бешкетували харцизькі ватаги очолювані отаманами Петром Верчуном і Терехом Шелудивим. Вони наводили жах на мешканців прикордонних московських міст [[Лівни]] та [[Воронеж]]а, неодноразово нападали на татарські [[чамбул]]и. Московський воєвода А. Панютін повідомляв, що харцизи «кримських людей по Донцю усе літо, тих усіх громили і багатьох і на Поле не пускають, так і по усім окраїнним містам в [[Сіверська земля|Сіверської землі]] государевим людям перешкоди чинять.''}}

Харцизам протидіяли московські сторожеві загони очолювані В. Андрієвим, Федором Бутурліним, Юрієм Булгаковим. Воювати з харцизами були відправленні загони з [[Шацьк (Рязанська область)|Шацька]] і Ряжська на чолі з князем П. Горчаковим та І. Губіним. Для боротьби з харцизами у Дикому Полі формувалися підрозділи у таких московських містечках як [[Орел (місто)|Орел]], [[Мценськ]], Михайлів, та інших прикордонних поселеннях.

Щоб убезпечитись від нападів на прикордонні міста у [[1588]] році, московський цар [[Федір Іванович]] наймає на військову службу 50 українських козаків на чолі з отаманом Яцьком Лисим. Невдовзі до них приєднується підрозділи з 35 українців на чолі з отаманом Агеєм Мартиненком. У травні того ж року вони були посланні до гирла річки [[Айдар]] та униз по [[Сіверський Донець|Сіверському Дінцю]] для протидії харцизам. Протягом літа 1588 р загін найманців Я. Лисого вступав у сутичку з підрозділами харцизів на чолі з сотником Лазарем, отаманами Лук'яном Карнаухом, П. Берчуном та Калошею поблизу Княжих гір та інших місцевостей Дикого поля.

У [[1589]] році А. Мартиненко скаржився воєводі [[Воронеж]]а, що їх дуже часто посилають воювати з харцизами, але не надають необхідного озброєння.

У [[1642]] році ватага харцизів на чолі з Григорієм Торським вбила турецького посланця, з шістьма його людьми, при переправі через [[Сіверський Донець]]. Московський же посланець з почтом, що повертався зі [[Стамбул]]у, ледве втік.<ref name=":2">''[[Філарет (Гумілевський)| Гумілевський Д. Г. (Філарет)]]'' [http://dalizovut.narod.ru/filaret/filar_s.htm Історико-статистичний опис Харківської єпархії. М., 1857—1859.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120507080503/http://dalizovut.narod.ru/filaret/filar_s.htm |date=7 травня 2012 }}-Розділ «Святогірська гуртожитна Успенська пустинь»</ref>

У 1600 році в районі нинішнього Ізюму був побудований форпост Московського царства Цареборисів. Основним завданням жителів фортеці було стеження за переміщенням ногайців і харцизів по Мураському і Кальміуському шляху. Також воєводи Бєльський і Алфьоров повинні були встановити зв'язок з отаманами козаків, які жили по Дінцю і Осколу, що також стежили за переміщенням ногайців і харцизів. Воєводи наказали місцевим отаманам надсилати спійманих харцизів в Цареборисової, де б їх судили або відправляли в Москву.

Борис Годунов планував, що Цареборисів стане надійним оплотом проти набігів татар і харцизів на південні рубежі Московського царства.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 47-48</ref>

За правління Михайла Федоровича 1613-1645 роках донські козаки витіснили харцизькі загони з Дону, після чого переміщення купців і послів по Області Війська Донського стало більш безпечним.<ref name=":1"/> На початку царювання Михайла Федоровича в 1615 році новий цар очистив південну околицю царства від харцизів, витіснивши їх у глиб степу.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 52</ref> Разом з тим територію Слобожанщини і Подонцовья в цей час заселяли запорізькі козаки, які прийшли з Запоріжжя або Гетьманщини. Всі новоприбулі поселенці були приведені до присяги москоскому царю, запорожцям заборонялося залишати межі царства без дозволу воєводи; спілкуватися з поляками, литовцями, татарами, запорізькими козаками, які не присягнули царю і харцизам; брати участь в їх грабіжницьких походах.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 178</ref>

У [[1644]] році ватага харцизів (воровских черкасів) грабують [[Святогірська лавра|Святогірський монастир]].

13 липня [[1644]] року [[Валуйки|валуйским]] станичникам [[Святогірська лавра|святогірський]] чернець Іов та сторожа з [[бєлгород]]ців та [[чугуїв]]ців доповідали:

{{Цитата|''В липні приходили до нас у Святі Гори [[черкаси (етнонім)|черкаси]], вісім чоловік й казали, що вони зі своїм отаманом Іваном Безперстим в кількості 70 чоловік були у Мордві, а тепер чекають коло гір кримських гінців й царських посланців, щоб обібрати їх.''}}

Також вони повідомили, що окрім їхньої ватаги ще є інші «воровскі черкаси» коло Святих Гір, на Посольському шляху. В той же час прийшли повідомлення, що [[Миргород]]ський урядник Станіслав Ігульчевський направив на [[Сіверський Донець]] дві ватаги черкасів. Одна з них, очолювана отаманом Григорієм Торським, була спрямована на Посольський шлях, щоб грабувати московських та кримських послів. Друга ж ватага була спрямована на перешкоджання рибної ловлі на річках [[Сіверський Донець]] та [[Оскіл]].<ref name=":2" />

В середині 17 століття в середній течії Сіверського Дінця діяли такі харцизькі загони: загін Григорія Торського в 500 чоловік, який нападав на прикордонні поселення Московського царства; загін Абакумова нападав на росіян, які займалися рибальством на Дінці; в районі Святогірська оперував загін Безперстого в 70 людей, який нападав на російських і татарських послів; окремі загони харцизів, що оперували по берегах річки Нетріус нинішнього Лиманського району.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. Стр 57</ref>

У [[1651]] році «воровскі черкаси» напали на [[Святогірська лавра|Святогірський монастир]]. Серед вкраденого була царська грамота.<ref name=":2"/>

У [[1714]] році запорожці-харцизи разом з кримськими татарами грабують землі [[Харківський полк|Харківського полку]] та [[Ізюмський полк|Ізюмського полку]]. Харківський полковник [[Квітка Григорій Семенович|Григорій Семенович Квітка]] розбиває їх та витісняє зі [[Слобідська Україна|Слобожанщини]].<ref>''Щелков К. П.'' Історична хронологія Харківської губернії — Харків, Університетська друкарня, 1882. — С. 81—366 с.</ref>

У [[1717]] році Соколовський сотник доповідав Харківському полковнику [[Квітка Григорій Семенович|Григорію Квітці]] про напад харцизів вночі [[2 вересня]]. Вони напали на сотенне містечко [[Соколове (Зміївський район)|Соколове]]. В ту ж ніч харцизи полонили козака Соколовської сотні Семена Герасименка, який повертався з Валок.<ref>''[[Філарет (Гумілевський)| Гумілевський Д. Г. (Філарет)]]'' [http://dalizovut.narod.ru/filaret/filar_s.htm Історико-статистичний опис Харківської єпархії. М., 1857—1859.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120507080503/http://dalizovut.narod.ru/filaret/filar_s.htm |date=7 травня 2012 }}-Розділ «Соколове»</ref>

У [[1718]] році харцизи знову шарпають Слобідську Україну. Вважали, що саме вони занесли [[Чума|чуму]], яка протягом двох років вирувала на Слобожанщині.<ref>''Щелков К. П.'' Історична хронологія Харківської губернії — Харків, Університетська друкарня, 1882. — С. 83—366 с.</ref>

У [[1719]] році запорожці-харцизи палять та винищують [[Бірки (Зміївський район)|Бірки]] та [[Рябухине|Гуляй-поле]]. В Бірках харцизи вбили власника села, Костянтина Васильовича [[Куликовські|Куликовського]].<ref>''Щелков К. П.'' Історична хронологія Харківської губернії — Харків, Університетська друкарня, 1882. — С. 84—366 с.</ref>

У [[1721]] році розбійники запорожці (харцизи) разом з кримськими татарами грабують [[Хорошівський монастир]].<ref>''Щелков К. П.'' Історична хронологія Харківської губернії — Харків, Університетська друкарня, 1882. — С. 86—366 с.</ref>

З [[1745]] [[Ясинувата|Ясинувате]] стало головним центром для '''харцизів''' [[характерник]]ів, для [[Гайдамаки|гайдамаків]] і [[гайдуки|гайдуків.]]<ref> Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр 720</ref>

у [[1770]] році на березі річки Гайчур в балці Калмичка утворився центр [[Гайдамаки|гайдамаків]], харцизників і камишників. Неодноразово на цей центр нападав командир [[Дніпровська лінія|Дніпровської лінії]] генерал майор Нік. Як. Ланів і очищав околиці балки Калимчки від розбишак.

У зв'язку з заселенням території сучасної Донецької області, розчинилися в новому населенні.

== Поселення харцизів ==
* [[Вільне (Новомосковський район)]] — село було засноване Харцизами. Всі розбійники з округи ховалися від переслідування Коша Запорізького і його влади в цьому місці. Тут було давнє право притулку. На харцизів, що тут ховалися, не поширювалася влада Коша. Мешканців цього місця боявся сам полковник [[Самарська паланка|Самарської паланки]] і всі його [[осавул]]и. У цій місцевості часто несподівано з'являвся [[Гаркуша Семен Іванович|Гаркуша]], відомий харциз-[[характерник]], обвішаний дукатами і оперезаний капшуком із золотом. Тут же він гарцював на своїх білих пегасах і запрошував до себе братів мисливців-[[гайдуки|гайдуків]]<ref>Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр 485</ref>
* [[Слов'янка (Межівський район)]] — за розпорядження коша запорізького, для оборони [[Муравський шлях|Муравського шляху]] від набігів татар на цьому місці був заснований зимівник в балці сотником запорожців-харцизів Гончаром. Він не раз тут нападав на татар і перемагав їх. В одному з боїв з татарвою в 1660 році Гончар загинув. Його з почестями поховали в цьому займище. З того часу балка Гончара і могила Гончара біля [[Слов'янка (Межівський район)|Слов'янки]] була для запорожців святим місцем.<ref>Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр.</ref> [http://orbita.dn.ua/nepridumannye-istorii-6-06-2015.html 1] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160202034734/http://orbita.dn.ua/nepridumannye-istorii-6-06-2015.html |date=2 лютого 2016 }}
* [[Дружківка]] — після переселення запоріжців в Олешки й після невдалого Прутського походу 1711 року, коли ця місцевість відійшла під турецько-татарську владу, в Дружківці сиділо декілька престарілих запоріжців, куралесів, [[характерник]]ів, '''харцизів''', які були пов'язані з бахмутськими й Маяцькими козаками й одстрашували турецько-татарську орду, що з'явилася в цій місцевості. У 1768 і 1769 рр. запорожці дружно відстояли й захистили свою Дружківку від усіх нападів і наскоків татарських.<ref>Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр 711</ref>
* [[Ясинувата]] — з 1745 Ясинувате стало головним центром для харцізів характерників, для гайдамаків і гайдуків.<ref>Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр 720</ref>
* [[Гуляйполе]] — у 1770 році на березі річки [[Гайчур]] в балці Калмичка утворився центр гайдамаків '''харцизників''' і камишників. Неодноразово на цей центр нападав командир Дніпровської лінії генерал майор Нік. Як. Ланів і очищав околиці балки Калимчки. 1785-го року за рішенням Губернського правління Катеринославського намісництва на місці Камичкі було влаштоване державне військове поселення.<ref>Феодосий Макаревский: Материалы для историко-статистического описания Екатеринославской Епархии: Церкви и приходы прошедшего XVIII столетия. — Екатеринослав, типография Я. М. Чаусского, 1880. стр 983</ref>

== Галузь зайнятості ==
З офіційних документів виходить, що основним заняттям харцизів були розбій і крадіжки. Іноді харцизи робили напади на слободи під виглядом татар. Так в 1690 році священик Антоній повідомив що на нього і його брата напали коли вони були на сінокосі. За ними гналися двоє людей "військовим нарядом і кричали всякою ясачною мовою". Нападниками виявилися уродженці Воронежа Івашка Струков і Кондрашка Пелепелькін.<ref>Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства. с. 260</ref>

== Оцінки істориків ==
Фактично ці степи довго лишались малозаселеними. І от сюди, в межиріччя [[Кальміус]]у й [[Міус]]у на необжиті землі «Дикого поля», рятуючись від кріпаччини та утиску поміщиків, тікали сотні волелюбних і знедолених селян. Тут, поблизу південних кордонів Московської держави, між Доном і Запорозькою Січчю, знаходили собі притулок найнепокорніщі і найсміливіші представники двох козацьких вольниць — донської і запорозької. В суворій боротьбі з кочівниками відстоювали вони своє право на життя, на існування. Тому турки, татари, а також поміщики називали цих волелюбних людей «харцизами» (розбійниками). Їх притулком і місцями поселень були численні долини степових річок, байраки та балки, за окремими з яких уже з XVI сторіччя закріпилась назва «харцизьких».<ref>Історія міст і сіл Української РСР. Донецька область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1970. — 992 с.</ref>

«Черкаське воровство» з'явилось в краї в 40-50 роках XVII сторіччя. але цей варіант колоністів не зумів закріпитися тут надовго, оскільки характеризувався вкрай агресивною поведінкою. Виступаючи як незалежна сила, «черкаське вороство» через грабунки та розбій не тільки загрожувало населенню південних земель суміжних з краєм регіонів, а й створювали перешкоди у торгівлі донецьким річковим шляхом.<ref>Бровченко І. Ю. Заселення та господарське освоєння південно-східних степів України в другій половині XVII – протягом XVIII ст. / І. Ю. Бровченко. – Автореф. дис. канд. іст. наук. – Х., 2004. – С. 14-15. </ref>

== Згадування в літературі ==

=== [[Котляревський Іван Петрович]] ===
Харцизи згадувалися в Поемі [[Котляревський Іван Петрович|Івана Котляревського]] [[Енеїда (Котляревський)|«Енеїда»]]. Іван Петрович використовує також вивідні слова від «харцизів». Слово це носить в нього негативне значення «розбійник». Цікавий образ «Соловей-харциз». Хоча Котляревський зазначає хоробрість цих розбишак. Котляревський використовує це слово також в інших творах.

«…А потім Смерть до артикулу<br/>
Iм воздала косою честь, <br/>
Наперед стоя калавуру, <br/>
Який у її мосці єсть: <br/>
Чума, война, '''харцизтво''', холод, <br/>
Короста, трясця, парші, голод; <br/>
За сими ж тут стояли в ряд: <br/>
Холера, шолуді, бешиха<br/>
I всі мирянські, знаєш, лиха, <br/>
Що нас без милости морять…»<br/>
«[[Енеїда (Котляревський)|Енеїда]]» ч. ІІІ, с. 45

«…Бова з Полканом як водився, <br/>
Один другого як вихрив; <br/>
Як Соловей-'''харциз''' женився, <br/>
Як в Польщі Желізняк ходив. <br/>
Патрет був француза Картуша, <br/>
Против його стояв Гаркуша, <br/>
А Ванька-каїн впереді. <br/>
I всяких всячин накупили, <br/>
Всі стіни ними обліпили; <br/>
Латин дививсь їх красоті!…» <br/>

«… Лавися шмат не для '''харциза''', <br/>
Який пройдисвіт єсть Еней; <br/>
А то — i ти, голубко сиза, <br/>
Ізгинеш от руки моей! <br/>
Я всіх поставлю вверх ногами, <br/>
Не подарую вас душами, <br/>
А більш Енею докажу. <br/>
Латина же, старого діда, <br/>
Прижму незгірше, як сусіда, <br/>
На кіл Амату посажу…»<br/>
«[[Енеїда (Котляревський)|Енеїда]]» ч. IV, с. 71

«…Не звір я — людську кров пролити, <br/>
I не '''харциз''', людей щоб бити, <br/>
Для мене гидкий всякий бой…»<br/>
«[[Енеїда (Котляревський)|Енеїда]]» ч. IV, с. 90

«… У главной башти на сторожі<br/>
Стояли Евріал i Низ; <br/>
Хоть молоді були, та гожі<br/>
I кріпкі, храбрі, як '''харциз'''. <br/>
В них кров текла хоть не троянська, Якась чужая — бусурманська, <br/>
Та в службі вірні козаки. <br/>
Для бою їх спіткав прасунок. <br/>
Пішли к Енею на вербунок; <br/>
Були ж обидва земляки….»<br/>

=== [[Грінченко Борис Дмитрович]] ===
В творі Бориса Дмитровича «Серед темної ночі» (1900 рік) також згадуються харцизи. Звичайно на початку ХХ сторіччя вони вже стали легендою, але пам'ять про лютих та небезпечних розбійників залишилася. Борис Дмитрович, як письменник Харківщини звичайно знав про кроваві сліди харцизів в Слобідській Україні.

«..Денис увесь трусився — з напруження, зо злості. Тепер він знає, хто коні бере. То догадувався, а тепер і побачив. А, злодію, коноводе, '''харцизе''' проклятий! Не минеш ти тепер Денисових рук!…»

«…Ах ти харцизе, розбишако клятий!…»

=== [[Черкасенко Спиридон Феодосійович]] ===
Згадуються харцизи також й історичній драмі Спиридона Черкасенка «Северин Наливайко». В нього харцизи це символ сваволі та самоуправства. Але це також люди які шли козакувати згідно свого сумління, та які не були підлеглі вже встановленим козацько-старшинським традиціям.

«…Де нагло!..
Часу не мало вже сплило відтоді, <br/>
Як Калиновського спалив дощенту<br/>
'''Харциз''' той проклятий, що звуть його<br/>
Гетьманом Наливайком. Всі у них, <br/>
Хто лиш збере ватагу розбишак, <br/>
Гетьманами себе взивають…» <br/>

«…'''Харцизтво''' це, сваволя степова, <br/>
А Наливайко твій… та й Лобода<br/>
Здобичники і гайдабури — от що!…» <br/>

«..О, ні, зяті мої кохані це<br/>
Вертаються, побивши '''харцизяк'''. <br/>
Лабендзі це…» <br/>

=== [[Іван Карпенко-Карий]] ===
У Івана Карпенка-Карого також фігурують розбійники-харцизи.

«…На попасі, тільки місяць зайшов, потемніло, саме перший сон став налягать, '''харцизи''' почали до валки підкрадатись… А ми, як шарахнули з двадцяти рушниць, так десяток харцизів і покотилось!…»

=== [[Рудченко Іван Якович]] та [[Панас Мирний]] ===
У ІХ главі другої частини роману «[[Хіба ревуть воли, як ясла повні?]]» ([[1875]]) розповідаючи про Максима (син Івана та Мотрі Ґудзів), батько використовує слово '''харциз''' по відношенню до сина, в сенсі його гультяйства та розбишацтва.

«Мучився отак з ним батько, мучився, та заплакавши, й каже Мотрі: «Ні, вже нічого з '''харцизою''' не вдію! Ні тихе слово, ні просьби, ні лайка — ніщо не помагає...»

=== [[Білий Дмитро Дмитрович]] ===
У сучасного українського письменника Дмитра Білого, в оповіданні «Закладена душа» 12 глава має назву «Харцизи».

«…Хто хутір попалив? — чи поляки помстилися за Коліївщину, чи солдати московські погрілися, а чи просто '''харцизи''' злодійство учинили ніхто — не знав…»

== Фольклор ==
Незважаючи на невелику роль в історії, харцизів залишили слід у фольклорі України, а також в назві населених пунктів Донеччини.

=== Легенди ===
* Легенда про Зуя і Харциза<ref>[http://khartsizsk.com/modules.php?name=Pages&pa=showpage&pid=22 Легенда про Зуя і Харциза] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150402160810/http://khartsizsk.com/modules.php?name=Pages&pa=showpage&pid=22 |date=2 квітня 2015 }} // Сайт « Весь Харцизьк»</ref>.

=== Населені пункти ===
* [[Харцизьк]]
* [[Завидо-Кудашеве]]
* [[Троїцько-Харцизьк]]

=== Географічний топонім ===
Слово Харциз, часто використовують в географічних назвах в [[Донецька область|Донецькій області]] дуже поширений топонім Балка Харцизька.

Топонім зустрічається біля таких населених пунктів як:

[[Троїцько-Харцизьк]]

[[Золотарівка (Шахтарський район)|Золотарівка]]

[[Новопелагіївка]]

[[Рубіжне (Добропільський район)|Рубіжне Добропільський район]]

[[Гусельщикове]] [[Новоазовський район]]<ref>{{Cite web |url=http://www.plantarium.ru/page/landscapes/point/1600.html |title=Архівована копія |accessdate=24 червня 2015 |archive-date=2 лютого 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160202135151/http://www.plantarium.ru/page/landscapes/point/1600.html }}</ref>

[[Мічуріне (Тельманівський район)|Мічуріне Тельманівський район]]<ref>{{Cite web |url=http://www.tkg.org.ua/node/15092 |title=Архівована копія |accessdate=24 червня 2015 |archive-date=1 лютого 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160201063058/http://www.tkg.org.ua/node/15092 }}</ref>

На державному кордоні Росії і України в Луганській області біля села Новопрохоровка.[http://wikimapia.org/#lang=en&lat=47.830673&lon=39.552755&z=9&m=b&search=Балка%20Харцызская] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=en&lat=47.830673&lon=39.552755&z=9&m=b&search=Балка%20Харцызская |date=25 серпня 2011 }}

== Примітки ==
{{примітки}}

== Джерела ==
*''Іван Білодід'' Словник української мови (СУМ-11)- Київ. Інститут мовознавства Ан УРСР. Т.11
*''Чухліб Т.'' Донеччина та Луганщіна-козацькі землі України (XVI—XVIII ст.) / Відп. ред. В. Смолій. НАН України. Інститут історії України. – К.: Інститут історії України, 2014. –105 с. – (Студії з регіональної історії. Степова Україна). ISBN 978-966-02-7397-9.
*{{книга|автор= Щелковъ К.П.|частина= |посилання частина= |заголовок= [[Історична хронологія Харківської губернії |Историческая хронологія Харьковской губерніи]]|оригінал= |посилання= |відповідальний= |видання= |місце= Х |видавництво= Університетська типографія|рік= 1882|том= |сторінки= |сторінок=365 |серія= |isbn= |тираж=|ref =}}{{ref-ru-dor}}
*Багалей, Дмитрий Иванович. Очерки из истории колонизации степной окраины Московского государства / исслед. Д. И. Багалея. – Москва: Изд. Имп. О-ва Истории и Древностей Рос. при Моск. Ун-те, 1887. – II, XVI, 614 c.

== Див. також ==
* [[Харцизьк]]

{{Етнографічні групи українців}}

[[Категорія:Козацтво]]
[[Категорія:Історія Донецької області]]
[[Категорія:Етнографічні групи українців]]