text:
# Войцеховський Йосип Павлович
Войцеховський Йосип (Осип) Павлович (1793— 17 листопада 1850, Казань) — лікар, сходознавець, синолог, маньчжурознавець.

## Біографія
Йосип народився у селі Цеберманівка Липовецького повіту Київської губернії (сучасне село Іванівка Уманського району (Черкаської області). Закінчив Києво-Могилянську академію у Києві та Медико-хірургічну академію у Санкт-Петербурзі.
З 1819 по 1831 роки працював штатним лікарем Російської православної духовної місії в Пекіні (Китай). Під час місії Войцеховський зіштовхнувся з епідемією холери та спалахами інших недуг. Лікар настільки успішно з ними боровся, що китайці у Пекіні поставили пам'ятник ще за його життя (1829 рік). Також вивчав китайську та маньчжурську мови, фауну та флору країни, традиції китайської медицини.
У 1831 році повернувся до Петербурга, де працював лікарем. З 1834 став професором першої в Росії кафедри китайської та маньчжурської мови Казанського університету.
Уклав один з перших китайсько-маньчжурсько-російський словник, що залишився неопублікований. Також перекладав російською мовою класичні твори давньої китайської філософії. Вони так само неопубліковані. Інформація щодо його робіт зазначена професором К. К. Фойгт у його «Огляді ходу та успіхів дослідження азійських мов в Імператорському Казанському університеті» (Казань, 1852 рік).
Помер у 1850 році, у місті Казань (сьогодні це Республіка Татарстан, РФ).

title: Войцеховський Йосип Павлович

wikitext:
{{Однофамільці|Войцеховський}}
{{особа}}
'''Войцеховський Йосип (Осип) Павлович''' ([[1793]]— 17 листопада [[1850]], Казань) — лікар, сходознавець, синолог, маньчжурознавець.

== Біографія ==

Йосип народився у селі Цеберманівка Липовецького повіту Київської губернії<ref>{{Cite web |url=http://books.google.ru/books?id=JhAhAAAAMAAJ&q=Войцеховский%2C+Осип+Павлович&dq=Войцеховский%2C+Осип+Павлович&hl=ru&sa=X&ei=-deaT_zlO4TR4QSp2_isDw&ved=0CD0Q6AEwAg |title=Очерки истории русского китаеведения. Петр Емельянович Скачков. Наука. 1977 |accessdate=4 червня 2022 |archive-date=5 березня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140305233348/http://books.google.ru/books?id=JhAhAAAAMAAJ&q=Войцеховский,+Осип+Павлович&dq=Войцеховский,+Осип+Павлович&hl=ru&sa=X&ei=-deaT_zlO4TR4QSp2_isDw&ved=0CD0Q6AEwAg }}</ref> (сучасне село Іванівка Уманського району (Черкаської області). Закінчив Києво-Могилянську академію у Києві та Медико-хірургічну академію у Санкт-Петербурзі.

З [[1819]] по [[1831]] роки працював штатним лікарем Російської православної духовної місії в Пекіні ([[Китай]]). Під час місії Войцеховський зіштовхнувся з епідемією холери та спалахами інших недуг. Лікар настільки успішно з ними боровся, що китайці у Пекіні поставили пам'ятник ще за його життя ([[1829]] рік). Також вивчав китайську та [[маньчжурську]] мови, [[фауну]] та [[флору]] країни, традиції китайської медицини.

У [[1831]] році повернувся до Петербурга, де працював лікарем. З [[1834]] став професором першої в Росії кафедри китайської та маньчжурської мови [[Казанського університету]].

Уклав один з перших китайсько-маньчжурсько-російський словник, що залишився неопублікований. Також перекладав російською мовою класичні твори давньої китайської філософії. Вони так само неопубліковані. Інформація щодо його робіт зазначена професором К. К. Фойгт у його «Огляді ходу та успіхів дослідження азійських мов в Імператорському Казанському університеті» ([[Казань]], [[1852]] рік).

Помер у [[1850]] році, у місті [[Казань]] (сьогодні це [[Республіка Татарстан]], РФ).

== Джерела ==

* [https://web.archive.org/web/20140305165208/http://www.ukrainians-world.org.ua/ukr/peoples/cf303e8d6fc83d22/ | Сторінка Осипа Войцеховського]

== Посилання ==
{{Портал|Біографії}}

== Примітки ==

{{references}}

[[Категорія:Уродженці Уманського району]]
[[Категорія:Випускники Києво-Могилянської академії]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Російські педагоги]]
[[Категорія:Російські перекладачі]]
[[Категорія:Синологи]]
[[Категорія:Померли 17 листопада]]
[[Категорія:Уродженці Київської губернії]]
[[Категорія:Педагоги XIX століття]]
[[Категорія:Педагоги Російської імперії]]

title: Войцеховський Йосип Павлович

Народився: 1793 · Іванівка, Липовецький повіт, Київська губернія, Російська імперія

Помер: 1850 · Казань, Російська імперія

Країна: Російська імперія

Діяльність: перекладач, лікар

Alma mater: Імператорська медико-хірургічна академіяd

Відомі учні: Ніколай Зоммер

Заклад: Імператорський Казанський університет


text:
# Бабол
Бабол (перською: بابل; до 1930 р. — Барфоруш) — місто на півночі Ірану, у провінції Мазандаран.
Населення — 204 878 чоловік (2005).

## Історія
Місто побудовано у XVI ст. на місці давнього міста Мамтер (назва походить від «Мах Мітра» — «Великий Мітра»). Своє значення як міста отримав за часів правління Фетха Алі-шаха (1797-1834). Шах Аббас I (1587-1629) мав у місті палац, руїни якого збереглися до наших днів.
Раніше Бабол носив ім'я Барфорушдех, потім — Барфоруш.

## Географія та клімат
Бабол розташований приблизно за 24 км від Каспійського моря, на західному березі річки Бабол, через що отримає достатню річну суму опадів. На півночі Бабол межує з містом Баболсар, на сході — з Ґаєм-Шахром та Савад-Кохом, на заході — з Амолем.

## Пам'ятки
Руїни палацу шаха Аббаса І.

## Економіка
Розвинуті харчова та текстильна промисловість, сільське господарство (вирощують апельсини, лимони, мандарини), виробництво чаю, тютюну, бавовни, кенафа. Навколо міста багато рисових ферм.
Раніше продукцію вивозили через порт Баболсар на Каспійському морі, але після зниження рівня моря він втратив свої значення. Зараз там розташований аеропорт.
Бабол є важливим торговим центром на півночі країни. Він є промислово розвиненішим ніж сусідні міста.

## Освіта
В місті знаходяться декілька вищих навчальних закладів, серед них:
- Бабол-Ноширвані Технологічний університет
- Медичний університет Бабола
- Науково-технологічний університет Мазандарана
- Університет Мазандарана.
- Університет Пайям-Нур
- Університет Ісламік-Азад
- Коледж Сама

## Спорт
Бабол — місто баскетбольної команди Іранської Баскетбольної Суперліги «BEEM Mazandaran BC», яка грає на стадіоні Шахід-Саджуді-Арена. Також існують волейбольна і футбольна команди. Окрім цих команд Бабол відомий кількома спортсменами, такими як тенісист (настільний теніс) Носхад Аламян, чемпіон Азії, призер чемпіонату світу з греко-римської боротьби Башир Бабаджанзаде-Дарзі та інші.

## Особистості
У місті народились:
- Есмат Багерпур-е Баболі, відома як Делькеш (1924—2004) — іранська співачка.
- Імам Алі Хабібі (нар. 1931) — іранський борець вільного стилю, триразовий чемпіон світу, олімпійський чемпіон.

wikiname: ukwiki

title: Бабол

in_language: uk

wikitext:
{{Місто
 | назва               = Бабол
 | місцева_назва       = بابل
 | країна              = [[Іран]]
 | регіон              = Мазандаран
 | населення           = 143,617 осіб (2006)
 |latd=36|latm=33|lats=05|latNS=N
 |longd=52|longm=40|longs=44|longEW=E
 }}

{{Також|Бабол (значення){{!}}Бабол}}

'''Бабол''' (перською: بابل; до 1930 р. — Барфоруш) — місто на півночі Ірану, у провінції [[Мазандаран]].

Населення — 204 878 чоловік (2005).

== Історія ==

Місто побудовано у [[XVI століття|XVI ст.]] на місці давнього міста [[Мамтер]] (назва походить від «Мах Мітра» — «Великий [[Мітра]]»). Своє значення як міста отримав за часів правління [[Фетх Алі-шах|Фетха Алі-шаха]] ([[1797]]-[[1834]]). Шах [[Аббас I Великий|Аббас I]] ([[1587]]-[[1629]]) мав у місті палац, руїни якого збереглися до наших днів.

Раніше Бабол носив ім'я Барфорушдех, потім — Барфоруш.

== Географія та клімат ==

Бабол розташований приблизно за 24 км від [[Каспійське море|Каспійського моря]], на західному березі [[Бабольруд|річки Бабол]], через що отримає достатню річну суму опадів. На півночі Бабол межує з містом [[Баболсар]], на сході — з [[Ґаєм-Шахр]]ом та [[Савад-Кох]]ом, на заході — з [[Амол]]ем.

== Пам'ятки ==

Руїни палацу шаха [[Аббас I Великий|Аббаса І]].

== Економіка ==

Розвинуті [[харчова промисловість|харчова]] та [[текстильна промисловість]], [[сільське господарство]] (вирощують [[апельсин]]и, [[лимон]]и, [[мандарин]]и), виробництво чаю, [[Тютюн (сировина)|тютюну]], [[Бавовна|бавовни]], [[кенаф]]а. Навколо міста багато [[рис]]ових ферм.

Раніше продукцію вивозили через [[порт]] Баболсар на Каспійському морі, але після зниження [[Рівень моря|рівня моря]] він втратив свої значення. Зараз там розташований [[аеропорт]].

Бабол є важливим торговим центром на півночі країни. Він є промислово розвиненішим ніж сусідні міста.

== Освіта ==

В місті знаходяться декілька [[ВНЗ|вищих навчальних закладів]], серед них:

* Бабол-Ноширвані Технологічний університет
* Медичний університет Бабола
* Науково-технологічний університет Мазандарана
* Університет Мазандарана.
* Університет Пайям-Нур
* Університет Ісламік-Азад
* Коледж Сама

== Спорт ==

Бабол — місто [[баскетбол]]ьної команди Іранської Баскетбольної Суперліги «BEEM Mazandaran BC», яка грає на стадіоні Шахід-Саджуді-Арена. Також існують [[волейбол]]ьна і [[Райка Бабол|футбольна]] команди. Окрім цих команд Бабол відомий кількома спортсменами, такими як тенісист ([[настільний теніс]]) [[Носхад Аламян]], [[Чемпіонат Азії з боротьби|чемпіон Азії]], призер [[Чемпіонат світу з боротьби|чемпіонату світу]] з [[греко-римська боротьба|греко-римської боротьби]] [[Башир Бабаджанзаде-Дарзі]] та інші.

== Особистості ==
У місті народились:
* Есмат Багерпур-е Баболі, відома як [[Делькеш]] (1924—2004) — іранська співачка.
* [[Імам Алі Хабібі]] ({{н}} 1931) — іранський борець вільного стилю, триразовий чемпіон світу, олімпійський чемпіон.

== Література ==

* «Баболь». Велика радянська енциклопедія.
* «Bābol». Encyclopædia Britannica from Encyclopædia Britannica 2007 Ultimate Reference Suite (2007).

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20180224033628/http://nit.ac.ir/ Noshirvani Institute of Technology]

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Мазендеран]]
[[Категорія:Міста Ірану]]

title: Бабол · بابل

Країна: Іран

Регіон: Мазандаран

Столиця для: Баболь (шагрестан) (шагрестан)

Площа: 32 км²

Висота НРМ: 1 м

Водойма: Бабольруд

Часовий пояс: UTC+3:30, Іранський стандартний час, Asia/Tehran (Іран)


text:
# Пам'ять (оповідання, 1919)
Пам'ять (англ. Memory) — фантастичне оповідання американського письменника жахів і наукової фантастики Говард Лавкрафта, написане в 1919 році і опубліковане в травні 1923 року.

## Тема
«Пам'ять» використовує багато поширених у Лавкрафта образів та ідей, таких як реліквії глибокого минулого та речі «без імені». Крім того, його пристрасть до величезних монолітних руїн (улюблений образ багатьох інших письменників, які пишуть про Ктулху та жахи) очевидна в складному описі, що міститься в цій багатосторінковій розповіді.

## Сюжет
Події розгортаються у стародавній долині Нісу, у вкритих рослинністю кам'яних руїнах, детально описаних Лавкрафтом. Ці монолітні кам'яні брили тепер слугують лише для гнізд сірих жаб та змій. Подекуди серед руїн ростуть великі дерева, на яких мешкають маленькі мавпи. По дну цієї долини протікає велика, слизька червона річка Тан.

## Персонажі
У «Пам'яті» залучені лише два персонажі: «Джин, що переслідує місячні промені» та «Демон Долини». Джин запитує Демона, хто колись давно поклав каміння на місці нинішніх пустельних руїн біля річки Тан. Демон відповідає, що пам'ятає ім'я істот «ясно», але тільки тому, що їхнє ім'я римувалося з назвою річки: їх звали Люди. Він також «смутно» пам'ятає, що вони були схожі на маленьких мавп, які зараз стрибають по руїнах. Джин відлітає назад до своїх місячних променів, а Демон обертається, щоб у мовчазному спогляданні розглядати мавпу.

## Навіяння
Долина Ніс натхненна віршем Едгара Аллана По «Долина Ніса». Лавкрафт описує джина і демона з рисами магічного характеру, на кшталт Східних казок. Імовірно, джин ототожнюється з Місяцем, а Демон Долини з «Пам'яттю», однак, обидва персонажі є самобутніми, незалежно від фольклору, тому що вони знаходяться в Країні снів. Ім'я істот, які побудували палац, римується з назвою річки (англ. Than — Man), тому в українському перекладі річку називають «Дина» (римується з «Людина»).

## Паралелі
- В оповіданні «Фатум, що спіткав Сарнат» описані істоти, що зійшли з Місяця, які побудували місто Сарнат.
- В оповіданні «Поляріс» описано місто з мармуру та істот, які жили в набагато давніші епохи.
- В оповіданні «З позамежжя» згадуються істоти, які жили в стародавні епохи.

title: Пам'ять (оповідання, 1919)

wikitext:
{{Картка книги
|назва = Пам'ять
|автор = [[Говард Лавкрафт]]
|назва_оригіналу = <!-- якщо оригінал видано іншою мовою -->
|ілюстрації = <!-- автор-ілюстратор -->
|дизайн_обкладинки = <!-- автор обкладинки -->
|країна = {{flag|USA}} [[США]]
|мова = <!-- оригінальна мова видання -->
|серія = <!-- назва серії, якщо є -->
|тема =
|жанр = [[фантастика жахів]]
|місце = <!-- місце (місто) видання -->
|дата_публікації = березень [[1923]]
|публікація_українською_мовою = [[Видавництво Жупанського]]
|перекладач = [[Остап Українець]], [[Катерина Дудка]]
|попередній_твір = [[За стіною сну]]
|наступний_твір = [[Старий вар'ят]]
}}

'''Пам'ять''' ({{Lang-en|Memory}}) — фантастичне оповідання американського письменника жахів і наукової фантастики [[Говард Лавкрафт]]а, написане в 1919 році і опубліковане в травні 1923 року<ref>{{Cite book
|title=An H. P. Lovecraft Encyclopedia. Hippocampus Press.
|last=Joshi
|first=S. T.
|last2=Schultz
|first2=David E.
|year=2004
|pages=272–273
|isbn=978-0974878911
}}</ref>.

== Тема ==
«Пам'ять» використовує багато поширених у Лавкрафта образів та ідей, таких як реліквії глибокого минулого та речі «без імені». Крім того, його пристрасть до величезних монолітних руїн (улюблений образ багатьох інших письменників, які пишуть про [[Ктулху]] та жахи) очевидна в складному описі, що міститься в цій багатосторінковій розповіді.

== Сюжет ==
Події розгортаються у стародавній долині Нісу, у вкритих рослинністю кам'яних руїнах, детально описаних Лавкрафтом. Ці монолітні кам'яні брили тепер слугують лише для гнізд сірих жаб та змій. Подекуди серед руїн ростуть великі дерева, на яких мешкають маленькі мавпи. По дну цієї долини протікає велика, слизька червона річка Тан.

== Персонажі ==
У «Пам'яті» залучені лише два персонажі: «Джин, що переслідує місячні промені» та «Демон Долини». Джин запитує Демона, хто колись давно поклав каміння на місці нинішніх пустельних руїн біля річки Тан. Демон відповідає, що пам'ятає ім'я істот «ясно», але тільки тому, що їхнє ім'я римувалося з назвою річки: їх звали Люди. Він також «смутно» пам'ятає, що вони були схожі на маленьких мавп, які зараз стрибають по руїнах. Джин відлітає назад до своїх місячних променів, а Демон обертається, щоб у мовчазному спогляданні розглядати мавпу.

== Навіяння ==
Долина Ніс натхненна віршем [[Едгар Аллан По|Едгара Аллана По]] «Долина Ніса». Лавкрафт описує джина і демона з рисами магічного характеру, на кшталт Східних казок. Імовірно, джин ототожнюється з Місяцем, а Демон Долини з «Пам'яттю», однак, обидва персонажі є самобутніми, незалежно від фольклору, тому що вони знаходяться в Країні снів. Ім'я істот, які побудували палац, римується з назвою річки (англ. Than — Man), тому в українському перекладі річку називають «Дина» (римується з «Людина»).

== Паралелі ==

* В оповіданні «Фатум, що спіткав Сарнат» описані істоти, що зійшли з Місяця, які побудували місто Сарнат.
* В оповіданні «Поляріс» описано місто з мармуру та істот, які жили в набагато давніші епохи.
* В оповіданні «З позамежжя» згадуються істоти, які жили в стародавні епохи.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

* [https://www.hplovecraft.com/writings/texts/fiction/m.aspx Пам'ять] у бібліотеці Лавкрафта
{{Твори Лавкрафта}}{{ВП-портали|Фантастика|Література|США|Книги|Фантастика жахів|}}
[[Категорія:Оповідання 1919]]
[[Категорія:Оповідання 1923]]
[[Категорія:Науково-фантастичні повісті США]]
[[Категорія:Твори Говарда Лавкрафта]]

title: «Пам'ять»

Автор: Говард Лавкрафт

Країна: США

Мова: англійська

Жанр: фантастика жахів

Видано: березень 1923

Попередній твір: За стіною сну

Наступний твір: Старий вар'ят

title: Видання українською

Видано українською: Видавництво Жупанського

Перекладач(і): Остап Українець, Катерина Дудка


text:
# Джунглівниця короткохвоста
Джунглівниця короткохвоста (Vauriella gularis) — вид горобцеподібних птахів родини мухоловкових (Muscicapidae). Ендемік Калімантану.

## Таксономія
Короткохвосту джунглівницю раніше відносили до роду Джунглівниця (Rhinomyias), однак дослідження 2010 року показало, що рід є поліфілітичним. За результатами дослідження низку видів, зокрема короткохвосту джунглівницю було переведено до відновленого роду Vauriella.

## Поширення і екологія
Короткохвості джунглівниці живуть в гірських тропічних лісах Калімантану, зокрема в горах Мератус. Гніздо відкрите, чашоподібне, встелене мохом, розміщується зазвичай між епіфітів

title: Джунглівниця короткохвоста

wikitext:
{{taxobox
| name = Джунглівниця короткохвоста
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/22709172/119487927 |title=''Vauriella gularis'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 |accessdate=29 серпня 2021 |archive-date=29 серпня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210829195245/https://www.iucnredlist.org/species/22709172/119487927 }}</ref>
| image =TrichostomaGulareSmit.jpg
| image_caption = Короткохвості джунглівниці (малюнок [[Йозеф Сміт|Йозефа Сміта]], 1883 рік)
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Мухоловкові]] (Muscicapidae)
| genus = ''[[Vauriella]]''
| species = '''Джунглівниця короткохвоста'''
| binomial = ''Vauriella gularis''
| binomial_authority = ([[Річард Боулдер Шарп|Sharpe]], 1888)
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms = ''Trichostoma gulare''
''Rhinomyias gulare''
''Rhinomyias gularis''
| wikispecies = Vauriella gularis
| commonscat = Vauriella gularis
| commons = Vauriella gularis
}}
'''Джунглівниця короткохвоста'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Vauriella gularis'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Мухоловкові|мухоловкових]] (Muscicapidae)<ref name=ioc>{{cite web | editor1-last=Gill | editor1-first=Frank | editor2-last=Donsker | editor2-first=David | title=Chats, Old World flycatchers | work=World Bird List Version 11.2 | url=http://www.worldbirdnames.org/bow/chats/ | publisher=International Ornithologists' Union | access-date=29 August 2021 | archive-date=20 червня 2016 | archive-url=https://web.archive.org/web/20160620094024/http://www.worldbirdnames.org/bow/chats/ }}</ref>. [[Ендемік]] [[Калімантан]]у<ref>{{cite book |title=Phillipps' Field Guide to the Birds of Borneo |author=Phillipps, Quentin |author2=  Phillipps, Karen |year=2011 |publisher=John Beaufoy Publishing |location=Oxford, UK |isbn=978-1-906780-56-2 }}</ref>.

== Таксономія ==
Короткохвосту джунглівницю раніше відносили до роду Джунглівниця (''Rhinomyias''), однак дослідження 2010 року показало, що рід є [[Поліфілія|поліфілітичним]]. За результатами дослідження низку видів, зокрема короткохвосту джунглівницю було переведено до відновленого роду ''[[Vauriella]]''<ref>{{ cite journal | last1=Sangster  | first1=G. | last2=Alström | first2=P. | last3=Forsmark | first3=E. | last4=Olsson | first4=U. | year=2010 | title=Multi-locus phylogenetic analysis of Old World chats and flycatchers reveals extensive paraphyly at family, subfamily and genus level (Aves: Muscicapidae) | journal=Molecular Phylogenetics and Evolution | volume=57 | issue=1 | pages=380–392 | doi=10.1016/j.ympev.2010.07.008 | pmid=20656044}}</ref>.

== Поширення і екологія ==
Короткохвості джунглівниці живуть в гірських тропічних лісах [[Калімантан]]у, зокрема в горах {{не перекладено|Мератус (гори)|Мератус|en|Meratus Mountains}}. Гніздо відкрите, чашоподібне, встелене мохом, розміщується зазвичай між [[епіфіти|епіфітів]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=pjuPqNn3j2U Video of female feeding young] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210829182218/https://www.youtube.com/watch?v=pjuPqNn3j2U |date=29 серпня 2021 }}

{{Taxonbar|from=Q27075663}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Мухоловкові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1888]]
[[Категорія:Птахи Індонезії]]
[[Категорія:Птахи Малайзії]]
[[Категорія:Птахи Брунею]]

title: ?Джунглівниця короткохвоста

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Мухоловкові (Muscicapidae)

Рід: Vauriella

Вид: Джунглівниця короткохвоста

Вікісховище: Vauriella gularis

Віківиди: Vauriella gularis


text:
# Колбрукдейл
Колбрукдейл (англ. Coalbrookdale) — село у Англії у графстві Шропшир. Розташоване в ущелині Айрон-Брідж. Відоме тим, що тут вперше було здійснено доменну плавку з використанням коксу.

## Населення
1931 рік — 1417 чоловік.

## Музей
Колбрукдейл лежить в ущелині Айронбридж, яка вважається батьківщиною промислової революції. Колбрукдейлський музей заліза є однією з філій Музею Айронбридж та належить до об'єктів Світової спадщини ЮНЕСКО.

## Галерея
- Військовий меморіал
- Музей заліза
- Колишня залізнична станція

## У мистецтві
- «Вид на Колбрукдейлський чавуноливарний завод» (гравюра; 1758)
- Вільям Вільямс «Чавунний міст поблизу Колбрукдейла» (1780)
- Філіп Якоб (Джеймс) Лютербург «Колбрукдейл вночі» (1801). На картині зображено доменну піч, що належала «Колбрукдейл Компані» у 1776–1796 роках

## Цікавий факт
У середній школі села вчилася англійська письменниця Едіт Мері Парджетер, яка відома під криптонімом Елліс Пітерс.

title: Колбрукдейл

wikitext:
{{НП}}
'''Колбрукдейл''' ({{lang-en|Coalbrookdale}}) — село у [[Англія|Англії]] у графстві [[Шропшир]]. Розташоване в ущелині [[Айрон-Брідж]]. Відоме тим, що тут вперше було здійснено [[доменний процес|доменну плавку]] з використанням [[кокс]]у.

== Населення ==
1931 рік — 1417 чоловік.<ref>Encyclopedia Britannica, Vol. 5, 1946, page 912. </ref>

== Музей ==

Колбрукдейл лежить в ущелині [[Айронбридж (ущелина)|Айронбридж]], яка вважається батьківщиною [[Промислова революція в Англії|промислової революції]]. Колбрукдейлський музей заліза є однією з філій [[Музей Айронбрідж|Музею Айронбридж]] та належить до об'єктів [[Світова спадщина ЮНЕСКО|Світової спадщини ЮНЕСКО]].

== Галерея ==
<gallery perrow=4 widths="210px" heights="140px">
File:War memorial at Coalbrookdale - geograph.org.uk - 1462380.jpg|Військовий меморіал
File:Coalbrookdale Museum - geograph.org.uk - 690304.jpg|Музей заліза
File:The former Coalbrookdale station (geograph 5686348).jpg|Колишня залізнична станція
</gallery>

== У мистецтві ==
<gallery perrow=4 widths="210px" heights="140px">
File:South West Prospect of Coalbrook Dale.jpg|«Вид на Колбрукдейлський чавуноливарний завод» (гравюра; 1758)
File:William Williams The Iron Bridge.jpg|[[Вільям Вільямс (художник)|Вільям Вільямс]] «Чавунний міст поблизу Колбрукдейла» (1780)
File:Philipp Jakob Loutherbourg d. J. 002.jpg|[[Філіп Якоб Лютербург|Філіп Якоб (Джеймс) Лютербург]] «Колбрукдейл вночі» (1801). <small>На картині зображено доменну піч, що належала «Колбрукдейл Компані» у 1776–1796 роках</small>
</gallery>

== Цікавий факт ==
У середній школі села вчилася англійська письменниця [[Едіт Мері Парджетер]], яка відома під [[криптонім]]ом Елліс Пітерс.

== Див. також ==
* [http://www.activehistory.co.uk/Miscellaneous/free_stuff/census/frameset.htm The Coalbrookdale Census, 1861.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220124034241/https://www.activehistory.co.uk/Miscellaneous/free_stuff/census/frameset.htm |date=24 січня 2022 }}

== Посилання ==
{{примітки}}

{{Нормативний контроль}}
[[Категорія:Села Англії]]
[[Категорія:Історія доменного виробництва]]

title: Країна

Країна: Велика Британія

Адмінодиниця: The Gorged

OSM: ↑7006662 ·R (The Gorge)


text:
# Левський (община)
Общи́на Левський (болг. Община Левски) — община в Плевенській області, Болгарія. Адміністративний центр общини — місто Левський. Населення — 19 938 (лютий 2011).

## Населені пункти
| - Левський (болг. Левски) - Обнова (болг. Обнова) - Асеновці (болг. Асеновци) - Малчика (болг. Малчика) - Градиште (болг. Градище) - Билгарене (болг. Българене) | - Козар-Белене (болг. Козар Белене) - Тринчовиця (болг. Трънчовица) - Аспарухово (болг. Аспарухово) - Стежерово (болг. Стежерово) - Ізгрев (болг. Изгрев) - Божурлук (болг. Божурлук) - Варана (болг. Варана) |

## Населення
- 26 706 (2000)
- 25 607 (2005)
- 22 452 (2009)
- 19 938 (лютий 2011).

title: Левський (община)

wikitext:
{{Адміністративна одиниця
| назва = Община Левський
| місцева_назва = {{lang-bg|Община Левски}}
| розташування = Map of Levski municipality (Pleven Province).png
| розташування_підпис =
| інші_одиниці =
| тип_найменування =
| найменування =
| девіз =
| гімн =

| тип_регіону =
| регіон =
| тип_регіону2 =
| регіон2 =
| тип_регіону3 =
| регіон3 =
| сусіди =
| тип_підрозділів =
| підрозділи =

| офіційна_мова = [[болгарська мова|болгарська]]
| населення = 19 938 (лютий [[2011]])
| список_за_населенням =
| місце_за_населенням =
| щільність_населення =
| список_за_щільністю_населення =
| місце_за_щільністю_населення =
| етнікон =

| відсоток_води =
| середня_висота =
| макс_висота_місце =
| макс_висота =
| мін_висота_місце =
| мін_висота =
| часовий_пояс =

| список_за_ввп =
| ввп =
| список_за_ірлп =
| ірлп =
| список_за_джіні =
| джіні =

| тип_заснування =
| заснований =
| назва_до_заснування =
| титул_голови_уряду =
| голова_уряду =
| титул_представників1 =
| представник1 =
| титул_представників2 =
| представник2 =
| тип_скорочення =
| скорочення =
| тип_скорочення2 =
| скорочення2 =
| тип_скорочення3 =
| скорочення3 =
}}

'''Общи́на Левський''' ({{lang-bg|Община Левски}}) — [[Общини Болгарії|община]] в [[Плевенська область|Плевенській області]], [[Болгарія]]. Адміністративний центр общини — місто [[Левський]]. Населення — 19 938 (лютий [[2011]]).

== Населені пункти ==
{|
|
* '''[[Левський]]''' ({{lang-bg|Левски}})
* [[Обнова (Болгарія)|Обнова]] ({{lang-bg|Обнова}})
* [[Асеновці]] ({{lang-bg|Асеновци}})
* [[Малчика]] ({{lang-bg|Малчика}})
* [[Градиште (Плевенська область)|Градиште]] ({{lang-bg|Градище}})
* [[Билгарене (Плевенська область)|Билгарене]] ({{lang-bg|Българене}})
|
* [[Козар-Белене]] ({{lang-bg|Козар Белене}})
* [[Тринчовиця]] ({{lang-bg|Трънчовица}})
* [[Аспарухово (Плевенська область)|Аспарухово]] ({{lang-bg|Аспарухово}})
* [[Стежерово]] ({{lang-bg|Стежерово}})
* [[Ізгрев (Плевенська область)|Ізгрев]] ({{lang-bg|Изгрев}})
* [[Божурлук]] ({{lang-bg|Божурлук}})
* [[Варана]] ({{lang-bg|Варана}})
|}

== Населення ==
* 26 706 ([[2000]])
* 25 607 ([[2005]])
* 22 452 ([[2009]])
* 19 938 (лютий [[2011]]).

== Посилання ==
* http://bulgaria.domino.bg/levski/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20060830224651/http://www.bulgaria.domino.bg/levski/ |date=30 серпня 2006 }} Община Левські
{{Плевенська область|Левський}}
{{Bulgaria-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Болгарія}}

[[Категорія:Общини області Плевен]]

title: болг. Община Левски

Герб: Прапор

Адм. центр: Левський

Країна: Болгарія

Регіон: Плевенська область

Офіційна мова: болгарська

Губернатор: Lyubka Aleksandrovad


text:
# Ґонт (геральдика)
Ґонт — у геральдиці простий прямокутник.

## Опис і дизайн
У гербі може з'явитися одна або кілька ґонт. Якщо кілька, необхідно вказати їх кількість. Коли вони пливуть у полі, вони є негеральдичною фігурою. Такі назви, як черепиця також можна знайти в описах зображення ґонта. Шари — поздовжній ґонтовий (стовпоподібний, тобто стоячий), лежачий ґонтовий (балоподібний), похилий і похилий вліво. Зі скошеними кінцями (паралелограмами) ґонт називається обрізаним.
- Ґонт
- Ґонтоване поле
- Дротяні ґонти
- Ґонтовий (вкритий ґонтом; у вістрі)

Ґонтоване поле — ґонти, що розміщені у вигляді витягнутої з одного боку шахівниці. Утворюється шляхом перетину вертикальних і горизонтальних ліній. Утворені прямокутники на короткій стороні почергово зафарбовують. Розділене таким чином гербове поле є покрите ґонтом або прикрашене вузькими шахівницями. Найпростіший ґонт відповідає прямокутнику у співвідношенні сторін 1×2. Ґонтування — це геральдична конструкція.
Якщо прямокутники в полі герба горизонтальні по довгій стороні, для цього зображення такі терміни, як каміння або цегла. Тоді в описі герба йдеться про кам'яну кладку. Якщо видно лише розділові лінії й немає жодної тинктури, це означає, що воно має чорний колір у колір поля або квадрат у випадку фігур, наприклад будівель.
В іншому випадку існують також похилі (праві) черепиці та похилі ліві черепиці.
Ґонт — це також пухкий візерунок з невеликими прямокутниками (посіяний/посипаний ґонтом).
Існує також ґонт, отримана від фігури. Він схожий на зубчастий розріз, але більш грубий і завжди складається з нерівних прямокутників і має іншу тематичну прив'язку.
Ґонт, вкорочений до квадрата, називається чотирикутником або чвертьполем, закруглена внизу — щитком. Хамаїди — три накладені одна на одну черепиці, які стають коротшими догори або донизу. Хоча ґонт може бути плаваючим стовпом, балкою або похилою балкою, він не називається так, тому що ці два об'єкти суттєво відрізняються один від одного. Косий ґонт називається ламаним, коли він є конкретно емблемою родового герба; її розглядають як сильно вкорочену косу нитку.

## Приклади
- Перфорований поздовжній ґонт (Кампань-сюр-Од Франція)
- Золота горизонтальна черепиця, у супроводі двохоленячі рогів (Кіргундем ФРН)
- Чорний, золотий ґонт (ґонтоване,засіяна ґонтом; Фамар Франція)
- Усіяний зверху ґонтом, знизу сріблясто-чорним ґонтом (Вільнсдорф ФРН)

## Вебпосилання
- Бернхард Петер: Геральдичні зображення: прості окремо стоячі предмети, черепиця, ромби
- Schindeln (Heraldik)

title: Ґонт (геральдика)

wikitext:
{{універсальна картка}}

'''Ґонт''' — у [[Геральдика|геральдиці]] простий прямокутник.

== Опис і дизайн ==
У гербі може з'явитися одна або кілька ґонт. Якщо кілька, необхідно вказати їх кількість. Коли вони пливуть у полі, вони є [[Негеральдичні фігури|негеральдичною фігурою]]. Такі назви, як ''черепиця'' також можна знайти в описах зображення ґонта. Шари — ''поздовжній ґонтовий'' ([[Стовп (геральдика)|стовпоподібний]], тобто стоячий), ''лежачий ґонтовий'' ([[Балка (геральдика)|балоподібний]]), похилий і похилий вліво. Зі скошеними кінцями ([[паралелограм]]ами) ґонт називається ''обрізаним''.
<gallery style="text-align:center">
Billet_demo.svg|Ґонт
Wappen_Dettingen_(Konstanz).svg|Ґонтоване поле
Blason_Fr_famille_Etcheverry_(Irouleguy).svg|Дротяні ґонти
Blason_ville_fr_Niederstinzel_57.svg|Ґонтовий (вкритий ґонтом; у вістрі)
</gallery>
''Ґонтоване поле'' — ґонти, що розміщені у вигляді витягнутої з одного боку [[Шахівниця|шахівниці]]. Утворюється шляхом перетину вертикальних і горизонтальних ліній. Утворені прямокутники на короткій стороні почергово зафарбовують. Розділене таким чином гербове поле є ''покрите ґонтом'' або [[Геральдична мова|прикрашене]] ''вузькими [[Шахівниця (геральдика)|шахівницями]]''. Найпростіший ґонт відповідає прямокутнику у співвідношенні сторін 1×2. ''Ґонтування'' — це геральдична конструкція.

Якщо прямокутники в полі герба горизонтальні по довгій стороні, для цього зображення такі терміни, як ''каміння'' або ''цегла''. Тоді в описі герба йдеться про ''кам'яну кладку''. Якщо видно лише розділові лінії й немає жодної [[тинктури]], це означає, що воно має ''чорний колір'' у колір поля або ''квадрат'' у випадку фігур, наприклад будівель.
[[Файл:DEU_Eisendorf_COA.svg|міні| Розрізання черепиці ([[Айзендорф]] ФРН)]]
В іншому випадку існують також ''похилі (праві) черепиці'' та ''похилі ліві черепиці''.

''Ґонт'' — це також пухкий візерунок з невеликими прямокутниками ''(посіяний/посипаний ґонтом)''.

Існує також ''ґонт,'' отримана від фігури. Він схожий на [[Зубці (геральдика)|зубчастий розріз]], але більш грубий і завжди складається з нерівних прямокутників і має іншу тематичну прив'язку.

Ґонт, вкорочений до квадрата, називається ''чотирикутником'' або ''[[чвертьполе]]м'', закруглена внизу — [[Щиток (геральдика)|щитком]]. ''Хамаїди'' — три накладені одна на одну черепиці, які стають коротшими догори або донизу. Хоча ґонт може бути плаваючим стовпом, балкою або похилою балкою, він не називається так, тому що ці два об'єкти суттєво відрізняються один від одного. Косий ґонт називається ламаним, коли він є конкретно емблемою родового герба; її розглядають як сильно вкорочену косу нитку.

== Приклади ==
<gallery style="text-align:center">
Blason_ville_fr_Campagne-sur-Aude_(Aude).svg|Перфорований поздовжній ґонт ([[Кампань-сюр-Од]] Франція)
DEU_Kirchhundem_COA.svg|Золота горизонтальна черепиця, у супроводі двох[[Оленячий ріг (геральдика)|оленячі рогів]] ([[Кірхгундем|Кіргундем]] ФРН)
Blason_de_la_ville_de_Famars_(59)_Nord-France.svg|Чорний, золотий ґонт (''ґонтоване'',''засіяна ґонтом''; [[Фамар]] Франція)
DEU_Wilnsdorf_COA.svg|Усіяний зверху ґонтом, знизу сріблясто-чорним ґонтом ([[Вільнсдорф]] ФРН)
</gallery>

== Література ==
* Gert Oswald: ''Lexikon der Heraldik.'' Bibliographisches Institut, Mannheim u. a. 1984, ISBN 3-411-02149-7, S. 351.

== Вебпосилання ==
* Бернхард Петер: ''[http://www.welt-der-wappen.de/Heraldik/seiten/heroldsbild4.htm Геральдичні зображення: прості окремо стоячі предмети, черепиця, ромби]''
* [https://heraldik-wiki.de/index.php?title=Schindeln_(Heraldik) Schindeln] ([[:de:Heraldik-Wiki|Heraldik]])
{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Гербові фігури]]


text:
# Коридор Вазарі
 Коридор Вазарі італ. Corridoio Vasariano — видовжена крита галерея-перехід у Флоренції, що створив архітектор і художник Джорджо Вазарі (1511—1574).

## Передісторія
Тосканському герцогу Козімо I Медічі треба було якось діставатися до власних кабінетів, розташованих в Уффіці, де він звик працювати. Але треба було проходити через Старій міст (Понте Веккьо) та терпіти сусідство торговців м'ясом та чинбарів, що торгували обробленими шкірами і натовпом флорентійців. Для зручності ремісники розташували поряд з мостом і власні майстерні. Декілька убивств представників родини Медічі примушували і герцога дбати про власну безпеку (останнє убивство відбулося у 1537 році, коли загинув Олессандро Медічі, що був покровителем молодого тоді Вазарі). Козімо і замовив Вазарі незвичну непарадну споруду, що мала забезпечити йому безпеку та безперешкодний прохід до Уффіці або до Палаццо Веккьо, де перебував уряд Тоскани.

## Особливості місцезнаходження
Вазарі не належав до видатних архітекторів, тому запропонував герцогові довгий коридор, освітлений невеликими вікнами. Галерею коридору підняли на арках, вхід був через малопомітні двері в приватних садах Боболі. Коридор йшов від палаццо Веккьо, приводив до споруди Уффіці, куди можна було дістатися непоміченим. Проект був затверджений герцогом і будівництво розпочалося. Міркування безпеки головували, тому коридор провели також через балкон церкви Фелічіта, куди безпечно могла дістатися і родина герцога з дітьми, аби бути присутніми на католицьких месах. Формально коридор присвятили одруженню сина герцога Франческо I Медичи з Йоанною Австрійською, Медічі цим весіллям породнилися з Габсбурзькою династією.
Під час будівництва коридор також мав перетнути приватну вежу родини Маннеллі. Перемови з родиною не мали успіху, гордовиті Маннеллі відмовились руйнувати власну вежу, адже це була їх приватна власність. Герцог був примушений поступитися, позаяк коридор і так проходив повз муніципальні ділянки.

## Ділянки коридору
Будівництво тривало п'ять з половиною місяців (в літературі вказіки, що будівництво тривало п'ять або шість місяців). Споруду добудували у 1565 р. План споруди нагадував латинську літеру «Z» і перетинав річку Арно. Як і у всіх довідниках довжина коридору різниться від 750 метрів до одного кілометра і 200 метрів.
Найпарадніша ділянка коридору — так звана Зала п'ятисот (Salone dei Cinquecento). Це був колишній барак, котрий використовували для засідань п'ятисот депутатів, звідси і збережена назва. З роками стіни і стелю прикрасили декором за наказом Джироламо Савонароли, а пізніше, вже по страті Савонароли залу використовували для урочистих аудієнцій родиною Медічі.
Одна ділянка коридору присвячена портретам та скульптурам-погруддям представників родини Медічі і це не автопортрети.
Доступна ділянка коридору для відвідувачів має ще первісні круглі віконця, забрані декоративними гратками. Саме в цій ділянці і розташовані уславлені автопортрети художників різних країн і різних сторіч.

## Збереження творів мистецтва
Переказують, що у Флоренції мешкав лікар, що збирав автопортрети художників. Ідея давно носилась у повітрі. Так, умовні портрети діячів минулого, римських пап і кардиналів, славетних жінок минувшини збирав священик Паоло Джовіо. Про колекцію лікаря дізнався і герцог, відвідав галерею і запропонував її продати. Лікар відмовив герцогу і той, аби не втрачати колекцію, наказав скопіювати автопортрети його колекції. З цих копій нібито і розпочалася колекція автопортетів у Медічі.
Сам коридор, споруда суто функціональна і спрощена, не мав архітектурної вартості. Але родина Медічі подбала про наповнення її скарбами мистецтва. Тут почали розміщати автопортрети шанованих художників, як італійських, так і іноземних. Згодом до них додали погруддя та невелику кількість картин різних напрямків і стилів (неаполітанська школа, римська художня школа переважно).
Частка автопортретів була замовлена, частку власних портретів подарували самі художники, не чекаючи вельможних замовлень. Тому частку автопортретів з плином часу перенесли до сховищ. Але родина Медічі подбала про твори низки уславлених митців, твори котрих самі ж і розвішували. Ці твори й досі висять на тих же місцях, де були колись розвішані історичними особами.

## Коридор Вазарі в 20 ст
Як і кожна старовинна споруда, коридор Вазарі бачив чимало історичних осіб (папи римські, Наполеон Бонапарт, Беніто Муссоліні), так і стикався з подіями драматичними та навіть злочинними. Саме в коридорі Вазарі гуляли Беніто Муссоліні та Гітлер під час візиту останнього у Флоренцію. В дні вигнання вояків-фашистів майже всі мости через річку Арно були поруйновані. Вдалося зберегти лише Старий міст, що ніс на собі ділянку коридору Вазарі. Лише у повоєнний період стала відома рятівна та благодійна діяльність німецького дипломата Герхарда Вольфа (1896—1971), котрий приховано, але діяльно сприяв вивезенню скарбів мистецтва з галереї Уффіці у безпечне місце, встиг переховати євреїв Флоренції в місяці гонінь на них (серед врятованих і відомий мистецтвознавець Бернард Беренсон). Саме Герхард Вольф сприяв збереженню Понте Веккьо з ділянкою коридора Вазарі. У повоєнні роки його зробили почесним громадянином Флоренції.
Те, що вдалося Герхарду Вольфу, не вдалося 27 травня 1993 року, коли підірвали автомобіль з вибухівкою поряд з ділянкою коридора Вазарі. Була пошкоджена як стара споруда, так і низка картин, порізаних гострими шматками скла. Залишки пошкоджених картин вирішили не реставрувати, не домальовувати оригінали, вони зібрані і перенесені на панелі з чорним тлом на згадку про варварство.

## Галерея (фасади коридору)
- Перехід над вулицею
- Коридор Вазарі біля палаццо Пітті
- Арки коридору Вазарі
- Коридор на Старому мосту через річку Арно
- Коридор і Старий міст зверху

## Інтер'єри коридору
- Стінописи на склепіннях в коридорі
- Склепіння над сходинками

## Скарбниця автопортретів художників
Коридор давно скарбниця автопортретів різних художників. Серед них Рафаель Санті, Джуліо Романо, Антоніс Мор, Лука Джордано, Тиціан, Пітер Пауль Рубенс, Рембрандт, Ежен Делакруа, Орест Кіпренський, Іван Айвазовський, Фредерік Лейтон, Карл Ларссон, Андерс Цорн, Джованні Больдіні, Джон Сінгер Сарджент, Марк Шагал…
Копій мало, але вони мають історичне значення, серед них старовинна копія автопортрета Альбрехта Дюрера. В 20 ст., коли почали опікуватись гендерними проблемами, звернули увагу й на автопортрети відомих жінок-художниць. Кількість автопортретів досягла півтори тисячі зразків, а картин близько семи сотень.
- Філіппіно Ліппі
- Донька Якопо Тінторетто, автопортрет
- Антоніс Мор
- Адам Ельсгаймер
- Джованна Фрателліні
- Джошуа Рейнольдс
- Ангеліка Кауффманн
- Фредерік Лейтон
- Тереза Шварц
- Лука Джордано
- Ежен Делакруа
- Франческо Аєц

## Особливості роботи
Відвідати коридор Вазарі дозволено лише з екскурсією у кількості не більше 20 осіб. Вони проводяться нечасто і вимагають залишати замовлення заздалегідь. Діти до дванадцяти років та інваліди на візках не допускаються (останні з міркувань безпеки інвалідів тому, що там є вузькі ділянки зі східцями, котрі не обладнані похилими пандусами). Ціна квитка мінлива від пори року, найбільша ціна 85-89 евро з одної особи. Тривалість екскурсії лише одну годину і ніяк не більше, незважаючи на скарги екскурсантів. Кількість експонатів настільки велика, що екскурсоводи не встигають навіть перелічити імена художників в коридорі. Вхід від галереї Уффіці, а вихід з двері, що розташована біля Гроту Бонталенті в Садах Боболі.
В 2020 році коридор зачинили на черговий ремонт. В самому коридорі обладнали вентиляцію, відеоспостереження, систему пожежегасіння тощо. Аби не позбавляти відвідувачів галереї Уффіці вражень від багатої колекції автопортретів уславлених митців минулого і сьогодення, частка картин перенесена у інші доступні палаци і помешкання.
В планах на майбутнє — збільшення пропускної здатності старовинної споруди після її ремонту та сучасного удосконалення.

title: Коридор Вазарі

wikitext:
{{Infobox Museum
 |name        = Коридор Вазарі (Галерея Уффіці)
 |image       = File:Pianta del buonsignori, dettaglio 046 corridore del gran duca (corridoio vasariano).jpg
 |imagesize   = 200 px
 |established =
 |location    = [[Флоренція]], [[Тоскана]]
 |координати  =
 |Фонд        =
 |visitors    =
 |director    = [[]]
 |curator     =
 |website     = [http://www.museumsinflorence.com/musei/corridoio_vasariano.html]
 |кр = Італія Флоренція
}}

''' Коридор Вазарі''' {{lang-it|Corridoio Vasariano}} — видовжена крита галерея-перехід у Флоренції, що створив [[архітектор]] і [[художник]] Джорджо Вазарі (1511—1574).

== Передісторія ==
Тосканському герцогу [[Козімо I Медічі]] треба було якось діставатися до власних [[кабінет]]ів, розташованих в Уффіці, де він звик працювати. Але треба було проходити через Старій міст (Понте Веккьо) та терпіти сусідство торговців [[м'ясо]]м та [[чинбар]]ів, що торгували обробленими шкірами<ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.bbc.com/ukrainian/vert-tra-40138543|назва=Коридор Вазарі - найбільша таємниця Флоренції - BBC News Україна|видавець=[[BBC]]|дата=4 червня 2017|url-архіву=https://web.archive.org/web/20170606213338/https://www.bbc.com/ukrainian/vert-tra-40138543|дата-архіву=2017-06-06|мертвий-url=no|дата-доступу=14 грудня 2023}}</ref> і натовпом флорентійців. Для зручності ремісники розташували поряд з мостом і власні майстерні. Декілька убивств представників родини Медічі примушували і герцога дбати про власну безпеку (останнє убивство відбулося у [[1537]] році, коли загинув Олессандро Медічі, що був покровителем молодого тоді Вазарі). Козімо і замовив Вазарі незвичну непарадну споруду, що мала забезпечити йому безпеку та безперешкодний прохід до Уффіці або до Палаццо Веккьо, де перебував уряд Тоскани.

== Особливості місцезнаходження ==
{{main|Сади Боболі}}

[[Файл:Firenze - Florence - Via de' Guicciardini - View NE on Ponte Vecchio 1345 & the Vasari Corridor 1564, linking Palazzo Vecchio with Palazzo Pitti.jpg|міні|праворуч|200пкс|Коридор Вазарі оминає вежу родини Маннеллі.]]

Вазарі не належав до видатних архітекторів, тому запропонував герцогові довгий коридор, освітлений невеликими вікнами. Галерею коридору підняли на арках, вхід був через малопомітні двері в приватних [[Сади Боболі|садах Боболі]]. Коридор йшов від палаццо Веккьо, приводив до споруди Уффіці, куди можна було дістатися непоміченим. [[Проект]] був затверджений герцогом і будівництво розпочалося. Міркування безпеки головували, тому коридор провели також через балкон церкви Фелічіта, куди безпечно могла дістатися і родина герцога з дітьми, аби бути присутніми на католицьких месах. Формально коридор присвятили одруженню сина герцога Франческо I Медичи з Йоанною Австрійською, Медічі цим весіллям породнилися з Габсбурзькою династією<ref name=":1">{{Cite web |url=https://italy4.me/toscana/florence/corridoio-vasariano.html |title=Архівована копія |accessdate=7 жовтня 2020 |archive-date=20 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201020224023/https://italy4.me/toscana/florence/corridoio-vasariano.html }}</ref>.

Під час будівництва коридор також мав перетнути приватну вежу родини Маннеллі<ref name=":0"/>. Перемови з родиною не мали успіху, гордовиті Маннеллі відмовились руйнувати власну вежу, адже це була їх приватна власність. Герцог був примушений поступитися, позаяк коридор і так проходив повз муніципальні ділянки<ref name=":0"/>.

== Ділянки коридору ==
[[Файл:Corridoio vasariano, veduta di ponte vecchio 02.JPG|міні|праворуч|200пкс|]]
Будівництво тривало п'ять з половиною місяців (в літературі вказіки, що будівництво тривало п'ять або шість місяців). Споруду добудували у [[1565]] р. План споруди нагадував латинську літеру «Z» і перетинав річку Арно. Як і у всіх довідниках довжина коридору різниться від 750 метрів до одного кілометра і 200 метрів.

Найпарадніша ділянка коридору — так звана Зала п'ятисот (Salone dei Cinquecento). Це був колишній [[барак]], котрий використовували для засідань п'ятисот депутатів, звідси і збережена назва. З роками стіни і стелю прикрасили декором за наказом [[Джироламо Савонарола|Джироламо Савонароли]], а пізніше, вже по страті Савонароли залу використовували для урочистих аудієнцій родиною Медічі.

Одна ділянка коридору присвячена портретам та скульптурам-погруддям представників родини Медічі і це не автопортрети.

Доступна ділянка коридору для відвідувачів має ще первісні круглі віконця, забрані декоративними гратками. Саме в цій ділянці і розташовані уславлені автопортрети художників різних країн і різних сторіч.

== Збереження творів мистецтва ==

{{main|Портретна колекція Джовіо}}
[[Файл:Corridoio vasariano, interno.JPG|міні|праворуч|200пкс|]]
Переказують, що у Флоренції мешкав [[лікар]], що збирав автопортрети художників. Ідея давно носилась у повітрі. Так, умовні портрети діячів минулого, римських пап і [[кардинал]]ів, славетних жінок минувшини збирав священик Паоло Джовіо. Про колекцію лікаря дізнався і герцог, відвідав галерею і запропонував її продати. Лікар відмовив герцогу і той, аби не втрачати колекцію, наказав скопіювати автопортрети його колекції. З цих копій нібито і розпочалася колекція автопортетів у Медічі.
Сам коридор, споруда суто функціональна і спрощена, не мав архітектурної вартості<ref name=":0"/>. Але родина Медічі подбала про наповнення її скарбами мистецтва. Тут почали розміщати автопортрети шанованих художників, як італійських, так і іноземних. Згодом до них додали [[погруддя]] та невелику кількість картин різних напрямків і стилів ([[неаполітанська школа]], [[римська художня школа]] переважно).

Частка [[автопортрет]]ів була замовлена, частку власних [[портрет]]ів подарували самі художники, не чекаючи вельможних замовлень. Тому частку автопортретів з плином часу перенесли до сховищ. Але родина Медічі подбала про твори низки уславлених митців, твори котрих самі ж і розвішували. Ці твори й досі висять на тих же місцях, де були колись розвішані історичними особами.

== Коридор Вазарі в 20 ст ==

Як і кожна старовинна споруда, коридор Вазарі бачив чимало історичних осіб (папи римські, Наполеон Бонапарт, Беніто Муссоліні), так і стикався з подіями драматичними та навіть злочинними. Саме в коридорі Вазарі гуляли Беніто Муссоліні та Гітлер під час візиту останнього у Флоренцію. В дні вигнання вояків-фашистів майже всі мости через річку Арно були поруйновані. Вдалося зберегти лише Старий міст, що ніс на собі ділянку коридору Вазарі. Лише у повоєнний період стала відома рятівна та благодійна діяльність німецького дипломата Герхарда Вольфа (1896—1971), котрий приховано, але діяльно сприяв вивезенню скарбів мистецтва з галереї Уффіці у безпечне місце, встиг переховати євреїв Флоренції в місяці гонінь на них (серед врятованих і відомий мистецтвознавець [[Бернард Беренсон]]). Саме Герхард Вольф сприяв збереженню Понте Веккьо з ділянкою коридора Вазарі. У повоєнні роки його зробили почесним громадянином Флоренції.

Те, що вдалося Герхарду Вольфу, не вдалося 27 травня [[1993]] року, коли підірвали [[автомобіль]] з вибухівкою поряд з ділянкою коридора Вазарі. Була пошкоджена як стара споруда, так і низка картин, порізаних гострими шматками скла. Залишки пошкоджених картин вирішили не реставрувати, не домальовувати оригінали, вони зібрані і перенесені на панелі з чорним тлом на згадку про варварство.

== Галерея (фасади коридору) ==

[[Файл:Corridoio vasariano, affaccio su santa felicita.JPG|міні|праворуч|200пкс|Церква Санта Фелічіта, інтер'єр від коридору Вазарі]]

<gallery>
File:Cor IMG 4417.JPG|Перехід над вулицею
File:Boboli, corridoio vasariano.JPG|Коридор Вазарі біля палаццо Пітті
File:Corridoio Vasariano, curva.JPG|Арки коридору Вазарі
File:03 2015 Ponte Vecchio-Arno-Portico-ordine tuscanico, arco a tutto sesto (Firenze) Photo Paolo Villa FOTO9257.JPG|Коридор на Старому мосту через річку Арно
File:Corridoio vasariano da uffizi.JPG|Коридор і Старий міст зверху
</gallery>

== Інтер'єри коридору ==
[[Файл:Detail of the Vasari Corridor 2016-05-06-3.jpg|міні|праворуч|200пкс|]]

<gallery>
File:Ceiling of the Vasari Corridor, entrance from Uffizi-2.jpg|Стінописи на склепіннях в коридорі
File:Ceiling of the Vasari Corridor, entrance from Uffizi.jpg|Склепіння над сходинками
File:Detail of the Vasari Corridor 2016-05-06-2.jpg|
File:Corridoio vasariano, entrata.JPG|
</gallery>

== Скарбниця автопортретів художників ==
Коридор давно скарбниця автопортретів різних художників. Серед них [[Рафаель Санті]], [[Джуліо Романо]], [[Антоніс Мор]], [[Лука Джордано]], [[Тиціан]], [[Пітер Пауль Рубенс]], [[Рембрандт]], [[Ежен Делакруа]], [[Кіпренський Орест Адамович|Орест Кіпренський]], [[Айвазовський Іван Костянтинович|Іван Айвазовський]], [[Фредерік Лейтон]], [[Карл Ларссон]], [[Андерс Цорн]], [[Джованні Больдіні]], [[Джон Сінгер Сарджент]], [[Марк Шагал]]…

Копій мало, але вони мають історичне значення, серед них старовинна копія автопортрета [[Альбрехт Дюрер|Альбрехта Дюрера]]. В 20 ст., коли почали опікуватись гендерними проблемами, звернули увагу й на автопортрети відомих жінок-художниць. Кількість автопортретів досягла півтори тисячі зразків, а картин близько семи сотень<ref name=":1"/>.

<gallery>
File:Filippino Lippi Portrait self.jpg|[[Філіппіно Ліппі]]
File:Autoritratto dela tintoretta alla spinetta.jpg|Донька Якопо Тінторетто, автопортрет
File:Anthonis Mor Self Portrait 1558.jpg|Антоніс Мор
File:Adam Elsheimer self portrait 01.jpg|[[Адам Ельсгаймер]]
File:Giovanna Fratellini (autoportrait).jpg|Джованна Фрателліні
File:Joshua Reynolds Self Portrait.jpg|Джошуа Рейнольдс
File:Angelica Kauffmann Self Portrait as the Muse of Painting.jpg|Ангеліка Кауффманн
File:1880 Frederic Leighton - Self portrait.jpg|Фредерік Лейтон
File:Thérèse Schwartze 005.jpg|Тереза Шварц
File:Luca Giordano Fapresto.jpg|Лука Джордано
File:Eugène Ferdinand Victor Delacroix 050.jpg|Ежен Делакруа
File:Francesco Hayez 057.jpg|[[Франческо Аєц]]
|
</gallery>

== Особливості роботи ==
[[Файл:Exit from Vasari Corridor, Florence.jpg|міні|праворуч|200пкс|Вихід екскурсії надвечір з коридору біля Гроту Буонталенті]]
Відвідати коридор Вазарі дозволено лише з [[Екскурсія|екскурсією]] у кількості не більше 20 осіб. Вони проводяться нечасто і вимагають залишати замовлення заздалегідь. Діти до дванадцяти років та інваліди на візках не допускаються (останні з міркувань безпеки інвалідів тому, що там є вузькі ділянки зі східцями, котрі не обладнані похилими [[пандус]]ами). Ціна квитка мінлива від пори року, найбільша ціна 85-89 евро з одної особи. Тривалість екскурсії лише одну годину і ніяк не більше, незважаючи на скарги екскурсантів. Кількість [[експонат]]ів настільки велика, що екскурсоводи не встигають навіть перелічити імена художників в коридорі. Вхід від галереї Уффіці, а вихід з двері, що розташована біля Гроту Бонталенті в Садах Боболі.

В 2020 році коридор зачинили на черговий [[ремонт]]. В самому коридорі обладнали вентиляцію, відеоспостереження, систему пожежегасіння тощо. Аби не позбавляти відвідувачів галереї Уффіці вражень від багатої колекції автопортретів уславлених митців минулого і сьогодення, частка картин перенесена у інші доступні палаци і помешкання.

В планах на майбутнє — збільшення пропускної здатності старовинної споруди після її ремонту та сучасного удосконалення.

== Джерела ==
* Книга Лучано Берти «Уффици и Коридор Вазари», 1991 (рос)
* http://www.museumsinflorence.com/musei/corridoio_vasariano.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201112013430/http://www.museumsinflorence.com/musei/corridoio_vasariano.html |date=12 листопада 2020 }} (англ)
* https://www.bbc.com/ukrainian/vert-tra-40138543 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210508174444/https://www.bbc.com/ukrainian/vert-tra-40138543 |date=8 травня 2021 }} (укр)

== Посилання ==
{{Портал|Італія|Мистецтво|Архітектура|Історія}}
{{commonscat-inline|Korets Castle}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Флоренція]]
[[Категорія:Пам'ятки Італії]]
[[Категорія:Мистецтво Італії]]
[[Категорія:Засновані в Італії 1565]]

title: італ. Corridoio vasariano

італ. Corridoio vasariano: Коридор Вазарі (Флоренція)

Тип: зібрання творів мистецтваd · прохід · Коридор і музей

Назва на честь: Джорджо Вазарі

Статус спадщини: національна спадщина Італіїd

Частина від: Галерея Уффіці і Gallerie degli Uffizid

Країна: Італія

Розташування: Флоренція, Тоскана

Адреса: 50122 via della Ninna, 5

Стиль: Архітектура Відродження

Архітектор: Джорджо Вазарі


text:
# Гранична ознака порівняння
Гранична ознака порівняння (на відміну від пов'язаної прямої ознаки порівняння) — це математичний критерій збіжності, який використовується для визначення збіжності чи розбіжності нескінченного ряду.

## Твердження
Нехай задано два ряди {\displaystyle \sum _{n}a_{n}} і {\displaystyle \sum _{n}b_{n}}, де {\displaystyle a_{n}\geq 0}, {\displaystyle b_{n}>0} для будь-якого {\displaystyle n}.
Якщо {\displaystyle \lim \limits _{n\to \infty }{\dfrac {a_{n}}{b_{n}}}=c}, причому {\displaystyle 0<c<\infty }, тоді обидва ряди або збіжні або навпаки є розбіжними.

## Доведення
Оскільки {\displaystyle \lim \limits _{n\to \infty }{\frac {a_{n}}{b_{n}}}=c}, то для будь-якого {\displaystyle \varepsilon >0} існує натуральне число {\displaystyle n_{0}>0} таке, що всіх {\displaystyle n\geq n_{0}}, виконується нерівність {\displaystyle \left|{\dfrac {a_{n}}{b_{n}}}-c\right|<\varepsilon }, що рівносильно:
{\displaystyle -\varepsilon <{\frac {a_{n}}{b_{n}}}-c<\varepsilon }
{\displaystyle c-\varepsilon <{\frac {a_{n}}{b_{n}}}<c+\varepsilon ,}
{\displaystyle (c-\varepsilon )b_{n}<a_{n}<(c+\varepsilon )b_{n}.}
Оскільки {\displaystyle c>0}, то можемо обрати {\displaystyle \varepsilon } як завгодно малим, щоб {\displaystyle c-\varepsilon >0}.
Тоді {\displaystyle b_{n}<{\dfrac {1}{c-\varepsilon }}a_{n}}, і за ознакою порівняння, якщо ряд {\displaystyle \sum _{n}a_{n}} є збіжним, то збіжним буде і ряд {\displaystyle \sum _{n}b_{n}}.
Аналогічно для {\displaystyle a_{n}<(c+\varepsilon )b_{n}}, якщо ряд {\displaystyle \sum _{n}{}a_{n}} є розбіжним, то знову ж таки за ознакою порівняння  розбіжним буде і ряд {\displaystyle \sum _{n}b_{n}}.
Отже, обидва ряди є збіжними, або розбіжними.

## Приклад
Визначимо, чи буде збіжним ряд
{\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }{\frac {1}{n^{2}+2n}}.}
Для цього порівняємо його зі збіжним рядом
{\displaystyle \sum _{n=1}^{\infty }{\frac {1}{n^{2}}}={\frac {\pi ^{2}}{6}}.}
Оскільки
{\displaystyle \lim \limits _{n\to \infty }{\frac {1}{n^{2}+2n}}{\frac {n^{2}}{1}}=1>0,}
тому початковий ряд також є збіжним.

## Одностороння версія
Односторонню версію граничної ознаки порівняння можна сформулювати за допомогою верхньої та нижньої границі.
Нехай {\displaystyle a_{n},b_{n}\geq 0} для будь-яких {\displaystyle n}.
Тоді, якщо
{\displaystyle \limsup _{n\to \infty }{\frac {a_{n}}{b_{n}}}=c,\quad 0\leq c<\infty ,}
{\displaystyle \sum \limits _{n}b_{n}} є збіжним, тоді ряд {\displaystyle \sum \limits _{n}a_{n}} обов'язково буде збіжним.

## Приклад
Нехай {\displaystyle a_{n}={\dfrac {1-(-1)^{n}}{n^{2}}}} і {\displaystyle b_{n}={\dfrac {1}{n^{2}}}} для будь-яких {\displaystyle n}.
Тоді
{\displaystyle \lim \limits _{n\to \infty }{\frac {a_{n}}{b_{n}}}=\lim \limits _{n\to \infty }(1-(-1)^{n})}
не існує, і в цьому випадку не можна використовувати стандартну версію граничної ознаки порівняння.
Однак
{\displaystyle \limsup _{n\to \infty }{\frac {a_{n}}{b_{n}}}=\limsup _{n\to \infty }(1-(-1)^{n})=2\in [0,\infty ),}
ряд {\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }{\frac {1}{n^{2}}}} є збіжним, і тому згідно з односторонньою версією граничної ознаки порівняння ряд {\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }{\frac {1-(-1)^{n}}{n^{2}}}} буде збіжним.

## Обернена одностороння версія
Нехай {\displaystyle a_{n},b_{n}\geq 0} для будь-якого {\displaystyle n}.
Якщо ряд {\displaystyle \sum _{n}a_{n}} розбіжний, а {\displaystyle \sum _{n}b_{n}} збіжний, тоді обов'язково
{\displaystyle \limsup _{n\to \infty }{\frac {a_{n}}{b_{n}}}=\infty }
або
{\displaystyle \liminf _{n\to \infty }{\frac {b_{n}}{a_{n}}}=0.}
Головним тут є те, що у деякому сенсі числа {\displaystyle a_{n}} більші за числа {\displaystyle b_{n}}.

## Приклад
Нехай функція {\displaystyle f(z)=\sum \limits _{n=0}^{\infty }a_{n}z^{n}} — аналітична на одиничному крузі
{\displaystyle D=\{z\in \mathbb {C} \colon |z|<1\},}
і має образ скінченної площі.
Відповідно до формули Парсеваля площа образу функції {\displaystyle f} дорівнює
{\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }n|a_{n}|^{2}}.
Крім того, ряд {\displaystyle \sum \limits _{n=1}^{\infty }1/n} є розбіжним.
Отже, згідно з оберненою граничною ознакою маємо
{\displaystyle \liminf _{n\to \infty }{\frac {n|a_{n}|^{2}}{1/n}}=\liminf _{n\to \infty }(n|a_{n}|)^{2}=0,}
тобто
{\displaystyle \liminf _{n\to \infty }n|a_{n}|=0.}

## Зовнішні лінки
- Pauls Online Notes on Comparison Test  [Архівовано 14 липня 2014 у Wayback Machine.]

title: Гранична ознака порівняння

wikitext:
{{Числення|expanded=Рядів}}
'''Гранична ознака порівняння''' (на відміну від пов'язаної [[Пряма ознака порівняння|прямої ознаки порівняння]]) — це математичний критерій збіжності, який використовується для визначення збіжності чи розбіжності нескінченного ряду.

==Твердження==
Нехай задано два ряди <math>\sum_{n}a_n</math> і <math>\sum_{n}b_n</math>, де <math>a_n\geq0</math>, <math>b_n>0</math> для будь-якого <math>n</math>.
Якщо <math>\lim\limits_{n\to \infty } \dfrac {a_{n}}{b_{n}}=c</math>, причому <math>0<c<\infty</math>, тоді обидва ряди або збіжні або навпаки є розбіжними.

==Доведення==
Оскільки <math>\lim\limits_{n \to \infty} \frac{a_n}{b_n}=c</math>, то для будь-якого <math>\varepsilon>0</math> існує натуральне число <math>n_0>0</math> таке, що всіх <math>n\geq n_0</math>, виконується нерівність <math>\left|\dfrac{a_n}{b_n}-c\right|<\varepsilon</math>, що рівносильно:
: <math> -\varepsilon<\frac{a_n}{b_n}-c<\varepsilon</math>
: <math> c-\varepsilon<\frac{a_n}{b_n}<c+\varepsilon,</math>
: <math> (c-\varepsilon)b_n<a_n<(c+\varepsilon)b_n.</math>

Оскільки <math>c>0</math>, то можемо обрати <math>\varepsilon</math> як завгодно малим, щоб <math>c-\varepsilon>0</math>.
Тоді <math>b_n<\dfrac{1}{c-\varepsilon}a_n</math>, і за [[Пряма ознака порівняння|ознакою порівняння]], якщо ряд <math>\sum_{n} a_n</math> є збіжним, то збіжним буде і ряд <math>\sum_{n} b_n</math>.

Аналогічно для <math>a_n<(c+\varepsilon)b_n</math>, якщо ряд <math>\sum_{n}{}a_n</math> є розбіжним, то знову ж таки за ознакою порівняння  розбіжним буде і ряд <math>\sum_{n} b_n</math>.

Отже, обидва ряди є збіжними, або розбіжними.

==Приклад==
Визначимо, чи буде збіжним ряд
: <math>\sum\limits_{n=1}^{\infty}\frac{1}{n^2+2n}.</math>

Для цього порівняємо його зі збіжним рядом
: <math>\sum_{n=1}^{\infty}\frac{1}{n^2}=\frac{\pi^{2}}{6}.</math>

Оскільки
: <math>\lim\limits_{n\to \infty }{\frac {1}{n^{2}+2n}}{\frac {n^{2}}{1}}=1>0,</math>

тому початковий ряд також є збіжним.

==Одностороння версія==
Односторонню версію граничної ознаки порівняння можна сформулювати за допомогою [[Верхня і нижня границі|верхньої та нижньої границі]].
Нехай <math>a_n,b_n\geq0</math> для будь-яких <math>n</math>.
Тоді, якщо
: <math>\limsup _{n\to \infty } \frac {a_{n}}{b_{n}}=c, \quad 0\leq c<\infty,</math>

<math>\sum\limits_{n} b_n</math> є збіжним, тоді ряд <math>\sum\limits_{n} a_n</math> обов'язково буде збіжним.

==Приклад==
Нехай <math>a_n=\dfrac{1-(-1)^{n}}{n^2}</math> і <math>b_n=\dfrac{1}{n^2}</math> для будь-яких <math>n</math>.
Тоді
: <math>\lim\limits_{n \to \infty}\frac{a_{n}}{b_{n}}=\lim\limits_{n \to \infty}(1-(-1)^{n})</math>

не існує, і в цьому випадку не можна використовувати стандартну версію граничної ознаки порівняння.
Однак
: <math>\limsup_{n\to \infty}\frac{a_{n}}{b_{n}}=\limsup_{n\to \infty}(1-(-1)^{n})=2 \in [0,\infty),</math>

ряд <math>\sum\limits_{n=1}^{\infty}\frac{1}{n^2}</math> є збіжним, і тому згідно з односторонньою версією граничної ознаки порівняння ряд <math>\sum\limits_{n=1}^{\infty}\frac{1-(-1)^{n}}{n^2}</math> буде збіжним.

==Обернена одностороння версія==
Нехай <math>a_n, b_n \geq0</math> для будь-якого <math>n</math>.
Якщо ряд <math>\sum _{n}a_{n}</math> розбіжний, а <math>\sum _{n}b_{n}</math> збіжний, тоді обов'язково
: <math>\limsup_{n\to \infty }\frac{a_{n}}{b_{n}}=\infty</math>

або
: <math>\liminf _{n\to \infty }{\frac {b_{n}}{a_{n}}}=0.</math>

Головним тут є те, що у деякому сенсі числа <math>a_n</math> більші за числа <math>b_n</math>.

==Приклад==
Нехай функція <math>f(z)=\sum\limits_{n=0}^{\infty }a_{n}z^{n}</math> — аналітична на одиничному крузі
: <math>D=\{z\in \mathbb {C} \colon |z|<1\},</math>

і має образ скінченної площі.
Відповідно до [[Рівність Парсеваля|формули Парсеваля]] площа образу функції <math>f</math> дорівнює
<math>\sum\limits_{n=1}^{\infty }n|a_{n}|^{2}</math>.
Крім того, ряд <math>\sum\limits_{n=1}^{\infty }1/n</math> є розбіжним.
Отже, згідно з оберненою граничною ознакою маємо
: <math>\liminf _{n\to \infty}\frac{n|a_{n}|^{2}}{1/n}=\liminf_{n\to \infty}(n|a_{n}|)^{2}=0,</math>
тобто
: <math>\liminf_{n\to \infty }n|a_{n}|=0.</math>

== Джерела ==
* {{Фіхтенгольц.укр}}
* {{Ляшко.Ємельянов.Боярчук.Математичний аналіз.ч1}}
* {{ЛяшкоІІ.МатАнЗадачі.укр}}
* {{Дороговцев.Математичний аналіз.ч1}}
* Michele Longo and Vincenzo Valori: ''The Comparison Test: Not Just for Nonnegative Series''. Mathematics Magazine, Vol. 79, No. 3 (Jun., 2006), pp. 205–210 ([https://www.jstor.org/stable/27642937 JSTOR] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210513110206/https://www.jstor.org/stable/27642937 |date=13 травня 2021 }})
* J. Marshall Ash: ''The Limit Comparison Test Needs Positivity''. Mathematics Magazine, Vol. 85, No. 5 (December 2012), pp. 374–375 ([https://www.jstor.org/stable/pdf/10.4169/math.mag.85.5.374.pdf JSTOR] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191205050633/https://www.jstor.org/stable/pdf/10.4169/math.mag.85.5.374.pdf |date=5 грудня 2019 }})

==Зовнішні лінки==
* [http://tutorial.math.lamar.edu/Classes/CalcII/SeriesCompTest.aspx Pauls Online Notes on Comparison Test ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140714004023/http://tutorial.math.lamar.edu/Classes/CalcII/SeriesCompTest.aspx |date=14 липня 2014 }}

{{Ознаки збіжності рядів}}
[[Категорія:Ознаки збіжності]]
[[Категорія:Ряди та послідовності]]


text:
# Хрестівська сільська територіальна громада
Хрестівська сільська громада — територіальна громада в Україні, в Каховському районі Херсонської області. Адміністративний центр — село Хрестівка.
Площа громади — 261,02 км², населення — 5605 мешканців (2017).
Утворена 20 липня 2016 року шляхом об'єднання Долинської, Надеждівської, Новонаталівської, Хрестівської та Шевченківської сільських рад Чаплинського району.

## Населені пункти
До складу громади входять 9 сіл: Долинське, Маячинка, Надіївка, Наталівка, Новонаталівка, Рогачинка, Світле, Хрестівка та Шевченка.

wikitext:
{{Громада України
|назва = Хрестівська сільська
|прапор =
|герб =
|мапа =
|регіон = Херсонська
|міста = 0
|смт = 0
|села = 9
|селища = 0
|рада = [[Хрестівська сільська рада]]
|голова громади = Скоробогатий Олександр Володимирович
}}
'''Хрестівська сільська громада''' — [[територіальна громада]] в Україні, в [[Каховський район|Каховському районі]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Адміністративний центр — село [[Хрестівка (село)|Хрестівка]].

{{Площа і населення ОТГ|Херсонська|Хрестівська сільська}}<!-- площа і населення виведуться автоматично з шаблону -->

Утворена 20 липня 2016 року шляхом об'єднання [[Долинська сільська рада (Чаплинський район)|Долинської]], [[Надеждівська сільська рада (Чаплинський район)|Надеждівської]], [[Новонаталівська сільська рада|Новонаталівської]], [[Хрестівська сільська рада|Хрестівської]] та [[Шевченківська сільська рада (Чаплинський район)|Шевченківської]] сільських рад [[Чаплинський район|Чаплинського району]].

== Населені пункти ==
До складу громади входять 9 сіл: [[Долинське (Каховський район)|Долинське]], [[Маячинка]], [[Надіївка (село)|Надіївка]], [[Наталівка (Хрестівська сільська громада)|Наталівка]], [[Новонаталівка]], [[Рогачинка]], [[Світле (Каховський район)|Світле]], [[Хрестівка (село)|Хрестівка]] та [[Шевченка (Каховський район)|Шевченка]].

== Джерела ==
* {{ВВРУ|2017|18|36}}
* [https://hrestivska-gromada.gov.ua/ Сайт територіальної громади] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210830222942/https://hrestivska-gromada.gov.ua/ |date=30 серпня 2021 }}
* [https://www.facebook.com/profile.php?id=100088152091625 Громада в Facebook]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Kherson-geo-stub}}

{{Хрестівська сільська громада|nocat=1}}
{{Херсонська область}}
{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Громади Каховського району]]
[[Категорія:Громади України за алфавітом]]
[[Категорія:Засновані в Херсонській області 2016]]
[[Категорія:Хрестівська сільська громада|*]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Утворена: 2020 року

title: Територія та населення

Густота: 21,47 осіб/км²

title: Населені пункти

title: Органи влади

Рада: Хрестівська сільська рада

Голова громади: Скоробогатий Олександр Володимирович


text:
# Рівненська єпархія ПЦУ
Рівненська єпархія — єпархія ПЦУ на території Рівненської області.

## Історія
Християнство на Волинь приніс святий рівноапостольний князь Володимир. 992 року він заснував у місті Володимир православну єпископську кафедру і збудував соборну церкву на честь Успіння Божої Матері. З припиненням роду князів Галицько-Волинських Волинь перейшла під управління володарів із роду Гедеміна. Перший із них — Любарт, прийняв православ'я і в усьому допомагав Православній Церкві. У своєму стольному граді Луцьку він збудував замок і кафедральний собор на честь святого апостола Івана Богослова.
Князь Костянтин Острозький — захисник православної церкви на Волині — запросив Константинопольського Патріарха Єремію відвідати його володіння, аби той навів у них церковний лад. 1589 року Патріарх прибув до міста Берестя, де відразу ж зібрав собор духовенства.
Після 1921 р. згідно з Ризьким трактатом у відновленій Польщі опинилась вся західна Волинь. 13 листопада 1924 р. томосом Вселенського патріарха Григорія VII Православна Церква в Польщі визнається як автокефальна і митрополит Діонісій (Валединський) займає дві кафедри: Варшавсько-Холмську і Волинську.
Під Польщею в 1925 р. Волинська єпархія налічувала 760 парафій.
У 1989 р. почав своє відродження автокефальний рух в Православній Церкві на Волині.
7 липня 1990 р. було освячено першу в Рівненській області церкву УАПЦ (м. Рівне, Свято-Стефанівська церква на Грабнику).
10 жовтня 1990 р. на Рівненщині було створено єпархію Української Автокефальної Православної Церкви, яка адміністративно включила в себе межі Рівненської області.
Після Об'єднавчого Собору 1992 р. УАПЦ на Рівненщині реорганізувалася в Рівненську єпархію Української Православної Церкви Київського Патріархату.
Розташована вона в адміністративних межах Рівненської області з кафедральними містами Рівне та Острог. Резиденція правлячого архієрея та єпархіальне управління Рівненської єпархії розташований в м. Рівному.
Єпархія має власний навчальний заклад — Рівненську духовну семінарію.
У Рівненській єпархії щомісяця виходить єпархіальна газета «Духовна нива».
4 вересня 2019 року Архієпископ Рівненський і Острозький Іларіон освятив хрест та наріжний камінь на місці будівництва храму ПЦУ на честь святої праведної діви Юліанії Ольшанської в селі Крупове.

## Правлячі архиєреї
- Антоній (Масендич) 16 вересня 1990 - 25 січня 1992
- Полікарп (Пахалюк) 1992
- Роман (Балащук) 16 вересня 1992 - 12 квітня 1995
- Серафим (Верзун) 12 квітня 1995 - 4 квітня 2000
- Даниїл (Чокалюк) 4 квітня 2000 - 10 грудня 2005
- Євсевій (Політило) 14 грудня 2005 - 23 січня 2012
- Іларіон (Процик) з 23 січня 2012

## Структура єпархії

### Благочиння
1. Рівненське районне благочиння – благочинний протоієрей Олег Півень.
2. Рівненське міське благочиння – благочинний протоієрей Леонід Поліщук.
3. Березнівське районне благочиння – благочинний протоієрей Мирослав Синиця.
4. Варашське районне благочиння – благочинний протоієрей Йосип Шарко.
5. Гощанське районне благочиння – благочинний протоієрей Анатолій Мирончук.
6. Демидівське районне благочиння – благочинний протоієрей Василій Іваник.
7. Дубенське благочиння – благочинний протоієрей Василій Лозинський.
8. Дубровицьке районне благочиння – благочинний протоієрей Данило Ковтуш.
9. Здолбунівське районне благочиння – благочинний протоієрей Павло Джура.
10. Корецьке районне благочиння - благочинний протоієрей Іоан Мациканич.
11. Костопільське районне благочиння – благочинний протоієрей Андрій Кононець.
12. Клеванське благочиння – благочинний протоієрей Олександр Літвінцов.
13. Млинівське районне благочиння – благочинний протоієрей Володимир Левандовський.
14. Острозьке районне благочиння – благочинний протоієрей Юрій Лукашик.
15. Радивилівське районне благочиння – благочинний протоієрей Ігор Данилюк.
16. Сарненське районне благочиння - благочинний протоієрей Андрій Гаврилюк.

## Монастирі та чернецтво єпархії
- Дубнівський Свято-Варваринський жіночий монастир – 35600, м. Дубно Рівненської обл., вул. Шевченка, 51 (колишній монастир кармеліток на околиці Дубно). У 2004 році організацію жіночого монастиря в честь святої Варвари з благословіння Високопреосвященнійшого митрополита Даниїла благословили ігумені Анні (Кулінець), яка з 2001 року виконувала обов'язки настоятельки Свято-Миколаївського жіночого монастиря в м.Дубно, а пізніше в 2002-2004 рр. була настоятелькою жіночого монастиря Різдва Христового в м. Володимир-Волинський, що на Волині. Після неї, на період хвороби у 2014-2016 роках, новою настоятелькою була ігуменя Єфросинія (Таборинська). Але після одужання ігуменя Анна (Кулінець) у 2016 р. повернулася до настоятелсьтва в обителі.
- Гурбинський (Гурбівський) Свято-Воскресенський чоловічий монастир на Повстанських Могилах (урочище Гурби) –  35752, с. Мости Рівненського р-ну Рівненської обл., вул. Лісна, 1. Інтернет-сайт: www.monastyr.rv.ua Першим намісником Гурбенського монастиря був ігумен Антоній (Король Олександр). Отець Антоній народився у липні 1982 року в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області. Закінчив Львівську духовну академію. Кажуть, це була людина, наділена особливою аурою. Проте недовгим був земний шлях о. Антонія, який перервався у липні 2006 року при загадкових обставинах. Могила ігумена знаходиться на території Гурбенського монастиря. З серпня 2006 року настоятелем монастиря на Гурбах служив ієромонах Нифонт (Володимир Карпінський), але владика Іларіон (Процик) у 2015 році його увільнив, як і його заступника Сергія Кондрачука. 16 червня 2015 року, з благословення Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета, раніше належний до Пляшевського Георгіївського монастиря ієромонах Онуфрій (Ляда) призначений намісником Гурбинського Свято-Воскресенського чоловічого монастиря на Повстанських Могилах. Його помічником став ієромонах Лука (Зань). Далі до складу братії додалися: у 2016 році - ієромонах Марк (Лісний), монах Мефодій (Ковальчук), монах Силуан (Петришин), диякон Андрій Бурдик; у 2017 році - ієродиякон Ілля (Соцький), диякон Сергій Баранецький; у 2019 році - ієромонах Нектарій (Мчедлідзе). Короткочасно, у 2016-2022 роках насельником монастиря був ієромонах Марк (Лісний), який помер 2022 року. [4]
- Свято-Георгіївський чоловічий монастир на Козацьких Могилах – 35511, с. Пляшева Дубенського р-ну Рівненської обл., вул. Козацької слави, 26.   (братський корпус), . Інтернет-сайт: http://monastyr.in.ua  Намісник – архімандрит Софроній (Бордюк), з 2013 року.
- Дубнівський Свято-Миколаївський чоловічий монастир – 35600, м. Дубно, Рівненської обл., вул. Д. Галицького, 28. Монастир було засновано 24 червня 2001 року, першою старостою була Сердюкова Олена Миколаївна, яка займалася організацією жіночого монастиря разом з ігуменею Анною (Кулінець). Настоятелем Миколаївського собору служив протоієрей Дмитро Сливчук (у 2010-2014 роках), а 13 грудня 2014 року Священний Синод УПЦ КП затведив зміни до статуту Свято-Миколаївського жіночого монастиря м. Дубно у новій редакції, як статут Свято-Миколаївського чоловічого монастиря м. Дубно Рівненської єпархії. Також Священний Синод затвердив ієромонаха Меркурія (Бікіру) намісником Свято-Миколаївського чоловічого монастиря м. Дубно та благословив його возведення у сан ігумена за посадою.
- Дубнівський (Панталійський) Свято-Хрестовоздвиженський чоловічий монастир – 35600, вул. 17 вересня (тепер - вул. Львівська), буд. 27, с. Панталія Дубенського р-ну Рівненської обл. Заснований неподалік місця, де стояв давній Дубенський хрестовоздвиженський монастир. Намісниками служили: ігумен Арсеній (Омельчук Микола Миколайович) - до 2018 року, ієромонах Миколай (Хмарний) - з 2018 року до 2021 року (як виконувач обовязки намісника). З 2021 року - ієромонах Даниїл (Шишканинець Андрій Михайлович). Відродження монастиря почалося в листопаді 2005 року, коли відкрито каплицю преподобного Іова Почаївського. Тоді ж розпочато будівництво каплиці Різдва Христового, трапезного храму Преподобного Іова Почаївського, приміщення, де продаватиметься релігійний крам. [5] У 2018 році приміщення  та землю під монастирські келії пожертвували Світлана та Марія Момотюки.
- Пересопницький Різдва Пресвятої Богородиці чоловічий монастир - с. Пересопниця, Рівненський район Рівненська обл., вул. Старослов’янська, 10. Намісник - ігумен Григорій (Нерата).

## Галерея
- Головний храм Свято-Воскресенського Гурбинського чоловічого монастиря на Повстанських могилах
- Миколаївська церква ПЦУ в Дубні
- Свято-Михайлівська церква у м.Вараш.

title: Рівненська єпархія ПЦУ

wikitext:
{{Православна єпархія
| назва = Рівненська єпархія
| зображення = Logo Riv UPCKP.png
| зображення_розмір = 120 пкс
| зображення_підпис =
| Церква = [[Православна церква України]]
| Заснована = [[1992]]
| Територія = [[Рівненська область]]
| Центр = [[Рівне]]
| Кафедральний собор = [[Свято-Покровський кафедральний собор (Рівне)|Свято-Покровський кафедральний собор]]
| Другий кафедральний собор = [[Свято-Воскресенський  кафедральний собор (Рівне)|Свято-Воскресенський  кафедральний собор]]
| Благочинь = 17
| Парафій = 436 [[2022]]
| Монастирів = 5 [[2022]]
| Священиків = 344 [[2022]]
| Ченців і черниць = 38 [[2022]]
| Сайт = {{URL|http://www.rivne-cerkva.rv.ua/}}
| Титул правлячого архієрея = Рівненський і Острозький
| Правлячий архієрей = митрополит [[Іларіон (Процик)]]
| Тимчасово керуючий =
| Вікарій1 =
| Титул вікарія1 =
}}
'''Рівненська єпархія'''<ref>{{ODB|22575296|"РІВНЕНСЬКА ЄПАРХІЯ УПЦ (ПЦУ)"|https://web.archive.org/web/20190330004501/https://opendatabot.ua/c/22575296|30 березня 2019}}</ref> — [[єпархія]] [[Православна церква України|ПЦУ]] на території [[Рівненська область|Рівненської області]].

== Історія ==
Християнство на Волинь приніс святий рівноапостольний князь Володимир. 992 року він заснував у місті [[Володимир (місто)|Володимир]] православну єпископську кафедру і збудував соборну церкву на честь Успіння Божої Матері. З припиненням роду князів Галицько-Волинських Волинь перейшла під управління володарів із роду Гедеміна. Перший із них — [[Любарт-Дмитро|Любарт]], прийняв православ'я і в усьому допомагав Православній Церкві. У своєму стольному граді Луцьку він збудував замок і кафедральний собор на честь святого апостола Івана Богослова.
[[Файл:Воскресенський собор P1080181.JPG|міні|ліворуч|250пкс|Свято-Воскресенський кафедральний собор у [[Рівне|Рівному]]]]
[[Файл:Іллінська церква DSCF6101.JPG|міні|праворуч|250пкс|[[Іллінська церква (Дубно)|Іллінська церква в Дубні]].]]
Князь [[Острозький Костянтин Іванович|Костянтин Острозький]] — захисник православної церкви на [[Волинь|Волині]] — запросив [[Патріарх Константинопольський|Константинопольського Патріарха]] Єремію відвідати його володіння, аби той навів у них церковний лад. 1589 року Патріарх прибув до міста [[Берестя]], де відразу ж зібрав собор духовенства.

Після 1921 р. згідно з Ризьким трактатом у відновленій Польщі опинилась вся західна Волинь. 13 листопада 1924 р. [[томос]]ом Вселенського [[Патріарх Григорій VII|патріарха Григорія VII]] Православна Церква в Польщі визнається як автокефальна і митрополит Діонісій (Валединський) займає дві кафедри: Варшавсько-Холмську і Волинську.

Під Польщею в 1925 р. Волинська єпархія налічувала 760 парафій.

У [[1989]] р. почав своє відродження автокефальний рух в Православній Церкві на Волині.

7 липня 1990 р. було освячено першу в Рівненській області церкву УАПЦ (м. Рівне, Свято-Стефанівська церква на Грабнику).

10 жовтня 1990 р. на Рівненщині було створено єпархію Української Автокефальної Православної Церкви, яка адміністративно включила в себе межі [[Рівненська область|Рівненської області]].

Після Об'єднавчого Собору 1992 р. УАПЦ на Рівненщині реорганізувалася в Рівненську єпархію Української Православної Церкви Київського Патріархату.

Розташована вона в адміністративних межах Рівненської області з кафедральними містами Рівне та Острог. Резиденція правлячого архієрея та єпархіальне управління Рівненської єпархії розташований в м. Рівному.

Єпархія має власний навчальний заклад — [[Рівненська духовна семінарія|Рівненську духовну семінарію]]<ref>{{Cite web |url=http://seminaria.rv.ua/category/holovna/ |title=Рівненська духовна семінарія |accessdate=15 червня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140606023231/http://seminaria.rv.ua/category/holovna/ |archivedate=6 червня 2014 |deadurl=yes }}</ref>.

У Рівненській єпархії щомісяця виходить єпархіальна газета «Духовна нива».

4 вересня 2019 року Архієпископ Рівненський і Острозький Іларіон освятив хрест та наріжний камінь на місці будівництва храму ПЦУ на честь святої праведної діви Юліанії Ольшанської в селі [[Крупове]].<ref>{{cite web |url=http://religionpravda.com.ua/2019/09/04/На-Рівненщині-ПЦУ-освятила-хрест-на-мі/ |title=На Рівненщині ПЦУ освятила хрест на місці нового храму |author= |date=2019-09-04 |website=religionpravda.com.ua|publisher=[[Релігійна правда]] |archiveurl=https://web.archive.org/web/20190906001810/http://religionpravda.com.ua/2019/09/04/На-Рівненщині-ПЦУ-освятила-хрест-на-мі/ |archivedate=2019-09-06 |deadurl= |accessdate=4 вересня 2019 }}</ref>

== Правлячі архиєреї ==
* [[Антоній (Масендич)]] [[16 вересня]] [[1990]] - [[25 січня]] [[1992]]
* [[Полікарп (Пахалюк)]] [[1992]]
* [[Роман (Балащук)]] [[16 вересня]] [[1992]] - [[12 квітня]] [[1995]]
* [[Серафим (Верзун)]] [[12 квітня]] [[1995]] - [[4 квітня]] [[2000]]
* [[Даниїл (Чокалюк)]] [[4 квітня]] [[2000]] - [[10 грудня]] [[2005]]
* [[Євсевій (Політило)]] [[14 грудня]] [[2005]] - [[23 січня]] [[2012]]
* [[Іларіон (Процик)]] з [[23 січня]] [[2012]]

== Структура єпархії ==
[[Файл:Ukraine Rivne.jpg|міні|ліворуч|250пкс|Свято-Покровський кафедральний собор]]

=== Благочиння ===
# Рівненське районне благочиння – благочинний протоієрей Олег Півень.
# Рівненське міське благочиння – благочинний протоієрей Леонід Поліщук.
# [[Березнівський район|Березнівське районне благочиння]] – благочинний протоієрей Мирослав Синиця.
# [[Вараський район|Варашське районне благочиння]] – благочинний протоієрей Йосип Шарко.
# [[Гощанська селищна громада|Гощанське районне благочиння]] – благочинний протоієрей Анатолій Мирончук.
# Демидівське районне благочиння – благочинний протоієрей Василій Іваник.
# [[Дубенський район|Дубенське благочиння]] – благочинний протоієрей Василій Лозинський.
# Дубровицьке районне благочиння – благочинний протоієрей Данило Ковтуш.
# Здолбунівське районне благочиння – благочинний протоієрей Павло Джура.
# Корецьке районне благочиння - благочинний протоієрей Іоан Мациканич.
# Костопільське районне благочиння – благочинний протоієрей Андрій Кононець.
# Клеванське благочиння – благочинний протоієрей Олександр Літвінцов.
# [[Млинівський район|Млинівське районне благочиння]] – благочинний протоієрей Володимир Левандовський.
# Острозьке районне благочиння – благочинний протоієрей Юрій Лукашик.
# Радивилівське районне благочиння – благочинний протоієрей Ігор Данилюк.
# Сарненське районне благочиння - благочинний протоієрей Андрій Гаврилюк.

== Монастирі та чернецтво єпархії ==
* '''Дубнівський Свято-Варваринський жіночий монастир''' – 35600, м. Дубно Рівненської обл., вул. Шевченка, 51 (колишній монастир кармеліток на околиці Дубно). У 2004 році організацію жіночого монастиря в честь святої Варвари з благословіння Високопреосвященнійшого митрополита Даниїла благословили ігумені Анні (Кулінець), яка з 2001 року виконувала обов'язки настоятельки Свято-Миколаївського жіночого монастиря в м.Дубно, а пізніше в 2002-2004 рр. була настоятелькою жіночого монастиря Різдва Христового в м. Володимир-Волинський, що на Волині. Після неї, на період хвороби у 2014-2016 роках, новою настоятелькою була ігуменя Єфросинія (Таборинська). Але після одужання ігуменя Анна (Кулінець) у 2016 р. повернулася до настоятелсьтва в обителі.
* '''Гурбинський (Гурбівський) Свято-Воскресенський чоловічий монастир на Повстанських Могилах''' (урочище Гурби) –  35752, с. Мости Рівненського р-ну Рівненської обл., вул. Лісна, 1. Інтернет-сайт: [http://monastyr.rv.ua www.monastyr.rv.ua] Першим намісником Гурбенського монастиря був ігумен Антоній (Король Олександр). Отець Антоній народився у липні 1982 року в смт. Вишнівець Збаразького району Тернопільської області. Закінчив Львівську духовну академію. Кажуть, це була людина, наділена особливою аурою. Проте недовгим був земний шлях о. Антонія, який перервався у липні 2006 року при загадкових обставинах. Могила ігумена знаходиться на території Гурбенського монастиря. З серпня 2006 року настоятелем монастиря на Гурбах служив ієромонах Нифонт (Володимир Карпінський), але владика Іларіон (Процик) у 2015 році його увільнив, як і його заступника Сергія Кондрачука. 16 червня 2015 року, з благословення Святійшого Патріарха Київського і всієї Руси-України Філарета, раніше належний до Пляшевського Георгіївського монастиря ієромонах Онуфрій (Ляда) призначений намісником Гурбинського Свято-Воскресенського чоловічого монастиря на Повстанських Могилах. Його помічником став ієромонах Лука (Зань). Далі до складу братії додалися: у 2016 році - ієромонах Марк (Лісний), монах Мефодій (Ковальчук), монах Силуан (Петришин), диякон Андрій Бурдик; у 2017 році - ієродиякон Ілля (Соцький), диякон Сергій Баранецький; у 2019 році - ієромонах Нектарій (Мчедлідзе). Короткочасно, у 2016-2022 роках насельником монастиря був ієромонах Марк (Лісний), який помер 2022 року. <ref>https://web.archive.org/web/20230322130124/https://monastyr.rv.ua/?info=10</ref>
* '''[[Георгіївський монастир на Козацьких Могилах|Свято-Георгіївський чоловічий монастир на Козацьких Могилах]]''' – 35511, с. [[Пляшева]] Дубенського р-ну Рівненської обл., вул. Козацької слави, 26.   (братський корпус), . Інтернет-сайт: http://monastyr.in.ua  Намісник – архімандрит Софроній (Бордюк), з 2013 року.
* '''Дубнівський Свято-Миколаївський чоловічий монастир''' – 35600, м. Дубно, Рівненської обл., вул. Д. Галицького, 28. Монастир було засновано 24 червня 2001 року, першою старостою була Сердюкова Олена Миколаївна, яка займалася організацією жіночого монастиря разом з ігуменею Анною (Кулінець). Настоятелем Миколаївського собору служив протоієрей Дмитро Сливчук (у 2010-2014 роках), а 13 грудня 2014 року Священний Синод УПЦ КП затведив зміни до статуту Свято-Миколаївського жіночого монастиря м. Дубно у новій редакції, як статут Свято-Миколаївського чоловічого монастиря м. Дубно Рівненської єпархії. Також Священний Синод затвердив ієромонаха Меркурія (Бікіру) намісником Свято-Миколаївського чоловічого монастиря м. Дубно та благословив його возведення у сан ігумена за посадою.
* '''Дубнівський (Панталійський) Свято-Хрестовоздвиженський чоловічий монастир''' – 35600, вул. 17 вересня (тепер - вул. Львівська), буд. 27, с. [[Панталія]] Дубенського р-ну Рівненської обл. Заснований неподалік місця, де стояв давній [[Дубенський хрестовоздвиженський монастир]]. Намісниками служили: ігумен Арсеній (Омельчук Микола Миколайович) - до 2018 року, ієромонах Миколай (Хмарний) - з 2018 року до 2021 року (як виконувач обовязки намісника). З 2021 року - ієромонах Даниїл (Шишканинець Андрій Михайлович). Відродження монастиря почалося в листопаді 2005 року, коли відкрито каплицю преподобного Іова Почаївського. Тоді ж розпочато будівництво каплиці Різдва Христового, трапезного храму Преподобного Іова Почаївського, приміщення, де продаватиметься релігійний крам. <ref>https://rakurs.rovno.ua/524</ref> У 2018 році приміщення  та землю під монастирські келії пожертвували Світлана та Марія Момотюки.
* '''Пересопницький Різдва Пресвятої Богородиці чоловічий монастир''' - с. [[Пересопниця]], Рівненський район Рівненська обл., вул. Старослов’янська, 10. Намісник - ігумен Григорій (Нерата).

== Галерея ==
<gallery style="margin:2px auto; text-align:center">
Зображення:Voskr-xram-winter.jpg|Головний храм Свято-Воскресенського Гурбинського чоловічого монастиря на Повстанських могилах

Зображення:Монастир бернардинів.JPG|[[Костел Непорочного Зачаття Пресвятої Діви Марії та монастир бернардинів (Дубно)|Миколаївська церква ПЦУ в Дубні]]

Зображення:Церковь-в-Кузнецовске.jpg|Свято-Михайлівська церква у м.[[Вараш]].
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
[http://www.rivne-cerkva.rv.ua Вебпортал Рівненської єпархії ПЦУ]

{{Єпархії ПЦУ}}
{{Orthodoxy-stub}}

[[Категорія:Єпархії Православної церкви України]]
[[Категорія:Рівненська єпархія ПЦУ]]
[[Категорія:Православ'я в Рівненській області]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1992]]
[[Категорія:Релігійні організації, засновані 1992]]
[[Категорія:1992 у християнстві]]

title: Рівненська єпархія

Церква: Православна церква України

Юрисдикція: Рівненська область

Єпархіальний центр: Рівне

Кафедральний собор: Свято-Покровський кафедральний собор · Свято-Воскресенський кафедральний собор


text:
# Марибор (футбольний клуб)
«Ногометні Клуб Марибор» (словен. Nogometni Klub Maribor) — словенський футбольний клуб із однойменного міста, заснований 1960 року. Виступає у словенській Першій лізі. «Марибор» є одним із трьох клубів, який брав участь в усіх розіграшах чемпіонату Словенії.

## Досягнення
Чемпіонат Словенії:
Чемпіон (16): 1996/97, 1997/98, 1998/99, 1999/00, 2000/01, 2001/02, 2002/03, 2008/09, 2010/11, 2011/12, 2012/13, 2013/14, 2014/15, 2016/17, 2018/19, 2021/22
Срібний призер (8): 1991/92, 1992/93, 1994/95, 2009/10, 2019/20, 2020/21, 2023/24, 2024/25
Кубок Словенії:
Володар кубка (9): 1991/92, 1993/94, 1996/97, 1998/99, 2003/04, 2009/10, 2011/12, 2012/13, 2015/16
Фіналіст (6): 2006/07, 2007/08, 2010/11, 2013/14, 2018/19, 2022/23
Суперкубок Словенії:
Володар кубка (4): 2009, 2012, 2013, 2014
Фіналіст (2): 2010, 2011
Дубль (ліга + кубок): 1996/97, 1998/99, 2011/12, 2012/13

title: Марибор (футбольний клуб)

wikitext:
{{Otheruses|Марибор (значення)}}
{{Футбольний клуб
 | назва клубу     = «Марибор»
 | емблема         = NK Maribor.svg
 | розмір емблеми  = 175px
 | повна назва     = ''Nogometni Klub Maribor''
 | прізвисько      = ''Vijoličasti, Vijolice''
 | коротка назва   =
 | рік заснування  = [[1960]]
 | місто           = [[Марибор]]
 | країна          = {{SVN}}
 | стадіон         = [[Людські врт]]
 | вміщує          = 12 702
 | власник         = {{Прапорець|SVN}} [[Драго Цотар]]
 | президент       = {{Прапорець|SVN}} [[Златко Захович]]
 | головний тренер = {{Прапорець|SVN}} [[Дарко Миланич]]
 | ліга            = [[Перша футбольна ліга Словенії|Перша ліга Словенії]]
 | сезон           = [[Перша ліга Словенії 2024—2025|2024-25]]
 | місце           = 2 місце
| pattern_la1 =_maribor2223H
| pattern_b1 = _maribor2223H
| pattern_ra1 =_maribor2223H
| pattern_sh1 = _maribor2223H
| pattern_so1 = _3_stripes_white
| leftarm1 = 4C1D76
| body1 =4C1D76
| rightarm1 = 4C1D76
| shorts1 =4C1D76
| socks1 = 4C1D76
| pattern_la2 = _maribor2223A
| pattern_b2 = _maribor2223A
| pattern_ra2 = _maribor2223A
| pattern_sh2 =_maribor2223A
| pattern_so2 =_maribor2223A
| leftarm2 =FFEF00
| body2 =FFEF00
| rightarm2 =FFEF00
| shorts2 = FFFFFF
| socks2 = FFFFFF
}}

'''«Ногометні Клуб Марибор»''' ({{lang-sl|Nogometni Klub Maribor}}) — [[Словенія|словенський]] футбольний клуб із [[Марибор|однойменного міста]], заснований [[1960]] року. Виступає у [[Перша футбольна ліга Словенії|словенській Першій лізі]]. «Марибор» є одним із трьох клубів, який брав участь в усіх розіграшах чемпіонату Словенії.

== Досягнення ==
'''[[Перша футбольна ліга Словенії|Чемпіонат Словенії]]:'''
:'''Чемпіон (16):''' [[Перша ліга Словенії 1996—1997|1996/97]], [[Перша ліга Словенії 1997—1998|1997/98]], [[Перша ліга Словенії 1998—1999|1998/99]], [[Перша ліга Словенії 1999—2000|1999/00]], [[Перша ліга Словенії 2000—2001|2000/01]], [[Перша ліга Словенії 2001—2002|2001/02]], [[Перша ліга Словенії 2002—2003|2002/03]], [[Перша ліга Словенії 2008—2009|2008/09]], [[Перша ліга Словенії 2010—2011|2010/11]], [[Перша ліга Словенії 2011—2012|2011/12]], [[Перша ліга Словенії 2012—2013|2012/13]], [[Перша ліга Словенії 2013—2014|2013/14]], [[Перша ліга Словенії 2014—2015|2014/15]], [[Перша ліга Словенії 2016—2017|2016/17]], [[Перша ліга Словенії 2018—2019|2018/19]], [[Перша ліга Словенії 2021—2022|2021/22]]
:'''Срібний призер (8):''' [[Перша ліга Словенії 1991—1992|1991/92]], [[Перша ліга Словенії 1992—1993|1992/93]], [[Перша ліга Словенії 1994—1995|1994/95]], [[Перша ліга Словенії 2009—2010|2009/10]], [[Перша ліга Словенії 2019—2020|2019/20]], [[Перша ліга Словенії 2020—2021|2020/21]], [[Перша ліга Словенії 2023—2024|2023/24]], [[Перша ліга Словенії 2024—2025|2024/25]]

'''[[Кубок Словенії з футболу|Кубок Словенії]]:'''
:'''Володар кубка (9):''' [[Кубок Словенії з футболу 1991—1992|1991/92]], [[Кубок Словенії з футболу 1993—1994|1993/94]], [[Кубок Словенії з футболу 1996—1997|1996/97]], [[Кубок Словенії з футболу 1998—1999|1998/99]], [[Кубок Словенії з футболу 2003—2004|2003/04]], [[Кубок Словенії з футболу 2009—2010|2009/10]], [[Кубок Словенії з футболу 2011—2012|2011/12]], [[Кубок Словенії з футболу 2012—2013|2012/13]], [[Кубок Словенії з футболу 2015—2016|2015/16]]
:'''Фіналіст (6):''' [[Кубок Словенії з футболу 2006—2007|2006/07]], [[Кубок Словенії з футболу 2007—2008|2007/08]], [[Кубок Словенії з футболу 2010—2011|2010/11]], [[Кубок Словенії з футболу 2013—2014|2013/14]], [[Кубок Словенії з футболу 2018—2019|2018/19]], [[Кубок Словенії з футболу 2022—2023|2022/23]]

'''[[Суперкубок Словенії з футболу|Суперкубок Словенії]]:'''
:'''Володар кубка (4):''' [[Суперкубок Словенії з футболу 2009|2009]], [[Суперкубок Словенії з футболу 2012|2012]], [[Суперкубок Словенії з футболу 2013|2013]], [[Суперкубок Словенії з футболу 2014|2014]]
:'''Фіналіст (2):''' [[Суперкубок Словенії з футболу 2010|2010]], [[Суперкубок Словенії з футболу 2011|2011]]

'''Дубль (ліга + кубок):''' 1996/97, 1998/99, 2011/12, 2012/13

== Посилання ==
* [http://www.nkmaribor.com/ Офіційна сторінка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090711111951/http://www.nkmaribor.com/ |date=11 липня 2009 }}{{ref-sl}}
* [http://www.violemaribor.com/ Сайт прихильників] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111126025931/http://violemaribor.com/ |date=26 листопада 2011 }}{{ref-sl}}
{{Бібліоінформація}}

{{Тренери ФК Марибор}}
{{Футбольний клуб-доробити}}

[[Категорія:Футбольні клуби Словенії]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1960]]
[[Категорія:Марибор]]
[[Категорія:Засновані в Словенії 1960]]

title: «Марибор»

Повна назва: Nogometni Klub Maribor

Прізвисько: Vijoličasti, Vijolice

Населений пункт: Марибор, Словенія

Стадіон: Людські врт

Власник: Драго Цотар

Президент: Златко Захович

Головний тренер: Дарко Миланич

Ліга: Перша ліга Словенії

2 місце

Домашня: Виїзна