text:
# Let It Be Known
Let It Be Known — семитрековий міні-альбом американського репера Spice 1, виданий лейблом Triad Records 1991 року. Всі пісні спродюсував Ент Бенкс. Виконавчий продюсер: Джорджетт Вілліс.

## Список пісень
1. «Ghetto Thang» — 4:23
2. «Let It Be Known» — 3:45
3. «187 Proof (Part 1)» — 2:48
4. «1-900-S.P.I.C.E.» — 1:35
5. «In My Neighborhood» — 3:45
6. «Break Yourself» (з участю MC Ant) — 4:09
7. «City Streets» — 4:55

## Чартові позиції
| Чарт (1991)               | Найвища позиція |
| ------------------------- | --------------- |
| US Top R&B/Hip-Hop Albums | 69              |

title: Let It Be Known

wikitext:
{{Музичний альбом
| Назва        = Let It Be Known
| Тип          = [[Міні-альбом]]
| Виконавець   = [[Spice 1]]
| Обкладинка   = Let_It_Be_Known.jpg
| Випущено     = [[1991]]
| Записаний    = 1988-1991
| Жанр         = [[Ґанґста-реп]], [[хіп-хоп Західного узбережжя]]
| Тривалість   = 26:39
| Лейбли       = Triad Records
| Продюсер      = [[Ент Бенкс]]
| Попередній   =
| Рік          = 1991
| Наступний    = ''[[Spice 1 (альбом)|Spice 1]]''
([[1992]])
}}
{{Album ratings
|rev1 = [[Allmusic]]
|rev1score = {{rating|2|5}}<ref>[{{Allmusic|class=album|id=r28275|pure_url=yes}} Allmusic review]</ref>
}}

'''''Let It Be Known''''' — семитрековий [[міні-альбом]] американського репера [[Spice 1]], виданий лейблом Triad Records 1991 року. Всі пісні спродюсував Ент Бенкс. Виконавчий продюсер: Джорджетт Вілліс.<ref>[http://www.discogs.com/Spice-1-Let-It-Be-Known/release/1770108 Spice 1 – Let It Be Known (1991, CD)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20121109014939/http://www.discogs.com/Spice-1-Let-It-Be-Known/release/1770108 |date=9 листопада 2012 }} на Discogs {{ref-en}}</ref>

== Список пісень ==
# «Ghetto Thang» — 4:23
# «Let It Be Known» — 3:45
# «187 Proof (Part 1)» — 2:48
# «1-900-S.P.I.C.E.» — 1:35
# «In My Neighborhood» — 3:45
# «Break Yourself» (з участю MC Ant) — 4:09
# «City Streets» — 4:55

== Чартові позиції ==
{|class="wikitable"
!align="left"|Чарт (1991)<ref>[http://www.allmusic.com/album/let-it-be-known-mw0000854067/awards Альбом «Spice 1 - Let It Be Known Album Reviews, Songs & More»] на AllMusic {{ref-en}}</ref>
!align="left"|Найвища
позиція
|-
|align="left"|US [[Top R&B/Hip-Hop Albums]]
|align="center"|69
|}

== Посилання ==
{{примітки}}

[[Категорія:Альбоми Spice 1]]
[[Категорія:Музичні альбоми англійською мовою]]

title: Мініальбом

Виконавець: Spice 1

Жанр: Ґанґста-реп, хіп-хоп Західного узбережжя

Мова: англійська

Лейбли: Triad Records

Продюсер: Ент Бенкс

title: Хронологія Spice 1

Попередній: | Spice 1 (1992) | Наступний |

Spice 1 · (1992): Наступний

title: Оцінки оглядів

Джерело: Рейтинг


text:
# Вел Демінґз
Вальдес Веніта Демінгс або Вел Демінґз (англ. Valdez Venita Demings; нар. 12 березня 1957 р.) — американська політична діячка і колишня поліціянтка, яка з 2017 року є членом Палати Представників США від штату Флорида. З 2007 по 2011 рік вона була начальником поліції Орландо, першою жінкою, яка посіла цю посаду, сумарно пропрацювавши в цій структурі 27 років.
Вел Демінґз була кандидатом від Демократів на виборах до Палати Представників США і в 2012, і в 2016 році. Вона програла загальні вибори у 2012 році, але перемогла у 2016 році. 15 січня 2020 року Спікерка Палати Представників США Ненсі Пелосі обрала її на посаду керівника імпічменту в сенатовому суді над президентом Дональдом Трампом.
Станом на травень 2020 року Вел Демінґз знаходиться на розгляді як кандидатка на посаду віце-президента для Джо Байдена на президентських виборах у США 2020.

## Життєпис
Вальдес Веніта Батлер народилася 12 березня 1957 року  у бідній родині, що мала сімох дітей; її батько працював у вирощуванні апельсинів, а матір була хатньою робітницею. Вони жили у Джексонвіллі у штаті Флорида. Вона началася у окремих (афроамериканських) школах в 1960-х, закінчивши середню школу Вольфсона в 1970-х.
Вел Демінґз отримала диплом бакалавра з кримінології в  університеті штату Флорида в 1979 році. Після цього вона 18 місяців працювала державним соціальним працівником у Джексонвіллі.
У 1996 році Вел Демінґз здобула ступінь магістра з державного управління в Орландському Університеті Вебстера.
У 1983 році Вел Демінґз влаштувалася на роботу в поліцію Орландо; її перше завдання було патрулювання на західній стороні Орландо.  2007-го року вона очолила поліцію Орландо ставши першою жінкою на такій посаді.
Вел Демінґз звільнилася з посади начальника поліції Орландо 1 червня 2011 року, прослуживши в цій структурі 27 років.
Вел Демінґз була кандидатом від Демократичної партії на виборах членів Палати представників США у 10 окрузі Флориди 2012 року. Вона змагалася з Республіканцем Даніелем Вебстером і програла отримавши 48% голосів проти 51% у Вебстера.
Вел Демінґз знову балотувалася в тому ж окрузі до Палати Представників США у листопаді 2016-го року  і перемогла здобувши 65% голосів.
У листопаді 2018 Вел Демінґз була безальтернативно переобрана на другий термін.
21 травня 2020 року Вел Демінґз підтвердила, що потрапила до «шортлисту» кандидатів на посаду віце-президента для кандидата в Президенти Джо Байдена на президентських виборах у США 2020 року. Вона сказала, що дасть згоду, якщо їй це запропонують.

## Палата представників США
18 грудня 2019 року Вел Демінґз проголосувала за обидві статті звинувачень під час імпічменту проти президента Дональда Трампа. Вона була обрана одним із семи керівників імпічменту, які презентували справу про імпічмент проти Трампа під час його судового розгляду перед Сенатом США.

### Ставлення до вогнепальної зброї
Вел Демінґз заявила, що вона намагається утримувати вогнепальну зброю від рук "людей, які прагнуть заподіяти шкоду", кажучи, що законодавство про обмеження носіння вогнепальної зброї, яке вона підтримує, "не полягає в тому, щоб забрати зброю у відповідальних людей, що дотримуються законів". Вона підтримала Закон про стримування злочинів скоєних за допомогою вогнеальної зброї в 2017 році, який передбачав би законний метод тимчасової конфіскації вогнепальної зброї у людей, які вважаються загрозою собі чи іншим.

## Особисте життя
Її чоловік Джеррі Демінгс — колишній шериф округу Оранж, а нинішній мер округу Оранж, штат Флорида. Він обіймав посаду начальника поліції Орландо з 1999 по 2002 рік і був першим афроамериканцем на цій посаді. Вони з Вел познайомилися під час патрулювання в поліції Орландо і одружилися в 1988 році і мають трьох дітей.

wikiname: ukwiki

title: Вел Демінґз

in_language: uk

wikitext:
{{вікіфікувати}}
{{Картка:Лідер|назва=Val Demings|зображення=Val Demings, Official Portrait, 115th Congress.jpg}} '''Вальдес Веніта Демінгс''' або '''Вел Демінґз''' ([[Англійська мова|англ.]] ''Valdez Venita Demings''; нар. [[12 березня]] [[1957]] р.) — [[Сполучені Штати Америки|американська]] [[Політик|політична діячка]] і колишня [[поліція]]нтка, яка з [[2017]] року є членом [[Палата представників США|Палати Представників США]] від [[Штат (США)|штату]] [[Флорида]]. З [[2007]] по [[2011]] рік вона була начальником поліції [[Орландо]], першою жінкою, яка посіла цю посаду, сумарно пропрацювавши в цій структурі 27 років.

Вел Демінґз була кандидатом від [[Демократична партія США|Демократів]] на виборах до Палати Представників США і в 2012, і в 2016 році. Вона програла загальні вибори у [[2012]] році, але перемогла у [[2016]] році.<ref>{{Cite web|url=https://www.nytimes.com/elections/results/florida-house-district-10-demings-lowe|title=Florida U.S. House 10th District Results: Val Demings Wins|website=[[The New York Times]]|publisher=[[New York Times Company]]|location=New York City|accessdate=8 листопада 2016|archiveurl=https://web.archive.org/web/20161109085719/http://www.nytimes.com/elections/results/florida-house-district-10-demings-lowe|archivedate=November 9, 2016}}</ref> [[15 січня]] [[2020]] року Спікерка Палати Представників США [[Ненсі Пелосі]] обрала її на посаду [[Імпічмент у Сполучених Штатах Америки|керівника імпічменту]] в [[Сенат США|сенатовому]] суді над [[Президент США|президентом]] [[Дональд Трамп|Дональдом Трампом]].<ref name="Washington Post article on impeachment managers">{{Cite news|last=DeBonis|first=Mike|title=Schiff, Nadler lead group of House managers to prosecute Trump in Senate impeachment trial|url=https://www.washingtonpost.com/politics/schiff-nadler-lead-group-of-house-managers-to-prosecute-trump-in-senate-impeachment-trial/2020/01/15/9cc6101e-37af-11ea-bf30-ad313e4ec754_story.html|accessdate=16 січня 2020|work=[[The Washington Post]]|publisher=[[Nash Holdings]]|location=Washington, D.C.|date=15 січня 2020|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200116111506/https://www.washingtonpost.com/politics/schiff-nadler-lead-group-of-house-managers-to-prosecute-trump-in-senate-impeachment-trial/2020/01/15/9cc6101e-37af-11ea-bf30-ad313e4ec754_story.html|archivedate=January 16, 2020}}</ref>

Станом на травень 2020 року Вел Демінґз знаходиться на розгляді як кандидатка на посаду [[Віцепрезидент США|віце-президента]] для [[Джо Байден]]а на [[Президентські вибори у США 2020|президентських виборах у США 2020]].<ref>{{Cite news|title=Demings says she's on Biden's VP short list|first=Jonathan|last=Easley|date=21 травня 2020|url=https://thehill.com/homenews/campaign/499048-demings-says-shes-on-bidens-vp-short-list|work=[[The Hill]]|publisher=Capitol Hill Publishing|location=Washington, D.C.|accessdate=13 червня 2020|archive-date=15 червня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200615003035/https://thehill.com/homenews/campaign/499048-demings-says-shes-on-bidens-vp-short-list}}</ref>

== Життєпис ==
Вальдес Веніта Батлер народилася 12 березня 1957 року <ref>{{Cite magazine|magazine=[[Roll Call]]|archivedate=May 24, 2018}}</ref> у бідній родині, що мала сімох дітей; її батько працював у вирощуванні [[апельсин]]ів, а матір була хатньою робітницею. Вони жили у [[Джексонвілл]]і у штаті [[Флорида]]. Вона началася у [[Расова сегрегація в США|окремих (афроамериканських) школах]] в 1960-х, закінчивши середню школу Вольфсона в 1970-х.<ref name="sentinel2007">{{Cite news|first=Jim|last=Leusner|url=http://articles.orlandosentinel.com/2007-12-16/news/Val16_1_val-demings-orlando-police-chief-jerry-demings|title=Val Demings takes over as Orlando's police chief Monday|work=[[Orlando Sentinel]]|publisher=[[Tribune Publishing Company]]|location=Orlando, Florida|date=16 грудня 2007|accessdate=4 жовтня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140107185849/http://articles.orlandosentinel.com/2007-12-16/news/Val16_1_val-demings-orlando-police-chief-jerry-demings|archivedate=January 7, 2014}}</ref>

Вел Демінґз отримала диплом бакалавра з кримінології в  [[Університет штату Флорида|університеті штату Флорида]] в 1979 році.<ref name="sentinel2007"/> Після цього вона 18 місяців працювала державним [[Соціальна робота|соціальним працівником]] у [[Джексонвілл]]і.

У 1996 році Вел Демінґз здобула ступінь [[магістр]]а з [[Державне управління|державного управління]] в Орландському Університеті Вебстера.<ref name="BDUSC">{{Cite web|url=https://bioguideretro.congress.gov/Home/MemberDetails?memIndex=D000627|title=Valerie Demings|website=Biographical Directory of the United States Congress|accessdate=21 січня 2020|archive-date=5 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200805120737/https://bioguideretro.congress.gov/Home/MemberDetails?memIndex=D000627}}</ref><ref name="msnbc">{{Cite web|url=http://www.nbcnews.com/id/28841683|title=Married cops to head next-door agencies – US news – Life | NBC News|publisher=NBC News|date=25 січня 2009|accessdate=4 жовтня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140107191832/http://www.nbcnews.com/id/28841683/|archivedate=January 7, 2014}}</ref>

У 1983 році Вел Демінґз влаштувалася на роботу в поліцію Орландо; її перше завдання було [[Патруль|патрулювання]] на західній стороні Орландо.<ref name="sentinel2007"/>  2007-го року вона очолила поліцію Орландо ставши першою жінкою на такій посаді.<ref>{{Cite news|url=http://articles.orlandosentinel.com/2011-05-05/news/os-ed-val-demings-retirement-050511-20110504_1_mercury-capsule-val-demings-50th-anniversary|title=Val Demings' retirement opinion: Orlando Police Chief Val Demings is retiring|work=[[Orlando Sentinel]]|publisher=[[Tribune Publishing]]|location=Orlando, Florida|date=5 травня 2011|accessdate=4 жовтня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20130419093233/http://articles.orlandosentinel.com/2011-05-05/news/os-ed-val-demings-retirement-050511-20110504_1_mercury-capsule-val-demings-50th-anniversary|archivedate=April 19, 2013}}</ref>

Вел Демінґз звільнилася з посади начальника поліції Орландо 1 червня 2011 року, прослуживши в цій структурі 27 років.<ref name="retire">{{Cite news|last=Schlueb|first=Mark|url=http://articles.orlandosentinel.com/2011-05-03/news/os-orlando-police-chief-retires-20110503_1_police-chief-val-demings-jerry-demings-new-orlando-police|title=Orlando Police Chief Val Demings retiring: Orlando Police Chief Val Demings is retiring|work=[[Orlando Sentinel]]|publisher=[[Tribune Publishing]]|location=Orlando, Florida|date=3 травня 2011|accessdate=4 жовтня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20131111203725/http://articles.orlandosentinel.com/2011-05-03/news/os-orlando-police-chief-retires-20110503_1_police-chief-val-demings-jerry-demings-new-orlando-police|archivedate=November 11, 2013}}</ref><ref name="auto">{{Cite news|last=Fitzpatrick|first=Jack|title=Orlando Police Complaints in the Spotlight as African-American Ex-Chief Runs for Congress|url=https://www.theatlantic.com/politics/archive/2015/09/orlando-police-complaints-in-the-spotlight-as-african-american-ex-chief-runs-for-congress/443526/|work=[[The Atlantic]]|publisher=[[Emerson Collective]]|location=Boston, Massachusetts|date=8 вересня 2015|accessdate=8 вересня 2015|archive-date=10 листопада 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161110105711/http://www.theatlantic.com/politics/archive/2015/09/orlando-police-complaints-in-the-spotlight-as-african-american-ex-chief-runs-for-congress/443526/}}</ref>

Вел Демінґз була кандидатом від [[Демократична партія США|Демократичної партії]] на виборах членів [[Палата представників США|Палати представників США]] у 10 окрузі Флориди 2012 року.<ref>{{Cite web|url=http://www.theledger.com/article/20121001/POLITICS/121009944|title=Rep. Daniel Webster Challenged By Val Demings, Ex-Chief of Police|first=Merissa|last=Green|website=[[The Ledger]]|date=1 жовтня 2012|accessdate=3 жовтня 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20121004233549/http://www.theledger.com/article/20121001/POLITICS/121009944|archivedate=October 4, 2012}}</ref> Вона змагалася з [[Республіканська партія США|Республіканцем]] Даніелем Вебстером і програла отримавши 48% голосів проти 51% у Вебстера.<ref>{{Cite news|url=http://articles.orlandosentinel.com/2012-11-06/news/os-dan-webster-val-demings-20121106_1_dan-webster-alan-grayson-campaign-trail|title=Dan Webster beats Val Demings, wins second term|last=Schlueb|first=Mark|date=6 листопада 2012|work=[[Orlando Sentinel]]|publisher=[[Tribune Publishing]]|location=Orlando, Florida|accessdate=7 листопада 2012|archiveurl=https://web.archive.org/web/20140107192327/http://articles.orlandosentinel.com/2012-11-06/news/os-dan-webster-val-demings-20121106_1_dan-webster-alan-grayson-campaign-trail|archivedate=January 7, 2014}}</ref>

Вел Демінґз знову балотувалася в тому ж окрузі до Палати Представників США у листопаді 2016-го року <ref>{{Cite web|url=http://www.orlandosentinel.com/news/politics/political-pulse/os-val-demings-to-run-for-congress-20150817-post.html|title=Val Demings to run for Congress|first=Scott|last=Powers|website=Orlando Sentinel|date=17 серпня 2015|accessdate=18 серпня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150818125659/http://www.orlandosentinel.com/news/politics/political-pulse/os-val-demings-to-run-for-congress-20150817-post.html|archivedate=August 18, 2015}}</ref> і перемогла здобувши 65% голосів.<ref>{{Cite web|url=http://www.orlandosentinel.com/news/politics/os-election-us-congress-20161107-story.html|title=Political newcomer Murphy pulls stunner, unseats Mica; Demings defeats Lowe|website=[[Orlando Sentinel]]|publisher=[[Tribune Publishing]]|location=Orlando, Florida|first=Martin E.|last=Comas|date=8 листопада 2016|accessdate=9 листопада 2016|archiveurl=https://web.archive.org/web/20161110043753/http://www.orlandosentinel.com/news/politics/os-election-us-congress-20161107-story.html|archivedate=November 10, 2016}}</ref><ref>{{Cite web|title=Florida U.S. House 10th District Results: Val Demings Wins|url=https://www.nytimes.com/elections/results/florida-house-district-10-demings-lowe|archiveurl=https://web.archive.org/web/20161109085719/http://www.nytimes.com/elections/results/florida-house-district-10-demings-lowe|archivedate=November 9, 2016|accessdate=8 листопада 2016|website=[[The New York Times]]|publisher=[[New York Times Company]]|location=New York City}}</ref>

У листопаді 2018 Вел Демінґз була безальтернативно переобрана на другий термін.<ref>{{Cite web|url=https://www.washingtonpost.com/graphics/2018/politics/midterms-uncontested-candidates/|title=House elections 2018: Uncontested races - Washington Post<!-- Bot generated title -->|accessdate=20 жовтня 2018|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181021011403/https://www.washingtonpost.com/graphics/2018/politics/midterms-uncontested-candidates/|archivedate=October 21, 2018}}</ref>

21 травня 2020 року Вел Демінґз підтвердила, що потрапила до «шортлисту» кандидатів на посаду [[Віцепрезидент США|віце-президента]] для кандидата в Президенти [[Джо Байден]]а на [[Президентські вибори у США 2020|президентських виборах у США 2020 року]]. Вона сказала, що дасть згоду, якщо їй це запропонують.<ref>{{Cite web|title=Demings Says She’s on Biden’s Shortlist|url=https://politicalwire.com/2020/05/21/demings-says-shes-on-bidens-shortlist/|website=Political Wire|language=en-US|date=21 травня 2020|accessdate=22 травня 2020|archive-date=29 травня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200529141837/https://politicalwire.com/2020/05/21/demings-says-shes-on-bidens-shortlist/}}</ref>

== Палата представників США ==
18 грудня 2019 року Вел Демінґз проголосувала за обидві статті звинувачень під час [[Імпічмент Дональда Трампа|імпічменту проти президента Дональда Трампа]].<ref>{{Cite web|url=https://www.businessinsider.com/trump-impeachment-vote-results-house-2019-12|title=WHIP COUNT: Here's which members of the House voted for and against impeaching Trump|first=Grace|last=Panetta|publisher=[[Springer (publisher)|Springer]]|location=New York City|date=18 грудня 2019|accessdate=13 червня 2020|archive-date=31 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210131002423/https://www.businessinsider.com/trump-impeachment-vote-results-house-2019-12}}</ref> Вона була обрана одним із семи [[Імпічмент у Сполучених Штатах Америки|керівників імпічменту,]] які презентували справу про імпічмент проти Трампа під час [[Імпічмент у Сполучених Штатах Америки|його судового розгляду]] перед [[Сенат США|Сенатом США]].<ref>{{Cite web|url=https://www.cnbc.com/2020/01/15/pelosi-taps-schiff-nadler-as-trump-impeachment-managers.html|title=Pelosi taps Schiff, Nadler and 5 others as Trump impeachment managers|last=Wilkie|first=Christina|date=15 січня 2020|website=[[CNBC]]|accessdate=15 січня 2020|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200115171458/https://www.cnbc.com/2020/01/15/pelosi-taps-schiff-nadler-as-trump-impeachment-managers.html|archivedate=January 15, 2020}}</ref>

=== Ставлення до вогнепальної зброї ===
Вел Демінґз заявила, що вона намагається утримувати вогнепальну зброю від рук "людей, які прагнуть заподіяти шкоду", кажучи, що законодавство про обмеження носіння вогнепальної зброї, яке вона підтримує, "не полягає в тому, щоб забрати зброю у відповідальних людей, що дотримуються законів".<ref name="Demings 2017">{{Cite news|last=Demings|first=Val|date=12 червня 2017|title=A year after Orlando Pulse nightclub shooting, we're going backward on guns|url=https://www.usatoday.com/story/opinion/2017/06/12/year-after-pulse-we-havent-learned-our-lesson-val-demings-column/102775094/|work=USA Today|location=McLean, Virginia|accessdate=5 березня 2018|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180306084524/https://www.usatoday.com/story/opinion/2017/06/12/year-after-pulse-we-havent-learned-our-lesson-val-demings-column/102775094/|archivedate=March 6, 2018}}</ref> Вона підтримала Закон про стримування злочинів скоєних за допомогою вогнеальної зброї в 2017 році, який передбачав би законний метод тимчасової конфіскації вогнепальної зброї у людей, які вважаються загрозою собі чи іншим.

== Особисте життя ==
Її чоловік Джеррі Демінгс — колишній [[шериф]] округу Оранж, а нинішній мер округу [[Орандж (округ, Флорида)|Оранж, штат Флорида]].<ref name="retire"/> Він обіймав посаду начальника поліції Орландо з 1999 по 2002 рік і був першим [[Афроамериканці|афроамериканцем]] на цій посаді.<ref name="sentinel2007"/><ref name="msnbc"/> Вони з Вел познайомилися під час патрулювання в поліції Орландо і одружилися в [[1988]] році і мають трьох дітей.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [https://demings.house.gov/ Congresswoman Val Demings] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200614011606/https://demings.house.gov/ |date=14 червня 2020 }} official U.S. House website
* [http://bioguide.congress.gov/scripts/biodisplay.pl?index=D000627 Biography] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181110091157/http://bioguide.congress.gov/scripts/biodisplay.pl?index=D000627 |date=10 листопада 2018 }} at the ''Biographical Directory of the United States Congress''
* {{C-SPAN|valdemings}}

{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|США|Політологія}}

{{Ізольована стаття|сирота1}}

{{DEFAULTSORT:Демінґз, Вел}}
[[Категорія:Афроамериканські політики]]
[[Категорія:Члени Палати представників від штату Флорида]]
[[Категорія:Демократи США]]
[[Категорія:Випускники Університету штату Флорида]]
[[Категорія:Американські полісмени]]
[[Категорія:Жінки-політики США]]
[[Категорія:Жінки-політики XXI століття]]
[[Категорія:Політики США XXI століття]]
[[Категорія:Народились 1957]]

title: Вел Демінґз

Народився: 12 березня 1957 (68 років) · Джексонвілл, Флорида, США

Відомий як: політична діячка, поліцейська, соціальна працівниця, chief of police

Місце роботи: Orlando Police Departmentd

Країна: США

Національність: афроамериканці

Alma mater: Університет штату Флорида (1979), Samuel W. Wolfson High Schoold, Вебстерський університетd (1996) і Webster University Orlandod

Політична партія: Демократична партія США

У шлюбі з: Jerry Demingsd

Релігія: християнство


text:
# Спеціальна загальноосвітня школа-інтернат (Заліщики)
Заліщицька обласна школа-інтернат І—ІІ ступенів - державний освітній заклад для дітей з вадами розумового і фізичного розвитку, що надає загальну корекційно-відновлювальну освіту, соціальну допомогу та реабілітацію.

## Мета
Мета спеціальної школи-інтернату — розвиток і формування особистості, забезпечення соціально-психологічної реабілітації і трудової адаптації учня, виховання в нього загальнолюдських цінностей, громадянської позиції.

## Навчальний процес
Навчально-виховний процес закладу як спеціальної школи спрямований на підготовку дитини з інтелектуальною вадою до самостійного життя, де особливе місце посідає трудова реабілітація. В школі інтернаті створені всі необхідні умови для успішної професійно-трудової підготовки учнів. Вихованці мають змогу працювати в швейній і столярній майстернях, у навчальній теплиці, також за бажанням після закінчення школи можуть пройти курсову професійну підготовку за професіями «Швачка» та «Взуттьовик з ремонту взуття».
[недоступне посилання з липня 2019]

## Культурне життя школи
На даний час школа нараховує 130 учнів, які активно залучені до навчально-виховного процесу. Вихованці школи є постійними учасниками культурно-масових виховних заходів, демонструючи свої таланти, брали участь в обласному турі Всеукраїнського конкурсу талановитої молоді «Звичайне диво», у всеукраїнському конкурсі малюнка «Великодні візерунки», організованому Благодійним фондом "Товариство «Приятелі дітей» м. Київ. Неодноразово показували свої спортивні досягнення на районних, обласних та всеукраїнських змаганнях, організованих Інваспортом, були переможцями всеукраїнських змагань «Повір у себе».
[недоступне посилання з липня 2019]

## Керівництво
Директор — Миронюк Богдан Степанович — вчитель географії вищої кваліфікаційної категорії, педагогічний стаж — 32 роки. На цій посаді працює з 1996 року. За час роботи в школі-інтернаті показав себе вмілим, ініціативним, знаючим та творчим педагогом, у керівній роботі відрізняється господарністю, високою організованістю, професійністю у вирішенні питань, гуманністю та вимогливістю до колег по роботі, дбайливим ставленням про своїх вихованців. Богдан Степанович ,переконаний, що допомагаючи дітям, суспільство стане добрішим і милосерднішим. Тому саме дитина, дитина з вадою, дитина з особливим сприйняттям світу є центром уваги у його роботі. В цьому переконує і веде за собою педагогічний колектив. За свої досягнення неодноразово нагороджений грамотами управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації, також у 2007 році нагороджений грамотою Верховної Ради України за заслуги перед українським народом. Миронюк Б. С. є і активним громадським діячем, є депутатом Тернопільської обласної ради V скликання.

## Педагогічний колектив
У навчально-виховному процесі зайняті 59 вчителів та вихователів, кваліфікаційний рівень яких становить:
- «Вища кваліфікаційна категорія» — 28;
- «І кваліфікаційна категорія» — 8;
- «ІІ кваліфікаційна категорія» - 10;
- «Спеціаліст» — 9;
- «Молодший спеціаліст» — 4.

З них мають звання:
- «Вчитель-методист» — 4;
- «Старший вчитель» — 2;
- «Вихователь-методист» — 2;
- 6 — нагороджені державними нагородами.

Результативно і з високою професійністю працюють педагоги — Мартинюк В. М. — заступник директора з виховної роботи, Овчарук Т. Є. — заступник директора з навчально-виховної роботи, Дмитренко Н. Д. — вихователь, Юрків І. Г. — вихователь, Ясінський З. Є. — вчитель столярної справи, Присяжнюк Т. Я. — вчитель початкових класів, Дрозд О. Д. — вчитель швейної справи, Мельник О. М. — вчитель української мови, Юрчишин І. В. — вчитель фізкультури, Хім'як М. П. — вихователь, Іванська Г. М. — вихователь, Скакун С. М. — вихователь.
Педагогами школи організований і проведений обласний семінар вчителів-логопедів, районний семінар вчителів початкових класів.
Досвідчені вчителі і вихователі друкують свої педагогічні надбання у фаховому журналі «Українська мова і література в школі», газеті «Розкажіть онуку», газеті «Психолог» та ін.

## Наукова співпраця
З метою покращення навчально-виховного та корекційно-реабілітаційного процесу у школі-інтернаті, підвищення якості дефектологічної підготовки спеціалістів обумовлена співпраця з кафедрою логопедії та спеціальних методик Кам'янець — Подільського національного університету ім. І.Огієнка, яка передбачає створення умов для науково-педагогічних досліджень, впровадження їх у навчально-виховний та реабілітаційний процес навчального закладу.

## Інфраструктура
Колектив навчального закладу постійно працює над створенням сучасних умов для навчання і проживання учнів. В школі обладнано 11 класних кімнат, кабінет соціально-побутового орієнтування, логопедичний кабінет, кабінет психолога, кабінет сільського господарства, природознавства (географії). До послуг вихованців швейна, столярна майстерня, майстерня з ремонту взуття, навчальна теплиця, спортивний зал, зал лікувальної фізкультури, бібліотека. На сучасному рівні облаштовано і побут вихованців: затишні спальні кімнати, гардероби, кімнати особистої гігієни, кімната догляду за одягом, зручні туалети. У 2008 році завершена реконструкція корпусу медичного ізолятора із новим сучасним обладнанням.

## Міжнародна співпраця
Налаштована співпраця з Цєшинським спеціальним освітньо-виховним закладом (Польща), понад 10 років триває співпраця з «Робоча група Україна» (Бельгія).

## Адреса
- 48600, м. Заліщики, Тернопільська область, вул. С. Бандери 68

wikitext:
{{Проблеми|
{{без джерел|дата=січень 2025}}
{{Вікіфікувати|дата=листопад 2015}}
{{Стиль|дата=листопад 2015}}
{{Мовні помилки|дата=листопад 2015}}
{{Без інтервікі}}
}}
'''Заліщицька обласна школа-[[інтернат]] І—ІІ ступенів''' - державний освітній заклад для дітей з вадами розумового і фізичного розвитку, що надає загальну [[Корекційно-відновлювальний заклад освіти|корекційно-відновлювальну]] освіту, соціальну допомогу та [[Реабілітація|реабілітацію]].

== Мета ==

Мета спеціальної школи-інтернату — розвиток і формування особистості, забезпечення соціально-психологічної реабілітації і трудової адаптації учня, виховання в нього загальнолюдських цінностей, [[Громадянська позиція|громадянської позиції]].

== Навчальний процес ==

Навчально-виховний процес закладу як спеціальної школи спрямований на підготовку дитини з інтелектуальною вадою до самостійного життя, де особливе місце посідає трудова реабілітація. В школі інтернаті створені всі необхідні умови для успішної професійно-трудової підготовки учнів. Вихованці мають змогу працювати в [[Швейна промисловість|швейній]] і [[Столяр|столярній]] майстернях, у навчальній теплиці, також за бажанням після закінчення школи можуть пройти курсову професійну підготовку за професіями «Швачка» та «Взуттьовик з ремонту взуття».
[http://zal-special-edu.at.ua/IMG_0899.jpg]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

== Культурне життя школи ==

На даний час школа нараховує 130 учнів, які активно залучені до навчально-виховного процесу. Вихованці школи є постійними учасниками культурно-масових виховних заходів, демонструючи свої таланти, брали участь в обласному турі Всеукраїнського конкурсу талановитої молоді «Звичайне диво», у всеукраїнському конкурсі малюнка «Великодні візерунки», організованому [[Благодійний фонд «Приятелі дітей»|Благодійним фондом "Товариство «Приятелі дітей» м. Київ.]] Неодноразово показували свої спортивні досягнення на районних, обласних та всеукраїнських змаганнях, організованих Інваспортом, були переможцями всеукраїнських змагань «Повір у себе».
[http://zal-special-edu.at.ua/IMG_0898.jpg]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

== Керівництво ==
Директор — [[Миронюк Богдан Степанович]] — вчитель географії вищої кваліфікаційної категорії, педагогічний стаж — 32 роки. На цій посаді працює з 1996 року. За час роботи в школі-інтернаті показав себе вмілим, ініціативним, знаючим та творчим педагогом, у керівній роботі відрізняється господарністю, високою організованістю, професійністю у вирішенні питань, гуманністю та вимогливістю до колег по роботі, дбайливим ставленням про своїх вихованців. Богдан Степанович ,переконаний, що допомагаючи дітям, суспільство стане добрішим і милосерднішим. Тому саме дитина, дитина з вадою, дитина з особливим сприйняттям світу є центром уваги у його роботі. В цьому переконує і веде за собою педагогічний колектив. За свої досягнення неодноразово нагороджений грамотами управління освіти і науки Тернопільської облдержадміністрації, також у 2007 році нагороджений грамотою Верховної Ради України за заслуги перед українським народом. Миронюк Б. С. є і активним громадським діячем, є депутатом [[Тернопільська обласна рада|Тернопільської обласної ради]] V скликання.

== Педагогічний колектив ==

У навчально-виховному процесі зайняті 59 вчителів та вихователів, кваліфікаційний рівень яких становить:

* «<nowiki/>[[Вища кваліфікаційна категорія]]<nowiki/>» — 28;
* «<nowiki/>[[І кваліфікаційна категорія]]<nowiki/>» — 8;
* «<nowiki/>[[ІІ кваліфікаційна категорія]]<nowiki/>» - 10;
* «<nowiki/>[[Спеціаліст]]<nowiki/>» — 9;
* «<nowiki/>[[Молодший спеціаліст]]<nowiki/>» — 4.

З них мають звання:

* «[[Вчитель-методист]]» — 4;
* «<nowiki/>[[Старший учитель|Старший вчитель]]<nowiki/>» — 2;
* «<nowiki/>[[Вихователь-методист]]<nowiki/>» — 2;
* 6 — нагороджені державними нагородами.

Результативно і з високою професійністю працюють педагоги — Мартинюк В. М. — заступник директора з виховної роботи, Овчарук Т. Є. — заступник директора з навчально-виховної роботи, Дмитренко Н. Д. — вихователь, Юрків І. Г. — вихователь, Ясінський З. Є. — вчитель столярної справи, Присяжнюк Т. Я. — вчитель початкових класів, Дрозд О. Д. — вчитель швейної справи, Мельник О. М. — вчитель української мови, Юрчишин І. В. — вчитель фізкультури, Хім'як М. П. — вихователь, Іванська Г. М. — вихователь, Скакун С. М. — вихователь.

Педагогами школи організований і проведений обласний семінар вчителів-логопедів, районний семінар вчителів початкових класів.

Досвідчені вчителі і вихователі друкують свої педагогічні надбання у фаховому [[Журнал «Українська мова і література в школі»|журналі «Українська мова і література в школі»]], [[Газета «Розкажіть онуку»|газеті «Розкажіть онуку»]], [[Газета «Психолог»|газеті «Психолог»]] та ін.

== Наукова співпраця ==

З метою покращення навчально-виховного та корекційно-реабілітаційного процесу у школі-інтернаті, підвищення якості дефектологічної підготовки спеціалістів обумовлена співпраця з кафедрою логопедії та спеціальних методик [[Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка|Кам'янець — Подільського національного університету ім. І.Огієнка,]] яка передбачає створення умов для науково-педагогічних досліджень, впровадження їх у навчально-виховний та реабілітаційний процес навчального закладу.

== Інфраструктура ==

Колектив навчального закладу постійно працює над створенням сучасних умов для навчання і проживання учнів. В школі обладнано 11 класних кімнат, кабінет соціально-побутового орієнтування, логопедичний кабінет, кабінет психолога, кабінет сільського господарства, природознавства (географії). До послуг вихованців швейна, столярна майстерня, майстерня з ремонту взуття, навчальна теплиця, спортивний зал, зал лікувальної фізкультури, бібліотека. На сучасному рівні облаштовано і побут вихованців: затишні спальні кімнати, гардероби, кімнати особистої гігієни, кімната догляду за одягом, зручні туалети. У 2008 році завершена реконструкція корпусу медичного ізолятора із новим сучасним обладнанням.

== Міжнародна співпраця ==

Налаштована співпраця з Цєшинським спеціальним освітньо-виховним закладом (Польща), понад 10 років триває співпраця з «<nowiki/>[[Робоча група Україна]]<nowiki/>» (Бельгія).

== Адреса ==
* 48600, м. [[Заліщики]], [[Тернопільська область]], вул. С. Бандери 68

== Джерела ==
* '''Вебсайт:''' [http://www.zal-edu.org/index.php/istoriya Сайт закладу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180212234822/http://www.zal-edu.org/index.php/istoriya |date=12 лютого 2018 }}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

[[Категорія:Інтернати України]]
[[Категорія:Освіта в Заліщиках]]
[[Категорія:Спеціальні загальноосвітні школи України]]


text:
# Беса (Албанія)
Беса (алб. besa) — одне з основоположних понять національної самосвідомості і національного характеру албанців.

## Беса як лінгвокультурне поняття
Слово besa дослівно перекладається українською як «віра», «обіцянка» або «чесне слово». Це поняття близьке до лат. fides і, ймовірно, є його когнатом (при цьому те ж саме латинське слово fides в значенні релігійного почуття набуло в албанській мові іншу форму — алб. feja). Від besa похідний прикметник besnik, що означає «вірний» або «чесний». Серед албанців поширені жіноче ім'я Besa і чоловіче Besnik.
Концепція «беса» заснована на вірності своєму слову і обов'язку по відношенню до члена сім'ї або друга. Також це основне поняття в ситуації, пов'язаній з волею померлих предків або даною їм обіцянкою.
У Шкодерських статутах, написаних у XV столітті італовенетським діалектом, вживається дієслово bessare (клястися), що, згідно з Ардіану Кльосі і Ардіану Вехбіу, є першою задокументованою згадкою цієї практики. У XVI столітті слово besa у значенні релігійної віри використали в місалі, перекладеному Гьоном Бузуку: лат. o mulier, magna est fides tua → алб. o gruo, e madhe äshte besa jote (пор. укр. о, жінко! велика віра твоя; Мф 15:28). На початку XIX століття при складанні албано-грецького словника Боцаріс Маркос переклав албанське слово besa (записане літерами грецького алфавіту як грец. μπέσα) словом грец. θρησκεία, що позначає релігійну віру. У 1896 році була опублікована стаття про поняття «беса» у зіставленні з фр. parole d'honneur.

## Історія
Поняття «беса» включено в Канун — звід албанських правових звичаїв. Беса була інструментом регулювання відносин як всередині громад, так і між ними. Представники традиційного суспільства Північної Албанії давали клятву такого роду, обіцяючи спільно боротися проти уряду. У той же час османський уряд також використав цей спосіб договору при спробах об'єднання албанських громад або з метою укладання з ними угод.
У період османського правління беса згадувалася в державних документах, коли мова йшла про опір албанців. Під час повстань проти османських правителів беса була сполучною ланкою між різними громадами.

## У культурі
Багато албанських прислів'їв пов'язані з концепцією «беса»:
- Besa e shqiptarit nuk shitet pazarit (з алб. — «Честь албанця не продається і не купується на базарі»)
- Shqiptarët vdesin dhe besen nuk e shkelin (з алб. — «Албанці швидше помруть, ніж порушать своє слово»)
- Besa e shqiptarit si purteka e arit (з алб. — «Честь албанця дорожче золота»)[1].

## Беса в грецькій мові й новітній історії Греції
В результаті співіснування греків і албанців у межах Османської імперії слово і концепція «беса» (грец. μπέσα) перейшли в грецьку мову. Крім того, від слова «беса» утворилися похідні: «бабесис» (грец. μπαμπέσης) тобто людина, що порушує клятву, та ін.
У XX столітті слово поступово стало виходити з ужитку, зберігаючи при цьому свої позиції поза літературною грецькою мовою і в жаргоні. Проте у XVII—XIX століттях навіть усна «беса» гарантувала дотримання договорів між воюючими православними греками і албанцями-мусульманами, що були на службі або в васалітеті Османської імперії.
Так в ході 3-го походу турко-албанців Алі-паші проти суліотів в 1800 році:A-332, через три роки облоги Сули, Алі–паша уклав угоду з голодуючими суліотами, лише б пішли. Заручившись священним для албанця і грека словом «беса», Ф. Дзавелас повів колону суліотів з Сули в Паргу, звідки вони переправилися на острів Керкіра, який перебував під російським контролем. Частина суліотів попрямувала до монастиря Залонго, але була обкладена тисячами солдатів албанця Бекіра. Суліоти «усвідомили, що стали жертвами найбезчеснішого з людей». Їм не залишалося нічого іншого, як битися і померти:A-337.
З іншого боку, на початку Визвольної війни Греції (1821—1829), коли повсталі греки увірвалися в обложену ними Триполицю і розпочали масову різанину озброєних і не тільки мусульман, албанці, заручившись «бесою» Т. Колокотроніса, вишикувалися на площі, спокійно очікуючи, що їх виведуть за стіни міста. У супроводі Д. Плапутаса 2 тисячі албанців провели до затоки Корінфа і відправили на батьківщину, давши свою «беса», що не воюватимуть проти греків:В-59-60.

title: Беса (Албанія)

wikitext:
'''Беса''' ({{Lang-sq|besa}}) — одне з основоположних понять [[Національна ідентичність|національної самосвідомості]] і [[Національний характер|національного характеру]] [[Албанці|албанців]].

== Беса як лінгвокультурне поняття ==
Слово ''besa'' дослівно перекладається українською як «віра», «обіцянка» або «чесне слово»<ref name=":0">{{Cite web |url=https://www.opendemocracy.net/en/article_2114jsp/ |title=Besa |last=Kushova, Alma |website=OpenDemocracy |date=21.07.2004 |publisher= |language=en |accessdate=4 травня 2020 |archive-date=1 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200801003154/https://www.opendemocracy.net/en/article_2114jsp/ }}</ref>. Це поняття близьке до {{Lang-la|fides}} і, ймовірно, є його [[Когнати (лінгвістика)|когнатом]]<ref>{{Книга|автор=Bardhyl Demiraj, Peter Dayan|Заголовок=Albanische Etymologien: Untersuchungen zum albanischen Erbwortschatz|відповідальний=|рік=1997|мова=de|видання=|місце=|видавництво=|сторінки=|сторінок=|pages=96|isbn=90-420-0161-5}}</ref> (при цьому те ж саме латинське слово {{Lang-la2|fides}} в значенні релігійного почуття набуло в албанській мові іншу форму — {{lang-sq|feja}}). Від ''besa'' похідний прикметник ''besnik'', що означає «вірний» або «чесний». Серед албанців поширені жіноче ім'я ''Besa'' і чоловіче ''Besnik''<ref>{{Cite web |url=https://halshs.archives-ouvertes.fr/halshs-00629438/document |title=Rituals of Naming and Exposure: Meaning and Signification in a Name |last=Doja |first=Albert |website= |date= |publisher= |language=en |accessdate=4 травня 2020 |archive-date=23 березня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200323122026/https://halshs.archives-ouvertes.fr/halshs-00629438/document }}</ref>.

Концепція «беса» заснована на вірності своєму слову і обов'язку по відношенню до члена сім'ї або друга<ref name=":1">{{Cite web|url=http://www.annadilellio.com/wp-content/uploads/2013/10/Adem-Jashari-NN.pdf|title=The Legendary Commander: The construction of an Albanian master‐narrative in post‐war Kosovo|last=Di Lellio, Anna; Schwanders-Sievers, Stephanie|website=Nations and Nationalism|date=|publisher=|language=en|accessdate=4 травня 2020|archive-date=24 грудня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181224184258/http://www.annadilellio.com/wp-content/uploads/2013/10/Adem-Jashari-NN.pdf%20%20}}</ref>. Також це основне поняття в ситуації, пов'язаній з волею померлих предків або даною їм обіцянкою.

У Шкодерських статутах, написаних у [[XV століття|XV столітті]] [[Венеційська мова|італовенетським діалектом]], вживається дієслово ''bessare'' (клястися), що, згідно з Ардіану Кльосі і Ардіану Вехбіу, є першою задокументованою згадкою цієї практики<ref>{{Cite web|url=http://shkoder.net/statutet_shkodres/|title=Statutet e Shkodrës (shek. XIV-XVI)|last=Klosi, Ardian|website=Shkoder.net|date=10.01.2014|publisher=|language=sq|accessdate=4 травня 2020|archive-date=21 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201021143715/https://shkoder.net/statutet_shkodres/}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://peizazhe.com/2009/09/27/etiketat-shtegtare/|title=Etiketat shtegtare|last=Vehbiu, Ardian|website=|date=27.09.2009|publisher=|language=sq|accessdate=4 травня 2020|archive-date=22 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201022035939/http://peizazhe.com/2009/09/27/etiketat-shtegtare/}}</ref>. У [[XVI століття|XVI столітті]] слово ''besa'' у значенні релігійної віри використали в місалі, перекладеному Гьоном Бузуку: {{Lang-la|o mulier, magna est fides tua}} → {{Lang-sq|o gruo, e madhe äshte besa jote}} (пор. {{Lang-uk|о, жінко! велика віра твоя}}; {{Біблія|Мф|15:28}})<ref>{{Книга|автор=|Заголовок=Albanologische und balkanologische Studien: Festschrift für Wilfried Fiedler|відповідальний=|рік=2005|частина=Albanisch bese "Ehrenwort usw." - Ein soziales und sprachliches Balkankonzept|мова=de|видання=|місце=|видавництво=Harrassowitz|сторінки=|сторінок=|pages=115|isbn=9783830015901}}</ref>. На початку [[XIX століття]] при складанні албано-грецького словника [[Маркос Боцаріс|Боцаріс Маркос]] переклав албанське слово ''besa'' (записане літерами грецького алфавіту як {{lang-el|μπέσα}}) словом {{lang-el|θρησκεία}}, що позначає релігійну віру<ref>{{Книга|автор=Yochalas, Titos|Заголовок=Το Ελληνο-Αλβανικόν Λεξικόν του Μάρκου Μπότσαρη|відповідальний=|рік=1980|мова=el|видання=|місце=|видавництво=Academy of Greece|сторінки=|сторінок=|pages=213|isbn=}}</ref>. У [[1896|1896 році]] була опублікована стаття про поняття «беса» у зіставленні з {{Lang-fr|parole d'honneur}}<ref name=":2">{{Книга|автор=Gawrych, George|Заголовок=The Crescent and the Eagle: Ottoman rule, Islam and the Albanians, 1874–1913|відповідальний=|рік=2006|мова=en|видання=|місце=London|видавництво=IB Tauris|сторінки=|сторінок=|pages=|isbn=9781845112875}}</ref>.

== Історія ==
Поняття «беса» включено в [[Канун Лека Дукаджині|Канун]] — звід албанських правових звичаїв<ref name=":1"/>. Беса була інструментом регулювання відносин як всередині громад, так і між ними<ref name=":2"/>. Представники традиційного суспільства Північної Албанії давали клятву такого роду, обіцяючи спільно боротися проти уряду. У той же час османський уряд також використав цей спосіб договору при спробах об'єднання албанських громад або з метою укладання з ними угод.

У період османського правління беса згадувалася в державних документах, коли мова йшла про опір албанців<ref name=":2"/>. Під час повстань проти османських правителів беса була сполучною ланкою між різними громадами.

== У культурі ==
Багато албанських прислів'їв пов'язані з концепцією «беса»:

* Besa e shqiptarit nuk shitet pazarit (з алб. — «Честь албанця не продається і не купується на базарі»)
* Shqiptarët vdesin dhe besen nuk e shkelin (з алб. — «Албанці швидше помруть, ніж порушать своє слово»)
* Besa e shqiptarit si purteka e arit (з алб. — «Честь албанця дорожче золота»)<ref name=":0"/>.

== Беса в грецькій мові й новітній історії Греції ==
В результаті співіснування греків і албанців у межах Османської імперії слово і концепція «беса» ({{lang-el|μπέσα}}) перейшли в грецьку мову. Крім того, від слова «беса» утворилися похідні: «бабесис» ({{lang-el|μπαμπέσης}}) тобто людина, що порушує клятву, та ін.<ref>{{Книга|автор=Γεώργιος Μπαμπινιώτης|частина=Μπέσα|Заголовок=Λεξικό τής Νέας Ελληνικής Γλώσσας|рік=2005}}</ref>

У XX столітті слово поступово стало виходити з ужитку, зберігаючи при цьому свої позиції поза літературною грецькою мовою і в жаргоні. Проте у XVII—XIX століттях навіть усна «беса» гарантувала дотримання договорів між воюючими православними греками і албанцями-мусульманами, що були на службі або в васалітеті Османської імперії.

Так в ході 3-го походу турко-албанців [[Алі-паша Тепелєнський|Алі-паші]] проти суліотів в 1800 році<ref name="Fotiadis">Δημήτρης Φωτιάδης, Η Επανάσταση του 1821, εκδ. Μέλισσα 1971 {{ref-el}}</ref>{{Rp|A-332}}, через три роки облоги Сули, Алі–паша уклав угоду з голодуючими суліотами, лише б пішли. Заручившись священним для албанця і грека словом «беса», Ф. Дзавелас повів колону суліотів з Сули в [[Парга|Паргу]], звідки вони переправилися на [[Керкіра|острів Керкіра]], який перебував під російським контролем. Частина суліотів попрямувала до монастиря Залонго, але була обкладена тисячами солдатів албанця Бекіра. Суліоти «усвідомили, що стали жертвами найбезчеснішого з людей». Їм не залишалося нічого іншого, як битися і померти<ref name="Fotiadis"/>{{Rp|A-337}}.

З іншого боку, на початку [[Грецька революція|Визвольної війни Греції]] (1821—1829), коли повсталі греки увірвалися в обложену ними Триполицю і розпочали масову різанину озброєних і не тільки мусульман, албанці, заручившись «бесою» [[Теодорос Колокотроніс|Т. Колокотроніса]], вишикувалися на площі, спокійно очікуючи, що їх виведуть за стіни міста. У супроводі Д. Плапутаса 2 тисячі албанців провели до затоки Корінфа і відправили на батьківщину, давши свою «беса», що не воюватимуть проти греків<ref name="Fotiadis"/>{{Rp|В-59-60}}.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{Ізольована стаття|сирота1}}
[[Категорія:Присяга]]
[[Категорія:Культура Албанії]]


text:
# Козоріг тайванський
{{#ifeq:0|0|{{#if:|{{#if:Capricornisswinhoei|[[]}}|}}}}
Козері́г тайва́нський (Capricornis swinhoei) — вид копитних тварин роду козеріг родини бикових.

## Поширення
Ендемік Тайваню. Займає висоти від 50 м до більш ніж 3900 м. Однак, більшість населення сьогодні займає регіони вищі, ніж 1000 м, тому що більшість низовини зайнята людиною. Живуть в різних гірських умовах проживання, від низинних тропічних і субтропічних лісів, змішаних широколистяно-хвойних лісів і помірно теплих тропічних лісів в середніх висотах, до хвойних лісів, альпійських лук, тундри.

## Поведінка
Активні можуть бути і вдень і вночі зі значно більшою часткою денної діяльності. Піки активності припадають на 3 години після сходу сонця і протягом 4-х годин до заходу сонця. Тим не менш, C. swinhoei може стати більш нічним в районах, близьких до людської діяльності. Можуть легко стрибнути щонайменше на два метри вгору — деякі тварини навіть, було відомо, підіймалися вгору на дерева! Схоже, що цей вид є територіальний: маркування дерев за допомогою рогів і запахового маркування з передочних залоз може визначати територіальні межі. Солітарні. Споживає молоді пагони, листя і трави. Раніше головним хижаком був димчастий леопард.

## Морфологія
Голова і тіло довжиною 80-114 см. Висота в холці: 50-60 см. Довжина хвоста: 7-12 см. Вага: 17-25 кг, до 30 кг. Шерсть коротка порівняно гладка. Тіло темно-коричневе, нижня частина підборіддя і горло відзначені світлими плямами. Вуха великі й на відміну від інших козерогів немає широкої гриви на шиї. І самці, і самиці мають роги, які є гострими і мають лише невеликі вигин назад. У нижній частині роги ребристі.

## Відтворення
Народжується лише одне дитинча після семи місяців вагітності. Розмноження зазвичай відбувається між вереснем і груднем, і молодь народжені після березня. Діти можуть стояти і ходити в день свого народження, і зазвичай слідують тісно за їх матерями. Вони починають приймати тверду їжу в близько один місяць після народження.

title: Козоріг тайванський

wikitext:
{{Speciesbox
| name = Козеріг тайванський
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| image = 長鬃山羊.jpg
| image_width = 285 пкс
| genus = Capricornis
| species = swinhoei
| authority = ([[Gray]], 1862)
| range_map = Capricornis swinhoei.png
}}
'''Козері́г тайва́нський''' (''Capricornis swinhoei'') — вид копитних тварин роду [[козеріг (рід)|козеріг]] родини [[Бикові|бикових]].

== Поширення ==
Ендемік [[Тайвань|Тайваню]]. Займає висоти від 50 м до більш ніж 3900 м. Однак, більшість населення сьогодні займає регіони вищі, ніж 1000 м, тому що більшість низовини зайнята людиною. Живуть в різних гірських умовах проживання, від низинних тропічних і субтропічних лісів, змішаних широколистяно-хвойних лісів і помірно теплих тропічних лісів в середніх висотах, до хвойних лісів, альпійських лук, тундри.

== Поведінка ==
Активні можуть бути і вдень і вночі зі значно більшою часткою денної діяльності. Піки активності припадають на 3 години після сходу сонця і протягом 4-х годин до заходу сонця. Тим не менш, ''C. swinhoei'' може стати більш нічним в районах, близьких до людської діяльності. Можуть легко стрибнути щонайменше на два метри вгору — деякі тварини навіть, було відомо, підіймалися вгору на дерева! Схоже, що цей вид є територіальний: маркування дерев за допомогою рогів і запахового маркування з передочних залоз може визначати територіальні межі. [[Солітарні тварини|Солітарні]]. Споживає молоді пагони, листя і трави. Раніше головним хижаком був [[димчастий леопард]].

== Морфологія ==
Голова і тіло довжиною 80-114 см. Висота в холці: 50-60 см. Довжина хвоста: 7-12 см. Вага: 17-25 кг, до 30 кг. Шерсть коротка порівняно гладка. Тіло темно-коричневе, нижня частина підборіддя і горло відзначені світлими плямами. Вуха великі й на відміну від інших козерогів немає широкої гриви на шиї. І самці, і самиці мають роги, які є гострими і мають лише невеликі вигин назад. У нижній частині роги ребристі.

== Відтворення ==
Народжується лише одне дитинча після семи місяців вагітності. Розмноження зазвичай відбувається між вереснем і груднем, і молодь народжені після березня. Діти можуть стояти і ходити в день свого народження, і зазвичай слідують тісно за їх матерями. Вони починають приймати тверду їжу в близько один місяць після народження.

== Джерела ==
* [http://www.iucnredlist.org/details/3810/0 Chiang, P.J. & Pei, K.J-C. 2008. Capricornis swinhoei] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171201132027/http://www.iucnredlist.org/details/3810/0 |date=1 Грудня 2017 }}
* [http://www.ultimateungulate.com/Artiodactyla/Capricornis_swinhoei.html Brent Huffman, www.ultimateungulate.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090105195553/http://www.ultimateungulate.com/Artiodactyla/Capricornis_swinhoei.html |date=5 Січня 2009 }}

{{Портали|Біологія|Тайвань}}
{{Taxonbar|from=Q715983}}

{{mammal-stub}}

[[Категорія:Тварини, описані 1862]]
[[Категорія:Ссавці Тайваню]]
[[Категорія:Бикові]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Найменший ризик (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клада: Синапсиди (Synapsida)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Ряд: Парнокопитні (Artiodactyla)

Родина: Бикові (Bovidae)

Підродина: Козлові (Caprinae)

Рід: Capricornis

Вид: Козеріг тайванський (C. swinhoei)

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Capricornis swinhoei · (Gray, 1862)


text:
# Франсіско де Міранда
Франсіско де Міранда (28 березня 1750, Каракас, Провінція Венесуела — 14 липня 1816, Кадіс, Іспанія) — національний герой Венесуели, борець за незалежність Венесуели і США, військовий і політичний діяч, письменник.

## З біографії
Народився в багатій креольській родині.
На початку 1780-х років, будучи ад'ютантом іспанського губернатора Куби, зв'язався з патріотично налаштованими креольськими колами Куби та Венесуели.
1783 — від переслідування іспанських властей утік у Північну Америку, де вів перемови з політичними діячами США про набір і озброєння волонтерів на допомогу креольським патріотам в іспанських колоніях. Після невдачі цих переговорів виїхав у Європу.
У вересні 1786 прибув у Росію, де його одразу взяв під свій патронат Григорій Потьомкін.
Міранда відвідав Крим, зокрема, Ахтіар. За його свідченнями півострів в цей час був наводнений російськими військами, присутність яких у великій кількості він зауважував мало не в кожному населеному пункті. Міранда відзначав численні захоплення будівель і власності киримли загарбниками, називав «варварством» знищення кримських бібліотек, розповідав про трагічну долю виселених у голий степ християн. Водночас він «ставив у приклад» поводження Потьомкіна з кримськими ремісниками, яким російський намісник доручив виготовляти монети з мідного сплаву, що виглядали як срібні.
Окрім Криму, Міранда побував у Херсоні, Кременчуці і Києві, де був особисто представлений Катерині II. Імператриця прийняла його до свого почту, а згодом відхилила прохання іспанського посланника про висилку Міранди. Прихильність Катерини II пояснюють, зокрема, тим, що в той час цариця вирішила послати до берегів Америки ескадру під командою капітана Муловського. Але війна з Туреччиною, а відтак зі Швецією примусили російський уряд відмовитися від експедиції Муловського.
Міранда був зачарований царицею. Згодом навіть ширилися чутки про інтимний зв'язок палкого латиноамериканця з Катериною II (велелюбність якої і так увійшла до легенд), але свідчень про це дослідники не знайшли. Але імператриця і справді ставилася до Міранди з надзвичайною приязністю, очевидно виокремлюючи його з кола інших іноземних гостей.
Судячи з його власних нотаток, у Києві Міранда майже увесь час проводив на званих бенкетах, за картярським столом, з повіями та на екскурсіях. Він був захоплений панорамами Києва, відвідував Києво-Могилянську Академію, новозбудовану Андріївську церкву, Софійський собор, Лавру і печери. У травні 1787, перебуваючи на лівобережжі Дніпра, Міранда занотував свої враження: «Країна надзвичайно гарна. Часто зустрічаються ліси і скрізь вистачає дерев і води, а обриси підвищень і рельєф місцевості дуже приємні; чимало тут і населення. Ще помітні укріплення в містах і селах та в полі для захисту від наскоків татар, які безперечно, були жахливими сусідами — і я не розумію, чому люди мали бажання селитися в цьому краї… Ми проїхали річищем між гаями, що було найгіршим, оскільки річка розлилася… Нарешті через 4 чи 5 верст цього неприємного шляху ми виїхали на підвищення і продовжили подорож без хвилювання до Броварів, 19 верст. Тут (на поштово-кінній станції) нам запрягли шестеро коней і ми продовжили подорож доволі непоганою дорогою. 2 травня у Семиполках (29 верст) нам запрягли четверо добрих коней і по непоганій дорозі ми доїхали до Козельця».
Водночас Міранда відзначав жахливий стан доріг і міського господарства Російської імперії, писав про дивні побутові звички підданих Катерини II, жахи кріпацтва, зажерливість землевласників і деспотичний характер російської влади.
У вересні 1787 виїхав із Росії. Об'їхавши деякі західноєвропейські країни, оселився в Лондоні.
Березень 1790 — запропонував англійському уряду організувати експедицію в Іспанську Америку з метою викликати там повстання проти Іспанії. Як компенсацію за допомогу Британія мала отримати деякі торгові привілеї й іспанську частину Вест-Індії. Питання про спорядження експедиції було майже вирішене, але її відклали через підписання британсько-іспанського торгового договору (жовтень 1790).
1792 — через наближення франко-іспанської війни прибув до Франції — у самий розпал Великої французької революції. Зблизився з жирондистами та вступив до французького війська в ранзі генерала. З приходом до влади якобинців був ув'язнений. Звільнився лише після перевороту 9 термідора.
Жовтень 1796 — коли почалася англо-іспанська війна, відновив у Лондоні перемови з британським урядом; не отримавши від нього допомоги, виїхав до США.
1806 — організував експедицію і двічі висаджувавався біля берегів Венесуели задля її визволення, але зазнав поразки. Друга експедиція була 1808 року. Міранда, спорядивши в США військовий корабль «Леандр», на чолі групи волонтерів і під захистом британських військових кораблів висадився у Венесуелі. Але населення країни проіґнорувало заклик Міранди до повстання, сприйнявши ті події як напад англійських піратів. Міранда був змушений повернутися через Вест-Індію в Англію.
Грудень 1810 — знову прибув у Венесуелу, де очолив боротьбу за незалежність.
На початку 1812 Національний конгрес Венесуели призначив Міранду «генералісимусом Венесуельської Республіки» і надав йому диктаторські повноваження.
У липні 1812 республіканська армія була змушена капітулювати перед іспанцями. За договором, укладеним 26 липня, Венесуела поверталася під владу Іспанії, а вождям республіканців було надано можливість безперешкодно виїхати за кордон, але перед самим від'їздом соратники схопили Міранду й видали іспанцям. Ті вивезли революціонера в Іспанію, де він помер в ув'язненні.

title: Франсіско де Міранда

wikitext:
{{Othernames|Міранда (прізвище)|Міранда}}
{{Особа}}
'''Франсіско де Міранда''' ([[28 березня]] [[1750]], [[Каракас]], [[Провінція Венесуела]] — [[14 липня]] [[1816]], [[Кадіс]], [[Іспанія]]) — національний герой Венесуели, борець за незалежність Венесуели і [[Сполучені Штати Америки|США]], військовий і політичний діяч, письменник.

== З біографії ==
Народився в багатій [[Креоли|креольській]] родині.

На початку [[1780-ті|1780-х років]], будучи [[ад'ютант]]ом іспанського губернатора [[Куба|Куби]], зв'язався з патріотично налаштованими креольськими колами Куби та Венесуели.

[[1783]] — від переслідування іспанських властей утік у Північну Америку, де вів перемови з політичними діячами США про набір і озброєння [[волонтер]]ів на допомогу креольським патріотам в іспанських колоніях. Після невдачі цих переговорів виїхав у Європу.

У вересні [[1786]] прибув у [[Російська імперія|Росію]], де його одразу взяв під свій патронат [[Григорій Потьомкін]].

Міранда відвідав [[Крим]], зокрема, [[Севастополь|Ахтіар]]<ref>[http://zbruc.eu/node/30286 Zbruch, 09.12.2014]</ref>. За його свідченнями півострів в цей час був наводнений російськими військами, присутність яких у великій кількості він зауважував мало не в кожному населеному пункті. Міранда відзначав численні захоплення будівель і власності киримли загарбниками, називав «варварством» знищення кримських бібліотек, розповідав про трагічну долю виселених у голий степ християн. Водночас він «ставив у приклад» поводження Потьомкіна з кримськими ремісниками, яким російський намісник доручив виготовляти монети з мідного сплаву, що виглядали як срібні<ref name=":0">{{Cite web|url=https://kyiv24.news/publications/chary-czyrczeyi-kyyivski-notatky-fransisko-de-mirandy|title=Олексій Мустафін. Чари Цирцеї. Київські нотатки Франсіско де Міранди|website=Київ24. 2023-06-19}}</ref>.

Окрім Криму, Міранда побував у [[Херсон]]і, [[Кременчук|Кременчуці]] і [[Київ|Києві]], де був особисто представлений [[Катерина II|Катерині II]]. Імператриця прийняла його до свого почту, а згодом відхилила прохання іспанського посланника про висилку Міранди. Прихильність Катерини II пояснюють, зокрема, тим, що в той час цариця вирішила послати до берегів Америки ескадру під командою капітана Муловського. Але війна з Туреччиною, а відтак зі Швецією примусили російський уряд відмовитися від експедиції Муловського.

Міранда був зачарований царицею. Згодом навіть ширилися чутки про інтимний зв'язок палкого латиноамериканця з Катериною II (велелюбність якої і так увійшла до легенд), але свідчень про це дослідники не знайшли. Але імператриця і справді ставилася до Міранди з надзвичайною приязністю, очевидно виокремлюючи його з кола інших іноземних гостей<ref name=":0"/>.

Судячи з його власних нотаток, у Києві Міранда майже увесь час проводив на званих бенкетах, за картярським столом, з повіями та на екскурсіях. Він був захоплений панорамами Києва, відвідував Києво-Могилянську Академію, новозбудовану Андріївську церкву, Софійський собор, Лавру і печери. У травні [[1787]], перебуваючи на лівобережжі Дніпра, Міранда занотував свої враження: ''«Країна надзвичайно гарна. Часто зустрічаються ліси і скрізь вистачає дерев і води, а обриси підвищень і рельєф місцевості дуже приємні; чимало тут і населення. Ще помітні укріплення в містах і селах та в полі для захисту від наскоків татар, які безперечно, були жахливими сусідами — і я не розумію, чому люди мали бажання селитися в цьому краї… Ми проїхали річищем між гаями, що було найгіршим, оскільки річка розлилася… Нарешті через 4 чи 5 верст цього неприємного шляху ми виїхали на підвищення і продовжили подорож без хвилювання до [[Бровари|Броварів]], 19 верст. Тут (на поштово-кінній станції) нам запрягли шестеро коней і ми продовжили подорож доволі непоганою дорогою. 2 травня у [[Семиполки|Семиполках]] (29 верст) нам запрягли четверо добрих коней і по непоганій дорозі ми доїхали до [[Козелець|Козельця]]»''.

Водночас Міранда відзначав жахливий стан доріг і міського господарства Російської імперії, писав про дивні побутові звички підданих Катерини II, жахи кріпацтва, зажерливість землевласників і деспотичний характер російської влади<ref name=":0"/>.

У вересні [[1787]] виїхав із Росії. Об'їхавши деякі західноєвропейські країни, оселився в [[Лондон]]і.

Березень [[1790]] — запропонував англійському уряду організувати експедицію в Іспанську Америку з метою викликати там повстання проти Іспанії. Як компенсацію за допомогу Британія мала отримати деякі торгові привілеї й іспанську частину [[Вест-Індія|Вест-Індії]]. Питання про спорядження експедиції було майже вирішене, але її відклали через підписання британсько-іспанського торгового договору (жовтень 1790).

[[1792]] — через наближення франко-іспанської війни прибув до Франції — у самий розпал [[Велика французька революція|Великої французької революції]]. Зблизився з [[Жирондисти|жирондистами]] та вступив до французького війська в ранзі генерала. З приходом до влади [[якобинці]]в був ув'язнений. Звільнився лише після [[Термідоріанський переворот|перевороту 9 термідора]].

Жовтень [[1796]] — коли почалася англо-іспанська війна, відновив у Лондоні перемови з британським урядом; не отримавши від нього допомоги, виїхав до США.

[[1806]] — організував експедицію і двічі висаджувавався біля берегів Венесуели задля її визволення, але зазнав поразки. Друга експедиція була [[1808]] року. Міранда, спорядивши в США військовий корабль «Леандр», на чолі групи волонтерів і під захистом британських військових кораблів висадився у Венесуелі. Але населення країни проіґнорувало заклик Міранди до повстання, сприйнявши ті події як напад англійських піратів. Міранда був змушений повернутися через Вест-Індію в Англію.

Грудень [[1810]] — знову прибув у Венесуелу, де очолив боротьбу за незалежність.

На початку [[1812]] Національний конгрес Венесуели призначив Міранду «[[генералісимус]]ом Венесуельської Республіки» і надав йому [[диктатор]]ські повноваження.

У липні 1812 республіканська армія була змушена капітулювати перед іспанцями. За договором, укладеним 26 липня, Венесуела поверталася під владу Іспанії, а вождям республіканців було надано можливість безперешкодно виїхати за кордон, але перед самим від'їздом соратники схопили Міранду й видали іспанцям. Ті вивезли революціонера в Іспанію, де він помер в ув'язненні.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://slovari.yandex.ru/франсиско_миранда/БСЭ/Миранда Франсиско Миранда // БСЭ]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://dic.academic.ru/dic.nsf/dic_diplomatic/830/МИРАНДА Дипломатический словарь]
{{бібліоінформація}}
{{Політик-доробити}}
{{DEFAULTSORT:Міранда Франсіско де}}
[[Категорія:Політики Венесуели]]
[[Категорія:Революціонери]]
[[Категорія:Генералісимуси]]
[[Категорія:Померли в ув'язненні]]
[[Категорія:Правителі XIX століття]]

title: ісп. Sebastián Francisco de Miranda y Rodríguez Espinoza · ісп. Apodado "El Catire"

Народився: 28 березня 1750[…] · Каракас, Провінція Венесуела, Іспанська імперія

Помер: 14 липня 1816[…] (66 років) · Кадіс, Андалусія, Іспанія

Поховання: Кадіс

Країна: Іспанія · Венесуела

Діяльність: політик, перекладач, письменник, солдат

Alma mater: Центральний університет Венесуели

Знання мов: іспанська

Учасник: Війна за незалежність США, Французька революція і Венесуельська війна за незалежність

Посада: President of Venezuelad

Нагороди: Імена, нанесені на Тріумфальну арку


text:
# Saurodactylus mauritanicus
Saurodactylus mauritanicus — вид геконоподібних ящірок родини Sphaerodactylidae. Мешкає в Північній Африці.

## Поширення і екологія
Saurodactylus mauritanicus мешкають на північному сході Марокко і на північному сході Алжиру, а також на території іспанської Мелільї та на сусідніх островах Чафарінас і Пеньйон-де-Велес-де-ла-Гомера, спостерігалися на острові Альборан. Вони живуть в пустельних і напівпустельних кам'янистих районах, серед каміння і рослинності. Віддають перевагу пологим схилам. Зустрічаються на висоті до 1200 м над рівнем моря. Самиці відкладають яйця, в кладці до 8 яєць.

title: Saurodactylus mauritanicus

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Saurodactylus mauritanicus''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=61568|title=Saurodactylus mauritanicus|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2022.2|accessdate=10 червня 2023}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Геконоподібні]] (Gekkota)
| familia = [[Sphaerodactylidae]]
| genus = ''[[Saurodactylus]]''
| species = '''''S. mauritanicus'''''
| binomial = ''Saurodactylus mauritanicus''
| binomial_authority = ([[Андре-Марі-Констан Дюмеріль|Duméril]] & [[Габріель Біброн|Bibron]], 1836)
| synonyms =''Gymnodactylus mauritanicus''<br/>''Saurodactylus desertorum''
| range_map =Saurodactylus mauritanicus range Map.png
| range_map_caption =Ареал виду
| wikispecies = Saurodactylus mauritanicus
| commonscat = Saurodactylus mauritanicus
| commons = Saurodactylus mauritanicus
}}
'''''Saurodactylus mauritanicus''''' — вид [[Геконоподібні|геконоподібних]] [[ящірки|ящірок]] родини [[Sphaerodactylidae]]<ref>{{NRDB species|genus=Saurodactylus|species=mauritanicus}}</ref>. Мешкає в [[Північна Африка|Північній Африці]].

== Поширення і екологія ==
''Saurodactylus mauritanicus'' мешкають на північному сході [[Марокко]] і на північному сході [[Алжир]]у, а також на території [[Іспанія|іспанської]] [[Мелілья|Мелільї]] та на сусідніх островах [[Чафарінас]] і [[Пеньйон-де-Велес-де-ла-Гомера]], спостерігалися на острові [[Альборан]]. Вони живуть в пустельних і напівпустельних кам'янистих районах, серед каміння і рослинності. Віддають перевагу пологим схилам. Зустрічаються на висоті до 1200 м над рівнем моря. Самиці відкладають яйця, в кладці до 8 яєць.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q60185246}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Sphaerodactylidae]]
[[Категорія:Тварини, описані 1836]]
[[Категорія:Плазуни Марокко]]
[[Категорія:Плазуни Алжиру]]
[[Категорія:Фауна Іспанії]]

title: ?Saurodactylus mauritanicus

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Геконоподібні (Gekkota)

Родина: Sphaerodactylidae

Рід: Saurodactylus

Вид: S. mauritanicus

Вікісховище: Saurodactylus mauritanicus

Віківиди: Saurodactylus mauritanicus


text:
# Інцидент з Ту-134 в Одесі
Інцидент з Ту-134 в Одесі — авіаційний інцидент, що стався у суботу 31 грудня 1988 року в аеропорту Одеси, Одеса (УРСР, СРСР). Пасажирський авіалайнер Ту-134А радянської авіакомпанії «Аерофлот» з бортовим номером СССР-65011 виконував пасажирський рейс з Калінінграда в Одесу, але при пробігу після посадки викотився за межі злітно-посадкової смуги і зупинився лише за півтора метра від сходу на ґрунт. Ніхто з 80 осіб, що перебували на борту авіалайнера, а це 76 пасажирів та 4 членів екіпажу (остаточна кількість членів екіпажу невідома), не постраждав.
Причиною стало грубе порушення екіпажем інструкцій, внаслідок чого авіалайнер здійснив посадку на швидкості значно вище за допустиму — 415 км/год. Жоден пасажирський літак ніколи не здійснював посадку з такою високою швидкістю.

title: Інцидент з Ту-134 в Одесі

wikitext:
{{Авіакатастрофа
|Назва =
|Зображення = Aeroflot Tupolev 134A3, RA-65011@LED,07.06.1999 - Flickr - Aero Icarus.jpg
|Опис зображення = Постраждалий літак ([[7 червня]] [[1999]]).
|Дата = [[31 грудня]] [[1988]]
|Час = 12:21 [[UTC+2]]
|Характер = [[Виїзд за межі злітно-посадкової смуги]]
|Причина = Порушення екіпажем [[Інструкція|Інструкцій]] та [[Посібник з льотної експлуатації|ПЛЕ]] (зниження та посадка на позамежних швидкостях)
|Місце = {{прапор|СРСР}} Після [[ЗПС]] [[Одеса (аеропорт)|аеропорту Одеса]], [[Одеса]] ([[УРСР]], [[СРСР]])
|Країна = СРСР
|Авіакомпанія = {{прапор|БРСР}} [[Калінінград Авіа|Калінінградське ОАВ]], [[Белавіа|Білоруське УГА]] ({{прапор|СРСР}} [[Аерофлот — Радянські авіалінії|Аерофлот]])
|Модель = [[Ту-134|Ту-134А]]
|Бортовий номер = СССР-65011
|Пункт вильоту = {{прапор|РРФСР}} [[Калінінград (аеропорт)|Храбово]], [[Калінінград]] ([[РРФСР]], [[СРСР]])
|Екіпаж = 4+
|Серійний номер = 33-10
|Заводський номер = 46140
|Дата випуску = [[20 лютого]] [[1976]]
|Пункт призначення = {{прапор|СРСР}} [[Одеса (аеропорт)|Одеса]] ([[УРСР]], [[СРСР]])
|Пасажири = 76
|Вижило = 76 (всі)
|Поранено = 0
|Загинуло = 0
|Альтернативна_карта = УРСР
}}
'''Інцидент з Ту-134 в Одесі''' — [[Авіаційна пригода|авіаційний інцидент]], що стався у суботу 31 грудня 1988 року в [[Одеса (аеропорт)|аеропорту Одеси]], [[Одеса]] ([[Українська Радянська Соціалістична Республіка|УРСР]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]). Пасажирський авіалайнер [[Ту-134]]А радянської [[Авіалінії|авіакомпанії]] [[Аерофлот|«Аерофлот»]] з [[Реєстрація повітряних суден|бортовим номером]] СССР-65011 виконував пасажирський рейс з [[Калінінград]]а в Одесу, але при пробігу після посадки [[Виїзд за межі злітно-посадкової смуги|викотився]] за межі [[Злітно-посадкова смуга|злітно-посадкової смуги]] і зупинився лише за півтора метра від сходу на ґрунт. Ніхто з 80 осіб, що перебували на борту авіалайнера, а це 76 пасажирів та 4 членів екіпажу (остаточна кількість членів екіпажу невідома), не постраждав.

Причиною стало грубе порушення екіпажем інструкцій, внаслідок чого авіалайнер здійснив посадку на швидкості значно вище за допустиму — 415 км/год. Жоден пасажирський літак ніколи не здійснював посадку з такою високою швидкістю.

== Див. також ==
* [[Катастрофа Ту-104 в Одесі]]

[[Категорія:Історія Одеси]]
[[Категорія:Грудень 1988]]
[[Категорія:Авіакатастрофи Ту-134]]
[[Категорія:Авіакатастрофи 1988]]
[[Категорія:1988 в Україні]]
[[Категорія:Авіакатастрофи в СРСР]]

title: Загальні відомості

Дата: 31 грудня 1988

Характер: Виїзд за межі злітно-посадкової смуги

Причина: Порушення екіпажем Інструкцій та ПЛЕ (зниження та посадка на позамежних швидкостях)

Місце: Після ЗПС аеропорту Одеса, Одеса (УРСР, СРСР)

Країна: СРСР

title: Повітряне судно

Авіакомпанія: Калінінградське ОАВ, Білоруське УГА ( Аерофлот)

Дата випуску: 20 лютого 1976

Пункт вильоту: Храбово, Калінінград (РРФСР, СРСР)

Пункт призначення: Одеса (УРСР, СРСР)

Повітряне судно: Інцидент з Ту-134 в Одесі (Україна) · Інцидент з Ту-134 в Одесі


text:
# Букатинка
Бука́тинка — село в Україні, у Бабчинецькій сільській громаді Могилів-Подільського району Вінницької області. Населення становить 440 осіб.

## Розташування
Букатинка знаходиться за 25 км від м. Могилів-Подільський. Село розташоване на лівому березі річки Мурафи, на схилах, тягнеться смугою понад річкою. Каньйон Мурафи тут має максимальний рівень глибини - 110 м (подібний рівень в р-ні с. Буша), що надає ландшафту вигляду  гірської  місцевості. По інший бік Мурафи - дубово-грабовий ліс, на скелях.
Біля греблі з обох боків річки виступає червоний мігматит і пегматит. На правому березі знаходиться ряд гранітних кар’єрів, у яких можна спостерігати мігматити, які контактують із піроксеновими сланцями. Кристалічні породи відслонюються до висоти 12 м над рівнем річки. Вище вони перекриваються вендськими пісковиками.
Вище за течією - с. Грушка. Між Грушкою та Букатинкою знаходиться відслонення Грушанської світи.

## Історія
Відомо, що цей край заселений людьми дуже давно. На теренах Букатинщини знайдені чисельні природні, археологічні, культурні пам'ятки епохи палеоліту, мезоліту, Буго-дністровської, Трипільської культур, неоліту, часу слов'ян, давньоруського часу, козацької доби. Про давнє поселення «Бокотинці» («Богатинці») згадується у документах 1604 році, є вона на картах царя Петра І.
Найпершу згадку про поселення Букатинка знаходимо в акті Люблінського коронного трибуналу Речі Посполитої в 1606 році — Букатинці (Bukatiсce).
До нашого часу збереглись самобутні назви кутки села - Село, Липник, Горби, Левада, Шлях, Луг…
Нижче за течією лежить стародавнє «мертве місто» Виднівка, Янкулів (Мервинці), де на скалах зберігся до 19 ст. напис «Йозеф Скульптор», фортеця Буша, а вище за течією знаходиться унікальне напів-овальне городище — Паданів Ліс на гранітних скелях Мурафи, недалеко Григорівське городище.
Збереглася легенда про козака-каменотеса Бакоту, про його маму, що з дитиною єдині залишились живими, вийшовши з підземного ходу, і сховались серед скель, у чагарниках. Ще залишились ці підземелля з численними підземними ходами, де, за легендою, ховалось населення під час нападу турків, татар.
За роки історичних, археологічних досліджень в Букатинці та Вилах знайдені поховання давньоруських воїнів зі списами, горщиками, трипільська кераміка з поселення «Зруб».

#### ХІХ-ХХ ст.
Майже всі селяни - українці, православні: 800 чоловіків, 796 жінок. Є кілька міщан католиків, німецького походження (родина Геде), декілька єврейських сімей: Дикер Ел., Янкель, Фукс З., Орун Л.
Головне заняття — землеробство. Багато займаються здобуттям кам'яних брил з яких виробляють могильні пам'ятники, млинарські жорна, столи тощо.
В 1880 р. в селі було у пана Мар'яна Квіриновича Оржехівського 200 селян та ще 200 «власних», було ще у нього під маєтком 17 д., рільна 556 д., лісу 43 д., пасовисько 17 д., під сіно 102 д., невгіддя 21 д., всього 758 дес. землі. Пан Ясинський продав людям землю за селом. В кінці села жили Костецькі. В лужку дуже багато черепків. Казали що там жили гончарі. Знаходять там ями, каміни від печей, різні пряслиця, чорні черепки посуду та срібні і золоті римські монети.
У 1888 р. на місті старої церкви, що існувала з 1703 року, побудований та освячений на честь Здвиження чесного Хреста Господня дерев'яний храм. Це кошти парафіян 11700 рублів золотом. На місці престолу старої церкви поставлений хрест. Дзвіниця - дар Тимофія Сауляка. Землі церковної: маєток — 1д. 1135 саж., пахотн. - 41 д. 1600 саж. Причтові побудови зведені на гроші поземельного збору у 1887—1889 р.
Перша церковно-приходська школа була заснована у 1880 році, мала два класи і знаходилася в приміщенні сільського диякона Лазаркевича. З 1893 року школа мала своє приміщення, побудована була з дерева першої церкви Воздвиження Христа.
Напередодні Першої світової війни земство заходилось будувати двоповерхову чотирикласну малювальну школу для каменотесів-кустарів. В 1917 році вона була урочисто відкрита. Перша директорка нової школи була Крижанівська Олена Сильвестрівна (1895 - 1970). Батько сироти був священиком. Закінчила Тульчинське вчительське училище. Почала працювати у 17 років (1912 р.).  Її безкоштовно харчували та проживала вона за рахунок держави. Працювала на Майорщині, у Сл. Бушанській, у Троповій, у Садках, Вилах. Попрацювала 39 років. На пенсії працювала 2 роки у яслах в Букатинці. Чоловік її Аркадій Яровицький загинув в млину. Писав чудові вірші. Йому відірвало руку. Пішла гангрена по тілу. Другий чоловік, брат Аркадія, Еразм (Разьо), втік в Румунію, відсидів 12 р. Ще працював вчитель з Михайлівки Ткач Радіон Іванович (до 1920 р.). В школі було три групи. 50 дітей не могли вчитися, не вистачало місця. Отримували вчителі в місяць 30 руб. Відкладати вдавалось 15 руб. Виписували газети, часописи. В селі був свій театр. Грали в ньому вчителі. Були декорації, гітари, костюми. А також хор і духовий оркестр.
7 (20) листопада 1917 року, відповідно до Третього Універсалу Української Центральної Ради, увійшло до складу Української Народної Республіки.
В роки Другої світової школа була зруйнована авіабомбою і вщент спалена. Тільки в середині п'ятдесятих років її відбудували всією громадою села. Всередині 70-х її необґрунтовано закривають, попри те, що в районі вона була одна з найкращих.

#### Каменотеси Букатинки
Першопричиною виникнення каменотесного промислу в с. Букатинка стало розташування тут потужних покладів пісковику.  За переказами, початок кам’яної промисловості в Ямпільському повіті заклали каменотеси-італійці. На початку ХІХ ст. поміщик із м. Дзигівка замовив з Італії каменотесів для своїх цілей, які приїхали й оселилися в сусідньому селі Русава, де почали розробляти камінь. Вони принесли із собою технічні прийоми добування й обробки каменю та навчили цьому місцевих мешканців. Урешті-решт, покинуті італійцями каменоломні дісталися селянам, які продовжили цю справу.
Розквіт місцевого каменярства відбувся наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст. з появою німецького вихідця Геде. Еміль Карлович Геде (Emil Goede) тут оселився в 1880-х, мав 2 млини. В с. Бандишівка була відкрита «Фабрика жерновыхъ камней Емиля Гёде». Кам’яні вироби постачалися для будівництва Немирівського палацу - 89 колон, 122 карнизи тощо. Також договори на постачання деталей у 1896 році укладав архітектор Е. Крамарж із прусським підданим Фрідріхом Урбаном  — власником каменоломні з сусіднього села «Марвінці» (Мервинці).
У 1923 році було створено Букатинське кустарно-промислове кооперативне товариство «ГОРПРОМ». Воно об’єднало каменотесів з-понад половини сіл у межах Могилівської округи. За архівними даними, у Букатинці в 1933 році функціонував промколгосп ім. Котовського. Серед 358 об’єднаних у ньому селянських господарств  68 займалися  каменотесним  промислом, переважно виготовляючи точила. У 1940 році 25 каменотесів працювали в кар’єрі букатинського колгоспу ім. Ворошилова, де добували бутовий камінь. У промартілі каменотесну продукцію виробляли на держзамовлення, однак сакральні й деякі побутові вироби там не виготовлялися, тому майстри самостійно цим займалися. Відтак тесали для власних потреб та на конкретні замовлення «слупи» (стовпчики для воріт), «жолуби» (корита для напування худоби, птиці), столи, «кирничники» (цямрини для колодязів), будівельні деталі для господарських споруд, сходи, підвіконня, «коменки» (комини), арцаби для підземних погребів тощо.
1978-го в Букатинці працювали лише 11 каменотесів. Того року тут уперше побував скульптор Олексій Альошкін із майбутньою дружиною Людмилою. Художників "зачарувала" Букатинка, і вони оселилися тут. Завдяки творчому подружжю Букатинка стала відома на всю Україну, як мистецький простір зі скульптурами, музеями та іншими арт-об'єктами.
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» увійшло до складу Бабчинецької сільської громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Чернівецького району, село увійшло до складу новоутвореного Могилів-Подільського району.

## Галерея
- Скульптура в селі Букатинка
- Міст через Мурафу

title: Букатинка

wikitext:
{{проблеми|стиль=жовтень 2018|без джерел=жовтень 2018|вікіфікувати=жовтень 2018}}
{{Село
| назва           = Букатинка
| область         = [[Вінницька область]]
| район           = [[Могилів-Подільський район]]
| громада         = [[Бабчинецька сільська громада]]
| рада            = [[Бабчинецька сільська рада]]
| код КОАТУУ      = 0524982003
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1606
| населення       = 440
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 2,157
| ref-площа       =
| щільність       = 203,99
| поштовий індекс = 24131
| телефонний код  = 4357
| координати      = {{coord|48|25|14|N|28|1|49|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 48|
| lat_min         = 25|
| lat_sec         = 14
| lon_deg         = 28|
| lon_min         = 1|
| lon_sec         = 49
| висота          = 129
| ref-висота      =
| водойма         = Мурафа ріка Вазлуй
| адреса          = 24132, Вінницька обл., Могилів-Подільський р-н., с. Бабчинці, вул. Незалежності, буд. 13
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Бука́тинка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Бабчинецька сільська громада|Бабчинецькій сільській громаді]] [[Могилів-Подільський район|Могилів-Подільського району]] [[Вінницька область|Вінницької області]]. Населення становить 440 осіб.

== Розташування ==
Букатинка знаходиться за 25 км від м. [[Могилів-Подільський]]. Село розташоване на лівому березі річки [[Мурафа (річка)|Мурафи]], на схилах, тягнеться смугою понад річкою. Каньйон Мурафи тут має максимальний рівень глибини - 110 м (подібний рівень в р-ні с. [[Буша]]), що надає ландшафту вигляду  гірської  місцевості.<ref>{{Cite web|url=https://library.udpu.edu.ua/library_files/429531.pdf|title=Географія Вінницької області:  Пробний навчальний посібник для середньої  школи.  /  За  ред.  Денисика  Г.І.,  Жовнір  Л.Ф.  —  Вінниця:  Гіпаніс, 2004 — 308 с. іл., картосхеми.}}</ref> По інший бік Мурафи - дубово-грабовий ліс, на скелях.

Біля греблі з обох боків річки виступає червоний [[мігматит]] і [[пегматит]]. На правому березі знаходиться ряд [[Граніт|гранітних]] кар’єрів, у яких можна спостерігати мігматити, які контактують із [[Піроксени|піроксеновими]] [[Сланці|сланцями]]. Кристалічні породи [[Відслонення гірських порід|відслонюються]] до висоти 12 м над рівнем річки. Вище вони перекриваються вендськими [[Пісковик|пісковиками]].<ref>{{Cite web|url=http://www.geol.univ.kiev.ua/lib/2018_karpatska_practika.pdf|title=Киселевич Л.С. ПЕРША НАВЧАЛЬНА ПОЛЬОВА ГЕОЛОГІЧНА ПРАКТИКА (КАРПАТСЬКИЙ МАРШРУТНИЙ ВАРІАНТ). Путівник. Методична розробка}}</ref>

Вище за течією - с. [[Грушка (Могилів-Подільський район)|Грушка]]. Між Грушкою та Букатинкою знаходиться [[відслонення Грушанської світи]].

== Історія ==
Відомо, що цей край заселений людьми дуже давно. На теренах Букатинщини знайдені чисельні природні, археологічні, культурні пам'ятки епохи [[Палеоліт|палеоліту]], [[Мезоліт|мезоліту]], [[Буго-дністровська культура|Буго-дністровської]], [[Трипільська культура|Трипільської]] культур, [[Неоліт|неоліту]], часу [[Слов'яни|слов'ян]], [[Давньоруська держава|давньоруського]] часу, [[Козаки|козацької]] доби. Про давнє поселення «Бокотинці» («Богатинці») згадується у документах 1604 році, є вона на картах царя Петра І.<ref name=":0">{{Cite book
|title=Обереги над Мурафою або душа Букатинського каменю. книга 1. |last=Альошкіна Д. О.
|publisher=Вінниця: «Проба», 2007.
}}</ref>

Найпершу згадку про поселення Букатинка знаходимо в акті Люблінського коронного трибуналу [[Річ Посполита|Речі Посполитої]] в 1606 році — Букатинці (Bukatiсce).<ref name=":1">{{Cite web|url=https://nz.lviv.ua/archiv/2020-6/5.pdf|title=ХУДОЖНЯ ОБРОБКА КАМЕНЮ В СЕЛІ БУКАТИНКА НА ВІННИЧЧИНІ (ХХ—ХХІ СТОЛІТТЯ)|last=Троценко|first=Ганна}}</ref>

До нашого часу збереглись самобутні назви кутки села - Село, Липник, Горби, Левада, Шлях, Луг…<ref name=":0" />

Нижче за течією лежить стародавнє «мертве місто» Виднівка, Янкулів ([[Мервинці]]), де на скалах зберігся до 19 ст. напис «Йозеф Скульптор», фортеця [[Буша]], а вище за течією знаходиться унікальне напів-овальне городище — Паданів Ліс на гранітних скелях Мурафи, недалеко [[Григорівське городище]].<ref name=":0" />

Збереглася легенда про козака-каменотеса Бакоту, про його маму, що з дитиною єдині залишились живими, вийшовши з підземного ходу, і сховались серед скель, у чагарниках. Ще залишились ці підземелля з численними підземними ходами, де, за легендою, ховалось населення під час нападу турків, татар.<ref name=":0" />

За роки історичних, археологічних досліджень в Букатинці та [[Вила-Ярузькі|Вилах]] знайдені поховання давньоруських воїнів зі списами, горщиками, трипільська кераміка з поселення «Зруб»<ref name=":0" />.

==== ХІХ-ХХ ст. ====
Майже всі селяни - українці, православні: 800 чоловіків, 796 жінок. Є кілька міщан католиків, німецького походження (родина Геде), декілька єврейських сімей: Дикер Ел., Янкель, Фукс З., Орун Л.<ref name=":0" />

Головне заняття — землеробство. Багато займаються здобуттям кам'яних брил з яких виробляють могильні пам'ятники, млинарські жорна, столи тощо.

В 1880 р. в селі було у пана Мар'яна Квіриновича Оржехівського 200 селян та ще 200 «власних», було ще у нього під маєтком 17 д., рільна 556 д., лісу 43 д., пасовисько 17 д., під сіно 102 д., невгіддя 21 д., всього 758 дес. землі. Пан Ясинський продав людям землю за селом. В кінці села жили Костецькі. В лужку дуже багато черепків. Казали що там жили гончарі. Знаходять там ями, каміни від печей, різні пряслиця, чорні черепки посуду та срібні і золоті римські монети.<ref name=":0" />

У 1888 р. на місті старої церкви, що існувала з 1703 року, побудований та освячений на честь Здвиження чесного Хреста Господня дерев'яний храм. Це кошти парафіян 11700 рублів золотом. На місці престолу старої церкви поставлений хрест. Дзвіниця - дар Тимофія Сауляка. Землі церковної: маєток — 1д. 1135 саж., пахотн. - 41 д. 1600 саж. Причтові побудови зведені на гроші поземельного збору у 1887—1889 р.

Перша церковно-приходська школа була заснована у 1880 році, мала два класи і знаходилася в приміщенні сільського диякона Лазаркевича. З 1893 року школа мала своє приміщення, побудована була з дерева першої церкви Воздвиження Христа<ref name=":0" />.

Напередодні Першої світової війни земство заходилось будувати двоповерхову чотирикласну малювальну школу для каменотесів-кустарів. В 1917 році вона була урочисто відкрита. Перша директорка нової школи була Крижанівська Олена Сильвестрівна (1895 - 1970). Батько сироти був священиком. Закінчила Тульчинське вчительське училище. Почала працювати у 17 років (1912 р.).  Її безкоштовно харчували та проживала вона за рахунок держави. Працювала на [[Майорщина (Могилів-Подільський район)|Майорщині]], у [[Слобода-Бушанська|Сл. Бушанській]], у [[Тропове|Троповій]], у [[Садки (Могилів-Подільський район)|Садках]], Вилах. Попрацювала 39 років. На пенсії працювала 2 роки у яслах в Букатинці. Чоловік її Аркадій Яровицький загинув в млину. Писав чудові вірші. Йому відірвало руку. Пішла гангрена по тілу. Другий чоловік, брат Аркадія, Еразм (Разьо), втік в Румунію, відсидів 12 р. Ще працював вчитель з [[Михайлівка (Могилів-Подільський район)|Михайлівки]] Ткач Радіон Іванович (до 1920 р.). В школі було три групи. 50 дітей не могли вчитися, не вистачало місця. Отримували вчителі в місяць 30 руб. Відкладати вдавалось 15 руб. Виписували газети, часописи. В селі був свій театр. Грали в ньому вчителі. Були декорації, гітари, костюми. А також хор і духовий оркестр. <ref name=":0" />

<abbr>7</abbr> [[20 листопада|(20) листопада]] [[1917]] року, відповідно до [[Третій Універсал Української Центральної Ради|Третього Універсалу Української Центральної Ради]], увійшло до складу [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]]<ref>{{Cite web |url=https://static.rada.gov.ua/site/const/universal-3.html |title=(IІІ) УНІВЕРСАЛ УКРАЇНСЬКОЇ ЦЕНТРАЛЬНОЇ РАДИ |website=static.rada.gov.ua |access-date=2025-07-16}}</ref>.

В роки [[Друга світова війна|Другої світової]] школа була зруйнована авіабомбою і вщент спалена. Тільки в середині п'ятдесятих років її відбудували всією громадою села. Всередині 70-х її необґрунтовано закривають, попри те, що в районі вона була одна з найкращих.

==== Каменотеси Букатинки ====
Першопричиною виникнення каменотесного промислу в с. Букатинка стало розташування тут потужних покладів [[Пісковик|пісковику]].  За переказами, початок кам’яної промисловості в Ямпільському повіті заклали каменотеси-італійці. На початку ХІХ ст. поміщик із м. [[Дзиґівка|Дзигівка]] замовив з Італії каменотесів для своїх цілей, які приїхали й оселилися в сусідньому селі [[Русава (Могилів-Подільський район)|Русава]], де почали розробляти камінь. Вони принесли із собою технічні прийоми добування й обробки каменю та навчили цьому місцевих мешканців. Урешті-решт, покинуті італійцями каменоломні дісталися селянам, які продовжили цю справу.<ref name=":1" />

Розквіт місцевого каменярства відбувся наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст. з появою німецького вихідця Геде. Еміль Карлович Геде (Emil Goede) тут оселився в 1880-х, мав 2 млини. В с. [[Бандишівка]] була відкрита «Фабрика жерновыхъ камней Емиля Гёде». Кам’яні вироби постачалися для будівництва [[Немирівський палац|Немирівського палацу]] - 89 колон, 122 карнизи тощо. Також договори на постачання деталей у 1896 році укладав архітектор Е. Крамарж із прусським підданим Фрідріхом Урбаном  — власником каменоломні з сусіднього села «Марвінці» ([[Мервинці]]).<ref name=":1" />

У 1923 році було створено Букатинське кустарно-промислове кооперативне товариство «ГОРПРОМ». Воно об’єднало каменотесів з-понад половини сіл у межах Могилівської округи. За архівними даними, у Букатинці в 1933 році функціонував промколгосп ім. Котовського. Серед 358 об’єднаних у ньому селянських господарств  68 займалися  каменотесним  промислом, переважно виготовляючи точила. У 1940 році 25 каменотесів працювали в кар’єрі букатинського колгоспу ім. Ворошилова, де добували бутовий камінь. У промартілі каменотесну продукцію виробляли на держзамовлення, однак сакральні й деякі побутові вироби там не виготовлялися, тому майстри самостійно цим займалися. Відтак тесали для власних потреб та на конкретні замовлення «слупи» (стовпчики для воріт), «жолуби» (корита для напування худоби, птиці), столи, «кирничники» (цямрини для колодязів), будівельні деталі для господарських споруд, сходи, підвіконня, «коменки» (комини), арцаби для підземних погребів тощо.<ref name=":1" />

1978-го в Букатинці працювали лише 11 каменотесів. Того року тут уперше побував скульптор [[Альошкін Олексій Михайлович|Олексій Альошкін]] із майбутньою дружиною Людмилою. Художників "зачарувала" Букатинка, і вони оселилися тут. Завдяки творчому подружжю Букатинка стала відома на всю Україну, як мистецький простір зі скульптурами, музеями та іншими арт-об'єктами.<ref>{{Cite web|url=https://www.vocnt.org.ua/master/aloshkin|title=Альошкін Олексій Михайлович та Людмила Сафоніва|website=www.vocnt.org.ua|access-date=2025-01-16}}</ref> <ref>{{Cite web|url=https://uanews.lviv.ua/culture/2019/12/23/228549.html|title=Двоє скульпторів створили незвичайні музеї просто неба на Вінниччині - Стрічка новин Львова|date=2019-12-23|website=uanews.lviv.ua|language=uk|access-date=2025-01-16}}</ref>

12 червня [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» увійшло до складу Бабчинецької сільської громади<ref>{{Cite web |url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-vinnickoyi-oblasti-707-120620 |title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області |last= |website=www.kmu.gov.ua |language=ua |archive-url=https://web.archive.org/web/20210304163245/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-vinnickoyi-oblasti-707-120620 |archive-date=4 березня 2021 |accessdate=2021-10-31}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Чернівецький район (Вінницька область)|Чернівецького району]], село увійшло до складу новоутвореного Могилів-Подільського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Джерела ==
* Альошкіна Д. О. Обереги над Мурафою або душа Букатинського каменю. книга 1 — Вінниця: «Проба», 2007.

== Література ==
== Галерея ==
<gallery>
Файл:Скульптура в селі Букатинка.jpg|Скульптура в селі Букатинка
Файл:Міст через Мурафу.jpg|Міст через Мурафу
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/vinnickaja/2261 Погода в селі Букатинка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305095009/http://weather.in.ua/ua/vinnickaja/2261 |date=5 березня 2016 }}
* [http://ukrainaincognita.com/vinnytska-oblast/bukatynka-terytoriya-lyubovi-i-svobody Букатинка — територія Любові і Свободи.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171128193102/http://ukrainaincognita.com/vinnytska-oblast/bukatynka-terytoriya-lyubovi-i-svobody |date=28 листопада 2017 }} Україна Інкогніта
* [https://www.youtube.com/watch?v=mLO8KZ5O4JI ЗНИКАЮЧІ ЧЕРНІВЦІ | БУКАТИНКА – МІСЦЕ ЩАСЛИВИХ ЛЮДЕЙ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201213125625/https://www.youtube.com/watch?v=mLO8KZ5O4JI&gl=US&hl=en |date=13 грудня 2020 }}
{{Бабчинецька сільська громада}}{{Vinnytsa-geo-stub}}
{{Могилів-Подільський район}}
[[Категорія:Села Вінницької області]]

title: село Букатинка

Країна: Україна

Область: Вінницька область

Район: Могилів-Подільський район

Тер. громада: Бабчинецька сільська громада

title: Основні дані

Густота населення: 203,99 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: Мурафа ріка Вазлуй

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Букатинка