text:
# Корисні копалини Європи
Корисні копалини Європи
На території Європи є великі родовища нафти і газу, кам'яного і бурого вугілля, руд заліза, марганцю, хрому, бокситів, міді, цинку, олова, ртуті, піриту, бариту, калійних солей, магнезиту та ін. Серед інших континентів Європа займає перше місце за запасами ртутних руд, друге — за запасами марганцевих, цинкових руд, піриту, третє-четверте — за запасами вугілля, калійних солей, хромових, свинцевих і апатитових руд, бариту, флюориту.

## Енергетична сировина
Нафта. Перші нафтові родовища в Європі були відкриті в Україні (1810 р., Дрогобич) та Франції (1813 р., Пешельбронн). Пошуки нафти і газу стали систематичними у 40-50-ті роки XX століття. За цей період були виявлені найбільші континентальні нафтові та газові родовища: Схонебек (1943) у Нідерландах, Лак (1949) та Парантіс (1954) у Франції, а також багато інших родовищ у ФРН, Італії, Норвегії та інших країнах. Загалом, у Західній Європі відомо 21 нафтогазоносних басейн із загальною площею близько 2,8 млн км². Основні запаси нафти і газу зосереджені в найбільших басейнах, таких як Центральноєвропейський, Передкарпатсько-Балканський, Аквітанський, Адріатично-Іонічний, а також Балтійська область. Головні продуктивні горизонти приурочені до фанерозойських відкладів.
Серед країн Західної Європи запасами нафти і газу володіють Австрія, Албанія, Болгарія, Велика Британія, Угорщина, Німеччина, Греція, Данія, Ірландія, Іспанія, Італія, Нідерланди, Норвегія, Польща, Румунія, Франція, Чехія та Югославія. Основні запаси розташовані у Великій Британії та Норвегії (запаси газу також у Нідерландах). Найбільші нафтові родовища Центральної Європи: Морені-Гура-Окніцей (Румунія), Альдьє (Угорщина); газові родовища Зальцведель-Пеккензен (Німеччина), Перемишль-Яксманіце (Польща). Основні відкриті запаси вуглеводнів (понад 60 %) сконцентровані на глибині 1-3 км, при цьому в інтервалі 3-5 км знаходиться 17 % запасів.
Вугілля. Загальні запаси усіх видів вугілля в Європі становлять близько 1,22 трлн т (1998), з них приблизно 34 % - антрацити і кам'яне вугілля, решта - коричневе вугілля. За даними Світового енергетичного конгресу, розвідані запаси вугілля в Європі у 1998 р. становили 72,6 млрд т у.п. За даними Statistical Review of World Energy, запаси кам'яного вугілля в Європі на 2000 р. складають 15,2 % від світових запасів. Найбільші запаси мають ФРН, Велика Британія, Україна, Югославія, Польща, Чехія, Угорщина, Болгарія, Румунія та Франція. Найбільші кам'яно-вугільні басейни розташовані в Нижньому Рейні (Рурський), Саарському, Ахенському, Крефельдському (ФРН), Донецькому (Україна), Південно-Уельському, Йоркширському, Південно- і Північно-Шотландському (Велика Британія), Лотарингійському, Нор-Па-де-Кале (Франція), Верхньо-Сілезькому, Люблінському (Польща), Остравсько-Карвінському (Чехія), Добруджанському (Болгарія), Шпіцбергенському (Норвегія), Астурійському (Іспанія). Видатні басейни і родови

## Руди чорних металів
Залізні руди. Загальні запаси зал. руд Європи у 1998 р. оцінювалися в 40649 млн т, підтверджені — 28269 млн т (16,4 % світових). Осн. запаси зал. руд укладені в апатито-магнетитових родов., приурочених до докембрійських кристаліч. порід — Кіруна (Кірунавара), Сваппавара, Мальмбергет та ін. (Швеція). Руди містять 50(55)-67 % Fe (Кіруна). Найважливіше джерело заліза для Великої Британії — юрські осадові залізняки (20-35 % Fe). Рудні мінерали представлені шамозитом, сидеритом і лімонітом. Значні запаси зал. руд укладені також в Лотарингському залізорудному бас. (26-40 % Fe). У Скандинавії відомі титаномагнетитові родов. з ванадієм — Аккаваре, Руотіваре (Швеція), Тельнес (Норвегія), Отанмякі, Раутавара, Муставара (Фінляндія), руди яких містять 22-44 % Fe, 5-30 % TiO2, 0,2-0,6 % V2О5. З латеритними корами вивітрювання мезозою пов'язані залізо-нікелеві родов.: Трульє-Мамезі, Вранішті-Крума, Мемелішті, Худенішті (Албанія), Старо-Чікатово, Голеш та ін. (Югославія), Пагонда, Ларімна та ін. (Греція), Шкляри (Польща). Їх руди містять 30-40 % Fe, 0,7-1,3 % Ni, 0,04-0,06 % Co.
Марганцеві руди. Загальні запаси марганцевих руд в Європі становлять 935 млн т, а підтверджені — 816 млн т (22,8 % від світових, 1998). Найбільшими запасами володіє Україна (підтв. запаси 642 млн т, 17,9 % світових), далі йде Болгарія (126 млн т, 3,5 %). В Україні марганцеві руди залягають у Нікопольському (33 %) і Великотокмацькому (67 %) родов.; рудний пласт сер. потужності 2 м залягає на глибині 10-100 м у основі олігоценової товщі і являє собою теригенну пачку з включенням конкрецій, пізолітів, оолітів, прошарків рудної речовини; руди карбонатні (77 %), оксидні (15 %), змішані (8 %); вміст Mn 22-29 %. Руди Зах. Європи зосереджені г.ч. в мезозойських осадових утвореннях (Греція, Італія, Болгарія, Угорщина, Румунія). Найбільше родов. — Оброчиште (Болгарія) містить карбонатні руди, які містять 20-25 % Mn. Інші осадові родов. — Мелігала, Андрос (Греція), о. Сардинія (Італія), Уркут (Угорщина) містять 22-45 % Mn.
Титанові руди представлені г.ч. ільменітом і рутилом. Запаси ільменіту — 75 млн т. Осн. родов. ільменіт-магнетитових руд розташовані в Україні (найбільші в Європі ресурси і запаси титанових руд, укладених в 15 родов.), Норвегії (Тельнес, Согндаль та ін.), Фінляндії (Муставара, Отанмякі), Польщі (Кшеменкі) та ін. Магнетит-рутилові розсипи відомі в Італії і Болгарії (район Бургаса). Для родов. титано-магнетитових руд характерний підвищений вміст V2O5 (0,3-0,5 %).
Ресурси хромових руд Європи становили у 1998 р. 220,5 млн т, підтверджені запаси — 82,7 млн т (частка у світі 1,83 %). Родов. хромових руд приурочені до масивів ультраосновних гірських порід Фінляндії (87,5 % запасів), Албанії, колишньої Югославії, Греції, України. Вміст Cr2O3 в рудах — 27-45 %.

## Інші металічні корисні копалини
Запаси ванадієвих руд Зах. Європи оцінюються в 225 тис. т (V2O5) і зосереджені в осн. в родов. титаномагнетитових руд Фінляндії та Норвегії.
Алюмінієві руди представлені переважно бокситами, великі поклади яких укладені в родов. Середземноморської бокситоносної провінції: Греції (Парнас-Кіона, Аморгос та ін), Франції (Ла-Рукет, Сен-Жюльєн та ін), Угорщини (група Халімба, група Орослань, Гант), Югославії (група Рудополлє, Никшич, група Ліштиця), Румунія (група Гугу — Зече-Хотаре). Загальні запаси бокситів у Європі 2188 млн т, підтверджені — 1483 млн т (5,5 % світових, 1998). Греція, Угорщина та Боснія і Герцеговина володіють 74 % підтверджених запасів бокситів континенту.
Благородні метали. Родов. руд благородних металів (золота, срібла, платини і платиноїдів) в Європі порівняно рідкісні. Власне золоторудними є родов. Салсінь у Франції, родов. «золотого чотирикутника» Румунії (Брад, Златна, Секеримб), Мужиївське, Береговське, Сауляк (Україна). До золото-срібних належать родов. Кремніца, Пуканєц (Чехія, Словаччина). Власне срібне родов. — Конгсберґ (Норвегія). Золото і срібло в постійно присутні в мідних, поліметалічних, мідно-нікелевих, піритних рудах більшості сульфідних родов. Метали платинової групи відомі в родов. Кюльмякоські (Фінляндія).
Загальні запаси континенту по золоту становлять 2011 т, підтверджені — 897 т (1,8 % світових), по сріблу: відповідно 156700 т і 114090 т (20,9 % світових), по МПГ — 248 т, платині — 67 т (всі дані — на 1998 р).
Загальні запаси вольфрамових руд Європи на 1998 р. становили 365 тис. т, підтверджені — 260 тис. т (10 % світових). Родов. вольфрамових руд належать до трьох типів: кварц-вольфрамітові гідротермальні жильні, шеєлітові скарнового і гідротермального типів, ґрейзенові з олов'яним і вольфрамовим зруденінням. Вони знаходяться в Португалії, Франції, Вел. Британії, Болгарії, ФРН, Чехії, вміст WO3 в рудах 0,1-1,5 %.
Загальні запаси кобальту Європи на 1998 р. становили 286 тис. т, підтверджені — 196 тис. т (3,6 % світових). Загальні запаси нікелю Європи на той же час становили 8195 тис. т, підтверджені — 3190 тис. т (6,4 % світових). Найважливіші родов. руд кобальту і нікелю пов'язані з латеритними корами вивітрювання ультрабазитів Албанії (Трульє-Мамезі, Гінай-Домай, Вранішті-Крума, Мемелішті, Червенак, Худенішті та ін.), Югославії (група Старо Чікатово), Греції (Пагонда). Руди містять 0,7-1,3 % Ni, 0,04-0,06 % Co, 30-40 % Fe. Велике значення мають також мідно-нікелеві магматич. родов. Скандинавії, руди яких містять 0,1-1,0 % Ni, 0,1-0,2 % Co, 0,3-2,1 % Cu.
Мідь. Загальні запаси мідних руд Європи на 1998 р. — 80 млн т, підтверджені — 47 млн т в перерахунку на метал (7 % світових). Значні запаси мідних руд укладені в числ. родов. різного генезису в Польщі (бл. 46 % підтв. запасів континенту), Болгарії, Югославії, Угорщині, Румунії, Великій Британії, Ірландії, Іспанії, Норвегії, Швеції, ФРН. Руди містять 0,3-0,8 % Cu (в мідистих пісковиках і сланцях Німеччини та Польщі — до 2,5 %).
Молібден. Заг. і підтверджені запаси молібдену в Європі на 1998 р. невеликі — 10 тис. т (0,1 % світових). Родов. молібденових руд є в Болгарії, Югославії, Норвегії, Румунії, Італії. Прожилково-украплені руди містять 0,1 % Мо.
Олово. Осн. запаси олов'яних руд зосереджені в гідротермальних жильних родов. Великої Британії, Іспанії, Португалії, Чехії, в яких вміст олова досягає 0,85-1,5 %, а також в оловоносних ґрейзенах Німеччини та Чехії. Загальні запаси олова Європи на 1998 р. оцінені в 285 тис. т, підтверджені — 234 тис. т.
Ртуть. Загальні запаси ртуті Європи на 1998 р. становлять 81,5 тис. т (60,8 % світових), ресурси — 367,9 тис. т. На тер. Європи знаходяться унікальні ртутні родов.: Альмаден (80 % запасів континенту) і Ель-Ентредічо (Іспанія), групи Монте-Аміата (Італія), Ідрія (Югославія), Микитівське (Україна). Вміст ртуті в рудах 0,5-2 %.
Стронцій. Родов. стронцієвих руд знаходяться у Великій Британії, де зруденіння пов'язане з покладами целестину у мергелях кейпера в районі Брістоля і Сомерсета в Іспанії.
Поліметали. Загальні запаси свинцю Європи на 1998 р. — 28661 тис. т, підтверджені — 16547 тис. т в перерахунку на метал (13,6 % світових), цинку відповідно: 65839 та 40413 тис. т (14,6 % світових). Родов. свинцево-цинкових руд є в більшості країн Європи. Вони належать до дек. генетич. типів: колчеданні (Швеція, ФРН, Румунія, Іспанія, Австрія, Чехія); стратиформні (Польща, Болгарія, Італія, Швеція, Ірландія); жильні кварц-поліметаліч. родов. (Болгарія, Югославія, Чехія Угорщина, Франція, Швеція та ін). Свинцево-цинкові руди мають такий склад: 0,5-2,5 % РЬ, 1 3 % Zn, 0,2-29 % Cu, 0,2-2 г/т Au, 20-220 г/т Ar, а також Cd, In.

## Гірничохімічна сировина
Гірничохімічна сировина в Європі представлена калійними і кам'яними солями, фосфатами, сіркою та ін. Великі поклади калійних солей є у Верньорейнському (Франція, Німеччина), Ельзаському (Франція), Йоркширському (Велика Британія), Гановерському і Верра-Фульда (ФРН), Гданському (Польща), Прикарпатському (Україна), Прип'ятському (Білорусь) бас. Загальні запаси калійних солей Європи на 1998 р. — 1854 млн т, підтверджені — 1223 млн т в перерахунку на K2O (16,2 % світових). Поклади кам. солі відомі у Великій Британії, Данії, Україні, ФРН, Польщі, Болгарії, Югославії та ін. Значні запаси фосфатів зосереджені в апатитових рудах (490 млн т). Родовища цих руд знаходяться на Скандинавському (Фінляндія, Норвегія, Швеція), Кольському (Росія) п-овах, в яких міститься 0,1-5 % фосфору. Родов. сірки є в Італії (Сицилія), Україні (Прикарпаття), Греції (о. Мілос), Польщі (Тарнобжег, Воля Вісньовска, Гжибув), Франції, ФРН; вміст сірки до 24 %.

## Нерудна індустріальна сировина
Нерудна індустріальна сировина Європи представлена родов. вогнетривів (магнезит), флюсових вапняків і доломіту, родов. графіту, азбесту, польового шпату, кварцу, флюориту, бариту та ін.
Загальні запаси флюориту Європи складали (без Росії) у 1998 р 41,27 млн т, а підтв. — 30 млн т (16 % світових). Великі родов. флюориту розвідані у Великій Британії (Півд. Пенніни), Франції (Пьє-Пертюш), Італії (Таргола, Пьянчано), ФРН (Ротлебероде, Ільменау), Швеції (Гладсакс), Україні (Покровсько-Киреєвське родов.). Вміст CaF2 в пром. рудах від 20-30 % до 65-72 %. Загальні запаси бариту Європи на 1998 р. — 31 млн т, підтверджені — 16,08 млн т (4,7 % світових). Значні запаси бариту зосереджені в Греції, Ірландії, ФРН, Італії, Франції, Бельгії. Вміст BaSO4 в пром. рудах 28-60 %. Значні родов. тальку є у Франції та ін. країнах.
Нерудні буд. матеріали представлені родов. перліту в Угорщині, Греції, Ісландії, діатоміту — в Ісландії, Данії, Великій Британії, Португалії, каоліну — у Великій Британії, ФРН, Франції, Чехії. Крупні родов. мармуру відомі в Італії, Греції, граніту — в Україні, Швеції, Фінляндії, Великій Британії.

## Дорогоцінні камені
З дорогоцінних і напівдорогоцінних каменів в Європі представлені родов. рубіну, сапфіру, гранату в Чехії, Андоррі, Фінляндії.
Країни Європи багаті термальними і мінеральними джерелами: Баден в Австрії, Спа в Бельгії, Карлові Вари в Чехії, Бат у Великій Британії, Карпатські та ін. мінводи в Україні; числ. джерела мін. вод є в Албанії, Болгарії, Угорщині, Франції, Польщі, Румунії, Югославії, ФРН, Ісландії, Іспанії.

## Гірнича промисловість Європи
Структура гірничодоб. промисловості Зах. Європи характеризується такими даними (% від вартості всієї продукції галузі): паливно-енергетичні ресурси 90,0; руди чорних і легуючих металів 2,5; руди кольорових, рідкісних і благородних металів 2,2; нерудні к.к. і буд. матеріали 5,3. Для Зах. Європи характерні різкі (до 10:1 і більше) диспропорції між споживанням мінеральної сировини і власним видобутком. При цьому відчувається гострий дефіцит окр. видів мінеральної сировини, що пов'язано з обмеженістю сировинної бази регіону. Частка Зах. Європи в запасах більшості важливих видів к.к. серед промислово розвинених країн, і країн що розвиваються становить лише 3-5 %, тобто в 5-8 разів менше її частки у пром. виробництві. Тому близько 75 % потреб Зах. Європи в 20 осн. видах к.к. забезпечується за рахунок імпорту (для порівняння — для Півн. Америки, цей показник становить 15 %, Японії — 90 %). Для гірничодоб. промисловості Зах. Європи характерна низька питома вага відкритих розробок. На їх частку припадає лише 19 %. За кількістю гірничодоб. підприємств потужністю від 150 тис. т на рік і вище 1-е місце серед зах.-європ. країн займає Франція, далі йдуть Іспанія, Швеція, ФРН, Фінляндія. Питома вага зах.-європ. країн у видобутку паливно-енергетич. сировини серед розвинутих країн світу складає бл. 12 %, руд металів — бл. 7 %, неметалічних корисних копалин — 18 %.

title: Корисні копалини Європи

wikitext:
'''Корисні копалини Європи'''

На території Європи є великі родовища [[нафта|нафти]] і [[природний газ|газу]], кам'яного і бурого вугілля, руд заліза, марганцю, хрому, бокситів, міді, цинку, олова, ртуті, [[пірит]]у, бариту, калійних солей, магнезиту та ін. Серед інших континентів Європа займає перше місце за запасами ртутних руд, друге — за запасами марганцевих, цинкових руд, піриту, третє-четверте — за запасами вугілля, калійних солей, хромових, свинцевих і апатитових руд, бариту, флюориту.

== Енергетична сировина ==

'''Нафта.''' Перші нафтові родовища в Європі були відкриті в Україні (1810 р., Дрогобич) та Франції (1813 р., Пешельбронн). Пошуки нафти і газу стали систематичними у 40-50-ті роки XX століття. За цей період були виявлені найбільші континентальні нафтові та газові родовища: Схонебек (1943) у Нідерландах, Лак (1949) та Парантіс (1954) у Франції, а також багато інших родовищ у ФРН, Італії, Норвегії та інших країнах. Загалом, у Західній Європі відомо 21 нафтогазоносних басейн із загальною площею близько 2,8 млн км². Основні запаси нафти і газу зосереджені в найбільших басейнах, таких як Центральноєвропейський, Передкарпатсько-Балканський, Аквітанський, Адріатично-Іонічний, а також Балтійська область. Головні продуктивні горизонти приурочені до фанерозойських відкладів.

Серед країн Західної Європи запасами нафти і газу володіють Австрія, Албанія, Болгарія, Велика Британія, Угорщина, Німеччина, Греція, Данія, Ірландія, Іспанія, Італія, Нідерланди, Норвегія, Польща, Румунія, Франція, Чехія та Югославія. Основні запаси розташовані у Великій Британії та Норвегії (запаси газу також у Нідерландах). Найбільші нафтові родовища Центральної Європи: Морені-Гура-Окніцей (Румунія), Альдьє (Угорщина); газові родовища Зальцведель-Пеккензен (Німеччина), Перемишль-Яксманіце (Польща). Основні відкриті запаси вуглеводнів (понад 60 %) сконцентровані на глибині 1-3 км, при цьому в інтервалі 3-5 км знаходиться 17 % запасів.

'''Вугілля.''' Загальні запаси усіх видів вугілля в Європі становлять близько 1,22 трлн т (1998), з них приблизно 34 % - антрацити і кам'яне вугілля, решта - коричневе вугілля. За даними Світового енергетичного конгресу, розвідані запаси вугілля в Європі у 1998 р. становили 72,6 млрд т у.п. За даними Statistical Review of World Energy, запаси кам'яного вугілля в Європі на 2000 р. складають 15,2 % від світових запасів. Найбільші запаси мають ФРН, Велика Британія, Україна, Югославія, Польща, Чехія, Угорщина, Болгарія, Румунія та Франція. Найбільші кам'яно-вугільні басейни розташовані в Нижньому Рейні (Рурський), Саарському, Ахенському, Крефельдському (ФРН), Донецькому (Україна), Південно-Уельському, Йоркширському, Південно- і Північно-Шотландському (Велика Британія), Лотарингійському, Нор-Па-де-Кале (Франція), Верхньо-Сілезькому, Люблінському (Польща), Остравсько-Карвінському (Чехія), Добруджанському (Болгарія), Шпіцбергенському (Норвегія), Астурійському (Іспанія). Видатні басейни і родови

== Руди чорних металів ==

'''Залізні руди.''' Загальні запаси зал. руд Європи у 1998 р. оцінювалися в 40649 млн т, підтверджені — 28269 млн т (16,4 % світових). Осн. запаси зал. руд укладені в апатито-магнетитових родов., приурочених до докембрійських кристаліч. порід — Кіруна (Кірунавара), Сваппавара, Мальмбергет та ін. (Швеція). Руди містять 50(55)-67 % Fe (Кіруна). Найважливіше джерело заліза для Великої Британії — юрські осадові залізняки (20-35 % Fe). Рудні мінерали представлені шамозитом, сидеритом і лімонітом. Значні запаси зал. руд укладені також в Лотарингському залізорудному бас. (26-40 % Fe). У Скандинавії відомі титаномагнетитові родов. з ванадієм — Аккаваре, Руотіваре (Швеція), Тельнес (Норвегія), Отанмякі, Раутавара, Муставара (Фінляндія), руди яких містять 22-44 % Fe, 5-30 % TiO2, 0,2-0,6 % V2О5. З латеритними корами вивітрювання мезозою пов'язані залізо-нікелеві родов.: Трульє-Мамезі, Вранішті-Крума, Мемелішті, Худенішті (Албанія), Старо-Чікатово, Голеш та ін. (Югославія), Пагонда, Ларімна та ін. (Греція), Шкляри (Польща). Їх руди містять 30-40 % Fe, 0,7-1,3 % Ni, 0,04-0,06 % Co.

'''Марганцеві руди.''' Загальні запаси марганцевих руд в Європі становлять 935 млн т, а підтверджені — 816 млн т (22,8 % від світових, 1998). Найбільшими запасами володіє Україна (підтв. запаси 642 млн т, 17,9 % світових), далі йде Болгарія (126 млн т, 3,5 %). В Україні марганцеві руди залягають у Нікопольському (33 %) і Великотокмацькому (67 %) родов.; рудний пласт сер. потужності 2 м залягає на глибині 10-100 м у основі олігоценової товщі і являє собою теригенну пачку з включенням конкрецій, пізолітів, оолітів, прошарків рудної речовини; руди карбонатні (77 %), оксидні (15 %), змішані (8 %); вміст Mn 22-29 %. Руди Зах. Європи зосереджені г.ч. в мезозойських осадових утвореннях (Греція, [[Італія]], Болгарія, Угорщина, Румунія). Найбільше родов. — Оброчиште (Болгарія) містить карбонатні руди, які містять 20-25 % Mn. Інші осадові родов. — Мелігала, Андрос (Греція), о. Сардинія (Італія), Уркут (Угорщина) містять 22-45 % Mn.

'''[[Титанові руди]]''' представлені г.ч. ільменітом і рутилом. Запаси ільменіту — 75 млн т. Осн. родов. ільменіт-магнетитових руд розташовані в Україні (найбільші в Європі ресурси і запаси [[титанові руди|титанових руд]], укладених в 15 родов.), Норвегії (Тельнес, Согндаль та ін.), Фінляндії (Муставара, Отанмякі), Польщі (Кшеменкі) та ін. Магнетит-рутилові розсипи відомі в Італії і Болгарії (район Бургаса). Для родов. титано-магнетитових руд характерний підвищений вміст V2O5 (0,3-0,5 %).

'''Ресурси хромових руд''' Європи становили у 1998 р. 220,5 млн т, підтверджені запаси — 82,7 млн т (частка у світі 1,83 %). Родов. хромових руд приурочені до масивів ультраосновних гірських порід Фінляндії (87,5 % запасів), Албанії, колишньої Югославії, Греції, України. Вміст Cr2O3 в рудах — 27-45 %.

== Інші металічні корисні копалини ==

'''Запаси ванадієвих руд''' Зах. Європи оцінюються в 225 тис. т (V2O5) і зосереджені в осн. в родов. титаномагнетитових руд Фінляндії та Норвегії.

'''Алюмінієві руди''' представлені переважно бокситами, великі поклади яких укладені в родов. Середземноморської бокситоносної провінції: Греції (Парнас-Кіона, Аморгос та ін), Франції (Ла-Рукет, Сен-Жюльєн та ін), Угорщини (група Халімба, група Орослань, Гант), Югославії (група Рудополлє, [[Никшич]], група Ліштиця), Румунія (група Гугу — Зече-Хотаре). Загальні запаси бокситів у Європі 2188 млн т, підтверджені — 1483 млн т (5,5 % світових, 1998). Греція, Угорщина та Боснія і Герцеговина володіють 74 % підтверджених запасів бокситів континенту.

'''Благородні метали.''' Родов. руд благородних металів (золота, срібла, платини і платиноїдів) в Європі порівняно рідкісні. Власне золоторудними є родов. Салсінь у [[Франція|Франції]], родов. «золотого чотирикутника» Румунії (Брад, Златна, Секеримб), Мужиївське, Береговське, Сауляк (Україна). До золото-срібних належать родов. Кремніца, Пуканєц (Чехія, Словаччина). Власне срібне родов. — Конгсберґ (Норвегія). Золото і срібло в постійно присутні в мідних, поліметалічних, мідно-нікелевих, [[пірит]]них рудах більшості сульфідних родов. Метали платинової групи відомі в родов. Кюльмякоські (Фінляндія).

Загальні запаси континенту по''' золоту''' становлять 2011 т, підтверджені — 897 т (1,8 % світових), по''' сріблу''': відповідно 156700 т і 114090 т (20,9 % світових), по''' МПГ''' — 248 т,''' платині''' — 67 т (всі дані — на 1998 р).

Загальні запаси''' вольфрамових руд''' Європи на 1998 р. становили 365 тис. т, підтверджені — 260 тис. т (10 % світових). Родов. вольфрамових руд належать до трьох типів: [[кварц]]-вольфрамітові гідротермальні жильні, шеєлітові скарнового і гідротермального типів, ґрейзенові з олов'яним і вольфрамовим зруденінням. Вони знаходяться в Португалії, [[Франція|Франції]], Вел. Британії, Болгарії, [[ФРН]], Чехії, вміст WO3 в рудах 0,1-1,5 %.

Загальні запаси''' кобальту''' Європи на 1998 р. становили 286 тис. т, підтверджені — 196 тис. т (3,6 % світових). Загальні запаси нікелю Європи на той же час становили 8195 тис. т, підтверджені — 3190 тис. т (6,4 % світових). Найважливіші родов. руд кобальту і нікелю пов'язані з латеритними корами вивітрювання ультрабазитів Албанії (Трульє-Мамезі, Гінай-Домай, Вранішті-Крума, Мемелішті, Червенак, Худенішті та ін.), Югославії (група Старо Чікатово), Греції (Пагонда). Руди містять 0,7-1,3 % Ni, 0,04-0,06 % Co, 30-40 % Fe. Велике значення мають також мідно-нікелеві магматич. родов. Скандинавії, руди яких містять 0,1-1,0 % Ni, 0,1-0,2 % Co, 0,3-2,1 % Cu.

'''Мідь.''' Загальні запаси мідних руд Європи на 1998 р. — 80 млн т, підтверджені — 47 млн т в перерахунку на метал (7 % світових). Значні запаси мідних руд укладені в числ. родов. різного генезису в Польщі (бл. 46 % підтв. запасів континенту), Болгарії, Югославії, Угорщині, Румунії, Великій Британії, Ірландії, Іспанії, Норвегії, Швеції, [[ФРН]]. Руди містять 0,3-0,8 % Cu (в мідистих пісковиках і сланцях Німеччини та Польщі — до 2,5 %).

'''Молібден.''' Заг. і підтверджені запаси молібдену в Європі на 1998 р. невеликі — 10 тис. т (0,1 % світових). Родов. молібденових руд є в Болгарії, Югославії, Норвегії, Румунії, Італії. Прожилково-украплені руди містять 0,1 % Мо.

'''Олово.''' Осн. запаси олов'яних руд зосереджені в гідротермальних жильних родов. Великої Британії, Іспанії, Португалії, Чехії, в яких вміст олова досягає 0,85-1,5 %, а також в оловоносних ґрейзенах Німеччини та Чехії. Загальні запаси олова Європи на 1998 р. оцінені в 285 тис. т, підтверджені — 234 тис. т.

'''Ртуть.''' Загальні запаси ртуті Європи на 1998 р. становлять 81,5 тис. т (60,8 % світових), ресурси — 367,9 тис. т. На тер. Європи знаходяться унікальні ртутні родов.: Альмаден (80 % запасів континенту) і Ель-Ентредічо (Іспанія), групи [[Аміата|Монте-Аміата]] (Італія), Ідрія (Югославія), Микитівське (Україна). Вміст ртуті в рудах 0,5-2 %.

'''Стронцій.''' Родов. стронцієвих руд знаходяться у Великій Британії, де зруденіння пов'язане з покладами целестину у мергелях кейпера в районі Брістоля і Сомерсета в Іспанії.

'''Поліметали.''' Загальні запаси свинцю Європи на 1998 р. — 28661 тис. т, підтверджені — 16547 тис. т в перерахунку на метал (13,6 % світових), цинку відповідно: 65839 та 40413 тис. т (14,6 % світових). Родов. свинцево-цинкових руд є в більшості країн Європи. Вони належать до дек. генетич. типів: колчеданні (Швеція, [[ФРН]], Румунія, [[Іспанія]], Австрія, Чехія); стратиформні ([[Польща]], Болгарія, [[Італія]], Швеція, Ірландія); жильні [[кварц]]-поліметаліч. родов. (Болгарія, Югославія, Чехія Угорщина, Франція, Швеція та ін). Свинцево-цинкові руди мають такий склад: 0,5-2,5 % РЬ, 1 3 % Zn, 0,2-29 % Cu, 0,2-2 г/т Au, 20-220 г/т Ar, а також Cd, In.

== Гірничохімічна сировина ==

Гірничохімічна сировина в Європі представлена калійними і кам'яними солями, фосфатами, сіркою та ін. Великі поклади калійних солей є у Верньорейнському (Франція, [[Німеччина]]), Ельзаському (Франція), Йоркширському (Велика Британія), Гановерському і Верра-Фульда (ФРН), Гданському (Польща), Прикарпатському (Україна), Прип'ятському (Білорусь) бас. Загальні запаси калійних солей Європи на 1998 р. — 1854 млн т, підтверджені — 1223 млн т в перерахунку на K2O (16,2 % світових). Поклади кам. солі відомі у Великій Британії, Данії, Україні, [[ФРН]], Польщі, Болгарії, Югославії та ін. Значні запаси фосфатів зосереджені в апатитових рудах (490 млн т). Родовища цих руд знаходяться на Скандинавському (Фінляндія, Норвегія, Швеція), Кольському (Росія) п-овах, в яких міститься 0,1-5 % фосфору. Родов. сірки є в Італії (Сицилія), Україні (Прикарпаття), Греції (о. Мілос), Польщі (Тарнобжег, Воля Вісньовска, Гжибув), [[Франція|Франції]], [[ФРН]]; вміст сірки до 24 %.

== Нерудна індустріальна сировина ==

Нерудна індустріальна сировина Європи представлена родов. вогнетривів (магнезит), флюсових вапняків і доломіту, родов. графіту, азбесту, польового шпату, [[кварц]]у, флюориту, бариту та ін.

Загальні запаси''' флюориту''' Європи складали (без Росії) у 1998 р 41,27 млн т, а підтв. — 30 млн т (16 % світових). Великі родов. флюориту розвідані у Великій Британії (Півд. Пенніни), Франції (Пьє-Пертюш), Італії (Таргола, Пьянчано), [[ФРН]] (Ротлебероде, Ільменау), Швеції (Гладсакс), Україні (Покровсько-Киреєвське родов.). Вміст CaF2 в пром. рудах від 20-30 % до 65-72 %. Загальні запаси бариту Європи на 1998 р. — 31 млн т, підтверджені — 16,08 млн т (4,7 % світових). Значні запаси бариту зосереджені в Греції, Ірландії, [[ФРН]], Італії, [[Франція|Франції]], Бельгії. Вміст BaSO4 в пром. рудах 28-60 %. Значні родов. тальку є у Франції та ін. країнах.

'''Нерудні буд. матеріали''' представлені родов. перліту в Угорщині, Греції, Ісландії, діатоміту — в Ісландії, Данії, Великій Британії, Португалії, каоліну — у Великій Британії, [[ФРН]], [[Франція|Франції]], Чехії. Крупні родов. мармуру відомі в Італії, Греції, граніту — в Україні, Швеції, Фінляндії, Великій Британії.

== Дорогоцінні камені ==

З дорогоцінних і напівдорогоцінних каменів в Європі представлені родов. рубіну, сапфіру, гранату в Чехії, Андоррі, Фінляндії.

Країни Європи багаті термальними і мінеральними джерелами: [[Баден]] в Австрії, [[Спа]] в Бельгії, [[Карлові Вари]] в Чехії, [[Бат (Сомерсет)|Бат]] у Великій Британії, Карпатські та ін. мінводи в Україні; числ. джерела мін. вод є в Албанії, Болгарії, Угорщині, [[Франція|Франції]], Польщі, Румунії, Югославії, [[ФРН]], Ісландії, Іспанії.

== Гірнича промисловість Європи ==

Структура гірничодоб. промисловості Зах. Європи характеризується такими даними (% від вартості всієї продукції галузі): паливно-енергетичні ресурси 90,0; руди чорних і легуючих металів 2,5; руди кольорових, рідкісних і благородних металів 2,2; нерудні к.к. і буд. матеріали 5,3. Для Зах. Європи характерні різкі (до 10:1 і більше) диспропорції між споживанням мінеральної сировини і власним видобутком. При цьому відчувається гострий дефіцит окр. видів мінеральної сировини, що пов'язано з обмеженістю сировинної бази регіону. Частка Зах. Європи в запасах більшості важливих видів к.к. серед промислово розвинених країн, і країн що розвиваються становить лише 3-5 %, тобто в 5-8 разів менше її частки у пром. виробництві. Тому близько 75 % потреб Зах. Європи в 20 осн. видах к.к. забезпечується за рахунок імпорту (для порівняння — для Півн. Америки, цей показник становить 15 %, Японії — 90 %). Для гірничодоб. промисловості Зах. Європи характерна низька питома вага відкритих розробок. На їх частку припадає лише 19 %. За кількістю гірничодоб. підприємств потужністю від 150 тис. т на рік і вище 1-е місце серед зах.-європ. країн займає Франція, далі йдуть [[Іспанія]], Швеція, [[ФРН]], Фінляндія. Питома вага зах.-європ. країн у видобутку паливно-енергетич. сировини серед розвинутих країн світу складає бл. 12 %, руд металів — бл. 7 %, неметалічних корисних копалин — 18 %.

== Джерела ==
{{ГЕС3}}

[[Категорія:Корисні копалини Європи| ]]
[[Категорія:Європа| ]]


text:
# Кривичі
Кривичі (д.-рус. кривичи, кривічи, кривиче, кривицѣ) — одне з численних східнослов'янських племен (союзів племен) 6-9 століття, згадуваних у давньоруських літописах. Жили у верхів'ях Дніпра, Західної Двіни, Волги, у частині Озерного Краю, у басейні Німану та в південній частині басейну Чудського озера. Відомі їхні міста: Смоленськ, Полоцьк, Ізборськ, численні селища «Кривичі» (топоніми), Торопець і, можливо, Псков. Відгалуженням кривичів були ільменські слов'яни. Міграція кривичів відбулася у згаданий регіон у VI ст. н. е. з півдня Карпат-Волині та з заходу у VIII ст..
Наприкінці 9 століття земля кривичів увійшла до складу Київської Русі.
Вважається, що останній племінний князь кривичів Рогволод разом із синами був убитий у 980 новгородським князем Володимиром Святославичем.
Кривичі разом з радимичами, дреговичами, ятвягами утворили білоруський народ, пізніше значна частина увійшла у формування росіян.

## Етимологія
Етнонім «кривичі» різні історики пояснюють по-різному. За одною з версій, назва походить від імені легендарного прародителя слов'ян-кривичів Крива (у творі Костянтина Багрянородного кривичі названі Κριβιτσηνοι), за другою — від імені первосвященика балтів Криве-Кривейте. Пов'язують етнонім також зі слов'янськими лексемами «кров» (тобто «кровні родичі»), «кривий».
Плем'я кривичів могло залишити свій слід у назвах поселень. Це  Кривичі, історична Віленщина, сучасна Мінська область, Кривчиці (район Львова), Кривичі (Львівщина), Кривичі (Рівненщина), Кривецьке (Чернігівщина).

## Історія
На момент 869 року від Р. Х. (нашої ери) 6367 року від сотворення світу, ареал розселення кривичів зазначений літописом: иже сѣдѧть на верхъ Ж Волгы . и на вѣрхъ Двины . и на вѣрхъ Днѣпра . ихъ же и городъ єсть Смолѣнескъ . туда бо сѣдѧть Кривичи. Літописець несхвально відгукувався про них:
|  | …В'ятичі та інші погани, це кривичі, котрі створюють звичаї не дотримання Закону Божого, але діють самі не законно вважаючи самих себе законом. Оригінальний текст (ст.-слов.) ...О и нн҃ѣ . си же ѡбычаи творѧху и Кривічи . и прочии погании . не вѣдуще закона Бж҃иа . но творѧху сами себѣ законъ |

.
Основні заняття кривичів це землеробство, а також скотарство і ремесла (залізоробне, ковальське, ювелірне та ін.). На землях кривичів утворилися Смоленське і Полоцьке князівства, а північно-західна частина їхньої території увійшла до складу володінь Новгорода.
Востаннє кривичі згадуються літописом під таким племінним ім'ям у 1162 році.
Так в Іпатіївському списку кривичі згадані востаннє у 1128 році, а полоцьких князів названо кривицькими в 1140 і 1162 роках. Після цього кривичі більше не згадуються в східнослов'янських літописах. Проте племінне ім'я кривичі ще досить довго вживалося в іноземних джерелах (аж до кінця XVII століття). У латиську мову слово krievs увійшло для позначення русі взагалі. У латиській мові досі росіяни називаються krievi, Росія — Krievija, а Білорусь — Baltkrievija.

## Антропологія
Для кривичів був характерний високий зріст, доліхокефалія, вузьке обличчя, виступаючий хвилястий ніс, окреслене підборіддя — тип характерний для валдайського типу і нордичної раси в цілому. Віктор Бунак у 1932 р. прийшов до висновку про подібність доліхоцефальних кривичів з алеманами, як представниками північного типу, а східних кривичів — з сублапоноїдним населенням.

## Походження
Згідно з академічними джерела, зокрема від Інституту етнології та антропології РАН, фіно-угорські групи (меря, мурома, мещера, чудь, весь) передали свої риси кривичам, а також словенам новгородським та в'ятичам, які згодом стали основою росіян.
Згідно «Кривицької концепції» предками білорусів є кривичі і, завдяки їх самобутності, сучасні білоруси відрізняються від росіян і українців. Автори концепції вважали за потрібне називати білорусів кривичами, а Білорусь — Кривія (Кривь). Прихильники Кривицької концепції: Вацлав Ластовський, Олександр Шлюбський.
Про кривичів як племінний союз, сформований унаслідку поступової асиміляції (слов'янізації) сторонніми слов'янами місцевих балтських і західнофінських племен, переконливо свідчать дані археології.
До того ж уточнюється, що спочатку кривичі прийшли на Псковщину (VI століття: Культура псковських довгих курганів), рухаючись через середню течію ріки Німан, а пізніше частина з них просунулася на південь і заселила Смоленщину та східну Білорусь. Рання дата появи кривичів саме в районі Пскова пояснюється меншою щільністю заселення теренів місцевим населенням порівняно з південним ареалом їхнього майбутнього поширення.
Щодо розв'язання питання про походження слов'янських предків кривичів існують різні точки зору.

### Лютичі та неври
Чеський історик Павло Шафарик предками кривичів вважав лютичів і неврів:
|  | В окрузі Віленській та Троцькій до першої половини XIII століття «жили Вільці й Велети, нащадки Неврів та інших слов'ян», «Вельти (нім. Welti): так називався сильний і в історії Середніх віків більше за інших слов'ян прославлений нарід, Велети або Лютичі, прозвані Вовками, в перший раз згадуються Олександрійським географом … Їх житла … у губернії Віленській. Я їх визнаю предками наступних Кривичів . |

### Карпати
На користь гіпотези походження з карпатського регіону свідчать літописи, що вказують на походження кривичів, зокрема — полочан (поряд з древлянами, полянами-дніпровськими і дреговичами) від осідлих на території Білорусі племен білих хорватів, сербів і хорутан, які мігрували в верхів'я р. Дніпра в VI—VII століттях.

### Північ Польщі
Друга гіпотеза ґрунтується на працях сучасних лінгвістів. Зокрема, порівняльний аналіз Володимира Топорова, зроблений за результатами досліджень Андрія Залізняка мови новгородських берестяних грамот і давнього кривицького діалекту, проведеного Сергієм Ніколаєвим, засвідчує вихідну приналежність діалекту кривичів до північно-західної слов'янської діалектної групи.

## Археологічна культура
Відмінною рисою поховань кривичів є довгі кургани — валообразні земляні насипи. Усі довгі кургани містять поховання за обрядом трупоспалення. Кривицька курганна культура відрізняється від синхронних слов'янських культур Подніпров'я. Іншими кривицькими артефактами є бронзові серпоподібні скроневі кільця, скляні намиста, ножі, вістря списів, серпи, кераміка (пряслиця і виготовлені на гончарному крузі горщики). На територіях розселення кривичів переважали селища з будинками стовпової конструкції з вогнищами, заглибленими в підлогу, розташовані в центрі житла.

## Мова
Кривицька племінна мова була мовно роздробленою й протиставлена всім іншим пізньодніпрослов'янським діалектним формуванням. Племінна мова кривичів ділилася на:
1. псковський діалект, що ділився на північнопсковський, центральнопсковський та південнопсковський: похідними від північнопсковського є онежські говори й багато північно-східних (вятські, уральські, сибірські) російські говірки на територіях нового заселення;
2. давньоновгородський діалект (давньоновгородського койне), що склався при взаємодії псковських та ільменсько-словенських (не кривицьких) говорів;
3. смоленський діалект, до якого сходить частина російських і північно-східних білоруських говірок;
4. верхньоволзький діалект, до якого сходить частина селігеро-торжковських говорів;
5. полоцький діалект, на основі якого сформувалися північні й північно-західні білоруські говірки;
6. західний діалект, до якого сходить частина білоруських говірок північної Гродненщини.

Давньокривицькі говори (в основному південнопсковські та смоленські) взяли участь й у формуванні багатьох російських говірок на схід і захід від Московії (так званий «кривицький пояс»).

## Цікаві факти
Ще 1859 року під час перепису населення жителів Віленської губернії 23 тис. осіб назвалися кривичами, 150 тис. — білорусами.

wikiname: ukwiki

title: Кривичі

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses}}
{{Infobox Former Country
|native_name                     = Кривичі
|common_name                     = Кривичі
|conventional_long_name          =
|continent                       = Європа
|region                          = Росія, Білорусь
|status                          =
|government_type                 = плем'я
|year_start                      = VI ст.
|year_end                        = 980
|date_start                      =
|date_end                        =
|event_start                     =
|event_end                       =
|p1                              =
|flag_p1                         =
|p2                              =
|flag_p2                         =
|s1                              = Київська Русь
|flag_s1                         =  Emblem of Kievan Rus.svg
|image_flag                      =
|image_coat                      =
|coa_size                        =
|symbol                          =
|image_map                       = East Slavic tribes peoples 8th 9th century.jpg
|image_map_caption               = Східнослов'янські племена 8-9 ст. та балти
|religion                        = [[Язичництво]]
|capital                         = [[Полоцьк]], [[Смоленськ]],
|government_type                 = плем'я
|legislature                     =
|title_leader                    = князь
|leader1                         = [[Рогволод]]
|year_leader1                    = ? — [[980]]
|leader2                         =
|year_leader2                    =
|leader3                         =
|year_leader3                    =
|year_deputy1                    =
|common_languages                =  [[Давньоруська мова|Давньопсковський діалект]]
|currency                        =
|footnotes              = <!--- Accepts wikilinks --->
}}

'''Кривичі''' ({{lang-orv|кривичи, кривічи, кривиче, кривицѣ}}<ref name="Іпатій"/>) — одне з численних [[східні слов'яни|східнослов'янських]] племен (союзів племен) [[6 століття|6]]-[[9 століття]], згадуваних у давньоруських [[літопис]]ах. Жили у верхів'ях [[Дніпро (річка)|Дніпра]]<ref name="Іпатій"/>, [[Західна Двіна|Західної Двіни]]<ref name="Іпатій"/>, [[Волга|Волги]]<ref name="Іпатій"/>, у частині Озерного Краю, у басейні [[Німан]]у<ref name="кривь">стор. 1172, том. 3, «Енциклопедія українознавства» / Гол. ред. В. Кубійович. — м. Париж, Нью-Йорк: вид. «Молоде життя»-«НТШ»; 1994 р. ISBN 5-7707-4052-3</ref> та в південній частині басейну [[Чудське озеро|Чудського озера]]. Відомі їхні [[місто|міста]]: [[Смоленськ]]<ref name="Іпатій"/>, [[Полоцьк]], [[Ізборськ]]<ref name="кривь"/>, численні селища «Кривичі» ([[топонім]]и), [[Торопець]] і, можливо, [[Псков]]. Відгалуженням ''кривичів'' були [[Ільменські словіни|ільменські слов'яни]]<ref name="кривь"/>. Міграція кривичів відбулася у згаданий регіон у VI ст. н. е. з півдня Карпат-Волині та з заходу у VIII ст.<ref name="кривь"/>.
Наприкінці 9 століття земля кривичів увійшла до складу [[Київська Русь|Київської Русі]].
Вважається, що останній племінний [[князь]] кривичів Рогволод разом із синами був убитий у 980 новгородським князем [[Володимир Святославич|Володимиром Святославичем.]]
''Кривичі'' разом з [[Радимичі|радимичами]], [[Дреговичі|дреговичами]], [[Ятвяги|ятвягами]] утворили [[білоруси|білоруський народ]]<ref>стор. 2446, том. 7, «Енциклопедія українознавства» / Гол. ред. В. Кубійович. — м. Париж, Нью-Йорк: вид. «Молоде життя»-«НТШ»; 1998 р. ISBN 966-7155-02-1</ref>, пізніше значна частина увійшла у формування [[росіяни|росіян]].

== Етимологія ==
Етнонім «кривичі» різні історики пояснюють по-різному. За одною з версій, назва походить від імені легендарного прародителя слов'ян-кривичів [[Крив]]а (у творі [[Костянтин VII Багрянородний|Костянтина Багрянородного]] кривичі названі ''Κριβιτσηνοι''), за другою — від імені первосвященика балтів [[Список Криве-Кривайтисів|Криве-Кривейте]]. Пов'язують етнонім також зі слов'янськими лексемами «кров» (тобто «кровні родичі»), «кривий»<ref name=ReferenceA>[http://ggau.by/moodle/mod/resource/view.php?id=3103 Славянизация балтов.]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.

Плем'я кривичів могло залишити свій слід у назвах поселень. Це  [[Кривичі (Мінська область)|Кривичі]], історична [[Віленщина]], сучасна [[Мінська область]], [[Кривичі (Золочівський район)|Кривчиці (район Львова), '''Кривичі''' (Львівщина)]], [[Кривичі (Рівненський район)|'''Кривичі''' (Рівненщина)]], [[Кривицьке|'''Кривецьке''' (Чернігівщина)]]<ref>[[Коваль Алла Петрівна|Коваль А. П.]] ''Знайомі незнайомці: походження назв поселень України'' — Київ «Либідь», 2001 ISBN 966-06-0183-2</ref>.

== Історія  ==
На момент 869 року від Р. Х. (нашої ери) 6367 року від сотворення світу, ареал розселення кривичів зазначений [[літопис]]ом: {{lang-cu2|иже сѣдѧть на верхъ Ж Волгы . и на вѣрхъ Двины . и на вѣрхъ Днѣпра . ихъ же и городъ єсть Смолѣнескъ . туда бо сѣдѧть Кривичи}}<ref name="Іпатій">{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/ipatlet/ipat01.htm |title=ЛѢТОПИСЬ ПО ИПАТЬЕВСКОМУ СПИСКУ |accessdate=28 жовтня 2014 |archive-date=6 серпня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110806112334/http://litopys.org.ua/ipatlet/ipat01.htm }}</ref>. Літописець несхвально відгукувався про них:
{{Цитата|''…В'ятичі та інші погани, це кривичі, котрі створюють звичаї не дотримання [[Закон Божий|Закону Божого]], але діють самі не законно вважаючи самих себе законом.''
{{oq|cu|{{lang-cu2|...О и нн҃ѣ . си же ѡбычаи творѧху и Кривічи . и прочии погании . не вѣдуще закона Бж҃иа . но творѧху сами себѣ законъ}}<ref name="Іпатій"/>}}
}}.

Основні заняття кривичів це [[землеробство]], а також [[скотарство]] і ремесла (залізоробне, ковальське, ювелірне та ін.). На землях кривичів утворилися [[Смоленське князівство|Смоленське]] і [[Полоцьке князівство|Полоцьке]] [[князівство|князівства]], а північно-західна частина їхньої території увійшла до складу володінь [[Новгород]]а.

Востаннє ''кривичі'' згадуються літописом під таким племінним [[ім'я]]м у [[1162]] році.
Так в [[Іпатіївський літопис|Іпатіївському списку]] кривичі згадані востаннє у [[1128]] році, а полоцьких князів названо кривицькими в [[1140]] і [[1162]] роках. Після цього ''кривичі'' більше не згадуються в східнослов'янських літописах. Проте племінне ім'я кривичі ще досить довго вживалося в іноземних джерелах (аж до кінця [[17 століття|XVII століття]]). У [[латиська мова|латиську мову]] [[слово]] ''krievs'' увійшло для позначення [[русини|русі]] взагалі. У латиській мові досі росіяни називаються ''krievi'', Росія — ''Krievija'', а Білорусь — ''Baltkrievija''.

== Антропологія ==
Для кривичів був характерний високий зріст, [[Черепний індекс|доліхокефалія]], вузьке обличчя, виступаючий хвилястий ніс, окреслене підборіддя — тип характерний для валдайського типу і [[Нордична раса|нордичної]] раси в цілому<ref>{{ref-ru}}{{книга|автор= Векслер А. Г., Рабинович М. Г., Шеляпина Н. С., |частина= М. М. Герасимов и история Москвы (работы по восстановлению облика древних жителей Московского края и русских царей) |посилання частина= http://rugiland.narod2.ru/russkaya_antropologiya/pervie_moskvichi_/ |заголовок=Антропологическая реконструкция и проблемы палеоэтнографии. |видання= Сборник памяти М.М. Герасимова. |місце= {{М.}} |рік=1973 }}</ref>. [[Бунак Віктор Валеріанович|Віктор Бунак]] у 1932 р. прийшов до висновку про подібність доліхоцефальних кривичів з [[Алемани|алеманами]], як представниками північного типу, а східних кривичів — з [[лапоноїдна раса|сублапоноїдним населенням]]<ref>{{ref-ru}}''Алексеева Т. И.'', «Этногенез восточных славян». — {{М.}}: [[Московський державний університет імені М. В. Ломоносова|МГУ]], 1973 р. — C.4.</ref>.

== Походження ==
Згідно з академічними джерела, зокрема від [[Інститут етнології та антропології РАН|Інституту етнології та антропології РАН]], фіно-угорські групи ([[меря]], [[мурома]], [[мещера]], [[чудь]], [[Весь (плем'я)|весь]]) передали свої риси кривичам, а також [[Ільменські словени|словенам новгородським]] та [[В'ятичі|в'ятичам]], які згодом стали основою [[Росіяни|росіян]]<ref>''[[Алексєєва Тетяна Іванівна|Алексеева Т. И.]]'' [http://www.booksite.ru/fulltext/rus/sian/4.htm#15 К происхождению антропологического облика русских] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211028030153/https://www.booksite.ru/fulltext/rus/sian/4.htm#15|date=28 жовтня 2021}} // Русские / отв. ред. В. А. Александров; [[Інститут етнології та антропології РАН|РАН, Институт этнологии и антропологии им. Н. Н. Миклухо-Маклая]]. — {{М.}}: Наука, 1997. — С. 73—74. — 828 с: ил. — (Серия «Народы и культуры»). — ISBN 5-02-010320-9.{{ref-ru}}</ref>.

Згідно «Кривицької концепції» предками білорусів є кривичі і, завдяки їх самобутності, сучасні [[білоруси]] відрізняються від [[росіяни|росіян]] і [[українці]]в. Автори концепції вважали за потрібне називати білорусів кривичами, а Білорусь — Кривія (Кривь). Прихильники Кривицької концепції: [[Ластовський Вацлав Устинович|Вацлав Ластовський]], {{нп|Шлюбський Олександр Онуфрійович|Олександр Шлюбський|be|Аляксандр Ануфрыевіч Шлюбскі}}.

Про кривичів як [[племінний союз]], сформований унаслідку поступової [[Асиміляція (культурна)|асиміляції]] (слов'янізації<ref>{{ref-be}}''Аляксандр Краўцэвіч'', «Стварэнне Вялікага княства Літоўскага». 2-е выд. — Жэшув, 2000. ISSN-1230-512X — С. 73—74, 82.</ref>) сторонніми слов'янами місцевих [[Балти|балтських]] і [[Фіни|західнофінських]] [[Плем'я|племен]], переконливо свідчать дані [[Археологія|археології]].

До того ж уточнюється, що спочатку кривичі прийшли на [[Псковська область|Псковщину]] ([[VI століття]]: {{нп|Культура псковських довгих курганів|Культура псковських довгих курганів|ru|Культура псковских длинных курганов}}), рухаючись через середню течію ріки [[Німан]]<ref>{{ref-ru}}{{стаття |автор=[[Сєдов Валентин Васильович|Седов В. В.]], |заголовок=Этногенез ранних славян |посилання=http://slavya.ru/trad/history/genezis/sed.htm |видання=Вестник Российской Академии Наук |тип=[[журнал]] |рік=2003 |том=73 |номер=7 |сторінки=594-605 |accessdate=2018-03-10 |archivedate=2014-01-16 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140116113605/http://slavya.ru/trad/history/genezis/sed.htm }}</ref>, а пізніше частина з них просунулася на південь і заселила [[Смоленська область|Смоленщину]] та східну [[Білорусь]]<ref>{{ref-ru}}{{книга|автор=[[Сєдов Валентин Васильович|Седов В. В.]], |частина=Формирование смоленско-полоцких кривичей |посилання частина= http://www.historylib.org/historybooks/Valentin-Sedov_Drevnerusskaya-narodnost--Istoriko-arkheologicheskoe-issledovanie/10 |заголовок=Древнерусская народность |посилання=http://www.historylib.org/historybooks/Valentin-Sedov_Drevnerusskaya-narodnost--Istoriko-arkheologicheskoe-issledovanie/ |місце={{М.}} |видавництво=Языки русской культуры |рік=1999 |сторінки=140-145 |сторінок=312 }}</ref>. Рання дата появи кривичів саме в районі [[Псков]]а пояснюється меншою щільністю заселення теренів місцевим населенням порівняно з південним ареалом їхнього майбутнього поширення.

Щодо розв'язання питання про походження слов'янських предків кривичів існують різні точки зору.

=== Лютичі та неври ===
[[Чехи|Чеський]] [[історик]] [[Павел Йозеф Шафарик|Павло Шафарик]] предками кривичів вважав [[лютичі]]в і [[Неври|неврів]]:
{{Цитата|
В окрузі [[Віленське воєводство|Віленській]] та [[Троцьке воєводство|Троцькій]] до першої половини [[XIII століття]] «жили [[Вільці]] й [[Велети]], нащадки [[неври|Неврів]] та інших [[Слов'яни|слов'ян]]», «Вельти ({{lang-de|Welti}}): так називався сильний і в історії [[Середньовіччя|Середніх віків]] більше за інших [[Слов'яни|слов'ян]] прославлений нарід, [[Велети]] або [[Лютичі]], прозвані [[Вовк]]ами, в перший раз згадуються Олександрійським географом … Їх житла … у [[Віленська губернія|губернії Віленській]]. Я їх визнаю предками наступних Кривичів
<ref>{{ref-ru}}{{Книга|автор=[[Павел Йозеф Шафарик|П. Й. Шафарик]] |заголовок=«Славянские древностии: от Геродота до падения Гуннской и Римской держав (465 до н.э. - 469-476 н.э.)» |видавництво=Академический Проект |видання=Пер. с чеш. О. М. Бодянского |відповідальний=Подгот. к печати, отв. редактор Дамте Д.С. |місце={{М.}} |рік=2015 |isbn= |том= |серія=Технологии культуры |сторінки= |сторінок=475 }}</ref>.}}

=== Карпати ===
На користь [[Гіпотеза|гіпотези]] походження з карпатського регіону свідчать [[літопис]]и, що вказують на походження кривичів, зокрема — [[Полочани|полочан]] (поряд з [[Деревляни|древлянами]], [[Поляни (східні)|полянами-дніпровськими]] і [[Дреговичі|дреговичами]]) від осідлих на території [[Білорусь|Білорусі]] племен [[Білі хорвати|білих хорватів]], [[Серби|сербів]] і [[Хорутани|хорутан]], які мігрували в верхів'я р. [[Дніпро|Дніпра]] в VI—VII століттях<ref name=autogenerated2>{{ВТ-ЭСБЕ|Белорусы}}</ref><ref name="spsl.nsc.ru">{{Cite web |url=http://www.spsl.nsc.ru/history/solov/main/solv01p3.htm |title=''Соловьев С. М.'', История России с древнейших времен. |accessdate=10 березня 2018 |archive-date=21 грудня 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20091221060348/http://www.spsl.nsc.ru/history/solov/main/solv01p3.htm }}</ref><ref name=autogenerated1>{{Cite web |url=http://www.krotov.info/acts/12/pvl/lavr01.htm |title=ЛѢТОПИСЬ ПО ЛАВРЕНТЬЕВСКОМУ СПИСКУ |accessdate=10 березня 2018 |archive-date=28 серпня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20100828121210/http://www.krotov.info/acts/12/pvl/lavr01.htm }}</ref>.

=== Північ Польщі ===
Друга гіпотеза ґрунтується на працях сучасних [[лінгвіст]]ів. Зокрема, [[порівняльний аналіз]] [[Топоров Володимир Миколайович|Володимира Топорова]], зроблений за результатами досліджень [[Залізняк Андрій Анатолійович|Андрія Залізняка]] мови [[Великий Новгород|новгородських]] [[Берестяні грамоти|берестяних грамот]] і давнього кривицького [[діалект]]у, проведеного [[Ніколаєв Сергій Львович|Сергієм Ніколаєвим]], засвідчує вихідну приналежність діалекту кривичів до північно-західної слов'янської діалектної групи<ref name="www.archeologia.ru">{{ref-ru}}{{стаття|автор=[[Топоров Володимир Миколайович|Топоров В.]] |заголовок=Значение белорусского ареала в этногенетических исследованиях |посилання=http://www.archeologia.ru/Library/Book/82021caa6137 |видання=Славяне: адзінства і мнагастайнасць: Міжнародная канферэнцыя (Мінск, 24 – 27 мая 1990 г.): Тэзісы дакладаў i паведамленняў. Секцыя 2. Этнагенез славян |тип=[[журнал]] |рік=1990 |сторінки=87-90 }}</ref>.

== Археологічна культура ==
Відмінною рисою [[Поховання|поховань]] кривичів є {{нп|Культура довгих курганів|довгі кургани|ru|Культура псковских длинных курганов}} — [[Вал (споруда)|валообразні]] земляні насипи. Усі довгі [[курган]]и містять поховання за обрядом [[трупоспалення]]. Кривицька курганна культура відрізняється від синхронних слов'янських культур [[Подніпров'я]]. Іншими кривицькими [[Артефакт (археологія)|артефактами]] є бронзові серпоподібні [[Скроневе кільце|скроневі кільця]], скляні намиста, ножі, вістря [[спис]]ів, [[серп]]и, [[кераміка]] ([[Прясельце|пряслиця]] і виготовлені на [[Гончарний круг|гончарному крузі]] горщики). На територіях розселення кривичів переважали селища з будинками [[Стовп (архітектура)|стовпової]] конструкції з вогнищами, заглибленими в підлогу, розташовані в центрі житла<ref>{{ref-ru}}«К истории градообразования на территории Древней Руси, VI — первая половина XI века» / ''М. А. Сагайдак'' (при участии ''В. В. Мурашевой'', ''В. Я. Петрухина'') // История русского искусства: в 22 т.; отв. ред. ''А. И. Комеч''. — {{М.}}: Сев. паломник, 2007. — Т. 1: Искусство Киевской Руси. — С. 81-108.</ref>.

== Мова ==
Кривицька племінна мова була мовно роздробленою й протиставлена всім іншим [[Праслов'янська мова|пізньодніпрослов'янським]] [[діалект]]ним формуванням. [[Плем'я|Племінна]] мова кривичів ділилася на:

# [[псков]]ський діалект, що ділився на північнопсковський, центральнопсковський та південнопсковський: похідними від північнопсковського є онежські [[Говір|говори]] й багато північно-східних ([[Вятська губернія|вятські]], [[Уральські гори|уральські]], [[сибір]]ські) [[Росіяни|російські]] говірки на територіях нового заселення;
# [[Новгородська республіка|давньоновгородський]] [[діалект]] (давньоновгородського [[койне]]), що склався при взаємодії псковських та [[Ільменські словіни|ільменсько-словенських]] (не кривицьких) говорів;
# [[смоленськ]]ий діалект, до якого сходить частина російських і північно-східних [[білорус]]ьких говірок;
# [[Волга|верхньоволзький]] діалект, до якого сходить частина [[селігер]]о-[[Торжок|торжковських]] говорів;
# [[полоцьк]]ий діалект, на основі якого сформувалися північні й північно-західні білоруські [[говір]]ки;
# західний діалект, до якого сходить частина білоруських говірок північної [[Гродненське воєводство|Гродненщини]].

Давньокривицькі говори (в основному південнопсковські та смоленські) взяли участь й у формуванні багатьох російських говірок на схід і захід від [[Московія|Московії]] (так званий «кривицький пояс»)<ref>{{ref-ru}}''Николаев С. Л.'', [http://dialect-phon.ruslang.ru/library/nikolaev1994.pdf Раннее диалектное членение и внешние связи восточнославянских диалектов (I. Кривичский племенной язык)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305043548/http://dialect-phon.ruslang.ru/library/nikolaev1994.pdf |date=5 березня 2016 }} // «Вопросы языкознания», 1994 г., Вып. № 3.</ref>.

== Цікаві факти ==
Ще [[1859]] року під час [[Перепис населення|перепису населення]] жителів [[Віленська губернія|Віленської губернії]] 23 тис. осіб назвалися кривичами, 150 тис. — [[білорус]]ами<ref>{{ref-ru}}''[[Грінблат Мойсей Якович|Гринблатт М. Я.]]'', «Белорусы»: Очерки происхождения и этнической истории. 1968 г. — С.134.</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
{{refbegin|2}}
* ''А. Г. Плахонін'', [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Krivichі Кривичі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160413202547/http://history.org.ua/?encyclop&termin=Krivichі |date=13 квітня 2016 }} // {{ЕІУ|5|325}}
* ''Гайдай Л.'', ''Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях''.- [[Луцьк]]: Вежа, 2000.
* ''Радянська енциклопедія історії України''. т.2 — {{К.}}, 1969.
* {{ЕУ}}
* «[[Повість врем'яних літ|Літопис Руський]]», м. [[Київ]], вид. «[[Дніпро (видавництво)|Дніпро]]», 1989 р., 591 с. — ISBN 5-308-00052-2
* {{ref-be}}«[[Енциклопедія історії Білорусі|Энцыклапедыя гісторыі Беларусі]]»
* {{ref-be}}''[[Штихов Георгій Васильович|Штыхаў Г. В.]]'', «Крывічы: па матэрыялах раскопак курганоў ў паўночнай Беларусі» / Г. В. Штыхаў. — Мінск. 1992.
* {{ref-ru}}''Штыхов Г. В.'', Формирование Полоцких Кривичей / Г. В. Штыхов // Iš baltų kultūros istorijos. — Vilnius: Diemedis, 2000. — С. 209—218.
* {{ref-ru}}''Дермант А.'', [https://history.wikireading.ru/374113 Кривичи (историко-этногенетический очерк)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171201030722/https://history.wikireading.ru/374113 |date=1 грудня 2017 }} // Предыстория беларусов с древнейших времен до XIII века / Составление, перевод, научное редактирование А. Е. Тараса — Минск: Харвест, 2010. — С.211—241.
* {{ref-ru}}{{стаття |автор =Жих М. И., |заголовок=К вопросу об этнической принадлежности кривичей |посилання=https://app.box.com/s/lv1mu1ns3c7znrxlyi9r |видання=Вестник Липецкого государственного педагогического университета. Серия гуманитарные науки. |рік=2013 |номер =1 (8) |сторінки=8-17 }}
* {{ref-ru}}{{книга |автор =Мачинский Д. А., |заголовок=Миграция славян в I тыс. н.э. (по письменным источникам с привлечением данных археологии) |місце= {{М.}} |рік=1981 |сторінки=39-51 }}
* {{ref-ru}}''[[Сєдов Валентин Васильович|Седов В. В.]]'', Длинные курганы кривичей / В. В. Седов. — {{М.}}, 1974, С. 36-41.
* {{ref-ru}}{{стаття |автор =Седов В. В., |заголовок=«Кривичи» |видання=Советская археология |рік=1960 |номер=1 }}
* {{ref-ru}}''Шмидт Е. А.'', [https://web.archive.org/web/20131110032550/http://tverzha.ru/archives/1820 Кривичи Смоленского Поднепровья и Подвинья (в свете археологических данных)] / Шмидт Е. А. — Смоленск, 2012.

{{refend}}

== Посилання ==
{{refbegin|2}}
* Півторак Г. П. [http://shron1.chtyvo.org.ua/Pivtorak_Hryhorii/Problemy_etno-_i_hlotohenezu_kryvychiv_ta_novhorodskykh_sloveniv_u_konteksti_rannoi_istorii_slovians.pdf Проблеми етно- і глотогенезу кривичів та новгородських словенів у контексті ранньої історії слов'янських племен] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191216105710/http://shron1.chtyvo.org.ua/Pivtorak_Hryhorii/Problemy_etno-_i_hlotohenezu_kryvychiv_ta_novhorodskykh_sloveniv_u_konteksti_rannoi_istorii_slovians.pdf |date=16 грудня 2019 }} // Мовознавство. — 2013. — № 2/3. — С. 3–17.
* {{ref-ru}}[https://web.archive.org/web/20141105150423/http://viol.narod.ru/history_ros/bell/slavyane.htm Восточные славяне (кривичи, поляне, северяне…)]
* {{ref-ru}}[https://history.wikireading.ru/374113 Кривичи. Историко-этногенетический очерк] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171201030722/https://history.wikireading.ru/374113 |date=1 грудня 2017 }}
* {{ref-ru}}[http://www.rulex.ru/01110313.htm Кривичи] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070212143323/http://www.rulex.ru/01110313.htm |date=12 лютого 2007 }}
* {{ref-ru}}[http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000056/st044.shtml Кривичи и словене] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180311140722/http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000056/st044.shtml |date=11 березня 2018 }}
* {{ref-ru}}[http://suzhdenia.ruspole.info/node/3403 Жих М. И. К вопросу об этнической принадлежности кривичей] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180308211127/http://suzhdenia.ruspole.info/node/3403 |date=8 березня 2018 }}

{{refend}}

{{Слов'янські племена}}
{{Київська Русь}}
{{Археологічні культури Білорусі}}
{{Білоруси}}
{{ВП-портали|Етнологія|Антропологія|Історія}}

{{DEFAULTSORT:Кривичі}}
[[Категорія:Східнослов'янські племена]]
[[Категорія:Історичні народності Росії]]
[[Категорія:Кривичі| ]]

title: Кривичі

Столиця: Полоцьк, Смоленськ

Мови: Давньопсковський діалект

Релігії: Язичництво

Форма правління: плем'я

Рогволод

• Засновано: VI ст.


text:
# Андрєєво (Калузька область)
Андрєєво (рос. Андреево) — присілок в Таруському районі Калузької області Російської Федерації.
Населення становить 21 особу. Входить до складу муніципального утворення Село Барятино.

## Історія
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Село Барятино

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 28   | ↘21  |

title: Андрєєво (Калузька область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Андрєєво
|назва ін.       = Андреево
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Калузька область]]
|район           = [[Таруський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Село Барятино]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 21
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Калузька область
}}
'''Андрєєво''' ({{lang-ru|Андреево}}) — [[присілок]] в [[Таруський район|Таруському районі]] [[Калузька область|Калузької області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 21 особу. Входить до складу муніципального утворення [[Село Барятино]].

== Історія ==

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Село Барятино<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/972212417 |title=Закон Калужской области от 01 ноября 2004 года N 369-ОЗ «Об установлении границ муниципальных образований, расположенных на территории административно-территориальных единиц «Думиничский район», «Кировский район», «Медынский район», «Перемышльский район», «Сухиничский район», «Тарусский район», «Юхновский район», и наделении их статусом городского поселения, сельского поселения, муниципального района» |access-date=2018-09-20 |archive-date=2018-09-19 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180919133029/http://docs.cntd.ru/document/972212417 |deadlink=no }}</ref>

== Населення ==

{{Населення РФ | Андреево (Калужская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Таруський район}}
{{Географія Калуга-доробити}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Таруського району]]

title: присілок Андрєєво

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Калузька область

Муніципальний район: Таруський район

Поселення: Село Барятино

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)


text:
# Фалькенберг (Верхній Пфальц)
Фалькенберг (нім. Falkenberg) — громада в Німеччині, розташована в землі Баварія. Підпорядковується адміністративному округу Верхній Пфальц. Входить до складу району Тіршенройт. Складова частина об'єднання громад Візау.
Площа — 39,41 км2. Населення становить 940 ос. (станом на 31 грудня 2020).

title: Фалькенберг (Верхній Пфальц)

wikitext:
{{Місто Німеччини
| назва = Фалькенберг
| місцева_назва       = Falkenberg
| тип_НП              = громада
| зображення          = Falkenberg-Kirche.jpg
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = DEU Falkenberg (Oberpfalz) COA.svg
| прапор              =
| карта               = Falkenberg in TIR.svg
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Фалькенберг на карті району
| земля               = [[Баварія]]
| округ               = [[Верхній Пфальц]]
| район               = [[Тіршенройт (район)|Тіршенройт]]
| об'єднання громад = [[Візау (об'єднання громад)|Візау]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 450-510
| площа               = 39.41
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-BY||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-BY||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-BY|09377117}}
| latd=49 | latm=52| lats=
| longd=12| longm=13| longs=
| розміщення_підпису = left
| поштовий_код        = 95685
| телефонний_код      = 09637
| стат_код            = 09 3 77 117
| авто_номер          = TIR
| вебсайт             = [http://www.markt-falkenberg.de/ www.markt-falkenberg.de]
}}
'''Фалькенберг''' ({{lang-de|Falkenberg}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Баварія]]. Підпорядковується [[Округ (Німеччина)|адміністративному округу]] [[Верхній Пфальц]]. Входить до складу району [[Тіршенройт (район)|Тіршенройт]]. Складова частина [[Об'єднання громад (Німеччина)|об'єднання громад]] [[Візау (об'єднання громад)|Візау]].

Площа — 39,41 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-BY|09377117}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-BY||дата}}).

== Галерея ==
<gallery>Файл:Falkenberg-Burg-2.jpg|
Файл:Burg Falkenberg 18052007 02.JPG|
Файл:Falkenberg-Brauhaus.jpg|
Файл:Falkenberg-Fachwerkhaus.jpg|
Файл:Waldnaabtal 18052007 08.JPG|
Файл:Jugendherberge Tannenlohe 19052007.JPG|
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Falkenberg}}
* [http://www.markt-falkenberg.de/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151229190235/http://www.markt-falkenberg.de/ |date=29 грудня 2015 }} {{ref-de}}

{{Район Тіршенройт}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=4201659-9}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Баварії]]

title: — громада —

— громада —: Вид Фалькенберг

title: Координати: 49°52′ пн. ш. 12°13′ сх. д. / 49.867° пн. ш. 12.217° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Баварія

Округ: Верхній Пфальц

Район: Тіршенройт

Об'єднання громад: Візау

Населення (31 грудня 2020)

Фалькенберг на карті району

ФалькенбергРозташування на карті Німеччини

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)


text:
# Вулиця Генерала Павленка (Київ)
Ву́лиця Генера́ла Павле́нка — вулиця у Солом'янському районі міста Києва, селище Жуляни (садове товариство «Автомобіліст»). Пролягає від вулиці Ганни Арендт до кінця забудови.
Прилучається Ягідний провулок.

## Історія
Виникла у середині 2000-х років як одна з вулиць садового товариства, мала назву Ягідна. У місцевості Мишоловка з 1955 року існує однойменна вулиця.
Сучасна назва на честь генерала-хорунжого армії УНР Віктора Павленка — з 2019 року.

title: Вулиця Генерала Павленка (Київ)

wikitext:
{{Вулиця України
 |назва = Вулиця Генерала Павленка
 |населений пункт = [[Київ]]
 |район = [[Солом'янський район|Солом'янський]]
 |місцевість = [[Жуляни]] (садове товариство «Автомобіліст»)
 |на карті =
 |колишні назви =Ягідна
 |назва на честь =[[Павленко Віктор Олексійович (військовик)|Віктора Павленка]]
 |протяжність           = 185 м
 |координати п          =  {{Coord|50|23|54.5|N|30|27|38.9|E|scale:3000|display=inline,title}}
 |координати к          =  {{Coord|50|23|58.2|N|30|27|11.7|E|scale:3000}}
 |покриття              =
 |рух                   =
 |індекс                = 03169
 |метро                 = {{лкм|2}}«{{м|Васильківська}}»
 |автобус               = {{ка}}75, 78 (по [[Вулиця Сергія Колоса|вулиці Сергія Колоса]])
 |трамвай               =
 |тролейбус             = {{ктр}}45 (по [[Вулиця Степана Рудницького (Київ)|вулиці Степана Рудницького]])
 |залізниця             = [[Київ-Волинський]], [[Київ-Деміївський]]
 |маршрутні таксі       = {{мт}}209, 499 (по [[Вулиця Степана Рудницького (Київ)|вулиці Степана Рудницького]])
 |зупинки               =
 |будівлі               =
 |архітектурні пам'ятки =
 |пам'ятники            =
 |храми                 =
 |державні установи     =
 |навчальні заклади     =
 |заклади культури      =
 |медичні заклади       =
 |аптеки                =
 |пошта                 =
 |комерція              =
 |забудова              = садибна малоповерхова
 |підприємства          =
 |парки                 =
}}
'''Ву́лиця Генера́ла Павле́нка''' — [[вулиця]] у [[Солом'янський район|Солом'янському районі]] міста [[Київ|Києва]], селище [[Жуляни]] (садове товариство «Автомобіліст»). Пролягає від [[Вулиця Ганни Арендт|вулиці Ганни Арендт]] до кінця забудови.

Прилучається [[Ягідний провулок (Київ, Солом'янський район)|Ягідний провулок]].

== Історія ==
Виникла у середині 2000-х років як одна з вулиць садового товариства{{ркмр2|922}}, мала назву ''Ягідна''. У місцевості [[Мишоловка (Київ)|Мишоловка]] з [[1955]] року існує [[Ягідна вулиця (Київ)|однойменна вулиця]].

Сучасна назва на честь [[Генерал-хорунжий|генерала-хорунжого]] армії УНР [[Павленко Віктор Олексійович (військовик)|Віктора Павленка]] — з [[2019]] року{{ркмр2|7611}}.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
{{кдкб11}}
{{вк15|309|Ягідна вулиця}}
{{мкк|11940|Ягідна вулиця}}

{{Kyiv-stub}}
{{Жуляни}}
{{ac}}
{{Портали|Київ}}
[[Категорія:Вулиці Солом'янського району]]
{{DEFAULTSORT:Ягідна вулиця}}

title: Вулиця Генерала Павленка · Київ

Район: Солом'янський

Назва на честь: Віктора Павленка

title: Колишні назви

Колишні назви: Ягідна

title: Загальні відомості

title: Транспорт

Найближчі станції метро: «Васильківська»

Автобуси: А 75, 78 (по вулиці Сергія Колоса)

Тролейбуси: Тр 45 (по вулиці Степана Рудницького)

Маршрутні таксі: Мт 209, 499 (по вулиці Степана Рудницького)

Найближчі залізничні станції: Київ-Волинський, Київ-Деміївський

title: Будівлі, пам'ятки, інфраструктура

Забудова: садибна малоповерхова

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim


text:
# Нагірці (Чорнобильський район)
Нагірці — колишнє село в Україні, розташоване в Чорнобильському районі Київської області. До 1978 року село підпорядковувалося Копачівській сільській раді. У 1978 році мешканців села було виселено, а саме село знесено під час будівництва ставка-охолоджувача для ЧАЕС.

## Історія
У 1864 році село Нагірці за 3 версти вище над річкою Прип’ять. Жителів обох статей – 118.
у 1900 році село Нагірці (вл.).
У ньому дворів — 49, жителів обох статей — 254 осіб, з них чоловіків — 129 та жінок — 125. Основне заняття жителів — хліборобство. Відстань від повітового міста до ферми — 134 версти, від найближчих: залізничної станції — 134 версти, пароплавної, поштово-телеграфної та поштової земської — 14 верст.
Залізнична станція має назву Київ, пароплавна — Чорнобиль. Поштово-телеграфна та поштово-земська станції розташовані в м. Чорнобиль.
У селі числиться землі — 987 десятин, з них належить: поміщикам — 225 десятин та селянам — 762 десятини. Село належить Сергію Михайловичу Челіщеву. Господарством у маєтку керує управитель, Іван Собко-Собкевич, за трипільною системою, як і селяни.
У селі є 1 вітряний млин.
Пожежний обоз складається з двох бочок і двох багрів.
Запасний продовольчий капітал станом на 1 січня 1900 року становив 747 рублів. Село підпорядковувалося Чорнобильський волості.
Станом на 1926 рік у селі Нагірці було 68 господарств селянського типу, у селі проживало 170 чоловіків та 169 жінок, разом населення становило 339 осіб, усі українці.
З 1945 по 1950 рік у селі діяв колгосп імені Петровського.
У Нагірцях (населення за бібліотечною статистикою станом на 1970 рік становило 248 осіб) працював філіал Копачівської бібліотеки.
10 квітня 1978 р. рішенням Київського облвиконкому офіційно ліквідовуються відселені вже за кілька років до цього село Нагірці та хутір Підлісний.  Мешканців села Нагірці (82 двори/господарства) переселили до села Копачі.

Село було ліквідовано під час будівництва ставка-охолоджувача для ЧАЕС. Від села залишилося тільки старе кладовище та пам'ятник загиблим у роки ВВВ жителям села.

title: Нагірці (Чорнобильський район)

wikitext:
'''Нагірці''' — колишнє село в [[Україна|Україні]], розташоване в [[Чорнобильський район|Чорнобильському районі]] [[Київська область|Київської області]]. До 1978 року село підпорядковувалося [[Копачі|Копачівській]] сільській раді. У 1978 році мешканців села було виселено, а саме село знесено під час будівництва ставка-охолоджувача для [[Чорнобильська АЕС|ЧАЕС]].<ref>{{Cite web|url=https://www.pslava.info/VyshgorodRn_NagirciS,251444.html|title=Нагірці с|website=www.pslava.info|access-date=2024-11-20}}</ref>

{{Колишній населений пункт|тип=село|назва=Нагірці|країна={{UKR}}|область=[[Київська область]]|район=[[Чорнобильський район]]|рада=Копачівська сільська рада|засновано=XIX століття|населення= 248 (1970)<br>0|існувало до=1978|lat_min=22|lat_sec=35|lat_deg=51|lon_deg=30|lon_min=08|lon_sec=20|CoordScale=CoordScale=type:city(12)_region:UA|зняте з обліку=1978|водойма=[[Прип'ять (річка)|Прип'ять]]}}

== Історія ==
У 1864 році село Нагірці за 3 версти вище над річкою [[Прип'ять|Прип’ять]]. Жителів обох статей – 118.<ref>{{Cite web|url=https://viewer.rusneb.ru/ru/000199_000009_003567224?page=79&rotate=0&theme=black|title=НЭБ - Национальная электронная библиотека|website=rusneb.ru - Национальная электронная библиотека|language=ru|access-date=2024-11-20}}</ref>

у 1900 році село Нагірці (вл.).
У ньому дворів — 49, жителів обох статей — 254 осіб, з них чоловіків — 129 та жінок — 125. Основне заняття жителів — хліборобство. Відстань від повітового міста до ферми — 134 версти, від найближчих: залізничної станції — 134 версти, пароплавної, поштово-телеграфної та поштової земської — 14 верст.
Залізнична станція має назву Київ, пароплавна — Чорнобиль. Поштово-телеграфна та поштово-земська станції розташовані в м. [[Чорнобиль]].
У селі числиться землі — 987 десятин, з них належить: поміщикам — 225 десятин та селянам — 762 десятини. Село належить Сергію Михайловичу Челіщеву. Господарством у маєтку керує управитель, Іван Собко-Собкевич, за трипільною системою, як і селяни.
У селі є 1 вітряний млин.
Пожежний обоз складається з двох бочок і двох багрів.
Запасний продовольчий капітал станом на 1 січня 1900 року становив 747 рублів. Село підпорядковувалося [[Чорнобильська волость|Чорнобильський волості]].<ref>{{Cite web|url=https://viewer.rusneb.ru/ru/000199_000009_003648412?page=684&rotate=0&theme=black|title=НЭБ - Национальная электронная библиотека|website=rusneb.ru - Национальная электронная библиотека|language=ru|access-date=2024-11-20}}</ref>

Станом на 1926 рік у селі Нагірці було 68 господарств селянського типу, у селі проживало 170 чоловіків та 169 жінок, разом населення становило 339 осіб, усі українці.<ref>{{Cite web |url=http://resource.history.org.ua/item/0009725 |title=НАСЕЛЕНІ МІСЦЯ КИЇВЩИНИ. ПОПЕРЕДНІ ПІДСУМКИ ПЕРЕПИСУ 17 ГРУДНЯ 1926 РОКУ (1927) |website=resource.history.org.ua |archive-url=http://web.archive.org/web/20241212154314/http://resource.history.org.ua/item/0009725 |archive-date=2024-12-12 |access-date=2025-07-13}}</ref>

З 1945 по 1950 рік у селі діяв колгосп імені Петровського.

У Нагірцях (населення за бібліотечною статистикою станом на 1970 рік становило 248 осіб) працював філіал Копачівської бібліотеки.<ref>{{Cite news|url=https://space-time.ru/space-time/article/view/2226-7271provr_st2-16.2014.94|title=Семиходы над Припятью: история села, разрушенного при строительстве Чернобыльской АЭС (по материалам архива быв. Чернобыльского района). II|last=Барабанов|first=Олег Николаевич|date=2014|pages=264–271|language=ru|work=Пространство и Время|issn=2226-7271|access-date=2024-11-20}}</ref>

10 квітня 1978 р. рішенням Київського облвиконкому офіційно ліквідовуються відселені вже за кілька років до цього село Нагірці та [[хутір Підлісний]]. <ref>{{Cite news|url=https://space-time.ru/space-time/article/view/2226-7271provr_st2-16.2014.94|title=Семиходы над Припятью: история села, разрушенного при строительстве Чернобыльской АЭС (по материалам архива быв. Чернобыльского района). II|last=Барабанов|first=Олег Николаевич|date=2014|pages=264–271|language=ru|work=Пространство и Время|issn=2226-7271|access-date=2024-11-19}}</ref> Мешканців села Нагірці (82 двори/господарства) переселили до села [[Копачі]].

Село було ліквідовано під час будівництва ставка-охолоджувача для ЧАЕС. Від села залишилося тільки старе кладовище та пам'ятник загиблим у роки [[Велика Вітчизняна війна|ВВВ]] жителям села.<ref>Умершие дважды: Зона чернобыльской катастрофы</ref>
== Джерела ==
<references />{{Чорнобильський район}}{{Іванківський район}}{{Чорнобильська Зона відчуження}}{{Kyiv-geo-stub}}
[[Категорія:Колишні населені пункти Київської області]]
[[Категорія:Колишні населені пункти Іванківського району]]
[[Категорія:Колишні села України]]
[[Категорія:Колишні населені пункти за алфавітом]]
[[Категорія:Населені пункти, зникли 1978]]
[[Категорія:1978 у Київській області]]
[[Категорія:Чорнобильський район]]
[[Категорія:Населені пункти зони відчуження]]
[[Категорія:Колишні населені пункти Чорнобильського району]]

title: село Нагірці

Країна: Україна

Область: Київська область

Район/міськрада: Чорнобильський район

Рада: Копачівська сільська рада

title: Основні дані

Засноване: XIX століття

title: Географічні дані

Водойми: Прип'ять

title: Карта

Карта: Нагірці


text:
# Гасфорта
Гасфорта (крим. Gasforta) — гора в Криму заввишки 217 м над рівнем моря в Бахчисарайському районі на лівому березі Чорної річки нижче від місця впадання в неї Сухої Річки. Являє собою викопний кораловий риф, складений мармурованими вапняками.
Із 7 вересня 2023 належить Бахчисарайському району Автономної Республіки Крим.

## Історія
Свою назву гора отримала за ім'ям Всеволода Густавовича Гасфорта — полковника, командира Казанського піхотного полку 16-ї піхотної дивізії в період Першої оборони Севастополя 1854—1855 років.

«Лівий фланг захищала так звана Госфортова висота, бо Гасфорт зі своїм полком захищав її…». Відома й інша назва цієї гори — П'ємонтська обсерваторія. 1855 року тут містилися позиції італійців — «П'ємонтський спостережний пункт».Оригінальний текст (рос.)
Левый фланг защищался так называемой Госфортовою высотою, потому что Гасфорт со своим полком защищал её…». Известно и другое название этой горы — Пьемонтская обсерватория. В 1855 году здесь находились позиции итальянцев — «Пьемонтский наблюдательный пункт».
— мемуари одного з учасників цих подій, опубліковані 1915 року в журналі «Исторический вестник»
1882 року на горі Гасфорта облаштовано італійське військове кладовище, куди, з поховань біля сіл Камари (нині Оборонне) і Кади-Кой (нині частина Балаклави) перенесли останки солдатів, офіцерів, що загинули під Севастополем. Італійці перепоховали своїх співвітчизників на місці, де 1855 року перебували їхні позиції — «П'ємонтський спостережний пункт». На вершині спорудили каплицю з балаклавського мармурованого вапняку.
При будівництві італійського меморіалу були висаджені кактуси-опунції. Вони гарно прижились у місцевості та розрослись горою.
У 1941—1942 роках у період другої оборони Севастополя по горі Гасфорт проходив передовий оборонний рубіж захисників міста. Траплялися дні, коли за добу висота кілька разів переходила з рук до рук. Некрополь та каплицю було зруйновано.
1977 року біля схилу гори почалося будівництво гірничодобувного підприємства, що включає рудник та дробильно-збагачувальну фабрику. В середині 1980-х рудник закрили, його кар'єр поступово заповнили ґрунтові води, створивши озеро.
Від 2005 року російський байкерський клуб «Нічні Вовки» проводить на горі Гасфорта, на місці колишнього гірничо-збагачувального комбінату, щорічний фестиваль (байк-шоу).

title: Гасфорта

wikitext:
{{Гора
|назва           = Гасфорта
|мовою           =
|місцева назва   =
|зображення      = File:Khmelnytskoe 9.JPG
|фото_розмір     = 300px
|підпис          = вид на гору з [[Хмельницьке (Севастополь)|місцевості Хмельницьке]]
|координати      = {{coord|44.533387214660664|33.66693407421779|display=inline,title}}
|країна          = {{UKR}}
|регіон          = [[Автономна Республіка Крим]] (до 7.09.2023 — місто [[Севастополь]])
|система         = [[Кримські гори]]
|висота          = 217
|висота відносна =
|площа           =
|ізоляція        =
|список          =
|тип             =
|вік             =
|виверження      =
|сходження       =
|маршрут         =
|мапа            = <!-- Example.jpg -->
|мапа підпис     =
|мапа ширина     =
|кр              = <!-- карта розташування, напр. Перу -->
|розмір карти    =
|position        =
|кр1             =
|розмір карти1   =
|position1       = <!-- left (за замовчуванням), right, top, bottom або none -->
|примітки        =
}}
'''Гасфорта''' ({{lang-crh|Gasforta}}) — [[гора]] в Криму заввишки 217 м над рівнем моря в [[Бахчисарайський район|Бахчисарайському районі]] на лівому березі [[Чорна річка (Крим)|Чорної річки]] нижче від місця впадання в неї [[Суха Річка (притока Чорної річки)|Сухої Річки]]. Являє собою викопний кораловий риф, складений мармурованими [[вапняк]]ами<ref>{{Cite web|url=http://jalita.com/guidebook/balaklava/gasforta.shtml|title=Гасфорта, гора|accessdate=2019-12-15|archivedate=2019-07-25|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190725170243/http://jalita.com/guidebook/balaklava/gasforta.shtml|deadurl=no}}</ref>.

Із 7 вересня 2023 належить [[Бахчисарайський район|Бахчисарайському району]] [[Автономна Республіка Крим|Автономної Республіки Крим]].

== Історія ==
Свою назву гора отримала за ім'ям [[Гасфорт Всеволод Густавович|Всеволода Густавовича Гасфорта]] — полковника, командира {{нп|Казанський 64-й піхотний полк|Казанського піхотного полку|ru|Казанский 64-й пехотный полк}} 16-ї піхотної дивізії в період [[Оборона Севастополя (1854—1855)|Першої оборони Севастополя 1854—1855 років]].
{{Початок цитати}}
«Лівий фланг захищала так звана Госфортова висота, бо Гасфорт зі своїм полком захищав її…». Відома й інша назва цієї гори — П'ємонтська обсерваторія. 1855 року тут містилися позиції італійців — «П'ємонтський спостережний пункт».{{oq|ru|Левый фланг защищался так называемой Госфортовою высотою, потому что Гасфорт со своим полком защищал её…». Известно и другое название этой горы — Пьемонтская обсерватория. В 1855 году здесь находились позиции итальянцев — «Пьемонтский наблюдательный пункт».}}
{{Кінець цитати|джерело=мемуари одного з учасників цих подій, опубліковані 1915 року в журналі «[[Исторический вестник]]»}}

[[Файл:Gates_of_Italian_Cemetery_in_Sevastopol.jpg|ліворуч|міні|250x250пкс| Ворота [[Італійське військове кладовище (Севастополь)|італійського кладовища]] на горі Гасфорта, 1910-ті]]
[[Файл:Вид_на_гору_Гасфорта.gif|міні|290x290пкс| Вид на гору Гасфорта між Федюхінськими та Сем'якиними висотами, 1904]]
1882 року на горі Гасфорта облаштовано [[Італійське військове кладовище (Севастополь)|італійське військове кладовище]], куди, з поховань біля сіл Камари (нині [[Оборонне]]) і [[Кадикой (Балаклава)|Кади-Кой]] (нині частина [[Балаклава|Балаклави]]) перенесли останки солдатів, офіцерів, що загинули під Севастополем<ref name="sev_memo">{{Cite web|url=http://www.memento-sevastopol.ru/relic/9.html|title=ИТАЛЬЯНСКОЕ ВОИНСКОЕ КЛАДБИЩЕ, Г. СЕВАСТОПОЛЬ|accessdate=2019-12-15|archivedate=2021-06-12|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210612211402/https://www.memento-sevastopol.ru/relic/9.html|deadurl=no}}</ref>. Італійці перепоховали своїх співвітчизників на місці, де 1855 року перебували їхні позиції — «П'ємонтський спостережний пункт». На вершині спорудили [[Каплиця|каплицю]] з балаклавського мармурованого [[вапняк]]у.

При будівництві італійського меморіалу були висаджені [[Опунція|кактуси-опунції]]. Вони гарно прижились у місцевості та розрослись горою<ref>[https://jalita.com/guidebook/balaklava/gasforta.shtml Гасфорта, гора] з сайту Jalita.com</ref><ref>[https://www.radiosvoboda.org/a/photo-vesna-v-sevastopole/31219043.html Цветущие окрестности Севастополя: какими растениями можно полюбоваться в конце апреля (фотогалерея)] Радіо Свобода, Крым. Реалии. 25.04.2021</ref><ref>[https://ru.krymr.com/a/po-sledam-krymskoy-voyny-italyanskoye-kladbische-na-gore-gasforta/30902679.html По следам Крымской войны: многострадальное Итальянское кладбище на горе Гасфорта ] Крым. Реалии, 23.10.2020</ref>.

У 1941—1942 роках у період [[Оборона Севастополя (1941—1942)|другої оборони Севастополя]] по горі Гасфорт проходив передовий оборонний рубіж захисників міста. Траплялися дні, коли за добу висота кілька разів переходила з рук до рук. Некрополь та каплицю було зруйновано<ref>[[Шавшин Володимир Георгійович|Шавшин В. Г.]] «Каменная летопись Севастополя»</ref>.

1977 року біля схилу гори почалося будівництво гірничодобувного підприємства, що включає рудник та дробильно-збагачувальну фабрику. В середині 1980-х рудник закрили, його кар'єр поступово заповнили ґрунтові води, створивши озеро<ref>[https://ru.krymr.com/a/sevastopol-gora-gasforta-ozero-nochnye-volki/31115096.html Севастополь: «волчье» озеро у горы Гасфорта ] Крым. Реалии, 23.02.2021</ref>.

Від 2005 року російський байкерський клуб «<nowiki/>[[Нічні Вовки]]<nowiki/>» проводить на горі Гасфорта, на місці колишнього гірничо-збагачувального комбінату, щорічний фестиваль ([[байк-шоу]])<ref>{{Cite web|url=https://travelask.ru/russia/sevastopol/gora-gasforta|title=Ежегодное байк-шоу у горы Гасфорта|accessdate=2019-12-15|archivedate=2019-12-15|archiveurl=https://web.archive.org/web/20191215191830/https://travelask.ru/russia/sevastopol/gora-gasforta|deadurl=no}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist}}
{{Бібліоінформація}}
{{Кримські гори}}
{{Гірські вершини України}}
[[Категорія:Балаклава]]
[[Категорія:Географія Бахчисарайського району]]
[[Категорія:Гірські вершини Криму]]

Регіон: Автономна Республіка Крим (до 7.09.2023 — місто Севастополь)

Система: Кримські гори

Тип: гора і пагорб


text:
# Петропавлово (Тверська область)
Петропавлово (рос. Петропавлово) — село в Торжоцькому районі Тверської області Російської Федерації.
Населення становить 12 осіб. Входить до складу муніципального утворення Грузинське сільське поселення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Грузинське сільське поселення.

## Населення
| 1859 | 1884 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- |
| 126  | ↘109 | ↘14  | ↘12  |

title: Петропавлово (Тверська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[село]]
|тип_род         = села
|назва           = Петропавлово
|назва ін.       = Петропавлово
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Тверська область]]
|район           = [[Торжоцький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Грузинське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 12
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Тверська область
}}
'''Петропавлово''' ({{lang-ru|Петропавлово}}) — [[село]] в [[Торжоцький район|Торжоцькому районі]] [[Тверська область|Тверської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 12 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Грузинське сільське поселення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Грузинське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/936008847 |title=Закон Тверской области от 28 февраля 2005 года N 49-ЗО «Об установлении границ муниципальных образований, входящих в состав территории муниципального образования Тверской области Торжокский район, и наделении их статусом сельского поселения» |access-date=2019-09-25 |archive-date=2019-09-25 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190925085014/http://docs.cntd.ru/document/936008847 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Петропавлово (Тверская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Торжоцький район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Торжоцького району]]

title: село Петропавлово

Суб'єкт Російської Федерації: Тверська область

Муніципальний район: Торжоцький район

Поселення: Грузинське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Петропавлово · Петропавлово


text:
# Мушки
Мушки — стародавні племена фрако-фригійського походження, що в кінці II на початку I тисячоліття до нашої ери мешкали у Східній Анатолії, а пізніше і на Вірменському нагір'ї. За теорією Ігоря Дьяконова саме мушки є предками вірмен. Ряд істориків пов'язували їх з мосхами (Μόσχοι), що згадуються в грецьких джерелах і з назвою грузинської Месхетії. Йосип Флавій ототожнював мосхів з біблійним Мешехом.

## Історія східних мушків
Приблизно в 1190-ті роки до нашої ери східні мушки вторглися в Малу Азію з Балкан. І вже в кінці 1190-их зайняли басейн Галісу, але на тому не зупинилися і продовжували рухатися на схід. 1165 року до нашої ери вони досягли Верхнього Євфрату, де розселилися, створивши на території хуритського царства Алже власну державу під тою ж назвою. Надалі племена мушків з басейнів Галісу та Верхнього Євфрату розділилися на західні та східні. Нащадками західних племен стали каппадокійці й фригійці, а східних - вірмени.
1115 року до нашої ери, мушки з Алже просунулися далі до витоків Хабура, але тоді ж, в 1115—1114 роках, були підкорені ассирійським царем Тіглатпаласаром I. Коли в середині XI століття до нашої ери Ассирія ослабла через нашестя арамеїв мушки відновили свою незалежність. Тоді ж поруч з ними з'явилося кілька заснованих арамеями князівств, серед яких певно було й Арме зі столицею в Нехерії. Це князівство згадується в урартських документах VIII століття, та в ассирійських джерелах XI століття, де говорилось, що в тій місцевості були люди ареме напади яких на ассирійські землі доводиться відбивати.
У X столітті до нашої ери мушки з Алже вдираються на правобережжя Верхнього Євфрату і їх набіги доходять аж до Каркемишу. В цей період мушки-протовірмени вже складають значну частину населення піздньохетського царства Мелід (Малатья). Наприкінці X століття ассирійці поновлюють північні походи. Близько 903, 885 та у 856 роках до нашої ери вони знову підкорюють Алже. Однак, у 830-х рр. до н.е. воно повторно було звільнене. Боротьба з ассирійцями тих часів до певної міри збереглася в народній пам'яті й була відображена у вигляді розповідей про війну з Семірамідою у давньовірменському епосі звідки потрапила до історичної праці Мовсеса Хоренаці.
Близько 795 року до нашої ери Алже завоював урартський цар Менуа який настановив там напівзалежного намісника. Близько 735 року частина Алже ймовірно була відвойована в Урарту Тіглатпаласаром III.
За часів ассирійських походів IX ст. до н.е. та урартського завоювання східні мушки ймовірно розселилися з Алже. До кінця VIII ст. до н.е. вони вже певно заселяли території Меліди, межиріччя верхнього Тигру та Арацані; в тому числі й область Арме. По назві цієї області вони й отримали від своїх південних сусідів, арамеїв назву «армінай» (вірмени). Захоплена ассирійцями в 712 році до нашої ери Меліда близько 680 року здобула незалежність під своєю старою назвою Хатті, але наприкінці 630-х років сталася навала скіфів, які у своїй війні з ассирійцями поруйнували значну частину Передньої Азії. Десь в ті часи влада в Меліді перейшла до вірменської династії, що відома під назвою «Бет-Тогарма». Її засновником був, згідно з переказами, Паруйр син Скайорді (син сака/скіфа). Так було створене царство Арміна — так його називали арамеї та перси, а від них перейняли потім греки. Однак офіційною внутрішньою назвою залишалося «Хатті» звідки самоназва вірмен «хайк».
Близько 609 року Арміна спробувала розширитися за рахунок території держави Урарту, яка гинула під ударами мідійців та вавилонян і розпочала з ними війну, але наприкінці VII століття до нашої ери була ймовірно сама завойована мідіянами. Територія Арміни охоплювала майже усі землі населені протовірменами, а також більшу частину колишнього Урарту. Тож, попри свій васальний статус, царі Арміни Ерванд I та його наступник Тигран I були могутніми володарями.

title: Мушки

wikitext:
'''Мушки''' — стародавні племена [[Фракія|фрако]]-фригійського походження, що в кінці II на початку I тисячоліття до нашої ери мешкали у Східній Анатолії, а пізніше і на [[Вірменське нагір'я|Вірменському нагір'ї]]. За теорією [[Дьяконов Ігор Михайлович|Ігоря Дьяконова]] саме мушки є предками [[вірмени|вірмен]]. Ряд істориків пов'язували їх з [[Мосхи|мосхами]] (Μόσχοι), що згадуються в грецьких джерелах і з назвою грузинської [[Месхеті|Месхетії]]. [[Йосип Флавій]] ототожнював мосхів з біблійним [[Мешех]]ом.

== Історія східних мушків ==
Приблизно в 1190-ті роки до нашої ери східні мушки вторглися в [[Мала Азія|Малу Азію]] з Балкан. І вже в кінці 1190-их зайняли басейн [[Кизил-Ірмак|Галісу]], але на тому не зупинилися і продовжували рухатися на схід. 1165 року до нашої ери вони досягли Верхнього [[Євфрат]]у, де розселилися, створивши на території хуритського царства Алже власну державу під тою ж назвою<ref>Пізніше там розташовувалася вірменська область [[Ахдзнік|Агдзнік]].</ref>. Надалі племена мушків з басейнів Галісу та Верхнього Євфрату розділилися на західні та східні. Нащадками західних племен стали каппадокійці й фригійці, а східних - вірмени.

1115 року до нашої ери, мушки з Алже просунулися далі до витоків Хабура, але тоді ж, в 1115—1114 роках, були підкорені ассирійським царем [[Тукульті-апал-Ешарра I|Тіглатпаласаром I]]. Коли в середині XI століття до нашої ери Ассирія ослабла через нашестя [[арамеї]]в мушки відновили свою незалежність. Тоді ж поруч з ними з'явилося кілька заснованих арамеями князівств, серед яких певно<ref>Певно, в сенсі, що початково це було арамейське князівство.</ref> було й Арме зі столицею в Нехерії. Це князівство згадується в урартських документах VIII століття, та в ассирійських джерелах XI століття, де говорилось, що в тій місцевості були люди ''ареме'' напади яких на ассирійські землі доводиться відбивати.

У X столітті до нашої ери мушки з Алже вдираються на правобережжя Верхнього Євфрату і їх набіги доходять аж до Каркемишу. В цей період мушки-протовірмени вже складають значну частину населення піздньохетського царства Мелід (Малатья). Наприкінці X століття ассирійці поновлюють північні походи. Близько 903, 885 та у 856 роках до нашої ери вони знову підкорюють Алже. Однак, у 830-х рр. до н.е. воно повторно було звільнене. Боротьба з ассирійцями тих часів до певної міри збереглася в народній пам'яті й була відображена у вигляді розповідей про війну з [[Семіраміда|Семірамідою]] у давньовірменському епосі звідки потрапила до історичної праці [[Мовсес Хоренаці|Мовсеса Хоренаці]].

Близько 795 року до нашої ери Алже завоював урартський цар [[Менуа (цар)|Менуа]] який настановив там напівзалежного намісника. Близько 735 року частина Алже ймовірно була відвойована в Урарту [[Тіглатпаласар III|Тіглатпаласаром III]].

За часів ассирійських походів IX ст. до н.е. та урартського завоювання східні мушки ймовірно розселилися з Алже. До кінця VIII ст. до н.е. вони вже певно заселяли території Меліди, межиріччя верхнього Тигру та Арацані; в тому числі й область Арме. По назві цієї області вони й отримали від своїх південних сусідів, арамеїв назву «армінай» (вірмени). Захоплена ассирійцями в 712 році до нашої ери Меліда близько 680 року здобула незалежність під своєю старою назвою [[Хетська держава|Хатті]], але наприкінці 630-х років сталася навала скіфів, які у своїй війні з ассирійцями поруйнували значну частину [[Західна Азія|Передньої Азії]]. Десь в ті часи влада в Меліді перейшла до вірменської династії, що відома під назвою «Бет-Тогарма». Її засновником був, згідно з переказами, Паруйр син Скайорді (син сака/скіфа). Так було створене царство Арміна — так його називали арамеї та перси, а від них перейняли потім греки. Однак офіційною внутрішньою назвою залишалося «Хатті» звідки самоназва вірмен «хайк».

Близько 609 року Арміна спробувала розширитися за рахунок території держави Урарту, яка гинула під ударами мідійців та вавилонян і розпочала з ними війну, але наприкінці VII століття до нашої ери була ймовірно сама завойована мідіянами. Територія Арміни охоплювала майже усі землі населені протовірменами, а також більшу частину колишнього Урарту. Тож, попри свій васальний статус, царі Арміни Ерванд I та його наступник Тигран I були могутніми володарями.

== Див. також ==
* [[Мези]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Gazetteer/Places/Asia/Armenia/_Texts/KURARM/5*.html A History of Armenia] by Vahan M. Kurkjian (1958)
* [http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000002/pic/map001.jpg Карта на якій можна подивитися області розселення східних мушків в кінці II на початку І тисячоліть до нашої ери] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101118032603/http://historic.ru/books/item/f00/s00/z0000002/pic/map001.jpg |date=18 листопада 2010 }}

== Література ==
* [https://web.archive.org/web/20100527043837/http://annals.xlegio.ru/other/djakonov/index.htm Дьяконов И. М. Предыстория армянского народа. Ереван, 1968.]
* Дьяконов И. М. Малая Азия и Армения около 600 г. до н. э. и северные походы вавилонских царей // ВДИ. — 1981. — № 2. — C. 34-64.

[[Категорія:Стародавні народи]]
[[Категорія:Індоєвропейські народи]]
[[Категорія:Стародавній Схід]]
[[Категорія:2-ге тисячоліття до н. е.]]


text:
# Боксюм
Боксюм (нід. Boksum, нід. вимова: [ˈbɔk.sʏm]) — село в нідерландській провінції Фрисландія. Входить до муніципалітету Вадхуке.
Його площа становить 2,71км², а населення станом на 2021 рік складало 420 осіб.
Перша згадка про населений пункт датується 13-им сторіччям.

## Галерея
- Ферма в Боксюмі
- Панорама села

title: Боксюм

wikitext:
{{НП
|статус = село
|зображення = Boksum, Margryttsjerke, eksterieur.jpg
|площа = 2,71
|населення = 420
|рік перепису = 2021
}}
'''Боксюм''' ({{lang-nl|Boksum}}, {{IPA-nl|ˈbɔk.sʏm}}) — село в [[Нідерланди|нідерландській]] провінції [[Фрисландія (Нідерланди)|Фрисландія]]. Входить до [[Муніципалітет (Нідерланди)|муніципалітету]] [[Вадхуке]].

Його площа становить 2,71км², а населення станом на 2021 рік складало 420 осіб.

Перша згадка про населений пункт датується 13-им сторіччям.

== Галерея ==
<gallery>
File:Overzicht voorgevel en rechter zijgevel, boerderij - Boksum - 20346097 - RCE.jpg|Ферма в Боксюмі
File:Boksum Friesland.jpg|Панорама села
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.waadhoeke.nl Офіційний сайт муніципалітету Вадхуке] {{ref-nl}}

{{Муніципалітет Вадхуке}}
{{Authority control}}
{{Netherlands-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти провінції Фрисландія (Нідерланди)]]
[[Категорія:Вадхуке]]

title: Країна

Країна: Нідерланди

Адмінодиниця: Вадхуке

Часовий пояс: CET