text:
# Порядинський Олександр Петрович
Олекса́ндр Петро́вич Поряди́нський (нар. 4 лютого 1998, Кухарка) — український співак і автор пісень, переможець четвертого сезону шоу «X-Фактор».

## Життєпис
Олександр Порядинський народився 4 лютого 1998 року в селі Кухарка Варвинського району Чернігівської області, та невдовзі сім'я переїхала до села Гнідинці.
Родина була багатодітною, ростила п'ятьох дітей. Сашко, наймолодший у родині, був дуже спокійним, стриманим, скромним та сором'язливим. Завжди допомагав батькам по господарству. На даний час Олександр мешкає у Харкові.
З 2004 року до 2012 року навчався у середній школі. Тут вперше почав співати. Здібності до співу в Сашка помітила хрещена Лідія Іванівна, коли Сашко співав на проводах до армії свого брата Олексія. Вона ж запропонувала виступати в місцевому клубі. Це були перші кроки Олександра в сценічному житті. Перший пісенний досвід майбутній співак набув, співаючи в ансамблі «Ровесник». Сашко брав участь у районних та міжнародних конкурсах, де здобував призові місця. Був учасником програми «Караоке на майдані» у м. Прилуки..
У 2012 році Сашко закінчує 9 класів та вступає до Ніжинського обласного педагогічного ліцею на музично-філологічний факультет. В ліцеї він продовжує співочу кар'єру, бере участь у конкурсах, виборюючи нагороди та відзнаки..

## Перемога на «Х-факторі»
Вперше Олександр Порядинський заявив про себе на шостому кастингу четвертого сезону, що вийшов на екрани 5 жовтня 2013 року. Тоді він виконав пісню «Не плач, тато» Івана Ганзери, за що отримав 4 суддівських «так».
Пізніше у тренувальному таборі виконав пісні «Актриса» Валерія Меладзе та «Полковнику никто не пишет» гурту БИ-2, після чого пройшов до наступного етапу та потрапив до категорії «Молодші за 18» під керівництвом Ірини Дубцової.
На третьому етапі «візити до суддів» заспівав пісню «Заново начать» Віктора Корольова, і був обраний до 12-ки найкращих учасників. Усі виступи у прямих ефірах пройшли для співака без номінацій та «битв за життя».
Вночі на 5 січня 2014 року стало відомо про перемогу конкурсанта у 4 сезоні шоу. У суперфіналі також брав участь колектив «Тріода».
Пісні, виконані у прямих ефірах
| Номер ефіру  | Назва                                          | Оригінальний виконавець      | Жанр               |
| ------------ | ---------------------------------------------- | ---------------------------- | ------------------ |
| 1            | «Я не такий»                                   | Олександр Пономарьов         | поп-рок            |
| 2            | «Молитва»                                      | Марія Шерифович              | поп-рок            |
| 3            | «Черемшина»                                    | Софія Ротару                 | поп                |
| 4            | «Наодинці»                                     | Бумбокс                      | поп-рок            |
| 5            | «Кажуть, все мине»                             | (фільм Сорочинський ярмарок) | поп                |
| 6            | «Вчителька»                                    | ТіК                          | фолк-панк, ска     |
| 7            | «Молитва»                                      | Би-2                         | поп-рок            |
| 8            | «Ніченькою темною»                             | Олександр Пономарьов         | денс-поп           |
| 8            | Luna tu                                        | Алесандро Сафіна             | поп-рок            |
| 9            | Ai se eu te pego!                              | версія Michel Teló           | латин-поп          |
| 9            | Потеряный рай                                  | Ария                         | рок                |
| 10           | «Не плач, тато»                                | Іван Ганзера                 | поп                |
| 10           | «Ангел хранитель» (разом з Лолітою Мілявською) | Лоліта Мілявська             | поп                |
| 10           | Regressa a mi                                  | версія Il Divo               | поп, оперна музика |
| Гала-концерт | «Полковнику никто не пишет»                    | Би-2                         | рок                |

## Після талант-шоу
Після перемоги на “Х-Факторі” Олександр повністю сконцентрувався на сольній кар’єрі, пошуках своєї музики та виконавського стилю. Із літа 2015 року співак активно гастролює Україною з сольними програмами (“Відчиняй, “Такий, як є”, “Я завжди буду поруч”) - від сільських клубів до сцен великих міст. За цей час його аудиторія значно збільшилася.
У вересні 2016 року Олександр вступив до Харківської державної академії культури, де й нині навчається на артиста й викладача естрадного співу.

## Творчість
Попри щільний гастрольний графік та навчання в Академії, Порядинський знаходить час для студійної роботи. Зібравши команду однодумців, він працює над новим матеріалом. Розкрився і його власний композиторський талант: першими вийшли пісні “Люблю тебе”, “Відчиняй”, “Такий, як є”.
Над піснею "Люблю тебе" Порядинський працював шість років. Написав її ще школярем, в 10 класі, і вперше виконав просто на уроці української літератури — для дівчини, в яку закохався. Але тоді, за відсутності належної апаратури та професійної команди, не було змоги зробити якісний запис пісні. Це стало можливим вже після перемоги на Х-Факторі, коли Порядинський почав співпрацювати з фахівцями музичної індустрії. Він перезаписав перший авторський хіт, тепер із новою музикою. Аранжування зробив відомий композитор Сергій Кондратьєв, який неодноразово співпрацював з культовим гуртом 5nizza, Олегом Скрипкою та Андрієм Макаревичем.
На концертах Олександра в якості акомпаніатора грав відомий піаніст Олег Полянський. У листопаді 2016 року в Харківській філармонії Олександр та Олег влаштували спільний концерт із японським піаністом-віртуозом Темпеєм Накамурою. В колаборації з Полянським була написана пісня “Why Is It So?”. Музичний продюсер Олександра, український композитор і поет Андрій Француз, надав цьому треку класичного звучання з додаванням струнних інструментів.
Не бажаючи залишатись в рамках одного амплуа, Порядинський пропонує свої версії європейських хітів. В грудні 2017 року він записав кавер пісні “Luna”. Композиція, виконавцем якої є італійський оперний співак Алессандро Сафіна, здобула нове трактування — у стилі класичний кросовер, або operatic pop. Аранжування, зведення та мастеринг треку робили відомі електронники Вадим Поротков та Микита Богданов (Ost & Meyer Production). Успіх треку спонукав артиста до продовження експериментів із хітами світових тенорів: восени 2018 року вийшов кавер балади “L`amore si muove” з репертуару італійського оперного тріо Il Volo.

### Великий сольний концерт
Свій 20-річний ювілей в лютому 2018 року артист зустрів на сцені - першим сольним концертом із живим оркестром у столичному Freedom Hall. Масштабна програма включала авторські треки, кавери на світові хіти, неаполітанську та українську класику. Знайомі хіти отримали нову інтерпретацію в оркестровому звучанні. Глядачі почули одразу три прем'єри: композицію "Непокірна", кавер-версію світового хіта Алессандро Сафіна "Luna" і пісню на вірші В'ячеслава Веремія "Моя Україно".

### Непокірна
В березні 2018 вийшов дебютний кліп Порядинського на пісню Непокірна. Дія ролика відбувається в чернігівському оперному театрі. Головна героїня – балерина, яка, докладаючи зусиль, досягає успіху. Головну роль у кліпі виконала співачка, модель і актриса Аліна Коржова. Творець “Непокірної”, Андрій Француз, відтворив у пісні внутрішній світ 20-річного артиста: "Мені захотілося розкрити Олександра з нового боку – він більше не юнак, якого глядачі пам'ятають з часів талант-шоу. Саша – доросла і самодостатня людина, яка готова говорити про зрілі почуття і проживати в пісні життя". Робота над треком тривала близько двох тижнів. Запис пройшов лише за дві години.
Влітку того ж року Олександр презентував композицію «Поцілунок», написану у співпраці з лідером гурту “Мері” Віктором Винником та Євгеном Москаленком із рекордінгової компанії ФДР.  Кліп до "Поцілунку" знімався в Португалії, одночасно з відео іншої пісні
«Я чекав», де у зйомках взяла участь актриса Джессіка Перейра.
Пісня “Така, як сонце”, з'явившись у квітні 2019, стала радіохітом. Другу хвилю популярності “Такій, як сонце” приніс літній радіоремікс від Julik. А в серпні того ж року вийшов кліп «Така, як Сонце»  (режисер - Влад Разіховський).
Наступна прем'єра Порядинського, «Для тебе», була видана восени 2019. Тут поєдналося сучасне звучання та класичний вокал. В роботі над музикою Олександру посприяв один із давніх співавторів, Євген Москаленко — він же виступив саундпродюсером пісні.

## "Хіт-конвеєр"
2018 року із піснею "Поцілунок" Олександр взяв участь у відборі до телепроєкту “Хіт-конвеєр” від Каналу української музики М2 - і потрапив до півфіналу цього всеукраїнського конкурсу. Рік по тому він знову пройшов до півфіналу “Хіт-конвеєра” - із піснею “Така, як Сонце”. Професійне журі відібрало 33 учасники з понад 200 заявок.

## Національний відбір на Євробачення 2020
У листопаді 2019 Порядинський почав підготовку до кастингу Нацвідбору на Євробачення. Було декілька варіантів конкурсної пісні: один — україномовний, з елементами англійської, а інший — повністю англомовний. Зрештою, для участі обрали англомовний, Savior (авторка — Яна Ковальова).
За словами Олександра, це не просто ліричний трек з насиченим саундом і сильною вокальною партією. Музикант звернувся до важливої теми — самотності в сучасному світі: “У житті кожного трапляються ситуації, з яких важко самому знайти вихід. Коли безнадія і відчай можуть позбавити сил і рішучості, коли нас розривають сумніви і протиріччя, коли зростає розчарування в людях. Саме в такі моменти і варто згадати: ви не самі в цьому світі”. Композиція «Savior» набрала в мережі майже 200 тисяч переглядів.
15 лютого Порядинський виступив із піснею "Savior" в другому півфіналі Національного відбору на Євробачення. Глядачі Нацвідбору оцінили його виступ у 6 балів, журі поставило 2. За підсумками суддівського та глядацького голосування Олександр посів 4 місце.

## Пісні
| Рік  | Пісня                 | Автор музики                                            | Автор слів                                              |
| ---- | --------------------- | ------------------------------------------------------- | ------------------------------------------------------- |
| 2016 | «Відчиняй»            | Олександр Порядинський                                  | Олександр Порядинський                                  |
| 2016 | «Люблю тебе»          | Олександр Порядинський                                  | Олександр Порядинський                                  |
| 2016 | «Такий, як є»         | Олександр Порядинський                                  | Олександр Порядинський                                  |
| 2017 | «Я чекав»             | Олександр Порядинський                                  | Олександр Порядинський                                  |
| 2017 | «Why is it so»        | Олександр Порядинський, Олег Полянський                 | Олександр Порядинський, Олег Полянський                 |
| 2018 | «Непокірна»           | Андрій Француз                                          | Андрій Француз                                          |
| 2018 | «Моя Україно»         | Олександр Порядинський                                  | В'ячеслав Веремій                                       |
| 2018 | «Поцілунок»           | Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко | Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко |
| 2018 | «Я завжди буду поруч» | Валерія Сєрова                                          | Сергій Єнанов                                           |
| 2018 | «Для тебе»            | Олександр Порядинський                                  | Олександр Порядинський                                  |
| 2019 | «Така, як Сонце»      | Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко | Віктор Винник                                           |
| 2020 | «Savior»              | Яна Ковальова                                           | Яна Ковальова                                           |

## Кліпи
| Рік  | Кліп             | Режисер           |
| ---- | ---------------- | ----------------- |
| 2018 | «Непокірна»      | Олег Борщевський  |
| 2019 | «Я чекав»        | Влад Разіховський |
| 2019 | «Поцілунок»      | Влад Разіховський |
| 2019 | «Така, як Сонце» | Влад Разіховський |
| 2019 | «Для тебе»       | Влад Разіховський |
| 2020 | «Savior»         | Влад Разіховський |

title: Порядинський Олександр Петрович

wikitext:
{{Музикант
| Ім'я                 = Олександр Порядинський
| Оригінал_імені       =
| Зображення           =
| Опис_зображення      =
| Розмір_зображення    =
| Повне_ім'я           = Порядинський
Олександр Петрович
| Дата народження      = 4.2.1998
| Місце народження     = [[Кухарка]], [[Варвинський район]], [[Чернігівська область]], [[Україна]]
| Дата смерті          =
| Місце смерті         =
| Роки                 =
| Країна               = {{UKR}}
| Національність       = [[Українці|українець]]
| Освіта               =
| Професія             = співак
| Працював у операх    =
| Співацький голос     =
| Інструмент           =
| Жанр                 = [[поп-музика]], [[рок-музика]]
| Мова                 =
| Псевдонім            =
| Колектив             =
| Гурт                 =
| Співпраця            = [[Дубцова Ірина Вікторівна|Ірина Дубцова]]
| Нагороди             = переможець
«[[X-Фактор]]» (4 сезон)
| Премії               =
| Звання               =
| Лейбл                =
| Сайт                 = [https://poryadinskiy.com poryadinskiy.com]
[https://www.facebook.com/o.poryadinskiy www.facebook.com/o.poryadinskiy]
}}

'''Олекса́ндр Петро́вич Поряди́нський''' ({{нар}} [[4 лютого]] [[1998]], [[Кухарка]]) — український співак і автор пісень, переможець четвертого сезону шоу «[[X-Фактор]]»<ref>[http://news.yandex.ua/yandsearch?cl4url=vesti.ua%2Fkultura%2F32155-aleksandr-porjadinskij-vyigral-shou-h-faktor&lr=143&rpt=story Победителем «Х-Фактора» стал 15-летний Александр Порядинский]{{Недоступне посилання}}</ref>.

== Життєпис ==
Олександр Порядинський народився [[4 лютого]] [[1998]] року в селі [[Кухарка]] [[Варвинський район|Варвинського району]] [[Чернігівська область|Чернігівської області]], та невдовзі сім'я переїхала до села [[Гнідинці]].
Родина була багатодітною, ростила п'ятьох дітей. Сашко, наймолодший у родині, був дуже спокійним, стриманим, скромним та сором'язливим. Завжди допомагав батькам по господарству. На даний час Олександр мешкає у Харкові<ref name=":0">{{Cite web |url=http://poryadinskiy.com/biografiya.html |title=Офіційний сайт: Біографія |accessdate=2020-02-02 |archive-date=2020-02-02 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200202104507/http://poryadinskiy.com/biografiya.html }}</ref>.

З 2004 року до 2012 року навчався у середній школі. Тут вперше почав співати. Здібності до співу в Сашка помітила хрещена Лідія Іванівна, коли Сашко співав на проводах до армії свого брата Олексія. Вона ж запропонувала виступати в місцевому клубі. Це були перші кроки Олександра в сценічному житті. Перший пісенний досвід майбутній співак набув, співаючи в ансамблі «Ровесник». Сашко брав участь у районних та міжнародних конкурсах, де здобував призові місця. Був учасником програми «Караоке на майдані» у м. Прилуки<ref name=":0"/>..

У 2012 році Сашко закінчує 9 класів та вступає до Ніжинського обласного педагогічного ліцею на музично-філологічний факультет. В ліцеї він продовжує співочу кар'єру, бере участь у конкурсах, виборюючи нагороди та відзнаки<ref name=":0"/>..

== Перемога на «Х-факторі» ==
{{Переписати розділ|дата=січень 2020}}
Вперше Олександр Порядинський заявив про себе на шостому кастингу четвертого сезону, що вийшов на екрани 5 жовтня 2013 року. Тоді він виконав пісню «Не плач, тато» [[Іван Ганзера|Івана Ганзери]], за що отримав 4 суддівських «так».

Пізніше у тренувальному таборі виконав пісні «Актриса» [[Валерій Меладзе|Валерія Меладзе]] та «Полковнику никто не пишет» гурту [[БИ-2]], після чого пройшов до наступного етапу та потрапив до категорії «Молодші за 18» під керівництвом [[Ірина Дубцова|Ірини Дубцової]].

На третьому етапі «візити до суддів» заспівав пісню «Заново начать» Віктора Корольова, і був обраний до 12-ки найкращих учасників. Усі виступи у прямих ефірах пройшли для співака без номінацій та «битв за життя».

Вночі на [[5 січня]] [[2014]] року стало відомо про перемогу конкурсанта у 4 сезоні шоу. У суперфіналі також брав участь колектив «Тріода».

;Пісні, виконані у прямих ефірах
{| class="wikitable"
|-
! Номер ефіру
! Назва !! Оригінальний виконавець !! Жанр
|-
| 1 || «Я не такий» || [[Олександр Пономарьов]] || [[поп-рок]]
|-
| 2 || «Молитва» || [[Марія Шерифович]] || [[поп-рок]]
|-
| 3 || «Черемшина» || [[Софія Ротару]] || [[поп]]
|-
| 4 || «Наодинці» || [[Бумбокс (гурт)|Бумбокс]] || [[поп-рок]]
|-
| 5 || «Кажуть, все мине» || (фільм [[Сорочинський ярмарок]]) || [[поп]]
|-
| 6 || «Вчителька» || [[ТіК]] || [[фолк-панк]], [[ска]]
|-
| 7 || «Молитва» || [[Би-2]] || [[поп-рок]]
|-
| rowspan=2 |8
| «Ніченькою темною»
| [[Олександр Пономарьов]]
| [[денс-поп]]
|-
| [[Luna tu]]
| [[Алесандро Сафіна]]
| [[поп-рок]]
|-
| rowspan=2 |9
| [[Ai se eu te pego!]]
| версія [[Michel Teló]]
| [[латин-поп]]
|-
| [[Потеряный рай]]
|[[Ария]]
| [[рок]]
|-
| rowspan=3 |10
| «Не плач, тато»
| [[Іван Ганзера]]
| [[поп]]
|-
| «Ангел хранитель» (разом з [[Лоліта Мілявська|Лолітою Мілявською]])
| [[Лоліта Мілявська]]
| [[поп]]
|-
| [[Regressa a mi]]
| версія [[Il Divo]]
| [[поп]], [[оперна музика]]
|-
| Гала-концерт || «Полковнику никто не пишет» || [[Би-2]] || [[рок]]
|}

== Після талант-шоу ==
Після перемоги на “Х-Факторі” Олександр повністю сконцентрувався на сольній кар’єрі, пошуках своєї музики та виконавського стилю. Із літа 2015 року співак активно гастролює Україною з сольними програмами (“Відчиняй, “Такий, як є”, “Я завжди буду поруч”) - від сільських клубів до сцен великих міст. За цей час його аудиторія значно збільшилася.

У вересні 2016 року Олександр вступив до Харківської державної академії культури, де й нині навчається на артиста й викладача естрадного співу.

== Творчість ==
Попри щільний гастрольний графік та навчання в Академії, Порядинський знаходить час для студійної роботи. Зібравши команду однодумців, він працює над новим матеріалом. Розкрився і його власний композиторський талант: першими вийшли пісні “Люблю тебе”, “Відчиняй”, “Такий, як є”.

Над піснею "Люблю тебе" Порядинський працював шість років. Написав її ще школярем, в 10 класі, і вперше виконав просто на уроці української літератури — для дівчини, в яку закохався. Але тоді, за відсутності належної апаратури та професійної команди, не було змоги зробити якісний запис пісні. Це стало можливим вже після перемоги на Х-Факторі, коли Порядинський почав співпрацювати з фахівцями музичної індустрії. Він перезаписав перший авторський хіт, тепер із новою музикою. Аранжування зробив відомий композитор Сергій Кондратьєв, який неодноразово співпрацював з культовим гуртом 5nizza, Олегом Скрипкою та Андрієм Макаревичем.

На концертах Олександра в якості акомпаніатора грав відомий піаніст Олег Полянський. У листопаді 2016 року в Харківській філармонії Олександр та Олег влаштували спільний концерт із японським піаністом-віртуозом Темпеєм Накамурою. В колаборації з Полянським була написана пісня “Why Is It So?”. Музичний продюсер Олександра, український композитор і поет Андрій Француз, надав цьому треку класичного звучання з додаванням струнних інструментів.

Не бажаючи залишатись в рамках одного амплуа, Порядинський пропонує свої версії європейських хітів. В грудні 2017 року він записав кавер пісні “Luna”. Композиція, виконавцем якої є італійський оперний співак Алессандро Сафіна, здобула нове трактування — у стилі класичний кросовер, або operatic pop. Аранжування, зведення та мастеринг треку робили відомі електронники Вадим Поротков та Микита Богданов (Ost & Meyer Production). Успіх треку спонукав артиста до продовження експериментів із хітами світових тенорів: восени 2018 року вийшов кавер балади “L`amore si muove” з репертуару італійського оперного тріо Il Volo.

=== Великий сольний концерт ===
Свій 20-річний ювілей в лютому 2018 року артист зустрів на сцені - першим сольним концертом із живим оркестром у столичному Freedom Hall. Масштабна програма включала авторські треки, кавери на світові хіти, неаполітанську та українську класику. Знайомі хіти отримали нову інтерпретацію в оркестровому звучанні. Глядачі почули одразу три прем'єри: композицію "Непокірна", кавер-версію світового хіта Алессандро Сафіна "Luna" і пісню на вірші В'ячеслава Веремія "Моя Україно".

=== Непокірна ===
В березні 2018 вийшов дебютний кліп Порядинського на пісню [https://www.youtube.com/watch?v=niRUZmn7WJM Непокірна]. Дія ролика відбувається в чернігівському оперному театрі. Головна героїня – балерина, яка, докладаючи зусиль, досягає успіху. Головну роль у кліпі виконала співачка, модель і актриса Аліна Коржова. Творець “Непокірної”, Андрій Француз, відтворив у пісні внутрішній світ 20-річного артиста: "Мені захотілося розкрити Олександра з нового боку – він більше не юнак, якого глядачі пам'ятають з часів талант-шоу. Саша – доросла і самодостатня людина, яка готова говорити про зрілі почуття і проживати в пісні життя"<ref>{{cite web|url=https://afisha.tochka.net/ua/84192-premera-pobeditel-kh-faktor-prezentoval-trek-nepokirna|назва=Прем'єра: Переможець "Х-Фактор" презентував трек "Непокірна"|archiveurl=|archivedate=}}</ref>. Робота над треком тривала близько двох тижнів. Запис пройшов лише за дві години.

Влітку того ж року Олександр презентував композицію «[https://www.youtube.com/watch?v=T7sm1iZopH4 Поцілунок]», написану у співпраці з лідером гурту “Мері” Віктором Винником та Євгеном Москаленком із рекордінгової компанії ФДР.  Кліп до "Поцілунку" знімався в Португалії, одночасно з відео іншої пісні
«[https://www.youtube.com/watch?v=3du_JlaWFPQ Я чекав]», де у зйомках взяла участь актриса Джессіка Перейра.

Пісня “Така, як сонце”, з'явившись у квітні 2019, стала радіохітом. Другу хвилю популярності “Такій, як сонце” приніс літній радіоремікс від Julik. А в серпні того ж року вийшов кліп «[https://www.youtube.com/watch?v=T9fLdcohY8E Така, як Сонце]»  (режисер - Влад Разіховський).

Наступна прем'єра Порядинського, «[https://www.youtube.com/watch?v=EaurUi_xl8s Для тебе]», була видана восени 2019. Тут поєдналося сучасне звучання та класичний вокал. В роботі над музикою Олександру посприяв один із давніх співавторів, Євген Москаленко — він же виступив саундпродюсером пісні.

== "Хіт-конвеєр" ==

2018 року із піснею "Поцілунок" Олександр взяв участь у відборі до телепроєкту “Хіт-конвеєр” від Каналу української музики М2 - і потрапив до півфіналу цього всеукраїнського конкурсу. Рік по тому він знову пройшов до півфіналу “Хіт-конвеєра” - із піснею “Така, як Сонце”. Професійне журі відібрало 33 учасники з понад 200 заявок.

== Національний відбір на Євробачення 2020 ==
У листопаді 2019 Порядинський почав підготовку до кастингу Нацвідбору на Євробачення. Було декілька варіантів конкурсної пісні: один — україномовний, з елементами англійської, а інший — повністю англомовний. Зрештою, для участі обрали англомовний, Savior (авторка — Яна Ковальова).

За словами Олександра, це не просто ліричний трек з насиченим саундом і сильною вокальною партією. Музикант звернувся до важливої теми — самотності в сучасному світі: “У житті кожного трапляються ситуації, з яких важко самому знайти вихід. Коли безнадія і відчай можуть позбавити сил і рішучості, коли нас розривають сумніви і протиріччя, коли зростає розчарування в людях. Саме в такі моменти і варто згадати: ви не самі в цьому світі”<ref>{{cite web|url=https://www.stb.ua/ua/2020/02/11/aleksandr-poryadinskij-savior-premera-klipa|назва=Александр Порядинский — «Savior»: певец представил песню на Евровидение 2020|archiveurl=|archivedate=}}</ref>. Композиція «[http://www.youtube.com/watch?v=l9T5JPs4hks Savior]» набрала в мережі майже 200 тисяч переглядів.

15 лютого Порядинський виступив із піснею "Savior" в другому півфіналі Національного відбору на Євробачення. Глядачі Нацвідбору оцінили його виступ у 6 балів, журі поставило 2. За підсумками суддівського та глядацького голосування Олександр посів 4 місце.

== Пісні ==
{| class="wikitable" style="font-size: 90%;" cellpadding="4" border="2"
! style="background:#B0C4DE;" |Рік
! style="background:#B0C4DE;" |Пісня
! style="background:#B0C4DE;" |Автор музики
! style="background:#B0C4DE;" |Автор слів
|-
| rowspan="3" |2016
| rowspan="1" |«Відчиняй»
| rowspan="4" |Олександр Порядинський
| rowspan="4" |Олександр Порядинський
|-
|«Люблю тебе»
|-
|«Такий, як є»
|-
| rowspan="2" |2017
|«Я чекав»
|-
|«Why is it so»
| rowspan="1" |Олександр Порядинський, Олег Полянський
| rowspan="1" |Олександр Порядинський, Олег Полянський
|-
| rowspan="5" |2018
|«Непокірна»
| rowspan="1" |Андрій Француз
| rowspan="1" |Андрій Француз
|-
|«Моя Україно»
| rowspan="1" |Олександр Порядинський
| rowspan="1" |В'ячеслав Веремій
|-
|«Поцілунок»
| rowspan="1" |Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко
| rowspan="1" |Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко
|-
|«Я завжди буду поруч»
| rowspan="1" |Валерія Сєрова
| rowspan="1" |Сергій Єнанов
|-
|«Для тебе»
| rowspan="1" |Олександр Порядинський
| rowspan="1" |Олександр Порядинський
|-
| rowspan="1" |2019
|«Така, як Сонце»
| rowspan="1" |Олександр Порядинський, Віктор Винник, Євген Москаленко
| rowspan="1" |Віктор Винник
|-
| rowspan="1" |2020
|«Savior»
| rowspan="1" |Яна Ковальова
| rowspan="1" |Яна Ковальова
|-
|}

== Кліпи ==
{| class="wikitable" style="font-size: 90%;" cellpadding="4" border="2"
! style="background:#B0C4DE;" |Рік
! style="background:#B0C4DE;" |Кліп
! style="background:#B0C4DE;" |Режисер
|-
| rowspan="1" |2018
|«Непокірна»
|Олег Борщевський
|-
| rowspan="4" |2019
|«Я чекав»
| rowspan="5" |Влад Разіховський
|-
|«Поцілунок»
|-
|«Така, як Сонце»
|-
|«Для тебе»
|-
| rowspan="1" |2020
|«Savior»
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://poryadinskiy.com Офіційний сайт]
* [https://www.youtube.com/channel/UCdZIfGkZZNYHrhIxQ1-qavw Офіційний YouTube канал]
* [https://www.facebook.com/o.poryadinskiy FB сторінка]

{{ВП-портали|Українська музика|Біографії}}

[[Категорія:Уродженці Варвинського району]]
[[Категорія:Уродженці Чернігівської області]]
[[Категорія:Персоналії:Харків]]
[[Категорія:Переможці телепроєкту «X-фактор Україна»]]
[[Категорія:Співаки XXI століття]]
[[Категорія:Учасники національного відбору України на Євробачення 2020]]

title: Основна інформація

Повне ім'я: Порядинський · Олександр Петрович

Дата народження: 4 лютого 1998 (27 років)

Місце народження: Кухарка, Варвинський район, Чернігівська область, Україна

Громадянство: Україна

Національність: українець

Професія: співак

Освіта: ХДАК

Жанр: поп-музика, рок-музика

Співпраця: Ірина Дубцова

Нагороди: переможець · «X-Фактор» (4 сезон)


text:
# Станція Коханівка
Коханівка — закрита після 1943 року станція в районі смт Іллінка Мар'їнського району і річки Вовча. Була тупиковою станцією, з'єднувалася колією стандартної ширини із Курахівкою.
За різними проектами кінця XIX — початку ХХ століть цей роздільний пункт називався по-різному: Іллінка, Рузський, Коханівка. Останні дві назви пов'язані із прізвищами місцевих землевласників. Після будівництва у 1914—1918 роках залізниці Рутченкове — Гришине й тупикової гілки від «лінії» до Іллінки, за відповідним роздільним пунктом закріпилася назва «Коханівка». У 1911—1914 і 1921—1924 роках дебатувалося питання облаштування виходу від Іллінки до станції Роя через пост Вовча (кар'єр 35 верста) шляхом облаштування колії між постом та Іллінкою.
Станом на 1917 рік станція Коханівка мала 7 колій, з них — 2 тупики. В подальшому передбачалося обладнання 2 колій (з них — 1 тупика) і подовження одного тупика. Окрім цього, тут мали бути пасажирська будівля, перон, крита й відкрита товарні платформи, пакгауз, вагонні ваги, орендні ділянки під склади. До Коханівки тяжіли Костянтинівський рудник К. С. Пенякова, Володимирівський та Олександро-Михайлівський рудники В. М. Геккера, Іллінський рудник М. М. Чечика, Ольгинкутський «міщанський» рудник Я. Ш. Прахія, Ольгинкутський «селянський» рудник Ф. Д. Грицая, Анненська копальня К. Ф. Лефтерова, Єремєєвська копальня Л. Х. Когана, Успенська копальня С. Ф. Ківатицького й Н. Д. Кругляка, Зиновіївський рудник. Не дивлячись на те, що частина рудників, розташованих на південь від станції, відправляло вугілля до станції Роя, вантажопотік вугілля від Коханівки мав бути досить великий. Втім, у листопаді 1918 року, коли залізничне будівництво через загострення збройного конфлікту перервалося, облаштування станції Коханівка так і не завершилося. Збройне протистояння обернуло ефект від залізниці практично в нуль.
У 1923 календарному році по станції Коханівка було прийнято 68 т різних вантажів, а відправлено - 4597 т (4596 т вугілля і 1 т хліба). В 1923—1924 господарчому році станція Коханівка відправила 2,13 тис. т вугілля та прийняла 16 т солі. При станції діяли рудник № 23 (колишній Олександро-Михайлівський В. М. Геккера), шахти Альошина, Грицая, Журавльова, Кияшка, Лаппа (2 шахти), Логвиненка, Мороза, Попова, Притули, Ременникова, Родіонова, Сидорова, Чепчикова, Чумакова. Усі дрібні шахти були здані в оренду. За останні 3 місяці 1924 року станція Коханівка відправила 117 т, а прийняла менше 7 т різних вантажів. На станції працювали 5 осіб із загальною заробітною платнею 115,37 крб. на місяць. Втім, після 1924 року вантажообіг станції Коханівка різко падає до нуля. Причина: «Донвугілля» розпорядився законсервувати шахти на вказаній ділянці через низькосортність вугілля. Останній сплеск вуглевидобутку в Іллінці доводиться на 1943—1945 — 50-ті роки ХХ століття (відомі шахти № 1 «Іллінка», № 3-1 «біс», «Ударник», № 45, 47, 179, які закрилися до 60-х років ХХ століття), але станції Коханівка в той час вже не було. Пасажирські потяги від Коханівки за весь час її існування також не пішли.
Див. також: Рудниково-Лозівська залізниця.

wikiname: ukwiki

title: Станція Коханівка

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Схема_колійного_розвитку_станції_Коханівка,_1917_рік.jpg|міні|Схема колійного розвитку станції Коханівка, 1917 рік]]
'''Коханівка''' — закрита після 1943 року станція в районі [[Іллінка (смт)|смт Іллінка Мар'їнського району]] і [[Вовча (притока Самари)|річки Вовча]]. Була тупиковою станцією, з'єднувалася колією стандартної ширини із [[Курахівка (станція)|Курахівкою]].

За різними проектами кінця XIX — початку ХХ століть цей роздільний пункт називався по-різному: Іллінка, Рузський, Коханівка. Останні дві назви пов'язані із прізвищами місцевих землевласників. Після будівництва у 1914—1918 роках залізниці Рутченкове — Гришине й тупикової гілки від «лінії» до Іллінки, за відповідним роздільним пунктом закріпилася назва «Коханівка». У 1911—1914 і 1921—1924 роках дебатувалося питання облаштування виходу від Іллінки до станції Роя через пост Вовча (кар'єр 35 верста) шляхом облаштування колії між постом та Іллінкою<ref>{{Cite book|title=Доклад Совета Съезда по железнодорожным вопросам // Труды XXIV Съезда горнопромышленников юга России, бывшего в городе Харькове с 25 октября по 20 ноября 1899 года // Часть I. Отчёты, протоколы и доклады|last=|first=|year=1900|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Пояснительная записка к проекту сооружения Рудничной железной дороги (линии Рутченково – Лозовая и Гришино – Павлоград – Полтава)|last=|first=|year=1912|publisher=|location=СПб.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Записка о железнодорожных путях для обслуживания Гришинского угленосного района Донецкого бассейна // VII. Доклад Совета Съезда по железнодорожным вопросам / Труды XXXVIII Съезда горнопромышленников юга России|last=Лутугин Л.И.|first=|year=1914|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=О подъездных путях общего пользования / Доклад Совета Съезда по железнодорожному вопросу // Труды XXXVI Съезда горнопромышленников юга России (20-го ноября – 4-го декабря 1911 года). – Т. I|last=|first=|year=1912|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref name=":0">{{Cite book|title=Альбом схематических планов станций Екатерининской железной дороги|last=|first=|year=1917|publisher=|location=Екатеринослав|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref name=":1">{{Cite book|title=В Западном Донбассе // Железнодорожник Донбасса, №№ 98 (6987), 18.08.1977; 99 (6988), 20.08.1977; 100 (6989), 23.08.1977|last=Мартыненко В.|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Выгодно ли закрыть линию Рутченково – Гришино // Вестник Екатерининской железной дороги, № 57. 1924|last=Баграев|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

Станом на 1917 рік станція Коханівка мала 7 колій, з них — 2 тупики. В подальшому передбачалося обладнання 2 колій (з них — 1 тупика) і подовження одного тупика. Окрім цього, тут мали бути пасажирська будівля, перон, крита й відкрита товарні платформи, пакгауз, вагонні ваги, орендні ділянки під склади. До Коханівки тяжіли Костянтинівський рудник К. С. Пенякова, Володимирівський та Олександро-Михайлівський рудники В. М. Геккера, Іллінський рудник М. М. Чечика, Ольгинкутський «міщанський» рудник Я. Ш. Прахія, Ольгинкутський «селянський» рудник Ф. Д. Грицая, Анненська копальня К. Ф. Лефтерова, Єремєєвська копальня Л. Х. Когана, Успенська копальня С. Ф. Ківатицького й Н. Д. Кругляка, Зиновіївський рудник. Не дивлячись на те, що частина рудників, розташованих на південь від станції, відправляло вугілля до станції Роя, вантажопотік вугілля від Коханівки мав бути досить великий. Втім, у листопаді 1918 року, коли залізничне будівництво через загострення збройного конфлікту перервалося, облаштування станції Коханівка так і не завершилося. Збройне протистояння обернуло ефект від залізниці практично в нуль<ref name=":0" /><ref name=":1" /><ref>{{Cite book|title=К докладу по вопросу о современном положении каменноугольной промышленности. Сведения о добывающей способности и предполагаемой производительности каменноугольных и антрацитовых копей Донецкого бассейна на 1917 год // Труды XLI Съезда горнопромышленников юга России. – Т. I|last=|first=|year=1917|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Отчёт начальника горного управления Южной России за 1915 год|last=|first=|year=1916|publisher=|location=Екатеринослав|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=К докладу по IIa вопросу о современном положении каменноугольной промышленности. Сведения о добывающей способности и предполагаемой производительности каменноугольных и антрацитовых копей Донецкого бассейна на 1916 год. – По заключению каменноугольной комиссии под председательством Н.Ф.Дитмара и антрацитовой – М.П.Тер-Давыдова // Труды XL Съезда горнопромышленников юга России (21-29 ноября 1915 года). – Т. I|last=|first=|year=1916|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

У 1923 календарному році по станції Коханівка було прийнято 68 т різних вантажів, а відправлено - 4597 т (4596 т вугілля і 1 т хліба). В 1923—1924 господарчому році станція Коханівка відправила 2,13 тис. т вугілля та прийняла 16 т солі. При станції діяли рудник № 23 (колишній Олександро-Михайлівський В. М. Геккера), шахти Альошина, Грицая, Журавльова, Кияшка, Лаппа (2 шахти), Логвиненка, Мороза, Попова, Притули, Ременникова, Родіонова, Сидорова, Чепчикова, Чумакова. Усі дрібні шахти були здані в оренду. За останні 3 місяці 1924 року станція Коханівка відправила 117 т, а прийняла менше 7 т різних вантажів. На станції працювали 5 осіб із загальною заробітною платнею 115,37 крб. на місяць. Втім, після 1924 року вантажообіг станції Коханівка різко падає до нуля. Причина: «Донвугілля» розпорядився законсервувати шахти на вказаній ділянці через низькосортність вугілля. Останній сплеск вуглевидобутку в Іллінці доводиться на 1943—1945 — 50-ті роки ХХ століття (відомі шахти № 1 «Іллінка», № 3-1 «біс», «Ударник», № 45, 47, 179, які закрилися до 60-х років ХХ століття), але станції Коханівка в той час вже не було. Пасажирські потяги від Коханівки за весь час її існування також не пішли<ref name=":1" /><ref>{{Cite book|title=Ведомости о вывозе в 1924-25 г. донецкого минерального топлива и горнозаводских грузов // Отчёт по вывозу твёрдого минерального топлива, руды, флюсов, соли, чугуна и металлического лома из южного горнозаводского района за 1924-25 г.|last=|first=|year=1926|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Итоги сплошной подворной переписи Донецкой губернии (январь-февраль 1923 г.) / Т. I|last=|first=|year=1923|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Промышленная Россия: 1923-1924 г.: Справочная книга // Издание газеты «Экономическая жизнь». – В. 3-х частях / II часть|last=|first=|year=1924|publisher=|location=М.-Л.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Экономическое состояние районов, тяготеющих к станциям линии В.-Анадоль - Рутченково - Гришино // Вестник Екатерининской железной дороги, № 5. 1925.|last=Баграев|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=О линии Рутченково - Гришино // Вестник Екатерининской железной дороги, № 2. 1925.|last=Хоменко С.|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Ведомость № 22 вывоза соли по станциям назначения, сгруппированным по губерниям, с указанием рода соли за 1924/25, 1923/24 и 1913 г.г. // Отчёт по вывозу твёрдого минерального топлива, руды, флюсов, соли, чугуна и металлического лома из южного горнозаводского района за 1924/25 год (с 1 октября 1924 по 1 октября 1925 года)|last=|first=|year=1926|publisher=|location=Х.|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://kura.kievrus.com/viewtopic.php?p=53|title=Шахты Кураховки. Сведения из архивов / Между терриконами. Кураховский форум|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Горять вогні станції: і вдень, і вночі ідуть поїзди // Зоря комунізму, № 152 (7973), 21.12.1989|last=Слюсаренко Н.|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref><ref>{{Cite book|title=Протокол заседания исполкома Красноармейского районного совета от 22.10.1944 // Державний архів Донецької області, фонд № Р-1475, опис № 2, справа № 3, арк. 360|last=|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

Див. також: [[Рудниково-Лозівська залізниця]].

== Примітки ==
{{примітки}}

== Джерела ==
# Доклад Совета Съезда по железнодорожным вопросам // Труды XXIV Съезда горнопромышленников юга России, бывшего в городе Харькове с 25 октября по 20 ноября 1899 года // Часть I. Отчёты, протоколы и доклады. – Х., 1900.
# Пояснительная записка к проекту сооружения Рудничной железной дороги (линии Рутченково – Лозовая и Гришино – Павлоград – Полтава). – СПб., 1912. – 21 с.
# Лутугин Л.И. Записка о железнодорожных путях для обслуживания Гришинского угленосного района Донецкого бассейна // VII. Доклад Совета Съезда по железнодорожным вопросам / Труды XXXVIII Съезда горнопромышленников юга России. – Х., 1914. – с. VII-2 – VII-5.
# О подъездных путях общего пользования / Доклад Совета Съезда по железнодорожному вопросу // Труды XXXVI Съезда горнопромышленников юга России (20-го ноября – 4-го декабря 1911 года). – Т. I. – Х., 1912. – с. 48-52.
# Альбом схематических планов станций Екатерининской железной дороги. – Екатеринослав, 1917. – 578 с.
# Мартыненко В. В Западном Донбассе // Железнодорожник Донбасса, №№ 98 (6987), 18.08.1977; 99 (6988), 20.08.1977; 100 (6989), 23.08.1977.
# Баграев. Выгодно ли закрыть линию Рутченково – Гришино // Вестник Екатерининской железной дороги, № 57. 1924, с. 21-22.
# К докладу по вопросу о современном положении каменноугольной промышленности. Сведения о добывающей способности и предполагаемой производительности каменноугольных и антрацитовых копей Донецкого бассейна на 1917 год // Труды XLI Съезда горнопромышленников юга России. – Т. I. – Х., 1917.
# Отчёт начальника горного управления Южной России за 1915 год. – Екатеринослав, 1916. – 345 с.
# К докладу по IIa вопросу о современном положении каменноугольной промышленности. Сведения о добывающей способности и предполагаемой производительности каменноугольных и антрацитовых копей Донецкого бассейна на 1916 год. – По заключению каменноугольной комиссии под председательством Н.Ф.Дитмара и антрацитовой – М.П.Тер-Давыдова // Труды XL Съезда горнопромышленников юга России (21-29 ноября 1915 года). – Т. I. – Х., 1916.
# Ведомости о вывозе в 1924-25 г. донецкого минерального топлива и горнозаводских грузов // Отчёт по вывозу твёрдого минерального топлива, руды, флюсов, соли, чугуна и металлического лома из южного горнозаводского района за 1924-25 г. – Х., 1926.
# Итоги сплошной подворной переписи Донецкой губернии (январь-февраль 1923 г.) / Т. I. – Х., 1923.
# Промышленная Россия: 1923-1924 г.: Справочная книга // Издание газеты «Экономическая жизнь». – В. 3-х частях / II часть. – М.-Л., 1924. – [1394] с.
# Слюсаренко Н. Горять вогні станції: і вдень, і вночі ідуть поїзди // Зоря комунізму, № 152 (7973), 21.12.1989.
# Протокол заседания исполкома Красноармейского районного совета от 22.10.1944 // Державний архів Донецької області, фонд № Р-1475, опис № 2, справа № 3, арк. 360.
[[Категорія:Закриті станції Донецької залізниці]]


text:
# Організасьйон Спесіяль
Організасьйон спесіяль (фр. Organisation spéciale) — секретна бойова організація у колоніальному Алжирі, заснована Партією алжирського народу (ПАН) у 1947 році для збройної боротьби проти Франції.
Організація налічувала близько 1500—2000 членів. Вона також стала основою для створення у подальшому ФНВ.
Організацію було викрито 1951 року французькою поліцією, багатьох її членів було ув'язнено. Нині діють лише підрозділи у Ауреші та Кабілії.

title: Організасьйон Спесіяль

wikitext:
{{організація}}
'''Організасьйон спесіяль''' ({{lang-fr|Organisation spéciale}}) — секретна бойова організація у колоніальному [[Алжир]]і, заснована [[Партія алжирського народу|Партією алжирського народу]] (ПАН) у [[1947]] році для збройної боротьби проти [[Франція|Франції]].

Організація налічувала близько 1500—2000 членів. Вона також стала основою для створення у подальшому [[Фронт національного визволення (Алжир)|ФНВ]].

Організацію було викрито 1951 року французькою поліцією, багатьох її членів було ув'язнено. Нині діють лише підрозділи у [[Ауреш]]і та [[Кабілія|Кабілії]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* Рашид Тлемчені, ''State and Revolution in Algeria'' (Boulder: Westview Press, 1986). {{ref-en}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Французький Алжир]]
[[Категорія:Засновані в Алжирі 1947]]

title: Організасьйон Спесіяль

Тип: збройна організаціяd

Засновано: 15 лютого 1947

Розпущено: 18 березня 1950

Країна: Франція


text:
# Піщанська сільська рада (Щучанський район)
Піща́нська сільська рада (рос. Песчанский сельский совет) — сільське поселення у складі Щучанського району Курганської області Росії.
Адміністративний центр — село Піщанське.
Населення сільського поселення становить 842 особи (2017; 1154 у 2010, 1580 у 2002).

## Склад
До складу сільського поселення входять:
| Населений пункт    | Населення, осіб (2002) | Населення, осіб (2010) |
| ------------------ | ---------------------- | ---------------------- |
| Архипово, присілок | 67                     | 44                     |
| Піщанське, село    | 1164                   | 896                    |
| Утиче, присілок    | 266                    | 201                    |
| Ушаково, присілок  | 83                     | 13                     |

wikitext:
{{Сільське поселення Росії|
  | назва               = Піщанська сільська рада
{{lang-ru|Песчанский сельский совет}}
  | прапор              =
  | опис прапора        =
  | герб                =
  | опис герба          =
  | розташування        =
  | країна              = {{RUS}}
  | регіон              = [[Курганська область]]
  | район               = [[Щучанський район]]
  | центр               = село [[піщанське (Щучанський район)|Піщанське]]
  | голова              =
  | дата утворення      =
  | депутатський корпус =
  | площа               = 406,52
  | населення           = 842 особи ([[2017]]{{RUS-population|2017}})
  | щільність           = 2,07
  | населені пункти     = 1 село, 3 присілки
  | телефонний код      = 35244
  | поштові індекси     =
  | часовий пояс        = [[UTC+5]]
  | ЗКАТО               = 37244832
  | сайт                =
 }}

{{Otheruses|Піщанська сільська рада}}

'''Піща́нська сільська рада''' ({{lang-ru|Песчанский сельский совет}}) — [[сільське поселення Росії|сільське поселення]] у складі [[щучанський район|Щучанського району]] [[курганська область|Курганської області]] [[росія|Росії]].

Адміністративний центр — село [[піщанське (Щучанський район)|Піщанське]].

Населення сільського поселення становить 842 особи ([[2017]]; 1154 у [[2010]]{{RUS-KRG-census}}, 1580 у [[2002]]{{RUS-lingvarium}}).

== Склад ==
До складу сільського поселення входять:
{| align="center" class="standard" class="wikitable sortable"
|+
! |Населений пункт
! |Населення,
осіб ([[2002]])
! |Населення,
осіб ([[2010]])
|-----
| [[архипово (Щучанський район)|Архипово]], присілок
| align="right"| 67
| align="right"| 44
|-----
| [[піщанське (Щучанський район)|Піщанське]], село
| align="right"| 1164
| align="right"| 896
|-----
| [[утиче (Щучанський район)|Утиче]], присілок
| align="right"| 266
| align="right"| 201
|-----
| [[ушаково (Щучанський район)|Ушаково]], присілок
| align="right"| 83
| align="right"| 13
|+
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Kurgan-geo-stub}}
{{щучанський район}}

[[Категорія:Поселення Щучанського району]]

title: Піщанська сільська рада · рос. Песчанский сельский совет

Країна: Росія

Регіон: Курганська область

Район: Щучанський район

Центр: село Піщанське

title: Основні дані

Густота населення: 2,07 осіб/км²

Населені пункти: 1 село, 3 присілки


text:
# Білоруська соціалістична громада (1902-1918)
Білоруська соціалістична громада (біл. Беларуская Сацыялістычная Грамада, БСГ), білоруська політична партія лівого напрямку, що існувала у 1902—1918 роках. Вважається першою білоруською національною політичною партією. У 1918 розкололася на 3 частини:
Білоруська соціал-демократична партія (біл. Беларуская сацыял-дэмакратычная партыя), Білоруська партія соціалістів-федералістів (біл. Беларуская партыя сацыялістаў-федэралістаў) та Білоруська партія соціалістів-революціонерів (біл. Беларуская партыя сацыялістаў-рэвалюцыянераў).
Партія відігравала значну роль у становленні Білоруської Народної Республіки.

wikitext:
{{Політична партія}}
'''Білоруська соціалістична громада''' ({{lang-be|Беларуская Сацыялістычная Грамада}}, БСГ), [[білорусь]]ка політична партія лівого напрямку, що існувала у 1902—1918 роках. Вважається першою білоруською національною політичною партією. У 1918 розкололася на 3 частини:
Білоруська соціал-демократична партія ({{lang-be|Беларуская сацыял-дэмакратычная партыя}}), Білоруська партія соціалістів-федералістів ({{lang-be|Беларуская партыя сацыялістаў-федэралістаў}}) та Білоруська партія соціалістів-революціонерів ({{lang-be|Беларуская партыя сацыялістаў-рэвалюцыянераў}}).

Партія відігравала значну роль у становленні [[Білоруська Народна Республіка|Білоруської Народної Республіки]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

* Анатоль Сідарэвіч Да гісторыі Беларускай Сацыялістычнай Грамады: агляд крыніцаў
** [https://web.archive.org/web/20100810192224/http://arche.bymedia.net/2006-4/sidarevic406.htm Частка 1]
** [https://web.archive.org/web/20100810192149/http://arche.bymedia.net/2006-5/sidarevic506.htm Частка 2]
** [https://web.archive.org/web/20100810191805/http://arche.bymedia.net/2006-9/sidarevic906.htm Частка 3]
* [https://web.archive.org/web/20091128114926/http://arche.by/by/11/30/446/ Анатоль Сідарэвіч Да гісторыі Беларускае Сацыялістычнае Грамады: «новыя» дакумэнты]
{{Бібліоінформація}}
{{Belarus-stub}}
{{polit-stub}}

[[Категорія:Незавершені статті з історії Білорусі]]
[[Категорія:Політичні партії Білорусі]]
[[Категорія:Соціалістичні партії]]

title: Білоруська соціалістична громада · біл. Беларуская сацыялістычная грамада

Країна: Російська імперія, Російська республіка і Білоруська Народна Республіка

Ідеологія: соціалізм, соціал-демократія, Білоруський націоналізм і народництво


text:
# Китайський банк розвитку
Китайський банк розвитку (англ. China Development Bank, CDB) — державне підприємство Китайської Народної Республіки, розташоване в Пекіні, засноване в 1994.
Компанія фінансує такі важливі інфраструктурні проекти, як гребля Три ущелини та Міжнародний аеропорт Пудун в Шанхаї.
Уряд Китайської Народної Республіки несе відповідальність за позики КБР.
КНР надає кредити таким країнам, як Венесуела, Бразилія, Індія, Гана та Аргентина через Китайський банк розвитку, часто для забезпечення майбутніх поставок сировини.

title: Китайський банк розвитку

wikitext:
{{Недостатньо джерел|дата=червень 2024}}
{{організація}}

'''Китайський банк розвитку''' ({{lang-en|China Development Bank}}, CDB) — державне підприємство Китайської Народної Республіки, розташоване в Пекіні, засноване в [[1994]].

Компанія фінансує такі важливі інфраструктурні проекти, як гребля [[Три ущелини]] та [[Міжнародний аеропорт Пудун]] в Шанхаї.

Уряд Китайської Народної Республіки несе відповідальність за позики КБР.

КНР надає кредити таким країнам, як [[Венесуела]], [[Бразилія]], [[Індія]], [[Гана]] та [[Аргентина]] через Китайський банк розвитку, часто для забезпечення майбутніх поставок сировини.

== Див. також ==
* [[Список найбільших банків світу]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Підприємства, засновані 1994]]
[[Категорія:Підприємства Пекіна]]
[[Категорія:Банки Китаю]]
[[Категорія:Системно важливі банки]]
[[Категорія:Засновані в Китаї 1994]]
[[Категорія:Уряд Китайської Народної Республіки]]

title: Китайський банк розвитку

Тип: бізнес · кредитна організаціяd · Policy bankd

Правовий статус: central state-owned enterprised

Галузь: фінансовий секторd

Країна: КНР

Штаб-квартира: Пекін

Материнська · організація: Державна рада КНР


text:
# Ігнатьєв Іван Олександрович
Іван Олександрович Ігнатьєв (рос. Ива́н Алекса́ндрович Игна́тьев; нар. 6 січня 1999, Ачинськ, Росія) — російський футболіст, нападник клубу «Урарту».

## Ігрова кар'єра

### Клубна
Іван Ігнатьєв починав займатися футболом у своєму рідному місті Ачинськ. У 2021 році він приєднався до молодіжної команди клубу Прем'єр-ліги «Краснодар». Грав у другому складі «Краснодара» у Другій лізі. У сезоні 2017/18 став кращим бомбардиром Юнацької ліги УЄФА, забивши десять голів.
В основі «Краснодара» першу гру Ігнатьєв зіграв у кваліфікаційному раунді Ліги Європи у липні 2017 року. 10 серпня футболіст дебютував у чемпіонаті країни в у першому ж матчі проти грозненського «Ахмата» забив переможний гол.
В грудні 2019 року Ігнатьєв перейшов до казанського «Рубіна», з яким підписав контракт до кінця сезону 2023/24. Другу половину сезону 2021/22 футболіст грав в оренді у складі клубу «Крила Рад». Після завершення оренди нападник не залишився у «Рубіні», який за підсумками сезону вибув до Першої ліги, а перейшов до московського «Локомотива».
22 червня 2023 року перейшов до клубу «Сочі».
Навесні 2024 року відіграв сім матчів за сербську команду «Железнічар» (Панчево). Влітку того ж року перейшов до вірменського клубу «Урарту».

### Збірна
Іван Ігнатьєв виступав за юнацькі збірні Росії. У серпні 2017 року зіграв першу гру у молодіжній збірній Росії.

## Досягнення
Індивідуальні
- Кращий бомбардир Юнацької ліги УЄФА: 2017/18

title: Ігнатьєв Іван Олександрович

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Іван Ігнатьєв
| зображення = Ivan_Ignatyev_2022.jpg
| повне-ім'я = Іван Олександрович Ігнатьєв
| дата-народження = 6.01.1999
| місце-народження = [[Ачинськ]], [[Росія]]
| зріст = 180 см
| вага = 70 кг
| громадянство = {{RUS}}
| поточний-клуб = {{Прапорець|ARM}} [[Урарту (футбольний клуб)|«Урарту»]]
| позиція = [[нападник (футбол)|нападник]]
| номер =
| юнацькі-роки = 2012—2017
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|RUS}} [[Краснодар (футбольний клуб)|«Краснодар»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2016–2019| {{Прапорець|RUS}} | [[Краснодар (футбольний клуб)|«Краснодар-2»]] | 12 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2017–2019| {{Прапорець|RUS}} | [[Краснодар (футбольний клуб)|«Краснодар»]] | 37 |13}}
{{Футболіст рядок 0|2020–2022| {{Прапорець|RUS}} | [[Рубін (Казань)|«Рубін»]] | 37 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2022     |{{оренда}} {{Прапорець|RUS}} | [[Крила Рад (Самара)|«Крила Рад»]] | 5 |1}}
{{Футболіст рядок 0|2022–2023| {{Прапорець|RUS}} | [[Локомотив (Москва)|«Локомотив» (М)]] | 20 |5}}
{{Футболіст рядок 1|2023–2024| {{Прапорець|RUS}} | [[Сочі (футбольний клуб, 2018)|«Сочі»]] | 12 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2024     | {{Прапорець|SRB}} | [[Железнічар (Панчево)|«Железнічар» (Панчево)]] | 7 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2024–    | {{Прапорець|ARM}} | [[Урарту (футбольний клуб)|«Урарту»]] | 10 |8}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2015–2016| {{Прапорець|RUS}} | [[Юнацька збірна Росії з футболу (U-17)|Росія (U-17)]] | 8 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2016–2017| {{Прапорець|RUS}} | [[Юнацька збірна Росії з футболу (U-18)|Росія (U-18)]] | 13 |3}}
{{Футболіст рядок 0|2017     | {{Прапорець|RUS}} | [[Юнацька збірна Росії з футболу (U-19)|Росія (U-19)]] | 3 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2017–2020| {{Прапорець|RUS}} | [[Молодіжна збірна Росії з футболу|Росія (U-21)]] | 12 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 29 жовтня 2024
| збірна-поновлення = 29 травня 2023
}}
{{однофамільці|Ігнатьєв}}
'''Іван Олександрович Ігнатьєв''' ({{lang-ru|Ива́н Алекса́ндрович Игна́тьев}}; {{нар}} 6 січня 1999, [[Ачинськ]], [[Росія]]) — російський футболіст, [[нападник (футбол)|нападник]] клубу [[Урарту (футбольний клуб)|«Урарту»]].

== Ігрова кар'єра ==
=== Клубна ===
Іван Ігнатьєв починав займатися футболом у своєму рідному місті [[Ачинськ]]. У 2021 році він приєднався до молодіжної команди клубу [[Прем'єр-ліга (Росія)|Прем'єр-ліги]] [[Краснодар (футбольний клуб)|«Краснодар»]].<ref>https://www.fckrasnodar.ru/team/squad/player/?person_id=103152</ref> Грав у другому складі «Краснодара» у Другій лізі. У сезоні 2017/18 став кращим бомбардиром [[Юнацька ліга УЄФА|Юнацької ліги УЄФА]], забивши десять голів.<ref>https://news.sportbox.ru/Vidy_sporta/Futbol/Evropejskie_chempionaty/spbnews_NI846031_Forvard_Krasnodara__luchshij_bombardir_Junosheskoj_ligi_UJeFA</ref>

В основі «Краснодара» першу гру Ігнатьєв зіграв у [[Ліга Європи УЄФА|кваліфікаційному раунді Ліги Європи]] у липні 2017 року.<ref>[https://www.uefa.com/uefaeuropaleague/match/2021896--krasnodar-vs-lyngby/ Матч між командами «Krasnodar» та «Lyngby » 27 липня 2017 на Лізі Європи УЄФА] - офіційний сайт [[УЄФА]] {{ref-en}}</ref> 10 серпня футболіст дебютував у чемпіонаті країни в у першому ж матчі проти грозненського [[Ахмат (футбольний клуб)|«Ахмата»]] забив переможний гол.<ref>http://rfpl.org/match/match_11974.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180430221136/http://rfpl.org/match/match_11974.html |date=2018-04-30 }}</ref>

В грудні 2019 року Ігнатьєв перейшов до казанського [[Рубін (Казань)|«Рубіна»]], з яким підписав контракт до кінця сезону 2023/24.<ref>https://sportrbc.ru/news/5e071a669a794750865ddf71</ref> Другу половину сезону 2021/22 футболіст грав в оренді у складі клубу [[Крила Рад (Самара)|«Крила Рад»]]. Після завершення оренди нападник не залишився у «Рубіні», який за підсумками сезону вибув до [[ФНЛ|Першої ліги]], а перейшов до московського [[Локомотив (Москва)|«Локомотива»]].<ref>https://www.fclm.ru/news/n/lokomotiv-signed-ivan-ignatiev/</ref>

22 червня 2023 року перейшов до клубу [[Сочі (футбольний клуб, 2018)|«Сочі»]].<ref>{{cite web|publisher=PFC Sochi|url=https://pfcsochi.ru/news/2023-2024/ivan-ignatev-igrok-sochi/|title=Иван Игнатьев — игрок "Сочи"|date=22 червня 2023|language=ru}}</ref><ref>{{cite web|publisher=PFC Sochi|url=https://pfcsochi.ru/news/2023-2024/ivan-ignatev-pokidaet-sochi/|title=Иван Игнатьев покидает "Сочи"|date=14 січня 2024|language=ru}}</ref>

Навесні 2024 року відіграв сім матчів за сербську команду [[Железнічар (Панчево)|«Железнічар» (Панчево)]]. Влітку того ж року перейшов до вірменського клубу [[Урарту (футбольний клуб)|«Урарту»]].

=== Збірна ===
Іван Ігнатьєв виступав за юнацькі збірні Росії.<ref>https://www.transfermarkt.com/ivan-ignatjev/nationalmannschaft/spieler/318426/verein_id/21668</ref> У серпні 2017 року зіграв першу гру у [[Молодіжна збірна Росії з футболу|молодіжній збірній Росії]].

== Досягнення ==
'''Індивідуальні'''
* Кращий бомбардир [[Юнацька ліга УЄФА|Юнацької ліги УЄФА]]: [[Юнацька ліга УЄФА 2017—2018|2017/18]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://eng.premierliga.ru/players/Ignatev-Ivan Іван Ігнатьєв] на сайті РПЛ]
* [https://soccer365.com.ua/players/2224691/ Іван Ігнатьєв] на soccer365.com.ua
* {{transfermarkt}}
* {{soccerway}}

[[Категорія:Уродженці Ачинська]]
[[Категорія:Російські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Росії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Краснодара»]]
[[Категорія:Футболісти «Рубіна» (Казань)]]
[[Категорія:Футболісти «Крил Рад» (Самара)]]
[[Категорія:Футболісти «Локомотива» (Москва)]]
[[Категорія:Футболісти «Сочі» (2018)]]
[[Категорія:Футболісти «Урарту»]]
[[Категорія:Російські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Сербії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Вірменії]]
[[Категорія:Футболісти «Железнічара» (Панчево)]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Іван Олександрович Ігнатьєв

Народження: 6 січня 1999 (26 років)

Вага: 70 кг

Громадянство: Росія

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Урарту»

title: Юнацькі клуби

«Краснодар»

title: Професіональні клуби*

Роки: клуб · І (г)

«Краснодар-2» · 12 · (1)

«Краснодар» · 37 · (13)

«Рубін» · 37 · (3)

→ «Крила Рад» · 5 · (1)

«Локомотив» (М) · 20 · (5)

«Сочі» · 12 · (2)

«Железнічар» (Панчево) · 7 · (0)

«Урарту» · 10 · (8)

title: Національна збірна**

Роки: збірна · І (г)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 29 жовтня 2024.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 29 травня 2023.


text:
# Луарон-Рюїє
Луарон-Рюїє (фр. Loiron-Ruillé) — муніципалітет у Франції, у регіоні Пеї-де-ла-Луар, департамент Маєнн. Луарон-Рюїє утворено 1 січня 2016 року шляхом злиття муніципалітетів Луарон i Рюїє-ле-Гравле. Адміністративним центром муніципалітету є Луарон. Населення — 2732 особи (01.01.2021).

title: Луарон-Рюїє

wikitext:
{{Муніципалітет Франції
 | назва           = Луарон-Рюїє
 | місцева_назва   = Loiron-Ruillé
 | герб            =
 | регіон          = [[Пеї-де-ла-Луар]]
 | департамент     = [[Маєнн (департамент)|Маєнн]]
 | округ           = [[Лаваль (округ)|Лаваль]]
 | кантон          =
 | альтерн_мапа    = <!-- Лише для заморських департаментів -->
 | широта        = 48.059167
 | довгота       = -0.935000
 | висота_мін    = 88
 | висота_макс   = 191
 | населення       = {{France metadata Wikidata|population_total}}
 | рік_насел       = {{France metadata Wikidata|population_as_of}}{{France metadata Wikidata|population_footnotes}}
 | площа           = 39,86
 | густота         = 68,54
 | поштові_індекси = 53320
 | телефонний_код  =
 | код_INSEE       = 53137
 | мер             =
 | мандат          =
 | www             =
}}

'''Луарон-Рюїє''' ({{lang-fr|Loiron-Ruillé}}) — [[Комуна (Франція)|муніципалітет]] у [[Франція|Франції]], у регіоні [[Пеї-де-ла-Луар]], департамент [[Маєнн (департамент)|Маєнн]]. Луарон-Рюїє утворено 1 січня 2016 року шляхом злиття муніципалітетів [[Луарон]] i [[Рюїє-ле-Гравле]]. Адміністративним центром муніципалітету є [[Луарон]]. Населення — {{France metadata Wikidata/text}}.

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів департаменту Маєнн]]

== Примітки ==
{{Портал|Франція}}
{{reflist}}

[[Категорія:Муніципалітети департаменту Маєнн]]
[[Категорія:Засновані у Франції 2016]]

title: Луарон-Рюїє · Loiron-Ruillé

Регіон: Пеї-де-ла-Луар

Департамент: Маєнн

Округ: Лаваль


text:
# Вулиця Степана Шагайди (Тернопіль)
Вулиця Степана Шагайди — вулиця в житловому масиві «Східний» міста Тернополя. Названа на честь українського актора театру і кіно Степана Шагайди.

## Відомості
Розпочинається від вулиці Дівочої, пролягає на північний схід, згодом — на північний захід вглиб мікрорайону, де і закінчується. На вулиці розташовані приватні будинки.

## Транспорт
Рух вулицею — двосторонній, дорожнє покриття — асфальт. Громадський транспорт по вулиці не курсує, найближчі зупинки знаходяться на вулицях Дівочій та Антона Манастирського.

title: Вулиця Степана Шагайди (Тернопіль)

wikitext:
{{Вулиця України
 |назва = Вулиця Степана Шагайди
 |населений пункт = [[Тернопіль]]
 |названа на честь =
 |на карті =
 |фото =
 |підпис =
 |австрійська назва укр =
 |австрійська назва нім =
 |польська назва укр =
 |польська назва пол =
 |радянська назва укр = Димитрова
 |радянська назва рос =
 |протяжність =
 |місцевість = [[Східний масив (Тернопіль)|Східний]]
 |індекс =
 |телефони =
 |автобус =
 |тролейбус =
 |маршрутні таксі =
 |зупинки =
 |заклади культури =
 |архітектурні пам'ятки =
 |пам'ятники =
 |храми =
 |державні установи =
 |навчальні заклади =
 |медичні заклади =
 |аптеки =
 |комерція =
}}
'''Вулиця Степана Шагайди''' — [[Вулиці Тернополя|вулиця]] в житловому масиві [[Східний масив (Тернопіль)|«Східний»]] міста [[Тернопіль|Тернополя]]. Названа на честь українського актора театру і кіно [[Шагайда Степан Васильович|Степана Шагайди]].

== Відомості ==
Розпочинається від вулиці [[Вулиця Дівоча (Тернопіль)|Дівочої]], пролягає на північний схід, згодом — на північний захід вглиб мікрорайону, де і закінчується. На вулиці розташовані приватні будинки.

== Транспорт ==
Рух вулицею — двосторонній, дорожнє покриття — асфальт. Громадський транспорт по вулиці не курсує, найближчі зупинки знаходяться на вулицях [[Вулиця Дівоча (Тернопіль)|Дівочій]] та [[Вулиця Антона Манастирського (Тернопіль)|Антона Манастирського]].

== Див. також ==
* [[Вулиці Тернополя]]

== Посилання ==
* [https://www.openstreetmap.org/relation/3519677#map=18/49.54662/25.61041 Вулиця на карті]

[[Категорія:Вулиці Тернополя, названі на честь людей]]

title: Вулиця Степана Шагайди · Тернопіль

Місцевість: Східний

title: Колишні назви

радянського періоду (українською): Димитрова

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim


text:
# Мартинівка (Рівненський район)
Мартинівка — село в Великоомелянській сільській громаді,, у Рівненському районі Рівненської області, Україна. Населення становить 122 осіб.

## Географія
Село розташоване за приблизно 3 км від с. Дібрівки. до обласного центру та центру громади приблизно — 20 км. Площа населеного пункту становить 47 га, Кількість населення — 122 особи.
Недалеко від села тече річка Гнилушка

## Історія

### Заснування села
Згідно оригіналу договору написаного перед царським нотаріусом в м. Рівне дня 23.11.1873 року Договір було підписано між польським шляхтичем А. Й. Порчинським з Новосілок (Дворович) та його сестрами на одному боці та групою чеських поселенців на чолі з Йозеф Дворжак на другому боці. Було закуплено разом 278,96 гектарів = 255 десятин і 366 шагів, з яких 0,96 гектарів було орної землі, 0,28 га не орної землі, останнє - був ліс. Загальна ціна була 4000 рублів сріблом.
Засновники Мартинівки:  Йозеф Дворжак, Франтішек Бачовський, Йозеф Бачовський, Ян Церел, Ян Духачек, Ян Дворжак, Марія Главачкова, Ян Голас, Ян і Цецілія Янкові, Ян Кліма, Ян Коварж, Гінек Крчма, Йозеф і Франтішка ЛАЙВЄНБРОВІ, Франтішек Маур, Ян Міла,  Франтішек Моравец, Йозеф Моравец, Вацлав Моравец, Ян Штепанек, Ян Вендольські.
Всі походили з округу Полічка (Policka) сіл Вітєєвес (Vítějeves), Богуньов (Bohuňov), Рогозна (Rohozná).

### Походження назви
При підписані договору керувались тим, що засноване село назвав пан Порчінскі, який запропонував назвати його Мартіновка, тому що його асесор-управитель цих лісів мав прізвище Мартіновски.
Жаль, що не виявлено свідчень, чи існувала Мартинівка до чеської колонізації, чи мала вона під такою назвою хоча б статус урочища. Маємо лише усномовний спогад дворовицьких старожилів, ніби в минулому Мартинівкою тут називали дубовий гай, належний власнику Мартинові. Інші кажуть, що в тому гаю були забудови лісника і Мартина. І оскільки знаходились біля шляхового тракту, казали: «Там коло Мартина». А коли двір Мартина згорів, це місце стали називати Мартинівкою. Кажуть, що на той час поселення мало лише 5 невеличких садиб, розкиданих на яристих висотах.

### Основні дати
- 23 липня 1873 — заснування села Мартинівка
- 1884–1886 — «Мартиновка» (подекуди «Марціновка») мала статус колонії на 30-40 дворів з адміністративною підпорядкованістю Грушвиці
- 1887 — Мартинівка стає самостійною адміністративною одиницею, на сході села ухвалено укріпити дороги, містки, водостоки.
- 1888 — закладення сільського кладовища
- 1889 —  поблизу «Тарновой гури» (Тернової гори) біля Мартинівки пограбовано проїжджого крамаря. З цього приводу в колонію прибули волосні слідчі для допитів.
- Близько 1898 року — Франтішек Бачовські заклав в селі першу хмелярню
- Біля 1908 року — в селі почали будувати муровані будинки
- 1912 — староста Янко побудував першу цегельню
- 1912 — Йозеф Вендольські побудував велику муровану корчму з танцювальним залом.
- 1914-1926 — будівництво школи
- 1920 — Леополд Бачовські, Гнідек і Шустр збудували моторовий млин на дві пари валків з одним каменем.
- 1926 рік — побудовано римо-католицьку каплицю на сільському кладовищі.
- 1928/1929 — засновано Дружину добровільних пожежників. Головою було обрано Йозефа Лайнвебра, навчання проводив Арношт Єгербліх, касиром був Франтішек Крчма, секретарем Йозеф ЗБІЄРАЄВСКІ. Дружина взяла під опіку театральний гурток і закінчила виготовлення сцени. Режисером був Франтішек ГАВЛІЧЕК
- 1932-1933 — побудовано цегляне пожежне депо - «збройніцу», було закуплено цистерни на воду, віз-лафет, пожежний насос
- 1935 — І. Дубец побудував цегельню.
- 18 квітня 1947 — рееміграція чеських колоністів в Судетську область Чехословаччини
- 1978 — в Мартинівці було закрито початкову школу
- Середина 1980-х — розібрано чеську будівлю в якій розміщувалися сільський клуб та бібліотека
- 2018 — поблизу сільського клубу збудовано дитячий майданчик
- 2019 — в селі облаштовано вуличне освітлення

## Населення
Нараховує зараз понад 60 дворів, 120 мешканців.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 122       | 100%     |

## Архітектурні пам'ятки

### Римо-католицька каплиця
В 1926 році громада села Мартинівка на сільському кладовищі збудувала римо-католицьку каплицю. В 2018-2019 роках проводиться реставрація каплиці.

### Чеська школа
З 1914 по 1926 рік в селі було побудовано школу.
1. ↑  Рідні мови в об'єднаних територіальних громадах України — Український центр суспільних даних

title: Мартинівка (Рівненський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Мартинівка
| область         = [[Рівненська область]]
| район           = [[Рівненський район|Рівненський]]
| громада         = [[Великоомелянська сільська громада]]
| код КОАТУУ      = 5624683704
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1872
| населення       = 122
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 0,47
| ref-площа       =
| щільність       = 259,57
| поштовий індекс = 35364
| телефонний код  = 362
| координати      = {{coord|50|32|53|N|25|59|2|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 32|
| lat_sec         = 53
| lon_deg         = 25|
| lon_min         = 59|
| lon_sec         = 2
| висота          = 216
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 35364, Рівненська обл., Рівненський р-н, с.[[Грушвиця Друга]], вул.40-річчя Перемоги,1
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}{{Otheruses|тип=НП}}

'''Мартинівка''' — [[село]] в [[Україна|Великоомелянській сільській громаді,]], у [[Рівненський район|Рівненському районі]] [[Рівненська область|Рівненської області]][[Україна|,]] Україна. Населення становить 122 осіб.

== Географія ==
Село розташоване за приблизно 3 км від с. [[Дібрівка (Рівненський район)|Дібрівки]]. до обласного центру та центру громади приблизно — 20 км. Площа населеного пункту становить 47 га, Кількість населення — 122 особи.

Недалеко від села тече річка [[Гнилушка (Стубелка)|Гнилушка]]

== Історія ==
=== Заснування села ===
Згідно оригіналу договору написаного перед царським нотаріусом в м. Рівне дня 23.11.1873 року Договір було підписано між польським шляхтичем А. Й. Порчинським з Новосілок (Дворович) та його сестрами на одному боці та групою чеських поселенців на чолі з Йозеф Дворжак на другому боці. Було закуплено разом 278,96 гектарів = 255 десятин і 366 шагів, з яких 0,96 гектарів було орної землі, 0,28 га не орної землі, останнє - був ліс. Загальна ціна була 4000 рублів сріблом.

Засновники Мартинівки:  Йозеф Дворжак, Франтішек Бачовський, Йозеф Бачовський, Ян Церел, Ян Духачек, Ян Дворжак, Марія Главачкова, Ян Голас, Ян і Цецілія Янкові, Ян Кліма, Ян Коварж, Гінек Крчма, Йозеф і Франтішка ЛАЙВЄНБРОВІ, Франтішек Маур, Ян Міла,  Франтішек Моравец, Йозеф Моравец, Вацлав Моравец, Ян Штепанек, Ян Вендольські.

Всі походили з округу Полічка (Policka) сіл Вітєєвес (Vítějeves), Богуньов (Bohuňov), Рогозна (Rohozná).

=== Походження назви ===
При підписані договору керувались тим, що засноване село назвав пан Порчінскі, який запропонував назвати його Мартіновка, тому що його асесор-управитель цих лісів мав прізвище Мартіновски.

Жаль, що не виявлено свідчень, чи існувала Мартинівка до чеської колонізації, чи мала вона під такою назвою хоча б статус урочища. Маємо лише усномовний спогад дворовицьких старожилів, ніби в минулому Мартинівкою тут називали дубовий гай, належний власнику Мартинові. Інші кажуть, що в тому гаю були забудови лісника і Мартина. І оскільки знаходились біля шляхового тракту, казали: «Там коло Мартина». А коли двір Мартина згорів, це місце стали називати Мартинівкою. Кажуть, що на той час поселення мало лише 5 невеличких садиб, розкиданих на яристих висотах.

=== Основні дати ===

* [[23 липня]] [[1873]] — заснування села Мартинівка
* [[1884]]–[[1886]] — «Мартиновка» (подекуди «Марціновка») мала статус колонії на 30-40 дворів з адміністративною підпорядкованістю [[Грушвиця Перша|Грушвиці]]
* [[1887]] — Мартинівка стає самостійною адміністративною одиницею, на сході села ухвалено укріпити дороги, містки, водостоки.
* [[1888]] — закладення сільського кладовища
* [[1889]] —  поблизу «Тарновой гури» (Тернової гори) біля Мартинівки пограбовано проїжджого крамаря. З цього приводу в колонію прибули волосні слідчі для допитів.
* Близько [[1898]] року — Франтішек Бачовські заклав в селі першу хмелярню
* Біля [[1908]] року — в селі почали будувати муровані будинки
* [[1912]] — староста Янко побудував першу цегельню
* [[1912]] — Йозеф Вендольські побудував велику муровану корчму з танцювальним залом.
* [[1914]]-[[1926]] — будівництво школи
* [[1920]] — Леополд Бачовські, Гнідек і Шустр збудували моторовий млин на дві пари валків з одним каменем.
* [[1926]] рік — побудовано римо-католицьку каплицю на сільському кладовищі.
* [[1928]]/[[1929]] — засновано Дружину добровільних пожежників. Головою було обрано Йозефа Лайнвебра, навчання проводив Арношт Єгербліх, касиром був Франтішек Крчма, секретарем Йозеф ЗБІЄРАЄВСКІ. Дружина взяла під опіку театральний гурток і закінчила виготовлення сцени. Режисером був Франтішек ГАВЛІЧЕК
* [[1932]]-[[1933]] — побудовано цегляне пожежне депо - «збройніцу», було закуплено цистерни на воду, віз-лафет, пожежний насос
* [[1935]] — І. Дубец побудував цегельню.
* [[18 квітня]] [[1947]] — рееміграція чеських колоністів в Судетську область Чехословаччини
* [[1978]] — в Мартинівці було закрито початкову школу
* Середина 1980-х — розібрано чеську будівлю в якій розміщувалися сільський клуб та бібліотека
* [[2018]] — поблизу сільського клубу збудовано дитячий майданчик
* [[2019]] — в селі облаштовано вуличне освітлення

== Населення ==
Нараховує зараз понад 60 дворів, 120 мешканців.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|122
|100%
|}

== Архітектурні пам'ятки ==
=== Римо-католицька каплиця ===
В 1926 році громада села Мартинівка на сільському кладовищі збудувала римо-католицьку каплицю. В 2018-2019 роках проводиться реставрація каплиці.
=== Чеська школа ===
З 1914 по 1926 рік в селі було побудовано школу.

{{без джерел|дата=червень 2019}}
{{Великоомелянська сільська громада}}
{{Рівненський район}}

[[Категорія:Села Рівненської області]]

title: село Мартинівка

Країна: Україна

Область: Рівненська область

Район: Рівненський

Тер. громада: Великоомелянська сільська громада

title: Основні дані

Густота населення: 259,57 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

Адреса ради: 35364, Рівненська обл., Рівненський р-н, с.Грушвиця Друга, вул.40-річчя Перемоги,1

title: Карта

Карта: Мартинівка


text:
# Траян Чихарян
Траян Чихарян (13 липня 1969) — румунський важкоатлет.
Бронзовий призер Олімпійських Ігор 1992 року в категорії до 52 кг, учасник 1988, 1996 років.
Бронзовий призер Чемпіонату світу 1989 року в категорії до 52 кг.
Чемпіон Європи 1991 року в категорії до 52 кг, срібний призер 1988 (до 52 кг), 1989 (до 52 кг), 1990 (до 52 кг), 1992 до 52 кг років, бронзовий призер 1996 року в категорії до 54 кг.

title: Траян Чихарян

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Траян Чихарян
| оригінал імені = Traian Cihărean
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalCountry | {{ROM}} }}
{{MedalCompetition|[[Важка атлетика на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]]}}
{{MedalBronze| [[літні Олімпійські ігри 1992|Барселона 1992]]  | [[Важка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1992 — до 52 кг (чоловіки)|до 52 кг]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат світу з важкої атлетики|Чемпіонат світу]]}}
{{MedalBronze| [[Чемпіонат світу з важкої атлетики 1989|Афіни 1989]] |до 52 кг}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Європи з важкої атлетики|Чемпіонат Європи]]}}
{{MedalSilver| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1988|Кардіфф 1988]] |до 52 кг}}
{{MedalSilver| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1989|Афіни 1989]] |до 52 кг}}
{{MedalGold| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1991|Владиславово 1991]] |до 52 кг}}
{{MedalSilver| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1990|Ольборг 1990]] |до 52 кг}}
{{MedalSilver| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1992|Сексард 1992]] |до 52 кг}}
{{MedalBronze| [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1996|Ставангер 1996]] |до 54 кг}}
}}

'''Траян Чихарян''' (13 липня 1969) — [[Румунія|румунський]] [[Важка атлетика|важкоатлет]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Бронзовий призер Олімпійських Ігор [[Важка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1992 — до 52 кг (чоловіки)|1992]] року в категорії до 52 кг, учасник [[Важка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1988|1988]], [[Важка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1996|1996]] років.
Бронзовий призер Чемпіонату світу [[Чемпіонат світу з важкої атлетики 1989|1989]] року в категорії до 52 кг.
Чемпіон Європи [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1991|1991]] року в категорії до 52 кг, срібний призер [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1988|1988]] (до 52 кг), [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1989|1989]] (до 52 кг), [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1990|1990]] (до 52 кг), [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1992|1992]] до 52 кг років, бронзовий призер [[Чемпіонат Європи з важкої атлетики 1996|1996]] року в категорії до 54 кг.
<!--ДосягненняКінець Код:OGB92OGU8896.89918889909296-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/56596 Траян Чихарян на Olympedia.org]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Ci/Traian-Ciharean-1.html Траян Чихарян на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Чихарян Траян}}
[[Категорія:Народились 1969]]
[[Категорія:Румунські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Румунські важкоатлети]]
[[Категорія:Важкоатлети на літніх Олімпійських іграх 1988]]
[[Категорія:Важкоатлети на літніх Олімпійських іграх 1992]]
[[Категорія:Важкоатлети на літніх Олімпійських іграх 1996]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1992]]
[[Категорія:Персоналії Румунії XX століття]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з важкої атлетики]]
[[Категорія:Призери чемпіонатів світу з важкої атлетики]]
[[Категорія:Призери чемпіонатів Європи з важкої атлетики]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Румунія

Народження: 13 липня 1969 (55 років) · Телчу, Бистриця-Несеуд, Румунія

Вага: 52 кг

title: Спорт

Вид спорту: важка атлетика

title: Олімпійські ігри

Бронза: Барселона 1992 · до 52 кг

title: Чемпіонат світу

Бронза: Афіни 1989 · до 52 кг

title: Чемпіонат Європи

Срібло:
Кардіфф 1988 · до 52 кг
Афіни 1989 · до 52 кг
Ольборг 1990 · до 52 кг
Сексард 1992 · до 52 кг

Золото: Владиславово 1991 · до 52 кг

Бронза: Ставангер 1996 · до 54 кг


text:
# Блозовський Михайло
Михайло Блозовський, отець Михайло Блозовський, «Сноб'як», «Священик» (3 серпня 1902, с. Заріччя (тепер у складі міста Золочів — 2 квітня 1949) — український греко-католицький священник, капелан, діяч «Фронту Національної Єдності» і член його керівної колегії, повстанець.

## Життєпис
Народився в селі Заріччя коло Золочева, тепер входить до складу міста.
З юнацьких років переслідувався польською поліцією за участь в українському у скаутському русі «Пласт».
- 1930–1932 — духівник Малої семінарії у м. Львів.
- З 1931 — віце-канцлер Митрополичої консисторії УГКЦ у Львові.

У 1933 — підтримав створення політичної партії «Фронт Національної Єдності», за що був покараний митрополичим церковним судом і позбавлений уряду віце-канцлера Митрополичої Консисторії УГКЦ. Віце-прокурору доктору наук отцю Леву Глинці казав він, що священик підписується під тезами висунутими ФНЄ опублікованими газетою «Перемога» 1 листопада 1933. Що за переконанням зайнявся політикою, бо добро УГКЦ, котрої він є слугою і добро українського народу, якого він є повноправним громадянином спонукали його взяти участь у політичній організації «ФНЄ». Після чого почались скитання його по теренах Львівської Архиєпархії УГКЦ.
У 1939 — служив у парохії села Чесники Рогатинського району (тепер — церква Архистратига Михаїла с. Чесники Рогатинського району Ів.-Франківської обл. України). Польська влада пильно стежила за його діями і шукала нагоди звільнитись від нього. Проти нього було порушено кримінальну справу за українізацію прізвищ, за небажання їх перекручувати на догоду окупантам. Його покарано шестимісячним ув'язненням.
- 1941–1943 — парох у Красному коло Львова.
- 1943–1945 — парох в селі Сможе Славського (тепер — Сколівського) району, де він співпрацює з ОУН-УПА.
- У 1944 — співпрацює з Славським районним проводом ОУН, проводить національно-патріотичне виховання народу, опікується новоствореним загоном Української Національної Самооборони.

У березні 1946, коли за сценарієм Москви на псевдособорі 1946 р. ліквідували офіційне життя УГКЦ, арештували всіх єпископів та велику кількість священиків, переходить у підпілля і вступає в лави УПА як капелан (польовий духівник). Благословляв повстанців на успіх у боротьбі з ворогом, відправляв богослужіння, сповідав і причащав бійців та старшин, освячував місця постоїв, підтримував розважним словом і доброю порадою хворих і поранених чи виснажених до краю нерівним протиборством вояків, проводжав в останню дорогу полеглих.
Працював коректором, а згодом керівником окружного технічного підрозділу, знаного як «Друкарня ім. Лопатинського в Стрию», що була підпорядкована Головному Осередкові Пропаганди та інформації при проводі ОУН". Був задіяний у діяльність районного проводу ОУН на Сколівщині, займався збиранням відомостей про полеглих повстанців і складанням їхніх життєписів, поширював підпільні видання. Надавав духовну допомогу повстанцям часто у виснажливих переходах у важкодоступні ділянки гір, лавірував між щоденними облавами та «прочісуваннями» лісів НКВС, маневрування серед зрадників та запроданців. Безперечно, отцеві-воїнові (капеланові) допомагали його бойові побратими, які супроводжували його, охороняли, бо священик ходив без зброї.
2 квітня 1949 разом із братами Василем і Савою Краснянським, Павлом Арендачем і Василем Дубом капелан перебирався на нове місце постою. Несподівано повстанці натрапили у засідку НКВС коло села Погар, яку влаштував підрозділ 91-го стрілецького полку внутрішніх військ МДБ під командуванням капітана Лєбьодкіна. У тривалому бою у співвідношенні один до десяти — всі повстанці полягли. Їх тіла НКВС перевезло до села Тухолька, здерли з них одяг і виставили на схилі придорожного рову перед гарнізоном, потім відвезли до села Славське і викинули їх тіла над ровом куди звозили вбитих повстанців. Там НКВС заздалегідь вишколило 2 коні так, щоб ті обгризали людські трупи, і дало їм гризти тіла п'яти повстанців (після чого трупи були закопані на Млаці під Голицею). На честь загиблого капелана Михайла Блозовського Славчани присвятили вірш.

title: Блозовський Михайло

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Михайло Блозовський
| оригінал імені       = отець Михайло
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           = Блозовський.jpg
| розмір_зображення    = 200px
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 3.8.1902
| місце_народження     = с. Заріччя, (тепер у складі міста [[Золочів (Львівська область)|Золочів]])
| дата_смерті          = 2.4.1949
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = [[капелан]]
| титул                =
| посада               =
| військове звання     =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     = [[УГКЦ]]
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 =
| підпис               =
| нагороди             =
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}

'''Михайло Блозовський''', отець Михайло Блозовський, «Сноб'як», «Священик» ([[3 серпня]] [[1902]], с. Заріччя (тепер у складі міста [[Золочів (Львівська область)|Золочів]]<ref name="s">Сколівщина. Львів. — 1996, Інститут народознавства НАН України, сторінка 625</ref> — [[2 квітня]] [[1949]]) — український [[УГКЦ|греко-католицький]] [[священник]], [[капелан]], діяч «[[Фронт національної єдності|Фронту Національної Єдності]]» і член його керівної колегії, повстанець<ref name="s" />.

== Життєпис ==
Народився в селі [[Заріччя]] коло [[Золочів (місто)|Золочева]], тепер входить до складу міста.
[[Файл:Front NE.jpg|міні|праворуч|320пкс| Політична колегія (провід) ФНЄ, Львів, 1938 р.. Стоять в центрі (зліва направо: [[Паліїв Дмитро|Дмитро Паліїв]], [[Герасимович Сильвестр|Сильвестр Герасимович]] та отець [[Блозовський Михайло|Михайло Блозовський]]. Зправа за Блозовським – [[Шлемкевич Микола Іванович|Микола Шлемкевич]] – ідеолог ФНЄ]]

З юнацьких років переслідувався польською поліцією за участь в українському у [[Скаутинг|скаутському]] русі «[[Пласт (організація)|Пласт]]».
* 1930–1932 — духівник Малої [[Семінарія|семінарії]] у м. [[Львів]].
* З 1931 — віце-канцлер [[Митрополит|Митрополичої]] [[Консисторія|консисторії]] [[УГКЦ]] у Львові.

У [[1933]] — підтримав створення політичної партії «[[ФНЄ|Фронт Національної Єдності]]», за що був покараний митрополичим церковним судом і позбавлений уряду віце-канцлера Митрополичої Консисторії УГКЦ. Віце-прокурору доктору наук отцю Леву Глинці казав він, що священик підписується під тезами висунутими [[ФНЄ]] опублікованими газетою «Перемога» 1 листопада 1933. Що за переконанням зайнявся політикою, бо добро УГКЦ, котрої він є слугою і добро українського народу, якого він є повноправним громадянином спонукали його взяти участь у політичній організації «ФНЄ». Після чого почались скитання його по теренах Львівської Архиєпархії УГКЦ.

У [[1939]] — служив у [[Парафія|парохії]] села [[Чесники]] Рогатинського району (тепер — [[Церква святого Михаїла — II (Чесники)|церква Архистратига Михаїла]] с. [[Чесники]] Рогатинського району Ів.-Франківської обл. України). Польська влада пильно стежила за його діями і шукала нагоди звільнитись від нього. Проти нього було порушено кримінальну справу за українізацію прізвищ, за небажання їх перекручувати на догоду окупантам. Його покарано шестимісячним ув'язненням.
* 1941–1943 — парох у [[Красне (смт)|Красному]] коло Львова.
* 1943–1945 — парох в селі [[Сможе]] Славського (тепер — Сколівського) району, де він співпрацює з [[ОУН]]-[[УПА]].
* У [[1944]] — співпрацює з Славським районним проводом [[ОУН]], проводить національно-патріотичне виховання народу, опікується новоствореним загоном [[Українська Народна Самооборона|Української Національної Самооборони]].

У березні [[1946]], коли за сценарієм [[Москва|Москви]] на [[Львівський собор 1946|псевдособорі 1946 р.]] ліквідували офіційне життя УГКЦ, арештували всіх єпископів та велику кількість священиків, переходить у підпілля і вступає в лави УПА як [[капелан]] (польовий духівник). Благословляв повстанців на успіх у боротьбі з ворогом, відправляв [[богослужіння]], [[Сповідь|сповідав]] і [[Євхаристія|причащав]] бійців та старшин, освячував місця постоїв, підтримував розважним словом і доброю порадою хворих і поранених чи виснажених до краю нерівним протиборством вояків, проводжав в останню дорогу полеглих.

Працював коректором, а згодом керівником окружного технічного підрозділу, знаного як «Друкарня ім. Лопатинського в [[Стрий|Стрию]]», що була підпорядкована Головному Осередкові Пропаганди та інформації при проводі ОУН". Був задіяний у діяльність районного проводу ОУН на [[Сколівський район|Сколівщині]], займався збиранням відомостей про полеглих повстанців і складанням їхніх життєписів, поширював підпільні видання. Надавав духовну допомогу повстанцям часто у виснажливих переходах у важкодоступні ділянки гір, лавірував між щоденними облавами та «прочісуваннями» лісів [[НКВС]], маневрування серед зрадників та запроданців. Безперечно, отцеві-[[воїн]]ові ([[капелан]]ові) допомагали його бойові побратими, які супроводжували його, охороняли, бо священик ходив без зброї.

2 квітня 1949 разом із братами Василем і Савою Краснянським, Павлом Арендачем і Василем Дубом капелан перебирався на нове місце постою. Несподівано повстанці натрапили у засідку [[НКВС]] коло села [[Погар (Сколівський район)|Погар]], яку влаштував підрозділ 91-го стрілецького полку внутрішніх військ МДБ під командуванням капітана Лєбьодкіна. У тривалому бою у співвідношенні один до десяти — всі повстанці полягли. Їх тіла НКВС перевезло до села [[Тухолька]], здерли з них одяг і виставили на схилі придорожного рову перед [[гарнізон]]ом, потім відвезли до села [[Славське]] і викинули їх тіла над ровом куди звозили вбитих повстанців. Там НКВС заздалегідь вишколило 2 коні так, щоб ті обгризали людські трупи, і дало їм гризти тіла п'яти повстанців (після чого трупи були закопані на Млаці під Голицею). На честь загиблого капелана Михайла Блозовського Славчани присвятили вірш.

== Див. також ==
* [[Файл:Organization_of_Ukrainian_Nationalists-M.svg|20px]] [[Файл:OUN-B-01.svg|20px]] † [[Мартиролог загиблих діячів ОУН та УПА|'''Мартиролог загиблих діячів ОУН та УПА''']] † [[Файл:UPA-Zaslugy1.png|20пкс]] [[Файл:OUN-r Flag 1941.svg|25пкс]]

{{Вікіпосилання
|Тема              = Капеланство
|Портал            = Католицтво
|Портал-зображення = ChristianitySymbol.PNG
|Вікісховище       = Category:Chaplains of Ukraine
|Проєкт            = Католицтво
|Проєкт-зображення = Emblem of the Papacy SE.svg
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{cite web | url = http://esu.com.ua/search_articles.php?id=35531 | title = Блозовський Михайло | publisher = Енциклопедія Сучасної України | date = 2004 | author = [[Дем'ян Григорій Васильович|Г. В. Дем'ян]] | accessdate =  | archive-date = 18 лютого 2017 | archive-url = https://web.archive.org/web/20170218063514/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=35531 }}
== Джерела ==
* {{Стаття| Назва = Сможе| автор = [[Дем'ян Григорій Васильович|Григорій Дем'ян]] | сторінки = 625-626 | Видання = Сколівщина / наук. ред. [[Павлюк Степан Петрович|С. Павлюк]]. - Львів : Інститут народознавства НАН України, 1996. - 724 с. - ISBN 5-7702-1099-0.}}
* гол. ред. проф. д-р Кубійович Володимир (НТШ), «Енциклопедія українознавства (у 1-11 томи)», вид. «Молоде Життя», м. Львів, 1993 р., т. 1 стор. 140;
{{Бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Біографії|Українська повстанська армія|Друга світова війна|Україна}}
{{DEFAULTSORT:Блозовський Михайло}}
[[Категорія:Уродженці Золочева]]
[[Категорія:Українські капелани]]
[[Категорія:Діячі УПА]]
[[Категорія:Пластуни]]
[[Категорія:Організація Українських Скаутів]]
[[Категорія:Діячі Фронту Національної Єдности]]
[[Категорія:Священники УГКЦ]]
[[Категорія:Загинули в боях за незалежну Україну]]
[[Категорія:Померли у Сколівському районі]]

title: отець Михайло

Народився: 3 серпня 1902 · с. Заріччя, (тепер у складі міста Золочів)

Помер: 2 квітня 1949 (46 років) · Погар, Козівська сільська громада, Стрийський район, Львівська область, Українська РСР, СРСР · ·загиблий у бою

Діяльність: капелан

Посада: капелан

Конфесія: УГКЦ

П:
Портал «Католицтво»
Проєкт «Католицтво»

CMNS: Капеланство у Вікісховищі?