text:
# Операція «Кільце»
Операція «Кільце» — наступальна операція військ Донського фронту (командувач генерал-полковник Рокоссовський К. К.) з метою знищення обложеної в районі Сталінграда німецької 6-ї армії генерал-фельдмаршала Ф.Паулюса в січні-лютому 1943 року.

## Історія

### Передумови
На початок 1943 року загальна обстановка на південному фланзі радянсько-німецького фронту склалася на користь Червоної армії. Загроза деблокади військами Вермахту 6-ї армії, оточеної під Сталінградом промайнула, й взагалі утворилися вигідні передумови для остаточної ліквідації армії Ф.Паулюса, положення якої різко погіршилося. Територія, яку займали німецькі війська зі своїми союзниками, значно скоротилася й майже наскрізь прострілювалася вогнем радянської артилерії. У ході бойових дій у грудні 1942 року для відбиття атак Донського та Сталінградського фронтів німці були змушені повністю витратити всі свої наявні резерви і майже всі свої дивізії втягнути в першій лінії оборони. Запасів боєприпасів, пального і продовольства в них було обмаль.
Плани німецького командування щодо організації безперервного постачання оточених військ повітрям провалилися. До січня 1943 року сили транспортної та бомбардувальної авіації, котрі залучалися для цієї мети, зазнали великих втрат від радянської авіації і зенітної артилерії. Операція Люфтваффе з постачання 6-ї армії Ф.Паулюса перетворилася на бійню транспортної авіації Люфтваффе. Німцями було втрачено 488 літаків і близько 1000 чоловік льотного складу (до цього числа увійшли 266 Ju 52, 165 He 111, 42 Ju 86, 9 Fw 200, 5 He 177 і 1 Ju 290).
Гірше за це — у зв'язку з подальшим наступом радянських військ на захід, бази постачання перебазувалися вже на аеродроми в Артемівську, Горлівці, Макіївці та Сталіно. Внаслідок колосальної відстані забезпечення повітрям оточених у районі Сталінграда військ Вермахту значно погіршилося і вже ніякою мірою не могло задовольнити їхню потребу в продовольстві, боєприпасах і пальному.
Вже з 24 листопада 1942 до середини січня 1943 літаки Люфтваффе доставляли їм у середньому менше 100 тонн різних вантажів на добу, у той час як добова потреба становила близько 1000 тонн. У результаті командування 6-ї армії змушене було з дня на день зменшувати норми постачання військ. Згодом Паулюс свідчив, що в дні перед капітуляцією всі генерали його армії, у тому число і сам командувач, отримували 150, а солдати — 50 грамів хліба на день.
Фактично військо Ф. Паулюса було кинуте напризволяще й мусило виконати свою останню задачу: протриматися якомога довше і, таким чином, дозволити групі армій «Дон» відновити фронт та уникнути оточення групи армій «А», що відходила з Кавказу.
З метою остаточної ліквідації ворожого угруповання Ставка Верховного Головнокомандування визначила підготувати наступальну операцію під кодовою назвою «Кільце» силами військ Донського фронту генерал-полковника К. К. Рокоссовского. 27 грудня 1942 року представник представник Ставки ВГК маршал артилерії Воронов М. М. представив план знищення армії Ф.Паулюса, розгром якої передбачалося здійснити шляхом розчленуванням оточеного угруповання на кілька частин з подальшим знищенням кожної з них окремо. Тим самим противник позбавлявся можливості маневрувати силами всередині котла.
Головний удар з метою розчленування оточеного угруповання противника на дві частини намічалося завдати військами 65-ї армії П. І. Батова та суміжних з нею флангів 21-ї та 24-ї армій з району на південний схід від Вертячий у загальному напрямку на завод «Червоний Жовтень».
До складу головного ударного угруповання генерала Батова, що розгорнулося на 16-кілометровому фронті, увійшло 33 % усіх стрілецьких дивізій, 50 % артилерійських, 57 % гвардійських мінометних і 75 % танкових полків Донського фронту.
Допоміжний удар завдавався суміжними флангами 64-ї і 57-ї армій з району Варварівки в загальному напрямку на ст. Басаргін з метою прориву ворожої оборони на р. Червлена і розвитку наступу в тил західній частині угруповання німецьких військ з метою її відсікання і подальшого знищення. Надалі удар цих армій повинен був злитися з основним ударом головного ударного угруповання фронту. 66-та і 62-га армії отримали завдання завдати удари, що сходяться, в одному напрямі на Городище з метою відсікання і знищення північно-східного угруповання Вермахту.
Початок операції «Кільце» визначався на 10 січня.
Перед початком операції Донський фронт у складі семи армій мав тридцять дев'ять стрілецьких дивізій, десять стрілецьких і чотири танкові бригади, дванадцять танкових полків, вісімдесят дев'ять артилерійських, десять мінометних і чотирнадцять гвардійських мінометних полків і п'ять гвардійських важких мінометних бригад. У складі військ Донського фронту налічувалося 254 танки, близько 2 500 гармат, понад 6 000 мінометів (не рахуючи реактивних) і близько 400 літаків.
Війська Рокоссовського К. К., не маючи великого переваги над противником у живій силі, значно перевершували їх в артилерії. На напрямку ж головного удару, в смузі 65-ї армії, радянські війська переважали противника по піхоті в 3 рази, по танках в 1,2 рази і по артилерії в 15 разів.
8 січня 1943 радянське командування пред'явило командуванню оточених під Сталінградом німецьких військ ультиматум з пропозицією «щоб уникнути марного кровопролиття» припинити безглуздий опір і капітулювати. Генерал-полковник Ф.Паулюс відхилив його після переговорів з ОКГ і за наказом Гітлера.

### Наступ
Зранку 10 січня війська Донського фронту перейшли в наступ. Атаці піхоти танків передувала безпосередня авіаційна і потужна 55-хвилинна артилерійська підготовка. На кінець дня на низці ділянок оборона противника була прорвана на глибину 6-8 км.
11 і 12 січня війська Донського фронту, ламаючи опір окремих боєздатних частин противника, продовжували просуватися вперед, і до кінця 12 січня головне ударне угруповання фронту вийшло на р. Россошка. На напрямку удару військ 64-ї і 57-ї армій була прорвана оборона противника на р. Червлена, і радянські війська просунулися тут вглиб на 6-8 км.
Спроба армії Ф.Паулюса затримати подальше просування Червоної армії на другому оборонному рубежі успіху не мала. 13 і 14 січня війська Донського фронту, провели перегрупування сил, і з ранку 15 січня відновили наступ. До середини дня оборона Вермахту була прорвана на багатьох ділянках і залишки 6-ї армії почали відходити до руїн Сталінграда. До 16 січня територія району оточення 6-ї армії скоротилася до розмірів, що складали менше третини первісної. Під кінець 17 січня, переслідуючи частини противника, що відходили, війська Донського фронту вишли на лінію Велика Россошка, Гончара, Воропоново, де зустріли запеклий опір противника на старих радянських укріплених на підступах до міста.
Після триденної паузи та перегрупування сил, з ранку 22 січня наступ радянських військ відновився на всьому фронті. Противник запекло бився за оборонні рубежі внутрішнього обводу, але після нищівних ударів радянської артилерії оборона противника була прорвана.
24 січня Ф.Паулюс звернувся до Гітлера з проханням негайно дати дозвіл на капітуляцію своїх виснажених військ, однак марно.
25 січня війська Донського фронту увірвалися в Сталінград із заходу. До кінця 26 січня війська 21-ї і 62-ї армій розчленували угруповання противника на дві частини: південну, затиснуту в центральній частині міста, й північну, що виявилася оточеної в районі тракторного заводу і заводу «Барикади».
28 січня південна частина німецьких військ, у свою чергу, була розбита надвоє. 6-та армія, роздроблена на три частини, ізольовані один від одної, продовжувала боротися ще декілька днів. Однак, боєздатність військ Вермахту до цього часу різко знизилася. Почалася масова здача в полон солдатів і офіцерів армії Паулюса. Тільки за три дні, з 27 по 29 січня, частини 64-ї армії взяли в полон 15 тис. солдатів і офіцерів.
30 січня Ф.Паулюс отримав останню радіограму від Гітлера, в якій було надіслано поздоровлення: «Вітаю Вас з присвоєнням звання генерал-фельдмаршала».
31 січня 1943 року був зламано остаточний опір противника в південній частині міста. Разом з військами і штабом був захоплений у полон і командувач 6-ї армії генерал-фельдмаршал Ф.Паулюс. 2 лютого після потужного вогневого удару артилерії радянські війська ліквідували в північній частині міста останнє угруповання противника, чим завершили битву під Сталінградом.

### Наслідки
Всього в ході операції «Кільце» в полон було взято понад 2 500 офіцерів і 24 генерала 6-ї армії. Загалом ж військовополоненими стали понад 91 тис. солдатів і офіцерів Вермахту.
Трофеями радянських військ з 10 січня по 2 лютого 1943 року за донесенням штабу Донського фронту стали 5 762 гармат, 1 312 мінометів, 12 701 кулемет, 156 987 гвинтівок, 10 722 автомата, 744 літака, 1 666 танків, 261 бронемашина, 80 438 автомашин, 10 679 мотоциклів, 240 тракторів, 571 тягач, 3 бронепоїзда та інше військове майно.
У сталінградському котлі капітулювали в цілому двадцять німецьких дивізій: 14-та, 16-та і 24-та танкові, 3-тя, 29-та і 60-та моторизовані, 100-та егерська, 44-та, 71-ша, 76-та, 79-та, 94-та, 113-та, 295-та, 297-ма, 305-та, 371-ша, 376-та, 384-та, 389-та піхотні дивізії. Крім того, здалися румунські 1-ша кавалерійська і 20-та піхотна дивізії. У складі 100-ї єгерської здався хорватський полк. Також капітулювали 91-й полк ППО, 243-й і 245-й окремі батальйони штурмових гармат, 2-й і 51-й полки реактивних мінометів.
За підсумками Сталінградської битви, армії, що брали участь в операції «Кільце» у квітні 1943 отримали звання гвардійських. 21-ша армія Чистякова І. М. стала 6-ю гвардійською, 24-та армія Галаніна І. В. — 4-ю гвардійською, 62-га армія Чуйкова В. І. — 8-ю гвардійською, 64-та армія Шумилова М. С. — 7-ю гвардійською, 66-та армія Жадова О. С. — 5-ю гвардійською армією.

title: Операція «Кільце»

wikitext:
{{Infobox Military Conflict
|conflict            = <big>Операція «Кільце»</big>
Операция «Кольцо»
| image              =Встреча бойцов 21-й и 62-й армии на северо-западных склонах Мамаева кургана. 26.01.1943 г.jpg
|size            = 300px
| caption            = Зустріч бійців [[21-ша армія (СРСР)|21-ї]] та [[62-га армія (СРСР)|62-ї армій]] на північно-західних схилах Мамаєвого кургану. [[26 січня]] [[1943]] року
|partof              = [[Сталінградська битва]]
[[Німецько-радянська війна]]
|place               = [[Сталінградська область]], [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РРФСР]]
|date                = [[10 січня]] — [[2 лютого]] [[1943]]
|result              = Знищення Червоною армією оточеної 6-ї армії Вермахту в районі Сталінграда
|combatant1          = {{URS}}
|combatant2          = {{GERnazi}}
{{Прапорець|ROM}} [[Румунське королівство]]
|commander1          = {{Прапорець|SU}} [[Рокоссовський Костянтин Костянтинович|Рокоссовський К. К.]]
{{Прапорець|SU}} [[Жадов Олексій Семенович|Жадов О. С.]]
{{Прапорець|SU}} [[Галанін Іван Васильович|Галанін І. В.]]
{{Прапорець|SU}} [[Батов Павло Іванович|Батов П. І.]]
{{Прапорець|SU}} [[Чистяков Іван Михайлович|Чистяков І. М.]]
{{Прапорець|SU}} [[Толбухін Федір Іванович|Толбухін Ф. І.]]
{{Прапорець|SU}} [[Шумилов Михайло Степанович|Шумилов М. С.]]
{{Прапорець|SU}} [[Чуйков Василь Іванович|Чуйков В. І.]]
{{Прапорець|SU}} [[Руденко Сергій Гнатович|Руденко С. Г.]]
{{Прапорець|SU}} [[Рогачов Дмитро Дмитрович|Рогачов Д. Д.]]
|commander2          = {{Прапорець|GERnazi}} [[Фрідріх Паулюс|Ф. Паулюс]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Вальтер Гейтц|В. Гейтц]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Вальтер фон Зейдліц-Курцбах|В. фон Зейдліц-Курцбах]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Карл Штрекер|К. Штрекер]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Макс Пфеффер|М. Пфеффер]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Ганс-Валентін Губе|Г.-В. Губе]]
{{Прапорець|GERnazi}} [[Гельмут Шлемер|Г. Шлемер]]
|units1              = {{Прапорець|SU}} '''[[Донський фронт]]'''
* [[66-та армія (СРСР)|66-та армія]]
* [[24-та армія (СРСР)|24-та армія]]
* [[65-та армія (СРСР)|65-та армія]]
* [[21-ша армія (СРСР)|21-ша армія]]
* [[57-ма армія (СРСР)|57-ма армія]]
* [[64-та армія (СРСР)|64-та армія]]
* [[62-га армія (СРСР)|62-га армія]]
* [[Сталінградський корпусний район ППО]]
[[Волзька військова флотилія]]
* [[16-та повітряна армія (СРСР)|16-та повітряна армія]]
|units2              = {{Прапорець|GERnazi}} '''[[6-та армія (Третій Рейх)|6-та армія]]'''
* [[8-й армійський корпус (Третій Рейх)|VIII-й армійський корпус]]
* [[51-й армійський корпус (Третій Рейх)|LI-й армійський корпус]]
* [[11-й армійський корпус (Третій Рейх)|XI-й армійський корпус]]
* [[4-й армійський корпус (Третій Рейх)|IV-й армійський корпус]]
* [[14-й танковий корпус (Третій Рейх)|XIV-й танковий корпус]]
|strength1           = {{Прапорець|SU}} 284 000 о/с
7 290 [[гармата|гармат]] та [[міномет]]ів
254 танки та САУ
270 літаків
|strength2           = {{Прапорець|GERnazi}} ~ 250 000 о/с
4 130 гармат та мінометів
300 [[танк]]ів та штурмових гармат
100 [[літак]]ів
|casualties1         = {{Прапорець|SU}} 46 300 загиблих,
123 000 поранених
|casualties2         = {{Прапорець|GERnazi}} понад 230 000 загиблих та полонених
|}}
{{Сталінградська битва}}
[[Файл:Stalingrad Encirclement.jpg|міні|праворуч|200пкс|Карта положення сторін напередодні початку операції «Кільце»]]
[[Файл:Operation Ring rus.png|міні|праворуч|200пкс|Карта проведення операції «Кільце»]]
'''Операція «Кільце»''' — [[наступальна операція]] військ [[Донський фронт|Донського фронту]] (командувач [[генерал-полковник]] [[Рокоссовський Костянтин Костянтинович|Рокоссовський К. К.]]) з метою знищення [[Сталінградська битва|обложеної в районі Сталінграда]] німецької [[6-та армія (Третій Рейх)|6-ї армії]] [[генерал-фельдмаршал]]а Ф.Паулюса в січні-лютому 1943 року.

== Історія ==

=== Передумови ===
На початок 1943 року загальна обстановка на південному фланзі радянсько-німецького фронту склалася на користь Червоної армії. Загроза [[Операція «Вінтергевіттер»|деблокади військами Вермахту]] 6-ї армії, оточеної під Сталінградом промайнула, й взагалі утворилися вигідні передумови для остаточної ліквідації армії [[Фрідріх Паулюс|Ф.Паулюса]], положення якої різко погіршилося. Територія, яку займали німецькі війська зі своїми союзниками, значно скоротилася й майже наскрізь прострілювалася вогнем радянської артилерії. У ході бойових дій у грудні 1942 року для відбиття атак [[Донський фронт|Донського]] та [[Сталінградський фронт|Сталінградського фронтів]] німці були змушені повністю витратити всі свої наявні резерви і майже всі свої дивізії втягнути в першій лінії оборони. Запасів боєприпасів, пального і продовольства в них було обмаль.

Плани німецького командування щодо організації безперервного постачання оточених військ повітрям провалилися. До січня 1943 року сили [[Військово-транспортна авіація|транспортної]] та [[бомбардувальна авіація|бомбардувальної авіації]], котрі залучалися для цієї мети, зазнали великих втрат від радянської авіації і [[Зенітна артилерія|зенітної артилерії]]. Операція Люфтваффе з постачання 6-ї армії Ф.Паулюса перетворилася на бійню транспортної авіації [[Люфтваффе]]. Німцями було втрачено 488 літаків і близько 1000 чоловік льотного складу (до цього числа увійшли 266 [[Junkers Ju 52 |Ju 52]], 165 [[Heinkel He 111|He 111]], 42 [[Junkers Ju 86|Ju 86]], 9 [[Focke-Wulf Fw 200 «Condor»|Fw 200]], 5 [[Heinkel He 177|He 177]] і 1 [[Junkers Ju 290|Ju 290]]).

Гірше за це — у зв'язку з подальшим наступом радянських військ на захід, бази постачання перебазувалися вже на аеродроми в [[Бахмут|Артемівську]], [[Горлівка|Горлівці]], [[Макіївка|Макіївці]] та [[Сталіно]]. Внаслідок колосальної відстані забезпечення повітрям оточених у районі Сталінграда військ Вермахту значно погіршилося і вже ніякою мірою не могло задовольнити їхню потребу в продовольстві, боєприпасах і пальному.

Вже з [[24 листопада]] [[1942]] до середини січня 1943 літаки Люфтваффе доставляли їм у середньому менше 100 тонн різних вантажів на добу, у той час як добова потреба становила близько 1000 тонн. У результаті командування [[6-та армія (Третій Рейх)|6-ї армії]] змушене було з дня на день зменшувати норми постачання військ. Згодом Паулюс свідчив, що в дні перед капітуляцією всі генерали його армії, у тому число і сам командувач, отримували 150, а солдати — 50 грамів [[хліб]]а на день.

Фактично військо Ф. Паулюса було кинуте напризволяще й мусило виконати свою останню задачу: протриматися якомога довше і, таким чином, дозволити [[група армій «Дон»|групі армій «Дон»]] відновити фронт та уникнути оточення [[Група армій «A»|групи армій «А»]], що відходила з [[Кавказ]]у.

З метою остаточної ліквідації ворожого угруповання [[Ставка Верховного Головнокомандування]] визначила підготувати наступальну операцію під кодовою назвою «Кільце» силами військ Донського фронту [[генерал-полковник]]а [[Рокоссовський Костянтин Костянтинович|К. К. Рокоссовского]]. [[27 грудня]] [[1942]] року представник представник Ставки ВГК [[Маршал роду військ|маршал артилерії]] [[Воронов Микола Миколайович|Воронов М. М.]] представив план знищення армії Ф.Паулюса, розгром якої передбачалося здійснити шляхом розчленуванням оточеного угруповання на кілька частин з подальшим знищенням кожної з них окремо. Тим самим противник позбавлявся можливості маневрувати силами всередині котла.

Головний удар з метою розчленування оточеного угруповання противника на дві частини намічалося завдати військами [[65-та армія (СРСР)|65-ї армії]] [[Батов Павло Іванович|П. І. Батова]] та суміжних з нею флангів [[21-ша армія (СРСР)|21-ї]] та [[24-та армія (СРСР)|24-ї армій]] з району на південний схід від [[Вертячий]] у загальному напрямку на [[завод «Червоний Жовтень»]].

До складу головного ударного угруповання генерала Батова, що розгорнулося на 16-кілометровому фронті, увійшло 33 % усіх [[стрілецька дивізія|стрілецьких дивізій]], 50 % артилерійських, 57 % гвардійських мінометних і 75 % [[танковий полк|танкових полків]] Донського фронту.

Допоміжний удар завдавався суміжними флангами [[64-та армія (СРСР)|64-ї]] і [[57-ма армія (СРСР)|57-ї армій]] з району Варварівки в загальному напрямку на ст. Басаргін з метою прориву ворожої оборони на р. Червлена і розвитку наступу в тил західній частині угруповання німецьких військ з метою її відсікання і подальшого знищення. Надалі удар цих армій повинен був злитися з основним ударом головного ударного угруповання фронту. [[66-та армія (СРСР)|66-та]] і [[62-га армія (СРСР)|62-га армії]] отримали завдання завдати удари, що сходяться, в одному напрямі на [[Городище (Волгоградська область)|Городище]] з метою відсікання і знищення північно-східного угруповання Вермахту.

Початок операції «Кільце» визначався на [[10 січня]].

Перед початком операції [[Донський фронт]] у складі семи армій мав тридцять дев'ять стрілецьких дивізій, десять стрілецьких і чотири [[танкова бригада|танкові бригади]], дванадцять [[танковий полк|танкових полків]], вісімдесят дев'ять артилерійських, десять мінометних і чотирнадцять [[Катюша (реактивна установка)|гвардійських мінометних полків]] і п'ять гвардійських важких мінометних бригад. У складі військ Донського фронту налічувалося 254 [[танк]]и, близько 2 500 гармат, понад 6 000 мінометів (не рахуючи реактивних) і близько 400 літаків.

Війська Рокоссовського К. К., не маючи великого переваги над противником у живій силі, значно перевершували їх в артилерії. На напрямку ж головного удару, в смузі [[65-та армія (СРСР)|65-ї армії]], радянські війська переважали противника по піхоті в 3 рази, по танках в 1,2 рази і по артилерії в 15 разів.

[[8 січня]] 1943 радянське командування пред'явило командуванню оточених під Сталінградом німецьких військ ультиматум з пропозицією «щоб уникнути марного кровопролиття» припинити безглуздий опір і капітулювати. [[Генерал-полковник]] Ф.Паулюс відхилив його після переговорів з [[ОКГ]] і за наказом [[Адольф Гітлер|Гітлера]].

=== Наступ ===
Зранку 10 січня війська Донського фронту перейшли в [[наступ]]. Атаці піхоти танків передувала безпосередня авіаційна і потужна 55-хвилинна [[артилерійська підготовка]]. На кінець дня на низці ділянок оборона противника була прорвана на глибину 6-8 км.

11 і 12 січня війська Донського фронту, ламаючи опір окремих боєздатних частин противника, продовжували просуватися вперед, і до кінця 12 січня головне ударне угруповання фронту вийшло на р. [[Россошка]]. На напрямку удару військ 64-ї і 57-ї армій була прорвана оборона противника на р. [[Червлена]], і радянські війська просунулися тут вглиб на 6-8 км.

Спроба армії Ф.Паулюса затримати подальше просування Червоної армії на другому оборонному рубежі успіху не мала. 13 і 14 січня війська Донського фронту, провели перегрупування сил, і з ранку [[15 січня]] відновили наступ. До середини дня оборона Вермахту була прорвана на багатьох ділянках і залишки [[6-та армія (Третій Рейх)|6-ї армії]] почали відходити до руїн Сталінграда. До 16 січня територія району оточення 6-ї армії скоротилася до розмірів, що складали менше третини первісної. Під кінець 17 січня, переслідуючи частини противника, що відходили, війська Донського фронту вишли на лінію [[Велика Россошка]], Гончара, [[Воропоново]], де зустріли запеклий опір противника на старих радянських укріплених на підступах до міста.

Після триденної паузи та перегрупування сил, з ранку 22 січня наступ радянських військ відновився на всьому фронті. Противник запекло бився за оборонні рубежі внутрішнього обводу, але після нищівних ударів радянської артилерії оборона противника була прорвана.

[[24 січня]] Ф.Паулюс звернувся до Гітлера з проханням негайно дати дозвіл на капітуляцію своїх виснажених військ, однак марно.

[[25 січня]] війська Донського фронту увірвалися в Сталінград із заходу. До кінця 26 січня війська 21-ї і 62-ї армій розчленували угруповання противника на дві частини: південну, затиснуту в центральній частині міста, й північну, що виявилася оточеної в районі [[Волгоградський тракторний завод|тракторного заводу]] і [[завод «Барикади»|заводу «Барикади»]].

[[28 січня]] південна частина німецьких військ, у свою чергу, була розбита надвоє. 6-та армія, роздроблена на три частини, ізольовані один від одної, продовжувала боротися ще декілька днів. Однак, боєздатність військ Вермахту до цього часу різко знизилася. Почалася масова здача в полон солдатів і офіцерів армії Паулюса. Тільки за три дні, з 27 по 29 січня, частини 64-ї армії взяли в полон 15 тис. солдатів і офіцерів.

[[30 січня]] [[Фрідріх Паулюс|Ф.Паулюс]] отримав останню радіограму від [[Адольф Гітлер|Гітлера]], в якій було надіслано поздоровлення: ''«Вітаю Вас з присвоєнням звання генерал-фельдмаршала».''

[[31 січня]] 1943 року був зламано остаточний опір противника в південній частині міста. Разом з військами і [[штаб]]ом був захоплений у полон і командувач 6-ї армії [[генерал-фельдмаршал]] [[Фрідріх Паулюс|Ф.Паулюс]]. 2 лютого після потужного вогневого удару артилерії радянські війська ліквідували в північній частині міста останнє угруповання противника, чим завершили битву під Сталінградом.

=== Наслідки ===
Всього в ході операції «Кільце» в полон було взято понад 2 500 офіцерів і 24 генерала 6-ї армії. Загалом ж військовополоненими стали понад 91 тис. солдатів і офіцерів Вермахту.

Трофеями радянських військ з [[10 січня]] по [[2 лютого]] 1943 року за донесенням штабу Донського фронту стали 5 762 гармат, 1 312 [[міномет]]ів, 12 701 [[кулемет]], 156 987 гвинтівок, 10 722 [[Автомат (зброя)|автомата]], 744 літака, 1 666 танків, 261 [[бронемашина]], 80 438 автомашин, 10 679 [[мотоцикл]]ів, 240 [[трактор]]ів, 571 тягач, 3 [[бронепоїзд]]а та інше військове майно.

У сталінградському котлі капітулювали в цілому двадцять німецьких дивізій: [[14-та танкова дивізія (Третій Рейх)|14-та]], [[16-та танкова дивізія (Третій Рейх)|16-та]] і [[24-та танкова дивізія (Третій Рейх)|24-та танкові]], [[3-тя моторизована дивізія (Третій Рейх)|3-тя]], [[29-та моторизована дивізія (Третій Рейх)|29-та]] і [[60-та моторизована дивізія (Третій Рейх)|60-та моторизовані]], [[100-та єгерська дивізія (Третій Рейх)|100-та егерська]], [[44-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|44-та]], [[71-ша піхотна дивізія (Третій Рейх)|71-ша]], [[76-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|76-та]], [[79-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|79-та]], [[94-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|94-та]], [[113-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|113-та]], [[295-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|295-та]], [[297-ма піхотна дивізія (Третій Рейх)|297-ма]], [[305-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|305-та]], [[371-ша піхотна дивізія (Третій Рейх)|371-ша]], [[376-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|376-та]], [[384-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|384-та]], [[389-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|389-та піхотні дивізії]]. Крім того, здалися румунські 1-ша [[кавалерійська дивізія|кавалерійська]] і 20-та [[піхотна дивізія|піхотна дивізії]]. У складі 100-ї єгерської здався хорватський [[полк]]. Також капітулювали 91-й полк ППО, 243-й і 245-й окремі батальйони [[Штурмова гармата|штурмових гармат]], 2-й і 51-й полки [[Реактивна система залпового вогню|реактивних мінометів]].

За підсумками Сталінградської битви, армії, що брали участь в операції «Кільце» у квітні 1943 отримали звання [[Гвардія|гвардійських]]. [[21-ша армія (СРСР)|21-ша армія]] [[Чистяков Іван Михайлович|Чистякова І. М.]] стала [[6-та гвардійська армія|6-ю гвардійською]], [[24-та армія (СРСР)|24-та армія]] [[Галанін Іван Васильович|Галаніна І. В.]] — [[4-та гвардійська армія|4-ю гвардійською]], [[62-га армія (СРСР)|62-га армія]] [[Чуйков Василь Іванович|Чуйкова В. І.]] — [[8-ма гвардійська армія|8-ю гвардійською]], [[64-та армія (СРСР)|64-та армія]] [[Шумилов Михайло Степанович|Шумилова М. С.]] — [[7-ма гвардійська армія|7-ю гвардійською]], [[66-та армія (СРСР)|66-та армія]] [[Жадов Олексій Семенович|Жадова О. С.]] — [[5-та гвардійська армія|5-ю гвардійською армією]].

== Див. також ==
* '''[[Битви та операції німецько-радянської війни]]'''
* [[Операція «Едельвейс»]]
* [[Меч Сталінграда]]
* [[Армавіро-Майкопська операція]]
* [[Операція «Зірка»]]
* [[Будинок Павлова]]

== Література ==
* {{книга
|автор          = Самсонов А.М.
|частина        =
|заголовок      = Сталинградская битва
|оригінал       =
|посилання      = http://militera.lib.ru/h/samsonov1/index.html
|відповідальний =
|видання        = 4-е изд., испр. и доп
|місце          = М.
|видавництво    = Наука
|рік            = 1989
|том            =
|сторінки       =
|сторінок       =
|серія          =
|isbn           =
|тираж          =
}} {{ref-ru}}

== Джерела ==
* [http://militera.lib.ru/h/isaev_av8/21.html Эпилог. Операция «Кольцо»] {{ref-ru}}
* [http://militera.lib.ru/h/isaev_av6/10.html Операция «Кольцо» (10 января — 2 февраля 1943 г.)]

== Посилання ==
* [http://militarymaps.narod.ru/maps/osprey/184_stalingrad/map07.djvu Карты и схемы из изданий Osprey Publishing: Operation «Wintergewitter», 12-23 December 1942 & Operation «Koltso», 10 January — 2 February 1943 (С.77)]
* [http://www.otvoyna.ru/zavershenie.htm Операция «Кольцо» и завершение битвы]{{ref-ru}}
* [http://www.proza.ru/2013/03/23/2172 Потери немецкого генералитета в операции «Кольцо»]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Портали|СРСР|Росія|Нацистська Німеччина|Друга світова війна|Війна}}

{{DEFAULTSORT:Кільце}}

[[Категорія:Сталінградська битва]]
[[Категорія:Битви в СРСР]]
[[Категорія:Битви в Росії]]
[[Категорія:Битви Німеччини в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Битви СРСР]]
[[Категорія:Битви Румунії в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Історія Волгограда]]
[[Категорія:Військові операції за алфавітом]]
[[Категорія:Битви 1943]]
[[Категорія:Події 10 січня]]
[[Категорія:Січень 1943]]
[[Категорія:Події 2 лютого]]
[[Категорія:Лютий 1943]]
[[Категорія:1943 в СРСР]]

title: Операція «Кільце» · Операция «Кольцо»

Дата: 10 січня — 2 лютого 1943

Місце: Сталінградська область, РРФСР

title: Сторони

СРСР: Третій Рейх · Румунське королівство

title: Командувачі

Ф. Паулюс · В. Гейтц · В. фон Зейдліц-Курцбах · К. Штрекер · М. Пфеффер · Г.-В. Губе · Г. Шлемер

title: Військові формування

6-та армія · * VIII-й армійський корпус · * LI-й армійський корпус · * XI-й армійський корпус · * IV-й армійський корпус · * XIV-й танковий корпус

title: Військові сили

~ 250 000 о/с · 4 130 гармат та мінометів · 300 танків та штурмових гармат · 100 літаків

title: Втрати

46 300 загиблих, 123 000 поранених: понад 230 000 загиблих та полонених


text:
# Прапор і герб кантону Невшатель
Прапор і герб Невшателя — офіційні символи республіки та кантону Невшатель.

## Описи
Геральдичний опис герба кантону Невшатель (ст. 3 Конституції) такий: «Щит двічі розсічено на зелений, срібний та червоний колір, хрестик срібного кольору в лівому верхньому куті».
Вексилологічний опис прапора Невшателя: «Вертикально розташовані три кольори: зелений (біля древка), білий і червоний, з білим хрестиком у верхній частині червоного поля».
На прапорі зелений колір завжди розташований з боку древка, а на гербі — з геральдичної правої сторони. Хрест — з геральдичної лівої сторони.

## Значення
Прапор кантону Невшатель — триколірний, зелено-біло-червоний, з невеликим швейцарським хрестом у верхньому правому куті. Існує кілька версій його значення, але вони відрізняються одна від одної.
Адольф Готьє повідомляє, що білий хрест на червоному тлі був символом об'єднання республіканців, зелений колір символізував ялинки гірського масиву Юра, «колиску Республіки», а білий колір вказував на те, що революція відбулася мирним шляхом.
Мюлеманн повідомляє, що у той час зелений колір був трендом, нагадуючи про революції та свободу, що послідувала за ними.
Нарешті, в статті в газеті Le Temps від 4 січня 2001 року наводиться інше пояснення від кантонального архівіста Моріса де Тріболе. Останній пояснює, що Алексіс-Марі Піаже, президент тимчасового уряду, що виник після революції 1 березня 1848 року, прагнув швидко знайти символ, який об'єднав би три регіони нової Республіки, і що зелений колір був обраний для позначення пасовищ, білий — для пшениці в долинах, а червоний — для червоного вина, що виробляється на березі Невшательського озера.

## Історія
Першігеральдичні та сфрагістичні  зображення графів Невшателя з Ульріхом I Невшательським (1015/20 - ?) містять один або кілька стоврів, на які нанесено шеврони. Найдавніше відоме зображення — печатка Рудольфа II з Невшателя, поставлена в 1192 році. На ній зображено замок, увінчаний фронтоном. Луї Мюлеманн повідомляє, що «можна припустити, що вибір шевронів має на меті символізувати фронтон замку на старовинній печатці як геральдичний символ». Адольф Готьє у 1878 році у своїй книзі «Герби та кольори Конфедерації та швейцарських кантонів» наводить те саме пояснення щодо шевронів і додає, що дві жовті смуги символізують дві вежі замку Невшатель. Він також наводить інше пояснення шевронів: вони символізують сінники, слово, схоже за звучанням на Фінельц (Vinelz німецькою мовою), село походження родини Невшатель, оскільки Ульріх I Невшательський також носив титул «граф Феніс».
Зміна кількості смуг коливалася між першим зображенням, зафіксованим в 1192 році, та остаточною версією, як за кольорами, так і за формою герба дому Невшателя, і датується часів Людовика I Невшательського (1343-1373). Однак до 1264 року письменник Конрад фон Муре у своїй книзі Clipearius Teutonicorum, присвяченій гербам вищої знаті, вказав кольори, що використовувалися: «Niwemburg gilve zone tres atque due sunt Alba, ne niveis rubei tractus sibis desunt» (Невшатель: три золоті та дві срібні смуги з червоними шевронами). Цей жовто-червоно-білий прапор залишався в силі під час переходу князівства Невшатель до рук Пруссії в 1707 році аж до вторгнення військ Наполеона I в 1806 році.
У 1814 році король Пруссії повернув собі володіння цими землями, дозволивши при цьому Князівству Невшатель приєднатися до Швейцарської Конфедерації як новий кантон у 1815 році. У 1831 році був організований антимонархічний путч на чолі з Альфонсом Буркіном, який 13 вересня 1831 року захопив замок Невшатель. За допомогою Конфедерації король Пруссії зумів перемогти Альфонса Буркіна та повстанців, які зробили жовтий прапор червоно-білий прапор своїм революційним прапором, влада вирішила змінити прапор королівським указом від 22 березня 1836 року і обрала горизонтальний триколірний прапор оранжевого (суміш жовтого і червоного), чорного і білого кольорів (кольори Пруссії), який проіснував до 1848 року.
У 1848 році, під час утворення сучасної Швейцарії, Невшатель став республікою. 11 квітня 1848 року держава змінила свій прапор за рекомендацією спеціальної комісії і 44 голосами проти 37 прийняла кольори зелений, білий і червоний, розташовані вертикально, зі швейцарським хрестом у верхній частині червоного поля і написом 1848 чорним чорнилом у центрі. Один із перших прапорів, що зберігається донині у Військовому музеї в Коломб'є, показує, що прапор був прямокутним.
Хоча схожість з італійським прапором вражає, у 1848 році останньою італійською територіальною одиницею, яка мала практично ідентичний триколор, була Цизальпійська республіка, яка припинила своє існування 1802 року. Інші республіки до об'єднання Італії прийняли зелено-біло-червоний триколор під час Весни Націй у 1848 році, такі як Республіка Святого Марка, Велике герцогство Тосканське та Королівство Сардинське (1848—1851), але об'єднана Італія не прийняла триколор до 1861 року.
Вексилологи та геральдисти, такі як Адольф Готьє у 1878 році або Луї Мюлеманн у 1991 році, у своїх працях з цього приводу висловлюють жаль з приводу вибору нового прапора, перший з них вважає, що «Невшатель є єдиною історичною країною у Швейцарії єдиною історичною країною, яка в момент політичної пристрасті зреклася свого минулого», благаючи, щоб "жителі Невшателя відмовилися від свого вигаданого герба і повернулися до свого старовинного і славного герба (…) " (с. 116), другий вважає, що «цей поспішний вибір не є більш вдалим» (с. 149), обидва засуджуючи схожість із прапором Італії. Мюлеманн також заперечує розташування хрестика на полі прапора, вважаючи, що він повинен знаходитися на почесному місці, тобто поблизу древка.
- Герб герцога Орлеанського-Лонгвіля, принца Невшателя, на Будинку Аль у Невшателі
- Герб князівства Невшатель (~1350-1806)
- Прапор князівства Невшатель (~1350-1806)
- Прапор князівства Невшатель з 1836 по 1848 рік
- Репродукція одного з перших прапорів Республіки Невшатель, виставленого у військовому музеї в Коломб'є/Пн-Сх.

## Прапор, який регулярно оскаржується
Хоча декрет Великої Ради кантону Невшатель від 30 січня 1849 року заборонив використання колишніх історичних кольорів (жовтого, червоного та білого) та прусських (помаранчевого, чорного та білого), з прийняттям Закону про комуни від 5 березня 1888 року кілька комун (Будрі, Серньє, Крессьє, Ле-Ландерон, Мотьє, Саваньє та Валанжен) знову почали використовувати шеврони на своїх гербах. Прапор міста Невшатель містить не тільки історичний герб князівства, а й чорного орла. Цікаво, що чорний орел також присутній на старому прапорі Прусського королівства. Однак з 1848 року неодноразово висувалися вимоги змінити прапор кантону, щоб повернутися до колишнього історичного прапора:
- ще 1883 року Швейцарське нумізматичне товариство запросило Велику раду, Державну раду та суди змінити прапор[11];
- 1917 року Історико-археологічне товариство кантону Невшатель також висловило жаль з приводу прапора, запропонувавши владі повернутися до історичних кольорів[1];
- 26 березня 1923 року Велика рада відхилила відповідну пропозицію, яка раніше вже була відхилена Державною радою;
- 1934 року ініціатива, започаткована студентським товариством Цофінгена, не увінчалася успіхом[9];
- 17 травня 1950 року до Великої ради було подано пропозицію про зміну герба, але збереження прапора[9] в результаті народної ініціативи. Розроблений декрет був схвалений 55 голосами проти 45[1] 9 березня 1954 року, але текст був категорично відхилений на народному голосуванні 20 червня 1954 року, зокрема, з великою перевагою голосів у Нешательських горах[12];
- 11 вересня 2014 року сесія молодіжного парламенту знову подала петицію[13] про повернення прапора історичних кольорів[14].

## Інші вексилологічні та геральдичні зображення
Прапор також випускається у вигляді орифлами, з хвостом або з плоскою основою. Прапор-орифлама кантонів, на якому у верхній частині зображено прапор кантону, а в нижній частині — кольори кантону, називається «повним» прапором.
Герб знаходиться на задніх номерних знаках транспортних засобів, зареєстрованих у кантоні Невшатель.
- Повний прапор Невшателя
- Невшательський прапор перед замком Будрі
- Задній номерний знак Невшателя
- Емблема жандармерії Невшателя

wikiname: ukwiki

title: Прапор і герб кантону Невшатель

in_language: uk

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Герб кантону Невшатель
|зображення         = Wappen_Neuenburg_matt.svg
|зображення_розмір  = 250
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір =
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              = [[Невшатель (кантон)|Кантон Невшатель]]
|дата_затвердження  =
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                = У верхній частині прапора зображено чорного піворла з розпростертими крилами, увінчаного короною, з дзьобом, лапами та кігтями червоного кольору, а в нижній частині — червоний ключ із золотим зубцем, повернений вліво
|щитотримачі        =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      =
|ранні_версії       =
|використання       =
}}
{{Картка:Прапор|
|назва        = Прапор кантону Невшатель
|зображення   = Flag_of_Canton_of_Neuchâtel.svg
|використання = 110000
|пропорції    = 1:1
|затверджений = [[11 квітня]] [[1848]] року<ref name="Mühlemann2" />
|колір1       = зелений
|колір2       = білий
|колір3       = червоний
|тип          = кантональний
|примітки     =
}}
'''Прапор і герб Невшателя''' — офіційні символи [[Невшатель (кантон)|республіки та кантону Невшатель]].

== Описи ==
Геральдичний опис герба кантону Невшатель (ст. 3 Конституції)<ref>[https://www.admin.ch/opc/fr/classified-compilation/20010589/index.html Constitution de la République et Canton de Neuchâtel], admin.ch, consulté le 21 juillet 2017</ref> такий: ''«Щит двічі розсічено на зелений, срібний та червоний колір, хрестик срібного кольору в лівому верхньому куті»''.

Вексилологічний опис прапора Невшателя: ''«Вертикально розташовані три кольори: зелений (біля древка), білий і червоний, з білим хрестиком у верхній частині червоного поля»''.

На прапорі зелений колір завжди розташований з боку древка, а на гербі — з геральдичної правої сторони. Хрест — з геральдичної лівої сторони<ref>{{Cite book |url= |title=Usage des drapeaux, étendards et fanions (Règlement sur les drapeaux) |last=Armée suisse |date=1 janvier 2019 |publisher=Département fédéral de la défense, de la protection de la population et des sports (DDPS) |location=Berne (BE) |page=79 |language=fr}}</ref>.

== Значення ==
Прапор кантону Невшатель — триколірний, зелено-біло-червоний, з невеликим швейцарським хрестом у верхньому правому куті. Існує кілька версій його значення, але вони відрізняються одна від одної.

Адольф Готьє повідомляє, що білий хрест на червоному тлі був символом об'єднання республіканців, зелений колір символізував ялинки [[Юра (гори)|гірського масиву Юра]], «''колиску Республіки»'', а білий колір вказував на те, що революція відбулася мирним шляхом<ref name="Gauthier2" />.

Мюлеманн повідомляє, що у той час зелений колір був трендом, нагадуючи про революції та свободу, що послідувала за ними<ref name="Mühlemann2" />.

Нарешті, в статті в газеті ''Le Temps'' від 4 січня 2001 року наводиться інше пояснення від кантонального архівіста Моріса де Тріболе. Останній пояснює, що Алексіс-Марі Піаже, президент тимчасового уряду, що виник після революції 1 березня 1848 року, прагнув швидко знайти символ, який об'єднав би три регіони нової Республіки, і що зелений колір був обраний для позначення пасовищ, білий — для пшениці в долинах, а червоний — для червоного вина, що виробляється на березі [[Невшательське озеро|Невшательського озера]]<ref>{{Cite journal |last=J.-J. Ch. & Willy Boder |year=2001 |title=Emblèmes des cantons romands |url=https://www.letemps.ch/suisse/emblemes-cantons-romands |journal=Le Temps |language=fr |volume= |issue= |page=11}}</ref>.

== Історія ==
Перші[[Геральдика|геральдичні]] та [[Сфрагістика|сфрагістичні]]  зображення графів Невшателя з Ульріхом I Невшательським (1015/20 - ?)<ref>{{HDS|19528|Neuchâtel, de}}</ref> містять один або кілька стоврів, на які нанесено шеврони. Найдавніше відоме зображення — печатка Рудольфа II з Невшателя, поставлена в 1192 році. На ній зображено замок, увінчаний фронтоном<ref name="Mühlemann2">Louis Mühlemann, Armories et drapeaux de la Suisse : 700  Jahre/ans/anni/onns Confoederation Helvetica, Éditions Bühler AG, <time>1991</time>, 162 p., p. 145-149</ref>. Луї Мюлеманн повідомляє, що ''«можна припустити, що вибір шевронів має на меті символізувати фронтон замку на старовинній печатці як геральдичний символ»''. Адольф Готьє у 1878 році у своїй книзі ''«Герби та кольори Конфедерації та швейцарських кантонів»'' наводить те саме пояснення щодо шевронів і додає, що дві жовті смуги символізують дві вежі замку Невшатель. Він також наводить інше пояснення шевронів: вони символізують [[Сінник|сінники]], слово, схоже за звучанням на [[Фінельц]] (''Vinelz'' [[Німецька мова|німецькою]] мовою), село походження родини Невшатель, оскільки Ульріх I Невшательський також носив титул ''«граф Феніс»''<ref name="Gauthier2">{{ouvrage|langue=fr|prénom1=Adolphe|nom1=Gauthier|titre=Les armoiries et les couleurs de la Confédération et des cantons suisses|sous-titre=|éditeur=Genève: H. Georg|volume=|année=1878|pages totales=158|passage=111-119|isbn=|lire en ligne=http://doc.rero.ch/record/22239?ln=fr}}</ref>.

Зміна кількості смуг коливалася між першим зображенням, зафіксованим в 1192 році, та остаточною версією, як за кольорами, так і за формою герба дому Невшателя, і датується часів Людовика I Невшательського (1343-1373). Однак до 1264 року письменник [[Конрад фон Муре]] у своїй книзі ''Clipearius Teutonicorum'', присвяченій гербам вищої знаті, вказав кольори, що використовувалися: ''«Niwemburg gilve zone tres atque due sunt Alba, ne niveis rubei tractus sibis desunt»'' (''Невшатель: три золоті та дві срібні смуги з червоними шевронами'')<ref name="Mühlemann2" />. Цей жовто-червоно-білий прапор залишався в силі під час переходу князівства Невшатель до рук [[Прусське королівство|Пруссії]] в 1707 році аж до вторгнення військ Наполеона I в 1806 році<ref>[https://www.1789-1815.com/neuchatel.htm Annuaire 1789—1815 > Suisse > Neuchâtel], www.1789-1815.com, consulté le 22 juillet 2017</ref>.

У 1814 році [[Правителі Пруссії|король Пруссії]] повернув собі володіння цими землями, дозволивши при цьому Князівству Невшатель приєднатися до [[Швейцарія|Швейцарської Конфедерації]] як новий кантон у [[1815]] році. У 1831 році був організований антимонархічний путч на чолі з Альфонсом Буркіном, який 13 вересня 1831 року захопив замок Невшатель<ref>[http://www.ne.ch/autorites/CE/grands-projets/bicentenaire2014/Pages/Historique.aspx Historique: Date de la commémoration — Neuchâtel, Genève et Valais], ne.ch, consulté le 22 juillet 2017</ref>. За допомогою Конфедерації король Пруссії зумів перемогти Альфонса Буркіна та повстанців, які зробили жовтий прапор червоно-білий прапор своїм революційним прапором, влада вирішила змінити прапор королівським указом від 22 березня 1836 року<ref name="Mühlemann2" /> і обрала горизонтальний триколірний прапор оранжевого (суміш жовтого і червоного), чорного і білого кольорів (кольори [[Прусське королівство|Пруссії]]), який проіснував до 1848 року.

У 1848 році, під час утворення сучасної Швейцарії, Невшатель став республікою. 11 квітня 1848 року держава змінила свій прапор за рекомендацією спеціальної комісії і 44 голосами проти 37<ref name="Mühlemann2" /> прийняла кольори зелений, білий і червоний, розташовані вертикально, зі швейцарським хрестом у верхній частині червоного поля і написом 1848 чорним чорнилом у центрі. Один із перших прапорів, що зберігається донині у Військовому музеї в Коломб'є, показує, що прапор був прямокутним<ref name="Image du Patrimoine2">[http://www.imagesdupatrimoine.ch/notice/article/un-nouveau-drapeau-cantonal.html Un nouveau drapeau cantonal], www.imagesdupatrimoine.ch, consulté le 22 juillet 2017</ref>.

Хоча схожість з [[Прапор Італії|італійським прапором]] вражає, у 1848 році останньою італійською територіальною одиницею, яка мала практично ідентичний триколор, була [[Цизальпійська республіка]], яка припинила своє існування [[1802]] року. Інші республіки до об'єднання Італії прийняли зелено-біло-червоний триколор під час [[Революції 1848—1849 років|Весни Націй]] у 1848 році, такі як [[Республіка Сан-Марко|Республіка Святого Марка]], [[Велике герцогство Тосканське]] та [[Сардинське королівство (1720—1861)|Королівство Сардинське]] (1848—1851), але об'єднана [[Королівство Італія (1861—1946)|Італія]] не прийняла триколор до [[1861]] року.

Вексилологи та геральдисти, такі як Адольф Готьє<ref>{{HDS|31354|Gautier, Adolphe}}</ref> у 1878 році або Луї Мюлеманн у 1991 році, у своїх працях з цього приводу висловлюють жаль з приводу вибору нового прапора, перший з них вважає, що ''«Невшатель є єдиною історичною країною у Швейцарії єдиною історичною країною, яка в момент політичної пристрасті зреклася свого минулого»'', благаючи, щоб ''"жителі Невшателя відмовилися від свого вигаданого герба і повернулися до свого старовинного і славного герба (…) "'' (с. 116), другий вважає, що ''«цей поспішний вибір не є більш вдалим»'' (с. 149), обидва засуджуючи схожість із [[Прапор Італії|прапором Італії]]. Мюлеманн також заперечує розташування хрестика на полі прапора, вважаючи, що він повинен знаходитися на почесному місці, тобто поблизу древка<ref name="Mühlemann2" />.

<gallery>
Neuchatel w1.jpg|Герб герцога Орлеанського-Лонгвіля, принца Невшателя, на Будинку Аль у Невшателі
Wappen_Neuenburg.svg|Герб князівства Невшатель (~1350-1806)
Flag_of_the_Principality_of_Neuchâtel.svg|Прапор князівства Невшатель (~1350-1806) {{FIAV|historical}}
Flag_of_Canton_of_Neuchâtel_(1836–1848).svg|Прапор князівства Невшатель з 1836 по 1848 рік {{FIAV|historical}}
DrapeauNE1848.svg|Репродукція одного з перших прапорів Республіки Невшатель, виставленого у військовому музеї в Коломб'є/Пн-Сх. {{FIAV|proposal}}
</gallery>

== Прапор, який регулярно оскаржується ==
[[Файл:Flag_of_Neuchâtel.svg|праворуч|міні|100x100пкс|Прапор міста Невшатель]]
Хоча декрет Великої Ради кантону Невшатель від 30 січня 1849 року заборонив використання колишніх історичних кольорів (жовтого, червоного та білого) та прусських (помаранчевого, чорного та білого), з прийняттям Закону про комуни від 5 березня 1888 року кілька комун ([[Будрі]], Серньє, [[Кресьє (Невшатель)|Крессьє]], [[Ле-Ландерон]], Мотьє, Саваньє та Валанжен) знову почали використовувати шеврони на своїх гербах. Прапор міста [[Невшатель]] містить не тільки історичний герб князівства, а й чорного орла. Цікаво, що чорний орел також присутній на старому прапорі [[Прусське королівство|Прусського королівства]]. Однак з 1848 року неодноразово висувалися вимоги змінити прапор кантону, щоб повернутися до колишнього історичного прапора:

* ще [[1883]] року Швейцарське нумізматичне товариство запросило Велику раду, Державну раду та суди змінити прапор<ref>{{Cite book |url=http://www.e-periodica.ch/digbib/view?var=true&pid=snr-001:1883:2::289#129 |title=Bulletin de la Société suisse de Numismatique |last=H. |first=A. |year=1883 |publisher=SSN |volume=2 |page=119 |language=fr |isbn=}}</ref>;
* [[1917]] року Історико-археологічне товариство кантону Невшатель також висловило жаль з приводу прапора, запропонувавши владі повернутися до історичних кольорів<ref name="Mühlemann2" />;
* 26 березня 1923 року Велика рада відхилила відповідну пропозицію, яка раніше вже була відхилена Державною радою;
* [[1934]] року ініціатива, започаткована студентським товариством Цофінгена, не увінчалася успіхом<ref name="Image du Patrimoine2" />;
* 17 травня 1950 року до Великої ради було подано пропозицію про зміну герба, але збереження прапора<ref name="Image du Patrimoine2" /> в результаті народної ініціативи. Розроблений декрет був схвалений 55 голосами проти 45<ref name="Mühlemann2" /> 9 березня 1954 року, але текст був категорично відхилений на народному голосуванні 20 червня 1954 року, зокрема, з великою перевагою голосів у Нешательських горах<ref>[https://www.rts.ch/archives/tv/divers/3464844-changer-de-drapeau.html Changer de drapeau], [[Radio télévision suisse|RTS]], consulté le 22 juillet 2017</ref>;
* 11 вересня 2014 року сесія молодіжного парламенту знову подала петицію<ref>[https://www.rtn.ch/rtn/Actualites/Regionale/20140721-Les-jeunes-lancent-17-petitions.html Les jeunes lancent 17 pétitions], RTN, consulté le 22 juillet 2017</ref> про повернення прапора історичних кольорів<ref>[http://www.ne.ch/autorites/GC/Documents/Petitions/03_Petition.pdf Pétition 3 — Changement de drapeau cantonal, retour des chevrons], ne.ch, consulté le 22 juillet 2017</ref>.

== Інші вексилологічні та геральдичні зображення ==
Прапор також випускається у вигляді [[Орифлама|орифлами]], з хвостом або з плоскою основою. Прапор-орифлама кантонів, на якому у верхній частині зображено прапор кантону, а в нижній частині — кольори кантону, називається «повним» прапором.

Герб знаходиться на задніх [[Номерні знаки Швейцарії|номерних знаках]] транспортних засобів, зареєстрованих у кантоні Невшатель.

<gallery>
NE_Oriflamme.svg|Повний прапор Невшателя
Chateau_de_Boudry_et_vignes.jpg|Невшательський прапор перед замком Будрі
Plaque_suisse_-_NE.jpg|Задній номерний знак Невшателя
Switzerland - Gendarmerie Neuchateloise (defunct 2009 - now integrated with Cantonal Police of Neuchatel) (4446522174).jpg|Емблема жандармерії Невшателя
</gallery>

== Див. також ==
* [[Прапори кантонів Швейцарії]]
* [[Прапор Швейцарії]]
* [[Невшатель (кантон)]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{Прапори і герби кантонів Швейцарії}}
{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Невшатель (кантон)]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]

title: Деталі

Носій: Кантон Невшатель

title: Прапор кантону Невшатель

Затверджений: 11 квітня 1848 року

Кольори: | | зелений | | | білий | | | червоний |

Тип: кантональний


text:
# Слово Народа (газета)
«Слово Народа» — народно-освітній двотижневик, виходив у Пряшеві 1931—32; редактор І. Невицька. Перше періодичне видання українською літературною мовою на Пряшівщині.

title: Слово Народа (газета)

wikitext:
'''«Слово Народа»''' — народно-освітній двотижневик, виходив у [[Пряшів|Пряшеві]] 1931—32; редактор [[Невицька Ірина Павлівна|І. Невицька]]. Перше періодичне видання українською літературною мовою на [[Пряшівщина|Пряшівщині]].

== Література ==

# {{ЕУ}}

{{Press-stub}}

[[Категорія:Українські періодичні видання]]
[[Категорія:Пряшівщина]]
[[Категорія:Засновані в Польщі 1931]]
[[Категорія:Друковані видання, засновані 1931]]
[[Категорія:Друковані видання, засновані 1932]]


text:
# TIRA
TIRA (англ. Tracking and Imaging Radar) — радіокупол з радаром в Німеччині, розташований у Вахтберзі біля Бонна. Радар був створений 1970 року для військових цілей, але зараз використовується для спостереження штучних супутників і космічного сміття.

## Технічні дані
Діаметр радіокупола становить 47,5 м (до 2014 року був 49 м), а висота 54,5 м (станом до 2014 року). Радіокупол захищає радар від негоди.
Обертова Параболічна антена має діаметр 34 метри і важить 240 тонн. Повний поворот дзеркала по азимуту можливий всього за 15 секунд, — з надзвичайно високою кутовою швидкістю 24°/с.

## Задачі
Радарна система спочатку служила експериментальною системою для військових досліджень. Початкова мета полягала в тому, щоб мати можливість виявити старти міжконтинентальних балістичних ракет.
Після закінчення холодної війни шукали використання радара в цивільних цілях. Тепер радар, в основному, використовується для спостереження за навколоземними супутниками, орбітальним космічним сміттям і для підтримки космічних місій. Наприклад, TIRA використовувався для спостережень входу в атмосферу німецького рентгенівського супутника ROSAT і російського марсіанського зонда Фобос-Ґрунт.
Телескоп є частиною Європейської координаційної групи ЄКА з космічного сміття, яка будує мережу європейських телескопів для цивільного та військового спостереження за навколоземним простором.

## Історія
9 грудня 1955 року було зареєстроване Товариство сприяння астрофізичним дослідженням, засноване для створення радара. У 1957 році воно заснувало Науково-дослідний інститут фізики високих частот (нім. Forschungsinstitut für Hochfrequenzphysik, FHP). Будівництво радіокупола почалося в 1965 році. Введення в експлуатацію і перші досліди відбулися в 1970 році. Перше спостереження супутника відбулося в 1973 році. Радіокупол належав Дослідницькому товариству прикладних природничих наук, яке припинило своє існування в 2009 році й увійшло до складу Товариства імені Фраунгофера.
З осені 2010 року по осінь 2011 року була проведена масштабна модернізація системи TIRA, було оновлено управління приводом і встановлено новий високоефективний передавач. Протягом 2014 року радіокупол був повністю оновлений і отримав трохи менші розміри, ніж раніше.

title: TIRA

wikitext:
{{Обсерваторія
|назва          =
|мовою          =
|оригінал назви =
|зображення     =
|підпис         = Вигляд з повітря на радіокупол (2009)
|координати     =
|розташування   =
|організація    =
|код            =
|висота         =
|погода         =
|відкрито    =
|закрито     =
|сайт        =
 |Телескоп_1_ім'я   =
 |Телескоп_1_тип    =
 |Телескоп_10_ім'я  =
 |Телескоп_10_тип   =
}}
[[Файл:Radom_in_Wachtberg_R0011691.jpg|міні| Радіокупол у Вахтберзі (2010)]]
'''TIRA''' ({{lang-en|Tracking and Imaging Radar}}) — [[Радіопрозорий купол|радіокупол]] з [[радар]]ом в [[Німеччина|Німеччині]], розташований у [[Вахтберг|Вахтберзі]] біля [[Бонн]]а. Радар був створений 1970 року для військових цілей, але зараз використовується для спостереження [[Штучний супутник|штучних супутників]] і [[Космічне сміття|космічного сміття]].

== Технічні дані ==
Діаметр [[Радіопрозорий купол|радіокупола]] становить 47,5 м<ref name="GA2014"/> (до 2014 року був 49 м), а висота 54,5 м (станом до 2014 року). Радіокупол захищає радар від негоди.

Обертова [[Параболічна антена]] має діаметр 34 метри і важить 240 тонн. Повний поворот дзеркала по [[азимут]]у можливий всього за 15 секунд, — з надзвичайно високою кутовою швидкістю 24°/с<ref>[https://web.archive.org/web/20130706100838/http://www.fhr.fraunhofer.de/de/das_institut/technische_ausstattung/weltraumbeobachtungsradartira.html Weltraumbeobachtungsradar TIRA.] Fraunhofer FHR.</ref>.

== Задачі ==
Радарна система спочатку служила експериментальною системою для військових досліджень. Початкова мета полягала в тому, щоб мати можливість виявити старти [[Міжконтинентальна балістична ракета|міжконтинентальних балістичних ракет]].

Після закінчення [[Холодна війна|холодної війни]] шукали використання радара в цивільних цілях. Тепер радар, в основному, використовується для спостереження за навколоземними [[Штучний супутник|супутниками]], орбітальним [[Космічне сміття|космічним сміттям]] і для підтримки космічних місій. Наприклад, TIRA використовувався для спостережень входу в атмосферу німецького рентгенівського супутника [[ROSAT]] і російського марсіанського зонда [[Фобос-Ґрунт]].

Телескоп є частиною Європейської координаційної групи [[Європейське космічне агентство|ЄКА]] з космічного сміття, яка будує мережу європейських телескопів для цивільного та військового спостереження за навколоземним простором<ref>[https://www.esa.int/esapub/bulletin/bulletin133/bul133f_klinkrad.pdf Europe's Eyes on the Skies], ESA</ref>.

== Історія ==
9 грудня 1955 року було зареєстроване Товариство сприяння астрофізичним дослідженням, засноване для створення радара<ref>[https://web.archive.org/web/20150507085942/http://www.fhr.fraunhofer.de/de/das_institut/institutsgeschichte.html Institutsgeschichte], Fraunhofer FHR</ref>. У 1957 році воно заснувало Науково-дослідний інститут фізики високих частот ({{lang-de|Forschungsinstitut für Hochfrequenzphysik, FHP}}). Будівництво радіокупола почалося в 1965 році. Введення в експлуатацію і перші досліди відбулися в 1970 році. Перше спостереження супутника відбулося в 1973 році. Радіокупол належав {{нп|Дослідницьке товариство прикладних природничих наук|Дослідницькому товариству прикладних природничих наук|de|Forschungsgesellschaft für Angewandte Naturwissenschaften}}, яке припинило своє існування в 2009 році й увійшло до складу [[Товариство імені Фраунгофера|Товариства імені Фраунгофера]].

З осені 2010 року по осінь 2011 року була проведена масштабна модернізація системи TIRA, було оновлено управління приводом і встановлено новий високоефективний передавач. Протягом 2014 року радіокупол був повністю оновлений і отримав трохи менші розміри, ніж раніше<ref name="GA2014">''[https://ga.de/region/voreifel-und-vorgebirge/wachtberg/wachtbergs-wahrzeichen-schrumpft_aid-42026061 Wachtbergs Wahrzeichen schrumpft]'', General-Anzeiger, 1. September 2014</ref>.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Література ==
* Ursel und Jürgen Zänker: Bauen im Bonner Raum 49–69. Versuch einer Bestandsaufnahme (= Landschaftsverband Rheinland [Hrsg.]: Kunst und Altertum am Rhein. Führer des Rheinischen Landesmuseums in Bonn. Nr. 21). Rheinland-Verlag, Düsseldorf 1969, S. 200/201.

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Радіолокаційні станції за алфавітом]]
[[Категорія:Астрономічні обсерваторії Німеччини]]
[[Категорія:Протиракетна оборона]]

title: TIRA

Країна: Німеччина

Розташування: Вахтберг


text:
# Саїдіє (Марказі)
Саїдіє (перс. سعيديه) — село в Ірані, у дегестані Базарджан, в Центральному бахші, шагрестані Тафреш остану Марказі. За даними перепису 2006 року, його населення становило 69 осіб, що проживали у складі 25 сімей.

## Клімат
Середня річна температура становить 12,07°C, середня максимальна – 31,06°C, а середня мінімальна – -8,56°C. Середня річна кількість опадів – 245 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 6,61             | 7,98             | 12,19            | 18,27            | 22,91            | 29,13            | 31,06            | 30,48            | 25,97            | 19,63            | 12,92            | 7,40             |                  |
| Середня температура, °C                       | −0,99            | 0,40             | 4,62             | 10,68            | 15,33            | 21,56            | 25,37            | 24,78            | 20,27            | 13,94            | 7,22             | 1,70             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | −8,56            | −7,19            | −2,96            | 3,12             | 7,75             | 13,98            | 19,68            | 19,08            | 14,56            | 8,22             | 1,51             | −4               |                  |
| Норма опадів, мм                              | 34               | 34               | 46               | 34               | 28               | 4                | 1                | 1                | 0                | 10               | 21               | 32               |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 1.98             | 2.13             | 3.14             | 3.18             | 2.80             | 2.52             | 2.57             | 2.42             | 2.22             | 2.17             | 1.84             | 1.38             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 8966             | 12113            | 14671            | 18160            | 22130            | 26574            | 25845            | 23884            | 20685            | 15194            | 10931            | 8884             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

title: Саїдіє (Марказі)

wikitext:
{{Infobox Settlement
  |official_name          = Саїдіє
  |native_name            = سعيديه
  |image_skyline          =
  |map_caption            =
  |pushpin_map            = Іран
  |latd = 34 | latm = 42 | lats = 37.000008 | latNS = N
  |longd = 49 | longm = 57 | longs = 32.000004 | longEW = E
  |coor_footnotes = {{coord|34.71027778|49.95888889|format=dms|display=title}}
  |subdivision_type       = Країна
  |subdivision_name       = [[Іран]]
  |subdivision_type1      = [[Остани Ірану|Остан]]
  |subdivision_name1      = [[Марказі]]
  |subdivision_type2      = [[Шагрестани Ірану|Шагрестан]]
  |subdivision_name2      = [[Тафреш (шагрестан)|Тафреш]]
  |subdivision_type3      = [[Бахш]]
  |subdivision_name3      = [[Центральний (бахш, шагрестан Тафреш)|Центральний]]
  |subdivision_type4      = [[Дегестан]]
  |subdivision_name4      = [[Базарджан (дегестан)|Базарджан]]
  |leader_title           =
  |leader_name            =
  |established_title      =
  |established_date       =
  |area_magnitude         =
  |area_metro_km2         =
  |area_metro_sq_mi       =
  |area_land_km2          =
  |area_land_sq_mi        =
  |area_water_km2         =
  |area_water_sq_mi       =
  |area_water_percent     =
  |area_total_km2         =
  |area_total_sq_mi       =
  |population_as_of       = 2006
  |population_total       = 69
  |population_footnotes = <ref name="census2006"/>
  |timezone               = IRST
  |utc_offset             = +3:30
  |timezone_DST           = IRST
  |utc_offset_DST         = +4:30
  |website                =
  |postal_code            =
  |postal_code_type       = Поштовий індекс
  |elevation_m            =
  |footnotes              =
}}
'''Саїдіє''' ({{lang-fa|سعيديه}}) — село в [[Іран]]і, у дегестані [[Базарджан (дегестан)|Базарджан]], в [[Центральний (бахш, шагрестан Тафреш)|Центральному]] бахші, шагрестані [[Тафреш (шагрестан)|Тафреш]] остану [[Марказі]]. За даними перепису 2006 року, його населення становило 69 осіб, що проживали у складі 25 сімей<ref name="census2006">[https://web.archive.org/web/20110920084728/http://www.amar.org.ir/DesktopModules/FTPManager/upload/upload2360/newjkh/newjkh/00.xls Перепис населення Ірану 2006]</ref>.

== Клімат ==
Середня річна температура становить 12,07°C, середня максимальна – 31,06°C, а середня мінімальна – -8,56°C. Середня річна кількість опадів – 245 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas. |authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology. }}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=-0.99           | Січ_сер_опади=34
| Лют_сер=0.40           | Лют_сер_опади=34
| Бер_сер=4.62           | Бер_сер_опади=46
| Кві_сер=10.68           | Кві_сер_опади=34
| Тра_сер=15.33           | Тра_сер_опади=28
| Чер_сер=21.56           | Чер_сер_опади=4
| Лип_сер=25.37           | Лип_сер_опади=1
| Сер_сер=24.78           | Сер_сер_опади=1
| Вер_сер=20.27           | Вер_сер_опади=0
| Жов_сер=13.94           | Жов_сер_опади=10
| Лис_сер=7.22           | Лис_сер_опади=21
| Гру_сер=1.70           | Гру_сер_опади=32

| Січ_сер_мін= -8.56       | Січ_сер_макс= 6.61
| Лют_сер_мін= -7.19       | Лют_сер_макс= 7.98
| Бер_сер_мін= -2.96       | Бер_сер_макс= 12.19
| Кві_сер_мін= 3.12       | Кві_сер_макс= 18.27
| Тра_сер_мін= 7.75       | Тра_сер_макс= 22.91
| Чер_сер_мін= 13.98       | Чер_сер_макс= 29.13
| Лип_сер_мін= 19.68       | Лип_сер_макс= 31.06
| Сер_сер_мін= 19.08       | Сер_сер_макс= 30.48
| Вер_сер_мін= 14.56       | Вер_сер_макс= 25.97
| Жов_сер_мін= 8.22       | Жов_сер_макс= 19.63
| Лис_сер_мін= 1.51       | Лис_сер_макс= 12.92
| Гру_сер_мін= -4.00       | Гру_сер_макс= 7.40

|Січ_вітер = 1.98	|Січ_рад = 8966
|Лют_вітер = 2.13	|Лют_рад = 12113
|Бер_вітер = 3.14	|Бер_рад = 14671
|Кві_вітер = 3.18	|Кві_рад = 18160
|Тра_вітер = 2.80	|Тра_рад = 22130
|Чер_вітер = 2.52	|Чер_рад = 26574
|Лип_вітер = 2.57	|Лип_рад = 25845
|Сер_вітер = 2.42	|Сер_рад = 23884
|Вер_вітер = 2.22	|Вер_рад = 20685
|Жов_вітер = 2.17	|Жов_рад = 15194
|Лис_вітер = 1.84	|Лис_рад = 10931
|Гру_вітер = 1.38	|Гру_рад = 8884
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Iran-geo-stub}}

{{Портали|Іран|Географія}}
{{Остан Марказі}}

[[Категорія:Населені пункти шагрестану Тафреш]]

title: Координати34°42′37″ пн. ш. 49°57′32″ сх. д. / 34.71027778° пн. ш. 49.95888889° сх. д.: 34°42′37.000008″ пн. ш. 49°57′32.000004″ сх. д. / 34.71027778000° пн. ш. 49.95888889000° сх. д.

Країна: Іран

Остан: Марказі

Шагрестан: Тафреш

Бахш: Центральний

Дегестан: Базарджан

Населення (2006)

Часовий пояс: IRST (UTC+3:30)

- Літній час: IRST (UTC+4:30)


text:
# Гляд Василь Петрович
Василь Петрович Гляд (1924-3.07.1993)

## Життєпис
Народився в Ромни на Полтавщині. Майстер бандури харківського зразка по конструкції братів Гончаренків. Жив у м. Ґлостер, Англія. Першу бандуру зробив в 1947 р. Виробляв бандури для бандуристів Англії та Європи а також його інструменти мали попит в Північній Америці та Австралії.
Зробив понад 120 бандур. На бандурах В. Гляда грають В. Луців, В. Мішалов, М. Постолан, В. Юркевич, Ю. Булавін.
Інструменти В. Гляда стали зразки для харківських інструментів які розробив В. Герасименко.
В.М.

title: Гляд Василь Петрович

wikitext:
{{особа
|ім'я                 =
|оригінал імені       =
|інші імена           =
|псевдонім            =
|прізвисько           =
|жінка                = <!-- будь-яке значення, якщо жінка -->
|зображення           =
|розмір_зображення    =
|підпис_зображення    =
|ім'я_при_народженні  =
|дата народження      = <!-- дд.мм.рррр без шаблонів -->
|місце народження     =
|дата смерті          = <!--дд.мм.рррр-->
|місце смерті         =
|причина смерті       =
|поховання            =
|місце проживання     =
|підданство           =
|громадянство         =
|національність       =
|Alma_mater           =
|відомий_(відома)     =
|суспільний_стан      =
|рід_діяльності       =
|титул                =
|посада               =
|військове звання     =
|платня               =
|статки               =
|термін               =
|попередник           =
|наступник            =
|партія               =
|головував_(-ла)      =
|конфесія             =
|батько               =
|матір                =
|рід                  =
|родичі               =
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|автограф             =
|розмір_автографа     =
|підпис               =
|нагороди             =
|премії               =
|звання               =
|сайт                 =
|зріст                =
|вага                 =
|герб                 =
|підпис_герба         =
|примітки             =
}}
'''Василь Петрович Гляд''' (1924-3.07.1993)

== Життєпис ==
Народився в Ромни на Полтавщині. Майстер бандури харківського зразка по конструкції братів [[Гончаренко Петро Федорович|Гончаренків]]. Жив у м. Ґлостер, Англія. Першу бандуру зробив в 1947 р. Виробляв бандури для бандуристів Англії та Європи а також його інструменти мали попит в Північній Америці та Австралії.

Зробив понад 120 бандур. На бандурах В. Гляда грають [[Луців Володимир Гаврилович|В. Луців]], [[Мішалов Віктор Юрійович|В. Мішалов]], [[Постолан Мирон|М. Постолан]], [[Юркевич|В. Юркевич]], [[Булавін Юрій|Ю. Булавін.]]

Інструменти В. Гляда стали зразки для харківських інструментів які розробив [[Герасименко Василь Явтухович|В. Герасименко]].

[[Деряжний Федір|В.М.]]

== Література ==
*Луців, В. - '''Василь Гляд''' // ж. «Бандура», #19-20, 1987
*нн - '''Василь Гляд''' // ж. «Бандура», #29-20, 1989
*нн - '''Бандури Василя Гляда''' // ж. «Бандура», #23-24, 1988
*Луців, В. - '''Василь Гляд майстер бандур (Некролог)''' // ж. «Бандура», #47-48, 1994
* Мішалов В. - '''Список майстрів бандури харківського типу''' // Г. М. Хоткевич - Бандура та її конструкція // Фонд національно-культурних ініціатив імені Гната Хоткевича, Торонто-Харків, 2010  ст.270-272
* ''Мішалов В. Ю.'' '''Харківська бандура - Культурологічно-мистецькі аспекти ґенези і розвитку виконавства на українському народному інструменті''' -  (Серія Слобожанський світ)— Харків,- Торонто, 2013 –368с.

{{DEFAULTSORT:Гляд, Василь Петрович}}
{{Бандурист-доробити}}

[[Категорія:Бандуристи]]
[[Категорія:Бандуристи діаспори]]
[[Категорія:Українська діаспора]]
[[Категорія:Майстри бандури]]
[[Категорія:Народились 1924]]
[[Категорія:Померли 3 липня]]
[[Категорія:Померли 1993]]
[[Категорія:Уродженці Ромен]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]

title: Гляд Василь Петрович

Народився: 1924 · Ромни, Полтавська губернія, Українська СРР, СРСР

Помер: 3 липня 1993

Діяльність: бандурист


text:
# Тайванська мандаринська мова
Тайванська мандаринська мова (кит.: 國語, ґуою, також має розмовну назву хуаю: кит.: 華語) — стандарт мандаринської китайської, який використовують у Тайвані. Більшість населення Тайваню вільно володіє мандаринською мовою, проте значна кількість також говорить тайванською хоккієн, однією з південномінських мов, відому як Міньнанью (кит.: 閩南語, півд. мін. Bân-lâm-gú), південномінська, або просто хоккієн. Тайванська хоккієн мала значний вплив на мандаринську мову в Тайвані.
Мандаринська не була найпоширенішою мовою в Тайвані до середини XX століття. Китайці, що поселились на острові до колонізації японцями, говорили переважно іншими діалектами, переважно хакка та хоккієн. При цьому тубільні народи Тайваню говорять австронезійськими мовами, що не є спорідненими з китайськими. Японія анексувала Тайвань у 1895 році та правила ним, як колонією, наступні 50 років. Під час цього періоду японська мова була офіційною мовою та мовою освіти. Після поразки Японської імперії у Другій світовій війні Тайвань було передано Республіці Китай під владою Гоміндану, котра у 1950 році була остаточно вигнана китайськими комуністами з континенту. При Гоміндані мандаринська мала статус державної мови, а інші мови при тому зазнавали утисків у публічній сфері життя. Водночас у Китайській Народній Республіці, що правила континентом, мандаринська мова стандарту Путунхуа (кит.: 普通話, спрощеними 普通话) теж просувалась, як державна мова.
Путунхуа у континентальному Китаї та ґуою у Тайвані дуже схожі, та обидві стандартизовані на базі фонології пекінського говору мандаринської мови та граматики народної писемної мови Байхуа зразка початку XX сторіччя. Вимови у стандарті ґуою зазвичай ґрунтуються на словниках тієї епохи, а стандарт путунхуа у деяких вимовах слів спирався на народні північномандаринську вимову. Зі значних відмінностей ґуою, котрим говорять у Тайвані від путунхуа, можна виділити різницю у вимові тонів, відсутність еризації та ретрофлексних приголосних (zh- (чж), ch- (ч), sh- (ш) вимовляються як z- (цз), c- (ц), і s- (с)). У ґуою також присутня лексика, запозичена з хоккієн та японської. Китайські мови в Тайвані (що мандаринська-ґуою, що хакка та хоккієн) здебільшого використовують традиційні ієрогліфи, на відміну від КНР, де з початку 1950-х у вжитку спрощені ієрогліфи. Також є граматичні відмінності, значною мірою через вплив хоккієн. Деякі відмінності виникли ще й через десятиліття політичної відділеності Тайваню під владою Республіки Китай від континенту Китайської Народної Республіки, проте обидві форми є взаємно зрозумілими.
Ґуою у Тайвані існує у діалектному континуумі, від максимально формального варіанту з одного кінця до максимально розмовного, з найбільшим впливом інших китайських мов, переважно хоккієн, з іншого. Формальним вважається «стандартна ґуою» (кит.: 標準國語), офіційна національна мова Республіки Китай. Їй навчають у школах, та нею говорять та пишуть у новинах і офіційних виступах. Основи цього стандарту викладено у «Словнику мандаринської китайської від Міністерства освіти». Втім, мало хто говорить чистою ґуою. Мандаринську, котрою розмовляє населення Тайваню, можна назвати загальним терміном «тайванська ґуою» (кит.: 台灣國語). Тайванська ґуою різною мірою відхиляється від стандартної ґуою, залежно від мовця. Ці відхилення головним чином спричинені впливом інших мов Тайваню, здебільшого хоккієн, але також японської. Тайванська ґуою теж взаємно зрозуміла з путунхуа, проте у порівнянні зі стандартною ґуою, має більше відмінностей у вимові, лексиці та граматиці.
У даній статті, термін тайванська ґуою використовується на позначення розмовних варіантів мандаринської у Тайвані, стандартна ґуою — для форми, прийнятої стандартною, путунхуа — на позначення мандаринської з континентального Китаю, та просто ґуою чи «тайванська мандаринська», якщо контекст не потребує уточнення.

title: Тайванська мандаринська мова

wikitext:
{{Infobox language
| name             = Тайванська мандаринська мова
| nativename       = {{lang|zh-Hant-TW|中華民國國語}}, {{lang|zh-Latn|Zhōnghuá Mínguó Guóyǔ}}
{{lang|zh-hant|臺灣國語}}, {{lang|zh-Latn|Táiwān Guóyǔ}}
{{lang|zh-hant|臺灣華語}}, {{lang|zh-Latn|Táiwān Huáyǔ}}
| states           = {{TWN}}
| region           =
| speakers         = [[Рідна мова|L1]]: 4,6 мільйони (2017)<ref name="e25">{{e25|cmn|Chinese, Mandarin}}</ref>
[[Друга мова|L2]]: 15 мільйонів<ref name="e25"/>
| Колір      = сино-тибетські
| Класифікація     = [[Сино-тибетські мови|сино-тибетські]]
: [[Китайські мови|китайські]]
:: [[Мандаринська мова|мандаринська]]
::: [[пекінський говір]]
:::: [[Стандартна Мандарин|стандартна мандарин]]
| script           = [[Традиційні китайські ієрогліфи]]
| nation           = {{ROC-TW}}
| agency           = [[Міністерство освіти (Тайвань)]]
| isoexception     = dialect
| iso6             = goyu (Guoyu)
| glotto           = taib1240
| glottorefname    = Taibei Mandarin
| ietf             = cmn-TW
| notice           = IPA
| Зображення              = Taiwanese Mandarin Usage Map.svg
| Підпис       = Відсоток тайванців віком 6 та вище, що говорили мандаринською вдома станом на 2010; Чим темніше синій, тим більше мовців мандаринської
}}
'''Тайванська мандаринська мова''' ({{lang-zh|國語|Guóyǔ||Державна мова}}, '''ґуою''', також має розмовну назву '''''хуаю''''': {{lang-zh|華語|Huáyǔ||Мандаринська мова}}) — стандарт [[мандаринська мова|мандаринської китайської]], який використовують у [[Тайвань|Тайвані]]. Більшість населення Тайваню вільно володіє мандаринською мовою, проте значна кількість також говорить [[Тайванська мова|тайванською хоккієн]], однією з [[південномінська мова|південномінських мов]], відому як ''Міньнанью'' ({{lang-zh|閩南語|Mǐnnányǔ}}, {{lang-zh-min-nan|Bân-lâm-gú}}), південномінська, або просто хоккієн{{NoteTag|''Міньнанью'' — назва південномінської мови в цілому, тайванська хоккієн — лиш її різновид. Джерела Міністерства освіти переважно називають її {{lang|zh-Hant|臺灣閩南語}} ''Táiwān Mǐnnányǔ'', ''букв.'' Тайваньська південномінська (як приклад, ''[[Словник поширеної тайванської південномінської]]'', що випустило Міністерство). Цю назву часто скорочують до {{lang|zh-Hant|閩南語}} Mǐnnányǔ або до {{lang|zh-Hant|閩南話}} ''Mǐnnánhuà''. Також існує назва {{lang|zh-Hant|臺語}} ''Táiyǔ'', що перекладається як 'Тайванська мова' (У самій тайванській хоккієн ''Tâi-gí'' чи ''Tâi-gú'').}}. Тайванська хоккієн мала значний вплив на мандаринську мову в Тайвані.

Мандаринська не була найпоширенішою мовою в Тайвані до середини XX століття. Китайці, що поселились на острові до [[Тайванське генерал-губернаторство|колонізації японцями]], говорили переважно іншими [[Діалекти китайської мови|діалектами]], переважно [[Хакка (мова)|хакка]] та [[хоккієн]]. При цьому [[Гаошань|тубільні народи Тайваню]] говорять [[Австронезійські мови|австронезійськими мовами]], що не є спорідненими з китайськими. Японія [[Японське вторгнення на Тайвань|анексувала Тайвань]] у 1895 році та правила ним, як колонією, наступні 50 років. Під час цього періоду [[японська мова]] була офіційною мовою та мовою освіти. Після поразки Японської імперії у Другій світовій війні Тайвань було передано [[Республіка Китай|Республіці Китай]] під владою [[Гоміндан|Гоміндану]], котра у 1950 році була остаточно вигнана [[Комуністична партія Китаю|китайськими комуністами]] з континенту. При Гоміндані [[Мандаринська мова|мандаринська]] мала статус державної мови, а інші мови при тому зазнавали утисків у публічній сфері життя. Водночас у [[Китайська Народна Республіка|Китайській Народній Республіці]], що правила континентом, мандаринська мова стандарту [[Путунхуа]] ({{lang-zh|普通話|Pǔtōnghuà||звичайна мова}}, ''спрощеними'' {{lang|zh|普通话}}) теж просувалась, як державна мова{{NoteTag|Ті, хто говорять не мандаринською мовою на континенті, теж можуть називати ''Путунхуа'' — ''Ґуою''.{{sfn|Wiedenhof|2015|p=5|ps=. "But even inside China, the term Guóyǔ remains in use among speakers of non-Mandarin Sinitic languages when they refer to Mandarin."}}}}.

Путунхуа у [[Континентальний Китай|континентальному Китаї]] та ґуою у Тайвані дуже схожі, та обидві стандартизовані на базі [[Фонологія|фонології]] [[Пекінський говір|пекінського говору]] мандаринської мови та граматики народної писемної мови {{Iw|Байхуа|3=en|4=Written vernacular Chinese}} зразка початку XX сторіччя{{sfn|Chen|1999|pp=22–24}}. Вимови у стандарті ґуою зазвичай ґрунтуються на словниках тієї епохи, а стандарт путунхуа у деяких вимовах слів спирався на народні північномандаринську вимову. Зі значних відмінностей ґуою, котрим говорять у Тайвані від путунхуа, можна виділити різницю у вимові тонів, відсутність [[Еризація|еризації]] та [[Ретрофлексні приголосні|ретрофлексних приголосних]] (''zh- (чж)'', ''ch- (ч)'', ''sh- (ш)'' вимовляються як ''z- (цз)'', ''c- (ц)'', і ''s- (с)''). У ґуою також присутня лексика, запозичена з хоккієн та японської. Китайські мови в Тайвані (що мандаринська-ґуою, що хакка та хоккієн) здебільшого використовують [[Традиційні китайські ієрогліфи|традиційні ієрогліфи]], на відміну від КНР, де з початку 1950-х у вжитку [[спрощені ієрогліфи]]. Також є граматичні відмінності, значною мірою через вплив хоккієн. Деякі відмінності виникли ще й через десятиліття політичної відділеності Тайваню під владою Республіки Китай від континенту Китайської Народної Республіки, проте обидві форми є [[Взаємна зрозумілість|взаємно зрозумілими]].

Ґуою у Тайвані існує у [[Діалектний континуум|діалектному континуумі]], від максимально формального варіанту з одного кінця до максимально розмовного, з найбільшим впливом інших китайських мов, переважно хоккієн, з іншого. Формальним вважається «стандартна ґуою» ({{lang-zh|標準國語|Biāozhǔn Guóyǔ}}), офіційна національна мова Республіки Китай. Їй навчають у школах, та нею говорять та пишуть у новинах і офіційних виступах. Основи цього стандарту викладено у «{{Iw|Словник мандаринської китайської від Міністерства освіти|Словнику мандаринської китайської від Міністерства освіти|en|Ministry of Education Mandarin Chinese Dictionary}}<nowiki/>». Втім, мало хто говорить чистою ґуою. Мандаринську, котрою розмовляє населення Тайваню, можна назвати загальним терміном «тайванська ґуою» ({{lang-zh|台灣國語|Táiwān Guóyǔ}}). Тайванська ґуою різною мірою відхиляється від стандартної ґуою, залежно від мовця. Ці відхилення головним чином спричинені впливом інших [[Мови Тайваню|мов Тайваню]], здебільшого хоккієн, але також японської. Тайванська ґуою теж взаємно зрозуміла з путунхуа, проте у порівнянні зі стандартною ґуою, має більше відмінностей у вимові, лексиці та граматиці.

{{Chinese
|Традиційне={{linktext|臺灣|國語}}
|Новітнє={{linktext|台湾|国语}}
|Піньїнь=Táiwān Guóyǔ
|Транскрипція=Тайвань Ґуою
|Вирівнювання=праворуч}}У даній статті, термін '''тайванська ґуою''' використовується на позначення розмовних варіантів мандаринської у Тайвані, '''стандартна ґуою''' — для форми, прийнятої стандартною, путунхуа — на позначення мандаринської з континентального Китаю, та просто '''ґуою''' чи «тайванська мандаринська», якщо контекст не потребує уточнення.

== Примітки ==
{{Notefoot}}
; Цитування
{{reflist}}

{{перекласти|en|Taiwanese Mandarin}}
{{lang-stub}}
{{Китайська мова}}
{{Мови Тайваню}}
[[Категорія:Мови Тайваню]]
[[Категорія:Мандаринська мова]]

title: 中華民國國語, Zhōnghuá Mínguó Guóyǔ · 臺灣國語, Táiwān Guóyǔ · 臺灣華語, Táiwān Huáyǔ

Поширена в: Тайвань

Носії: L1: 4,6 мільйони (2017) · L2: 15 мільйонів

Писемність: Традиційні китайські ієрогліфи

Класифікація: сино-тибетські китайські мандаринська пекінський говір стандартна мандарин

title: Офіційний статус

Офіційна: Республіка Китай (Тайвань)

Регулює: Міністерство освіти (Тайвань)

Китайською мовою: Китайська мова

Традиційне: 臺灣國語

Новітнє: 台湾国语

Піньїнь: Táiwān Guóyǔ

Транскрипція: Тайвань Ґуою


text:
# Ірано-кубінські відносини
Дипломатичні відносини між Республікою Куба й Ісламською Республікою Іран (ІРІ) характеризуються активною співпрацею в економічній та дипломатичній сферах, є дружніми. Іран має позитивний торговий баланс із Кубою. Обидва уряди підписали документ щодо зміцнення співпраці в Гавані в січні 2006. Колишній президент Ірану Махмуд Ахмадінежад назвав відносини між Іраном і Кубою «продуктивними та прогресивними» протягом останніх трьох десятиліть.
Куба та Іран спільними зусиллями протистоять політиці санкцій США щодо обох держав. Країни співпрацюють у галузі медицини та озброєнь. Куба допомогла Ірану побудувати генетичну лабораторію.
У січні 2006 Іран та Куба розширили співпрацю у торговельній, банківській, сільськогосподарській сферах, в галузі охорони здоров'я та культури. Обидві країни заявили, що вони розширюватимуть співпрацю у сфері цукрової промисловості, рибальства, біотехнологій, спорту, транспорту, проектів розвитку, інвестицій, туризму, інформаційних технологій, комунікацій та водних ресурсів. У 2006 обсяг торгівлі між двома країнами сягнув 5 млн. доларів США.
У 2008 Іран надав Кубі кредитну лінію на 200 млн. євро для кількох проектів. Більшість цих коштів було витрачено на осучаснення залізничної системи Куби.
Куба підтримує програму Ірану з розвитку ядерних технологій у мирних цілях. Обидві країни заявили про свою участь у русі щодо нерозповсюдження ядерної зброї.

title: Ірано-кубінські відносини

wikitext:
{{Міжнародні відносини|країна1=Куба|країна2=Іран|Колір1=orange|Колір2=green}}

'''Дипломатичні відносини між [[Куба|Республікою Куба]] й [[Іран|Ісламською Республікою Іран]]''' (ІРІ) характеризуються активною співпрацею в економічній та дипломатичній сферах, є дружніми. Іран має позитивний торговий баланс із Кубою. Обидва уряди підписали документ щодо зміцнення співпраці в Гавані в січні 2006. Колишній президент Ірану Махмуд Ахмадінежад назвав відносини між Іраном і Кубою «продуктивними та прогресивними» протягом останніх трьох десятиліть<ref>{{Цитата:Новини|first=|last=|authorlink1=|coauthors=|title=Iran, Cuba sign banking agreement|url=http://www.globalexchange.org/countries/americas/cuba/3768.html|work=Islamic Republic News Agency|publisher=|date=2008-02-19|accessdate=2008-06-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20080124150809/http://www.globalexchange.org/countries/americas/cuba/3768.html|archivedate=2008-01-24}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080124150809/http://www.globalexchange.org/countries/americas/cuba/3768.html |date=2008-01-24 }}</ref>.

Куба та Іран спільними зусиллями протистоять політиці санкцій США щодо обох держав. Країни співпрацюють у галузі медицини та озброєнь. Куба допомогла Ірану побудувати генетичну лабораторію<ref>{{Цитата:Новини|first=John|last=Hughes|authorlink1=|coauthors=|title=Latin America's leftist regimes get cozy with Iran|url=http://www.csmonitor.com/2006/0215/p09s02-cojh.html|work=The Christian Science Monitor|publisher=|date=2006-02-15|accessdate=2008-06-12|archivedate=2008-01-17|archiveurl=https://web.archive.org/web/20080117061904/http://www.csmonitor.com/2006/0215/p09s02-cojh.html}}</ref>.

У січні [[2006]] Іран та Куба розширили співпрацю у торговельній, банківській, сільськогосподарській сферах, в галузі охорони здоров'я та культури. Обидві країни заявили, що вони розширюватимуть співпрацю у сфері цукрової промисловості, рибальства, біотехнологій, спорту, транспорту, проектів розвитку, інвестицій, туризму, інформаційних технологій, комунікацій та водних ресурсів. У 2006 обсяг торгівлі між двома країнами сягнув 5 млн. доларів США.

У [[2008]] Іран надав Кубі кредитну лінію на 200 млн. євро для кількох проектів. Більшість цих коштів було витрачено на осучаснення залізничної системи Куби.

Куба підтримує програму Ірану з розвитку ядерних технологій у мирних цілях. Обидві країни заявили про свою участь у русі щодо нерозповсюдження ядерної зброї.

== Примітки ==
{{Reflist}}

[[Категорія:Двосторонні відносини Ірану|К]]
[[Категорія:Двосторонні відносини Куби|І]]

title: Ірано-кубінські відносини

· Куба: · Іран