text:
# Сале
Сале́ (араб. سلا; бербер. ⵙⵍⴰ) — п'яте за величиною (після Касабланки, Фесу, Танжеру та Марракешу) місто Марокко. Разом зі столицею країни, Рабатом, утворює столичну агломерацію з населенням понад 1,8 млн осіб. Розташоване в регіоні Рабат — Сале — Кенітра на узбережжі Атлантичного океану, на північному березі гирла річки Бу-Регрег, яка відділяє місто від столиці держави.

## Історія
Віком 513,050±0,265 тис. р. т. датується череп представника виду Homo heidelbergensis з місцезнаходження Сале 1.
Перше місто на цьому місці було засноване більше 2000 років тому фінікійцями, а в X столітті в околицях давньоримського міста Сала Колонія (нині Шелла) з'явився місто Сале. Завдяки своєму розташуванню на шляху з Фесу в Марракеш, воно на довгі роки стало найбільшим портом Марокко. Побудована в 1029 року мечеть (збереглася до теперішнього часу) і медресе (побудовано в 1341 році, зараз — музей) зробили місто другим після Феса релігійним центром Марокко.
У 1260 році відбулася найбільша битва за всю історію міста, в ході якої Сале протягом двох тижнів перебував у руках війська Альфонсо X Кастильського.

### Республіка Сале
З кінця XVI століття до міста починають переселятись мориски, які втікали з Іспанії від переслідування інквізиції. Морисків не дуже приязно зустріли у Сале у зв'язку з їх культурною і мовною окремішністю і тому вони почали компактно оселятись на протилежному від Сале березі річки Бу-Регрег, в поселенні, яке стали називати Новим Сале (сучасний Рабат). Багато хто з новоприбулих морисків шукав свого щастя в піратській діяльності, спрямованій проти іспанського судноплавста. Поступово Нове Сале перетворилось на осередок берберських піратів.
У 1624 році султан призначив (або затвердив) губернатором піратської республіки Сале уродженець голландського Гарлема ренегат Ян Янсзон (Мурат-реїс молодший), який одночасно очолював піратськи флот республіки.
У 1627 році марабут і джихадист Сіді аль-Аячі повстав проти султана і оголостив про повну незалежність республіки Сале, яка незабаром була визнана декількома європейськими державами піратською республікою. Піратська республіка складалась з міст, розташованих по обидва берега гирла річки Бу-Регрег — Сале і Нового Сале (сучасний Рабат) і проіснувала до 1668 року. Населення міста в той момент складало близько 13 000 чоловік.
«Місто корсарів» неодноразово обстрілювали з гармат європейськими флотилії, так як місцеві пірати здійснювали рейди за рабами навіть на Британські острови та в Ісландію. Про своє захоплення в полон місцевими піратами розповідав Робінзон Крузо. У 1668 році обидва міста — Сале і Нове Сале були захоплені султаном Марокко, який поклав край незалежності піратської республіки.
У 1851 році у відповідь на піратство проти європейських торговців, яке процвітало навіть після загибелі республіки, порт був серйозно обстріляний французькою ескадрою. Згодом гавань Сале обміліла і порт був закритий.
Місто зіграло важливу роль в історії Марокко: тут в 1930 році з'явилося рух Latif і пройшли перші демонстрації за незалежність від Франції. До цього часу Сале вважається оплотом ісламістських груп в Марокко.

## Транспорт
- Сучасний трамвай Рабат-Сале

## Пам'ятки
Місцева архітектура поєднує в собі традиційну марокканську і арабо-андалузійську архітектуру. В Сале створені кілька музеїв, в тому числі етнографічний і музей кераміки.
Медіна досить значна за розмірами, але слабо орієнтована на туристів. Сучасні райони в основній масі погано сплановані і відрізняються високим рівнем безробіття. Багато заможніх мешканців переїжджають жити на інший бік річки — в Рабат. Велика кількість високопоставлених чиновників і королівських радників Марокко народилися в Сале.
У грудні 2007 року було дано старт будівництву трамвайної лінії Рабат-Сале, ядром якої є міст через Бу-Регрег. 23 травня 2011 мережа, що з'єднала два міста, була введена в експлуатацію.
- Загальний вигляд міста.
- Фортеця Шелла.
- Медресе

## Міста-побратими
- Рабат, Марокко
- Ар'яна, Туніс
- Порталегре, Португалія
- Тласкала-де-Хікотенкатль, Мексика
- Маруа, Камерун
- Олександрія, США
- Сочі, Росія

title: Сале

wikitext:
{{Значення|Сале (значення){{!}}Сале}}
{{НП
|оригінальна назва = {{lang-ar|سلا}}<br>{{lang-ber|ⵙⵍⴰ}}
|герб =
|прапор = Drapeau Salé.png
|зображення = Monuments de Salé.png
|lat_dir = N
|lat_deg = 34
|lat_min = 2
|lat_sec = 31
|lon_dir = W
|lon_deg = 6
|lon_min = 48
|lon_sec = 10
|вид регіону = Адміністративний поділ Марокко{{!}}Регіон
|регіон = [[Рабат — Сале — Кенітра]]
|регіон в таблиці =
|голова =
|дата заснування =
|рік заснування =
|перша згадка =
|попередні назви =
|статус з =
|площа = 87
|висота =
|клімат =
|офіційна мова =
|статус =
|населення = 890 403
|рік перепису = 2014
|густота = 10 235
|національний склад =
|конфесійний склад =
|катойконім =
}}
'''Сале́''' ({{lang-ar|سلا}}; {{lang-ber|ⵙⵍⴰ}}) — п'яте за величиною (після [[Касабланка|Касабланки]], [[Фес]]у, [[Танжер]]у та [[Марракеш]]у) місто [[Марокко]]. Разом зі столицею країни, [[Рабат]]ом, утворює столичну агломерацію з населенням понад 1,8 млн осіб. Розташоване в регіоні [[Рабат — Сале — Кенітра]] на узбережжі [[Атлантичний океан|Атлантичного океану]], на північному березі гирла річки [[Бу-Регрег]], яка відділяє місто від столиці держави.

== Історія ==
Віком 513,050±0,265 тис. р. т. датується череп представника виду ''[[Гайдельберзька людина|Homo heidelbergensis]] ''з місцезнаходження Сале 1<ref> [http://antropogenez.ru/location/95/ Салі 1 / Sale 1] </ref><ref> [http://antropogenez.ru/fossil/150/ Череп Сале] </ref>.

Перше місто на цьому місці було засноване більше 2000 років тому фінікійцями, а в X столітті в околицях давньоримського міста [[Шелла|Сала Колонія]] (нині Шелла) з'явився місто Сале. Завдяки своєму розташуванню на шляху з [[Фес]]у в [[Марракеш]], воно на довгі роки стало найбільшим портом Марокко. Побудована в 1029 року мечеть (збереглася до теперішнього часу) і медресе (побудовано в 1341 році, зараз — музей) зробили місто другим після [[Фес]]а релігійним центром Марокко.

У 1260 році відбулася найбільша битва за всю історію міста, в ході якої Сале протягом двох тижнів перебував у руках війська [[Альфонсо X|Альфонсо X Кастильського]].

=== Республіка Сале ===
З кінця XVI століття до міста починають переселятись мориски, які втікали з Іспанії від переслідування інквізиції. Морисків не дуже приязно зустріли у Сале у зв'язку з їх культурною і мовною окремішністю і тому вони почали компактно оселятись на протилежному від Сале березі річки [[Бу-Регрег]], в поселенні, яке стали називати Новим Сале (сучасний [[Рабат]]). Багато хто з новоприбулих морисків шукав свого щастя в піратській діяльності, спрямованій проти іспанського судноплавста. Поступово Нове Сале перетворилось на осередок [[Берберські корсари|берберських піратів]].

У 1624 році султан призначив (або затвердив) губернатором піратської республіки Сале уродженець голландського [[Гарлем]]а ренегат [[Ян Янсзон]] (Мурат-реїс молодший), який одночасно очолював піратськи флот республіки.

У 1627 році [[марабут]] і джихадист [[Сіді аль-Аячі]] повстав проти султана і оголостив про повну незалежність республіки Сале, яка незабаром була визнана декількома європейськими державами піратською республікою. Піратська республіка складалась з міст, розташованих по обидва берега гирла річки [[Бу-Регрег]] — Сале і Нового Сале (сучасний [[Рабат]]) і проіснувала до 1668 року. Населення міста в той момент складало близько 13 000 чоловік.

«Місто корсарів» неодноразово обстрілювали з гармат європейськими флотилії, так як місцеві пірати здійснювали рейди за рабами навіть на [[Британські острови]] та в [[Ісландія|Ісландію]]. Про своє захоплення в полон місцевими піратами розповідав [[Робінзон Крузо]]. У 1668 році обидва міста — Сале і Нове Сале були захоплені султаном Марокко, який поклав край незалежності піратської республіки.

У 1851 році у відповідь на піратство проти європейських торговців, яке процвітало навіть після загибелі республіки, порт був серйозно обстріляний французькою ескадрою. Згодом гавань Сале обміліла і порт був закритий.

Місто зіграло важливу роль в історії [[Марокко]]: тут в 1930 році з'явилося рух Latif і пройшли перші демонстрації за незалежність від [[Франція|Франції]]. До цього часу Сале вважається оплотом [[Ісламізм|ісламістських груп]] в [[Марокко]].

== Транспорт ==
* Сучасний [[трамвай Рабат-Сале]]

== Пам'ятки ==
Місцева архітектура поєднує в собі традиційну марокканську і арабо-андалузійську архітектуру. В Сале створені кілька музеїв, в тому числі етнографічний і музей кераміки.

Медіна досить значна за розмірами, але слабо орієнтована на туристів. Сучасні райони в основній масі погано сплановані і відрізняються високим рівнем безробіття. Багато заможніх мешканців переїжджають жити на інший бік річки — в [[Рабат]]. Велика кількість високопоставлених чиновників і королівських радників Марокко народилися в Сале.

У грудні 2007 року було дано старт будівництву [[Трамвай Рабат-Сале|трамвайної лінії Рабат-Сале]], ядром якої є міст через [[Бу-Регрег]]. 23 травня 2011 мережа, що з'єднала два міста, була введена в експлуатацію.

<gallery perrow="3" widths="210px" heights="210px">
Файл: Salé, Morocco.jpg | Загальний вигляд міста.
Файл: Rabat, Chellah ruins 7.jpg | Фортеця [[Шелла]].
Файл: Cellules médersa salé.jpg | Медресе
</gallery>

== Міста-побратими ==
* {{Прапорець|Марокко}} [[Рабат]], [[Марокко]]
* {{Прапорець|Туніс}} [[Ар'яна]], [[Туніс]]
* {{Прапорець|Португалія}} [[Порталегре]], [[Португалія]]
* {{Прапорець|Мексика}} [[Тласкала-де-Хікотенкатль]], [[Мексика]]
* {{Прапорець|Камерун}} [[Маруа]], [[Камерун]]
* {{Прапорець|США}} [[Александрія (Вірджинія)|Олександрія]], [[США]]
* {{Прапорець|Росія}} [[Сочі]], [[Росія]]

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
{{Марокко}}
{{Найбільші міста Марокко}}
{{Morocco-geo-stub}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Міста Марокко]]
[[Категорія:Порти Африки]]
[[Категорія:Порти Атлантичного океану]]

title: Країна

Країна: Марокко

Регіон: [[Рабат — Сале — Кенітра]]

Площа: 87 км²

Водойма: Атлантичний океан

Густота населення: 10 235 осіб/км²

Часовий пояс: CET


text:
# Культура циган
Культура циган дуже різноманітна і багата. Це пов'язано з широким розповсюдженням циган по світу, насиченою, хоча і короткою, історією і складністю етнічного складу цієї нетериторіальною нації . Циганська культура має помітний вплив на музичну культуру світу .

## Індійська спадщина
У сучасній культурі циган збереглася спадщина індійських предків. Це проявляється як в мові циган, яка схожа до середньовічного пракриту шаурасена апабхранша, так і в культурі циган, що зберігає ряд постанов, які виникли до індійського періоду, наприклад, уявлення про осквернення і чистоті. Так само, як і у індійців, у циган осквернення, з одного боку, пов'язано з ритуальними і гігієнічними уявленнями, а з іншого — виступає у вигляді соціальної санкції, при порушенні деяких важливих норм циганського життя.

## Мова
Більшість циган світу (за різними оцінками, до двох третин) говорять мовами країн проживання. Майже всі інші розмовляють різними діалектами циганської мови («романи чіб»). Однак, деякі цигани говорять мовами, що походять з професійного жаргону їхніх предків (наприклад, люлі) і мовами, які хоча і мають сліди циганської лексики і граматики, але є швидше діалектами державних мов (іспанські цигани).

### Цікаві факти
- Слово «лаве» в російському жаргоні запозичене з циганської мови, де має форму «лове» (роми не «акають») і значення «гроші».
- Слово «pal» в англійську запозичене з циганської мови[1].
- Самоназва циган (точніше, деякої їхньої частини) не «ромале», а «рома» (якщо перекладати буквально — «чоловіки, дружини»). «Ромале» — це слово «рома» в кличному відмінку.
- Цигани розуміють багато простих фраз, вимовлених гінді. У цьому причина любові циган до деяких індійських фільмів[2].

## Духовні цінності
Система циганських цінностей не змінювалася століттями. Найголовніші цінності для цигана: сім'я, професія і віра .

### Належність до циганського суспільства
Найстрашніше покарання для цигана — позбавлення права належати до циганського суспільства . Це покарання застосовується в разі особливо тяжких злочинів, таких як вбивство, згвалтування, крадіжка при деяких обставинах, та інших причин. Вигнання супроводжується «оскверненням». Вписатися після вигнання назад в суспільство дуже складно.

### Професія
Професії надається дуже велике значення, і тому з нею пов'язано багато звичаїв. Наприклад, прийнято вибирати професію в рамках традиційних занять своєї сім'ї або етногрупи .
Професії в очах циганського суспільства поділяються на «циганські» і «не циганські», тобто пристойні для циган і небажані для циган. До «циганським» професій відносять професії, пов'язані з музикою, акторською ремеслом, шоу-бізнесом, роботою з залізом і технікою, «магічними послугами», релігією (тільки якщо це не пов'язано з целібатом), роботою з тваринами, педагогікою і психологією (особливо для жінок), а також ювелірне ремесло і ремесла, пов'язані з кустарним виготовленням предметів побуту, таких як кошики, мотузки, цеглу, посуд і т. ін.
Історично в число жіночих занять входило випрошування милостині.
Цигани приділяють велику увагу на професійну успішності і тому всіляко її демонструють, на словах і економічно .

### Віра
Велика частина циган сповідує християнство або іслам, але зустрічаються також і представники інших конфесій . Цигани залишилися одним з небагатьох народів, який встояв перед атеїстичним впливом .
Цигани-християни дуже побожні, велику увагу приділяють церковним святам .
Цигани-мусульмани також релігійні, але не виконують деяких мусульманських звичаїв. Наприклад, циганки-мусульманки не закривають обличчя навіть в країнах, де це прийнято у місцевого населення; деякі групи циган-мусульман не практикують обрізання крайньої плоті, і т. ін.

#### Легенди, пов'язані з вірою
- Серед російських циган існує легенда: коли розпинали Христа, то циган, що проходив повз, вкрав цвях. За це, нібито, Бог дозволив циганам іноді красти. На думку деяких дослідників, ця легенда не надто стара і, швидше за все, прийшла в циганське суспільство ззовні (імовірно, від балканських слов'ян).
- Інша легенда свідчить, що Бог циган особливо любить за їх веселощі і талант, і тому не став прив'язувати їх до клаптиків землі, як інші народи, а подарував для життя весь світ. Тому цигани і кочували — щоб сповна скористатися даром Господа. Тепер циган можна знайти на всіх материках, крім Антарктиди .[3]

## Циганський закон
Циганський закон (романо законо, романіпе) — термін, який використовується циганами для позначення неписаного правила, такі яким циган керується в своїх відносинах з членами циганського суспільства і з людьми, до нього не належить.
Циганський закон можна умовно розділити на три частини: правила, що регулюють поведінку всередині циганського співтовариства, правила, що регулюють поведінку поза циганського співтовариства, і правила, загальні для поведінки в циганському співтоваристві і поза ним.

### Осквернення
У більшості циган світу збереглося поняття «скверни» («пекелімос», «мархімо», «мехавібен», «магірібен», «махаріпе»), пов'язане, в першу чергу, з нижньою частиною тіла одруженої або статевозрілої жінки. Вважається, що нижче пояса жінка «брудна», «нечиста» і контакт з нею може осквернити людину або річ (природно, винятком є контакт під час виконання подружніх обов'язків). Контакт може бути не обов'язково фізичним, «скверна» жінки ніби «стікає вниз», і тому їй досить над чим-небудь пройтися, щоб «осквернити» це. «Спаплюжена» річ або людина також стає джерелом «скверни».
Одяг, який носиться жінкою нижче пояса, і взуття автоматично вважаються «спаклюженими». Контакту цих речей з людьми, їжею, деякими чоловічими речами ретельно уникають. Як оберігання від «скверни» циганка може носити фартух (якщо їй доводиться носити, наприклад, самовар або велику каструлю, притискаючи до себе). Тому в жіночий національний костюм у багатьох циган світу входить великий фартух.
У кочових циган посуд, їжа й інше начиння, для якого небезпечне «осквернення», ховалися в спеціальному багажнику кибитки або фургона, в його задній частині. У наметі ці речі розміщувалися якомога далі від входу.
Якщо цигана «осквернили», він тимчасово виключається з життя циганського суспільства. Його не стосуються і йому не можна нікого торкатися, з ним не їдять за одним столом. Через деякий час, «відчувши», що «очистився», «спаклюжений» влаштовує з цієї нагоди обід для всього табору або для сусідів. Якщо вони прийшли, значить, теж «відчули» його «очищення». Вважається, що чим гірша людина, тим довше на ній тримається «скверна», а з чистого серця вона сходить швидко.
Якщо циган спробував приховати, що його «осквернили», або навмисно «осквернив» іншого цигана, то стає «оскверненим» назавжди і швидше за все буде вигнаним.

## Циганська система імен
Повний циганське ім'я складається з трьох-п'яти частин: офіційне ім'я, «світське» ім'я, іноді — по батькові, прізвище, іноді — прізвисько цієї гілки родини.
Офіційне ім'я — ім'я, що записується в документах, зазвичай воно вибирається, виходячи з звичаїв країни проживання, або збігається з ім'ям, даним при хрещенні.
«Світське» ім'я — це ім'я, яке використовується в звичайному житті, в спілкуванні з іншими циганами або не циганськими приятелями. Воно може являти собою:
- прізвисько, що характеризує людину або нагадує про якийсь подію з його життя («Ворона», «Водяний»; знаменитий проповідник Родні Сміт використовував як «світського» імені прізвисько «Джипсі (Циган)» в пам'ять про те, як він був вперше запрошений виголосити проповідь, його проповіді навіть іноді публікувалися під ім'ям «Джипсі Сміт»),
- ім'я дане при хрещенні, якщо воно відмінно від офіційного,
- ім'я на циганському або екзотичній мові («Тагарі», «Радж»),
- іноді «світське» ім'я може збігатися з офіційним або бути скороченням від нього (так, якщо «світське» ім'я Дмитра — Мито, то його будуть називати так не тільки в п'ять років, але і в сорок п'ять, і це не буде проявом неповаги; наприклад, циганський гітарист-віртуоз Олександр Колпаков в циганському співтоваристві зазвичай згадується як «Саша Колпаков», незважаючи на те, що знаходиться вже в поважному віці).

Прізвища у циган використовуються так само, як і в інших європейських народів. Іноді, якщо прізвище носить дуже велика родина або кілька сімей, в побуті до прізвища одного з сімей або гілки великої родини прикріплюється спеціальне прізвисько. У Росії прізвиська у більшості сімей існують безвідносно наявності однофамільців, походять від «світських» імен засновників роду або знаменитих предків і грають роль «світської» прізвища, тобто прізвища, що має офіційний статус в очах циганського співтовариства, але не використовується поза ним. Так, письменник з роду Сапороні поза циганського співтовариства носить прізвище Петрович.

## Традиційна культура

### Фольклор
Циганський фольклор дуже різноманітний, на нього справив і надає культурний вплив фольклор навколишніх народів. Проте, у більшості циган цей вплив не призвело до втрати унікальності фольклору.
Музичний фольклор циган різноманітніше літературного, він вплинув на музику, в тому числі народну, багатьох народів світу. Найбільш відома музика російських, балканських, карпатських, угорських і іспанських циган.

## Кінематограф
Циганський кінематограф з'явився в наш час і фактично знаходиться у фазі зародження. Відомо на даний момент чотири циганських кінорежисера: Тоні Гатліф, Дуфуня Вишневський, Роберт Лакатош та Віктор Демент .
Найбільший внесок в циганський кінематограф вніс Тоні Гатліф, циган-кало, який живе у Франції: до 2009 року він зняв вже 18 фільмів, частина з них — циганською мовою. Стиль Ґатліфа як режисера пізнаваний і легко відрізнити.

## Відношення до освіти та спорту

### Відношення до освіти
За часів кочування чимало ромів вважали гарною ідеєю отримувати хоча б початкову освіту в сільських школах або в сім'ї. Вважалося, що дитина повинна вміти читати і добре рахувати, в тому числі вміти швидко вирішувати арифметичні дії, включаючи множення і ділення.
З досвідом, практика отримання початкової освіти стала практично загальної в циганської середовищі. Крім того, в таких країнах, як Росія, Україна, Німеччина і деякі інші цигани стали прагнути отримувати також середню та вищу освіту, що призвело до утворення прошарку циганської інтелігенції.

### Цигани в спорті
Найбільш популярні у циган такі види спорту, як різні види спортивної боротьби, футбол і бокс.
- Бенел Ніколіце
- Ковач, Шандор
- Ерік Кантона
- Христо Стоїчков
- Рейб Хоуелл
- Йоганн Тролльманн
- Сімау Саброза
- Рікарду Куарежма
- Андреа Пірло
- Рафаель ван дер Ваарт
- Андре-П'єр Жиньяк
- Мілан Барош
- Сініша Михайлович
- Дії Савічевіч
- Рустам Аджи

## Циганські свята та фестивалі

### Основні циганські свята
- 8 квітня — Міжнародний день циган — національне свято, встановлений в 1991 році в ознаменування установи Міжнародного союзу циганів (Romani union) і визнання цієї організації ООН.
- 4 травня — день поминання Блаженного Сеферіно (у католиків)
- 9 травня — день Перемоги над фашизмом, день Пам'яті про загиблих під час Другої світової війни
- 25 травня (ніч на цей день) — хрещення Сари Калі (у католиків)
- 2 серпня — день Пам'яті Калі Траш (геноциду циган)

### Фестивалі
- Кхаморо — щорічний міжнародний фестиваль циганської культури в Празі.
- Романі Яг — фестиваль циганської культури в Монреалі.
- Амала — щорічний міжнародний фестиваль циганської музичної культури в Києві.

wikiname: ukwiki

title: Культура циган

in_language: uk

wikitext:
'''Культура циган''' дуже різноманітна і багата. Це пов'язано з широким розповсюдженням [[Цигани|циган]] по світу, насиченою, хоча і короткою, [[Історія|історією]] і складністю етнічного складу цієї нетериторіальною нації . Циганська культура має помітний вплив на [[Музика|музичну]] [[Культура|культуру]] світу .

== Індійська спадщина ==
У сучасній культурі циган збереглася спадщина [[Індія|індійських]] предків. Це проявляється як в мові циган, яка схожа до середньовічного [[Пракрити|пракриту]] шаурасена апабхранша, так і в культурі циган, що зберігає ряд постанов, які виникли до індійського періоду, наприклад, уявлення про осквернення і чистоті. Так само, як і у індійців, у циган осквернення, з одного боку, пов'язано з ритуальними і гігієнічними уявленнями, а з іншого — виступає у вигляді соціальної санкції, при порушенні деяких важливих норм циганського життя.

== Мова ==
Більшість циган світу (за різними оцінками, до двох третин) говорять мовами країн проживання. Майже всі інші розмовляють різними [[Діалект|діалектами]] [[Циганська мова|циганської мови]] («романи чіб»). Однак, деякі цигани говорять мовами, що походять з професійного [[Жаргон|жаргону]] їхніх предків (наприклад, [[люлі]]) і мовами, які хоча і мають сліди циганської лексики і [[ Граматика (система) |граматики]], але є швидше діалектами [[Держава|державних]] мов ([[ Кале (цигани) |іспанські цигани]]).

=== Цікаві факти ===

* Слово «лаве» в російському [[Жаргон|жаргоні]] запозичене з циганської мови, де має форму «лове» (роми не «акають») і значення «<nowiki/>[[гроші]]<nowiki/>».
* Слово «pal» в [[Англійська мова|англійську]] запозичене з циганської мови<ref>{{Cite web|url=http://kylepounds.com/Mismateriales/Vocabulary/borrowedwords3.html|title=Borrowed Words|accessdate=2008-11-14|archiveurl=https://web.archive.org/web/20081121023440/http://kylepounds.com/Mismateriales/Vocabulary/borrowedwords3.html|archivedate=2008-11-21|deadlink=yes}}</ref>.
* Самоназва циган (точніше, деякої їхньої частини) не «ромале», а «<nowiki/>[[ Рома (цигани) |рома]]<nowiki/>» (якщо перекладати буквально — «чоловіки, дружини»). «Ромале» — це слово «рома» в кличному відмінку.
* Цигани розуміють багато простих фраз, вимовлених [[Гінді|гінді]]. У цьому причина любові циган до деяких [[Боллівуд|індійських фільмів]]<ref>{{Cite web|url=http://www.zigane.pp.ru/history35.htm|title=А. В. Черных. Этническая история цыган|accessdate=2008-08-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20080616193028/http://zigane.pp.ru/history35.htm|archivedate=2008-06-16|deadlink=yes}}</ref>.

== Духовні цінності ==
Система циганських цінностей не змінювалася століттями. Найголовніші цінності для [[Цигани|цигана]]: [[сім'я]], [[професія]] і [[Віра (релігійна)|віра]] .

=== Належність до циганського суспільства ===
Найстрашніше покарання для цигана — позбавлення [[Право|права]] належати до циганського [[Суспільство|суспільства]] . Це покарання застосовується в разі особливо тяжких злочинів, таких як [[Умисне вбивство|вбивство]], [[Зґвалтування|згвалтування]], [[крадіжка]] при деяких обставинах, та інших причин. Вигнання супроводжується «<nowiki/>[[Блюзнірство|оскверненням]]<nowiki/>». Вписатися після вигнання назад в суспільство дуже складно.

=== Професія ===
[[Професія|Професії]] надається дуже велике значення, і тому з нею пов'язано багато звичаїв. Наприклад, прийнято вибирати професію в рамках традиційних занять своєї [[Сім'я|сім'ї]] або [[Етнічна спільність|етногрупи]] .

Професії в очах циганського суспільства поділяються на «циганські» і «не циганські», тобто пристойні для циган і небажані для циган. До «циганським» професій відносять професії, пов'язані з [[Музика|музикою]], [[Акторське мистецтво|акторською]] ремеслом, [[Шоу-бізнес|шоу-бізнесом]], роботою з залізом і технікою, «магічними послугами», [[Релігія|релігією]] (тільки якщо це не пов'язано з [[Целібат|целібатом]]), роботою з тваринами, [[Педагогіка|педагогікою]] і [[Психологія|психологією]] (особливо для жінок), а також [[ Ювелірна справа |ювелірне]] ремесло і ремесла, пов'язані з кустарним виготовленням предметів побуту, таких як кошики, мотузки, цеглу, посуд і т. ін.

Історично в число жіночих занять входило випрошування милостині.

Цигани приділяють велику увагу на професійну успішності і тому всіляко її демонструють, на словах і [[Господарство|економічно]] .

=== Віра ===
Велика частина циган сповідує [[християнство]] або [[іслам]], але зустрічаються також і представники інших [[Конфесія|конфесій]] . Цигани залишилися одним з небагатьох народів, який встояв перед атеїстичним впливом .

Цигани-християни дуже побожні, велику увагу приділяють церковним [[Свято|святам]] .

Цигани-мусульмани також релігійні, але не виконують деяких мусульманських звичаїв. Наприклад, циганки-мусульманки не закривають обличчя навіть в країнах, де це прийнято у місцевого населення; деякі групи циган-мусульман не практикують [[Обрізання|обрізання крайньої плоті]], і т. ін.

==== Легенди, пов'язані з вірою ====

* Серед російських циган існує легенда: коли розпинали Христа, то циган, що проходив повз, вкрав цвях. За це, нібито, Бог дозволив циганам іноді красти. На думку деяких дослідників, ця легенда не надто стара і, швидше за все, прийшла в циганське суспільство ззовні (імовірно, від балканських слов'ян).
* Інша легенда свідчить, що Бог циган особливо любить за їх веселощі і талант, і тому не став прив'язувати їх до клаптиків землі, як інші народи, а подарував для життя весь світ. Тому цигани і кочували — щоб сповна скористатися даром Господа. Тепер циган можна знайти на всіх материках, крім [[Антарктида|Антарктиди]] .<ref>Мазикина Л. М. Цыгане. GEO Россия, октябрь 2008.</ref>

== Циганський закон ==
Циганський закон ''(романо законо,'' ''[[романіпе]]'') — термін, який використовується циганами для позначення неписаного правила, такі яким циган керується в своїх відносинах з членами циганського суспільства і з людьми, до нього не належить.

Циганський закон можна умовно розділити на три частини: правила, що регулюють поведінку всередині циганського співтовариства, правила, що регулюють поведінку поза циганського співтовариства, і правила, загальні для поведінки в циганському співтоваристві і поза ним.

=== Осквернення ===
У більшості циган світу збереглося поняття «скверни» («пекелімос», «мархімо», «мехавібен», «магірібен», «махаріпе»), пов'язане, в першу чергу, з нижньою частиною тіла одруженої або статевозрілої [[Жінка|жінки]]. [[Мізогінія|Вважається, що]] нижче пояса жінка «брудна», «нечиста» і контакт з нею може осквернити людину або річ (природно, винятком є контакт під час виконання подружніх обов'язків). Контакт може бути не обов'язково фізичним, «скверна» жінки ніби «стікає вниз», і тому їй досить над чим-небудь пройтися, щоб «осквернити» це. «Спаплюжена» річ або людина також стає джерелом «скверни».

Одяг, який носиться жінкою нижче пояса, і взуття автоматично вважаються «спаклюженими». Контакту цих речей з людьми, їжею, деякими чоловічими речами ретельно уникають. Як оберігання від «скверни» циганка може носити фартух (якщо їй доводиться носити, наприклад, самовар або велику каструлю, притискаючи до себе). Тому в жіночий національний костюм у багатьох циган світу входить великий фартух.

У [[Кочовики|кочових]] циган посуд, їжа й інше начиння, для якого небезпечне «осквернення», ховалися в спеціальному багажнику кибитки або фургона, в його задній частині. У наметі ці речі розміщувалися якомога далі від входу.

Якщо цигана «осквернили», він тимчасово виключається з життя циганського суспільства. Його не стосуються і йому не можна нікого торкатися, з ним не їдять за одним столом. Через деякий час, «відчувши», що «очистився», «спаклюжений» влаштовує з цієї нагоди обід для всього табору або для сусідів. Якщо вони прийшли, значить, теж «відчули» його «очищення». Вважається, що чим гірша людина, тим довше на ній тримається «скверна», а з чистого серця вона сходить швидко.

Якщо циган спробував приховати, що його «осквернили», або навмисно «осквернив» іншого цигана, то стає «оскверненим» назавжди і швидше за все буде вигнаним.

== Циганська система імен ==
Повний циганське ім'я складається з трьох-п'яти частин: офіційне ім'я, «світське» ім'я, іноді — по батькові, прізвище, іноді — прізвисько цієї гілки родини.

Офіційне ім'я — ім'я, що записується в документах, зазвичай воно вибирається, виходячи з звичаїв країни проживання, або збігається з ім'ям, даним при хрещенні.

«Світське» ім'я — це ім'я, яке використовується в звичайному житті, в спілкуванні з іншими циганами або не циганськими приятелями. Воно може являти собою:

* прізвисько, що характеризує людину або нагадує про якийсь подію з його життя («Ворона», «Водяний»; знаменитий проповідник [[Родні Сміт]] використовував як «світського» імені прізвисько «Джипсі (Циган)» в пам'ять про те, як він був вперше запрошений виголосити проповідь, його проповіді навіть іноді публікувалися під ім'ям «Джипсі Сміт»),
* ім'я дане при хрещенні, якщо воно відмінно від офіційного,
* ім'я на циганському або екзотичній мові («Тагарі», «Радж»),
* іноді «світське» ім'я може збігатися з офіційним або бути скороченням від нього (так, якщо «світське» ім'я Дмитра — Мито, то його будуть називати так не тільки в п'ять років, але і в сорок п'ять, і це не буде проявом неповаги; наприклад, циганський гітарист-віртуоз [[ Колпаков, Олександр (гітарист) |Олександр Колпаков]] в циганському співтоваристві зазвичай згадується як «Саша Колпаков», незважаючи на те, що знаходиться вже в поважному віці).

Прізвища у циган використовуються так само, як і в інших європейських народів. Іноді, якщо прізвище носить дуже велика родина або кілька сімей, в побуті до прізвища одного з сімей або гілки великої родини прикріплюється спеціальне прізвисько. У Росії прізвиська у більшості сімей існують безвідносно наявності однофамільців, походять від «світських» імен засновників роду або знаменитих предків і грають роль «світської» прізвища, тобто прізвища, що має офіційний статус в очах циганського співтовариства, але не використовується поза ним. Так, письменник з роду Сапороні поза циганського співтовариства носить прізвище Петрович.

== Традиційна культура ==

=== Фольклор ===
Циганський фольклор дуже різноманітний, на нього справив і надає культурний вплив фольклор навколишніх народів. Проте, у більшості циган цей вплив не призвело до втрати унікальності фольклору.

Музичний фольклор циган різноманітніше літературного, він вплинув на музику, в тому числі народну, багатьох народів світу. Найбільш відома музика російських, балканських, карпатських, угорських і іспанських циган.

== Кінематограф ==
Циганський кінематограф з'явився в наш час і фактично знаходиться у фазі зародження. Відомо на даний момент чотири циганських кінорежисера: [[Тоні Ґатліф|Тоні Гатліф]], [[Дуфуня Вишневський]], [[Роберт Лакатош]] та [[Віктор Демент]] .

Найбільший внесок в циганський кінематограф вніс Тоні Гатліф, циган-кало, який живе у Франції: до 2009 року він зняв вже 18 фільмів, частина з них — циганською мовою. Стиль Ґатліфа як режисера пізнаваний і легко відрізнити.

== Відношення до освіти та спорту ==

=== Відношення до освіти ===
За часів кочування чимало ромів вважали гарною ідеєю отримувати хоча б [[Початкова освіта|початкову освіту]] в сільських школах або в сім'ї. Вважалося, що дитина повинна вміти читати і добре рахувати, в тому числі вміти швидко вирішувати арифметичні дії, включаючи множення і ділення.

З досвідом, практика отримання початкової освіти стала практично загальної в циганської середовищі. Крім того, в таких країнах, як Росія, Україна, Німеччина і деякі інші цигани стали прагнути отримувати також середню та вищу освіту, що призвело до утворення прошарку циганської інтелігенції.

=== Цигани в спорті ===
Найбільш популярні у циган такі види спорту, як різні види спортивної боротьби, футбол і бокс.

* [[Бенєл Ніколіце|Бенел Ніколіце]]
* [[Ковач, Шандор]]
* [[Ерік Кантона]]
* [[Христо Стоїчков]]
* [[Рейб Хоуелл]]
* [[Йоганн Тролльманн]]
* [[Сімау Саброза]]
* [[Рікарду Куарежма]]
* [[Андреа Пірло]]
* [[Рафаел ван дер Варт|Рафаель ван дер Ваарт]]
* [[Андре-П'єр Жиньяк]]
* [[Мілан Барош]]
* [[Синиша Михайлович|Сініша Михайлович]]
* [[Деян Савичевич|Дії Савічевіч]]
* [[Аджі Рустам Іванович|Рустам Аджи]]

== Циганські свята та фестивалі ==

=== Основні циганські свята ===

* '''8 квітня''' — [[Міжнародний день ромів|Міжнародний день циган]] — національне свято, встановлений в 1991 році в ознаменування установи [[Міжнародного союзу циганів]] (Romani union) і визнання цієї організації [[Організація Об'єднаних Націй|ООН]].
* '''4 травня''' — день поминання [[ Сеферіно Хіменес Малья |Блаженного Сеферіно]] (у католиків)
* '''9 травня''' — день Перемоги над фашизмом, день Пам'яті про загиблих під час Другої світової війни
* '''25 травня''' (ніч на цей день) — хрещення [[ Сара Калі |Сари Калі]] (у католиків)
* '''2 серпня''' — день Пам'яті [[Геноцид ромів|Калі Траш]] (геноциду циган)

=== Фестивалі ===

* '''Кхаморо''' — щорічний міжнародний фестиваль циганської культури в [[Прага|Празі]].
* '''Романі Яг''' — фестиваль циганської культури в [[Монреаль|Монреалі]].
* '''Амала''' — щорічний міжнародний фестиваль циганської музичної культури в [[Київ|Києві]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.kulturom.ru/ Российский центр исследований цыганской культуры] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200512223839/https://www.kulturom.ru/ |date=12 травня 2020 }} Научный сайт о культуре и языке цыган с публикациями российских и зарубежных авторов
* [https://web.archive.org/web/20140118214317/http://www.romanikultura.ru/ Романи Культура и Джиипэн], журнал, посвящённый культуре цыган
* [http://community.livejournal.com/romanykultury/63430.html «30 фактов о цыганах»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090618101830/http://community.livejournal.com/romanykultury/63430.html |date=18 червня 2009 }}
* [https://web.archive.org/web/20070914051128/http://www.skazka.com.ru/people/cigan/cigan.html Цыганские сказки]
* [http://cigane.clan.su Цыганский ансамбль.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220401115643/https://cigane.clan.su/ |date=1 квітня 2022 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20071113070216/http://wsmagazine.ru/5_25_189 О цыганской семье]
* [http://gypsy-life.net/kultura-main.htm Цыгане России. Культура] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200128015837/http://gypsy-life.net/kultura-main.htm |date=28 січня 2020 }}
* [https://web.archive.org/web/20110930161726/http://www.romaniwriters.com/ Romani Writers Union]{{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20070821054041/http://www.geocities.com/domarisociety/history.htm Domari Society Site]{{ref-en}}
* [http://www.romaniyag.com/ Сайт фестиваля Romani Yag] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131021152738/http://www.romaniyag.com/ |date=21 жовтня 2013 }}{{ref-en}}{{ref-fr}}
* [http://musplanet.narod.ru/Gipsy_music.htm Цыганская музыка на сайте «Музыка планеты»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200407094237/http://musplanet.narod.ru/Gipsy_music.htm |date=7 квітня 2020 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20110415081847/http://almazgypsy.ru/gypsy_costume.htm Цыганский костюм для танца (описание)]

[[Категорія:Циганська культура]]


text:
# Норма Толмадж
Норма Толмадж (англ. Norma Talmadge; 2 травня 1894 — 24 грудня 1957) — американська акторка і продюсерка часів німого кіно, що досягла піку популярності на початку 1920-х, коли входила до кола найпопулярніших зірок американського кіно.

## Біографія
Народилася в бідній родині в Джерсі-Сіті. Після того, як батько покинув сім'ю, вона з двома молодшими сестрами Наталі і Констанс (також стали акторками) залишилася під опікою матері.
Акторську кар'єру Норма Толмадж почала з участі в короткометражках ще в 1910 році на Східному узбережжі, а по досягненню певних успіхів і слави на початку 1920-х перебралася до Голлівуду. Спеціалізуючись в основному на мелодрамах, Толмадж зіграла свою найзнаменитішу роль в картині Сідні Франкліна «Ніжна посмішка» в 1922 році, а крім цього тріумфальними для неї стали роль в драмах Френка Борзейгі «Секрети» (1924) і «Леді» (1925), де вона також виступила і як продюсер. Вважається, що саме Норма Толмадж започаткувала традицію залишати відбитки ніг і долонь перед Китайським театром Граумана, випадково наступивши навесні 1927 року на вологий бетон перед його входом.
З 1916 по 1934 актриса була одружена з впливовим американським продюсером Джозефом Шенком, з яким створила власну продюсерську компанію. Протягом 1920-х Норма Толмадж залишалася однією з найелегантніших і гламурних кінозірок, проте до кінця епохи німого кіно її популярність пішла на спад. У 1930 році, після того як два звукових фільми з її участю провалилися в прокаті, Толмадж завершила акторську кар'єру. Після розлучення з Шенком Толмадж ще двічі була одружена, дітей більше не мала.
Візні роки Толмадж провела в самоті, уникаючи появ на публіці. Страждаючи від артриту і будучи залежною від знеболювальних препаратів, вона перебралася в Лас-Вегас, де провела останні роки.
У 1957 році Норма Толмадж перенесла ряд інсультів і в переддень Різдва померла від пневмонії у віці 63 років. На момент смерті її статки були оцінені в 1 млн доларів. Актриса була похована на кладовищі «Hollywood Forever», де пізніше поруч з нею були поховані і її сестри.
Її внесок в кіноіндустрію США відзначений зіркою на Голлівудській алеї слави.

## Фільмографія
1. 1917: Пантея / Panthea — Пантея Ромофф
2. 1917: Закон компенсації / The Law of Compensation — Флора Грем / Рут Грем
3. 1917: Поппі / Poppy — Поппі Дестінн
4. 1917: Метелик / The Moth — Люсі Гіллам
5. 1917: Таємниця штормової країни / The Secret of the Storm Country — Тесс Скіннер
6. 1918: Привиди з вчора / The Ghosts of Yesterday — Рут Грем / Жанна Ле Флюр
7. 1918: За правом викупу / By Right of Purchase — Марго Г'юз
8. 1918: Розкішна Енні / De Luxe Annie — Джулі Кендал (Розкішна Енні ІІ)
9. 1918: Протипожежна завіса / The Safety Curtain — Пак
10. 1918: Її єдиний шлях / Her Only Way — Люсіль Вестбрук
11. 1918: Заборонене місто / The Forbidden City — Сан Сан / іграшка
12. 1919: Серце Ветони / The Heart of Wetona — Ветона
13. 1919: Місяць-молодик / The New Moon — принцеса Марія Павлівна
14. 1919: Випробування для дружини / The Probation Wife — Жозефіна Моубрей
15. 1919: Острів завоювання / The Isle of Conquest — Етель Гармон
16. 1920: Дочка двох світів / A Daughter of Two Worlds — Дженні Мелоун
17. 1920: Вона любить і бреше / She Loves and Lies — Марі Каллендер, вона же Марі Макс і Джун Дейні
18. 1920: Так чи ні / Yes or No — Маргарет Вейн / Мінні Беррі
19. 1920: Фірмова жінка / The Branded Woman — Рут Сойєр
20. 1921: Пристрасна квітка / Passion Flower — Акація, Пристрасна квітка
21. 1921: Знак на дверях / The Sign on the Door — Енн Гунівел / місіс «Лейф» Ріган
22. 1921: Дивна річ / The Wonderful Thing — Жаклін Лорентін Боггс
23. 1922: Ніжна посмішка / Smilin' Through — Муньєн
24. 1922: Вічний вогонь / The Eternal Flame — герцогиня Ланже
25. 1923: Голос із мінарету / The Voice from the Minaret — леді Адріанна Карлайл
26. 1923: Без закону / Within the Law — Марія Тернер
27. 1923: Попіл помсти / Ashes of Vengeance — Іоланда Брукс
28. 1923: Пісня про любов / The Song of Love — Нурма-гал
29. 1924: Таємниці / Secrets — Мері Карлтон
30. 1925: Леді / The Lady — Поллі Перл
31. 1925: Граустарк / Graustark — принцеса Єтів
32. 1926: Кікі / Kiki — Кікі
33. 1927: Голуб / The Dove — Долорес
34. 1928: Суперечлива жінка / The Woman Disputed — Мері Енн Вагнер
35. 1929: Нью-йоркські ночі / New York Nights — Джилл Деверн
36. 1930: Дю Баррі, пристрасна жінка / Du Barry, Woman of Passion — мадам Дю Баррі

title: Норма Толмадж

wikitext:
{{Othernames|Толмадж}}
{{Актор
| bgcolour =
| ім'я =
| розмір =
| підпис =
| ім'я_при_народженні =
| дата_народження =
| місце_народження =
| дата_смерті =
| місце_смерті =
| причина_смерті =
| інші_імена =
| громадянство =
| національність =
| рід_діяльності =
| роки_діяльності =
| дружина =
| чоловік =
| діти =
| imdb_id =
| сторінка_в_інтернеті =
| провідні_ролі =
| нагороди =
}}
'''Норма Толмадж''' ({{lang-en|Norma Talmadge}}; [[2 травня]] [[1894]] — [[24 грудня]] [[1957]]) — американська акторка і продюсерка часів [[Німе кіно|німого кіно]], що досягла піку популярності на початку 1920-х, коли входила до кола найпопулярніших зірок американського кіно.

== Біографія ==
Народилася в бідній родині в Джерсі-Сіті. Після того, як батько покинув сім'ю, вона з двома молодшими сестрами [[Наталі Толмадж|Наталі]] і [[Констанс Толмадж|Констанс]] (також стали акторками) залишилася під опікою матері.

Акторську кар'єру Норма Толмадж почала з участі в короткометражках ще в 1910 році на Східному узбережжі, а по досягненню певних успіхів і слави на початку 1920-х перебралася до [[Голлівуд|Голлівуду]]. Спеціалізуючись в основному на мелодрамах, Толмадж зіграла свою найзнаменитішу роль в картині [[Сідні Франклін]]а «Ніжна посмішка» в 1922 році, а крім цього тріумфальними для неї стали роль в драмах [[Френк Борзейгі|Френка Борзейгі]] «Секрети» (1924) і «Леді» (1925), де вона також виступила і як продюсер. Вважається, що саме Норма Толмадж започаткувала традицію залишати відбитки ніг і долонь перед Китайським театром Граумана, випадково наступивши навесні 1927 року на вологий бетон перед його входом.

З 1916 по 1934 актриса була одружена з впливовим американським продюсером [[Джозеф Шенк|Джозефом Шенком]], з яким створила власну продюсерську компанію. Протягом 1920-х Норма Толмадж залишалася однією з найелегантніших і [[Гламур|гламурних]] кінозірок, проте до кінця епохи німого кіно її популярність пішла на спад. У 1930 році, після того як два [[Звукове кіно|звукових фільми]] з її участю провалилися в прокаті, Толмадж завершила акторську кар'єру. Після розлучення з Шенком Толмадж ще двічі була одружена, дітей більше не мала.

Візні роки Толмадж провела в самоті, уникаючи появ на публіці. Страждаючи від [[Артрит|артриту]] і будучи залежною від знеболювальних препаратів, вона перебралася в Лас-Вегас, де провела останні роки.

У 1957 році Норма Толмадж перенесла ряд [[Інсульт|інсультів]] і в переддень Різдва померла від [[Пневмонія|пневмонії]] у віці 63 років. На момент смерті її статки були оцінені в 1 млн доларів. Актриса була похована на кладовищі «Hollywood Forever», де пізніше поруч з нею були поховані і її сестри.

Її внесок в кіноіндустрію США відзначений зіркою на [[Голлівудська алея слави|Голлівудській алеї слави]].

== Фільмографія ==
# {{рік у кіно|1917}}: [[Пантея]] / Panthea — ''Пантея Ромофф''
# {{рік у кіно|1917}}: [[Закон компенсації]] / The Law of Compensation — ''Флора Грем / Рут Грем''
# {{рік у кіно|1917}}: [[Поппі (фільм, 1917)|Поппі]] / Poppy — ''Поппі Дестінн''
# {{рік у кіно|1917}}: [[Метелик (фільм, 1917)|Метелик]] / The Moth — ''Люсі Гіллам''
# {{рік у кіно|1917}}: [[Таємниця штормової країни]] / The Secret of the Storm Country — ''Тесс Скіннер''
# {{рік у кіно|1918}}: [[Привиди з вчора]] / The Ghosts of Yesterday — ''Рут Грем / Жанна Ле Флюр''
# {{рік у кіно|1918}}: [[За правом викупу]] / By Right of Purchase — ''Марго Г'юз''
# {{рік у кіно|1918}}: [[Розкішна Енні]] / De Luxe Annie — ''Джулі Кендал (Розкішна Енні ІІ)''
# {{рік у кіно|1918}}: [[Протипожежна завіса]] / The Safety Curtain — ''Пак ''
# {{рік у кіно|1918}}: [[Її єдиний шлях]] / Her Only Way — ''Люсіль Вестбрук''
# {{рік у кіно|1918}}: [[Заборонене місто (фільм, 1918)|Заборонене місто]] / The Forbidden City — ''Сан Сан / іграшка''
# {{рік у кіно|1919}}: [[Серце Ветони]] / The Heart of Wetona — ''Ветона''
# {{рік у кіно|1919}}: [[Місяць-молодик (фільм, 1919)|Місяць-молодик]] / The New Moon — ''принцеса Марія Павлівна''
# {{рік у кіно|1919}}: [[Випробування для дружини]] / The Probation Wife — ''Жозефіна Моубрей''
# {{рік у кіно|1919}}: [[Острів завоювання (фільм, 1919)|Острів завоювання]] / The Isle of Conquest — ''Етель Гармон''
# {{рік у кіно|1920}}: [[Дочка двох світів]] / A Daughter of Two Worlds — ''Дженні Мелоун''
# {{рік у кіно|1920}}: [[Вона любить і бреше]] / She Loves and Lies — ''Марі Каллендер, вона же Марі Макс і Джун Дейні''
# {{рік у кіно|1920}}: [[Так чи ні (фільм, 1920)|Так чи ні]] / Yes or No — ''Маргарет Вейн / Мінні Беррі''
# {{рік у кіно|1920}}: [[Фірмова жінка]] / The Branded Woman — ''Рут Сойєр''
# {{рік у кіно|1921}}: [[Пристрасна квітка (фільм, 1921)|Пристрасна квітка]] / Passion Flower — ''Акація, Пристрасна квітка''
# {{рік у кіно|1921}}: [[Знак на дверях]] / The Sign on the Door — ''Енн Гунівел / місіс «Лейф» Ріган''
# {{рік у кіно|1921}}: [[Дивна річ]] / The Wonderful Thing — ''Жаклін Лорентін Боггс''
# {{рік у кіно|1922}}: [[Ніжна посмішка]] / Smilin' Through — ''Муньєн''
# {{рік у кіно|1922}}: [[Вічний вогонь (фільм, 1922)|Вічний вогонь]] / The Eternal Flame — ''герцогиня Ланже''
# {{рік у кіно|1923}}: [[Голос із мінарету]] / The Voice from the Minaret — ''леді Адріанна Карлайл''
# {{рік у кіно|1923}}: [[Без закону (фільм, 1923)|Без закону]] / Within the Law — ''Марія Тернер''
# {{рік у кіно|1923}}: [[Попіл помсти]] / Ashes of Vengeance — ''Іоланда Брукс''
# {{рік у кіно|1923}}: [[Пісня про любов (фільм, 1923)|Пісня про любов]] / The Song of Love — ''Нурма-гал''
# {{рік у кіно|1924}}: [[Таємниці (фільм, 1924)|Таємниці]] / Secrets — ''Мері Карлтон''
# {{рік у кіно|1925}}: [[Леді (фільм, 1925)|Леді]] / The Lady — ''Поллі Перл''
# {{рік у кіно|1925}}: [[Граустарк]] / Graustark — ''принцеса Єтів''
# {{рік у кіно|1926}}: [[Кікі (фільм, 1926)|Кікі]] / Kiki — ''Кікі''
# {{рік у кіно|1927}}: [[Голуб (фільм, 1927)|Голуб]] / The Dove — ''Долорес''
# {{рік у кіно|1928}}: [[Суперечлива жінка]] / The Woman Disputed — ''Мері Енн Вагнер''
# {{рік у кіно|1929}}: [[Нью-йоркські ночі (фільм, 1929)|Нью-йоркські ночі]] / New York Nights — ''Джилл Деверн''
# {{рік у кіно|1930}}: [[Дю Баррі, пристрасна жінка]] / Du Barry, Woman of Passion — ''мадам Дю Баррі''

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://wfpp.cdrs.columbia.edu/pioneer/ccp-constance-talmadge-and-norma-talmadge/ Talmadge Sisters] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171224034304/https://wfpp.cdrs.columbia.edu/pioneer/ccp-constance-talmadge-and-norma-talmadge/ |date=24 грудня 2017 }} at the Women Film Pioneers Project
* [http://www.nytimes.com/2010/03/14/movies/homevideo/14kehr.html New York Times: «An Independent Woman, Nobly Suffering in Silents»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150504104137/http://www.nytimes.com/2010/03/14/movies/homevideo/14kehr.html |date=4 травня 2015 }}
* {{tcmdb name|1481269}}
* [http://www.stanford.edu/~gdegroat/NT/home.htm Norma Talmadge Website] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131207034027/http://www.stanford.edu/~gdegroat/NT/home.htm |date=7 грудня 2013 }}
* [http://film.virtual-history.com/person.php?personid=749 Photographs and bibliography] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100626120844/http://film.virtual-history.com/person.php?personid=749 |date=26 червня 2010 }}
{{бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Толмадж, Норма}}
[[Категорія:Акторки США]]
[[Категорія:Голлівудська алея слави]]
[[Категорія:Акторки за алфавітом]]
[[Категорія:Американські кінопродюсерки]]
[[Категорія:Акторки німого кіно]]

title: англ. Norma Talmadge

Народилася: 2 травня 1894[…] · Джерсі-Сіті, Нью-Джерсі, США

Померла: 24 грудня 1957 (63 роки) · Лас-Вегас, Невада, США · грип

Поховання: Голлівуд-Форевер

Громадянство: США

Діяльність: акторка, кінопродюсерка, кіноакторка

Alma mater: школа Еразмаd

У шлюбі з: Джозеф М. Шенк і George Jesseld

Батьки: · Margaret Talmadged

Брати / сестри: Наталі Талмадж і Констанс Толмадж

англ. Norma Talmadge:
Нагороди та премії
зірка на голлівудській Алеї слави
Норма Толмадж у Вікісховищі


text:
# Єлецьке князівство
Єлецьке князівство — в кінці XIV сторіччя удільне князівство, а вже на початку XV сторіччя - самостійне князівство (земля) зі столицею в Єльці.
За 1389 рік вперше згадується єлецький князь Юрій, в 1395 році князівство зазнало навали Тимура, у 1414 році Єлець знищено татарами. У 1483 році територія увійшла до складу Великого князівства Московського.

## Зародження князівства
Землі майбутнього Єлецького князівства перебували у складі Русі до виділення Чернігівського князівства у 1097 році; потім у складі Чернігівського князівства до виділення з нього Рязанського князівства у 1129 році. Надалі належали або до Посейм'я у складі Новгород-Сіверського князівства й на початку XIV сторіччя до Київського князівства, або до Рязанського князівства.
У письмових історичних джерелах не зустрічається Єлецьке князівство до другої половини XIV сторіччя. Хоча елецькі краєзнавці XIX сторіччя (наприклад, М. Ридінгер «Матеріали до історії й статистики Єлецького повіту») схильні були починати відлік його існування з середини XII сторіччя та раніше. Ця думка ґрунтується на інформації у Никонівському літописі, що у 1146 році «з Єльця» до Києва приїхав представник Рязанського княжого дому, князя Андрія Ростиславича.

## Межі Єлецького князівства
Про значні межі Єлецького князівства ще домонгольської доби дає уявлення і, приводятся В. П. Горловим й А. В. Новосельцевим, запис «Пискаревського літописця» за 1584 рік:
«Того ж року великий государ й великий князь Федір Іванович всієї Русі… наказує боярину своєму слузі й конюшему Борису Федоровичу Годунову та дьяку ближньому своєму Андрієві Щелканову городи ставити на поле й Сівері, й до Астрахані, що за багато років запустіли від безбожних агорян й від міжусобних лайок: Єлецьких князів вотчина — Лівни, Койса, Оскіл, Валуйка, Бєлгарія, Самара, Кроми, Монастирів та інших багато польських й сіверських».
У період Рязанського князівства кордон Єлецького наділу з Пронським князівством проходила річкою Красива Меча, або по вододілу цієї річки з річкою Пронею. Західна й північно-західна межа Єлецької землі, мабуть, колись межувала з Новосільським князівством.. Південна межа Єлецького уділу досить часто змінювалася й ще до половецького й татаро-монгольського розорення південних й надчорноморських меж історичної Русі, вона проходила природними межами Середньоруської височини. Середньоруська височина чітко відокремлює Єлецьку землю від стародавнього Тмутараканського князівства Мстислава Хороброго й Курського князівства, а ще раніше й від підконтрольних земель хозар, згодом печенігів та половців. Вже половці й наступна татаро-монгольська навала перетворили ці землі на Дике поле, що на сторіччя стали степовим коридором кочовиків на шляху з Азії до Європи,.
У XIV сторіччі Єлецьке князівство охоплювало все сточище річки Бистра Сосна, від верхів'їв, що безпосередньо примикає до верхів'їв Оки, до гирла, при впадінні Швидкої Сосни у Дін; на заході межувало з землею Чернігівського князівства, що перебувало під владою Великого князівства литовського.. Пізніше, західна межа Єлецької землі усталилася, ймовірно, за західними межами округи міст Лівни, Новосіль та земель пізнішого Єфремова, охоплюючи їх уділами весь південно-східний край Середньоруської височини до її зниження на захід, таким чином сягаючи початку Орлівського рівнинного лісостепу. У другій половині XIV сторіччя на півдні територія Рязанського князівства, у складі якого був Єлець зі своїм уділом, доходила до річки Ворона.

## Під владою Великого князівства Литовського (1362-1395)
За версією В. В. Лаптенкова, Єлецьке князівство належало до Великого князівства Литовського у другій половині XIV сторіччя. Дослідник наводить в обґрунтування цього наступні аргументи:
- Єлець не згадується в московсько-рязанських угодах;
- Новосільский князь у той час переїхав з Новосіля в розташований північніше Одоєв через татарські набіги, а дроблення Новосільського князівства почалося пізніше.
- У «Списку руських міст далеких й близьких» Курськ й Коршів на Сосні віднесені не до заліським міст, а до київських, що перебувають під владою Литви з 1362 року;
- Мацей Стрийковський писав, що у 1362 році Ольгерд прогнав татар «за Дон».

### Подорож Київського митрополита Пимена з Москви до Константинополь (1389)
Перша достовірна звістка про наявність в Єльці князя, й, відповідно, князівства, дійшло до нас у щоденникових записах Ігнатія Смолянина, що супроводжував Київського митрополита Пимена з Москви у Константинополь у 1389 році.

#### Князь Юрій Єлецький
9 травня 1389 року, пройшовши гирлі річки Вороніж, караван Пимена зустрів єлецького князя Юрія «з боярами й багатьма людьми». По батькові князя Юрія не називається, а положення першого єлецького князя з таким іменем у традиційному родоводу єлецьких князів не узгоджується з зразковим часом народження засновника династії Федора Івановича. У розлогій редакції «Ходіння митрополита Пимена в Царгород», що увійшла в Никонівський літопис, міститься також інформація про зустріч князем Юрієм митрополита за наказом Олега Рязанського. Літопис створювався під керівництвом митрополита Даниїла, який був рязанського походження, що пояснює попадання в нього відомостей про поїздку Андрія Ростиславича та про наказ Олега Рязанського.

## Розорення кипчаками

### Навала Тамерлана (1395)
Найзначнішою подією у історії Єлецького князівства була навала Тимура у 1395 році. Про цю подію й у зв'язку з нею про Єлець згадують практично всі руські літописи того часу. Примітно, що Єлецьке князівство у тих оповіданнях однозначно та недвозначно іменується «землею», яку тамерланове військо «поплені». Термін «земля» у руських літописах означав самостійну державу, а не уділ або васальне князівство. Інакше кажучи, треба вважати, що Єлецька земля на 1395 рік не входила до складу Руських земель, ані до Великого князівства Литовського, ані Рязанського, ані до Золотої Орди. У жодному з літописних оповідань єлецького князя не названо по імені, про нього говориться лише, що він був узятий в полон. Причина полону не відома, оскільки про опір єлецького князя загарбникам також не говориться ані слова. Військо Тамерлана два тижні стояла на єлецьких землях, а потім ніким не гнана пішла на південь. Цю подію було приписане заступництву ікони Володимирської Божої Матері й стало джерелом для численних пізніших місцевих й загальноруських сказів. Певно, після 1395 року Єлець проіснував ще близько 20 років, що значить, що він не був вщент розорений військом Тимура.

### Князь Єлецький Федір Іванович
В кінці XIV сторіччя, коли удільний козельський князь Іван Титович розділив свою «вітчину» між синами, молодший син Федір отримав в управління Єлець з волостю й став родоначальником Єлецьких князів.
«Сказання про Мамаєве побоїще» згадує Єлецького князя Федора в числі воєвод загальноруського війська, який воював на Куликовому полі 8 вересня 1380 року. За іншими даними батьки Федора Івановича, Іван Титович Козельський й Агрипина Олегівна Рязанська, одружилися тільки у 1377 році, а значить їх син Федір не міг бути учасником Куликовської битви й княжив пізніше.

### Похід Едигея на Москву (1408)
Близько 1408 року елецькі землі знову зазнали руйнування. В околицях Єльця на сьогоднішній день виявлено три скарби датовані цим роком. Відомо, що в 1408 році на Москву ходив хан Едигей. Можливо, вище згадане розорення було пов'язано з цим походом.

### Розорення татарами (1414-1415)
Руські літописи останній раз згадують княжий Єлець XV сторіччя між 1414 і 1415 роками. Приблизно у цей час Єлець зазнав нападу якихось татар, що вбили єлецького князя (ім'я знову не згадується) та зруйнували місто.

## Під владою Великого князівства Рязанського (1415-1483)
Єльчани, що вижили, стекли до Рязані. З того часу остаточно розорені й сильно спорожнілі елецькі землі, ймовірно, відійшли до Великого князівства Рязанського,

## Під владою Великого князівства Московського (з 1483)
Внаслідок московсько-рязанської угоди 1483 року єлецькі землі передані московському князю Івану III Васильовичу Великому. Показово, що в угоді мова йде не про місто, а про єлецькі землі. Ймовірно, що самого міста після 1414—1415 років вже не існувало. Принаймні, московські літописи не згадують про нього серед існуючих міст.
Єлецька земля потрапила під вплив Великого князівства Московського у 1483 році, коли Єлецькі князі вступили на службу Московському князю,
Межі землі, початково названою «Єлецька», розширюються на південь, південний схід й схід, доходять на півдні до річки Оскіл й гирла Вороніжа, а на сході до майбутніх міст Козлов (тепер Мічуринськ) й Тамбов.
У 1592 році московський цар Федір Іоаннович (син Івана IV Грозного) віддав наказ про будівництво фортеці на місці старого Єльця й сюди були переведені служиві люди з московських й підконтрольних Москві сіверських земель.

title: Єлецьке князівство

wikitext:
{{Історична держава
|назва                         = Єлецьке князівство
|самоназва                     =Єлецька земля
|статус                        = половецько-сіверське князівство
|статус_текст                  =
|прапор                        =
|опис_прапора                  =
|герб                          =
|опис_герба                    =
|карта                         =
|опис                          =
|p1                            =
|flag_p1                       =
|p2                            =
|flag_p2                       =
|p3                            =
|flag_p3                       =
|p4                            =
|flag_p4                       =
|утворено                      =1146
|ліквідовано                   =1415
|s1                            =
|flag_s1                       =
|s2                            =
|flag_s2                       =
|s3                            =
|flag_s3                       =
|s4                            =
|flag_s4                       =
|девіз                         =
|столиця                       =Єлець
|мова                          =
|площа                         =
|населення                     =сіверяни, севрюки, половці
|форма_правління               =
|династія                      =Єлецькі
|титул_правителів              =
|правитель1                    = Юрій
|рік_правителя1                = правив у 1389 році
|титул_правителів2             = Єлецький князь
|правитель2                    = Федір Іванович
|рік_правителя2                = народився після 1377 року
|титул_правителів3             =
|правитель3                    =
|рік_правителя3                =
|титул_правителів4             =
|правитель4                    =
|рік_правителя4                =
|титул_правителів5             =
|правитель5                    =
|рік_правителя5                =
|титул_правителів6             =
|правитель6                    =
|рік_правителя6                =
|релігія                       =
|додатковий_параметр1          =
|вміст_параметра1              =
|Етап1                         = Навала [[Тимур|Тимура]] (Тамерлана)
|Дата1                         =
|Рік1                          = 1395
|Етап2                         = Похід на Моксву [[Едигей|Едигея]]
|Дата2                         =
|Рік2                          =1408
|Етап3                         =Кінцеве розорення Єльця татарами
|Дата3                         =
|Рік3                          =1415
|Етап4                         =
|Дата4                         =
|Рік4                          =
|Етап5                         =
|Дата5                         =
|Рік5                          =
|Етап6                         =
|Дата6                         =
|Рік6                          =
|додатковий_параметр2          =
|вміст_параметра2              =
|до                            =
|д1                            =
|д2                            =
|д3                            =
|д4                            =
|д5                            =
|д6                            =
|д7                            =
|після                         =
|п1                            =
|п2                            =
|п3                            =
|п4                            =
|п5                            =
|п6                            =
|п7                            =
|прим                          =
}}
'''Єлецьке князівство''' — в кінці [[XIV століття|XIV сторіччя]] [[Уділ|удільне князівство]], а вже на початку [[XV століття|XV сторіччя]] - самостійне князівство (земля) зі столицею в [[Єлець|Єльці]].

За 1389 рік вперше згадується єлецький князь Юрій, в [[1395|1395 році]] князівство зазнало навали [[Тимур]]а, у [[1414|1414 році]] Єлець знищено татарами. У [[1483|1483 році]] територія увійшла до складу [[Велике князівство Московське|Великого князівства Московського]].

== Зародження князівства ==
[[Файл:Ziemie_Czernihowsko-Siewierskie_w_XV_wieku.jpg|міні|Чернігівські землі в XV сторіччі]]
Землі майбутнього Єлецького князівства перебували у складі Русі до виділення [[Чернігівське князівство|Чернігівського князівства]] у 1097 році; потім у складі Чернігівського князівства до виділення з нього [[Велике князівство Рязанське|Рязанського князівства]] у 1129 році. Надалі належали або до [[Посем'я|Посейм'я]] у складі [[Сіверське князівство|Новгород-Сіверського князівства]] й на початку XIV сторіччя до [[Київське князівство|Київського князівства]], або до [[Велике князівство Рязанське|Рязанського князівства]].

У письмових історичних джерелах не зустрічається Єлецьке князівство до другої половини XIV сторіччя. Хоча елецькі краєзнавці XIX сторіччя (наприклад, М. Ридінгер «Матеріали до історії й статистики Єлецького повіту») схильні були починати відлік його існування з середини XII сторіччя та раніше. Ця думка ґрунтується на інформації у [[Никонівський літопис|Никонівському літописі]], що у 1146 році «з Єльця» до Києва приїхав представник Рязанського княжого дому, князя [[Андрій Ростиславич|Андрія Ростиславича]].

== Межі Єлецького князівства ==

Про значні межі Єлецького князівства ще домонгольської доби дає уявлення і, приводятся В. П. Горловим й А. В. Новосельцевим, запис «<nowiki/>[[Пискаревський літописець|Пискаревського літописця]]<nowiki/>» за 1584 рік:
''«Того ж року великий государ й великий князь Федір Іванович всієї Русі… наказує боярину своєму слузі й конюшему Борису Федоровичу Годунову та дьяку ближньому своєму Андрієві Щелканову городи ставити на поле й Сівері, й до Астрахані, що за багато років запустіли від безбожних агорян й від міжусобних лайок: Єлецьких князів вотчина — [[Лівни]], Койса, [[Старий Оскол|Оскіл]], [[Валуйки|Валуйка]], Бєлгарія, [[Самара (місто)|Самара]], [[Кроми]], Монастирів та інших багато польських й сіверських»''<ref>
Горлов В. П. Новосельцев А. В. 400 років нового Ельцу // Єлецька бувальщина. Випуск перший. Краєзнавчий збірник. — Липецьк, 1994
</ref>.

У період Рязанського князівства кордон Єлецького наділу з [[Пронське князівство|Пронським князівством]] проходила річкою [[Красива Меча]], або по вододілу цієї річки з річкою [[Проня (притока Оки)|Пронею]]. Західна й північно-західна межа Єлецької землі, мабуть, колись межувала з [[Новосільське князівство|Новосільським князівством]].<ref>
Краснова Т. Ст. Давньоруська топонімія Єлецької землі: Монографія. — Єлець, 2004
</ref>. Південна межа Єлецького уділу досить часто змінювалася й ще до половецького й татаро-монгольського розорення південних й надчорноморських меж історичної Русі, вона проходила природними межами [[Середньоруська височина|Середньоруської височини]]. Середньоруська височина чітко відокремлює Єлецьку землю від стародавнього [[Тмутороканське князівство|Тмутараканського князівства]] [[Мстислав Хоробрий|Мстислава Хороброго]] й [[Курське князівство|Курського князівства]], а ще раніше й від підконтрольних земель [[Хозари|хозар]], згодом [[Печеніги|печенігів]] та [[Половці|половців]]. Вже половці й наступна татаро-монгольська навала перетворили ці землі на [[Дике Поле|Дике поле]], що на сторіччя стали степовим коридором кочовиків на шляху з Азії до Європи,.

У XIV сторіччі Єлецьке князівство охоплювало все сточище річки [[Бистра Сосна]], від верхів'їв, що безпосередньо примикає до верхів'їв [[Ока (притока Волги)|Оки]], до гирла, при впадінні Швидкої Сосни у Дін; на заході межувало з землею Чернігівського князівства, що перебувало під владою [[Велике князівство Литовське|Великого князівства литовського]].<ref>
Воропаєв Р. Н., Палабугин В. К. Нариси історії Єлецької землі. Воронеж, 1985. — С. 6
</ref>. Пізніше, західна межа Єлецької землі усталилася, ймовірно, за західними межами округи міст [[Лівни]], [[Новосіль]] та земель пізнішого [[Єфремов (місто)|Єфремова]], охоплюючи їх уділами весь південно-східний край Середньоруської височини до її зниження на захід, таким чином сягаючи початку Орлівського рівнинного лісостепу. У другій половині XIV сторіччя на півдні територія Рязанського князівства, у складі якого був Єлець зі своїм уділом, доходила до річки [[Ворона (притока Хопра)|Ворона]]<ref>
Мілонов Н. П. Історико-археологічні дослідження в Рязанській області за 30 років (1917—1947 рр..) / / Рязанський державний педагогічний інститут. Вчені записки. Випуск VI. — Рязань, 1948. — 36 С.
</ref>.

== Під владою Великого князівства Литовського (1362-1395) ==
За версією В. В. Лаптенкова, Єлецьке князівство належало до Великого князівства Литовського у другій половині XIV сторіччя. Дослідник наводить в обґрунтування цього наступні аргументи:

* Єлець не згадується в московсько-рязанських угодах;
* Новосільский князь у той час переїхав з [[Новосіль|Новосіля]] в розташований північніше [[Одоєв]] через татарські набіги, а дроблення [[Новосільське князівство|Новосільського князівства]] почалося пізніше.
* У «<nowiki/>[[Список руських міст далеких і близьких|Списку руських міст далеких й близьких]]<nowiki/>» [[Курськ]] й [[Коршев (Орловська область)|Коршів на Сосні]] віднесені не до [[Залісся|заліським]] міст, а до київських, що перебувають під владою Литви з 1362 року;
*[[Мацей Стрийковський]] писав, що у 1362 році [[Ольгерд]] прогнав татар «''за Дон»''.

=== Подорож Київського митрополита Пимена з Москви до Константинополь (1389) ===
Перша достовірна звістка про наявність в Єльці князя, й, відповідно, князівства, дійшло до нас у щоденникових записах [[Ігнатій Смолянин|Ігнатія Смолянина]], що супроводжував Київського митрополита [[Пимен (митрополит Київський)|Пимена]] з Москви у Константинополь у 1389 році.

==== Князь Юрій Єлецький ====
9 травня 1389 року, пройшовши гирлі річки [[Вороніж (річка)|Вороніж]], караван Пимена зустрів '''''єлецького князя Юрія''''' «з боярами й багатьма людьми». По батькові князя Юрія не називається, а положення першого єлецького князя з таким іменем у традиційному родоводу єлецьких князів не узгоджується з зразковим часом народження засновника династії Федора Івановича. У розлогій редакції «Ходіння митрополита Пимена в Царгород», що увійшла в [[Никонівський літопис]], міститься також інформація про зустріч князем Юрієм митрополита за наказом [[Олег Іванович|Олега Рязанського]]. Літопис створювався під керівництвом [[Даниил (митрополит Московский)|митрополита Даниїла]], який був рязанського походження, що пояснює попадання в нього відомостей про поїздку Андрія Ростиславича та про наказ Олега Рязанського.

== Розорення кипчаками ==

=== Навала Тамерлана (1395) ===
Найзначнішою подією у історії Єлецького князівства була навала [[Тимур]]а у 1395 році. Про цю подію й у зв'язку з нею про Єлець згадують практично всі руські літописи того часу. Примітно, що Єлецьке князівство у тих оповіданнях однозначно та недвозначно іменується «землею», яку тамерланове військо «поплені». Термін «земля» у руських літописах означав самостійну державу, а не уділ або васальне князівство. Інакше кажучи, треба вважати, що Єлецька земля на 1395 рік не входила до складу Руських земель, ані до Великого князівства Литовського, ані Рязанського, ані до Золотої Орди. У жодному з літописних оповідань єлецького князя не названо по імені, про нього говориться лише, що він був узятий в полон. Причина полону не відома, оскільки про опір єлецького князя загарбникам також не говориться ані слова. Військо Тамерлана два тижні стояла на єлецьких землях, а потім ніким не гнана пішла на південь. Цю подію було приписане заступництву ікони Володимирської Божої Матері й стало джерелом для численних пізніших місцевих й загальноруських сказів. Певно, після 1395 року Єлець проіснував ще близько 20 років, що значить, що він не був вщент розорений військом Тимура.

=== Князь Єлецький Федір Іванович ===
В кінці XIV сторіччя, коли удільний [[Козельське князівство|козельський князь]] Іван Титович розділив свою «вітчину» між синами, молодший син Федір отримав в управління Єлець з волостю й став родоначальником [[Елецькі|Єлецьких князів]].

«Сказання про Мамаєве побоїще» згадує Єлецького князя Федора в числі воєвод загальноруського війська, який воював на [[Куликовська битва|Куликовому полі]] 8 вересня 1380 року. За іншими даними батьки Федора Івановича, Іван Титович Козельський й Агрипина Олегівна Рязанська, одружилися тільки у 1377 році, а значить їх син Федір не міг бути учасником Куликовської битви й княжив пізніше.

=== Похід Едигея на Москву (1408) ===
Близько 1408 року елецькі землі знову зазнали руйнування. В околицях Єльця на сьогоднішній день виявлено три скарби датовані цим роком. Відомо, що в 1408 році на Москву ходив хан [[Едигей]]. Можливо, вище згадане розорення було пов'язано з цим походом.

=== Розорення татарами (1414-1415) ===
[[Файл:VKL-1462-ru.png|міні|300x300пкс|[[Верховські князівства]] на московсько-литовському прикордонні]]
Руські літописи останній раз згадують княжий Єлець XV сторіччя між 1414 і 1415 роками. Приблизно у цей час Єлець зазнав нападу якихось татар, що вбили єлецького князя (ім'я знову не згадується) та зруйнували місто.

== Під владою Великого князівства Рязанського (1415-1483) ==
Єльчани, що вижили, стекли до Рязані. З того часу остаточно розорені й сильно спорожнілі елецькі землі, ймовірно, відійшли до Великого князівства Рязанського,

== Під владою Великого князівства Московського (з 1483) ==
Внаслідок московсько-рязанської угоди 1483 року єлецькі землі передані московському князю [[Іван III Васильович|Івану III Васильовичу Великому]]. Показово, що в угоді мова йде не про місто, а про єлецькі землі. Ймовірно, що самого міста після 1414—1415 років вже не існувало. Принаймні, московські літописи не згадують про нього серед існуючих міст.

Єлецька земля потрапила під вплив [[Велике князівство Московське|Великого князівства Московського]] у 1483 році, коли Єлецькі князі вступили на службу Московському князю<ref>
Слов'янська енциклопедія. XVII століття. М., ОЛМА-ПРЕСС. 2004; Семенов В. П. Росія. Повний географічний опис нашої Вітчизни. СПб., 1902. Т. II. — 576 С.
</ref>,

Межі землі, початково названою «Єлецька», розширюються на південь, південний схід й схід, доходять на півдні до річки [[Оскіл]] й гирла Вороніжа, а на сході до майбутніх міст [[Мічурінськ|Козлов]] (тепер Мічуринськ) й [[Тамбов]].

У 1592 році московський цар [[Федір I Іванович|Федір Іоаннович]] (син Івана IV Грозного) віддав наказ про будівництво фортеці на місці старого Єльця й сюди були переведені служиві люди з московських й підконтрольних Москві [[Сіверська земля|сіверських]] земель.

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Література ==
* В. В. Лаптёнков «Елецкие древности». Воронеж, 1998.
[[Категорія:Князівства]]
[[Категорія:Середньовічні держави Росії]]
[[Категорія:Історія Воронезької області]]
[[Категорія:Історія Курської області]]
[[Категорія:Історія Липецької області]]
[[Категорія:Історія Орловської області]]
[[Категорія:Історія Тамбовської області]]
[[Категорія:Історія Тульської області]]
[[Категорія:Історія Єльцю]]

Столиця: Єлець

Населення: сіверяни, севрюки, половці

Династія: Єлецькі

- правив у 1389 році: Юрій

- народився після 1377 року: Федір Іванович


text:
# Франческо Паоло Тості
Франческо Паоло Тості (італ. Francesco Paolo Tosti; 9 квітня 1846, Ортона, Абруццо — 2 грудня 1916, Рим) — італійський композитор, співак, педагог, придворний музикант англійських королів.

## Біографія
Франческо Паоло Тості народився в Італії в невеликому прибережному містечку Ортона 9 квітня 1846 року в сім'ї торговця, в якій став п'ятою дитиною.
Початкову освіту отримав в місті Неаполь, в Королівському коледжі при церкві Сан-П'єтро в Маєллі. Музичну освіту по класу скрипки і композиції здобув у консерваторії. Однак, внаслідок важкої хвороби залишив навчання і повернувся в рідну домівку, де кілька місяців практично не вставав з ліжка. Після того, як недуга відступила, Франческо Паоло Тості відчайдушно маючи потребу в грошах, провів деякий час в Анконі, а потім оселився в італійській столиці. У Римі Тості посміхнулася вдача — він познайомився з відомим піаністом, диригентом і композитором того часу Джованні Сгамбаті, в особі якого знайшов гарного друга і вчителя. За сприяння Сгамбаті, Тості взяв участь в концерті, серед глядачів якого була і принцеса Маргарита Савойська, що пізніше стала королевою Італії.
Майбутня королева була підкорена виступом Франческо і призначила Тості професором співу, а трохи пізніше — куратором Державного музичного архіву Італії. Франческо Тості тривалий час давав концерти на яких виконував написані ним же музичні твори в Лондоні, Римі та інших містах Європи.
Тості значний час присвятив педагогічній діяльності: спочатку був придворним учителем співу в столиці Італії.
У 1875 році Франческо Паоло Тості приїхав в Англію, де був представлений у вищому світі. Тості став частим гостем модних салонів. Працював придворним музикантом — учителем співу. З 1880 року, викладав музичні дисципліни при англійському дворі. Популярність Тості росла і до 1885 року він став автором одних з найбільш наймодніших хітів в Англії. У Лондоні отримує звання Професора Лондонської академії музичного та драматичного мистецтва, де також проводить заняття зі студентами.
У 1912 році Франческо повернувся до Італії, вирішивши провести залишок життя на Батьківщині.
Франческо Паоло Тості помер 2 грудня 1916 року в Римі.
Тості був одним з найяскравіших представників італійської камерної вокальної школи кінця 19 початку 20 сторіччя. Світову славу композитору принесли численні канцони, романси, вокальні дуети та неаполітанські пісні. Тості — автор понад 150 пісень і романсів (в основному на слова італійських авторів). Деякі з них стали справжніми перлинами жанру: ці прекрасні мелодії пережили свій час і ось вже більше ста років складають найбільш ефектну частину репертуару багатьох оперних співаків усього світу (особливо тенорів) — від великого сучасника Тості Карузо і до вокалістів наших днів.
До найбільш популярних творів Тості, з точки зору репертуару видатних тенорів XX сторіччя, можна віднести такі мистецькі пісні, як:
- A vucchella
- Ideale
- L'alba sepàra dalla luce l'ombra
- La Serenata
- L'ultima canzone
- Luna d'estate
- Marechiare
- Non t'amo più
- Vorrei morire

Диски з програмою тільки з творів Тості випускали Карло Бергонці, Хосе Каррерас і Луїджі Альва.

title: Франческо Паоло Тості

wikitext:
{{Музикант}}
'''Франческо Паоло Тості''' ({{Lang-it|Francesco Paolo Tosti}}; {{Дата народження|9|4|1846}}, [[Ортона]], [[Абруццо]] — {{Дата смерті|2|12|1916}}, [[Рим]]) — італійський композитор, співак, педагог, придворний музикант англійських королів.<ref>[http://www.staratel.com/music/classic/composers/photo1099.htm Тости (Tosti) Франческо Паоло]</ref>

== Біографія ==
Франческо Паоло Тості народився в Італії в невеликому прибережному містечку [[Ортона]] [[9 квітня]] [[1846|1846 року]] в сім'ї торговця, в якій став п'ятою дитиною.

Початкову освіту отримав в місті Неаполь, в Королівському коледжі при церкві Сан-П'єтро в Маєллі. Музичну освіту по класу скрипки і композиції здобув у консерваторії. Однак, внаслідок важкої хвороби залишив навчання і повернувся в рідну домівку, де кілька місяців практично не вставав з ліжка. Після того, як недуга відступила, Франческо Паоло Тості відчайдушно маючи потребу в грошах, провів деякий час в Анконі, а потім оселився в італійській столиці. У Римі Тості посміхнулася вдача — він познайомився з відомим піаністом, диригентом і композитором того часу [[Джованні Сгамбаті]], в особі якого знайшов гарного друга і вчителя. За сприяння Сгамбаті, Тості взяв участь в концерті, серед глядачів якого була і принцеса [[Маргарита Савойська (королева Італії)|Маргарита Савойська]], що пізніше стала королевою Італії.

Майбутня королева була підкорена виступом Франческо і призначила Тості професором співу, а трохи пізніше — куратором Державного музичного архіву Італії. Франческо Тості тривалий час давав концерти на яких виконував написані ним же музичні твори в [[Лондон]]і, [[Рим]]і та інших містах [[Європа|Європи]].

Тості значний час присвятив педагогічній діяльності: спочатку був придворним учителем співу в столиці [[Італія|Італії]].

У [[1875|1875 році]] Франческо Паоло Тості приїхав в [[Англія|Англію]], де був представлений у вищому світі. Тості став частим гостем модних салонів. Працював придворним музикантом — учителем співу. З [[1880|1880 року]], викладав музичні дисципліни при англійському дворі. Популярність Тості росла і до 1885 року він став автором одних з найбільш наймодніших [[Хіт|хітів]] в Англії. У Лондоні отримує звання [[Професор]]а [[Лондонська академія музичного та драматичного мистецтва|Лондонської академії музичного та драматичного мистецтва]], де також проводить заняття зі [[Студент|студентами]].

У [[1912|1912 році]] Франческо повернувся до Італії, вирішивши провести залишок життя на Батьківщині<ref>[http://www.enc-dic.com/enc_music/Tosti-F-P-7195.html Тости Ф. П. — Музыкальная энциклопедия — музыка, скрипка, фортепиано — Словари]</ref>.

Франческо Паоло Тості помер [[2 грудня]] [[1916|1916 року]] в Римі.

Тості був одним з найяскравіших представників італійської камерної вокальної школи кінця 19 початку 20 сторіччя. Світову славу композитору принесли численні [[Канцона|канцони]], [[романс]]и, вокальні дуети та неаполітанські пісні<ref>{{Книга|автор=|Заголовок=Музыкальная энциклопедия|відповідальний=Гл. ред. Ю.В. Келдыш|видання=|місце=|видавництво=«Советская энциклопедия»|рік=1981|сторінки=585|сторінок=1056|isbn=|isbn2=}}</ref>. Тості — автор понад 150 пісень і романсів (в основному на слова італійських авторів)<ref>{{Cite web|url=http://www.recmusic.org/lieder/t/tosti.html|title=Перечень песен Паоло Тости на сайте The Lied, Art Song, and Choral Texts Page (recmusic.org)|accessdate=2010-10-27|archiveurl=https://web.archive.org/web/20101121073629/http://www.recmusic.org/lieder/t/tosti.html|archivedate=2010-11-21|deadlink=yes}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101121073629/http://www.recmusic.org/lieder/t/tosti.html |date=2010-11-21 }}</ref>. Деякі з них стали справжніми перлинами жанру: ці прекрасні мелодії пережили свій час і ось вже більше ста років складають найбільш ефектну частину репертуару багатьох оперних співаків усього світу (особливо тенорів) — від великого сучасника Тості [[Енріко Карузо|Карузо]] і до вокалістів наших днів.

До найбільш популярних творів Тості, з точки зору репертуару видатних тенорів XX сторіччя, можна віднести такі мистецькі пісні, як:
:* A vucchella<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=9JtMTRYFQ6w A vucchella в исполнении] [[Енріко Карузо]]</ref>
:* Ideale<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=-tKZ_uDIrwE Ideale в исполнении] ''Юсси Бьёрлинга''</ref>
:* L'alba sepàra dalla luce l'ombra<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=eaGAhsgYmw8 L’alba sepàra dalla luce l’ombra в исполнении] ''Луиджи Альвы''</ref>
:* La Serenata<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=rzX4vk29Amg La Serenata в исполнении] ''Беньямино Джильи''</ref>
:* L'ultima canzone<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=O6H7NdRWmdo L’ultima canzone в исполнении] ''Франко Корелли''</ref>
:* Luna d'estate<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=LCdXdLvQY6g Luna d’estate в исполнении] ''Карло Бергонци''</ref>
:* Marechiare<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=MR2W6dyYARY Marechiare в исполнении] ''Тито Скипа''</ref>
:* Non t'amo più<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=nyfb1Q9dzhM Non t’amo più в исполнении] ''Лучано Паваротти''</ref>
:* Vorrei morire<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=LAozJM-XnVo Vorrei morire в исполнении] ''Альфредо Крауса''</ref>

Диски з програмою тільки з творів Тості випускали [[Карло Бергонці]]<ref>{{Cite web |url=http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=38583 |title=Tosti — Songs / Carlo Bergonzi, Mueller, Rome Co |accessdate=2020-07-04 |archive-date=2014-09-12 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140912161514/http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=38583 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140912161514/http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=38583 |date=2014-09-12 }}</ref>, [[Хосе Каррерас]]<ref>{{Cite web |url=http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=11174 |title=La Mia Canzone — José Carreras Sings Tosti |accessdate=2020-07-04 |archive-date=2014-09-12 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140912165115/http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=11174 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140912165115/http://www.arkivmusic.com/classical/album.jsp?album_id=11174 |date=2014-09-12 }}</ref> і [[Луїджі Альва]]<ref>Orchestra Sinfonica Ricordi — Direttore Benedetto Ghiglia. Ed. G. Ricordi & C./SIAE — 1962. Dischi Ricordi S.p.A.</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Тості, Франческо Паоло}}
[[Категорія:Італійські педагоги]]
[[Категорія:Померли в Римі]]
[[Категорія:Італійські емігранти до Великої Британії]]
[[Категорія:Уродженці Ортони]]
[[Категорія:Композитори академічної музики XX століття]]

title: Основна інформація

Дата народження: 9 квітня 1846[…]

Місце народження: Ортона, Провінція К'єті, Абруццо, Італія

Дата смерті: 2 грудня 1916[…] (70 років)

Місце смерті: Рим, Королівство Італія

Громадянство: Королівство Італія · Сполучене Королівство

Професії: композитор, музикознавець, музичний педагог, співак, оперний співак

Вчителі: Saverio Mercadanted

Відомі учні: Teresa del Riegod

Інструменти: фортепіано

Жанри: Канцона і романс

Заклад: Королівська музична академія

Нагороди: лицар-командор Королівського Вікторіанського ордена


text:
# Колапсуюча імперія
Колапсуюча імперія (англ. The Collapsing Empire) — це космічна опера, роман американського письменника Джона Скалці. Книга була опублікована видавництвом Tor Books 21 березня 2017 року. Це перший роман серії, яка повинна була складатися з двох книг, але тепер стала трилогією. Друга книга, «Вогонь знищення» (англ. The Consuming Fire), вийшла 16 жовтня 2018 року, а остання, «Останній імператор» (англ. The Last Emperox), — 14 квітня 2020 року.

## Сюжет
Інтерзалежність — це тисячолітня людська імперія, що складається з 48 зоряних систем, з’єднаних Потоком, мережею «струмів», що дозволяють переміщатися швидше за швидкість світла. Кожен струм односторонній і має точку входу та виходу. Не існує способу передавати інформацію швидше за Потік, а міжзоряні подорожі не є миттєвими — кораблі з поштою або пасажирами з Хабу, столиці імперії та системи з найбільшою кількістю з'єднань Потоку, прибувають до системи Край лише через дев'ять місяців. Однак ця мережа дозволяє підтримувати міжсистемну торгівлю життєзабезпечення. Як природне явище, Потік погано зрозумілий; Земля від'єдналася від мережі тисячі років тому, а цивілізація в іншій системі нещодавно зникла, коли її шлях раптово закрився.
Сімейні мегакорпорації контролюють усю міжзоряну торгівлю в меркантильній економіці Інтерзалежності; одна з них, Дім Ву, є королівською родиною. Торгові доми надзвичайно багаті завдяки державним монополіям і збору мита на «мілинах», точках входу та виходу з Потоку. Державна релігія, на чолі з Імператором, звеличує Інтерзалежність як божественно санкціоноване суспільство.
Граф Клермон, фізик із Краю, після десятиліть досліджень підрахував, що Потік незабаром розпадеться. Усі системи будуть ізольовані, жодна з них не є самодостатньою. Люди можуть жити на планетарній поверхні тільки в системі Край; в інших системах вони потребують космічних станцій або підземних поселень. Без Потоку суспільство в кожній системі, ймовірно, впаде. Граф відправляє свого сина Марса, також фізика, до Хабу, щоб попередити свого старого друга Імператора Аттавіо VI. Однак Імператор помер, і його непідготовлена дочка Карденія коронується як Грейленд II.
Рід Нохамапетанів хоче одружити спадкоємця з Карденією, щоб здобути владу. Вони вірять, що Потік зміниться, але не зникне, і що Край стане новим центром мережі. Цей рід таємно підтримує повстанців на Краї, щоб скинути герцога, сподіваючись прийти до влади та стати новою королівською родиною, коли мережа Потоку зміниться. Тисячі імперських військ відправляються на Край після терористичних бомбардувань у Хабі, нібито організованих змовниками з Краю, але насправді інсценованих самим родом.
Корабель Марса є останнім, який покидає Край перед закриттям його входу до Потоку; вихідна точка системи буде останньою, що закриється. Хоча план Нохамапетанів убити Карденію викрито, їхній родич на Краї підставляє графа Клермона за вбивство герцога Краю і стає новим герцогом. Роман закінчується тим, що Марс і Карденія вірять, що вони мають попередити всі системи про розпад і необхідність евакуювати людей до Краю. Інші дворяни та бюрократи скептично ставляться до майбутнього розвалу їхньої цивілізації, а Нохамапетан контролює вихід Потоку та імперські війська на Краї.

## Відгуки
Оглядач «Ars Technica» отримав задоволення від космічної опери Скальці й підсумував історію як "мисленнєвий експеримент про занепад цивілізації".
Станом на 2017 рік телевізійні права на роман були придбані компанією Working Title Television.
Роман здобув премію Locus за найкращий науково-фантастичний роман у 2018 році та був фіналістом премії Г'юго за найкращий роман того ж року.

title: Колапсуюча імперія

wikitext:
{{Картка книги
|назва              = Колапсуюча імперія
|назва_оригіналу    = The Collapsing Empire
|зображення         =
|підпис             =
|автор              = [[Джон Скалці]]
|дизайн_обкладинки  = Ніколас «Спарт» Був'є
|країна             = [[США]]
|мова               = англійська
|серія              = The Goblin Emperor
|жанр               = [[Наукова фантастика]] ([[космічна опера]])
|видавництво_ориг   = Tor Books
|дата_публікації    = 21 березня 2017
|носій              =
|сторінок           = 336
|isbn               = 978-0-7653-8888-9
|попередній_твір    =
|наступний_твір     = The Consuming Fire
}}
'''''Колапсуюча імперія''''' ({{lang-en|The Collapsing Empire}}) — це [[космічна опера]], роман американського письменника [[Джон Скалці|Джона Скалці]]. Книга була опублікована видавництвом Tor Books 21 березня 2017 року.<ref>{{cite web| прізвище=Scalzi|ім'я=John| назва=Cover for The Collapsing Empire, My New Book, Out on March 21, 2017 |дата=24 May 2016 |url=http://whatever.scalzi.com/2016/05/24/cover-for-the-collapsing-empire-my-new-book-out-on-march-21-2017/|дата-доступу=6 April 2017}}</ref> Це перший роман серії, яка повинна була складатися з двох книг, але тепер стала трилогією. Друга книга, «Вогонь знищення» ({{lang-en|The Consuming Fire}}), вийшла 16 жовтня 2018 року,<ref>{{cite web| назва=Attention: Book Name Change for The Widening Gyre | дата=February 2018| url=https://whatever.scalzi.com/2018/02/01/attention-book-name-change-for-the-widening-gyre/|дата-доступу=1 February 2018}}</ref> а остання, «Останній імператор» ({{lang-en|The Last Emperox}}), — 14 квітня 2020 року.<ref>{{cite web| назва=The Last Emperox|url=https://us.macmillan.com/books/9780765389176|дата-доступу=25 May 2019}}</ref>

== Сюжет ==
Інтерзалежність — це тисячолітня людська імперія, що складається з 48 зоряних систем, з’єднаних Потоком, мережею «струмів», що дозволяють переміщатися швидше за швидкість світла. Кожен струм односторонній і має точку входу та виходу. Не існує способу передавати інформацію швидше за Потік, а міжзоряні подорожі не є миттєвими — кораблі з поштою або пасажирами з Хабу, столиці імперії та системи з найбільшою кількістю з'єднань Потоку, прибувають до системи Край лише через дев'ять місяців. Однак ця мережа дозволяє підтримувати міжсистемну торгівлю життєзабезпечення. Як природне явище, Потік погано зрозумілий; Земля від'єдналася від мережі тисячі років тому, а цивілізація в іншій системі нещодавно зникла, коли її шлях раптово закрився.

Сімейні мегакорпорації контролюють усю міжзоряну торгівлю в [[Меркантилізм|меркантильній]] економіці Інтерзалежності; одна з них, Дім Ву, є королівською родиною. Торгові доми надзвичайно багаті завдяки державним монополіям і збору мита на «мілинах», точках входу та виходу з Потоку. Державна релігія, на чолі з Імператором, звеличує Інтерзалежність як божественно санкціоноване суспільство.

Граф Клермон, фізик із Краю, після десятиліть досліджень підрахував, що Потік незабаром розпадеться. Усі системи будуть ізольовані, жодна з них не є самодостатньою. Люди можуть жити на планетарній поверхні тільки в системі Край; в інших системах вони потребують космічних станцій або підземних поселень. Без Потоку суспільство в кожній системі, ймовірно, впаде. Граф відправляє свого сина Марса, також фізика, до Хабу, щоб попередити свого старого друга Імператора Аттавіо VI. Однак Імператор помер, і його непідготовлена дочка Карденія коронується як Грейленд II.

Рід Нохамапетанів хоче одружити спадкоємця з Карденією, щоб здобути владу. Вони вірять, що Потік зміниться, але не зникне, і що Край стане новим центром мережі. Цей рід таємно підтримує повстанців на Краї, щоб скинути герцога, сподіваючись прийти до влади та стати новою королівською родиною, коли мережа Потоку зміниться. Тисячі імперських військ відправляються на Край після терористичних бомбардувань у Хабі, нібито організованих змовниками з Краю, але насправді інсценованих самим родом.

Корабель Марса є останнім, який покидає Край перед закриттям його входу до Потоку; вихідна точка системи буде останньою, що закриється. Хоча план Нохамапетанів убити Карденію викрито, їхній родич на Краї підставляє графа Клермона за вбивство герцога Краю і стає новим герцогом. Роман закінчується тим, що Марс і Карденія вірять, що вони мають попередити всі системи про розпад і необхідність евакуювати людей до Краю. Інші дворяни та бюрократи скептично ставляться до майбутнього розвалу їхньої цивілізації, а Нохамапетан контролює вихід Потоку та імперські війська на Краї.

== Відгуки ==
Оглядач ''«Ars Technica»'' отримав задоволення від космічної опери Скальці й підсумував історію як "мисленнєвий експеримент про занепад цивілізації".<ref>[https://arstechnica.com/the-multiverse/2017/03/the-collapsing-empire-is-rip-roaring-space-opera-with-a-conscience/ Review of The Collapsing Empire at Ars Technica] Retrieved April 6, 2017.</ref><ref>[https://chireviewofbooks.com/2017/03/22/how-john-scalzi-wrote-the-collapsing-empire/ How John Scalzi Wrote ‘The Collapsing Empire’] Retrieved June 20, 2017.</ref>

Станом на 2017 рік телевізійні права на роман були придбані компанією Working Title Television.

Роман здобув премію [[Премія «Локус» за найкращий науково-фантастичний роман|Locus]] за найкращий науково-фантастичний роман у 2018 році<ref>{{cite web |url=https://locusmag.com/2018/06/2018-locus-awards-winners/ |назва=2018 Locus Awards Winners| дата=23 June 2018| видавець=[[Локус (журнал)|Locus]]}}</ref> та був фіналістом премії [[Премія «Г'юго» за найкращий роман|Г'юго]] за найкращий роман того ж року.<ref>{{cite web|назва=2018/1943 Hugo Award Finalists Announced|дата=31 March 2018|ім'я=Kevin|прізвище=Standlee|url=http://www.thehugoawards.org/2018/03/2018-1943-hugo-award-finalists-announced/}}</ref>

== Примітки ==
{{примітки}}

{{Твори Джона Скалці}}
{{Бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Книги|Література|Фантастика|Наукова фантастика|США}}

[[Категорія:Науково-фантастичні романи 2017]]
[[Категорія:Науково-фантастичні романи США]]
[[Категорія:Англомовні фантастичні романи]]
[[Категорія:Романи Джона Скалці]]
[[Категорія:Книги, видані Tor Books]]
[[Категорія:Космічна опера]]
[[Категорія:Романи, нагороджені премією «Локус»]]

title: «Колапсуюча імперія»

Автор: Джон Скалці

Назва мовою оригіналу: The Collapsing Empire

Дизайн обкладинки: Ніколас «Спарт» Був'є

Країна: США

Мова: англійська

Серія: The Goblin Emperor

Жанр: Наукова фантастика (космічна опера)

Видавництво: Tor Books

Видано: 21 березня 2017

Наступний твір: The Consuming Fire


text:
# Єдіот ахронот
«Єдіо́т ахроно́т» (івр. ידיעות אחרונות — «останні вісті») — щоденна ізраїльська газета.

## Історія
Газету було засновано 11 грудня 1939 року Нахумом Комаровим. Дещо згодом власником газети став Єгуда Мозес. Першим керівником видання був його син Ноах Мозес. У перші роки свого існування газета виходила двічі на день.
15 лютого 1948 року група журналістів газети на чолі з головним редактором Азріелем Карлібахом звільнилась з редакції та заснувала нове видання «Єдіот маарів» (нині — «Маарів»).
У 1950—1960-х роках «Єдіот ахронот» мала другий за величиною наклад серед щоденних видань Ізраїлю, поступаючись лише газеті «Маарів».

## Головні редактори
- Азріель Карлібах (1939—1948)
- Герцль Розенблюм (1948—1986)
- Дов Юдковскі (1986—1989)
- Моше Варді (1989—1996)
- Ейлон Шалєв (1996—1999)
- Моше Варді (1999—2005)
- Рафі Ґінат (2005—2007)
- Шило Де-Бар (2007—2011)
- Рон Ярон (2011—2018)
- Нета Лівне (з 2018 р.)

## Ynet
У 2000 році почав роботу інтернет сайт Ynet.

title: Єдіот ахронот

wikitext:
{{Газета
| назва                  = Єдіот ахронот
| зображення             =
| підпис                 =
| тип                    = Щоденна (окрім суботи)
| формат                 = [[Таблоїд]]
| заснована              = 1939
| припинення публікацій  =
| обсяг                  =
| ціна                   =
| власник                = Арнон Мозес
| видавець               = Єдіот ахронот груп
| редактор               =
| головний редактор      =
| політична належність   =
| мова                   = [[Іврит]]
| тираж                  = 174 200
(п’ятниця: 350 000)
| головний офіс          = [[Тель-Авів]],
 [[Ізраїль]]
| передплатний індекс    =
| ISSN                   =
| вебсторінка            = [http://www.ynet.co.il http://www.ynet.co.il] {{ref-he}}
 [http://www.ynetnews.com http://www.ynetnews.com] {{ref-en}}
}}
'''«Єдіо́т ахроно́т»''' ({{lang-he|ידיעות אחרונות}} — «останні вісті») — щоденна [[ізраїль]]ська [[газета]].

== Історія ==
Газету було засновано [[11 грудня]] [[1939]] року Нахумом Комаровим. Дещо згодом власником газети став Єгуда Мозес. Першим керівником видання був його син Ноах Мозес. У перші роки свого існування газета виходила двічі на день.

[[15 лютого]] [[1948]] року група журналістів газети на чолі з головним редактором [[Азріель Карлібах|Азріелем Карлібахом]] звільнилась з редакції та заснувала нове видання «Єдіот маарів» (нині — «[[Маарів (газета)|Маарів]]»).

У [[1950-ті|1950]]—[[1960-ті|1960-х]] роках «Єдіот ахронот» мала другий за величиною наклад серед щоденних видань Ізраїлю, поступаючись лише газеті «Маарів».

== Головні редактори ==
* [[Азріель Карлібах]] (1939—1948)
* [[Герцль Розенблюм]] (1948—1986)
* [[Дов Юдковскі]] (1986—1989)
* [[Моше Варді (журналіст)|Моше Варді]] (1989—1996)
* [[Ейлон Шалєв]] (1996—1999)
* Моше Варді (1999—2005)
* [[Рафі Ґінат]] (2005—2007)
* [[Шило Де-Бар]] (2007—2011)
* [[Рон Ярон]] (2011—2018)
* [[Нета Лівне]] (з 2018 р.)

== Ynet ==
{{Головна|Ynet}}
У 2000 році почав роботу інтернет сайт [[Ynet]]<ref>{{Стаття |автор= Авіва Мішмарі |назва= Нарешті: запущено Ynet — сайт «Єдіот ахронот» |посилання= https://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=201459 |видання= [[Ґлобс]] |рік= {{дата|2000|06|06}} }} {{ref-he}}</ref>.
== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [http://www.ynet.co.il Портал «Ynet»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110225051123/http://ynet.co.il/ |date=25 лютого 2011 }} {{ref-he}}
* [http://www.ynetnews.com Портал «Ynet»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181224210500/https://www.ynetnews.com/home/0,7340,L-3083,00.html |date=24 грудня 2018 }} {{ref-en}}
* [http://www.ynetnews.com/home/0,7340,L-3131,00.html Ynetnews — Lexicon: The Middle East // Global Terror // Military & Security // Who's who // Jewish Holidays // Miscellaneous] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160322230943/http://www.ynetnews.com/home/0,7340,L-3131,00.html |date=22 березня 2016 }} {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20110717080244/http://www.jewishvirtuallibrary.org/jsource/judaica/ejud_0002_0021_0_21223.html YEDIOTH AHARONOTH] Jewish Virtual Library
{{Бібліоінформація}}
{{ВП-Портали|Ізраїль}}

{{press-stub}}

[[Категорія:Газети Ізраїлю]]
[[Категорія:Газети івритом]]

title: Єдіот ахронот

Країна: Ізраїль

Тип: Щоденна (окрім суботи)

Мова: Іврит

Видавець: Єдіот ахронот груп

Формат: Таблоїд

Періодичність: 1 доба

Засновник: Jehuda Mozesd, · Gershom Komarovd

Власник: Арнон Мозес

Редактор: Neta Livned

Головний офіс: Тель-Авів, · Ізраїль

— адреса: קהילת ונציה 10, תל אביב і ת.ד. 53494, תל אביב


text:
# Eusynaptomyces
Eusynaptomyces — рід грибів родини Ceratomycetaceae. Назва вперше опублікована 1931 року.

## Класифікація
До роду Eusynaptomyces відносять 6 видів:
- Eusynaptomyces africanus
- Eusynaptomyces benjaminii
- Eusynaptomyces borealis
- Eusynaptomyces cornutus
- Eusynaptomyces enochri
- Eusynaptomyces hydrobii

title: Eusynaptomyces

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Taxobox
| image =
| image_width = 250px
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Гриби]] (Fungi)
| divisio = [[Аскомікотові гриби]] (''Ascomycota'')
| classis = [[Laboulbeniomycetes]]
| ordo = [[Laboulbeniales]]
| familia = [[Ceratomycetaceae]]
| genus = '''Eusynaptomyces'''
| genus_authority = Thaxt.
| synonyms =
}}
'''Eusynaptomyces''' — рід грибів родини [[Ceratomycetaceae]]. Назва вперше опублікована 1931 року.<ref>{{Cite web|url=http://www.mycobank.org/BioloMICS.aspx?TableKey=14682616000000067&Rec=95160&Fields=All |title=Eusynaptomyces|website=www.mycobank.org|accessdate=2019-05-01}}</ref>

== Класифікація ==
До роду ''Eusynaptomyces'' відносять 6 видів:
* ''[[Eusynaptomyces africanus]]''
* ''[[Eusynaptomyces benjaminii]]''
* ''[[Eusynaptomyces borealis]]''
* ''[[Eusynaptomyces cornutus]]''
* ''[[Eusynaptomyces enochri]]''
* ''[[Eusynaptomyces hydrobii]]''

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Thaxter, R. 1931. Contribution towards a monograph of the Laboulbeniaceae. Part V. Memoirs of the American Academy of Arts and Sciences. 16:1-435 - P.340

{{мікологія-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Роди грибів]]

title: ?Eusynaptomyces

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Гриби (Fungi)

Відділ: Аскомікотові гриби (Ascomycota)

Клас: Laboulbeniomycetes

Порядок: Laboulbeniales

Родина: Ceratomycetaceae

Рід: Eusynaptomyces · Thaxt.