text:
# Буданов Абрам Єфремович
Буданов Абрам Єфремович (1886—1929) — анархо-махновець учасник махновського руху в Донбасі. Неззмінний член Реввійськради РПАУ.

## Життєпис
Народився 1882 році в селі Старий Крим Маріупольського повіту, тут же здобув освіту чотири класи.
Приєднався до анархістів-комуністів в 1905 році, учасник Революції 1905—1907 років в Луганську. У 1917—1918 роках займався організацією анархо-синдикалістських профспілок серед шахтарів Донбасу, потім брав участь у підпільній боротьбі проти Української Держави гетьмана Павла Скоропадського.
Навесні 1919 року приєднався до Махновського руху. У серпні 1919 організував і очолив Анархо-Махновське повстання в частинах червоної 58-ї дивізії. 1 вересня 1919 року Абрама було обрано до революційної військової ради армії РПАУ в селі Добровеличківці.
У РПАУ командував Першою Донською бригадою, що згодом була перетворена на корпус (1919), керував партизанською боротьбою в Харківській і Донецькій губерніях (1920), був членом Ради революційних повстанців України.
Ввечері 23 лютого 1920 року приїхав разом з махновцями в Гаврилівку. Буданов скликав мітинг в селі і власноручно розклеював листівки. Наприкінці березня 17-18 числа в селі Б. Янісоль вів політичну та пропогандистську роботу. В Олександрівці у культурно-просвітній відділ 29 травня обрали Буданова, призначивши його головою відділу.
29 вересня 1920 року утворена Дипломатична комісія Ради РПАУ яка вирушила до Харкова для підтримки зв'язку з радянським урядом членом дипмісії був обраний Буданов.
Його було заарештовано при розриві військово-політичної угоди з російсько-більшовицькою владою 26 листопада 1920 року, але влітку 1921 року він утік з Рязанської в'язниці і повернувся, очолював повстанський рух, поки його не було розбито в 1922 року на Донбасі.
До кінця 1928 року організував підпільну анархічну групу під Маріуполем, розкриту ДПУ УСРР у листопаді 1928 року.
У 1995 році посмертно був реабілітований.

title: Буданов Абрам Єфремович

wikitext:
{{інші значення|Буданов}}
{{Військовик
| ім'я = Буданов Абрам Єфремович
| портрет =
| розмір =
| підпис =
| ім'я при народженні =
| дата народження = 1886
| місце народження = [[Старий Крим (смт)|Старий Крим]] [[Маріупольський повіт]]
| дата смерті = 1929
| місце смерті =
| прізвисько =
| приналежність = [[Революційна повстанська армія України]]
| країна = [[Файл:BlackFlag.svg|border|22px]] [[Вільна територія]]
| рід військ =
| роки служби = [[1918]]-[[1921]]
| звання =
| підрозділ =
| командування =  1 Донська бригада (РПАУ)
| битви = [[Революція 1905—1907]],[[Українська революція]]
| нагороди =
| відносини =
| політичні переконання = [[Анархіст]]
}}
'''Буданов Абрам Єфремович''' (1886—1929) — анархо-махновець учасник махновського руху в Донбасі. Неззмінний член Реввійськради РПАУ<ref name=":0">Белаш Виктор — Дороги Нестора Махно стр 338</ref>.

== Життєпис ==
Народився 1882 році в селі Старий Крим Маріупольського повіту, тут же здобув освіту чотири класи.<ref>{{Cite web |url=http://lists.memo.ru/index2.htm |title=Архівована копія |accessdate=27 квітня 2016 |archive-date=1 лютого 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180201051650/http://www.lists.memo.ru/index2.htm }}</ref>

Приєднався до анархістів-комуністів в 1905 році, учасник Революції 1905—1907 років в Луганську. У 1917—1918 роках займався організацією анархо-синдикалістських профспілок серед шахтарів [[Донецький вугільний басейн|Донбасу]], потім брав участь у підпільній боротьбі проти Української Держави гетьмана [[Скоропадський Павло Петрович|Павла Скоропадського]].

Навесні 1919 року приєднався до Махновського руху. У серпні 1919 організував і очолив Анархо-Махновське повстання в частинах червоної 58-ї дивізії. 1 вересня 1919 року Абрама було обрано до революційної військової ради армії РПАУ в селі Добровеличківці.<ref name=":0"/>

У РПАУ командував Першою Донською бригадою, що згодом була перетворена на корпус (1919), керував партизанською боротьбою в Харківській і Донецькій губерніях (1920), був членом Ради революційних повстанців України.

Ввечері 23 лютого 1920 року приїхав разом з махновцями в Гаврилівку. Буданов скликав мітинг в селі і власноручно розклеював листівки.<ref>Белаш Виктор — Дороги Нестора Махно стр 436</ref> Наприкінці березня 17-18 числа в селі Б. Янісоль вів політичну та пропогандистську роботу.<ref>Белаш Виктор — Дороги Нестора Махно стр 438</ref> В [[Олександрівка (Олександрівський район, Донецька область)|Олександрівці]] у культурно-просвітній відділ 29 травня обрали Буданова, призначивши його головою відділу.<ref>Белаш Виктор — Дороги Нестора Махно стр 446</ref><ref>Волин В. М. — «Неизвестная революция. 1917—1921» Стр 259</ref>

29 вересня 1920 року утворена Дипломатична комісія Ради РПАУ яка вирушила до Харкова для підтримки зв'язку з радянським урядом членом дипмісії був обраний Буданов<ref>Волин В. М. — «Неизвестная революция. 1917—1921» Стр.372</ref>.

Його було заарештовано при розриві військово-політичної угоди з російсько-більшовицькою владою 26 листопада 1920 року,<ref>Белаш Виктор — Дороги Нестора Махно стр 542</ref> але влітку 1921 року він утік з Рязанської в'язниці і повернувся, очолював повстанський рух, поки його не було розбито в 1922 року на Донбасі.

До кінця 1928 року організував підпільну анархічну групу під [[Маріуполь|Маріуполем]], розкриту ДПУ УСРР у листопаді 1928 року.

У 1995 році посмертно був реабілітований.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Волин В. М. — «Неизвестная революция. 1917—1921» {{ref-ru}}
* Бєлаш Віктор — Дороги Нестора Махно {{ref-ru}}
* Джерело: Книга пам'яті Маріуполя
[[Категорія:Анархісти Донецької області]]
[[Категорія:Повстанські отамани]]
[[Категорія:Вояки Революційної повстанської армії України]]

title: Буданов Абрам Єфремович

Народження: 1886 · Старий Крим Маріупольський повіт

Смерть: 1929 · СРСР

Країна: Вільна територія

Приналежність: Революційна повстанська армія України

Командування: 1 Донська бригада (РПАУ)

Війни / битви: Революція 1905—1907,Українська революція


text:
# Гамбург-Центр
Гамбург-Центр (нім. Hamburg-Mitte) — один з 7 районів міста Гамбург, Німеччина. Розташований на правому і лівому берегах річки Ельба. Район складається з 19 міських частин (нім. Stadtteilen) :
- Більброк (нім. Billbrook),
- Більштед (нім. Billstedt),
- Боргфельде (нім. Borgfelde),
- Фінкенвердер (нім. Finkenwerder),
- Гафен-Сіті (нім. HafenCity),
- Гамбург-Альтштадт (нім. Altstadt),
- Гамм (нім. Hamm),
- Гаммерброк (нім. Hammerbrook),
- Горн (нім. Horn),
- Кляйнер Грасброк (нім. Kleiner Grasbrook),
- Гамбург-Нойштадт (нім. Neustadt),
- Нойверк (нім. Neuwerk),
- Ротенбургсорт (нім. Rothenburgsort),
- Санкт-Георг (нім. St. Georg),
- Санкт-Паулі (нім. St. Pauli),
- Штайнвердер (нім. Steinwerder),
- Феддель (нім. Veddel),
- Вальтерсгоф (нім. Waltershof),
- Вільгельмсбург (нім. Wilhelmsburg).

## Галерея
- Одна з вулиць району
- Будинок адміністрації району Гамбург-Центр

wikiname: ukwiki

title: Гамбург-Центр

in_language: uk

wikitext:
{{мікрорайон}}
'''Гамбург-Центр''' ({{lang-de|Hamburg-Mitte}}) — один з 7 районів міста [[Гамбург]], [[Німеччина]]<ref name="BezVG">{{cite web|title=§1 Bezirksverwaltungsgesetz (BezVG) vom 6. Juli 2006 |date= |publisher=HmbGVBl. Teil I 2006, Nr. 33, S. 404 |url=http://www.landesrecht-hamburg.de/jportal/portal/page/bshaprod.psml?nid=3&showdoccase=1&doc.id=jlr-BezVwGHA2006pP1&st=lr |accessdate=2018-03-18}} {{ref-de}}</ref>. Розташований на правому і лівому берегах річки [[Ельба (річка)|Ельба]]. Район складається з 19 міських частин ({{lang-de|Stadtteilen}})<ref name="Einteilung"> Anordnung über die Einteilung des Gebiets der Freien und Hansestadt Hamburg 1965-09-07 HmbGVBl. Teil II 1965, Amtlicher Anzeiger Nr. 181, S. 999 {{ref-de}}</ref> :

* [[Гамбург-Більброк|Більброк]] ({{lang-de|Billbrook}}),
* [[Гамбург-Більштед|Більштед]] ({{lang-de|Billstedt}}),
* [[Гамбург-Боргфельде|Боргфельде]] ({{lang-de|Borgfelde}}),
* [[Гамбург-Фінкенвердер|Фінкенвердер]] ({{lang-de|Finkenwerder}}),
* [[Гамбург-Гафен Сіті|Гафен-Сіті]] ({{lang-de|HafenCity}}),
* [[Гамбург-Альтштадт]] ({{lang-de|Altstadt}}),
* [[Гамбург-Гамм|Гамм]] ({{lang-de|Hamm}}),
* [[Гамбург-Гаммерброк|Гаммерброк]] ({{lang-de|Hammerbrook}}),
* [[Гамбург-Горн|Горн]] ({{lang-de|Horn}}),
* [[Гамбург-Кляйнер Грасброк|Кляйнер Грасброк]] ({{lang-de|Kleiner Grasbrook}}),
* [[Гамбург-Нойштадт]] ({{lang-de|Neustadt}}),
* [[Гамбург-Нойверк|Нойверк]] ({{lang-de|Neuwerk}}),
* [[Гамбург-Ротенбургсорт|Ротенбургсорт]] ({{lang-de|Rothenburgsort}}),
* [[Гамбург-Санкт-Георг|Санкт-Георг]] ({{lang-de|St. Georg}}),
* [[Гамбург-Санкт Паулі|Санкт-Паулі]] ({{lang-de|St. Pauli}}),
* [[Гамбург-Штайнвердер|Штайнвердер]] ({{lang-de|Steinwerder}}),
* [[Гамбург-Феддель|Феддель]] ({{lang-de|Veddel}}),
* [[Гамбург-Вальтерсгоф|Вальтерсгоф]] ({{lang-de|Waltershof}}),
* [[Гамбург-Вільгельмсбург|Вільгельмсбург]] ({{lang-de|Wilhelmsburg}}).

== Галерея ==
<gallery>
Файл:City-Hof (Hamburg-Altstadt).ajb.jpg| Одна з вулиць району
Файл:Bezirksamt Hamburg Mitte 2017.jpg| Будинок адміністрації району Гамбург-Центр
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.hamburg.de/mitte/ Профіль на сайті hamburg.de]
{{Бібліоінформація}}
{{Germany-geo-stub}}

[[Категорія:Райони Гамбурга]]
[[Категорія:Гамбург-Центр|*]]

title: Загальна інформація

Країна: Німеччина

Адмінодиниця: Гамбург

Площа: 142,2 квадратний кілометр

title: Карта

Карта: Гамбург-Центр у Вікісховищі


text:
# Рисіпень
Рисіпень (рум. Risipeni) — село у Фалештському районі Молдови. Адміністративний центр однойменної комуни, до складу якої також входить село Бокша.

## Населення
За даними перепису населення 2004 року у селі проживали 1125 осіб.
Національний склад населення села:
| Національність   | Кількість осіб | Відсоток   |
| ---------------- | -------------- | ---------- |
| молдавани румуни | 1110 7         | 98,7% 0,6% |
| українці         | 5              | 0,4%       |
| росіяни          | 3              | 0,3%       |
| Всього           | 1125           | 100%       |

title: Рисіпень

wikitext:
{{Населений пункт Молдови
| тип                    = село
| назва                  = Рисіпень
| місцева назва          = {{lang-mo|Risipeni}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             =
| зображення_розмір      =
| зображення_підпис      =
| розташування           =
| опис розташування      =
| mapx                   =
| mapy                   =
| marksize               =
| район                  = [[Фалештський район]]
| комуна                 = Рисіпень
| засноване              =
| перша згадка           =
| агломерація            =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 1125 ([[2004]])<ref>{{cite web|url=http://www.statistica.md/public/files/Recensamint/Recensamintul_populatiei/vol_1/2_Populatia_pe_sexe_localit_ro.xls|title=Recensamîntul populaţiei din 2004. Populaţia pe medii, localităţi şi sexe, în profil teritorial|language=ro, ru|accessdate=2012-01-07|archiveurl=https://www.webcitation.org/6A09G2mFq?url=http://www.statistica.md/public/files/Recensamint/Recensamintul_populatiei/vol_1/2_Populatia_pe_sexe_localit_ro.xls|archivedate=2012-08-18|deadurl=no}}</ref>
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        = MD-5946
| код                    = 259
| координати             = {{coord|47|27|35|N|27|40|1|E|scale:100000|display=inline,title}}
| висота                 = 112
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| відстань               =
| залізниця р            =
| автошлях р             =
| фізична р              = 13
| залізниця с            =
| фізична с              = 100
| автошлях с             =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| примар                 =
| ремарки                =
}}
'''Рисіпень''' ({{lang-mo|Risipeni}}) — село у [[Фалештський район|Фалештському районі]] [[Молдова|Молдови]]. Адміністративний центр однойменної комуни, до складу якої також входить село [[Бокша (Молдова)|Бокша]]<ref>{{cite web|url=http://lex.justice.md/viewdoc.php?action=view&view=doc&id=312874&lang=2|title=ЗАКОН Nr. 764 от 27.12.2001 об административно-территориальном устройстве Республики Молдова|language=ru|accessdate=2012-01-07|archiveurl=https://www.webcitation.org/6A09Gn3Te?url=http://lex.justice.md/viewdoc.php?action=view|archivedate=18 серпня 2012}}</ref>.

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Молдови (2004)|перепису населення 2004 року]]<ref>{{cite web|url=http://www.statistica.md/public/files/Recensamint/Recensamintul_populatiei/vol_1/7_Populatia_pe_nation_localit_ro.xls|title=Recensamîntul populaţiei din 2004. Populaţia pe naţionalităţi şi localităţi, în profil teritorial|language=ro, ru|accessdate=2012-01-07|archiveurl=https://www.webcitation.org/68CvGZDxi?url=http://www.statistica.md/public/files/Recensamint/Recensamintul_populatiei/vol_1/7_Populatia_pe_nation_localit_ro.xls|archivedate=2012-06-06|deadurl=no}}</ref> у селі проживали {{formatnum:1125}} осіб.

Національний склад населення села:
{| class="standard"
|-
! Національність
! Кількість осіб
! Відсоток
|-
| молдавани
''румуни''
| 1110
''7''
| 98,7%
''0,6%''
|-
| [[Українці Молдови|українці]]
| 5
| 0,4%
|-
| росіяни
| 3
| 0,3%
|-
| '''Всього'''
| 1125
| 100%
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Фалештський район}}
{{Moldova-geo-stub}}

{{Портали|Молдова|Географія}}

[[Категорія:Села Молдови]]

title: Основні дані

Країна: Молдова

Район: Фалештський район

Комуна: Рисіпень

Перша згадка: 25 червня 1598

title: Відстань

Відстань:
До районного центру
До Кишинева

title: Ідентифікатори і посилання

title: Карта

Карта:
РисіпеньРисіпень (Молдова)
Рисіпень у Вікісховищі


text:
# Альбієвич (герб)
Альбієвич (пол. Albijewicz) — шляхетський герб татарського походження.

## Історія
1526 року зафіксована згадка про Ахмеда Султана Альбієвича.

## Опис
Тарак-тамга. Барви невідомі.

title: Альбієвич (герб)

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Альбієвич
|зображення         = POL COA Albijewicz.svg
|зображення_розмір  = 200
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір = 150
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              =
|дата_затвердження  = [[1526]]
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                =
|щитотримачі        =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      =
|ранні_версії       =
|використання       =
}}
'''Альбієвич''' ({{lang-pl|Albijewicz}}) — шляхетський герб татарського походження.

== Історія ==
1526 року зафіксована згадка про Ахмеда Султана Альбієвича.

== Опис ==
[[Герб кримських татар|Тарак-тамга]]. Барви невідомі.

== Відомі представники ==

== Література ==
* Wiktor Wittyg, Stanisław Dziadulewicz, Nieznana szlachta polska i jej herby, Kraków 1908

[[Категорія:Українські родові герби]]
[[Категорія:Татарські родові герби]]

title: Деталі


text:
# ТЕЦ Джубайль (SADAF)
27°3′27″ пн. ш. 49°35′22″ сх. д. / 27.05750° пн. ш. 49.58944° сх. д.
ТЕЦ Джубайль (SADAF) — теплова електростанція на сході Саудівської Аравії, яка обслуговує нафтохімічний завод компанії SADAF.
З 1984-го в центрі саудівської нафтохімічної промисловості Джубайлі діє виробничий майданчик компанії SADAF. У середині 2000-х його доповнили теплоелектроцентраллю, яка має дві газові турбіни потужністю по 125 МВт. Відпрацьовані ними гази живлять два котли-утилізатори, здатні в сукупності продукувати 510 тонн пари на годину.
Станцію спорудила Jubail Energy Company (JEC), власниками якої з частками 75 % та 25 % є National Power Company (належить саудівським групам Al-Zamil та El-Seif) і CMS Generation Company. SADAF без оплати постачає JEC необхідний для роботи ТЕЦ природний газ та платить за використання потужності.

title: ТЕЦ Джубайль (SADAF)

wikitext:
{{Теплоелектростанція
|Назва                   = ТЕЦ Джубайль (SADAF)
|Зображення              =
|Розташування            = {{SAU}}
|Збудована               = 2005
|Модернізація            =
|Паливо                  = природний газ
|Водозабір               =
|Енергоблоки             = 2х125
|Котли                   = 2 котли-утилізатори Doosan
|Турбіни                 = 2 газові Westinghouse 501D5A
|Генератори              =
|Електрична потужність   = 250
|Теплова потужність      =
|Виробництво електрики   =
|Річне виробництво тепла =
|Керівник                =
|Кількість працівників   =
|Материнська компанія    = Al-Zamil / El-Seif / CMS Generation Company
|Сайт                    =
|Дані оновлено           =
}}
{{coord|27|3|27|N|49|35|22|E|display=title}}

'''ТЕЦ Джубайль (SADAF)''' — теплова електростанція на сході [[Саудівська Аравія|Саудівської Аравії]], яка обслуговує [[Крекінг-установка у Джубайлі (Sadaf)|нафтохімічний завод компанії SADAF]].

З 1984-го в центрі саудівської нафтохімічної промисловості Джубайлі діє виробничий майданчик компанії SADAF. У середині 2000-х його доповнили теплоелектроцентраллю, яка має дві газові турбіни потужністю по 125 МВт. Відпрацьовані ними гази живлять два котли-утилізатори, здатні в сукупності продукувати 510 тонн пари на годину.

Станцію спорудила Jubail Energy Company (JEC), власниками якої з частками 75 % та 25 % є National Power Company (належить саудівським групам Al-Zamil та El-Seif) і CMS Generation Company. SADAF без оплати постачає JEC необхідний для роботи ТЕЦ природний газ та платить за використання потужності.<ref>{{Cite web|url=https://www.jeccg.com/how_we_work.html|website=www.jeccg.com|accessdate=2023-10-29}}</ref><ref>{{Cite web|title=SADAF: the first independent Saudi Arabian power project {{!}} Case Studies {{!}} IJGlobal|url=https://www.ijglobal.com/articles/15627/sadaf-the-first-independent-saudi-arabian-power-project|website=www.ijglobal.com|accessdate=2023-10-29}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:ТЕЦ Саудівської Аравії|Джубайль (SADAF)]]
[[Категорія:Теплові електростанції промислових підприємств|Джубайль (SADAF)]]
[[Категорія:Газотурбінні електростанції|Джубайль (SADAF)]]

title: ТЕЦ Джубайль (SADAF)

Розташування: Саудівська Аравія

Вид палива: природний газ

Котельні агрегати: 2 котли-утилізатори Doosan

Турбіни: 2 газові Westinghouse 501D5A


text:
# Рязановська (Виноградовський район)
Рязановська (рос. Рязановская) — присілок в Виноградовському районі Архангельської області Російської Федерації.
Населення становить 21 особу. Органом місцевого самоврядування до 2021 року було Заостровське муніципальне утворення.

## Історія
Від 1937 року належить до Архангельської області.
Від 2004 року належить до муніципального утворення Заостровське муніципальне утворення.

## Населення
| 2002 | 2010 | 2012 |
| ---- | ---- | ---- |
| 33   | ↘28  | ↘21  |

title: Рязановська (Виноградовський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Рязановська
|назва ін.       = Рязановская
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Архангельська область]]
|район           = [[Виноградовський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Заостровське муніципальне утворення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 21
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Архангельська область
}}
'''Рязановська''' ({{lang-ru|Рязановская}}) — [[присілок]] в [[Виноградовський район|Виноградовському районі]] [[Архангельська область|Архангельської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 21 особу. Органом місцевого самоврядування до 2021 року було [[Заостровське муніципальне утворення]].

== Історія ==

Від 1937 року належить до Архангельської області.

Від 2004 року належить до муніципального утворення Заостровське муніципальне утворення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/962010293 |title=Областной закон от 23 сентября 2004 года N 258-внеоч.-ОЗ «О статусе и границах муниципальных образований Архангельской области» |access-date=2018-10-05 |archive-date=2018-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181005194711/http://docs.cntd.ru/document/962010293 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Рязановская (Виноградовский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Виноградовський район}}
{{Arkhangelsk-obl-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Виноградовського району]]

title: присілок Рязановська

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Архангельська область

Муніципальний район: Виноградовський район

Поселення: Заостровське муніципальне утворення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Рязановська · Рязановська


text:
# Чалий Григорій Сергійович
Григорій Сергійович Чалий (1905, село Голубівка, тепер Новомосковського району Дніпропетровської області — лютий 1981, місто Чернівці) — український радянський діяч, голова Чернівецького облвиконкому. Депутат Верховної Ради УРСР 4-го скликання.

## Біографія
Народився в селянській родині.
Член ВКП(б) з 1928 року. Перебував на партійній та радянській роботі.
У 1934—1940 роках — завідувач партійного кабінету, 2-й та 1-й секретар Драбівського районного комітету КП(б)У Полтавської області.
У 1940—1941 роках — 1-й секретар Чернівецького районного комітету КП(б)У Чернівецької області.
Під час німецько-радянської війни у 1941—1944 роках перебував на військово-політичній роботі у Червоній армії, служив у політичному управлінні Південно-Західного фронту.
У 1944 (затверджений в квітні 1945) — січні 1950 роках — 1-й секретар Чернівецького сільського районного комітету КП(б)У Чернівецької області.
У січні 1950 — лютому 1953 року — начальник політичного сектору Чернівецького обласного управління сільського господарства.
3 січня 1953 — 24 жовтня 1955 року — голова виконавчого комітету Чернівецької обласної ради депутатів трудящих.
З 1955 роках — голова правління Чернівецької обласної спілки споживчої кооперації (облспоживспілки).
Потім — персональний пенсіонер союзного значення у місті Чернівцях, де й помер на початку лютого 1981 року.

## Звання
- капітан

## Нагороди та відзнаки
- орден Вітчизняної війни 1-го ст. (1.02.1945)
- орден Трудового Червоного Прапора (23.01.1948)
- орден «Знак Пошани»
- медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» (1945)
- медалі

title: Чалий Григорій Сергійович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Чалий Григорій Сергійович
| зображення           = Чалий Григорій Сергійович.jpg
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      = 1905
| місце_народження     = село [[Голубівка (Новомосковський район)|Голубівка]], тепер [[Новомосковський район|Новомосковського району]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]]
| дата_смерті          = 1981
| місце_смерті         = [[Чернівці]]
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| Alma_mater           =
| військове звання     =
| партія               =
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Чалий}}
'''Григорій Сергійович Чалий''' ({{ДН|||1905}}, село [[Голубівка (Новомосковський район)|Голубівка]], тепер [[Новомосковський район|Новомосковського району]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]] — лютий {{ДС|||1981}}, місто [[Чернівці]]) — український радянський діяч, голова Чернівецького облвиконкому. Депутат [[Верховна Рада Української РСР|Верховної Ради УРСР]] 4-го скликання.

== Біографія ==
Народився в селянській родині.

Член [[Комуністична партія Радянського Союзу|ВКП(б)]] з [[1928]] року. Перебував на партійній та радянській роботі.

У 1934—1940 роках — завідувач партійного кабінету, 2-й та 1-й секретар Драбівського районного комітету КП(б)У Полтавської області.

У 1940—1941 роках — 1-й секретар Чернівецького районного комітету КП(б)У Чернівецької області.

Під час [[німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] у 1941—1944 роках перебував на військово-політичній роботі у Червоній армії, служив у політичному управлінні Південно-Західного фронту.

У 1944 (затверджений в квітні 1945) — січні 1950 роках — 1-й секретар Чернівецького сільського районного комітету КП(б)У Чернівецької області.

У січні 1950 — лютому 1953 року — начальник політичного сектору Чернівецького обласного управління сільського господарства.

3 січня 1953 — 24 жовтня 1955 року — голова виконавчого комітету Чернівецької обласної ради депутатів трудящих.

З 1955 роках — голова правління Чернівецької обласної спілки споживчої кооперації (облспоживспілки).

Потім — персональний пенсіонер союзного значення у місті Чернівцях, де й помер на початку лютого 1981 року.

== Звання ==
* [[капітан]]

== Нагороди та відзнаки ==
* [[орден Вітчизняної війни]] 1-го ст. (1.02.1945)
* [[орден Трудового Червоного Прапора]] (23.01.1948)
* [[орден «Знак Пошани»]]
* [[медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]] (1945)
* медалі

== Джерела ==
* [http://www.knowbysight.info/ChCC/08564.asp Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза 1898—1991] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170223041759/http://www.knowbysight.info/ChCC/08564.asp |date=23 лютого 2017 }}
* газета «Радянська Буковина» (Чернівці) — 1981 рік — 6 лютого.

{{politic-stub}}
{{Керівники Чернівецької області}}
[[Категорія:Уродженці Голубівки (Самарівський район)]]
[[Категорія:Керівники Чернівецької області]]
[[Категорія:Діячі УРСР]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 4-го скликання]]

title: Чалий Григорій Сергійович

Народився: 1905 · село Голубівка, тепер Новомосковського району Дніпропетровської області

Помер: 1981 · Чернівці

Діяльність: державний діяч

Нагороди: орден Вітчизняної війни I ступеня · орден Трудового Червоного Прапора · орден «Знак Пошани» · медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»


text:
# Лиски (станція)
Лиски (у 1965—1991 роках — Георгіу-Деж) — вузлова залізнична станція Лисківської дирекції Південно-Східної залізниці. Розташована в місті Лиски Воронезької області. На станції знаходиться рефрижераторне депо.

## Історія
У 1870 році в центрі села Нова Покровка (первинна назва міста Лиски) була побудована залізнична станція Лиски. Назва походить від однойменного правобережного села — Лиски.
Історична будівля залізничного вокзалу споруджена у 1901 році, яка є архітектурно-історичною пам'яткою.
З 1965 по 1991 роки станція носила назву — Георгіу-Деж, на честь колишнього лідера Румунської комуністичної партії Георгіу-Деж.
У ніч на 17 серпня 2025 року станція атакована невідомими БпЛА, пролунали декілька потужних вибухів, пошкоджена залізнична інфраструктура. Внаслідок атаки затримано рух понад десяти пасажирських поїздів

## Пасажирське сполучення
Більшість поїздів, що прямують зі сторони Воронежа на південь і зворотно мають мінімальну стоянку 5 хвилин. Решта поїздів — в середньому від 15 до 30 хвилин зі зміною електровоза на тепловоза або навпаки. Для деяких приміських поїздів станція є кінцевою.

title: Лиски (станція)

wikitext:
{{refimprove}}
{{Otheruses|Лиски (значення)}}
{{Залізнична станція
|Font-Color =
|Color =
|Name = Лиски
|Line = [[Вороніж]]—'''Лиски'''<br/>'''Лиски''' — [[Валуйки (станція)|Валуйки]]
|Railway = [[Південно-Східна залізниця]]
|Department = {{li|Лисківська дирекція Південно-Східної залізниці|text=Лисківська дирекція|Q=Q19618923}}
|населений_пункт = [[Місто|м]]. [[Лиски (місто)|Лиски]]
|Image =
|lat_dir =N |lat_deg =50 |lat_min =58 |lat_sec =51
  |lon_dir =E |lon_deg =39 |lon_min =30 |lon_sec = 33
  |region = RU
  |CoordScale = 3000
|карта розташування = Росія Воронезька область
|Date =
|Year = 1870
|ProjectName =
|OldName =
|NameProjects =
|Type = [[Залізничний вузол|вузлова]]
|Arhitector =
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms =
|NumberOfTracks =
|PlatformType =
|PlatformForm =
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуем)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street =
|TransTo = <!--переходи на станції-->
|TransTo1 = <!--пересадка на-->
|DistanceKiev =
|Distance = 163
|Center = [[Валуйки (станція)|Валуйок]]
|Distance2 =
|Center2 =
|Tariff =
|Code = 582005
|CodeExpress = 2014120
|services = {{+Станція}} {{+Каса}} {{+Багаж}} {{+Камера схову}}
|services1 = {{SOU}} {{TAXI}} {{CAFE}}
|Commons =
}}
{{Валуйки — Лиски}}
{{Лиски — Журавка}}
'''Лиски''' (у [[1965]]—[[1991]] роках — ''Георгіу-Деж'') — [[Залізничний вузол|вузлова]] [[залізнична станція]] Лисківської дирекції [[Південно-Східна залізниця|Південно-Східної залізниці]]. Розташована в місті [[Лиски (місто)|Лиски]] [[Воронезька область|Воронезької області]]. На станції знаходиться рефрижераторне депо.

== Історія ==
У [[1870]] році в центрі села ''Нова Покровка'' (первинна назва міста [[Лиски (місто)|Лиски]]) була побудована [[залізнична станція]] Лиски. Назва походить від однойменного правобережного села — ''Лиски''<ref>{{Cite web|url=http://vesta-liski.ru/liski.html|title=Лиски|accessdate=19 вересня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20131209004845/http://vesta-liski.ru/liski.html|archivedate=9 грудня 2013|deadurl=yes}}</ref>.

Історична будівля залізничного вокзалу споруджена у [[1901]] році, яка є архітектурно-історичною пам'яткою.

З [[1965]] по [[1991]] роки станція носила назву — ''Георгіу-Деж'', на честь колишнього лідера [[Румунська комуністична партія|Румунської комуністичної партії]] [[Георге Георгіу-Деж|Георгіу-Деж]].

У ніч на 17 серпня 2025 року станція атакована невідомими БпЛА, пролунали декілька потужних вибухів, пошкоджена залізнична інфраструктура. Внаслідок атаки затримано рух понад десяти пасажирських поїздів<ref>{{Cite web|url=https://censor.net/ua/v3569040|title=Воронезьку область атакували дрони: під ударом залізнична станція Лиски (вiдео)|website=Цензор.net|date=2025-08-17}}</ref>

== Пасажирське сполучення ==
Більшість поїздів, що прямують зі сторони Воронежа на південь і зворотно мають мінімальну стоянку 5 хвилин. Решта поїздів — в середньому від 15 до 30 хвилин зі зміною електровоза на тепловоза або навпаки. Для деяких приміських поїздів станція є кінцевою<ref>{{Cite web|url=https://poezdato.net/raspisanie-po-stancyi/liski,voronezhskaya-obl/|title=Розклад руху поїздів по станції Лиски на сайті poezdato.net|language=ru}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

== Посилання ==
* {{Cite web|url=http://www.gdevagon.ru/scripts/info/station_detail.php?stname=%CB%C8%D1%CA%C8&stid=58200|title=Лиски}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304133205/http://www.gdevagon.ru/scripts/info/station_detail.php?stname=%CB%C8%D1%CA%C8&stid=58200|date=4 березня 2016}} {{ref-ru}}
* {{Cite web|url=https://web.archive.org/web/20160305185039/http://www.translogist.ru/railway_stations.asp?st_id=12233|title=Довідник. Станція Лиски|language=ru}}
* {{Cite web|url=http://vrn.vestipk.ru/?p=42983|title=На будівлі залізничної станції в місті Лиски урочисто відкрили пам'ятний знак|language=ru}}

{{Rail-station-Russia}}
{{Портали|Залізниця}}
{{railway-stub}}

[[Категорія:Вузлові залізничні станції]]
[[Категорія:Залізничні станції Воронезької області]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1870]]
[[Категорія:Об'єкти культурної спадщини Росії регіонального значення]]

title: Станція Лиски Вороніж—Лиски · Лиски — Валуйки · Південно-Східна залізниця · Лисківська дирекція · м. Лиски

Тип: вузлова

Послуги: Залізнична станція · Квиткова каса · Оформлення багажу · Камера схову

Супутні послуги: Автобус · Таксі · Кафе

title: Дільниця Валуйки — Лиски

Талова

160,4 · 161 км
162,2 · Лиски — р. Дон
Розсош

158,8 · 159 км
156,1 · Откос
151,9 · 152 км
148,6 · Крупенникове
144,6 · Дивногірка
142,1 · 143 км
137,7 · Копанище
133,7 · 134 км
128,8 · Лушников
125,8 · 126 км
122,1 · Острогозьк
116,2 · Нова Сотня
108,1 · Інютине
103,4 · 104 км
148,6 · Засимівка
94 · 94 км
89,7 · Мотома
77,6 · Олексіївка
74,8 · Путійська
70,9 · 71 км
66,6 · Олегове
59,6 · Хлелевище
54,5 · 55 км
49,6 · Бирюч
46,5 · 47 км
43,2 · 44 км
35,5 · Палатівка
28,5 · Розстрижене
19,5 · Мандрове
14,1 · 15 км
12,3 · Насонове
8,7 · 9 км
5,7 · 6 км
3,3 · Валуйки
Старий Оскол

р. Полуб'янка
р. Палатівка

0 · Валуйки-Сорт.
Тополі – Полунична

title: Дільниця Лиски — Журавка

Воронеж I – Талова
р. Дон
Валуйки
27 · Ольховатка
р. Чорна Калитва
р. Богучарка
Кутейникове


text:
# Антонівка (Конотопський район)
Анто́нівка — село в Україні, у Кролевецькій міській громаді Конотопського району Сумської області. Населення становить 16 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — Литвиновицька сільська рада.

## Географія
Село Антонівка знаходиться на правому березі річки Клевень, вище за течією на відстані 2 км розташоване село Щербинівка, нижче за течією на відстані 3 км розташоване село Литвиновичі, на протилежному березі - село Яцине. Навколо села багато іригаційних каналів. Через село проходить автомобільна дорога Т 1911.

## Символіка
На гербі зображена золота гілка з трьома яблуками сорту Антонівка що вказує на назву поселення (герб є промовистим).

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 14        | 87.5%    |
| російська  | 2         | 12.5%    |
| Усього     | 16        | 100%     |

## Історія
На південно-західній околиці села виявлено поселення бронзової та ранньої залізної доби. В роки Німецько-радянської війни було спалено нацистами.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу Кролевецької міської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Кролевецького району, увійшло до складу новоутвореного Конотопського району.

title: Антонівка (Конотопський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Антонівка
| область         = [[Сумська область]]
| район           = [[Конотопський район]]
| громада         = [[Кролевецька міська громада]]
| рада            = [[Кролевецька міська рада]]
| код КОАТУУ      = 5922685502
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       =
| населення       = 16
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 41334
| телефонний код  = 5453
| координати      = {{coord|51|25|38|N|33|44|14|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 51|
| lat_min         = 25|
| lat_sec         = 38
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 44|
| lon_sec         = 14
| висота          = 128
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 41300, Сумська обл., Конотопський р-н, м. Кролевець, площа Миру, буд. 1
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=02.02.2010&rf7571=29236 Антонівка]
| прапор          = Antonivka krol prapor.png
| герб            = Antonivka krol gerb.png
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses|тип=НП|Антонівка}}
'''Анто́нівка''' — [[село]] в Україні, у [[Кролевецька міська громада|Кролевецькій міській громаді]] [[Конотопський район|Конотопського району]] [[Сумська область|Сумської області]]. Населення становить 16 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — [[Литвиновицька сільська рада]].

== Географія ==
Село ''Антонівка'' знаходиться на правому березі річки [[Клевень]], вище за течією на відстані 2 км розташоване село [[Щербинівка (Конотопський район)|Щербинівка]], нижче за течією на відстані 3 км розташоване село [[Литвиновичі]], на протилежному березі - село [[Яцине]]. Навколо села багато іригаційних каналів. Через село проходить автомобільна дорога {{Автошлях Т|1911}}.

==Символіка==
На гербі зображена золота гілка з трьома яблуками сорту [[Антонівка звичайна|Антонівка]] що вказує на назву поселення (герб є [[промовистий герб|промовистим]]).

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|14
|87.5%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|2
|12.5%
|- class="sortbottom"
!Усього
|16
|100%
|}

== Історія ==
На південно-західній околиці села виявлено поселення [[бронзова доба|бронзової]] та [[рання залізна доба|ранньої залізної доби]]. В роки Німецько-радянської війни було спалено нацистами.

12 червня [[2020]] року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу Кролевецької міської громади<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620|title=Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р  «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області»|last=|website=kmu.gov.ua|accessdate=2021-10-25}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Кролевецький район|Кролевецького району]], увійшло до складу новоутвореного Конотопського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/symskaja/250 Погода в селі Антонівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111219235007/http://weather.in.ua/ua/symskaja/250 |date=19 грудня 2011 }}
{{Кролевецька міська громада}}
[[Категорія:Села Сумської області]]

title: село Антонівка

Герб: Прапор

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Конотопський район

Тер. громада: Кролевецька міська громада

Облікова картка: Антонівка

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Антонівка


text:
# Залізниця Фрайбург — Кольмар
Залізниця Фрайбург — Кольмар (нім. Bahnstrecke Freiburg–Colmar) — міжнародна залізниця, яка раніше сполучала Фрайбург-ім-Брайсгау в німецькій землі Баден-Вюртемберг з Кольмаром у французькому департаменті Верхній Рейн (регіон Ельзас).
Залізниця перетинала річку Рейн по мосту між Брайзахом і Неф-Бризаком .
Оскільки цей міст зруйновано в 1945 році, лінія з Фрайбурга закінчується в Брайзаху, і цю дільницю зараз зазвичай називають залізницею Фрайбург — Брайзах або Брайзахербан.
Дільницю від Фрайбурга до Брайзаха завершено в 1871 році, а решту — в 1878 році.

## Історія
Побудова залізниці Брайзах —  Фрайбурга запропонована в Брайзаху ще в 1846 році.
Проект залізниці  Фрайбург — Нансі через Брайзах, Кольмар, Мюнстер і Вогези представлено в Кольмарі в 1860 році.
Рейн планувалося перетнути в Брайзаху за допомогою «літаючого мосту» (реакційний пором).
З німецького боку планувалося продовжити залізницю від Фрайбурга через Гелленталь через Шварцвальд до Ульма та Боденського озера.
Концепція залізниці Кольмар — Фрайбург, яка стане частиною міжнародного міжміського сполучення від Парижа до Відня через Вогези та Шварцвальд, так і не була реалізована.

У 1864 році міста Брайзах і Фрайбург вирішили взяти участь у проекті побудови залізниці.

Залізничний комітет планував побудувати лінію Фрайбург — Брайзах через Гугштеттен, Обершаффгаузен і Васенвайлер, але планування було відкладено, серед іншого, через австро-прусську війну 1866 року.
11 лютого 1868 року уряд Бадена схвалив «закон про будівництво залізниці між Фрайбургом і Брайзахом» і надав концесію на лінію 21 квітня 1868 року.
Однією з причин будівництва залізниці було транспортування лісу з Шварцвальду до Рейну та вугілля з Саар до Фрайбурга.

Щоб профінансувати будівництво залізниці, Фрайбург і Брайзах взяли позику в 1,2 мільйона золотих марок під 4,5 % від Базельської банківської асоціації.

Маршрут було змінено на користь коротшого та дешевшого маршруту Гугштеттен — Васенвайлер через Готтенгайм в 1869 році.
Будівництво розпочато 7 червня 1870 року.
Відкриття лінії відклали до 14 вересня 1871 року через кадрові та матеріальні перешкоди, спричинені франко-прусською війною.

Приватна залізниця з самого початку експлуатувалася державними залізницями Великого Герцогства Баден.

### Розширення Брайзах – Кольмар
В результаті франко-прусської війни Ельзас став частиною Німецької імперії як Ельзас-Лотарингія з 1871 року.
Війна затримала подальше будівництво залізниці на кілька років.
Оскільки Брайзах більше не був прикордонною станцією, а спочатку заплановані приміщення для митного та прикордонного контролю більше не були потрібні, в 1871 році відкрито лише тимчасову будівлю вокзалу.
Після підписання державного договору між Великим герцогством Баденом і Німецькою імперією в 1874 році, який встановлював обов'язки щодо продовження лінії, в 1875 році почалося будівництво мосту через Рейн поблизу Брайзаха, який було відкрито для руху 5 січня 1878.
У ліцензії, виданій в 1875 році на експлуатацію залізниці від Альтбрайзаху до Кольмара, було передбачено, що державна залізниця орендує всю лінію від залізничної компанії Фрайбург-Брайзах до середини Рейну на необмежений період часу, якщо уряд Великого герцогства не скористається своїм правом викупу.

Лінія до Кольмара була завершена 7 січня 1878 року.

Поїздам потрібно було приблизно 70 хвилин, щоб пройти лінію Фрайбург — Кольмар.

### Експлуатація лінії до руйнування Рейнського мосту
Оскільки відсоткові ставки значно впали, а держава змогла сплатити покупну ціну в 1 687 100 золотих марок, Баден-Ландтаг  дав згоду на викуп лінії, яку націоналізували 6 грудня 1881 року.

Залізнична катастрофа в Гугштеттені сталася 3 вересня 1882 року, в результаті чого 64 людини загинули та 230 були важко поранені, найгірша залізнична аварія в Німеччині на той час.
З будівництвом приватної залізниці Кайзерштульбан залізницю Брайзаха з’єднали в Готтенгаймі з лінією на Рігель-Орт і Ендінген в 1894 році, а в Брайзаху — з лінією на Ендінген і Рігель у 1895 році. Щоб забезпечити прибутковість залізниці Кайзерштуль, усі залізничні вантажні перевезення з Кольмара та Брайзаха на північ по залізниці долини Рейну, більше не проходили через Фрайбург, а напряму через Кайзерштульбан до станції Рігель на Райнтальбані.
Експрес-сполучення впроваджено між Фрайбургом і Кольмаром в 1910 році.

Тимчасову споруду на станції Брайзах замінено нинішнім вокзалом в 1914 році.
Залізниця Брайзах — Кольмар зазнала значне збільшення трафіку через військові перевезення під час Першої світової війни.
Колію Неф-Бризак — Банценайм побудували в 1917 році за ініціативою німецьких військових.
Оскільки Ельзас повернули Франції в 1918 році, Брайзах знову став прикордонною станцією, і значення Брайзахської залізниці значно зменшилося.

Під час Другої світової війни міст через Рейн у Брайзаху вперше підірвано в 1939 році, відремонтований, а потім повністю знищений під час відступу німців в 1945 році.
Відтоді лінія до Кольмара перервана.
Нинішній автомобільний міст збудовано на фундаменті колишнього залізничного мосту.
1 та 26 лютого 1946 року дві непошкоджені частини мосту перевезено на баржі до Ноєнбурга і використано для ремонту мосту Ноєнбург – Шалампе на залізниці Мюльгайм — Мюлуз, який також зруйнували під час відступу.

Попри неодноразові дискусії, пропозиції щодо реконструкції Брайзахського мосту завжди провалювалися через вартість нового мосту.

### З моменту руйнування Рейнського мосту

#### Лінія Кольмар — Фольгельсгайм (французька дільниця)
Французька залізнична компанія SNCF обслуговувала пасажирські перевезення між Кольмаром і Фольгельсгаймом після Другої світової війни, але закрила їх в 1969 році.
Лише два вантажні потяги все ще курсують щодня з Кольмара до річкового порту біля Маркольсгайма.

У 1982 році була заснована Chemin de Fer Touristique du Rhin, яка обслуговує історичне залізничне сполучення на французькій частині лінії.
Це стало можливим, серед іншого, завдяки тому, що Торгова палата Кольмара безкоштовно орендує лінію Фольгельсгайм — Маркольсгайм.

#### Лінія Брайзах — Фрайбург (німецька дільниця)
Влітку 1960 року Deutsche Bundesbahn обслуговував 36 пасажирських поїздів по неділях, у робочі та святкові дні, більшість із яких були однокласними.

Deutsche Bundesbahn деякий час збирався поступово зменшити трафік, так що лінію врешті-решт можна було закрити.
Лінія знаходиться в зоні управління Фрайбурзької регіональної транспортної асоціації з 1994 року.
Пропозиція щодо запровадження Брайсгау S-Bahn (BSB), представлена в 1995 році, пропонувала запровадження роботи S-Bahn з регулярним рухом та інноваційними легкими вагонами на лінії Фрайбург — Брайзах як пілотну службу.
Послуги на Кайзерштульбані також мають бути покращені та інтегровані в запропоновану мережу.
1 червня 1997 року управління залізницею Фрайбург — Брайзах перейшло до Брайсгау S-Bahn, який засновано в 1996 році як дочірню компанію SWEG Südwestdeutsche Landesverkehrs (SWEG) і Freiburger Verkehrs AG (VAG), кожна з яких володіє 50%.
Дев’ять дизельних локомотивів Regio-Shuttle RS1 (VT 001–009) закуплено компанією SWEG у компанії Adtranz разом із Regio-Shuttle такого ж дизайну, але з різною лівреєю, також закупленими компанією SWEG для Кайзерштульбан, які розташували в депо рухомого складу Ендінген.
У 1999 — 2003 рр. трафік збільшився з 6000 до 9000 пасажирів на робочий день на лінії, яку  Deutsche Bundesbahn тимчасово закрив.
Разом із Ельцтальбаном, який також придбали у 2002 році, BSB збільшив кількість пасажирів понад у чотири рази з 1,5 мільйонів пасажирів в 1999 році до приблизно 6,5 мільйонів пасажирів у 2006 році.

У вантажних перевезеннях поглинання BSB призвело до зміни транспортних потоків, оскільки вантажні потяги, які раніше курсували з Брайзаху через Кайзерштульбан до Рігель-Мальтердінгена та Райнтальбану з тих пір переведені на Фрайбург-Товарний.
Вантажні перевезення здійснюються компанією SWEG на лінії до Фрайбург-Товарний та до північної промислової зони з 2007 року в рамках партнерства між SWEG і DB Cargo.

Угода про співпрацю між RVF і Nahverkehrsgesellschaft Baden-Württemberg («Місцева транспортна компанія Баден-Вюртемберга», NVBW) від 11 березня 2009 року передбачала електрифікацію мережі S-Bahn регіону Фрайбург до 2019 року.

На цьому першому етапі проекту «Breisgau-S-Bahn 2020», лінію Фрайбург — Брайзах також електрифіковано, щоб забезпечити сполучення без змін Брайзах — Філлінген, який також був не електрифікований на дільниці Нойштадт — Донауешинген.

Лише близько двох кілометрів лінії від станції Фрайбург-Головний до станції Новий ярмарок/Університет вже були електрифіковані.
Станція, що відкрили у 2000 році
,
побудовано на місці розгалуження Гайденгоф, де до 1945 року одна з двох кривих сполучалася з вантажною обхідною залізницею Фрайбурга .

title: Залізниця Фрайбург — Кольмар

wikitext:
{{Unibox}}
{|{{Railway line header}}
{{BS-header|Залізниця Фрайбург — Кольмар|blue}}
{{BS-table}}
{{BS|STR|||[[Залізниця Страсбург — Базель|до Страсбургу]]}}
{{BS|ABZg+r|||{{нп|Залізниця Кольмар — Мецераль|до Мецераль|de|Bahnstrecke Colmar–Metzeral}}}}
{{BS|BHF|44,1|{{нп|Кольмар (станція)|Кольмар|de|Bahnhof Colmar}}}}
{{BS|ABZgr|||[[Залізниця Страсбург — Базель|до Мюлузу]]}}
{{BS|ABZgr|||[[Залізниця Кольмар — Больвіллер|до Больвіллеру]]}}
{{BS|HST|38,8|Нойланд}}
{{BS|HST|36,1|[[Сюндоффен]]|}}
{{BS|HST|29,7|Вольфганцен|}}
{{BS|DST|27,2|[[Неф-Бризак]]|}}
{{BS|DST|26,1|[[Вольгельсайм]]|}}
{{BS|ABZgr|||{{нп|Залізниця Неф-Бризак — Банценайм|до Банценайму|de|Bahnstrecke Neuf-Brisach–Bantzenheim}}}}
{{BS|xABZgl|||до порту}}
{{BS|xTZOLLWo|||кордон [[Франція]]/[[Німеччина]]|T=exSTR}}
{{BS|KBHFxa|22,5|{{нп|Брайзах (станція)|Брайзах|de|Bahnhof Breisach}}}}
{{BS|ABZgl|||[[Кайзерштульбан|до Рігель-Мальтердінген]]}}
{{BS|HST|17,760|[[Ірінген]]}}
{{BS|HST|14,913|Вазенвайлер}}
{{BS|ABZg+l|||[[Кайзерштульбан|до Рігель-Орт]]}}
{{BS|BHF|11,722|{{нп|Готтенгайм (станція)|Готтенгайм|de|Bahnhof Gottenheim}}}}
{{BS|hKRZWae|||[[Драйзам]]}}
{{BS|HST|7,429|[[Марх (Брайсгау)|Гугстеттен]]}}
{{BS|HST|4,444|[[Фрайбург-ім-Брайсгау|Фрайбург]]-{{нп|Ландвассер (Фрайбург)|Ландвассер|de|Landwasser (Freiburg im Breisgau)}}|}}
{{BS|HST|2,842|Фрайбург-Західний|}}
{{BS|BHF|2,071|[[Фрайбурзький ярмарок]]/[[Фрайбурзький університет|Університет]]}}
{{BS|ABZglxr|2,3||[[Фрайбурзька вантажна обхідна залізниця]]}}
{{BS|KRZo|||Фрайбурзька вантажна обхідна залізниця}}
{{BS|HST|1,020|{{нп|Університетська клініка Фрайбурга||de|Universitätsklinikum Freiburg}}}}
{{BS|ABZg+l|||[[Залізниця Мангайм — Карлсруе — Базель|з Мангайму]]}}
{{BS|BHF|0,0|'''[[Фрайбург-Головний]]'''}}
{{BS|ABZgr|||[[Геллентальбан (Шварцвальд)|до Донауешинген]]}}
{{BS|STR|||[[Залізниця Мангайм — Карлсруе — Базель|до Базель-Бадішер]]}}
|}
|}
'''Залізниця Фрайбург — Кольмар''' ({{langx|de|Bahnstrecke Freiburg–Colmar}}) — міжнародна [[залізниця]], яка раніше сполучала [[Фрайбург-ім-Брайсгау]] в [[Німеччина|німецькій]] землі [[Баден-Вюртемберг]] з [[Кольмар (Верхній Рейн)|Кольмаром]] у [[Франція|французькому]] департаменті [[Верхній Рейн (Франція)|Верхній Рейн]] (регіон [[Ельзас]]).
Залізниця перетинала річку [[Рейн]] по мосту між [[Брайзах]]ом і [[Неф-Бризак]]ом .
Оскільки цей міст зруйновано в 1945 році, лінія з Фрайбурга закінчується в Брайзаху, і цю дільницю зараз зазвичай називають залізницею Фрайбург — Брайзах або Брайзахербан.
Дільницю від Фрайбурга до Брайзаха завершено в 1871 році, а решту — в 1878 році.

== Історія ==
Побудова залізниці Брайзах —  Фрайбурга запропонована в Брайзаху ще в 1846 році.
Проект залізниці  Фрайбург — [[Нансі]] через Брайзах, Кольмар, [[Мюнстер]] і [[Вогези]] представлено в Кольмарі в 1860 році.
Рейн планувалося перетнути в Брайзаху за допомогою «літаючого мосту» ({{нп|реакційний пором|||Reaction ferry}}).
З німецького боку планувалося продовжити залізницю від Фрайбурга через [[Гелленталь]] через [[Шварцвальд]] до [[Ульм]]а та [[Боденське озеро|Боденського озера]].
Концепція залізниці Кольмар — Фрайбург, яка стане частиною міжнародного міжміського сполучення від Парижа до Відня через Вогези та Шварцвальд, так і не була реалізована.
{{sfn|Haselier|1971|pp=610–662}}
У 1864 році міста Брайзах і Фрайбург вирішили взяти участь у проекті побудови залізниці.
{{sfn|Haselier|1971|pp= 627–629}}
Залізничний комітет планував побудувати лінію Фрайбург — Брайзах через [[Марх (Брайсгау)|Гугштеттен]], [[Бетцинген|Обершаффгаузен]] і [[Ірінген|Васенвайлер]], але планування було відкладено, серед іншого, через [[Австро-прусська війна|австро-прусську війну 1866 року]].

11 лютого 1868 року уряд Бадена схвалив «закон про будівництво залізниці між Фрайбургом і Брайзахом» і надав концесію на лінію 21 квітня 1868 року.
Однією з причин будівництва залізниці було транспортування лісу з Шварцвальду до Рейну та вугілля з [[Саар]] до Фрайбурга.
{{sfn|Hansing|1929|p=8}}
Щоб профінансувати будівництво залізниці, Фрайбург і Брайзах взяли позику в 1,2 мільйона [[Німецька золота марка|золотих марок]] під 4,5 % від Базельської банківської асоціації.
{{sfn|Müller|1904|pp= 187 f}}
Маршрут було змінено на користь коротшого та дешевшого маршруту Гугштеттен — Васенвайлер через [[Готтенгайм]] в 1869 році.
Будівництво розпочато 7 червня 1870 року.
Відкриття лінії відклали до 14 вересня 1871 року через кадрові та матеріальні перешкоди, спричинені [[Французько-прусська війна|франко-прусською війною]].
{{sfn|Kuntzemüller|1914|p=35}}
Приватна залізниця з самого початку експлуатувалася [[державні залізниці Великого Герцогства Баден|державними залізницями Великого Герцогства Баден]].

===Розширення Брайзах – Кольмар===
[[File:Gare de volgelsheim.JPG|thumb|left|Станція [[Фольгельсгайм]]]]
В результаті франко-прусської війни [[Ельзас]] став частиною [[Німецька імперія|Німецької імперії]] як [[Ельзас-Лотарингія]] з 1871 року.
Війна затримала подальше будівництво залізниці на кілька років.
Оскільки Брайзах більше не був прикордонною станцією, а спочатку заплановані приміщення для митного та прикордонного контролю більше не були потрібні, в 1871 році відкрито лише тимчасову будівлю вокзалу.
Після підписання державного договору між [[Велике герцогство Баден|Великим герцогством Баденом]] і Німецькою імперією в 1874 році, який встановлював обов'язки щодо продовження лінії, в 1875 році почалося будівництво мосту через Рейн поблизу Брайзаха, який було відкрито для руху 5 січня 1878.
У ліцензії, виданій в 1875 році на експлуатацію залізниці від Альтбрайзаху до Кольмара, було передбачено, що державна залізниця орендує всю лінію від залізничної компанії Фрайбург-Брайзах до середини Рейну на необмежений період часу, якщо уряд Великого герцогства не скористається своїм правом викупу.
{{sfn|Haselier|1971|p=648}}
Лінія до Кольмара була завершена 7 січня 1878 року.
<ref name="FZ-1878-01-08">{{cite news | url = http://az.ub.uni-freiburg.de/show/fz.cgi?cmd=showpic&ausgabe=03&day=08&year=1878&month=01&project=3&anzahl=4 | title = Lokales | newspaper= Freiburger Zeitung | date = 8 January 1878 | accessdate= 18 May 2020|language=de}}</ref>
Поїздам потрібно було приблизно 70 хвилин, щоб пройти лінію Фрайбург — Кольмар.

===Експлуатація лінії до руйнування Рейнського мосту===
Оскільки відсоткові ставки значно впали, а держава змогла сплатити покупну ціну в 1 687 100 золотих марок, Баден-Ландтаг  дав згоду на викуп лінії, яку націоналізували 6 грудня 1881 року.
{{sfn|Greß|1997|p=62}}
Залізнична катастрофа в Гугштеттені сталася 3 вересня 1882 року, в результаті чого 64 людини загинули та 230 були важко поранені, найгірша залізнична аварія в Німеччині на той час.

З будівництвом приватної залізниці [[Кайзерштульбан]] залізницю Брайзаха з’єднали в Готтенгаймі з лінією на Рігель-Орт і Ендінген в 1894 році, а в {{Ст.|Брайзах}}у — з лінією на Ендінген і Рігель у 1895 році. Щоб забезпечити прибутковість залізниці Кайзерштуль, усі залізничні вантажні перевезення з Кольмара та Брайзаха на північ по залізниці долини Рейну, більше не проходили через Фрайбург, а напряму через Кайзерштульбан до станції Рігель на [[Райнтальбан]]і.
Експрес-сполучення впроваджено між Фрайбургом і Кольмаром в 1910 році.
{{sfn|Greß|1997|p=62}}
Тимчасову споруду на станції Брайзах замінено нинішнім вокзалом в 1914 році.
Залізниця Брайзах — Кольмар зазнала значне збільшення трафіку через військові перевезення під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]].
Колію Неф-Бризак — Банценайм побудували в 1917 році за ініціативою німецьких військових.

Оскільки Ельзас повернули Франції в 1918 році, Брайзах знову став прикордонною станцією, і значення Брайзахської залізниці значно зменшилося.
<ref name="FZ-1927-07-20">{{cite news | url = http://az.ub.uni-freiburg.de/show/fz.cgi?cmd=showpic&ausgabe=01&day=20b2&year=1927&month=07&project=3&anzahl=4 | title = Der Umbau des Freiburger Personenbahnhofs | newspaper= Zweites Abendblatt der Freiburger Zeitung | date = 20 July 1927 | accessdate= 18 May 2020|language=de}}</ref>
Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] міст через Рейн у Брайзаху вперше підірвано в 1939 році, відремонтований, а потім повністю знищений під час відступу німців в 1945 році.
Відтоді лінія до Кольмара перервана.
[[Міст Брайзах — Неф-Бризак|Нинішній автомобільний міст]] збудовано на фундаменті колишнього залізничного мосту.
1 та 26 лютого 1946 року дві непошкоджені частини мосту перевезено на баржі до Ноєнбурга і використано для ремонту [[Міст Ноєнбург — Шалампе|мосту Ноєнбург – Шалампе]] на [[Залізниця Мюльгайм — Мюлуз|залізниці Мюльгайм — Мюлуз]], який також зруйнували під час відступу.
<ref name="trans">{{cite web | url = http://www.freiburg-colmar-bahn.eu/geschichte/  | title = Geschichte | publisher = Verein Trans-Rhin-Rail Colmar-Freiburg | accessdate= 18 May 2020|language=de}}</ref>
Попри неодноразові дискусії, пропозиції щодо реконструкції Брайзахського мосту завжди провалювалися через вартість нового мосту.

===З моменту руйнування Рейнського мосту===

==== Лінія Кольмар — Фольгельсгайм (французька дільниця) ====
Французька залізнична компанія SNCF обслуговувала пасажирські перевезення між Кольмаром і Фольгельсгаймом після Другої світової війни, але закрила їх в 1969 році.
Лише два вантажні потяги все ще курсують щодня з Кольмара до річкового порту біля [[Маркольсайм|Маркольсгайма]].
<ref name="trans" />
У 1982 році була заснована ''Chemin de Fer Touristique du Rhin'', яка обслуговує [[Історична залізниця|історичне залізничне сполучення]] на французькій частині лінії.
Це стало можливим, серед іншого, завдяки тому, що Торгова палата Кольмара безкоштовно орендує лінію Фольгельсгайм — Маркольсгайм.
<ref name="CFTR">{{cite web | url = http://cftr.evolutive.org/amateur/histoire_a.php | title = Geschichte des CFTR | publisher= Chemin de Fer Touristique du Rhin | accessdate= 18 May 2020|language=de}}</ref>

==== Лінія Брайзах — Фрайбург (німецька дільниця) ====
Влітку 1960 року Deutsche Bundesbahn обслуговував 36 пасажирських поїздів по неділях, у робочі та святкові дні, більшість із яких були однокласними.
{{sfn|Haselier|1971|p=648}}
Deutsche Bundesbahn деякий час збирався поступово зменшити трафік, так що лінію врешті-решт можна було закрити.

Лінія знаходиться в зоні управління Фрайбурзької регіональної транспортної асоціації з 1994 року.
Пропозиція щодо запровадження [[Брайсгау S-Bahn]] (BSB), представлена в 1995 році, пропонувала запровадження роботи S-Bahn з регулярним рухом та інноваційними легкими вагонами на лінії Фрайбург — Брайзах як пілотну службу.
Послуги на Кайзерштульбані також мають бути покращені та інтегровані в запропоновану мережу.

1 червня 1997 року управління залізницею Фрайбург — Брайзах перейшло до Брайсгау S-Bahn, який засновано в 1996 році як дочірню компанію [[SWEG Südwestdeutsche Landesverkehrs]] (SWEG) і [[Freiburger Verkehrs AG]] (VAG), кожна з яких володіє 50%.

Дев’ять дизельних локомотивів [[Stadler Regio-Shuttle RS1|Regio-Shuttle RS1]] (VT 001–009) закуплено компанією SWEG у компанії [[Adtranz]] разом із Regio-Shuttle такого ж дизайну, але з різною лівреєю, також закупленими компанією SWEG для Кайзерштульбан, які розташували в депо рухомого складу Ендінген.
У 1999 — 2003 рр. трафік збільшився з 6000 до 9000 пасажирів на робочий день на лінії, яку  [[Deutsche Bundesbahn]] тимчасово закрив.
Разом із [[Ельцтальбан]]ом, який також придбали у 2002 році, BSB збільшив кількість пасажирів понад у чотири рази з 1,5 мільйонів пасажирів в 1999 році до приблизно 6,5 мільйонів пасажирів у 2006 році.
{{sfn|Humbach|2009|pp=9–10}}
У вантажних перевезеннях поглинання BSB призвело до зміни транспортних потоків, оскільки вантажні потяги, які раніше курсували з Брайзаху через Кайзерштульбан до Рігель-Мальтердінгена та Райнтальбану з тих пір переведені на [[Фрайбург-Товарний]].
Вантажні перевезення здійснюються компанією SWEG на лінії до Фрайбург-Товарний та до північної промислової зони з 2007 року в рамках партнерства між SWEG і {{нп|DB Cargo}}.
{{sfn|Humbach|2009|p=10}}

Угода про співпрацю між RVF і Nahverkehrsgesellschaft Baden-Württemberg («Місцева транспортна компанія Баден-Вюртемберга», NVBW) від 11 березня 2009 року передбачала електрифікацію мережі S-Bahn регіону Фрайбург до 2019 року.
<ref>{{cite news |first1=Manfred |last1=Frietsch |first2=Mario |last2= Schöneberg |url=http://www.badische-zeitung.de/so-startet-die-elektrifizierung-der-breisacher-bahn-in-gottenheim?ts=1548489369#comment_165077159 |title=So startet die Elektrifizierung der Breisacher Bahn in Gottenheim |newspaper=Badische Zeitung |date=25 January 2019 |accessdate= 19 May 2020|language=de}}</ref>
На цьому першому етапі проекту «Breisgau-S-Bahn 2020», лінію Фрайбург — Брайзах також електрифіковано, щоб забезпечити сполучення без змін Брайзах — Філлінген, який також був не електрифікований на дільниці Нойштадт — Донауешинген.
<ref name="BZ-2011-07-19">{{cite news | url = http://www.badische-zeitung.de/kreis-breisgau-hochschwarzwald/auch-die-letzte-luecke-bald-elektrisch--47578567.html | title = Ohne Umsteigen von Breisach nach Villingen | newspaper= Badische Zeitung | date = 19 July 2011 | accessdate= 19 May 2020|language=de}}</ref>

Лише близько двох кілометрів лінії від станції Фрайбург-Головний до станції [[Фрайбурзький ярмарок|Новий ярмарок]]/[[Фрайбурзький університет|Університет]] вже були електрифіковані.
Станція, що відкрили у 2000 році
<ref name="zrf-2000-05-19">{{cite press release | url = http://www.zrf.de/uploads/media/19012006082017_5/000519_HP_Neuer_Messe_Erffet.pdf |archiveurl=https://web.archive.org/web/20161117064957/https://www.zrf.de/uploads/media/19012006082017_5/000519_HP_Neuer_Messe_Erffet.pdf|archivedate=17 November 2016|url-status=live| title = Eröffnung Haltepunkt "Neue Messe/Universität"  | publisher= Zweckverband Regio-Nahverkehr Freiburg | date = 19 May 2000  | accessdate= 19 May 2020|language=de}}</ref>,
побудовано на місці розгалуження Гайденгоф, де до 1945 року одна з двох кривих сполучалася з [[Фрайбурзька вантажна обхідна залізниця|вантажною обхідною залізницею Фрайбурга]] .

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
*{{cite book|first=Gerhard |last=Greß | title= Verkehrsknoten Freiburg und seine Umgebung in den fünfziger und sechziger Jahren | publisher = EK-Verlag | location= Freiburg | date = 1997 | isbn = 3-88255-263-8 |language=de}}
*{{cite book|first=Johann |last=Hansing|title=Die Eisenbahnen in Baden. Ein Beitrag zur Verkehrs- und Wirtschaftsgeschichte|publisher=Fleischhauer & Spohn|location=Stuttgart|date=1929|language=de}}
* {{cite book |first=Günther |last=Haselier |title=Anschluß Breisachs an das Eisenbahnnetz |work=Geschichte der Stadt Breisach am Rhein |volume=2: ''Der Niedergang Breisachs von 1700 bis 1890'' |publisher=Municipality of Breisach am Rhein (self-published) |location=Karlsruhe |date=1971 |language=de}}
* {{cite journal |first=Rainer |last=Humbach |title=Kaiserstuhlbahn |journal =Neben- und Schmalspurbahnen in Deutschland Einst und Jetzt |issue =78 (supplementary edition) |publisher=GeraMond Verlag |location=Munich |date=2009 |issn=0949-2143|language=de}}
*{{cite book |first= Franz |last=Kaiser|title=Die Handelskammer für den Kreis Freiburg im Breisgau und ihre Vorgänger: Festschrift aus Anlass des 250- bzw. 50-jährigen Bestehens|publisher=Herder|location=Freiburg|date=1930|language=de}}
*{{cite journal|first=Albert |last=Kuntzemüller|journal=Bericht des Realgymnasium mit Realschule Mannheim, Lessing-Schule |issue= 1913/14 school year|title=Die badischen Eisenbahnen im deutsch-französischen Krieg 1870/71|publisher=Masur|location=Mannheim|date=1914|language=de}}
*{{cite book |first=Karl |last=Müller|title=Die badischen Eisenbahnen in historisch-statistischer Darstellung|publisher=Hörning und Berkenbusch|location=Heidelberg|date=1904|language=de}}
*{{cite book|title=Eisenbahnatlas Deutschland |trans-title=German railway atlas |publisher= Schweers + Wall | year= 2017 |isbn= 978-3-89494-146-8|ref={{SfnRef|Railway Atlas|2017}}}}

{{нк}}

[[Категорія:Залізниці Німеччини]]
[[Категорія:Залізничний транспорт Франції]]
[[Категорія:Залізниці Баден-Вюртембергу]]
[[Категорія:Ельзас]]
[[Категорія:Транспорт Фрайбургу]]

Країна: Франція і Німеччина

Адміністративна одиниця: Баден-Вюртемберг · Верхній Рейн

Оператор: SNCF

Ширина колії: європейська колія

title: Залізниця Фрайбург — Кольмар

до Страсбургу

44,1 · Кольмар

до Больвіллеру

38,8 · Нойланд

36,1 · Сюндоффен

29,7 · Вольфганцен

27,2 · Неф-Бризак

26,1 · Вольгельсайм

до Банценайму

кордон Франція/Німеччина

22,5 · Брайзах

до Рігель-Мальтердінген

17,760 · Ірінген

14,913 · Вазенвайлер

до Рігель-Орт

11,722 · Готтенгайм

7,429 · Гугстеттен

4,444 · Фрайбург-Ландвассер

2,842 · Фрайбург-Західний

2,071 · Фрайбурзький ярмарок/Університет

2,3 · Фрайбурзька вантажна обхідна залізниця

Фрайбурзька вантажна обхідна залізниця

1,020 · Університетська клініка Фрайбурга

0,0 · Фрайбург-Головний

до Донауешинген

до Базель-Бадішер


text:
# Дрогобицькі мученики
Блаженні Дрогобицькі мученики: Яким Сеньківський, ЧСВВ (2 липня 1896 року, с. Великі Гаї біля Тернополя — † 26 червня 1941 року, Дрогобич), Северіян Бараник, ЧСВВ (18 липня 1889 року в Угневі, біля Рави (Львівська область — † 26 червня 1941, Дрогобич), Віталій Байрак, ЧСВВ (24 лютого 1907 року, с. Швайківці Чортківського повіту на Тернопільщині — † 16 травня 1946, Дрогобич) — ієромонахи василіянського чину, загинули мученицькою смертю у катівнях НКВС м. Дрогобича у 1940-х роках. Святі Української греко-католицької церкви.

## Життєпис

### БлаженнийЯким Сеньківський
Народився 2 травня 1896 року в багатодітній сім'ї у с. Гаї Великі, що біля Тернополя. Родина Сеньківських з дитинства звикала до важкої фізичної праці на полі. Проте батьки не шкодували грошей на освіту своїх дітей, котрих вони виховували у християнському та патріотичному дусі. Обидва сини з родини Сеньківських — Іван (пізніше — Яким) та Володимир — стали священиками.
Іван (Яким) Сеньківський закінчив богословські студії у Львові.
4 грудня 1921 року в архікатедральному соборі Святого Юра був рукоположений на священника.
Продовжив навчання в м. Інсбруку (Австрійська республіка), де здобув докторський ступінь.
10 липня 1923 року вступив до чину св. Василія Великого у Крехові, 1 березня 1925 року склав перші чернечі обіти, 31 серпня 1930 року склав вічні чернечі обіти.
У 1925—1927 роках о. Яким працював співробітником на парафії с. Краснопуща на Тернопільщині.
У 1927—1931 роках був професором (викладачем) гуманітарних предметів (українознавство, латина, загальна історія, географія) в окружній вищій духовній школі при Свято-Онуфріївському монастирі в с. Лаврові, що на Старосамбірщині. Крім того, йому було доручено викладати катехизм у школах в с. Лінина та с. Лаврів.
1932 року о. Сеньківського призначили здійснювати священиче служіння у м. Львові. Тут він провадив Марійське Товариство та третій Василіанський Чин. У великопосному часі отець виголошував реколекції, а впродовж року здійснював місії. Його авторству належить хроніка Львівського монастиря. Блаженний Яким Сеньківський мав дар від Бога вміло спілкуватись з людьми, особливо з молоддю. Його проникливе пастирське слово під час проповідей вщент наповнювало віруючими місцеві храми.
1939 р. о. Якима Сеньківського призначено ігуменом монастиря оо. василіян у місті Дрогобичі.
З приходом радянської влади в Галичину о. Сеньківський стає символом Церкви й народу в місті Дрогобичі. Своїми проповідями отець Яким умів тримати народ у постійному піднесенні духа й надії на краще завтра. Професора о. Сеньківського радянська влада багаторазово викликала на «розмови», під час яких у нього вимагали припинити душпастирську діяльність у монастирі. Вранці, 26 червня 1941 р. ієромонах Яким Сеньківський відправив останню в своєму житті Святу Літургію. У передобідній час більшовики заарештували його разом із ієромонахом Северином Бараником. Декілька днів перед тим вірні радили священикам якнайшвидше покинути монастирську обитель і перечекати небезпеку. Як свідчать очевидці, о. Яким відповів на це:
|  | Ховатися не буду, а без волі Господньої ні один волосок не впаде з моєї голови. |

29 червня 1941 року, в неділю вранці, ще до приходу німецького війська у місто, населення кинулося до суду й прилеглої до нього в'язниці з надією звільнити своїх рідних, але знайшли лише сотні закатованих тіл. В одній із підвальних келій суду, поміж іншими речами, було знайдено часослов о. Бараника та світлину-поштівку о. Сеньківського. Однак тіло ієромонаха Якима Сеньківського ніхто не знайшов. Очевидці говорили, що його зварили в казані і дали їсти в'язням. Імовірність цього факту велика, адже люди, які тоді сиділи в тюрмі, стверджували, що юшка, якою їх годували, була солодкуватого присмаку і там знаходили людські нігті.

### БлаженнийСеверіян Бараник
Народився 18 липня 1889 року в Угневі на Львівщині.
24 вересни 1904 року вступив до Чину св. Василія Великого у Крехові.
16 травня 1907 року. склав перші чернечі обіти.
21 вересня 1910 року склав вічні чернечі обіти.
14 лютого 1915 року був рукоположений на священника.
Проживаючи у Жовківському монастирі, о. Северіян вів активну душпастирську діяльність. Він працював катехитом, редагував дитячий часопис «Наш приятель», був провідником Товариства Апостольської Молитви та Марійського Товариства для Молоді, настоятелем сиротинця, давав повчальні науки монахам та провадив реколекції для вірних.
1932 р. його було призначено ігуменом монастиря оо. василіан та парохом церкви Святої Трійці в м. Дрогобич. Був енергійним громадським діячем і членом Міської Ради.
З приходом радянських військ у Дрогобич енкаведисти заборонили дрогобицьким василіанам виходити поза монастирську обитель, мотивуючи це вимогами воєнного часу. Вірні радили їм якнайшвидше втекти і перечекати гарячий час, але ієромонахи не хотіли цього слухати.
26 червня 1941 року НКВС забрало його до Дрогобицької тюрми. Більше живими його ніхто не бачив.
Два-три дні пізніше прийшли німецькі війська й дозволили людям шукати своїх рідних на території тюрми. Те, що відкрилось людським очам, було справжнім жахом. Свідок подій того часу Йосиф Ластов'як ділиться спогадами:
|  | В кінці червня 1941 року фронт наблизився до Дрогобича. Більшовицька влада намагалась замести свої сліди. Я бачив позаду тюрми велику яму, яка була замаскована, присипана піском і утрамбована котком. Коли більшовики відступили, прийшли німці, і люди кинулися до тюрем, щоб віднайти своїх рідних. Німці впускали по декілька осіб на територію в'язниці - впізнавати замордованих рідних, а більшість людей стояла під брамою. Я, бувши хлопчиною, біля брами нічого не бачив, тому відійшов набік і виліз на дерево. Був страшний сморід… Я бачив, як німці послали людей розгортати яму, яка була присипана піском. Яма була свіжа, бо люди її розгортали руками і витягували тіла замордованих людей. Біля ями був навіс, а під ним я побачив мертве тіло отця Северіяна Бараника ЧСВВ, що було дуже пошкоджене внаслідок тортур у в'язниці: тіло неприродно напухле, чорне, страшне лице, а батько пізніше розповів, що на грудях був також вирізаний хрест. Тіло о. Бараника я бачив на відстані 10-15 метрів. |

Місце захоронення отця Северіяна Бараника не є остаточно відомим, але численні свідчення вказують на те, що він був похований разом з іншими у «братській» могилі на цвинтарі по вул. М. Грушевського в м. Дрогобичі.

### БлаженнийВіталій Байрак
Народився 24 лютого 1907 року в с. Швайківці Чортківського повіту на Тернопільщині.
1922 року вступив у Чортківську гімназію, де виявив себе зразковим гімназистом та активним організатором громадської роботи.
4 вересня 1924 року вступив до монастиря оо. василіян. Підчас новіціату в Крехові та підготовки при монастирях у Лаврові, Добромилі та Кристинополі (нині Шептицький) вивчає філософію та богослов'я.
26 лютого 1933 року склав вічні чернечі обіти.
13 серпня 1933 року рукоположений на священика у Жовківському монастирі .
У Жовкві о. Віталій Байрак провадив парафіяльне життя в церкві Пресвятого Серця Ісусового. Його призначають заступником ігумена і доручено парафіяльну канцелярію. Провадить Марійську Дружину та очолює Товариство апостольства Молитви гідної смерті.
У червні 1941 року його було призначено ігуменом Дрогобицького монастиря замість страченого більшовиками о. Якима Сеньківського. Тут о. Віталій вів активну душпастирську роботу та провадив ті ж товариства, що й у Жовкві.
17 вересня 1945 року арештований Управлінням НКВС Дрогобицької області. Рішенням військового трибуналу НКВС Дрогобицької області від 13 листопада 1945 року він був засуджений до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна. Свідок пан Василенко, котрий у 1946 р. намагався передати о. Віталію освячені пасхальні страви, розповідав, що о. Віталія дуже били і приносили до камери на простирадлі. Загинув о. Віталій Байрак від рук НКВС в Дрогобицькій тюрмі 16 травня 1946 року.
Реабілітований посмертно прокуратурою Львівської області 14 серпня 1995 року.

## Вшанування

### Беатифікація
24 квітня 2001 р. у присутності Його Святості папи Івана-Павла ІІ у Ватикані проголошено декрети мучеництва, героїчних чеснот та чуд 52 слуг Божих. Декрети стосувалися о. Якима Сеньківського ЧСВВ, о. ,Северіяна Бараника ЧСВВ, о. Віталій Байрак ЧСВВ в числі 28 слуг Божих Української Греко-Католицької Церкви. Одним із декретів стверджено мучеництво 26 кандидатів архиєпархіального процесу, завершеного у Львові 2 березня.
Передана звідти документація на кожного з них містила життєпис, відомості про мученицьку смерть, а також богословський аналіз його праць, якщо такі були.
27 червня 2001 року, під час пастирського візиту в Україну Святіший Отець на полі львівського іподрому під час Божественної Літургії у візантійсько-слов'янському обряді проголосив блаженними (у східному розумінні — святими) о. Якима Сеньківського ЧСВВ, о. ,Северіяна Бараника ЧсВВ, о. Віталій Байрак ЧСВВ серед 28 українських мучеників і вірних слуг Божих УГКЦ. Вперше чин беатифікації за латинським обрядом звершено на українській землі, вперше — в контексті східної Літургії.
До гідності блаженних (тобто святих) піднесено мучеників УГКЦ спеціальною формулою беатифікації:
|  | Нашою апостольською владою ми дозволяємо, щоб відтепер і надалі всечесних Слуг Божих величати блаженними і щоб їхні свята (празники) святкували кожного року у місцях і відповідно до чину. |

При беатифікації Святіший Отець наголосив на значенні жертви цих мучеників:
|  | Як пшеничне зерно, падаючи в землю, вмирає, щоб дати життя рясному колоссю, так і вони пожертвували своїм життям, щоб Божанива родила і приносила новий і щедріший врожай. |

- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 1.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 2.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 3.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 4.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 5.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 6.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 7.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 8.jpg
- Файл:Іван Павло ІІ Літургія у Львові 9.jpg

### Церква блаженних Дрогобицьких священомучеників
27 червня 2010 року Божого у м. Дрогобичі на вул. Є. Коновальця 7 владика Юліян (Вороновський) освятив перший храм в честь блаженних Дрогобицьких мучеників.
- Освячення храму Блаженних Священномучеників Северина, Віталія і Якима, єромонахів ДрогобицькихОсвячення храму Блаженних Священномучеників Северина, Віталія і Якима, єромонахів Дрогобицьких

### Дрогобицька духовна семінарія блаженних священномучеників Северіяна, Віталія та Якима(УГКЦ)
Дрогобицька духовна семінарія — вищий навчальний заклад УГКЦ в м. Дрогобич, створений, як самостійна структурна одиниця у вересні 2003 із реорганізації Катехитичного Інституту.
У 2003 році богословський факультет Єпархіального катехитичного інституту було відокремлено в самостійний заклад під назвою — Дрогобицька Духовна Семінарія блаженних священномучеників Северина, Якима та Віталія.
Був прийнятий окремий Статут та Устав семінарії.

### Молитва
Після зачислення Дрогобицьких мучеників до лику блаженних було укладено акафіст в їх честь та написано ікону.
|  | Святі преблаженні Святотроїцькі мученики Северіяне, Віталіє і Йоакиме! Почуйте щиру молитву нашу. Як і всі ми, ви у свій час, наслухавшись про подвиги славні давніх страстотерпців, у серці своїм помишляли, як добре і похвально наслідувати тих, кого ні люті муки, ні навіть смерть не розлучили від любові Божої. Блаженні ви, що вас Господь сподобив воістину наслідувати їхню віру й терпеливість. А що випробування подібне може спіткати й нас, то моліть ви Бога, хай дарує нам мужність вашу і любов всепальну. Моліте Бога за Батьківщину, за Церкву, за народ, за єдність. Хоча ми недостойні милості Божої, просіть, щоб заради ваших страждань, дарував нам благодать, щоби могли ми єдиними устами і єдиним серцем славити Бога в Тройці Пресвятій, нині, і повсякчас, і на віки віків. Амінь. |

title: Дрогобицькі мученики

wikitext:
{{Святий
|стать             =
|ім'я святого      = Блаженні Дрогобицькі мученики
|зображення        =
|розмір зображення = 250px
|підпис            = Яким Сеньківський
Северіян Бараник
Віталій Байрак
|тип(колір)        =
|лик святого       =
|оригінальне ім'я  =
|мирське ім'я      =
|чернече ім'я      =
|народився         =
|помер             =
|шанується         = [[Українська греко-католицька церква|УГКЦ]]
|прославлений      =
|канонізований     =
|беатифікований    = [[27 червня]] [[2001]], папою [[Іван Павло II|Іваном Павлом ІІ]]
|у лику            =
|день пам'яті      = 27 червня
|день пам'яті у {{#time:Y}} =
|покровитель       =
|головна святиня   = Церква блаженних Дрогобицьких мучеників, [[Дрогобич]]
|атрибути          =
|деканонізований   =
|праці             =
|подвижництво      =
}}

'''Блаженні Дрогобицькі мученики''': Яким Сеньківський, [[Василіяни|ЧСВВ]] (2 липня 1896 року, с. Великі Гаї біля [[Тернопіль|Тернополя]] — † 26 червня 1941 року, [[Дрогобич]]), Северіян Бараник, ЧСВВ (18 липня 1889 року в [[Угнів|Угневі]], біля [[Рава-Руська|Рави]] ([[Львівська область]] — † 26 червня 1941, Дрогобич), Віталій Байрак, ЧСВВ (24 лютого 1907 року, с. [[Швайківці]] [[Чортківський повіт (Австро-Угорщина)|Чортківського повіту]] на [[Тернопільщина|Тернопільщині]] — † 16 травня 1946, Дрогобич) — ієромонахи василіянського чину, загинули мученицькою смертю у катівнях НКВС м. Дрогобича у 1940-х роках. Святі [[Українська греко-католицька церква|Української греко-католицької церкви]].

== Життєпис ==

=== Блаженний [[Яким (Сеньківський)|Яким Сеньківський]] ===

Народився 2 травня 1896 року в багатодітній сім'ї у с. Гаї Великі, що біля Тернополя. Родина Сеньківських з дитинства звикала до важкої фізичної праці на полі. Проте батьки не шкодували грошей на освіту своїх дітей, котрих вони виховували у християнському та патріотичному дусі. Обидва сини з родини Сеньківських — Іван (пізніше — Яким) та Володимир — стали священиками.

Іван (Яким) Сеньківський закінчив богословські студії у Львові.

4 грудня 1921 року в архікатедральному [[Собор святого Юра|соборі Святого Юра]] був рукоположений на священника.

Продовжив навчання в м. [[Інсбрук]]у ([[Перша Австрійська Республіка|Австрійська республіка]]), де здобув докторський ступінь.

10 липня 1923 року вступив до чину св. Василія Великого у Крехові, 1 березня 1925 року склав перші чернечі обіти, 31 серпня 1930 року склав вічні чернечі обіти.

У 1925—1927 роках о. Яким працював співробітником на парафії с. [[Краснопуща]] на Тернопільщині.
У 1927—1931 роках був професором (викладачем) гуманітарних предметів (українознавство, латина, загальна історія, географія) в окружній вищій духовній школі при Свято-Онуфріївському монастирі в с. Лаврові, що на Старосамбірщині. Крім того, йому було доручено викладати катехизм у школах в с. Лінина та с. Лаврів.

1932 року о. Сеньківського призначили здійснювати священиче служіння у м. Львові. Тут він провадив Марійське Товариство та третій Василіанський Чин. У великопосному часі отець виголошував реколекції, а впродовж року здійснював місії. Його авторству належить хроніка Львівського монастиря. Блаженний Яким Сеньківський мав дар від Бога вміло спілкуватись з людьми, особливо з молоддю. Його проникливе пастирське слово під час проповідей вщент наповнювало віруючими місцеві храми.

1939 р. о. Якима Сеньківського призначено ігуменом монастиря оо. василіян у місті Дрогобичі.

З приходом радянської влади в Галичину о. Сеньківський стає символом Церкви й народу в місті Дрогобичі. Своїми проповідями отець Яким умів тримати народ у постійному піднесенні духа й надії на краще завтра. Професора о. Сеньківського радянська влада багаторазово викликала на «розмови», під час яких у нього вимагали припинити душпастирську діяльність у монастирі. Вранці, 26 червня 1941 р. ієромонах Яким Сеньківський відправив останню в своєму житті Святу Літургію. У передобідній час більшовики заарештували його разом із ієромонахом Северином Бараником. Декілька днів перед тим вірні радили священикам якнайшвидше покинути монастирську обитель і перечекати небезпеку. Як свідчать очевидці, о. Яким відповів на це:

{{цитата|''Ховатися не буду, а без волі Господньої ні один волосок не впаде з моєї голови''.}}

29 червня 1941 року, в неділю вранці, ще до приходу німецького війська у місто, населення кинулося до суду й прилеглої до нього в'язниці з надією звільнити своїх рідних, але знайшли лише сотні закатованих тіл. В одній із підвальних келій суду, поміж іншими речами, було знайдено часослов о. Бараника та світлину-поштівку о. Сеньківського. Однак тіло ієромонаха Якима Сеньківського ніхто не знайшов. Очевидці говорили, що його зварили в казані і дали їсти в'язням. Імовірність цього факту велика, адже люди, які тоді сиділи в тюрмі, стверджували, що юшка, якою їх годували, була солодкуватого присмаку і там знаходили людські нігті<ref name="RefrensA">[http://www.sde.org.ua/svjatyni/martyrs.html/ Самбірсько-Дрогобицька єпархія УГКЦ/ Дрогобицькі мученики] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160930133511/http://www.sde.org.ua/svjatyni/martyrs.html |date=30 вересня 2016 }} (перегляд 27.09.2016)]</ref><ref name="RefrensB">[http://old.osbm.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=191&Itemid=315/ Провінція святого Миколая. Василіанський чин святого Йосафата/ Святі та блаженні ЧСВВ]{{Недоступне посилання|date=травень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} (перегляд 27.09.2016)]</ref>.

=== Блаженний [[Северіян (Бараник)|Северіян Бараник]] ===

Народився 18 липня 1889 року в [[Угнів|Угневі]] на [[Львівська область|Львівщині]].

24 вересни 1904 року вступив до [[Крехівський монастир|Чину св. Василія Великого у Крехові]].

16 травня 1907 року. склав перші чернечі обіти.
21 вересня 1910 року склав вічні чернечі обіти.
14 лютого 1915 року був рукоположений на священника.

Проживаючи у [[Жовківський монастир отців Василіян|Жовківському монастирі]], о. Северіян вів активну душпастирську діяльність. Він працював катехитом, редагував дитячий часопис «Наш приятель», був провідником Товариства Апостольської Молитви та Марійського Товариства для Молоді, настоятелем сиротинця, давав повчальні науки монахам та провадив реколекції для вірних.

1932 р. його було призначено ігуменом монастиря оо. василіан та парохом церкви [[Собор Пресвятої Трійці (Дрогобич)|Святої Трійці в м. Дрогобич]]. Був енергійним громадським діячем і членом Міської Ради.

З приходом радянських військ у Дрогобич енкаведисти заборонили дрогобицьким василіанам виходити поза монастирську обитель, мотивуючи це вимогами воєнного часу. Вірні радили їм якнайшвидше втекти і перечекати гарячий час, але ієромонахи не хотіли цього слухати.

26 червня 1941 року НКВС забрало його до Дрогобицької тюрми. Більше живими його ніхто не бачив.

Два-три дні пізніше прийшли німецькі війська й дозволили людям шукати своїх рідних на території тюрми. Те, що відкрилось людським очам, було справжнім жахом. Свідок подій того часу Йосиф Ластов'як ділиться спогадами:
{{цитата|''В кінці червня 1941 року фронт наблизився до Дрогобича. Більшовицька влада намагалась замести свої сліди. Я бачив позаду тюрми велику яму, яка була замаскована, присипана піском і утрамбована котком. Коли більшовики відступили, прийшли німці, і люди кинулися до тюрем, щоб віднайти своїх рідних. Німці впускали по декілька осіб на територію в'язниці - впізнавати замордованих рідних, а більшість людей стояла під брамою. Я, бувши хлопчиною, біля брами нічого не бачив, тому відійшов набік і виліз на дерево. Був страшний сморід… Я бачив, як німці послали людей розгортати яму, яка була присипана піском. Яма була свіжа, бо люди її розгортали руками і витягували тіла замордованих людей. Біля ями був навіс, а під ним я побачив мертве тіло отця Северіяна Бараника ЧСВВ, що було дуже пошкоджене внаслідок тортур у в'язниці: тіло неприродно напухле, чорне, страшне лице, а батько пізніше розповів, що на грудях був також вирізаний хрест. Тіло о. Бараника я бачив на відстані 10-15 метрів.''}}

Місце захоронення отця Северіяна Бараника не є остаточно відомим, але численні свідчення вказують на те, що він був похований разом з іншими у «братській» могилі на цвинтарі по вул. М. Грушевського в м. Дрогобичі<ref name="RefrensA"/><ref name="RefrensB"/>.

=== Блаженний [[Віталій (Байрак)|Віталій Байрак]] ===

Народився 24 лютого 1907 року в с. Швайківці Чортківського повіту на Тернопільщині.

1922 року вступив у Чортківську гімназію, де виявив себе зразковим гімназистом та активним організатором громадської роботи.

4 вересня 1924 року вступив до монастиря оо. василіян. Підчас [[новіціат]]у в [[Крехів|Крехові]] та підготовки при монастирях у [[Лаврів|Лаврові]], [[Добромиль|Добромилі]] та Кристинополі (нині [[Шептицький]]) вивчає філософію та богослов'я.

26 лютого 1933 року склав вічні чернечі обіти.

13 серпня 1933 року рукоположений на священика у Жовківському монастирі .

У Жовкві о. Віталій Байрак провадив парафіяльне життя в церкві Пресвятого Серця Ісусового. Його призначають заступником ігумена і доручено парафіяльну канцелярію. Провадить Марійську Дружину та очолює Товариство апостольства Молитви гідної смерті.

У червні 1941 року його було призначено ігуменом Дрогобицького монастиря замість страченого більшовиками о. [[Яким (Сеньківський)|Якима Сеньківського]]. Тут о. Віталій вів активну душпастирську роботу та провадив ті ж товариства, що й у Жовкві.

17 вересня 1945 року арештований Управлінням [[НКВС]] Дрогобицької області. Рішенням військового трибуналу НКВС Дрогобицької області від 13 листопада 1945 року він був засуджений до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна. Свідок пан Василенко, котрий у 1946 р. намагався передати о. Віталію освячені пасхальні страви, розповідав, що о. Віталія дуже били і приносили до камери на простирадлі. Загинув о. Віталій Байрак від рук НКВС в Дрогобицькій тюрмі 16 травня 1946 року.

Реабілітований посмертно прокуратурою Львівської області 14 серпня 1995 року<ref name="RefrensA"/><ref name="RefrensB"/>.

== Вшанування ==

=== Беатифікація ===
24 квітня 2001 р. у присутності Його Святості папи Івана-Павла ІІ у Ватикані проголошено декрети мучеництва, героїчних чеснот та чуд 52 слуг Божих. Декрети стосувалися о. Якима Сеньківського ЧСВВ, о. ,Северіяна Бараника ЧСВВ, о. Віталій Байрак ЧСВВ в числі 28 слуг Божих Української Греко-Католицької Церкви. Одним із декретів стверджено мучеництво 26 кандидатів архиєпархіального процесу, завершеного у Львові 2 березня.
Передана звідти документація на кожного з них містила життєпис, відомості про мученицьку смерть, а також богословський аналіз його праць, якщо такі були<ref>[http://old.ugcc.org.ua/ukr/ugcc_history/martyrs/''Беатифікація слуг Божих 27 червня 2001 р. Короткі біографії.''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151208151251/http://old.ugcc.org.ua/ukr/ugcc_history/martyrs/ |date=8 грудня 2015 }} (перегляд 30.09.2016)</ref><ref name="RefrensC">[http://theologia.ucu.edu.ua/uk/bogoslovski-praci/486-petro-sabat-vshanuvannja-muchenykiv-ugkc-progoloshenyh-blazhennymy-papoju-ivanom-pavlom-ii-v-ukrajini-u-2001-roci//''Петро Сабат. Вшанування мучеників УГКЦ, проголошених блаженними папою Іваном-Павлом ІІ в Україні у 2001 році.''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161002202301/http://theologia.ucu.edu.ua/uk/bogoslovski-praci/486-petro-sabat-vshanuvannja-muchenykiv-ugkc-progoloshenyh-blazhennymy-papoju-ivanom-pavlom-ii-v-ukrajini-u-2001-roci// |date=2 жовтня 2016 }} (перегляд 30.09.2016)</ref>.

27 червня 2001 року, під час пастирського візиту в Україну Святіший Отець на полі львівського іподрому під час Божественної Літургії у візантійсько-слов'янському обряді проголосив блаженними (у східному розумінні — святими) о. Якима Сеньківського ЧСВВ, о. ,Северіяна Бараника ЧсВВ, о. Віталій Байрак ЧСВВ серед 28 українських мучеників і вірних слуг Божих УГКЦ. Вперше чин беатифікації за латинським обрядом звершено на українській землі, вперше — в контексті східної Літургії<ref>[http://www.rr.lviv.ua/news/n135/''Хроніка візиту на Україну Святішого Отця Івана Павла II 23 — 27 червня 2001 року''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170804143132/http://www.rr.lviv.ua/news/n135/ |date=4 серпня 2017 }} (перегляд 30.09.2016)</ref><ref name="RefrensC"/>.

До гідності блаженних (тобто святих) піднесено мучеників УГКЦ спеціальною формулою беатифікації:
{{цитата|''Нашою апостольською владою ми дозволяємо, щоб відтепер і надалі всечесних Слуг Божих величати блаженними і щоб їхні свята (празники) святкували кожного року у місцях і відповідно до чину''<ref>[http://www.kipiani.org/plain.cgi?96//''Вахтанг Кіпіані. Візит Понтифіка. Вік мучеників.''] — “Свобода”: газета — Нью-
Джерсі, 2001. (перегляд 30.09.2016)</ref><ref name="RefrensC"/>.}}

При беатифікації Святіший Отець наголосив на значенні жертви цих мучеників:
{{цитата|''Як пшеничне зерно, падаючи в землю, вмирає, щоб дати життя рясному колоссю, так і вони пожертвували своїм життям, щоб Божанива родила і приносила новий і щедріший врожай.<ref name="RefrensC"/>''}}

<gallery>
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 1.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 2.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 3.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 4.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 5.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 6.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 7.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 8.jpg
Іван Павло ІІ Літургія у Львові 9.jpg
</gallery>

=== [[Церква Дрогобицьких священномучеників Северіяна, Якима та Віталія|Церква блаженних Дрогобицьких священомучеників]] ===
27 червня 2010 року Божого у м. Дрогобичі на вул. Є. Коновальця 7 владика [[Юліан (Вороновський)|Юліян (Вороновський)]] освятив перший храм в честь блаженних Дрогобицьких мучеників<ref name="RefrensA"/>.

<gallery widths="200px" heights="200px" perrow="5">
Храму Блаженних Священномучеників Северина, Віталія і Якима, єромонахів Дрогобицьких.jpg|Освячення храму Блаженних Священномучеників Северина, Віталія і Якима, єромонахів Дрогобицьких
HramuDrogobychaP4240080.JPG
HramuDrogobychaP4300108.JPG
HramuDrogobychaP4240081.JPG
</gallery>

=== [[Дрогобицька духовна семінарія блаженних священномучеників Северина, Віталія та Якима|Дрогобицька духовна семінарія блаженних священномучеників Северіяна, Віталія та Якима]] (УГКЦ) ===
Дрогобицька духовна семінарія — вищий навчальний заклад УГКЦ в м. Дрогобич, створений, як самостійна структурна одиниця у вересні 2003 із реорганізації Катехитичного Інституту.

У 2003 році богословський факультет Єпархіального катехитичного інституту було відокремлено в самостійний заклад під назвою — Дрогобицька Духовна Семінарія блаженних священномучеників Северина, Якима та Віталія.

Був прийнятий окремий Статут та Устав семінарії<ref>[http://www.dds.edu.ua/ Дрогобицька духовна семінарія блаженних священномучеників Северіяна, Якима та Віталія (УГКЦ)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161002050339/http://dds.edu.ua/ |date=2 жовтня 2016 }} (перегляд 27.09.2016)</ref>.
<gallery widths="200px" heights="200px" perrow="5">
Drogobych P5110001.JPG
</gallery>

=== Молитва ===
Після зачислення Дрогобицьких мучеників до лику [[Блаженний|блаженних]] було укладено акафіст в їх честь та написано ікону.
{{цитата|''Святі преблаженні Святотроїцькі мученики Северіяне, Віталіє і Йоакиме! Почуйте щиру молитву нашу. Як і всі ми, ви у свій час, наслухавшись про подвиги славні давніх страстотерпців, у серці своїм помишляли, як добре і похвально наслідувати тих, кого ні люті муки, ні навіть смерть не розлучили від любові Божої. Блаженні ви, що вас Господь сподобив воістину наслідувати їхню віру й терпеливість. А що випробування подібне може спіткати й нас, то моліть ви Бога, хай дарує нам мужність вашу і любов всепальну. Моліте Бога за Батьківщину, за Церкву, за народ, за єдність. Хоча ми недостойні милості Божої, просіть, щоб заради ваших страждань, дарував нам благодать, щоби могли ми єдиними устами і єдиним серцем славити Бога в Тройці Пресвятій, нині, і повсякчас, і на віки віків. Амінь''<ref>[http://www.sde.org.ua/svjatyni/martyrs/item/1481-akafist-muchenykam.htm/ Самбірсько-Дрогобицька єпархія УГКЦ/ Акафіст Дрогобицьким Святотроїцьким Священномученикам ] (перегляд 27.09.2016)</ref>.}}

== Див. також ==
* [[Омелян (Ковч)]]
* [[Миколай (Чарнецький)]]
* [[Василь (Величковський)]]
* [[Северіян (Бараник)|Северіян Бараник]]
* [[Яким (Сеньківський)|Яким Сеньківський]]
* [[Віталій (Байрак)|Віталій Байрак]]
* [[Дрогобицька Голгофа]]
* [[Чортківські мученики]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''о. Бриндак І''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=40389 Бараник Север'ян] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160805063111/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=40389 |date=5 серпня 2016 }} // {{ЕСУ|2|222}}
* ''Жаровська Оля''. Випробувані, як золото в горнилі. — Книга І. — Львів : Колесо, 2013. — 207 с. — ISBN 978-966-2527-28-5.
* ''Маттеі Джампаоло''. Україна — земля мучеників: Героїчне свідчення блаженних мучеників, проголошених Папою Іваном Павлом ІІ у Львові, під час його історичного паломництва / перекл. з італ. о. Олександр Лісовський. — Жовква : Місіонер, 2014. — 194 с. — ISBN 978-966-658-315-7.
* ''Пиндус Богдан.'' Байрак Володимир Васильович // {{ТЕС|1|68}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Blessed Martyrs Drogobych}}
* [http://old.osbm.org.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=191&Itemid=315/ Провінція святого Миколая. Василіанський чин святого Йосафата/ Святі та блаженні ЧСВВ]{{Недоступне посилання|date=травень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} (перегляд 27.09.2016)
* [https://web.archive.org/web/20160930133511/http://www.sde.org.ua/svjatyni/martyrs.html Самбірсько-Дрогобицька єпархія УГКЦ/ Дрогобицькі мученики] (перегляд 27.09.2016)
* [https://web.archive.org/web/20151208151251/http://old.ugcc.org.ua/ukr/ugcc_history/martyrs/''Беатифікація слуг Божих 27 червня 2001 р. Короткі біографії.''] (перегляд 30.09.2016)
* [http://theologia.ucu.edu.ua/uk/bogoslovski-praci/486-petro-sabat-vshanuvannja-muchenykiv-ugkc-progoloshenyh-blazhennymy-papoju-ivanom-pavlom-ii-v-ukrajini-u-2001-roci//''Петро Сабат. Вшанування мучеників УГКЦ, проголошених блаженними папою Іваном-Павлом ІІ в Україні у 2001 році.''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161002202301/http://theologia.ucu.edu.ua/uk/bogoslovski-praci/486-petro-sabat-vshanuvannja-muchenykiv-ugkc-progoloshenyh-blazhennymy-papoju-ivanom-pavlom-ii-v-ukrajini-u-2001-roci// |date=2 жовтня 2016 }} (перегляд 30.09.2016)
* [http://www.kipiani.org/plain.cgi?96//''Вахтанг Кіпіані. Візит Понтифіка. Вік мучеників.''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180715123428/http://www.kipiani.org/plain.cgi?96%2F%2F |date=15 липня 2018 }} // «Свобода»: газета — Нью-Джерсі, 2001. (перегляд 30.09.2016)

{{Блаженні УГКЦ, проголошені Іваном Павлом ІІ 27 червня 2001 року}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Новомученики УГКЦ]]
[[Категорія:Святі України]]
[[Категорія:Українські католицькі святі]]
[[Категорія:Блаженні УГКЦ]]

title: Блаженні Дрогобицькі мученики

Шанується: УГКЦ

Беатифікований: 27 червня 2001, папою Іваном Павлом ІІ

Головна святиня: Церква блаженних Дрогобицьких мучеників, Дрогобич

День пам'яті: 27 червня