text:
# Екстер Олександра Олександрівна
Олекса́ндра Олекса́ндрівна Е́кстер, до шлюбу Григоро́вич (6 (18) січня 1882, Білосток, Польща — 17 березня 1949, Фонтене-о-Роз, біля Парижу) — українська художниця греко-єврейського походження. Ілюстраторка, дизайнерка, сценографка, педагогиня. Піонерка європейського кубізму та футуризму, авангарду, одна із засновниць стилю «ар-деко». Стала абстракціоністкою, на що тоді не зважилися[джерело?] її друзі Пікассо, Брак, Леже. Оновила й театральне мистецтво ХХ століття, новітньо оформлюючи сценічне дійство, що пізніше перейняли в Європі та Америці. Названа Бенедиктом Лівшицем «амазонкою авангарду».

## Біографія
Народилася 1882 року в Білостоку Гродненської губернії в сім'ї білоруського єврея та грекині.
Невдовзі батьки переїхали до Києва. Закінчила гімназію Святої Ольги та Київське художнє училище, де вчилася в 1901—1903 та 1906 роках, разом з майбутніми авангардистами О. Богомазовим та О. Архипенком. Серед викладачів був Микола Пимоненко. Брала приватні уроки в Сергія Світославського.
Одружилася з німецьким адвокатом Миколою Євгеновичем Екстером та оселилася з ним у Києві по вулиці Б. Хмельницького, 27. У мансарді розташовувалася її студія, в якій працювали майбутні корифеї світового декораційного мистецтва Вадим Меллер, Анатоль Петрицький, Павло Челищев.
У 1907 році Екстер вирушила до Парижу по нові враження, але й у паризькій академії навчальна програма мало різнилась від київської. Познайомившись із прихильником нового мистецтва поетом Гійомом Аполлінером, Олександра Екстер потрапляє до майстерні Пабло Пікассо, де віднаходить нову філософію мистецтва.
«В її паризькій господі, так само, як у ній самій, впадало в очі своєрідне сполучення європейської культури з українським побутом. На стінах серед малюнків Пікассо й Брака можна було побачити українські вишивки, на підлозі — український килим, до столу подавали глиняні горщечки, яскраві майолікові тарілки з варениками», — згадує Аліса Коонен, акторка Московського камерного театру, в якому Екстер поставила свої найкращі спектаклі: «Саломея» (1916), «Ромео і Джульєтта» (1921).
1908 року в Москві група митців з Києва, Санкт-Петербурга та Москви організувала спільну виставку «Вінок», за яку відповідала саме Олександра Екстер. Поїздка до Парижу надихнула її на розвиток її творчості.
Повернувшись до Києва, разом з Богомазовим і Бурлюком організувала виставку «Ланка» («Звено») в крамниці купця Єрнджишека на Хрещатику. Виставка була розкритикована та не знайшла розуміння аудиторії. 1909 року скульптор Володимир Іздебський відкрив в Одесі «Салон». Після його відкриття митців поділили на правих, середніх та лівих. Першими милувалися, другими захоплювалися, а третіх не розуміли. Олександра Екстер була віднесена до лівого крила.
В адресному довіднику (Весь Киев: адресная и справочная книга / С. М. Богуславский. — Киев: Типография 1-й Киевской артели Печатного дела, Трехсвятительская ул. д. 5, 1912. — 926 c.) зазначено адресу проживання Олександри Олександрівни Екстер: вул. Гімназична (рос. Гимназическая), буд. № 1 (зараз це вул. Леонтовича).
Після цього, 1914 року на Хрещатику відбулась виставка «Кільце», доволі позитивно сприйнята критикою. Але інтерес до авангарду на той час зменшився.
Померла Олександра Естер 1949 року в передмісті Парижу. Вже хвора писала друзям, що тужить за батьківщиною: «Зима, що надходить, буде дуже важка. Це дев'ята зима від початку війни, і для мене вона буде найважча».

## Творчість
У відповідь на критику колористичного рішення її картин приятелем Фернаном Леже Екстер написала кілька монохромних картин. Проте це для неї був кольоровий піст, і з 1914 року її кубізм вибухає всіма барвами веселки: Екстер була зачарована українським народним мистецтвом.
Завдяки зв'язкам чоловіка Екстер мала можливість познайомитися з Наталією Давидовою, яка володіла маєтком, де Давидова у 1914 році влаштувала кустарний пункт села Вербівка (художньою керівницею якого була учениця Екстер Ніна Генке), розташованого поблизу Черкас. Точно там відома художниця, що на даний момент вважається представницею європейського кубізму, футуризму, українського авангарду, одна із засновниць стилю «ар-деко», знайшла для себе натхнення в українському народному мистецтві.
За словами дослідника творчості Олександри Екстер Георгія Коваленка, саме цей світ у Вербівці визначив у живописі художниці його колористичну стихію та став джерелом образності. Коваленко в своїй монографії описував, як Екстер здійснювала наукові експедиції в пошуках старовинних селянських вишивок, літургійного шиття та предметів ткацтва.
Екстер та Давидова спільно з іншими дослідниками проводили пошуки народних мотивів, які переосмислювали, осучаснювали та втілювали у супрематичні дизайни для вишивок на різних предметах, таких як сумки, подушки, килими, пояси тощо, співпрацюючи з Казимиром Малевичем, Іваном Пуні та Ксенією Богуславською, а також працюючи за мотивами ескізів Розанової, Удальцової. Згодом вони заснували Київське кустарне товариство та представляли свої вишивки з Вербівки на виставках у Києві та країнах Європи. Виставка "Вербівка" пройшла двічі в Москві у 1915 та 1917 роках. У 1917 році було експоновано понад 400 робіт у Москві, які не повернулися назад.
Ці твори мали комерційний успіх. Їх виставляли й охоче купували в Полтаві, Києві, Москві, Берліні. Сільські художники внесли динаміку кубофутуризму у власні твори, а Екстер під їхнім впливом яскраво кольорувала площини й грані свого живопису. Відкриваючи виставку селянки Ганни Собачко в Києві 1918 року, за часів УНР, Екстер сказала те ж, що говорила й Леже: «Молоді слов'янські народи віддають перевагу радісним ясним кольорам». Під впливом, зокрема, Олександри Екстер, французькі кубісти розкріпачили свою палітру.
Та Екстер пішла далі, ставши абстракціоністкою, на що не зважилися її паризькі друзі Пікассо, Брак, Леже. У своїй київській студії вона навчала абстрактного мистецтва навіть дітей, пропонуючи їм ілюструвати казку не сюжетно, а з допомогою ритмів.
Оновила вона й театральне мистецтво ХХ століття. Чи не вперше у світовій сценографії Екстер обігравала весь куб сцени, а не лише її підлогу-планшет. Новітньо: лаконічно, конструктивно, рухливо — оформила сценічне дійство, що пізніше перейняли в Європі та Америці. Олександра Екстер зробила внесок у театральне мистецтво першої половини XX століття. В її авангардистсько-конструктивістському стилі були оформлені декорації «вакхічної драми» «Фаміра Кіфаред» І. Анневського (йшла в 1916—1917 на сцені Камерного театру в Москві, реж. О. Таїров).
Одна з найвідоміших картин Екстер — «Фундуклеївська вулиця» (нині Богдана Хмельницького). Будівлі на картині мчать униз до Хрещатика, як діти на санчатах. Глядач твору не втримався від епіграми:
Не може бути сумніву,
Тут доказів чимало:
Чи не за землетрусу
Вона «пейзаж» писала?
За мотивами її театральних костюмів також були створені скульптури: ескізи на площині паперу перетворені в пластичні форми, вилиті з бронзи й покриті емаллю.
Свої твори й архів Екстер заповіла другу-художнику Семену Ліссіму, який жив у Нью-Йорку. Так більша частина спадщини Екстер потрапила до Америки. Зараз твори Олександри Екстер зберігаються в різних музеях світу і, зокрема, Національному художньому музеї України в Києві, де вона розпочинала свій творчий шлях.

## Галерея
- Паризький міський пейзаж, 1912
- Кубо-футуристична композиція (гавань), 1912
- Міст у Севре, 1912
- Натюрморт, 1913
- Composition (Genoa), 1914
- Натюрморт з яйцями, 1915
- Венеція, 1915
- Non-Objective Composition, 1917
- Композиція, 1918
- Construction, 1921
- Сolor design, 1922
- Кубістські костюми до "Саломеї" О. Вайльда, 1922
- Театральна завіса, 1922
- Танцюристки, 1924
- Ескіз театрального костюма, 1924
- Ескіз костюма до фільму "Аеліта", 1914
- Саломея, три садукеї. Ескіз уостюмів, 1926
- Човен і місто, 1925
- Театральна композиція, 1925
- Дизайн сцени для "Дон Жуана у пеклі", 1929
- Карнавал у Венеції, 1930
- Урок музики
- Дизайн костюму до драми «Фаміра Кифаред»

## Пам'ять
У 2000 році в Парижі створено «Товариство Олександри Екстер».
У 2008 році в Києві відбулася перша виставка Олександри Екстер.
В 2023 році в Києві з'явилась вулиця Олександри Екстер.

title: Екстер Олександра Олександрівна

wikitext:
{{Художник
|ім'я =
|оригінал імені =
|зображення =
|ширина =
|підпис =
|ім'я при народженні =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|національність =
|громадянство =
|жанр =
|навчання =
|напрямок =
|роки творчості =
|покровитель =
|вплив =
|вплив на =
|твори =
|нагороди =
|премії =
|звання =
|автограф =
|сайт =
}}
'''Олекса́ндра Олекса́ндрівна Е́кстер''', [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] '''Григоро́вич''' ({{ДН|18|1|1882|6}}, [[Білосток]], [[Польща]] — [[17 березня]] [[1949]], [[Фонтене-о-Роз]], біля [[Париж]]у) — українська<ref>[https://uaview.ui.org.ua/ua/artist/exter-oleksandra Екстер Олександра]</ref> [[Живописець|художниця]] греко-єврейського походження. [[Ілюстратор]]ка, [[дизайн]]ерка, [[сценограф]]ка, [[педагог]]иня. Піонерка європейського [[кубізм]]у та [[футуризм]]у, авангарду, одна із засновниць стилю «[[ар-деко]]». Стала [[Абстракціонізм|абстракціоністкою]], на що тоді не зважилися{{Джерело|причина=посилання (також, що саме означає "не зважилися", як і чому, якщо вже стверджуємо)|дата=Травень 2025}} її друзі [[Пабло Пікассо|Пікассо]], [[Жорж Брак|Брак]], [[Фернан Леже|Леже]]. Оновила й театральне мистецтво ХХ століття, новітньо оформлюючи сценічне дійство, що пізніше перейняли в Європі та Америці. Названа [[Лівшиць Бенедикт Костянтинович|Бенедиктом Лівшицем]] «амазонкою авангарду»<ref>{{Cite web|url=https://tyzhden.ua/History/183397|title=Перша амазонка авангарду|accessdate=19 травня 2022|archive-date=6 квітня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220406152412/https://tyzhden.ua/History/183397}}</ref>.

== Біографія ==
Народилася 1882 року в [[Білосток]]у [[Гродненська губернія|Гродненської губернії]] в сім'ї [[білорус]]ького єврея та [[греки]]ні.

Невдовзі батьки переїхали до Києва. Закінчила [[Гімназія Святої Ольги|гімназію Святої Ольги]] та [[Київське художнє училище]], де вчилася в 1901—1903 та 1906 роках, разом з майбутніми [[Авангардизм|авангардистами]] [[Богомазов Олександр Костянтинович|О. Богомазовим]] та [[Архипенко Олександр Порфирович|О. Архипенком]]. Серед викладачів був [[Пимоненко Микола Корнилович|Микола Пимоненко]].<ref name=":1" /> Брала приватні уроки в [[Світославський Сергій Іванович|Сергія Світославського]].

Одружилася з німецьким адвокатом Миколою Євгеновичем Екстером та оселилася з ним у Києві по вулиці [[Вулиця Богдана Хмельницького (Київ, Шевченківський район)|Б. Хмельницького]], 27. У мансарді розташовувалася її студія, в якій працювали майбутні корифеї світового декораційного мистецтва [[Меллер Вадим Георгійович|Вадим Меллер]], [[Петрицький Анатолій Галактіонович|Анатоль Петрицький]], Павло Челищев.

У 1907 році Екстер вирушила до [[Париж]]у по нові враження, але й у паризькій академії навчальна програма мало різнилась від київської. Познайомившись із прихильником нового мистецтва поетом [[Гійом Аполлінер|Гійомом Аполлінером]], Олександра Екстер потрапляє до майстерні [[Пабло Пікассо]], де віднаходить нову філософію [[Мистецтво|мистецтва]].

«В її паризькій господі, так само, як у ній самій, впадало в очі своєрідне сполучення європейської культури з українським побутом. На стінах серед малюнків Пікассо й Брака можна було побачити українські [[Українська вишивка|вишивки]], на підлозі — український [[килим]], до столу подавали глиняні [[Горщик|горщечки]], яскраві [[Майоліка|майолікові]] тарілки з [[Вареники|варениками]]», — згадує [[Коонен Аліса|Аліса Коонен]], акторка [[Московський камерний театр|Московського камерного театру]], в якому Екстер поставила свої найкращі [[Спектакль|спектаклі]]: «Саломея» (1916), «Ромео і Джульєтта» (1921).

1908 року в Москві група митців з Києва, Санкт-Петербурга та Москви організувала спільну виставку «Вінок», за яку відповідала саме Олександра Екстер. Поїздка до Парижу надихнула її на розвиток її творчості.

Повернувшись до Києва, разом з [[Богомазов Олександр Костянтинович|Богомазовим]] і [[Бурлюк Давид Давидович|Бурлюком]] організувала виставку «Ланка» («Звено») в крамниці купця Єрнджишека на Хрещатику.<ref name=":12">{{Cite web|url=http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?I21DBN=LINK&P21DBN=UJRN&Z21ID=&S21REF=10&S21CNR=20&S21STN=1&S21FMT=ASP_meta&C21COM=S&2_S21P03=FILA=&2_S21STR=apmpmn_2008_1_20|title=Лекція Дмитра Горбачова Давид Бурлюк. Український батько російського футуризму|last=Горбачов|first=Дмитро|date=|website=|publisher=|language=укр|archive-url=https://web.archive.org/web/20201024103924/http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?I21DBN=LINK&P21DBN=UJRN&Z21ID=&S21REF=10&S21CNR=20&S21STN=1&S21FMT=ASP_meta&C21COM=S&2_S21P03=FILA=&2_S21STR=apmpmn_2008_1_20|archive-date=24 жовтня 2020|accessdate=2020-10-20}}</ref> Виставка була розкритикована та не знайшла розуміння аудиторії.<ref>{{Cite web|url=https://vogue.ua/article/culture/art/10-shedevrov-ukrainskoy-hudozhnicy-aleksandry-ekster-43330.html|title=10 шедеврів української художниці Олександри Екстер|date=2024-03-17|website=vogue.ua|language=uk|access-date=2024-09-02}}</ref> 1909 року скульптор [[Володимир Іздебський]] відкрив в Одесі «Салон». Після його відкриття митців поділили на правих, середніх та лівих. Першими милувалися, другими захоплювалися, а третіх не розуміли. Олександра Екстер була віднесена до [[Ліві (політика)|лівого крила]].

В адресному довіднику ('''Весь Киев''': адресная и справочная книга / С. М. Богуславский. — Киев: Типография 1-й Киевской артели Печатного дела, Трехсвятительская ул. д. 5, '''1912'''. — 926 c.) зазначено адресу проживання Олександри Олександрівни Екстер: вул. Гімназична ({{langx|ru|Гимназическая}}), буд. № 1 (зараз це вул. Леонтовича).<ref>{{Cite web|url=https://irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/ua/elib.exe?Z21ID=&I21DBN=UKRLIB&P21DBN=UKRLIB&S21STN=1&S21REF=10&S21FMT=online_book&C21COM=S&S21CNR=20&S21P01=0&S21P02=0&S21P03=FF=&S21STR=00000222_02|title= Весь Киев (1912)|website=irbis-nbuv.gov.ua|access-date=2025-01-08}}</ref>

Після цього, 1914 року на Хрещатику відбулась виставка «Кільце», доволі позитивно сприйнята критикою. Але інтерес до авангарду на той час зменшився.<ref name=":1">{{Cite web|url=https://suspilne.media/360498-avangardistka-oleksandra-ekster-ukrainska-ci-rosijska-amazonka/|title=Авангардистка Олександра Екстер: українська чи російська амазонка|last=Крижня|first=Марина|website=Суспільне}}</ref>

Померла Олександра Естер 1949 року в передмісті Парижу. Вже хвора писала друзям, що тужить за батьківщиною: ''«Зима, що надходить, буде дуже важка. Це дев'ята зима від початку війни, і для мене вона буде найважча».''

== Творчість ==
[[Файл:Konstruktivist still-life by A. Exter (1917, GRM) FRAME by shakko.jpg|ліворуч|міні|''Конструктивістський натюрморт'', 1917]]
У відповідь на критику [[Колористика|колористичного]] рішення її картин приятелем [[Фернан Леже|Фернаном Леже]] Екстер написала кілька [[Монохромія|монохромних картин]]. Проте це для неї був кольоровий піст, і з 1914 року її [[кубізм]] вибухає всіма барвами [[Веселка|веселки]]: Екстер була зачарована українським народним мистецтвом.

Завдяки зв'язкам чоловіка Екстер мала можливість познайомитися з Наталією Давидовою, яка володіла маєтком, де Давидова у 1914 році влаштувала кустарний пункт села Вербівка (художньою керівницею якого була учениця Екстер [[Генке Ніна|Ніна Генке]]), розташованого поблизу Черкас. Точно там відома художниця, що на даний момент вважається представницею європейського кубізму, футуризму, українського авангарду, одна із засновниць стилю [[Ар-деко|«ар-деко»]], знайшла для себе натхнення в українському народному мистецтві.

За словами дослідника творчості Олександри Екстер Георгія Коваленка, саме цей світ у Вербівці визначив у живописі художниці його колористичну стихію та став джерелом образності. Коваленко в своїй монографії описував, як Екстер здійснювала наукові експедиції в пошуках старовинних селянських вишивок, літургійного шиття та предметів ткацтва.

Екстер та Давидова спільно з іншими дослідниками проводили пошуки народних мотивів, які переосмислювали, осучаснювали та втілювали у супрематичні дизайни для вишивок на різних предметах, таких як сумки, подушки, килими, пояси тощо, співпрацюючи з [[Казимир Малевич|Казимиром Малевичем]], [[Іваном Пуні]] та [[Ксенія Богуславська|Ксенією Богуславською]], а також працюючи за мотивами ескізів Розанової, Удальцової.<ref name=":2">{{Cite web|url=https://vogue.ua/article/culture/art/heforsheartsweek-chto-nuzhno-znat-pro-allu-gorskuyu-aleksandru-ekster-i-zoyu-lerman-33745.html|title=Жінка в мистецтві: що потрібно знати про художниць Аллу Горську, Олександру Екстер і Зою Лерман|date=2019-03-13|website=vogue.ua|language=uk|access-date=2024-09-05}}</ref> Згодом вони заснували Київське кустарне товариство та представляли свої вишивки з Вербівки на виставках у Києві та країнах Європи. Виставка "Вербівка" пройшла двічі в Москві у 1915 та 1917 роках.<ref name=":2" /> У 1917 році було експоновано понад 400 робіт у Москві, які не повернулися назад.<ref name=":1" />

Ці твори мали комерційний успіх. Їх виставляли й охоче купували в [[Полтава|Полтаві]], [[Київ|Києві]], [[Москва|Москві]], [[Берлін]]і. Сільські художники внесли динаміку [[кубофутуризм]]у у власні твори, а Екстер під їхнім впливом яскраво кольорувала площини й грані свого живопису. Відкриваючи виставку селянки [[Собачко-Шостак Ганна Федосівна|Ганни Собачко]] в Києві 1918 року, за часів [[Українська Народна Республіка|УНР]], Екстер сказала те ж, що говорила й Леже: ''«Молоді слов'янські народи віддають перевагу радісним ясним кольорам»''. Під впливом, зокрема, Олександри Екстер, французькі кубісти розкріпачили свою [[Палітра|палітру]].
[[Файл:Aelita 1924 still 03.jpg|ліворуч|міні|Кадр з фільму «[[Аеліта (фільм)|Аеліта]]» (1924) з костюмами Екстер]]
Та Екстер пішла далі, ставши [[Абстракціонізм|абстракціоністкою]], на що не зважилися її паризькі друзі [[Пабло Пікассо|Пікассо]], [[Жорж Брак|Брак]], [[Фернан Леже|Леже]]. У своїй київській студії вона навчала абстрактного мистецтва навіть дітей, пропонуючи їм ілюструвати казку не сюжетно, а з допомогою ритмів.

Оновила вона й театральне мистецтво ХХ століття. Чи не вперше у світовій сценографії Екстер обігравала весь куб сцени, а не лише її підлогу-планшет. Новітньо: лаконічно, конструктивно, рухливо — оформила сценічне дійство, що пізніше перейняли в Європі та Америці. Олександра Екстер зробила внесок у театральне мистецтво першої половини XX століття. В її авангардистсько-конструктивістському стилі були оформлені декорації «вакхічної драми» «Фаміра Кіфаред» І. Анневського (йшла в 1916—1917 на сцені Камерного театру в Москві, реж. [[Таїров Олександр Якович|О. Таїров]]).

Одна з найвідоміших картин Екстер — «Фундуклеївська вулиця» (нині [[Вулиця Богдана Хмельницького (Київ, Шевченківський район)|Богдана Хмельницького]]). Будівлі на картині мчать униз до [[Хрещатик]]а, як діти на санчатах. Глядач твору не втримався від [[Епіграма|епіграми]]:

''Не може бути сумніву,''
''Тут доказів чимало:''
''Чи не за землетрусу''
''Вона «пейзаж» писала?''

За мотивами її театральних костюмів також були створені скульптури: ескізи на площині паперу перетворені в пластичні форми, вилиті з бронзи й покриті емаллю.

Свої твори й архів Екстер заповіла другу-художнику [[Семен Ліссім|Семену Ліссіму]], який жив у Нью-Йорку. Так більша частина спадщини Екстер потрапила до Америки<ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-diaspora/2384538-cej-den-v-istori-136-rokiv-vid-dna-narodzenna-oleksandri-ekster.html|title=Цей день в історії: 136 років від дня народження Олександри Екстер|accessdate=19 травня 2022|archive-date=19 травня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220519095047/https://www.ukrinform.ua/rubric-diaspora/2384538-cej-den-v-istori-136-rokiv-vid-dna-narodzenna-oleksandri-ekster.html}}</ref>. Зараз твори Олександри Екстер зберігаються в різних музеях світу і, зокрема, [[Національний художній музей України|Національному художньому музеї України]] в Києві, де вона розпочинала свій творчий шлях.

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Paris Cityscape - 1912 - Oleksandra Ekster.png|''Паризький міський пейзаж'', 1912
Файл:Kubo-Futuristische Komposition - Alexandra Exter - Museum Ludwig-7054 (cropped).jpg|Кубо-футуристична композиція (гавань), 1912
Файл:Bridge Sevres - Aleksandra Ekster.jpg|''Міст у Севре'', 1912
Файл:Still Life (1913).jpg|''Натюрморт'', 1913
Файл:Alexandra Exter - Composition (Genoa).jpg|''Composition (Genoa)'', 1914
Файл:Still Life with Eggs - 1915 - Oleksanrda Ekster.png|''Натюрморт з яйцями'', 1915
Файл:Venice - 1915 - Oleksandra Ekster.png|''Венеція'', 1915
Файл:Alexandra Ekster - Non-Objective Composition.jpg|''Non-Objective Composition'', 1917
Файл:Alexandra Exter - Komposition (1918).jpg|''Композиція'', 1918
Файл:Alexandra Exter - Construction.jpg|''Construction'', 1921
Файл:Сolor design - Aleksandra Ekster.jpg|''Сolor design'', 1922
Файл:Cubist costumes for Salome.jpg|Кубістські костюми до "[[Саломея (п'єса)|Саломеї]]" [[Оскар Вайлд|О. Вайльда]], 1922
Файл:Kamerny Theatre Curtain.jpg|Театральна завіса, 1922
Файл:1924 Alexandra Exter, Tänzerinnen.JPG|''Танцюристки'', 1924
Файл:Alexandra Exter - sketch (Lobanov-Rostovsky coll.) 02.jpg|Ескіз театрального костюма, 1924
Файл:Alexandra Exter - Aelita (Lobanov-Rostovsky coll.) 01.jpg|Ескіз костюма до фільму "[[Аеліта (фільм)|Аеліта]]", 1914
Файл:Alexandra Exter - Salomé, Die drei Sadduzäer. Kostüm-Skizzen.jpg|[[Саломея (п'єса)|Саломея]], три [[садукеї]]. Ескіз уостюмів, 1926
Файл:Alexandra Exter − The Boat and the Town.jpg|''Човен і місто'', 1925
Файл:Alexandra Exter - Theatrical Composition.jpg|''Театральна композиція'', 1925
Файл:Stage Design for Don Juan in Hell - Aleksandra Ekster.jpg|Дизайн сцени для "Дон Жуана у пеклі", 1929
Файл:Alexandra Exter - Carnival in Venice.jpg|''Карнавал у Венеції'', 1930
Файл:Alexandra Exter - The Music Lesson.jpg|''Урок музики''
Файл:Ekster FamiraKifared.jpg|Дизайн костюму до драми «Фаміра Кифаред»
</gallery>

== Пам'ять ==
У 2000 році в Парижі створено «Товариство Олександри Екстер»<ref name=":0" />.

У 2008 році в Києві відбулася перша виставка Олександри Екстер<ref name=":0" />.

В 2023 році в Києві з'явилась [[вулиця Олександри Екстер]].

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* ''[[Горбачов Дмитро Омелянович|Горбачов Д.]]'' Екстер Олександра Олександрівна // {{МУ-97}} — С. 229.
* ''Рибаков М. О.'' Екстер Олександра Олександрівна // {{ЕІУ/3}} — С. 25—26.
* ''Коваленко Г. Ф.'' Александра Экстер. — Москва, 1993.

== Посилання ==
* [https://www.youtube.com/watch?v=24EXaoTtzVQ Марко Роберт Стех. «Очима культури» № 92. Олександра Екстер] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220303072800/https://www.youtube.com/watch?v=24EXaoTtzVQ |date=3 березня 2022 }}
* [http://uartlib.org/oleksandra-ekster-ta-yiyi-studiya-kiyiv-1918/ Олександра Екстер та її студія (Київ,1918). Стаття Георгія Коваленко.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150203192825/http://uartlib.org/oleksandra-ekster-ta-yiyi-studiya-kiyiv-1918/ |date=3 лютого 2015 }}
* ''Шестаков Андрій'' [http://www.umoloda.kiev.ua/number/1369/164/48259/ ''«Амазонка» з Фундуклеївської''. До 60-річчя з дня смерті «майстрині радості» Олександри Екстер] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100129023650/http://www.umoloda.kiev.ua/number/1369/164/48259/ |date=29 січня 2010 }} // «[[Україна Молода]]», № 048 за [[17 березня]] [[2009]] року
* [http://ofam.od.ua/php/arhiv2.php?dates=1987-02-20 Виставка творів Олександри Екстер] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160407190434/http://ofam.od.ua/php/arhiv2.php?dates=1987-02-20 |date=7 квітня 2016 }}
* [http://uartlib.org/allbooks/aleksandra-ekster-vystavka-proyzvedenyj-katalog/ Александра Экстер. Выставка произведений. Каталог. Одесса, 1989] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210712192922/http://uartlib.org/allbooks/aleksandra-ekster-vystavka-proyzvedenyj-katalog/ |date=12 липня 2021 }}
* [https://esu.com.ua/search_articles.php?id=18836 Д. О. Горбачов. Екстер Олександра Олександрівна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220210112820/https://esu.com.ua/search_articles.php?id=18836 |date=10 лютого 2022 }}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Мистецтво|Біографії|Театр}}

[[Категорія:Футуристи]]
[[Категорія:Померли у Фонтене-о-Роз]]
[[Категорія:Російська еміграція 1920-х років]]
[[Категорія:Емігранти з Російської імперії до Франції]]
[[Категорія:Український авангард]]
[[Категорія:Українські художниці]]
[[Категорія:Митці ар-деко]]
[[Категорія:Білоруси України]]
[[Категорія:Білоруси Франції]]
[[Категорія:Греки Білорусі]]
[[Категорія:Греки в Україні]]
[[Категорія:Греки Франції]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Освітянки]]
[[Категорія:Сценографи]]
[[Категорія:Українські ілюстраторки]]
[[Категорія:Українські дизайнерки]]
[[Категорія:Український футуризм]]

title: рос. Александра Экстер

Народження: 6 (18) січня 1882 · Білосток, Гродненська губернія, Литовське генерал-губернаторство, Російська імперія

Смерть: 17 березня 1949[…] (67 років)

Країна: Російська імперія · СРСР

Навчання: Академія Ґранд-Шом'єр і Київське художнє училище

Діяльність: художниця, художниця по костюмах, ілюстраторка, сценографка, графікеса, дизайнерка, мисткиня, художниця по текстилю

Напрямок: Російський авангард

Відомі учні: Vera Rocklined і Епштейн Марко Ісайович

Працівник: Вищі художньо-технічні майстерні

Член: Супремус

Роботи в колекції: Міннеаполіський інститут мистецтва, Музей Тіссен-Борнемісса, Музей сучасного мистецтва (Нью-Йорк), Національна галерея Канади, Special Collection (NAMU)d, Музей мистецтв Карнегіd, Національна галерея Австралії, Клівлендський музей мистецтв, Художня галерея Олбрайт-Ноксd, Музей сучасного мистецтва Сан-Франциско, Національний художній музей України, Institut Valencià d'Art Modernd, Museum Ludwigd, Російський музей, Берлінська галереяd, Третьяковська галерея, Slobodskoy Museum and Exhibition Centerd, Kunsthaus Zürichd, Музей сучасного мистецтва (Стокгольм) і Державна галерея мистецтв (Штутгарт)

рос. Александра Экстер: Екстер Олександра Олександрівна у Вікісховищі

рос. Александра Экстер: Висловлювання у Вікіцитатах


text:
# Зерег
Зерег (монг.: Зэрэг) — сомон аймаку Ховд, Монголія. Площа 2,5 тис. км², населення 3,7 тис. Центр сомону селище Алтантеел лежить за 1060 км від Улан-Батора, за 125 км від міста Кобдо.

## Клімат
Клімат різко континентальний.

## Соціальна сфера
Є школа, лікарня, сфера обслуговування.

wikiname: ukwiki

title: Зерег

in_language: uk

wikitext:
{{Адміністративна одиниця
| назва = Зерег
| місцева_назва = {{lang-mn| Зэрэг}}
| розташування = Mongolia Khovd sum map.png
| розташування_підпис =
| розташування_розмір = 250px
| інші_одиниці =
| тип_найменування =сомон
| центр = Алтантеел
| країна = {{MNG}}
| регіон = Західна Монголія
| офіційна_мова = [[Монгольська мова|монгольська]]
| населення =2,5 тис.
| площа = 3,7 тис.
| часовий_пояс =[[UTC+8]]
}}

'''Зерег''' ([[монгольська мова|монг]].: Зэрэг) — [[Сомон (адміністративна одиниця)|сомон]] аймаку [[Ховд (аймак)|Ховд]], [[Монголія]]. Площа 2,5 тис. км², населення 3,7 тис. Центр сомону селище Алтантеел лежить за 1060 км від [[Улан-Батор]]а, за 125 км від міста [[Кобдо]].

== Клімат ==
Клімат різко континентальний.

== Соціальна сфера ==
Є школа, лікарня, сфера обслуговування.<ref>{{Cite web |url=http://www.legendtour.ru/rus/mongolia/regions/khovd-aimag.shtml |title=Архівована копія |accessdate=9 травня 2016 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20160304091227/http://www.legendtour.ru/rus/mongolia/regions/khovd-aimag.shtml |archivedate=4 березня 2016 |deadurl=yes }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{Сомони аймаку Ховд}}

[[Категорія:Сомони Монголії]]
[[Категорія:Ховд (аймак)]]

title: монг. Зэрэг

Адм. центр: Алтантеел

Країна: Монголія

Регіон: Західна Монголія

Офіційна мова: монгольська

- повна: 3,7 тис. км²


text:
# 6137 Джонфлетчер
6137 Джонфлетчер (6137 Johnfletcher) — астероїд головного поясу, відкритий 25 січня 1991 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,131.

title: 6137 Джонфлетчер

wikitext:
{{Планета
| назва = 6137 Джонфлетчер
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Акіра Наторі]],
[[Такеші Урата]]
| місце відкриття = [[Станція JCPM Якіїмо]]
| дата відкриття = [[25 січня]] [[1991]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''1991 BY'''
1956 CD
1971 TQ2
1974 FU
1985 DP4
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|6137|2014.05.07|2014.03.31}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 3,418628979390 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 3,010627960390 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 3,214628469890 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,063460058109
| орбітальний період = 2105,206037472 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,171004639732 °/д
| середня аномалія = 91,92698812963°
| нахил орбіти = 15,43949230341°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 337,0003230067°
| арг_перицентру = 88,05658534423°
| розміри = 28,60 км
| альбедо = 0,0860
| період обертання =
| стандартна величина = 11,3
| спектр_тип =
}}

'''6137 Джонфлетчер''' (6137 Johnfletcher) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[25 січня]] [[1991]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,131.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Джонфлетчер}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (6101-6200)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|6137}}
* http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}

{{Навігація малих планет|6136 Gryphon|(6138) 1991 JH1}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1991]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 6137 Джонфлетчер

Відкривач: Акіра Наторі, · Такеші Урата

Місце відкриття: Станція JCPM Якіїмо

title: Позначення

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Бобрув (Легницький повіт)
Бобрув (пол. Bobrów) — село в Польщі, у гміні Мілковиці Легницького повіту Нижньосілезького воєводства.
Населення — 91 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Легницького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 39      | 4                  | 31               | 4                    |
| Жінки    | 52      | 12                 | 27               | 13                   |
| Разом    | 91      | 16                 | 58               | 17                   |

title: Бобрув (Легницький повіт)

wikitext:
{{НП
|країна = [[Польща]]
|статус = село
|українська назва = Бобрув
|оригінальна назва = {{lang-pl|Bobrów}}
|підпорядкування =
|герб =
|прапор =
|ширина герба =
|ширина прапора =
|зображення = Wikiexpedice Dolní Slezsko, Bobrów 01.jpg
|опис зображення =
|вид регіону = Воєводство
|регіон = Нижньосілезьке воєводство
|вид району = Повіт
|район = [[Легницький повіт]]
|вид общини = Гміна
|община = Мілковиці (гміна){{!}}Мілковиці
|внутрішній поділ =
|перша згадка =
|попередні назви =
|площа =
|висота центру НП =
|клімат =
|офіційна мова =
|офіційна мова-ref =
|населення = 91
|рік перепису = 2011{{R|nsp}}
|густота населення =
|агломерація =
|національний склад =
|конфесійний склад =
|катойконім =
|часовий пояс = +1
|DST = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код = (+48) 76
|поштовий індекс =
|автомобільний код = DLE
|вид ідентифікатора = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0365753
|сайт =
|add1n =
|add1 =
}}
{{Otheruses|Бобрув}}

'''Бобрув''' ({{lang-pl|Bobrów}}) — село в Польщі, у [[Мілковиці (гміна)|гміні Мілковиці]] [[Легницький повіт|Легницького повіту]] [[Нижньосілезьке воєводство|Нижньосілезького воєводства]].
Населення — {{formatnum:91}} {{МНОЖИНА:91|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Легницьке воєводство|Легницького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=39 |ЧолПре=4 |ЧолПрац=31 |ЧолПост=4
|Жін=52 |ЖінПре=12 |ЖінПрац=27 |ЖінПост=13
|Разом=91 |РазомПре=16 |РазомПрац=58 |РазомПост=17
}}

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Bobrów (powiat legnicki) (001).jpg
Файл:Wikiexpedice Dolní Slezsko, Bobrów 10.jpg
Файл:Bobrów (powiat legnicki) (005).jpg
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Мілковиці}}

[[Категорія:Села Легницького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Нижньосілезьке воєводство

Повіт: Легницький повіт

Гміна: Мілковиці

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: DLE

OSM: ↑2838716 ·R (Ґміна Мілковіце)


text:
# Погром у Львові (1918)
Львівський погром — єврейський погром у Львові, вчинений 21—23 листопада 1918 року польськими вояками та цивільними після взяття Львова під час польсько-української війни. Причиною погромів була, попри проголошений нейтралітет, підтримка українців галицькими юдеями, а також антисемітська істерія, яка панувала у польській пресі напередодні і під час Першої світової війни.
Польські солдати разом зі злюмпенізованими бандитськими угрупованнями увірвалися у єврейську дільницю Львова, де спричинили масові фізичні насильства, грабунки та руйнації житлових і торгових приміщень. За три дні погрому, приблизно 50-150 євреїв було вбито і понад 400 поранено, постраждало близько семи тисяч родин. Мали місце також масове пограбування та мародерство. Під час пожежі у єврейському кварталі міста було спалено 3 синагоги і понад дві тисячі євреїв втратили житло. Польська влада зупинила погром лише через два дні після його початку. За свідченнями очевидців і жертв, погром був організований польським військовим керівництвом. Крім того, було вбито 270 християн (українців).

## Хронологія подій
Коли українське військо після тритижневих боїв із польськими підрозділами вночі з 21 на 22 листопада 1918 року покинуло Львів, його зайняли польські легіонери. Приблизно о 3:20 підрозділи поручника Романа Абрагама зайняли гауптвахту, Площу Ринок і ратушу. А вже о 5:30 польські військові увірвалися у єврейську дільницю Львова, яка охоплювала периметр вулиць Клепарівської, Ветеранів, Під Дубом, Панянської, Зборовських, Купільну, Замкову, Кляшторну, Підвальну, Собеського, Кароля Людвіга, Яґеллонську, Колонтая і Казимирівську, що замикає межі на перехресті з Клепарівською біля церкви Святої Анни.
На світанку 22 листопада оборонці Львова вирушили до центру міста. Напередодні до них долучились польські добровольці з Перемишля і Кракова, а разом з ними юрма поляків-львів'ян: жінки й чоловіки, люди прості й освічені, бідні й заможні, старі й молоді, містяни, залізничники, робітники, ремісники, крамарчуки, батяри, колишні австрійські та майбутні польські поліціянти, колишні австрійські та майбутні польські чиновники. Натовп зібрався на площі Ринок, де на ратуші вже майорів польський прапор. Його на вежі повісили поручник Абрагам та хорунжий Юзеф Мазановський, зірвавши український прапор, вивішений там 1 листопада 1918 року.
Перший удар погромники спрямували на ювелірну крамницю Ціпера, що було ідеальним детонатором погрому для з'юрмлених на Ринку львів'ян. Далі польські вояки вирушили на вулицю Краківську, де переважна більшість крамниць належала євреям, а звідти через Краківську площу і площу Ґолуховського до Замарстинова. Цивільні трималися позаду, просувавшись слідом за вояками, підстаршинами та офіцерами польського війська, які стріляли і грабували.
Представники єврейської громади Львова намагалися зупинити погром, який безкарно чинили оборонці Львова, польські легіонери і солдати Війська польського, переважна більшість яких була укомплектована вихідцями з Малопольщі та Великопольщі. Комісар Єврейської релігійної громади і радний (депутат) Львівської міської ради д-р Озія Васер разом з другим комісаром єврейської громади д-ром Емілем Парнасом вранці 22 листопада прийшли на прийом до командувача підкріплення польської армії генерала Болеслава Рої, який напередодні вночі з 21 на 22 листопада прибув до Львова і розмістився у будівлі Галицького намісництва. Він прийняв їх одразу, і вислухавши повідомлення, продиктував наказ запровадити у місті надзвичайний стан та військово-польові суди. Генерал вручив їм цей наказ і від свого імені велів передати його польському комендантові міста, який доти був командиром оборони Львова капітанові Чеславові Мончинському з розпорядженням негайно надрукувати й розмістити текст наказу в місті. До наказу він також додав лист Мончинському. Цим наказом № 1 генерал Роя також блискавично підвищив Мончинського у званні від капітана до підполковника. Чеслав Мончинський, будучи ендеком і ревним прихильником поглядів Романа Дмовського, відверто демонстрував свої антисемітські погляди у власній газеті Pobudka, яку почав видавати у листопаді під час польської-українських боїв і продовжив видавати як вісник польської комендатури Львова.
Комендатура міста знаходилась у будівлі колишнього командування австрійської армії на тодішній площі Смольки, 3. Васер і Парнас негайно вирушили фіакром до резиденції підполковника Чеслава Мончинського. Однак на авдієнцію їм довелося чекати кілька годин. У цей день у приймальні коменданта Львова очікували найвидатніші громадяни міста, щоб висловити свою вдячність оборонцям міста, чим у подальшому дуже хизувався Мончинський. Він прийняв їх приблизно о 15:00 і відреагував на наказ генерала Роя «дуже холодно й байдуже, а прочитавши, дуже обурився». Першого дня погрому Мончинський нічого не зробив, щоб його приборкати. На міських мурах не з'явилося оголошення про запровадження надзвичайного стану та військово-польових судів. Увечері того ж дня Васер знову звернувся до Мончинського, проте отримав від нього ухильну відповідь. Пізнього вечора до комендатури також приходили тодішній урядовий комісар (аналог міського голови) Львова д-р Владислав Стеслович разом з проф. Хламтачем і д-ром Шталем «з поданням щодо подій у Жовківській дільниці, просили віддати подальші чіткі накази, що комендант Мончинський пообіцяв нам зробити негайно». Проте протягом усього дня 22 листопада підполковник польського війська не побачив жодних пограбувань і погрому. Водночас наростання погрому 22 листопада бачив генерал Роя, який о 17:20 надіслав головнокомандувачу польських військ у Східній Галичині (армія «Схід») генералу Тадеушу Розвадовському й Окружному командуванню в Перемишлі та Військовому командуванню у Кракові депешу, в якій просив додаткових підрозділів піхоти та уланів, необхідних, щоб навести лад й забезпечити функціонування залізничної лінії до Львова.
Варшавське керівництво якоюсь мірою знало про погром у Львові завдяки інформації армійського командування. Генерал Болеслав Роя повідомив телеграфом генерала Тадеуша Розвадовського про події у Львові, а також, щоб навести лад та підтримати спокій у місті, на його думку, варто було залучити додаткові сили. Він намагався опанувати ситуацію у Львові, проте комендант міста Мончинський саботував накази Рої. Чеслав Мончинський стверджував, що 22 та 23 листопада 1918 року не було ніякого погрому, а він та його люди вели «подальшу реальну боротьбу проти ворога, стократ гіршого, ніж зовнішній», за визволення Львова.
На другий день погрому, у суботу 23 листопада приблизно об 11:00, під час чергового розпачливого візиту лідерів єврейської громади до Мончинського він відчув себе недостатньо пошанованим. Також до нього приходив відомий львівський фінансист, промисловець, палкий прихильник асиміляції польської єврейської громади і активний поборник незалежності Польщі Владислав Фельдштейн, який клопотав у нього про захист єврейської дільниці, де польські солдати підпалили синагогу Темпель на Старому Ринку. Тими днями погромники осквернили й підпалили також синагогу Бейт Хасидим на перехресті вулиць Божичної та Лазневої.
Натомість 23 листопада Мончинський видав та поширив власну відозву, яку розклеїли на мурах міста. Проте її текст виправдовував погром і заохочував польське населення Львова продовжувати його. Також відозва містила очевидну неправду про «розпорядження про запровадження військово-польових судів та негайні покарання». Напередодні Мончинський заблокував виконання цього наказу генерала Рої. Лише вранці у неділю 24 листопада 1918 року на мурах Львова було розвішано оголошення про впровадження військово-польових судів. Вони були надруковані 23 листопада, проте були датовані 22 листопада, коли генерал Роя видав відповідний наказ.
Початкова оцінка вивчення наслідків погрому встановила понад 150 жертв. Пізніше кількість смертей була скоригована і вже становила 73 осіб, з яких наймолодшій жертві було 11 років, а найстаршій — 80 років. Ще 372 євреї були серйозно поранені. Спалено понад 50 будинків, зокрема Стару синагогу на вулиці Божничій та синагогу «Хадашим» на вулиці Вугільній. Пограбовано щонайменше 3729[уточнити] будинків, магазинів та майстерень.
Було заарештовано близько 1600 осіб, яких підозрювали в участі у погромі. Більшість із них були звільнені незабаром після цього. У середині лютого 1919 року було висунуто звинувачення 79 підозрюваним, зокрема 46 жінкам і 8 польським військовим. За злочини було засуджено 44 особи до ув'язнення від 10 днів до 18 місяців. Троє учасників були засуджені до смертної кари за тяжкі злочини і страчені. За даними внутрішнього розслідування Єврейського комітету порятунку, яке вони провели паралельно з офіційним державним розслідуванням, більшість зґвалтувань, пограбувань та вбивств було здійснено невстановленими польськими солдатами.

## Замовчування причетності поляків
Наприкінці листопада 1918 року однією з найбільших для львівської влади та польського уряду виявилась семантична проблема. На їхню думку, використання львівськими євреями та іноземною пресою слова «погром» щодо подій у Львові 21-23 листопада, було безпідставним. І військова, і цивільна влада у Львові вирішили, що цього слова взагалі вживати не можна. Організованому у Львові єврейському комітетові заборонили використовувати цей термін у своїй назві. Львівська преса цим словом не послуговувалась, бо погромного злочину взагалі не помітила, а потім відмовлялася публікувати повідомлення єврейського комітету, якщо вони містили слово «погром». Проте заборону на використання слова «погром» неможливо було поширити поза межами Польщі й накинути її закордонній пресі та політикам.
Про львівський погром світова, а згодом і польська громадська думка довідалась завдяки статті під назвою «Der Pogrom in Lemberg. Von einem Augenzeugen» («Погром у Львові. Від очевидця») у віденській щоденній газеті Neue Freie Presse (NFP). Вона з'явилася у суботньому виданні 30 листопада 1918 року у рубриці «Фейлетон» під анонімним авторством і підписана літерами МВ (MW). Водночас польська преса у Львові та поза ним оплела погром цілковитою змовою мовчання, а частина її спробувала спотворити правду про нього, переважно звинувачуючи у цьому українське політичне керівництво Західноукраїнської Народної Республіки, соціальні низи і карнавальну юрбу. Більш того, 28 листопада 1918 року «Gazeta Lwowska» опублікувала відозву Тимчасового керівного комітету, яка заперечувала будь-який зв'язок між польською громадою Львова та погромом. Серед польської громадськості міста панувала антисемітська істерика, зневага до євреїв, звинувачення їх у співпраці з українцями і зраді поляків, а також лють з приводу політичних та громадських прав, які висувала єврейська громада до нової польської адміністрації Львова.
Непомітно пройшла публікація під назвою «В єврейській справі» львівського адвоката та лідера асиміляційного руху серед польських євреїв Тобіаша Ашкеназі (Ашкеназе), яка вийшла друком 24 листопада 1918 року у вечірньому виданні часопису Wiek Nowy. Лише 6 грудня Анджей Струґ у часописі Польської соціалістичної партії Robotnik опублікував на першій сторінці емоційну статтю під назвою «Львівський погром». Також пізніше у британській пресі було опубліковано ще дві статті про єврейські погроми у Польщі. Лондонський The Times 8 лютого 1919 року вмістив статтю Ісраеля Коена «Pogroms in Poland» («Погроми в Польщі»). Автор приїхав до Львова в січні 1919 року як посланець Всесвітньої сіоністської організації, щоб на місці дізнатися, що трапилось у листопаді 1918 року. Коен підготував власний звіт «A report on the pogroms in Poland» («Рапорт про погроми в Польщі»), частину якого становить опис львівського погрому. Та сама щоденна газета 24 травня 1919 року опублікувала лист Г. Н. Брейлсфорда про його поїздку до Польщі під назвою «Polish Pogroms» («Польські погроми»).
Публікацію в газеті Neue Freie Presse у Польщі негайно було визнано свідомою та продуманою антипольською змовою переможених центральних держав з метою перешкодити відновленню незалежності Польщі. Саме так польські дипломатичні служби достатньо успішно представили її іноземним посланникам. Тоді виникла стратегія уникнення польської відповідальності. Одним з її елементів була інформація, яку поширили поляки, начебто серед 1 600 затриманих учасників пограбувань у Львові 60 % становили українці, а 10 % — самі євреї.
Польський Львів одразу після погрому заходився працювати над захистом «незаплямованого риштунку польського вояка» та власної репутації. Це означало затирання погрому. Для цього була прийняла міська ухвала. Через два дні після закінчення погрому, у вівторок 26 листопада 1918 року, на засіданні Тимчасової міської ради проф. Максиміліан Туллі представив проект ухвали про приєднання Львова до Польської держави. З цієї причини засідання Ради бойкотували її українські представники. У четвертому пункті цієї ухвали зазначалося, що «Тимчасова міська рада урочисто заявляє, що польське суспільство не мало з цим насильством нічого спільного». Ухвала була прийнята одностайно. Годі було навіть уявити, що єврейські депутати не проголосують за приєднання Львова до Польщі. Водночас Туллі запропонував власний проект ухвали, щоб випередити і недопустити розгляду проєкту ухвали, яку підготував адвокат д-р Тобіаш Ашкеназі. У ньому мова йшла про гарантії безпеки львівських євреїв та відкидав виправдання погрому гаданими провинами євреїв у цьому, чим поляки часто виправдовували свій злочин проти єврейської громади Львова. Також проєкт містив звернення до Крайового уряду про надання фінансової підтримки жертвам погрому, проведення розслідування та покарання винуватців і створення тимчасового урядового органу, який би наглядав за виконанням цих вимог. Проте ухвалу Ашкеназі так і не допустили до голосування.
Перекладання відповідальності за події у єврейській дільниці Львова пролунало вже в інавгураційній промові міського голови Владислава Стесловича. Відкриваючи засідання, він заявив, що у погромі винні мародери та дезертири з австрійської та німецької армій, а також кримінальні злочинці, яких з в'язниць звільнили українці.
Тим часом польські дипломати в Парижі, Лондоні та США тривожно повідомляли Міністерству закордонних справ про хмари, що збираються над Польщею. Світом ширилася новина про величезний погром у Львові й тисячі загиблих. Водночас у листопаді 1918 року в Парижі Роман Дмовський анонсував Польський національний комітет під своїм головуванням для участі у Паризькій мирній конференції. Про його крайній антисемітизм добре знали європейські та американські політики, єврейська діаспора, які здебільшого походили зі Східної Європи й підтримували контакти зі своїми родичами на теренах колишньої Речі Посполитої. Постать Дмовського як головного переговорника на тлі надходження звісток про єврейські погроми у Львові не віщувала нічого доброго для переговорів, на яких мало обговорюватися питання майбутнього Польщі. Держави Антанти готувалися накреслити нові кордони, і відроджувана польська держава вела збройну й розпочала дипломатичну боротьбу за майбутні кордони Польщі, оскільки Великопольща та Сілезія все ще перебувала під владою Німецької імперії, тривали війна із Західноукраїнською Народною Республікою, прикордонні конфлікти з чехами й литовцями.

## Комісії з розслідування
Широкий міжнародний резонанс львівського погрому змусив польську владу провести розслідування. МЗС Польщі не мало жодної інформації з надійного джерела про фактичний перебіг подій у Львові та масштаби жертв, тому не могло підготуватися до спростування звинувачень із-за кордону. Влада у Варшаві не довіряла в цьому питанні львівському керівництву. У зв'язку з цим міністерство визнало за необхідне терміново перевірити повідомлення іноземної преси і скерувало до Львова двох представників. Це була перша з двох урядових комісій, які займалася вивченням питання єврейського погрому у Львові. Крім цього також було допущено дві іноземні комісії, які скерували уряди США та Великої Британії. Власну місцеву комісію сформувала єврейська громада Львова, яка була змушена працювати в умовах тиску та тотальної цензури зі сторони польської влади міста.

### Комісія МЗС Польщі
Комісія Міністерства закордонних справ Польщі була сформована у складі двох осіб — працівника міністерства д-р. Леона Хшановського і співробітника варшавського тижневика Izraelita (провідний друкований орган єврейського асиміляційного руху) Юзефа Васерцуґа. 17 грудня 1918 року вони підготували «Звіт делегації Міністерства закордонних справ Р. П. про антиєврейські виступи у Львові», який так і не був офіційно оприлюднений. Він вперше побачив світ лише у 1984 році, після того як проф. Єжи Томашевський знайшов його примірник в Архіві документів нового часу (Archiwum Akt Nowych) і опублікував з коротким науковим коментарем у вузькоспеціалізованому фаховому часописі «Przegląd Historyczny».
Цей звіт зменшив кількість встановлених загиблих до 150 осіб. Проте у ньому події однозначно названі погромом і підтверджено величезний масштаб злочинів, грабежів та руйнувань, а насамперед — участь польських військових і польського населення у цьому злочині. Автори звіту пояснювали створення єврейської поліції у місті необхідністю захистити єврейські помешкання і крамниці під час польсько-української війни. Критичним моментом, на думку комісії, стала стрілянина на вулиці Джерельній, Газовій та Під Дубом 17 листопада 1918 року. Згідно з їхнім звітом, єврейська міліція вирушила на відсіч польським бандитам, які там чинили безчинства. Під час сутички з ними міліціонери також обстріляли польський військовий патруль. Хшановський і Васерцуґ пишуть, що в погромі брали участь польські офіцери та солдати, а цивільна та військова влади Львова нехтували зверненнями євреїв. Рішення про запровадження військово-польвих судів було оприлюднено із значним запізненням, які зрештою хоч і припинили погром, але не зупинили пограбувань. Вони набули форм безугавних обшуків у єврейських домівках під виглядом пошуку зброї.
Представники МСЗ повернулися зі Львова 26 грудня 1918 року. Прибувши до Варшави, вони одразу дали пресконференцію, на якій виступив д-р Хшановський. Посланці не оприлюднили подальших висновків, навіть тих, які вони долучили до початкової версії конфіденційного звіту, що надіслало МЗС. Причина такої стриманості полягала в оголошенні про виїзд до Львова наступної комісії, цього разу за дорученням Міністерства юстиції. У січні 1919 року у Варшаві з'явилася брошура «Правда про львівський погром», автор представився на обкладинці коротким реченням «Написав Безсторонній».

### Надзвичайна урядова слідча комісія
Згодом польський уряд вирішив, що необхідно ще докладніше вивчити події у Львові. За постановою Ради міністрів від 16 грудня 1918 року було створено Надзвичайну урядову слідчу комісію, яка була уповноважена Міністерством юстиції та Міністерством військових справ. Головою комісії був суддя Верховного Суду, відомий польський юрист Зиґмунт Римович. Робота мала на меті визначити масштаб погрому, хоча у підсумковому звіті взагалі не вживається термін «погром». Остаточну польськомовну версію звіту Римовича польський уряд також не опублікував і його доля, так само як всіх зібраних документів та свідчень, невідома. Збереглася лише англомовна версія звіту, яка сьогодні зберігається в архіві Бібліотеки Конгресу США, завдяки тому, що вона у серпні 1919 року передавалася Генрі Морґентау під час його триденного візиту до Львова.
Урядова комісія прибула до Львова 2 січня 1919 року і працювала до березня 1919 року. У львівській польській, українській та єврейській пресі кілька разів з'являлися повідомлення про прибуття комісії, які закликали надати свідчення про події 22-23 листопада. Комісія приймала свідчення щодня від 11:00 до 13:00 у будівлі крайового суду на вулиці Баторія в кімнаті № 30. Щоб удосконалити збір свідчень і надати роботі методологічної точності, комісія випрацювала формуляр анкети із запитаннями, на які мали відповідати опитувані. За час своєї роботи було опитано майже 1000 осіб. Використовуючи слідство судді Римовича, польський Львів продовжував операцію затирання слідів погрому. Був опублікований курйозний у своїй щирості наказ № 52 коменданта Міської цивільної поліції Віта Сулімірського, одного з найближчих співробітників Чеслава Мончинського. Це був наказ-інструкція, як належить свідчити полякам. Винуватцями події у єврейській дільниці мали бути бандити, євреї та українці, а польських вояків євреї провокували, обстрілювали та мучили.

### Комісія уряду США
Прем'єр-міністр Польщі Ігнацій Падеревський усвідомлюючи, які катастрофічні наслідки для польських інтересів матимуть у Парижі поширювані на Заході звістки про нові вбивства євреїв у різних містах Польської Республіки (Вільнюсі, Ліді, Пінську, Мінську, Кольбушові, Ряшеві, Ченстохові) зважився на сміливий дипломатичний крок. Він через Державного секретаря США Роберта Лансінґа звернувся до президента Вудро Вільсона з проханням прислати до Польщі комісію, яка на місці перевірить правдивість звинувачень у єврейських погромах.
Комісія уряду США перебувала у Польщі від 13 липня до 13 вересня 1919 року. Її головою був Генрі Морґентау, а до її складу також входили генерал Едґар Джадвін та професор права Гомер Г. Джонсон. Комісія відвідала багато місць у Польщі і її робота закінчилась підготовкою двох звітів, оскільки Морґентау розсварився з іншими членами комісії. Автором першого, який датований 3 жовтня 1919 року, був сам Генрі Морґентау. Він дійшов висновку, що загальна кількість загиблих євреїв у різних місцях Польщі до серпня 1919 року становила майже 280 осіб. Авторами другого звіту, які дистанціювалися від висновків голови, були двоє інших членів комісії. Їхній звіт, в якому не використовували поняття «погром», датований 31 жовтня 1919 року. Це очевидний успіх польської дипломатії, якій вдалося спричинити радикальне розходження висновків.
Не останню роль у конфлікті в середині комісії відіграв викладач філософії, поліглот проф. Адам Жултовський, який за дорученням МЗС Польщі супроводжував комісію. В результаті він підготував власний «Звіт про роботу комісії Морґентау», в якому він беззастережно стверджував про семітську неприхильність євреїв до поляків. Жултовський у порозумінні з Джадвіном і таємно від Морґентау їздив до Вільнюса, звідки вони привезли кілька десятків сумнівних польських заяв, автори яких звинувачували євреїв у стрілянині у бік польського війська. Джадвін наполягав на долученні цих документів до звіту, проте Морґентау відмовився. Нелояльна поведінка Джадвіна та Джонса призвела до остаточного розколу в американській місії.

### Комісія уряду Великої Британії
Комісію уряду Великої Британії очолив політик, банкір та брат міністра внутрішніх справ Великої Британії лорд Стюарт Сем'юель, який був головою Ліги британських євреїв. Членом комісії також був британський чиновник капітан Пітер Райт. Комісія прибула до Польщі 18 вересня 1919 року. За дорученням МЗС Польщі її супроводжував Генрик Воловський.
Самюель покинув Польщу 6 грудня, підготувавши власний звіт, в якому використовується поняття «погром». На його думку загальна кількість загиблих євреїв у різних містах Польщі становила щонайменше 348 євреїв. На десять днів довше затримався Пітер Райт, який підготував окремий звіт, що виразно опонував звітові Сем'юела. За його оцінками незаконно убитих було не більше двохсот або трьохсот і він навіть висловив здивування такою незначною кількістю.

### Єврейський комітет порятунку жертв погромів
Для розслідування подій і надання допомоги постраждалим єврейська громада Львова створила власний «Єврейський комітет порятунку жертв погромів». Проте польська влада змусила комітет змінити назву, щоб вилучити з неї слово «погром», а натомість з'явилося слово «заворушення». Згодом назву знову змусили поміняти на «Єврейський рятівний комітет» пол. Żydowski Komitet Ratunkowy.
Свій звіт комітет оприлюднив під назвою «Lwów pod znakiem pogromów żydowskich» (укр. «Львів під знаком єврейських погромів»), проте частіше він фігурує під назвою «Dokumenty chwili» (укр. «Документи моменту»). Він був підготовлений на межі січня й лютого 1919 року. Авраам Інслер стверджує, що звіт налічував 156 сторінок машинописного тексту, який був надрукований лише у кількох примірниках. На титульній сторінці зазначено, що документ підготував та прокоментував Ж. Комрат (це псевдонім, в якому зашифрована скорочена назва Żydowski komitet ratunkowy).
«Документ моменту» складається з трьох частин і описує не лише погром 22-23 листопада, але також подальші випадки масового переслідування євреїв у Львові протягом наступних двох місяців. Перша частина називається «Львівський погром 22 та 23 листопада 1918 року» або «меморіал Ашкеназі» — це переважно матеріали, що зібрав єврейський комітет. Частина з них була передана комісії Хшановського та Васерцуґові 16 грудня 1918 року. Друга частина має назву «Період після погрому від 24 листопада до 31 грудня 1918 року», а третя — «Після 1 січня і до кінця січня 1919 року».

title: Погром у Львові (1918)

wikitext:
{{Otheruses2|Львівський погром}}
[[Файл:The Jewish quarter after the November 1918 Pogrom in Lviv.jpg|right|thumb||350px|Єврейський квартал у Львові після погрому в листопаді 1918]]
{{Українсько-польська війна (1918-19)}}

'''Львівський погром''' — єврейський погром у [[Львів|Львові]], вчинений 21—23 [[листопад]]а [[1918]] року [[Збройні сили Польщі|польськими вояками]] та цивільними після взяття Львова під час [[Польсько-українська війна (1918—1919)|польсько-української війни]]. Причиною погромів була, попри проголошений нейтралітет, підтримка українців галицькими юдеями, а також антисемітська істерія, яка панувала у польській пресі напередодні і під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]].

Польські солдати разом зі [[Люмпени|злюмпенізованими]] бандитськими угрупованнями увірвалися у єврейську дільницю Львова, де спричинили масові фізичні насильства, грабунки та руйнації житлових і торгових приміщень. За три дні погрому, приблизно 50-150 євреїв було вбито і понад 400 поранено, постраждало близько семи тисяч родин. Мали місце також масове пограбування та мародерство. Під час пожежі у [[Євреї|єврейському]] кварталі міста було спалено 3 синагоги і понад дві тисячі євреїв втратили житло. Польська влада зупинила погром лише через два дні після його початку. За свідченнями очевидців і жертв, погром був організований польським військовим керівництвом<ref>''Joseph Bendow (Joseph Tenenbaum)'' Der Lemberger Judenpogrom. Nov 1918-Jan 1919. (Vienna 1919).</ref>. Крім того, було вбито 270 християн (українців)<ref name="Piotrowski-41-42">''Tadeusz Piotrowski'' Poland's Holocaust: Ethnic Strife, Collaboration With Occupying Forces and Genocide in the Second Republic, 1918-1947. —   McFarland Publishing, 1997. — P. 41–42. — 437 p. — ISBN 978-0786403714. {{ref-en}}</ref>.

== Хронологія подій ==
{{main|Зимовий наступ в Україні (1918—1919)}}
Коли українське військо після тритижневих боїв із польськими підрозділами вночі з 21 на 22 листопада 1918 року покинуло Львів, його зайняли польські легіонери. Приблизно о 3:20 підрозділи поручника Романа Абрагама зайняли гауптвахту, Площу Ринок і ратушу. А вже о 5:30 польські військові увірвалися у єврейську дільницю Львова, яка охоплювала периметр вулиць [[Вулиця Клепарівська|Клепарівської]], Ветеранів, [[Вулиця Під Дубом (Львів)|Під Дубом]], [[Вулиця Софії Яблонської|Панянської]], [[Вулиця Донецька (Львів)|Зборовських]], [[Вулиця Опришківська (Львів)|Купільну]], Замкову, Кляшторну, Підвальну, [[Вулиця Братів Рогатинців|Собеського]], [[Проспект Свободи (Львів)|Кароля Людвіга]], [[Вулиця Гнатюка (Львів)|Яґеллонську]], [[Вулиця Менцинського (Львів)|Колонтая]] і [[Вулиця Городоцька|Казимирівську]], що замикає межі на перехресті з Клепарівською біля церкви Святої Анни.

На світанку 22 листопада [[Львівські орлята|оборонці Львова]] вирушили до центру міста. Напередодні до них долучились польські добровольці з [[Перемишль|Перемишля]] і [[Краків|Кракова]], а разом з ними юрма поляків-львів'ян: жінки й чоловіки, люди прості й освічені, бідні й заможні, старі й молоді, містяни, залізничники, робітники, ремісники, крамарчуки, батяри, колишні австрійські та майбутні польські поліціянти, колишні австрійські та майбутні польські чиновники. Натовп зібрався на площі Ринок, де на [[Львівська ратуша|ратуші]] вже майорів польський прапор. Його на вежі повісили поручник Абрагам та хорунжий Юзеф Мазановський, зірвавши український прапор, вивішений там [[Листопадовий чин|1 листопада 1918 року]]<ref>''Ґжеґож Ґауден'' Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 75</ref>.

Перший удар погромники спрямували на ювелірну [[Торговий дім Ціпперів|крамницю Ціпера]], що було ідеальним детонатором погрому для з'юрмлених на [[Площа Ринок (Львів)|Ринку]] львів'ян. Далі польські вояки вирушили на [[Вулиця Краківська (Львів)|вулицю Краківську]], де переважна більшість крамниць належала євреям, а звідти через [[Площа Князя Ярослава Осмомисла (Львів)|Краківську площу]] і [[Вулиця Торгова (Львів)|площу Ґолуховського]] до [[Замарстинів|Замарстинова]]. Цивільні трималися позаду, просувавшись слідом за вояками, підстаршинами та офіцерами польського війська, які стріляли і грабували.

Представники єврейської громади Львова намагалися зупинити погром, який безкарно чинили оборонці Львова, [[Польські легіони (1914—1918)|польські легіонери]] і солдати Війська польського, переважна більшість яких була укомплектована вихідцями з [[Малопольща|Малопольщі]] та [[Великопольща|Великопольщі]]. Комісар Єврейської релігійної громади і радний (депутат) Львівської міської ради д-р Озія Васер разом з другим комісаром єврейської громади д-ром Емілем Парнасом вранці 22 листопада прийшли на прийом до командувача підкріплення польської армії генерала [[Болеслав Роя|Болеслава Рої]], який напередодні вночі з 21 на 22 листопада прибув до Львова і розмістився у будівлі [[Галицьке намісництво|Галицького намісництва]]. Він прийняв їх одразу, і вислухавши повідомлення, продиктував наказ запровадити у місті [[надзвичайний стан]] та [[Військово-польовий трибунал|військово-польові суди]]. Генерал вручив їм цей наказ і від свого імені велів передати його польському комендантові міста, який доти був командиром оборони Львова капітанові [[Чеслав Мончинський|Чеславові Мончинському]] з розпорядженням негайно надрукувати й розмістити текст наказу в місті. До наказу він також додав лист Мончинському<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 111.</ref>. Цим наказом № 1 генерал Роя також блискавично підвищив Мончинського у званні від капітана до підполковника. Чеслав Мончинський, будучи [[Народно-демократична партія Польщі|ендеком]] і ревним прихильником поглядів [[Роман Дмовський|Романа Дмовського]], відверто демонстрував свої антисемітські погляди у власній газеті Pobudka, яку почав видавати у листопаді під час [[Битва за Львів (1918)|польської-українських боїв]] і продовжив видавати як вісник польської комендатури Львова.

Комендатура міста знаходилась у будівлі колишнього командування австрійської армії на тодішній [[Площа Генерала Григоренка|площі Смольки, 3]]. Васер і Парнас негайно вирушили [[фіакр]]ом до резиденції підполковника Чеслава Мончинського. Однак на [[Аудієнція|авдієнцію]] їм довелося чекати кілька годин. У цей день у приймальні коменданта Львова очікували найвидатніші громадяни міста, щоб висловити свою вдячність оборонцям міста, чим у подальшому дуже хизувався Мончинський. Він прийняв їх приблизно о 15:00 і відреагував на наказ генерала Роя «дуже холодно й байдуже, а прочитавши, дуже обурився». Першого дня погрому Мончинський нічого не зробив, щоб його приборкати. На міських мурах не з'явилося оголошення про запровадження надзвичайного стану та військово-польових судів. Увечері того ж дня Васер знову звернувся до Мончинського, проте отримав від нього ухильну відповідь. Пізнього вечора до комендатури також приходили тодішній урядовий комісар (аналог міського голови) Львова д-р [[Владислав Стеслович]] разом з проф. Хламтачем і д-ром Шталем «з поданням щодо подій у Жовківській дільниці, просили віддати подальші чіткі накази, що комендант Мончинський пообіцяв нам зробити негайно». Проте протягом усього дня 22 листопада підполковник польського війська не побачив жодних пограбувань і погрому. Водночас наростання погрому 22 листопада бачив генерал Роя, який о 17:20 надіслав головнокомандувачу [[Армія «Схід»|польських військ у Східній Галичині]] (армія «Схід») генералу [[Тадеуш Розвадовський|Тадеушу Розвадовському]] й Окружному командуванню в Перемишлі та Військовому командуванню у Кракові депешу, в якій просив додаткових підрозділів піхоти та уланів, необхідних, щоб навести лад й забезпечити функціонування залізничної лінії до Львова<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 112-115.</ref>.

Варшавське керівництво якоюсь мірою знало про погром у Львові завдяки інформації армійського командування. Генерал Болеслав Роя повідомив телеграфом генерала Тадеуша Розвадовського про події у Львові, а також, щоб навести лад та підтримати спокій у місті, на його думку, варто було залучити додаткові сили. Він намагався опанувати ситуацію у Львові, проте комендант міста Мончинський саботував накази Рої<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 61.</ref>. Чеслав Мончинський стверджував, що 22 та 23 листопада 1918 року не було ніякого погрому, а він та його люди вели «подальшу реальну боротьбу проти ворога, стократ гіршого, ніж зовнішній», за визволення Львова.

На другий день погрому, у суботу 23 листопада приблизно об 11:00, під час чергового розпачливого візиту лідерів єврейської громади до Мончинського він відчув себе недостатньо пошанованим. Також до нього приходив відомий львівський фінансист, промисловець, палкий прихильник асиміляції польської єврейської громади і активний поборник незалежності Польщі [[Владислав Фельдштейн]], який клопотав у нього про захист єврейської дільниці, де польські солдати підпалили [[Темпль (Львів)|синагогу Темпель]] на [[Площа Старий Ринок|Старому Ринку]]. Тими днями погромники осквернили й підпалили також [[Хасидим Шуль|синагогу Бейт Хасидим]] на перехресті вулиць [[Вулиця Сянська|Божичної]] та [[Вулиця Лазнева (Львів)|Лазневої]].

Натомість 23 листопада Мончинський видав та поширив власну відозву, яку розклеїли на мурах міста. Проте її текст виправдовував погром і заохочував польське населення Львова продовжувати його. Також відозва містила очевидну неправду про «розпорядження про запровадження військово-польових судів та негайні покарання». Напередодні Мончинський заблокував виконання цього наказу генерала Рої. Лише вранці у неділю 24 листопада 1918 року на мурах Львова було розвішано оголошення про впровадження військово-польових судів. Вони були надруковані 23 листопада, проте були датовані 22 листопада, коли генерал Роя видав відповідний наказ.<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 117-121.</ref>

Початкова оцінка вивчення наслідків погрому встановила понад 150 жертв. Пізніше кількість смертей була скоригована і вже становила 73 осіб, з яких наймолодшій жертві було 11 років, а найстаршій — 80 років. Ще 372 євреї були серйозно поранені. Спалено понад 50 будинків, зокрема Стару синагогу на [[Вулиця Сянська|вулиці Божничій]] та [[Хадашим (синагога)|синагогу «Хадашим»]] на [[Вулиця Вугільна (Львів)|вулиці Вугільній]]. Пограбовано щонайменше 3729{{уточнити}} будинків, магазинів та майстерень.

Було заарештовано близько 1600 осіб, яких підозрювали в участі у погромі. Більшість із них були звільнені незабаром після цього. У середині лютого 1919 року було висунуто звинувачення 79 підозрюваним, зокрема 46 жінкам і 8 польським військовим. За злочини було засуджено 44 особи до ув'язнення від 10 днів до 18 місяців. Троє учасників були засуджені до смертної кари за тяжкі злочини і страчені. За даними внутрішнього розслідування Єврейського комітету порятунку, яке вони провели паралельно з офіційним державним розслідуванням, більшість зґвалтувань, пограбувань та вбивств було здійснено невстановленими польськими солдатами.

== Замовчування причетності поляків ==
Наприкінці листопада 1918 року однією з найбільших для львівської влади та польського уряду виявилась семантична проблема. На їхню думку, використання львівськими євреями та іноземною пресою слова «погром» щодо подій у Львові 21-23 листопада, було безпідставним. І військова, і цивільна влада у Львові вирішили, що цього слова взагалі вживати не можна. Організованому у Львові єврейському комітетові заборонили використовувати цей термін у своїй назві. Львівська преса цим словом не послуговувалась, бо погромного злочину взагалі не помітила, а потім відмовлялася публікувати повідомлення єврейського комітету, якщо вони містили слово «погром». Проте заборону на використання слова «погром» неможливо було поширити поза межами Польщі й накинути її закордонній пресі та політикам<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 159.</ref>.

Про львівський погром світова, а згодом і польська громадська думка довідалась завдяки статті під назвою «Der Pogrom in Lemberg. Von einem Augenzeugen» («Погром у Львові. Від очевидця») у віденській щоденній газеті Neue Freie Presse (NFP). Вона з'явилася у суботньому виданні 30 листопада 1918 року у рубриці «Фейлетон» під анонімним авторством і підписана літерами МВ (MW)<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 59.</ref>. Водночас польська преса у Львові та поза ним оплела погром цілковитою змовою мовчання, а частина її спробувала спотворити правду про нього, переважно звинувачуючи у цьому українське політичне керівництво [[Західноукраїнська Народна Республіка|Західноукраїнської Народної Республіки]], соціальні низи і [[Натовп|карнавальну юрбу]]. Більш того, 28 листопада 1918 року «Gazeta Lwowska» опублікувала відозву Тимчасового керівного комітету, яка заперечувала будь-який зв'язок між польською громадою Львова та погромом. Серед польської громадськості міста панувала антисемітська істерика, зневага до євреїв, звинувачення їх у співпраці з українцями і зраді поляків, а також лють з приводу політичних та громадських прав, які висувала єврейська громада до нової польської адміністрації Львова.

Непомітно пройшла публікація під назвою «В єврейській справі» львівського адвоката та лідера асиміляційного руху серед польських євреїв [[Тобіаш Ашкеназі|Тобіаша Ашкеназі (Ашкеназе)]], яка вийшла друком 24 листопада 1918 року у вечірньому виданні часопису Wiek Nowy. Лише 6 грудня Анджей Струґ у часописі [[Польська соціалістична партія|Польської соціалістичної партії]] Robotnik опублікував на першій сторінці емоційну статтю під назвою «Львівський погром»<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 97.</ref>. Також пізніше у британській пресі було опубліковано ще дві статті про єврейські погроми у Польщі. Лондонський The Times 8 лютого 1919 року вмістив статтю Ісраеля Коена «Pogroms in Poland» («Погроми в Польщі»). Автор приїхав до Львова в січні 1919 року як посланець [[Всесвітня сіоністська організація|Всесвітньої сіоністської організації]], щоб на місці дізнатися, що трапилось у листопаді 1918 року. Коен підготував власний звіт «A report on the pogroms in Poland» («Рапорт про погроми в Польщі»), частину якого становить опис львівського погрому. Та сама щоденна газета 24 травня 1919 року опублікувала лист Г. Н. Брейлсфорда про його поїздку до Польщі під назвою «Polish Pogroms» («Польські погроми»)<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 221.</ref>.

Публікацію в газеті Neue Freie Presse у Польщі негайно було визнано свідомою та продуманою антипольською змовою переможених [[Центральні держави|центральних держав]] з метою перешкодити відновленню незалежності Польщі. Саме так польські дипломатичні служби достатньо успішно представили її іноземним посланникам. Тоді виникла стратегія уникнення польської відповідальності. Одним з її елементів була інформація, яку поширили поляки, начебто серед 1 600 затриманих учасників пограбувань у Львові 60 % становили українці, а 10 % — самі євреї<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 62.</ref>.

Польський Львів одразу після погрому заходився працювати над захистом «незаплямованого риштунку польського вояка» та власної репутації. Це означало затирання погрому. Для цього була прийняла міська ухвала. Через два дні після закінчення погрому, у вівторок 26 листопада 1918 року, на засіданні Тимчасової міської ради проф. [[Максиміліан Тульє|Максиміліан Туллі]] представив проект ухвали про приєднання Львова до Польської держави. З цієї причини засідання Ради бойкотували її українські представники. У четвертому пункті цієї ухвали зазначалося, що «Тимчасова міська рада урочисто заявляє, що польське суспільство не мало з цим насильством нічого спільного». Ухвала була прийнята одностайно. Годі було навіть уявити, що єврейські депутати не проголосують за приєднання Львова до Польщі<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — с.146</ref>. Водночас Туллі запропонував власний проект ухвали, щоб випередити і недопустити розгляду проєкту ухвали, яку підготував адвокат д-р Тобіаш Ашкеназі. У ньому мова йшла про гарантії безпеки львівських євреїв та відкидав виправдання погрому гаданими провинами євреїв у цьому, чим поляки часто виправдовували свій злочин проти єврейської громади Львова. Також проєкт містив звернення до Крайового уряду про надання фінансової підтримки жертвам погрому, проведення розслідування та покарання винуватців і створення тимчасового урядового органу, який би наглядав за виконанням цих вимог. Проте ухвалу Ашкеназі так і не допустили до голосування.

Перекладання відповідальності за події у єврейській дільниці Львова пролунало вже в інавгураційній промові міського голови Владислава Стесловича. Відкриваючи засідання, він заявив, що у погромі винні мародери та дезертири з австрійської та німецької армій, а також кримінальні злочинці, яких з в'язниць звільнили українці.

Тим часом польські дипломати в Парижі, Лондоні та США тривожно повідомляли Міністерству закордонних справ про хмари, що збираються над Польщею. Світом ширилася новина про величезний погром у Львові й тисячі загиблих. Водночас у листопаді 1918 року в Парижі Роман Дмовський анонсував [[Польський національний комітет]] під своїм головуванням для участі у [[Паризька мирна конференція (1919—1920)|Паризькій мирній конференції]]. Про його крайній антисемітизм добре знали європейські та американські політики, єврейська діаспора, які здебільшого походили зі Східної Європи й підтримували контакти зі своїми родичами на теренах колишньої [[Річ Посполита|Речі Посполитої]]. Постать Дмовського як головного переговорника на тлі надходження звісток про єврейські погроми у Львові не віщувала нічого доброго для переговорів, на яких мало обговорюватися питання майбутнього Польщі. Держави Антанти готувалися накреслити нові кордони, і відроджувана польська держава вела збройну й розпочала дипломатичну боротьбу за майбутні кордони Польщі, оскільки Великопольща та [[Сілезія]] все ще перебувала під владою [[Німецька імперія|Німецької імперії]], тривали війна із [[Західноукраїнська Народна Республіка|Західноукраїнською Народною Республікою]], прикордонні конфлікти з [[Польсько-чехословацький прикордонний конфлікт|чехами]] й [[Польсько-литовська війна|литовцями]]<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 160-166.</ref>.

== Комісії з розслідування ==
Широкий міжнародний резонанс львівського погрому змусив польську владу провести розслідування. МЗС Польщі не мало жодної інформації з надійного джерела про фактичний перебіг подій у Львові та масштаби жертв, тому не могло підготуватися до спростування звинувачень із-за кордону. Влада у Варшаві не довіряла в цьому питанні львівському керівництву. У зв'язку з цим міністерство визнало за необхідне терміново перевірити повідомлення іноземної преси і скерувало до Львова двох представників. Це була перша з двох урядових комісій, які займалася вивченням питання єврейського погрому у Львові. Крім цього також було допущено дві іноземні комісії, які скерували уряди США та Великої Британії. Власну місцеву комісію сформувала єврейська громада Львова, яка була змушена працювати в умовах тиску та тотальної цензури зі сторони польської влади міста.

=== Комісія МЗС Польщі ===
Комісія Міністерства закордонних справ Польщі була сформована у складі двох осіб — працівника міністерства д-р. Леона Хшановського і співробітника варшавського тижневика Izraelita (провідний друкований орган єврейського асиміляційного руху) Юзефа Васерцуґа. 17 грудня 1918 року вони підготували «Звіт делегації Міністерства закордонних справ Р. П. про антиєврейські виступи у Львові», який так і не був офіційно оприлюднений. Він вперше побачив світ лише у 1984 році, після того як проф. Єжи Томашевський знайшов його примірник в Архіві документів нового часу (Archiwum Akt Nowych) і опублікував з коротким науковим коментарем у вузькоспеціалізованому фаховому часописі «Przegląd Historyczny».

Цей звіт зменшив кількість встановлених загиблих до 150 осіб. Проте у ньому події однозначно названі погромом і підтверджено величезний масштаб злочинів, грабежів та руйнувань, а насамперед — участь польських військових і польського населення у цьому злочині. Автори звіту пояснювали створення єврейської поліції у місті необхідністю захистити єврейські помешкання і крамниці під час польсько-української війни. Критичним моментом, на думку комісії, стала стрілянина на вулиці [[Вулиця Джерельна (Львів)|Джерельній]], [[Вулиця Газова (Львів)|Газовій]] та [[Вулиця Під Дубом (Львів)|Під Дубом]] 17 листопада 1918 року. Згідно з їхнім звітом, єврейська міліція вирушила на відсіч польським бандитам, які там чинили безчинства. Під час сутички з ними міліціонери також обстріляли польський військовий патруль. Хшановський і Васерцуґ пишуть, що в погромі брали участь польські офіцери та солдати, а цивільна та військова влади Львова нехтували зверненнями євреїв. Рішення про запровадження військово-польвих судів було оприлюднено із значним запізненням, які зрештою хоч і припинили погром, але не зупинили пограбувань. Вони набули форм безугавних обшуків у єврейських домівках під виглядом пошуку зброї<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 171—180.</ref>.

Представники МСЗ повернулися зі Львова 26 грудня 1918 року. Прибувши до Варшави, вони одразу дали пресконференцію, на якій виступив д-р Хшановський. Посланці не оприлюднили подальших висновків, навіть тих, які вони долучили до початкової версії конфіденційного звіту, що надіслало МЗС. Причина такої стриманості полягала в оголошенні про виїзд до Львова наступної комісії, цього разу за дорученням Міністерства юстиції. У січні 1919 року у Варшаві з'явилася брошура «Правда про львівський погром», автор представився на обкладинці коротким реченням «Написав Безсторонній».

=== Надзвичайна урядова слідча комісія ===
Згодом польський уряд вирішив, що необхідно ще докладніше вивчити події у Львові. За постановою Ради міністрів від 16 грудня 1918 року було створено Надзвичайну урядову слідчу комісію, яка була уповноважена Міністерством юстиції та Міністерством військових справ. Головою комісії був суддя Верховного Суду, відомий польський юрист [[Зиґмунт Римович]]. Робота мала на меті визначити масштаб погрому, хоча у підсумковому звіті взагалі не вживається термін «погром». Остаточну польськомовну версію звіту Римовича польський уряд також не опублікував і його доля, так само як всіх зібраних документів та свідчень, невідома. Збереглася лише англомовна версія звіту, яка сьогодні зберігається в архіві [[Бібліотека Конгресу|Бібліотеки Конгресу]] США, завдяки тому, що вона у серпні 1919 року передавалася Генрі Морґентау під час його триденного візиту до Львова.

Урядова комісія прибула до Львова 2 січня 1919 року і працювала до березня 1919 року. У львівській польській, українській та єврейській пресі кілька разів з'являлися повідомлення про прибуття комісії, які закликали надати свідчення про події 22-23 листопада. Комісія приймала свідчення щодня від 11:00 до 13:00 у будівлі крайового суду на [[Вулиця Князя Романа (Львів)|вулиці Баторія]] в кімнаті № 30. Щоб удосконалити збір свідчень і надати роботі методологічної точності, комісія випрацювала формуляр анкети із запитаннями, на які мали відповідати опитувані. За час своєї роботи було опитано майже 1000 осіб. Використовуючи слідство судді Римовича, польський Львів продовжував операцію затирання слідів погрому. Був опублікований курйозний у своїй щирості наказ № 52 коменданта Міської цивільної поліції Віта Сулімірського, одного з найближчих співробітників Чеслава Мончинського. Це був наказ-інструкція, як належить свідчити полякам. Винуватцями події у єврейській дільниці мали бути бандити, євреї та українці, а польських вояків євреї провокували, обстрілювали та мучили<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 191—209.</ref>.

=== Комісія уряду США ===
Прем'єр-міністр Польщі [[Ігнацій Ян Падеревський|Ігнацій Падеревський]] усвідомлюючи, які катастрофічні наслідки для польських інтересів матимуть у Парижі поширювані на Заході звістки про нові вбивства євреїв у різних містах Польської Республіки (Вільнюсі, Ліді, Пінську, Мінську, Кольбушові, Ряшеві, Ченстохові) зважився на сміливий дипломатичний крок. Він через Державного секретаря США [[Роберт Лансінг|Роберта Лансінґа]] звернувся до президента [[Вудро Вільсон]]а з проханням прислати до Польщі комісію, яка на місці перевірить правдивість звинувачень у єврейських погромах.

Комісія уряду США перебувала у Польщі від 13 липня до 13 вересня 1919 року. Її головою був Генрі Морґентау, а до її складу також входили генерал Едґар Джадвін та професор права Гомер Г. Джонсон. Комісія відвідала багато місць у Польщі і її робота закінчилась підготовкою двох звітів, оскільки Морґентау розсварився з іншими членами комісії. Автором першого, який датований 3 жовтня 1919 року, був сам Генрі Морґентау. Він дійшов висновку, що загальна кількість загиблих євреїв у різних місцях Польщі до серпня 1919 року становила майже 280 осіб. Авторами другого звіту, які дистанціювалися від висновків голови, були двоє інших членів комісії. Їхній звіт, в якому не використовували поняття «погром», датований 31 жовтня 1919 року. Це очевидний успіх польської дипломатії, якій вдалося спричинити радикальне розходження висновків<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 231.</ref>.

Не останню роль у конфлікті в середині комісії відіграв викладач філософії, поліглот проф. Адам Жултовський, який за дорученням МЗС Польщі супроводжував комісію. В результаті він підготував власний «Звіт про роботу комісії Морґентау», в якому він беззастережно стверджував про семітську неприхильність євреїв до поляків. Жултовський у порозумінні з Джадвіном і таємно від Морґентау їздив до Вільнюса, звідки вони привезли кілька десятків сумнівних польських заяв, автори яких звинувачували євреїв у стрілянині у бік польського війська. Джадвін наполягав на долученні цих документів до звіту, проте Морґентау відмовився. Нелояльна поведінка Джадвіна та Джонса призвела до остаточного розколу в американській місії.<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 273-279.</ref>

=== Комісія уряду Великої Британії ===
Комісію уряду Великої Британії очолив політик, банкір та брат міністра внутрішніх справ Великої Британії лорд Стюарт Сем'юель, який був головою Ліги британських євреїв. Членом комісії також був британський чиновник капітан Пітер Райт. Комісія прибула до Польщі 18 вересня 1919 року. За дорученням МЗС Польщі її супроводжував Генрик Воловський.

Самюель покинув Польщу 6 грудня, підготувавши власний звіт, в якому використовується поняття «погром». На його думку загальна кількість загиблих євреїв у різних містах Польщі становила щонайменше 348 євреїв. На десять днів довше затримався Пітер Райт, який підготував окремий звіт, що виразно опонував звітові Сем'юела. За його оцінками незаконно убитих було не більше двохсот або трьохсот і він навіть висловив здивування такою незначною кількістю.

=== Єврейський комітет порятунку жертв погромів ===
Для розслідування подій і надання допомоги постраждалим єврейська громада Львова створила власний «Єврейський комітет порятунку жертв погромів». Проте польська влада змусила комітет змінити назву, щоб вилучити з неї слово «погром», а натомість з'явилося слово «заворушення». Згодом назву знову змусили поміняти на «Єврейський рятівний комітет» {{lang-pl|Żydowski Komitet Ratunkowy}}.

Свій звіт комітет оприлюднив під назвою «Lwów pod znakiem pogromów żydowskich» ({{lang-uk|«Львів під знаком єврейських погромів»}}), проте частіше він фігурує під назвою «Dokumenty chwili» ({{lang-uk|«Документи моменту»}}). Він був підготовлений на межі січня й лютого 1919 року. Авраам Інслер стверджує, що звіт налічував 156 сторінок машинописного тексту, який був надрукований лише у кількох примірниках. На титульній сторінці зазначено, що документ підготував та прокоментував Ж. Комрат (це псевдонім, в якому зашифрована скорочена назва Żydowski komitet ratunkowy)<ref>Ґжеґож Ґауден. Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року. — Львів: Човен, 2020. — С. 283—286.</ref>.

«Документ моменту» складається з трьох частин і описує не лише погром 22-23 листопада, але також подальші випадки масового переслідування євреїв у Львові протягом наступних двох місяців. Перша частина називається «Львівський погром 22 та 23 листопада 1918 року» або «меморіал Ашкеназі» — це переважно матеріали, що зібрав єврейський комітет. Частина з них була передана комісії Хшановського та Васерцуґові 16 грудня 1918 року. Друга частина має назву «Період після погрому від 24 листопада до 31 грудня 1918 року», а третя — «Після 1 січня і до кінця січня 1919 року».

== Див. також ==
* [[Погром у Львові (1914)]]
* [[Львівський погром (1941)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Ґжеґож Ґауден'' Львів: кінець ілюзії. Оповідь про листопадовий погром 1918 року / перекл. із польськ. А. Павлишин. — Львів: Човен, 2020. — 528 с. — ISBN 978-617-95022-2-4.
* ''Павлишин О.'' Єврейське населення східної Галичини у 1918—1919 рр.: соціальний аспект / О. Павлишин // Галичина. — Івано-Франківськ. — 2006–2007. — Вип. 12–13. — С. 27–48.
* ''Леон Хжановський, Юзеф Вассерцуґ'' [https://zbruc.eu/node/84795 Варшавська комісія про погром у Львові 1918 року] // [[Збруч (газета)|Zbruč]], 22.11.2018.
* [http://wyborcza.pl/magazyn/7,124059,24206235,grzegorz-gauden-zrozumialem-co-sie-stalo-22-listopada-1918.html Grzegorz Gauden: Zrozumiałem, co się stało — 22 listopada 1918 r. we Lwowie Pan Tadeusz zabił Jankiela // [[Gazeta Wyborcza]]. — 24 listopada 2018. {{ref-pl}}
* ''Ґжеґож Ґауден'' [https://zbruc.eu/node/84861 Польський Львів привітав незалежність погромом] // [[Збруч (газета)|Zbruč]], 24.11.2018.
* [https://wz.lviv.ua/article/401182-ya-rujnuyu-mif-pro-oborontsiv-l-vova «Я руйную міф про оборонців Львова» — Grzegorz Gauden]
* [https://zbruc.eu/node/84861 Польський Львів привітав незалежність погромом]
[[Категорія:Українсько-польська війна в Галичині 1918—19]]
[[Категорія:Єврейські погроми у Львові]]
[[Категорія:Події 21 листопада]]
[[Категорія:Події 22 листопада]]
[[Категорія:Події 23 листопада]]
[[Категорія:Листопад 1918]]
[[Категорія:1918 у Львові]]


text:
# Едіт Робертс
Едіт Джозефіна Робертс (англ. Edith Josephine Roberts; 17 вересня 1899, Нью-Йорк — 20 серпня 1935, Лос-Анджелес, Каліфорнія) — американська акторка німого кіно і сценаристка.

## Біографія
Народилася 17 вересня 1899 року в Нью-Йорку (США). Едіт — молодша сестра акторки Леони Робертс (1879—1954) і тітка акторки Джозефіни Гатчінсон (1903—1998).
У кінематографі дебютувала в 1914 році як сценаристка фільму «Неправильні птиці». У період 1915—1929 років вона знімалася в німому кіно, зіграла в понад 150-ти фільмах.
Була одружена з Кеннетом Снукесом, згодом — з Гарольдом Картером. У шлюбі з останнім 1935 року народила сина Роберта Картера.
Незабаром від післяпологових ускладнень захворіла сепсисом і померла в 35-річному віці 20 серпня 1935 року в Лос-Анджелесі (штат Каліфорнія, США). Похована в Голлівуді.

## Вибрана фільмографія
- 1918 — Звільніть / Set Free — Рома Вікліф
- 1922 — Плоть і кров / Flesh and Blood — леді Ангел
- 1924 — Ревучі рейси / Roaring Rails — Нора Берк
- 1926 — Загадковий клуб / The Mystery Club— Ненсі Даррелл

title: Едіт Робертс

wikitext:
{{Актор
|bgcolour             =
|жінка                = 1
|ім'я                 =
|зображення           = Edith Roberts Trading Card.jpg
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  =
|дата_народження      =
|місце_народження     =
|дата_смерті          =
|місце_смерті         =
|причина_смерті       =
|інші_імена           =
|громадянство         =
|національність       =
|рід_діяльності       = [[актор|актриса]]
|роки_діяльності      =
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|imdb_id              =
|сторінка_в_інтернеті =
|провідні_ролі        =
|нагороди             =
}}
{{Othernames|Робертс (прізвище)|Робертс}}
'''Едіт Джозефіна Робертс''' ({{lang-en|Edith Josephine Roberts}}; [[17 вересня]] [[1899]], Нью-Йорк — [[20 серпня]] 1935, Лос-Анджелес, Каліфорнія) — американська акторка [[Німе кіно|німого кіно]] і [[Сценарист|сценаристка]].

== Біографія ==
Народилася 17 вересня 1899 року в Нью-Йорку (США). Едіт — молодша сестра акторки Леони Робертс (1879—1954) і тітка акторки Джозефіни Гатчінсон (1903—1998).

У кінематографі дебютувала в 1914 році як сценаристка фільму «Неправильні птиці». У період 1915—1929 років вона знімалася в німому кіно, зіграла в понад 150-ти фільмах.

Була одружена з Кеннетом Снукесом, згодом — з Гарольдом Картером. У шлюбі з останнім 1935 року народила сина Роберта Картера.

Незабаром від [[Післяпологові ускладнення|післяпологових ускладнень]] захворіла [[Сепсис|сепсисом]] і померла в 35-річному віці 20 серпня 1935 року в Лос-Анджелесі (штат Каліфорнія, США). Похована в Голлівуді.

== Вибрана фільмографія ==
* [[1918 у кіно|1918]] — [[Звільніть (фільм, 1918)|Звільніть]] / Set Free — ''Рома Вікліф''
* [[1922 у кіно|1922]] — [[Плоть і кров (фільм, 1922)|Плоть і кров]] / Flesh and Blood — ''леді Ангел''
* [[1924 у кіно|1924]] — [[Ревучі рейси (фільм, 1924)|Ревучі рейси]] / Roaring Rails — ''Нора Берк''
* [[1926 у кіно|1926]] — [[Загадковий клуб (фільм, 1926)|Загадковий клуб]] / The Mystery Club— ''Ненсі Даррелл ''

== Примітки ==
{{reflist}}
{{бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Робертс, Едіт}}
[[Категорія:Акторки США]]
[[Категорія:Померли в пологах]]
[[Категорія:Американські сценаристки]]

title: Едіт Робертс

Народилася: 17 вересня 1899 · Нью-Йорк, Нью-Йорк, США

Померла: 20 серпня 1935 (35 років) · Лос-Анджелес, Каліфорнія, США · сепсис

Громадянство: США

Релігія: Christian Scienced

Діяльність: актриса


text:
# HD87374
HD87374 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу
A0 й має видиму зоряну величину в смузі V приблизно  9,6.

title: HD87374

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD87374}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD87374}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA|10| 4|21,06}}
| схилення= {{DEC|-18|35|54,0}}
| вид_вел =  9,60<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A...498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A0]]
| u-b =  0,00
| b-v =  0,00
| r-i =
| змінна =
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =
| схилення =
| паралакс =
| п_похибка =
| відстань_ср =
| відстань_пс =
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 87374,
[[Боннський огляд|BD-17 3050]]
}}
{{Starbox reference
| Simbad= HD87374
}}
{{Starbox end}}

'''HD87374''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]]
[[Зорі спектрального класу A|A0]] й має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно  9,6.<ref name=CPcat />
<!--Вона знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]] й розташована на відстані біля [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].-->

<!-- ==Пекулярний хімічний склад== -->

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (10h-12h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Примітки ==
{{reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A0]]
[[Категорія:HD87000-87999|3]]

{{astro-stub}}

title: HD87374

title: Характеристики

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: мас/рік · за схиленням: мас/рік

Відстань: світлових років · парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD87374