text:
# Історія Орієнтального православ'я
Орієнтальне православ'я — це спільність східних християнських церков, які визнають лише три Вселенські собори — Перший Нікейський, Перший Константинопольський та Ефеський. Вони відкидають догматичні визначення Халкідонського собору. Отже, ці Церкви також називають старосхідними церквами або нехалкідонськими церквами.

## Започаткування
Історія Орієнтального православ'я сходить до початків християнства.

## Місіонерська роль
Орієнтальні православні церкви мали велику місіонерську роль на ранніх етапах християнства і відігравали велику роль в історії Єгипту.

## Халкедонський розкол
Згідно з канонами Орієнтальних православних церков, чотири єпископи Риму, Александрії, Ефесу (пізніше переведеного до Константинополя) та Антіохії отримали статус Патріархів, древніх апостольських центрів християнства Першим Нікейським Собором (що передбачає розкол ). Кожен патріарх відповідав за єпископів і церкви в межах своєї території вселенської католичної церкви (за винятком Єрусалимського патріарха, який був незалежним від решти), а єпископ Риму був "першим серед рівних" як наступника Петра та місце Петровського служіння єдности та влади.
Розкол між Орієнтальним православ'ям та рештою Церкви відбувся у V столітті. Розділення частково призвело до відмови Діоскора, Олександрійського патріарха, прийняти христологічні догми, проголошені Халкідонським Собором про дві природи Ісуса (божественну і людську). Орієнтальні церкви визнавали, що Христос мав дві натури, але наполягали на тому, що ці дві натури нероздільні та єдині. Для ієрархів, які очолювали Орієнтальниї православних, халкедійське проголошення було рівносильним несторіанству.
Тому орієнтальні православні церкви часто називали монофізитськими, хоча вони відкидають цей ярлик, оскільки це пов'язано з євтихійським монофізитством. Вони віддають перевагу терміну "нехалкедонська" або "міафізитська" церкви. Орієнтальні православні церкви відкидають те, що вони вважають єретичним монофізитським вченням Євтихія та Несторія, а також визначенням діофізитів Халкедонського Собору. У результаті Орієнтальні патріархи були відлучені єпископами Риму та Константинополя в 451 р., офіційно оформивши розкол.
Христологія, хоча і важлива, не була єдиною причиною відмови коптів та сирійців від Халкедонського Собору; політичні, церковні та імперські питання в цей період гостро обговорювались.

## Невдалі спроби примирення
У 482 р. Візантійський імператор Зенон зробив спробу примирити христологічні розбіжності між прихильниками та противниками Халкедонського визначення, видавши імператорський указ, відомий як Генотикон, але ці зусилля були в основному політично вмотивованими і в кінцевому підсумку виявилися невдалими в досягненні істинного і істотне примирення.
У роки, наступні за Генотиконом, константинопольський патріарх залишався у формальному спілкуванні з нехалкедонськими патріархами Олександрії, Антіохії та Єрусалиму, тоді як Рим залишався поза спілкуванням з ними та в нестабільному спілкуванні з Константинополем (Акакіаський розкол). Лише в 518 р. Новий візантійський імператор Юстин I (який прийняв Халкідон) вимагав від усієї Церкви в Римській імперії прийняти рішення Собору. Юстин наказав замінити всіх нехалкедонських єпископів, включаючи патріархів Антіохії та Александрії.
Під час правління імператора Юстиніана I (527–565) були зроблені нові спроби примирення. Одним з найвидатніших орієнтальних православних богословів тієї епохи був Северус Антіохійський. Незважаючи на кілька зустрічей між керівниками орієнтальних православних та східно-православних громад, остаточної згоди не було досягнуто. Розкол виявився остаточним, і до того часу на Близькому Сході сформувались паралельні церковні структури. Найвидатнішим Орієнтальним православним лідером в середині VI століття був Яків Барадей, якого вважали богословським лідером, відомим з того часу як "якобітським" християнам.

## Між Візантійською та Перською імперіями
Протягом 6-го та 7-го століть часті війни між Візантійською імперією та Сасанійською імперією (Персією) на всьому Близькому Сході сильно вплинули на всіх християн регіону, включаючи орієнтальних православних, особливо у Вірменії, Візантійській Сирії та Візантійському Єгипті. Тимчасове завоювання персами всіх цих регіонів під час великої візантійсько-сасанійської війни 602–628 років призвело до подальшого відчуження між орієнтальними православними громадами регіону та візантійським імператорським урядом у Константинополі. Ці відносини не покращились після візантійського відвоювання, незважаючи на зусилля імператора Іраклія посилити політичний контроль над регіоном шляхом досягнення релігійного возз'єднання розділених християнських громад. Щоб досягти христологічного компромісу між орієнтальними православними та східними православними, він підтримував моноенергетизм та монотелітизм, але безуспішно.

## Арабське завоювання та його наслідки

### Виклики ісламізації
Після завоювання мусульманами Близького Сходу в VII столітті було розпочато процес поступової ісламізації, який торкнувся всіх християн регіону, включаючи орієнтальних православних. Орієнтальні православні громади, переважно сирійські та коптські, поступово були витіснені мусульманами, але меншість витримала, зберігаючи свою християнську віру та культуру.

### Османське завоювання та система Мілле
У першій половині XVI століття весь Близький Схід потрапив під контроль Османської імперії. Сирія та Єгипет були завойовані під час Османсько-мамелюцької війни (1516–17), а орієнтальні православні громади регіону зіткнулися з новою політичною реальністю, яка визначала їх історію до початку 20 століття. Османський уряд запровадив систему Мілле, яка надавала певний ступінь автономії неісламським релігійним громадам, включаючи орієнтальних православних християн.

## Переслідування Орієнтального православ'я
Однією з найбільш яскравих особливостей історії орієнтального православ'я було безперервне переслідування та різанини, які зазнали під візантійською, перською, мусульманською та османською владою.  Антиорієнтальні православні настрої у Візантійській імперії були мотивовані релігійними поділами в християнстві після Халкідонського собору в 451 році. Переслідування відбувалися в основному в Єгипті та деяких інших східних провінціях Візантійської імперії під час правління імператорів Маркіяна (450–457) та Лева I (457–474).  Також відбувались переслідування під Адальським султанатом та Королівством Семен .
Завоювання Єгипту мусульманами відбулося в 639 р. Н. Е., Під час Візантійської імперії . Незважаючи на політичні потрясіння, Єгипет залишався переважно християнином, але копти втратили статус більшості після 14 століття  в результаті періодичних переслідувань та руйнування тамтешніх християнських церков  супроводжуваних великими податками для тих, хто які відмовились від навернення.  Починаючи з завоювання Єгипту мусульманами, коптських християн переслідували різні мусульманські режими  такі як халіфат Омаяд,  халіфат Аббасидів,    халіфат Фатімід,      Мамлюкський султанат,   та Османська імперія ; переслідування коптських християн включало закриття та знесення церков та примусове прийняття ісламу .
У наш час переслідування східних православних християн завершилося османськими систематичними переслідуваннями вірменських християн та ассирійських християн, які призвели до Геноциду вірмен та Геноциду Ассирії під час Першої світової війни.   Крім того, християни- копти в Єгипті стали жертвами переслідувань з боку мусульманських екстремістів до нашого часу. Також під час Другої світової війни сотні тисяч ортодоксальних християнських сербів були вбиті католиками в так званій "Незалежній Державі Хорватії" (маріонеткова держава нацистів, очолювана нацистським уставським рухом).
23 квітня 2015 р. Вірменська апостольська церква канонізувала всіх жертв Геноциду вірмен ; ця служба вважається найбільшою службою канонізації в історії.    1.5 мільйон - це найбільш часто публікується кількість жертв, однак, за оцінками, коливається від 700 000 до 1 800 000. Це була перша канонізація Вірменською апостольською церквою за чотириста років.

## Сучасні дні
Орієнтальне православне євхаристійне спілкування включає шість груп: коптські православні, сирійські православні, етіопські православні, еритрейські православні, православні сирійської церкви Маланкари (Індія) та вірменські.  Ці шість церков, будучи в спілкуванні між собою, є абсолютно незалежними ієрархічно і не мають спільного патріарха.
До XX століття халкедонський розкол не сприймався з однаковою актуальністю, і кілька зустрічей католицизму та Орієнтального православ'я дали заяви про примирення, підписані Орієнтальним Патріархом (Мар Ігнатієм Заккою I Івасом) та Папою (Іваном Павлом II ) у 1984 році.

## Екуменічні відносини
Після історичної конференції в Аддис-Абебі в 1965 р. Основні Орієнтальні православні церкви розвинули практику взаємних богословських консультацій та спільного підходу до екуменічних відносин з іншими християнськими церквами та конфесіями, зокрема зі східними православними церквами та англіканською спільнотою. Відновлені дискусії між східними православними та східними православними теологами зосереджувались в основному на христологічних питаннях щодо різних відмінностей між монофізитизмом та міафізитизмом. З іншого боку, діалог між східними православними та англіканськими теологами також був зосереджений на деяких додаткових пневматологічних питаннях. У 2001 р. Була створена спільна «англікансько-орієнтально православна міжнародна комісія». У наступні роки Комісія дала кілька важливих теологічних висловлювань. Нарешті, у 2017 році орієнтальні православні та англіканські теологи зустрілися в Дубліні та підписали угоду з різних богословських питань щодо Святого Духа. Заява про згоду підтвердила готовність англіканців опустити інтерполяцію Filioque з Нікейського символу віри.

title: Історія Орієнтального православ'я

wikitext:
{{Орієнтальне православ'я бічна панель}}

'''Орієнтальне православ'я''' — це спільність [[Східне християнство|східних християнських]] церков, які визнають лише три [[Вселенські собори]] — [[Перший Нікейський собор|Перший Нікейський]], [[Перший Константинопольський собор|Перший Константинопольський]] та [[Ефеський собор|Ефеський]]. Вони відкидають [[Непомильність папи|догматичні визначення]] [[Халкедонський собор|Халкідонського собору]]. Отже, ці Церкви також називають '''старосхідними церквами''' або нехалкідонськими церквами.

== Започаткування ==
Історія Орієнтального православ'я сходить до початків християнства. <ref name="F A">{{Cite web|url=http://findarticles.com/p/articles/mi_m2065/is_n1_v46/ai_14935602|title=FindArticles.com - CBSi|website=findarticles.com|accessdate=20 травня 2018|archive-date=22 березня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20120322191318/http://findarticles.com/p/articles/mi_m2065/is_n1_v46/ai_14935602/}}</ref>

== Місіонерська роль ==
[[Орієнтальні православні церкви]] мали велику місіонерську роль на ранніх етапах християнства і відігравали велику роль в історії Єгипту. <ref>{{Cite web|url=http://www.britannica.com/EBchecked/topic/432368/Oriental-Orthodox-church|title=Oriental Orthodox church - Christianity|accessdate=20 травня 2018|archive-date=7 січня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150107002323/http://www.britannica.com/EBchecked/topic/432368/Oriental-Orthodox-church}}</ref>

== Халкедонський розкол ==
[[Файл:Coptic_anthony_and_paul.jpg|праворуч|міні|267x267пкс| Коптська ікона святого Антонія та святого Павла]]
Згідно з канонами Орієнтальних православних церков, чотири єпископи [[Рим|Риму]], [[Александрія|Александрії]], [[Ефес|Ефесу]] (пізніше переведеного до [[Константинополь|Константинополя]]) та [[Антіохія|Антіохії]] отримали статус Патріархів, древніх апостольських центрів християнства Першим Нікейським Собором (що передбачає розкол ). Кожен патріарх відповідав за єпископів і церкви в межах своєї території вселенської католичної церкви (за винятком [[Вірменський патріархат в Єрусалимі|Єрусалимського патріарха]], який був незалежним від решти), а єпископ Риму був "першим серед рівних" як наступника Петра та місце Петровського служіння єдности та влади.

[[Розколи християнської церкви|Розкол]] між Орієнтальним православ'ям та рештою Церкви відбувся у V столітті. Розділення частково призвело до відмови [[Діоскор Олександрійський|Діоскора]], [[Патріарх Александрійський|Олександрійського патріарха]], прийняти [[Христологія|христологічні]] [[Догмат|догми,]] проголошені Халкідонським Собором про дві природи [[Ісус Христос|Ісуса]] (божественну і людську). Орієнтальні церкви визнавали, що Христос мав дві натури, але наполягали на тому, що ці дві натури нероздільні та єдині. Для ієрархів, які очолювали Орієнтальниї православних, халкедійське проголошення було рівносильним [[Несторіанство|несторіанству]].

Тому орієнтальні православні церкви часто називали [[Монофізитство|монофізитськими]], хоча вони відкидають цей ярлик, оскільки це пов'язано з євтихійським монофізитством. Вони віддають перевагу терміну "[[Міафізитство|нехалкедонська]]" або "[[Міафізитство|міафізитська]]" церкви. Орієнтальні православні церкви відкидають те, що вони вважають єретичним монофізитським вченням [[Євтихій (єресіарх)|Євтихія]] та [[Несторій|Несторія]], а також визначенням [[Діофізитство|діофізитів]] Халкедонського Собору. У результаті Орієнтальні патріархи були відлучені єпископами Риму та Константинополя в 451 р., офіційно оформивши розкол.

Христологія, хоча і важлива, не була єдиною причиною відмови коптів та сирійців від Халкедонського Собору; політичні, церковні та імперські питання в цей період гостро обговорювались.{{Sfn|Meyendorff|1989|сторінки=}}

== Невдалі спроби примирення ==
[[Файл:Sevarios_of_Antioch.jpg|праворуч|міні|200x200пкс| Северус Антіохійський]]
У 482 р. Візантійський імператор [[Флавій Зенон|Зенон]] зробив спробу примирити [[Христологія|христологічні]] розбіжності між прихильниками та противниками Халкедонського визначення, видавши імператорський указ, відомий як Генотикон, але ці зусилля були в основному політично вмотивованими і в кінцевому підсумку виявилися невдалими в досягненні істинного і істотне примирення. {{Sfn|Meyendorff|1989|сторінки=194–202}}

У роки, наступні за Генотиконом, константинопольський патріарх залишався у формальному спілкуванні з нехалкедонськими патріархами Олександрії, Антіохії та Єрусалиму, тоді як Рим залишався поза спілкуванням з ними та в нестабільному спілкуванні з Константинополем ([[Акакіаський розкол]]). Лише в 518 р. Новий візантійський імператор [[Юстин I]] (який прийняв Халкідон) вимагав від усієї Церкви в Римській імперії прийняти рішення Собору. Юстин наказав замінити всіх нехалкедонських єпископів, включаючи патріархів Антіохії та Александрії.{{Sfn|Meyendorff|1989|сторінки=}}

Під час правління імператора [[Юстиніан I|Юстиніана I]] (527–565) були зроблені нові спроби примирення. Одним з найвидатніших орієнтальних православних богословів тієї епохи був [[Север Антіохійський|Северус Антіохійський]]. Незважаючи на кілька зустрічей між керівниками орієнтальних православних та східно-православних громад, остаточної згоди не було досягнуто. Розкол виявився остаточним, і до того часу на Близькому Сході сформувались паралельні церковні структури. Найвидатнішим Орієнтальним православним лідером в середині VI століття був Яків Барадей, якого вважали богословським лідером, відомим з того часу як "якобітським" християнам. {{Sfn|Meyendorff|1989|сторінки=}}

== Між Візантійською та Перською імперіями ==
Протягом 6-го та 7-го століть часті війни між [[Візантійська імперія|Візантійською імперією]] та [[Держава Сасанідів|Сасанійською імперією]] (Персією) на всьому Близькому Сході сильно вплинули на всіх християн регіону, включаючи орієнтальних православних, особливо у [[Вірменія|Вірменії]], [[Сирія (римська провінція)|Візантійській Сирії]] та [[Єгипет (римська провінція)|Візантійському Єгипті]]. Тимчасове завоювання персами всіх цих регіонів під час великої [[Ірано-візантійська війна (602—628)|візантійсько-сасанійської війни 602–628 років]] призвело до подальшого відчуження між орієнтальними православними громадами регіону та візантійським імператорським урядом у Константинополі. Ці відносини не покращились після візантійського відвоювання, незважаючи на зусилля імператора [[Іраклій|Іраклія]] посилити політичний контроль над регіоном шляхом досягнення релігійного возз'єднання розділених християнських громад. Щоб досягти [[Христологія|христологічного]] компромісу між орієнтальними православними та східними православними, він підтримував моноенергетизм та [[Монофеліти|монотелітизм]], але безуспішно. {{Sfn|Meyendorff|1989|с=}}

== Арабське завоювання та його наслідки ==

=== Виклики ісламізації ===
Після [[Арабські завоювання|завоювання мусульманами Близького Сходу в VII столітті]] було розпочато процес поступової [[Ісламізація|ісламізації]], який торкнувся всіх християн регіону, включаючи орієнтальних православних. Орієнтальні православні громади, переважно сирійські та [[Копти|коптські]], поступово були витіснені мусульманами, але меншість витримала, зберігаючи свою християнську віру та культуру.{{Sfn|Betts|1978|с=}}

=== Османське завоювання та система Мілле ===
У першій половині XVI століття весь Близький Схід потрапив під контроль [[Османська імперія|Османської імперії]]. Сирія та Єгипет були завойовані під час [[Османсько-мамелюцька війна (1516—1517)|Османсько-мамелюцької війни (1516–17)]], а орієнтальні православні громади регіону зіткнулися з новою політичною реальністю, яка визначала їх історію до початку 20 століття. Османський уряд запровадив систему [[Міллет|Мілле,]] яка надавала певний ступінь автономії неісламським релігійним громадам, включаючи орієнтальних православних християн.

== Переслідування Орієнтального православ'я ==
Однією з найбільш яскравих особливостей історії орієнтального православ'я було безперервне переслідування та різанини, які зазнали під візантійською, перською, мусульманською та османською владою.  Антиорієнтальні православні настрої у [[Візантійська імперія|Візантійській імперії]] були мотивовані релігійними поділами в християнстві після [[Халкедонський собор|Халкідонського собору]] в 451 році. Переслідування відбувалися в основному в [[Єгипет (римська провінція)|Єгипті]] та деяких інших східних провінціях Візантійської імперії під час правління імператорів [[Маркіан|Маркіяна]] (450–457) та [[Лев I Макелла|Лева I]] (457–474). {{Sfn|Meyendorff|1989|с=187–194}} Також відбувались переслідування під [[Адал|Адальським султанатом]] та [[Королівство Семін|Королівством Семен]] .

[[Мусульманське завоювання Єгипту|Завоювання Єгипту мусульманами]] відбулося в 639 р. Н. Е., Під час [[Візантійська імперія|Візантійської імперії]] . Незважаючи на політичні потрясіння, Єгипет залишався переважно християнином, але копти втратили статус більшості після 14 століття <ref name="FA">{{Cite journal|last=Shea|first=Nina|date=June 2017|title=Do Copts have a future in Egypt|url=https://www.foreignaffairs.com/articles/egypt/2017-06-20/do-copts-have-future-egypt|journal=Foreign Affairs|url-access=subscription|archive-url=https://web.archive.org/web/20170620201311/https://www.foreignaffairs.com/articles/egypt/2017-06-20/do-copts-have-future-egypt|archive-date=2017-06-20}}</ref> в результаті періодичних переслідувань та руйнування тамтешніх християнських церков <ref>{{Cite book
|title=Middle East, Region in Transition: Egypt
|last=Etheredge
|first=Laura S.
|year=2011
|publisher=Britannica Educational Publishing
|page=161
|isbn=9789774160936
}}</ref> супроводжуваних великими [[Податок|податками]] для тих, хто які відмовились від навернення. <ref>{{Citation|title=Conversion, Exemption, and Manipulation: Social Benefits and Conversion to Islam in Late Antiquity and the Middle Ages: Forcing taxes on those who refuse to convert|url=https://www.medievalworlds.net/0xc1aa5576%200x00372f27.pdf|quote=ʿUmar is depicted as having ordered that "the poll-tax should be taken from all men who would not become Muslims"|accessdate=4 січня 2021|archive-date=31 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201031045159/https://www.medievalworlds.net/0xc1aa5576%200x00372f27.pdf}}</ref> Починаючи з [[Мусульманське завоювання Єгипту|завоювання Єгипту мусульманами]], коптських християн переслідували різні мусульманські режими <ref>{{Cite web|last=Refugees|first=United Nations High Commissioner for|title=Refworld {{!}} World Directory of Minorities and Indigenous Peoples – Egypt : Copts of Egypt|url=https://www.refworld.org/docid/49749d2b2d.html|accessdate=2020-06-15|website=Refworld|language=en|archive-date=31 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201031032309/https://www.refworld.org/docid/49749d2b2d.html}}</ref> такі як [[Омеядський халіфат|халіфат Омаяд]], <ref>H. Patrick Glenn, Legal Traditions of the World. Oxford University Press, 2007, p. 219.</ref> [[Аббасидський халіфат|халіфат Аббасидів]], <ref>{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=Bq2oLEvHzl8C&pg=PA71
|title=A History of Christian–Muslim Relations
|last=Goddard
|first=Hugh
|date=2000
|publisher=Rowman & Littlefield
|page=71
|isbn=1566633400
|accessdate=20 січня 2016
|archive-date=14 квітня 2021
|archive-url=https://web.archive.org/web/20210414142930/https://books.google.com/books?id=Bq2oLEvHzl8C&pg=PA71
}}</ref> <ref>{{Cite book
|title=Christianity and Monasticism in Northern Egypt: Beni Suef, Giza, Cairo, and the Nile Delta
|last=Feder
|first=Frank
|year=2017
|editor-last=Gabra
|publisher=American University in Cairo Press
|pages=33–35
|chapter=The Bashmurite Revolts in the Delta and the ‘Bashmuric Dialect’
|lastauthoramp=Takla
}}</ref> <ref>{{Cite journal|last=Lapidus|first=Ira M.|author-link=Ira M. Lapidus|year=1972|title=The Conversion of Egypt to Islam|journal=Israel Oriental Studies|volume=2|page=257}}</ref> [[Фатімідський халіфат|халіфат Фатімід]], <ref name="Robert Ousterhout 1989 pp. 66-78">Robert Ousterhout, "Rebuilding the Temple: Constantine Monomachus and the Holy Sepulchre" in ''The Journal of the Society of Architectural Historians'', Vol. 48, No. 1 (March, 1989), pp.66–78</ref> <ref name="Saunders2002">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=_d2KAgAAQBAJ&pg=PT109
|title=A History of Medieval Islam
|last=John Joseph Saunders
|date=11 березня 2002
|publisher=Routledge
|pages=109–
|isbn=978-1-134-93005-0
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=14 квітня 2021
|archive-url=https://web.archive.org/web/20210414142931/https://books.google.com/books?id=_d2KAgAAQBAJ&pg=PT109
}}</ref> <ref name="Robert Ousterhout 1989 pp. 66-78"/> <ref name="Saunders2002"/> <ref name="Rustow2014">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=MGWsBAAAQBAJ&pg=PT219
|title=Heresy and the Politics of Community: The Jews of the Fatimid Caliphate
|last=Marina Rustow
|authorlink1=Marina Rustow
|date=3 жовтня 2014
|publisher=Cornell University Press
|pages=219–
|isbn=978-0-8014-5529-2
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=14 квітня 2021
|archive-url=https://web.archive.org/web/20210414103621/https://books.google.com/books?id=MGWsBAAAQBAJ&pg=PT219
}}</ref> [[Мамелюцький султанат|Мамлюкський султанат]], <ref>{{Cite book
|title=Christian-Muslim Relations. A Bibliographical History, Volume 5 (1350-1500)
|last=Teule
|first=Herman G. B.
|date=2013
|editor-last=Thomas
|editor-first=David
|editor2-last=Mallett
|editor2-first=Alex
|publisher=Brill
|page=10
|chapter=Introduction: Constantinople and Granada, Christian-Muslim Interaction 1350-1516
|isbn=9789004252783
}}</ref> <ref>{{Cite book
|title=Coptic Identity and Ayyubid Politics in Egypt, 1218-1250
|last=Werthmuller
|first=Kurt J.
|year=2010
|publisher=American Univ in Cairo Press
|page=76
|isbn=9780805440737
}}</ref> та [[Османська імперія]] ; переслідування коптських християн включало закриття та знесення церков та примусове прийняття [[Іслам|ісламу]] . <ref>{{Cite book
|title=The Cave Church of Paul the Hermit at the Monastery of St. Pau
|last=Lyster
|first=William
|year=2013
|publisher=Yale University Press
|isbn=9789774160936
|quote=Al Hakim Bi-Amr Allah (r. 996—1021), however, who became the greatest persecutor of Copts.... within the church that also appears to coincide with a period of forced rapid conversion to Islam
}}</ref> <ref>{{Cite book
|title=The Coptic Papacy in Islamic Egypt (641-1517)
|url=https://archive.org/details/copticpapacyisla00swan
|last=N. Swanson
|first=Mark
|year=2010
|publisher=American Univ in Cairo Press
|page=[https://archive.org/details/copticpapacyisla00swan/page/n75 54]
|isbn=9789774160936
|quote=By late 1012 the persecution had moved into high gear with demolitions of churches and the forced conversion of Christian ...
}}</ref> <ref>ha-Mizraḥit ha-Yiśreʼelit, Ḥevrah (1988). Asian and African Studies, Volume 22. Jerusalem Academic Press. Muslim historians note the destruction of dozens of churches and the forced conversion of dozens of people to Islam under al-Hakim bi-Amr Allah in Egypt ...These events also reflect the Muslim attitude toward forced conversion and toward converts.</ref>

У наш час переслідування східних православних християн завершилося [[Османська імперія|османськими]] систематичними переслідуваннями [[Вірменська апостольська церква|вірменських християн]] та [[Ассирійці|ассирійських християн,]] які призвели до [[Геноцид вірмен|Геноциду вірмен]] та [[Геноцид ассирійців|Геноциду Ассирії]] під час Першої світової війни. <ref>{{Cite web|last=International Association of Genocide Scholars|title=Letter to Prime Minister Erdogan|publisher=Genocide Watch|date=13 червня 2005|url=http://www.genocidewatch.org/TurkishPMIAGSOpenLetterreArmenia6-13-05.htm|archiveurl=https://web.archive.org/web/20070604053728/http://www.genocidewatch.org/TurkishPMIAGSOpenLetterreArmenia6-13-05.htm|archivedate=4 June 2007}}</ref> <ref>{{Cite journal|date=9 квітня 2007|title=Nobel Laureates call for tolerance, contact and cooperation between Turks and Armenians|url=http://www.eliewieselfoundation.org/PressReleases/TurkishArmenianReconciliation.pdf|publisher=Elie Wiesel Foundation|archive-url=https://web.archive.org/web/20070710135851/http://www.eliewieselfoundation.org/PressReleases/TurkishArmenianReconciliation.pdf|archive-date=10 липня 2007}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070710135851/http://www.eliewieselfoundation.org/PressReleases/TurkishArmenianReconciliation.pdf |date=2007-07-10 }}</ref> Крім того, християни- [[копти]] в Єгипті стали жертвами переслідувань з боку мусульманських екстремістів до нашого часу. Також під час Другої світової війни сотні тисяч ортодоксальних християнських сербів були вбиті католиками в так званій "Незалежній Державі Хорватії" (маріонеткова держава нацистів, очолювана нацистським уставським рухом).

23 квітня 2015 р. Вірменська апостольська церква [[Канонізація|канонізувала]] всіх жертв [[Геноцид вірмен|Геноциду вірмен]] ; ця служба вважається найбільшою службою канонізації в історії. <ref>{{Cite web|last=Davlashyan|first=Naira|url=https://news.yahoo.com/armenian-church-canonise-1-5-million-genocide-victims-075841925.html|title=Armenian Church makes saints of 1.5 million genocide victims – Yahoo News|publisher=News.yahoo.com|accessdate=2015-04-23|archive-date=19 серпня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200819050200/https://news.yahoo.com/armenian-church-canonise-1-5-million-genocide-victims-075841925.html}}</ref> <ref>{{Cite web|url=http://www.panarmenian.net/eng/news/191101/|title=Armenian Genocide victims canonized in Holy Etchmiadzin|publisher=Panarmenian.Net|accessdate=2015-04-23|archive-date=25 грудня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191225165717/http://www.panarmenian.net/eng/news/191101/}}</ref> <ref>{{Cite web|url=http://www.armenianow.com/genocide/62740/armenia_genocide_martyrs_victims_canonization_church_echmiadzin|title=Canonized: Armenian Church proclaims collective martyrdom of Genocide victims – Genocide|publisher=ArmeniaNow.com|accessdate=2015-04-23|archive-date=29 липня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200729171436/https://www.armenianow.com/genocide/62740/armenia_genocide_martyrs_victims_canonization_church_echmiadzin}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200729171436/https://www.armenianow.com/genocide/62740/armenia_genocide_martyrs_victims_canonization_church_echmiadzin |date=2020-07-29 }}</ref> 1.5 мільйон - це найбільш часто публікується кількість жертв, однак, за оцінками, коливається від 700 000 до 1 800 000. Це була перша канонізація Вірменською апостольською церквою за чотириста років. <ref>{{Cite web|url=http://risu.org.ua/en/index/all_news/orthodox/armenian_ac/59027/|title=After 400 years, new saints for the Armenian Church|publisher=Risu.org.ua|accessdate=2015-04-23|archive-date=7 січня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200107062114/https://risu.org.ua/en/index/all_news/orthodox/armenian_ac/59027/}}</ref>

== Сучасні дні ==
Орієнтальне православне євхаристійне спілкування включає шість груп: [[Коптська православна церква Александрії|коптські православні]], [[Сирійська православна церква|сирійські православні]], [[Етіопська православна церква Тевахедо|етіопські православні]], [[Еритрейська православна церква Тевахедо|еритрейські православні]], [[Маланкарська православна сирійська церква|православні сирійської церкви Маланкари]] (Індія) та [[Вірменська апостольська церква|вірменські]].  Ці шість церков, будучи в спілкуванні між собою, є абсолютно незалежними ієрархічно і не мають спільного патріарха.<ref>{{Cite web|url=http://www.pluralism.org/affiliates/student/allen/Oriental-Orthodox/Home.html|title=Michael Allen - The Pluralism Project|website=www.pluralism.org|accessdate=20 травня 2018|archive-date=21 травня 2012|archive-url=https://www.webcitation.org/67ppF7FT5?url=http://www.pluralism.org/affiliates/student/allen/Oriental-Orthodox/Home.html}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120708191023/http://www.pluralism.org/affiliates/student/allen/Oriental-Orthodox/Home.html |date=2012-07-08 }}</ref>

До XX століття халкедонський розкол не сприймався з однаковою актуальністю, і кілька зустрічей католицизму та Орієнтального православ'я дали заяви про примирення, підписані Орієнтальним Патріархом (Мар Ігнатієм Заккою I Івасом) та Папою ([[Іван Павло II|Іваном Павлом II]] ) у 1984 році.

== Екуменічні відносини ==
Після історичної конференції в Аддис-Абебі в 1965 р. Основні Орієнтальні православні церкви розвинули практику взаємних богословських консультацій та спільного підходу до екуменічних відносин з іншими християнськими церквами та конфесіями, зокрема зі [[Православна церква|східними православними церквами]] та [[Англіканське співтовариство|англіканською спільнотою]]. Відновлені дискусії між східними православними та східними православними теологами зосереджувались в основному на [[Христологія|христологічних]] питаннях щодо різних відмінностей між [[Монофізитство|монофізитизмом]] та [[Міафізитство|міафізитизмом]].<ref>{{Cite web|url=https://orthodoxjointcommission.wordpress.com/|title=Orthodox Unity (Orthodox Joint Commission)|website=Orthodox Unity (Orthodox Joint Commission)|accessdate=20 травня 2018|archive-date=11 червня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180611075026/https://orthodoxjointcommission.wordpress.com/}}</ref><ref>Christine Chaillot (ed.), The Dialogue between Eastern Orthodox and Oriental Orthodox Churches, International Edition 2016.</ref> З іншого боку, діалог між східними православними та англіканськими теологами також був зосереджений на деяких додаткових [[Пневматологія|пневматологічних]] питаннях. У 2001 р. Була створена спільна «англікансько-орієнтально православна міжнародна комісія».<ref>{{Cite web|url=http://www.anglicancommunion.org/relationships/ecumenical-dialogues/oriental-orthodox.aspx|title=Anglican Communion: Oriental Orthodox|first=Anglican Communion|last=Office|website=Anglican Communion Website|accessdate=20 травня 2018|archive-date=5 травня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180505033502/http://www.anglicancommunion.org/relationships/ecumenical-dialogues/oriental-orthodox.aspx}}</ref> У наступні роки Комісія дала кілька важливих теологічних висловлювань. Нарешті, у 2017 році орієнтальні православні та англіканські теологи зустрілися в [[Дублін|Дубліні]] та підписали угоду з різних богословських питань щодо Святого Духа. Заява про згоду підтвердила готовність англіканців опустити інтерполяцію [[Filioque]] з [[Нікейський символ віри|Нікейського символу віри]]. <ref>{{Cite web|url=http://www.anglicannews.org/news/2017/11/historic-anglican-oriental-orthodox-agreement-on-the-holy-spirit-signed-in-dublin.aspx|title=Historic Anglican – Oriental Orthodox agreement on the Holy Spirit signed in Dublin|website=www.anglicannews.org|accessdate=20 травня 2018|archive-date=12 травня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180512221340/http://www.anglicannews.org/news/2017/11/historic-anglican-oriental-orthodox-agreement-on-the-holy-spirit-signed-in-dublin.aspx}}</ref>

== Див. також ==

* [[Історія християнства]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Бібліографія ==

* {{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=gHstAQAAIAAJ
|title=Christians in the Arab East: A Political Study
|last=Betts
|first=Robert B.
|year=1978
|publisher=Lycabettus Press
|edition=2nd rev.
|location=Athens
|isbn=9780804207966
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=4 жовтня 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20201004154243/https://books.google.com/books?id=gHstAQAAIAAJ
}}
* {{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=KgZ-DOr77OQC
|title=The Chronicle of John, Bishop of Nikiu: Translated from Zotenberg's Ethiopic Text
|last=Charles
|first=Robert H.
|authorlink1=Robert Charles (scholar)
|year=2007
|publisher=Evolution Publishing
|location=Merchantville, NJ
|isbn=9781889758879
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=25 січня 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20200125215030/https://books.google.com/books?id=KgZ-DOr77OQC
}}
* {{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=iFEqAQAAMAAJ
|title=Christology of the Oriental Orthodox Churches: Christology in the Tradition of the Armenian Apostolic Church
|last=Krikorian
|first=Mesrob K.
|year=2010
|publisher=Peter Lang
|isbn=9783631581216
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=3 листопада 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20201103014203/https://books.google.com/books?id=iFEqAQAAMAAJ
}}
* {{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=6J_YAAAAMAAJ
|title=Imperial unity and Christian divisions: The Church 450-680 A.D.
|last=Meyendorff
|first=John
|authorlink1=John Meyendorff
|year=1989
|series=The Church in history
|publisher=St. Vladimir's Seminary Press
|volume=2
|location=Crestwood, NY
|isbn=9780881410563
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=14 травня 2019
|archive-url=https://web.archive.org/web/20190514173946/https://books.google.com/books?id=6J_YAAAAMAAJ
}}
* {{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=Bt0_AAAAYAAJ
|title=History of the Byzantine State
|last=Ostrogorsky
|first=George
|authorlink1=George Ostrogorsky
|year=1956
|publisher=Basil Blackwell
|location=Oxford
|accessdate=4 січня 2021
|archive-date=25 липня 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20200725072214/https://books.google.com/books?id=Bt0_AAAAYAAJ
}}

== Посилання ==

* [http://www.eclj.org/pdf/ECLJ_ReportantiChristianpersecution20110120.pdf Переслідування східних християн, яка відповідь від Європи?] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141107103515/http://eclj.org/pdf/ECLJ_ReportantiChristianpersecution20110120.pdf |date=7 листопада 2014 }} Європейський центр права та справедливості (2011)

[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]
[[Категорія:Історія християнства]]


text:
# Врховаць-Соколовацький
Врховаць-Соколовацький (хорв. Vrhovac Sokolovački) — населений пункт у Хорватії, у Копривницько-Крижевецькій жупанії у складі громади Соколоваць.

## Населення
Населення за даними перепису 2011 року становило 65 осіб.
Динаміка чисельності населення поселення:

wikiname: ukwiki

title: Врховаць-Соколовацький

in_language: uk

wikitext:
{{Infobox Settlement
| name = Врховаць-Соколовацький
| other_name = Vrhovac Sokolovački
| image_skyline =
| pushpin_map = Хорватія
| latd = | latNS = N
| longd = | longEW = E
| subdivision_type = [[Країна]]
| subdivision_name = {{CRO}}
| subdivision_type1 = [[Адміністративний поділ Хорватії|Жупанія]]
| subdivision_name1 = [[Копривницько-Крижевецька жупанія|Копривницько-Крижевецька]]
| population_as_of = 2011
| population_total = 65
| website =
| postal_code =
| postal_code_type = Поштовий індекс
| elevation_m =
| timezone = UTC+1
}}
{{Також|Врховаць (значення)}}
'''Врховаць-Соколовацький''' ({{lang-hr|Vrhovac Sokolovački}}) — населений пункт у [[Хорватія|Хорватії]], у [[Копривницько-Крижевецька жупанія|Копривницько-Крижевецькій жупанії]] у складі громади [[Соколоваць (Копривницько-Крижевецька жупанія)|Соколоваць]].

== Населення ==
Населення за даними перепису 2011 року становило 65 осіб<ref name="census2011">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup06.html
|title=Перепис населення 2011 року
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=30 січня 2018
|archive-date=4 червня 2017
|archive-url=https://web.archive.org/web/20170604085522/http://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup06.html
}}</ref>.

Динаміка чисельності населення поселення<ref name="populationHistory">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovništvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_06.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
|title=Чисельність населення за роками
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=30 січня 2018
|archive-date=24 вересня 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20200924023509/https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovni%C5%A1tvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_06.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
}}</ref>:
{{Демографія/Діаграма населення
|Ширина зображення=500
|Висота зображення=300
|Максимум шкали=200
|Крок більшої шкали=50
|Крок меншої шкали=10
|Колір стовпця=rgb(0,0.6,0.85)
|Рік1=1857|Значення1=45
|Рік2=1869|Значення2 =57
|Рік3=1880|Значення3 =62
|Рік4=1890|Значення4 =96
|Рік5=1900|Значення5 =123
|Рік6=1910|Значення6 =94
|Рік7=1921|Значення7 =91
|Рік8=1931|Значення8 =155
|Рік9=1948|Значення9 =59
|Рік10=1953|Значення10 =66
|Рік11=1961|Значення11 =81
|Рік12=1971|Значення12 = 72
|Рік13=1981|Значення13 = 54
|Рік14=1991|Значення14 = 64
|Рік15=2001|Значення15 = 62
|Рік16=2011|Значення16 = 65
}}

== Примітки ==
{{Портал|Хорватія}}
{{reflist}}

{{Копривницько-Крижевецька жупанія}}

{{Croatia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Хорватії]]
[[Категорія:Копривницько-Крижевецька жупанія]]

title: Врховаць-Соколовацький Vrhovac Sokolovački

Країна: Хорватія

Жупанія: Копривницько-Крижевецька


text:
# Естебан Хосе Еррера
Естебан Хосе Еррера (ісп. Esteban Herrera, нар. 9 березня 1981, Санта-Фе) — аргентинський футболіст, що грав на позиції півзахисника, нападника.

## Клубна кар'єра
Вихованець клубу «Бока Хуніорс». 28 березня 1999 року дебютував у складі першої команди, замінивши Крістіана Хіменеса в матчі проти «Хімнасії і Есгріма» (1:1). Втім оскільки у клубі окрім Хіменеса в атаці грали такі зіркові нападники як Мартін Палермо, Гільєрмо Баррос Скелотто та Марсело Дельгадо, то заграти Еррера шансів майже не мав, провівши за три роки лише 6 ігор у чемпіонаті і забивши один гол. Тим не менш за цей час він тричи виборював титул чемпіона Аргентини, двічі ставав володарем Кубка Лібертадорес та один раз володарем Міжконтинентального кубка, але вагомого внеску в здобутки клубу не доклав, а 2001 року, коли в команді з'явився ще й японський нападник Наохіро Такахара, Еррера був відданий в оренду в «Тальєрес», а в середині 2003 року покинув рідний клуб вільним агентом.
У сезоні 2003/04 грав у Італії, провівши по півроку у клубах «Мессіна» (Серія Б) та «Луккезе» (Серія С1), після чого повернувся на батьківщину і став виступати за клуб «Чакаріта Хуніорс».
З 2005 по 2009 рік аргентинский нападник виступав у Греції, граючи за клуби «Іракліс», «Верія» та ОФІ, а поітім виступав у Перу за місцеве «Коронель Болоньесі».
У 2010—2011 роках Еррера грав а батьківщині за нижчоліговий клуб «Спортіво Італьяно», а потім знову став легіонером і грав за чилійське «Ньюбленсе» та індонезійський клуб «Мітра Кукар».
Завершив професійну ігрову у аматорському аргентинського клубі «Камйонерос», за який виступав протягом 2014 року.

## Виступи за збірну
2001 року залучався до складу молодіжної збірної Аргентини. Того року у її складі брав участь у домашньому молодіжному чемпіонаті світу. У команді, в якій його партнерами були такі гравці як Ніколас Бурдіссо, Хав'єр Савіола, Максі Родрігес і Андрес Д'Алессандро, Еррера був гравцем основного складу, зігравши у всіх семи іграх і забив три голи.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Аргентини (3):

«Бока Хуніорс»: Апертура 1998, Клаусура 1999, Апертура 2000
- Володар Кубка Лібертадорес (2):

«Бока Хуніорс»: 2000, 2001
- Володар Міжконтинентального кубка (1):

«Бока Хуніорс»: 2000
- Чемпіон світу (U-20): 2001

title: Естебан Хосе Еррера

wikitext:
{{Othernames|Хосе Еррера}}
{{ІІ|Еррера}}
{{Футболіст
| ім'я = Естебан Хосе Еррера
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Санта-Фе (провінція)|Санта-Фе]]
| країна-народження = [[Аргентина]]
| дата-народження = 9.3.1981
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =
| позиція = [[півзахисник]], [[Нападник (футбол)|нападник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1998–2003 | {{Прапорець|ARG}} | «[[Бока Хуніорс]]» | 8 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2001–2002 |{{оренда}} {{Прапорець|ARG}} | [[Тальєрес (футбольний клуб)|«Тальєрес»]] | 10 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2003 | {{Прапорець|ITA}} | [[Мессіна (футбольний клуб)|«Мессіна»]] | 7 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2004 | {{Прапорець|ITA}} | «[[Луккезе-Лібертас|Луккезе]]» | 4 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2004–2005 | {{Прапорець|ARG}} | «[[Чакаріта Хуніорс]]» | 18 |6}}
{{Футболіст рядок 1|2005–2007 | {{Прапорець|GRE}} | [[Іракліс (футбольний клуб)|«Іракліс»]] | 58 |10}}
{{Футболіст рядок 0|2007–2008 | {{Прапорець|GRE}} | [[Верія (футбольний клуб)|«Верія»]] | 22 |2}}
{{Футболіст рядок 1|2008–2009 | {{Прапорець|GRE}} | [[ОФІ (футбольний клуб)|ОФІ]] | 9 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2009–2010 | {{Прапорець|PER}} | «[[Коронель Болоньесі]]» | 9 |5}}
{{Футболіст рядок 1|2010–2011 | {{Прапорець|ARG}} |«[[Спортіво Італьяно]]»|? |?}}
{{Футболіст рядок 0|2011 | {{Прапорець|CHI}} | «[[Ньюбленсе]]» | 7 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2011–2013 | {{Прапорець|INA}} | «[[Мітра Кукар]]» | 37 |15}}
{{Футболіст рядок 0|2014 | {{Прапорець|ARG}} |[[:es:Club Atlético Social y Deportivo Camioneros|«Камйонерос»]]|? |?}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2001 | {{Прапорець|ARG}} | [[Молодіжна збірна Аргентини з футболу|Аргентина U-20]] | 7 |3}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Естебан Хосе Еррера''' ({{lang-es|Esteban Herrera}}, {{нар}} [[9 березня]] [[1981]], [[Санта-Фе (провінція)|Санта-Фе]]) — аргентинський [[футболіст]], що грав на позиції [[півзахисник]]а, [[Нападник (футбол)|нападника]].

== Клубна кар'єра ==
Вихованець клубу «[[Бока Хуніорс]]». 28 березня 1999 року дебютував у складі першої команди, замінивши [[Крістіан Хіменес (футболіст, 1981)|Крістіана Хіменеса]] в матчі проти [[Хімнасія і Есгріма (Ла-Плата)|«Хімнасії і Есгріма»]] (1:1). Втім оскільки у клубі окрім Хіменеса в атаці грали такі зіркові нападники як [[Мартін Палермо]], [[Гільєрмо Баррос Скелотто]] та [[Марсело Дельгадо]], то заграти Еррера шансів майже не мав, провівши за три роки лише 6 ігор у чемпіонаті і забивши один гол. Тим не менш за цей час він тричи виборював титул [[Чемпіонат Аргентини з футболу|чемпіона Аргентини]], двічі ставав володарем [[Кубок Лібертадорес|Кубка Лібертадорес]] та один раз володарем [[Міжконтинентальний кубок з футболу|Міжконтинентального кубка]], але вагомого внеску в здобутки клубу не доклав, а 2001 року, коли в команді з'явився ще й японський нападник [[Такахара Наохіро|Наохіро Такахара]], Еррера був відданий в оренду в [[Тальєрес (футбольний клуб)|«Тальєрес»]], а в середині 2003 року покинув рідний клуб вільним агентом.

У сезоні 2003/04 грав у Італії, провівши по півроку у клубах [[Мессіна (футбольний клуб)|«Мессіна»]] (Серія Б) та «[[Луккезе-Лібертас|Луккезе]]» ([[Серія С1]]), після чого повернувся на батьківщину і став виступати за клуб «[[Чакаріта Хуніорс]]».

З 2005 по 2009 рік аргентинский нападник виступав у Греції, граючи за клуби [[Іракліс (футбольний клуб)|«Іракліс»]], [[Верія (футбольний клуб)|«Верія»]] та [[ОФІ (футбольний клуб)|ОФІ]]<ref>[https://web.archive.org/web/20080627155713/http://news.pathfinder.gr/sports/485711.html Στον ΟΦΗ ο Ερρέρα]</ref>, а поітім виступав у Перу за місцеве «[[Коронель Болоньесі]]».

У 2010—2011 роках Еррера грав а батьківщині за нижчоліговий клуб «[[Спортіво Італьяно]]», а потім знову став легіонером і грав за чилійське «[[Ньюбленсе]]» та індонезійський клуб «[[Мітра Кукар]]».

Завершив професійну ігрову у аматорському аргентинського клубі [[:es:Club Atlético Social y Deportivo Camioneros|«Камйонерос»]], за який виступав протягом 2014 року.

== Виступи за збірну ==
[[2001]] року залучався до складу [[Молодіжна збірна Аргентини з футболу|молодіжної збірної Аргентини]]. Того року у її складі брав участь у домашньому [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу|молодіжному чемпіонаті світу]]. У команді, в якій його партнерами були такі гравці як [[Ніколас Бурдіссо]], [[Хав'єр Савіола]], [[Максі Родрігес]] і [[Андрес Д'Алессандро]], Еррера був гравцем основного складу, зігравши у всіх семи іграх і забив три голи.

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Аргентини з футболу|Чемпіон Аргентини]] '''(3)''':
: «[[Бока Хуніорс]]»: Апертура 1998, Клаусура 1999, Апертура 2000
* Володар [[Кубок Лібертадорес|Кубка Лібертадорес]] '''(2)''':
: «[[Бока Хуніорс]]»: [[Кубок Лібертадорес 2000|2000]], [[Кубок Лібертадорес 2001|2001]]
* Володар [[Міжконтинентальний кубок з футболу|Міжконтинентального кубка]] '''(1)''':
: «[[Бока Хуніорс]]»: [[Міжконтинентальний кубок з футболу 2000|2000]]
* [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу|Чемпіон світу (U-20)]]: [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу 2001|2001]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{Transfermarkt}}
* {{Soccerway}}

{{Склад збірної Аргентини U20 на чемпіонаті світу 2001}}
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Еррера, Естебан Хосе}}
[[Категорія:Аргентинські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Бока Хуніорс»]]
[[Категорія:Футболісти «Тальєреса»]]
[[Категорія:Футболісти «Мессіни»]]
[[Категорія:Футболісти «Луккезе»]]
[[Категорія:Футболісти «Чакаріта Хуніорс»]]
[[Категорія:Футболісти «Іракліса»]]
[[Категорія:Футболісти «Верії»]]
[[Категорія:Футболісти ОФІ]]
[[Категорія:Футболісти «Коронель Болоньесі»]]
[[Категорія:Футболісти «Ньюбленсе»]]
[[Категорія:Футболісти «Мітри Кукар»]]
[[Категорія:Аргентинські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Італії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Греції]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Перу]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Чилі]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Індонезії]]
[[Категорія:Уродженці Санта-Фе (Аргентина)]]

title: Особисті дані

Народження: 9 березня 1981 (44 роки)

Вага: 76 кг

Громадянство: Аргентина

Позиція: півзахисник, нападник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Бока Хуніорс» · 8 · (1)

→ «Тальєрес» · 10 · (0)

«Мессіна» · 7 · (0)

«Луккезе» · 4 · (0)

«Чакаріта Хуніорс» · 18 · (6)

«Іракліс» · 58 · (10)

«Верія» · 22 · (2)

ОФІ · 9 · (0)

«Коронель Болоньесі» · 9 · (5)

«Спортіво Італьяно» · ? · (?)

«Ньюбленсе» · 7 · (1)

«Мітра Кукар» · 37 · (15)

«Камйонерос» · ? · (?)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Аргентина U-20 · 7 · (3)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Дутчак Ярослав Йосипович
Дутчак Ярослав Йосипович (14 жовтня 1933, с. Гаї-Смоленські — 8 лютого 1988, м. Львів) — український фізик, доктор фізико-математичних наук, професор.

## Біографія
1956 р. закінчив фізичний факультет Львівського державного університету ім. І. Франка. У 1956—1962 рр. — асистент, 1962—1963 рр. — доцент, 1963—1988 рр. — ініціатор створення та завідувач кафедри рентгенометалофізики Львівського університету. У 1999 році кафедру перейміновано на кафедру фізики металів.
У 1967 захистив докторську дисертацію на тему «Деякі результати досліджень з фізики рідких металів та тонких плівок».

## Наукові інтереси
Був ініціатором і брав участь у розвитку експериментальної бази і наукових досліджень на кафедрі рентгенометалофізики. Засновник наукової школи з фізики рідких металів. Наукові інтереси: фізика тонких плівок, фізичне матеріалознавство, рентгенівська спектроскопія; дослідження структури і фізичних властивостей рідких металів, динаміки кристалічної ґратки, електрофізичних властивостей; рентгенографія, електронна і растрова мікроскопія.

## Досягнення
Керівник 2 докторських, 50 кандидатських дисертацій. Автор близько 400 наукових праць, зокрема, Рентгенография жидких металлов (Львів, 1977); Методология исследования развития сложных систем: Естественнонаучный подход (1974; с соавт.); Стабильность превращения и фазовые равновесия в металлических системах (Белград, 1988; с соавт.); Молекулярна фізика (Львів, 1973); Молекулярна фізика (1990; зі співат.); Фізика металів (1993; зі співат.).
Член координаційних рад при АН УРСР і Мінвузі України з фізики рідкого стану, фізики твердого тіла, організаційних комітетів з проведення наукових конференцій, неодноразово очолював їх, упродовж 10 років очолював спеціалізовану раду з захисту докторських і кандидатських дисертацій, відповідальний редактор Вісника Львівського університету. Серія фізична. За видатні досягнення в науковій діяльності отримав Державну премію України в галузі науки і техніки (1983).
Помер у Львові, похований на 20 полі Личаківського цвинтаря.

title: Дутчак Ярослав Йосипович

wikitext:
{{Однофамільці|Дутчак (прізвище)}}
{{Науковець
| ім'я               = Ярослав Йосипович Дутчак
| ім'я_мовою_оригінала =
| зображення           = Dutchak 02.jpg
| зображення_розмір  = 150px
| зображення_підпис  = Ярослав Йосипович Дутчак
| дата народження    = 14.10.1933
| місце народження   = с. [[Гаї-Смоленські]]
| дата смерті        = 8.2.1988
| місце смерті       = м. [[Львів]]
| резиденція         =
| громадянство       = {{URS}}
| національність     = [[українець]]
| галузь             = [[фізика]]
| заклад             = [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівський державний університет ім. І. Франка]]
| Alma Mater         = [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівський державний університет ім. І. Франка]]
| Посада             = завідувач [[Кафедра фізики металів|кафедри рентгенометалофізики]]
| відомий завдяки    = методикам рентгенографії, електронної та растрової мікроскопії
| звання             = [[професор]]
| ступінь            = [[доктор фізико-математичних наук]]
| керівник           =
| учні               =
| Батько             =
| Мати               =
| Дружина            =
| Діти               =
| нагороди           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
[[Файл:Надгробок на могилі Я. Дутчака..jpg|міні]]
'''Дутчак Ярослав Йосипович''' ([[14 жовтня]] [[1933]], с. [[Гаї-Смоленські]] — [[8 лютого]] [[1988]], м. [[Львів]]) — український фізик, [[доктор фізико-математичних наук]], [[професор]].

== Біографія ==
[[1956]] р. закінчив [[Фізичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка|фізичний факультет]] [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського державного університету ім. І. Франка]]. У 1956—1962 рр. — асистент, 1962—1963 рр. — доцент, 1963—1988 рр. — ініціатор створення та завідувач кафедри рентгенометалофізики Львівського університету. У 1999 році кафедру перейміновано на кафедру фізики металів.

У 1967 захистив докторську дисертацію на тему «Деякі результати досліджень з фізики рідких металів та тонких плівок».

== Наукові інтереси ==
Був ініціатором і брав участь у розвитку експериментальної бази і наукових досліджень на [[Кафедра (освіта)|кафедрі]] рентгенометалофізики. Засновник [[Наукова школа|наукової школи]] з фізики рідких металів. Наукові інтереси: фізика [[Тонка плівка|тонких плівок]], фізичне [[матеріалознавство]], [[рентгенівська спектроскопія]]; дослідження [[Структура|структури]] і [[Фізичні властивості|фізичних властивостей]] рідких металів, динаміки [[Кристалічна ґратка|кристалічної ґратки]], електрофізичних властивостей; рентгенографія, [[Електронний мікроскоп|електронна і растрова мікроскопія]].

== Досягнення ==
[[Файл:Dutchak 03.jpg|мини|справа|200пкс|Погруддя на фасаді фізичного факультету ЛНУ]]
Керівник 2 докторських, 50 кандидатських дисертацій. Автор близько 400 наукових праць, зокрема, Рентгенография жидких металлов (Львів, 1977); Методология исследования развития сложных систем: Естественнонаучный подход (1974; с соавт.); Стабильность превращения и фазовые равновесия в металлических системах (Белград, 1988; с соавт.); Молекулярна фізика (Львів, 1973); Молекулярна фізика (1990; зі співат.); Фізика металів (1993; зі співат.).

Член координаційних рад при АН УРСР і Мінвузі України з фізики рідкого стану, фізики твердого тіла, організаційних комітетів з проведення наукових конференцій, неодноразово очолював їх, упродовж 10 років очолював спеціалізовану раду з захисту докторських і кандидатських дисертацій, відповідальний редактор Вісника Львівського університету. Серія фізична. За видатні досягнення в науковій діяльності отримав [[Державна премія України в галузі науки і техніки|Державну премію України в галузі науки і техніки]] (1983).

Помер у Львові, похований на 20 полі Личаківського цвинтаря.

== Джерела ==
* Ярослав Дутчак / Львівський університет ім. Івана Франка; укл. М. Є. Любицька; ред. Л. І. Крючкевич. — Львів: Світ, 1995. — 57 (Бібліографія вчених університету). — ISBN 5-7773-0285-8
* Фізичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка. 60 років. / І.Вакарчук, П.Якібчук, О.Миколайчук, О.Попель. — Дрогобич: Коло, 2013. — 583 (Довідково-інформаційне видання ЛНУ ім. І.Франка)

== Посилання ==
* [http://old.physics.lnu.edu.ua/confer/pds2003/dutchak.html Дутчак Ярослав Йосипович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161031024427/http://old.physics.lnu.edu.ua/confer/pds2003/dutchak.html |date=31 жовтня 2016 }}
* [http://physics.lnu.edu.ua/about/alumni/dutchak-yaroslav-josypovych Дутчак Ярослав Йосипович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180109063759/http://physics.lnu.edu.ua/about/alumni/dutchak-yaroslav-josypovych |date=9 січня 2018 }}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Уродженці Бродівського району]]
[[Категорія:Випускники Львівського університету]]
[[Категорія:Випускники фізичного факультету Львівського університету]]
[[Категорія:Доктори фізико-математичних наук]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Лауреати Державної премії України в галузі науки і техніки]]
[[Категорія:Науковці Львівського університету]]
[[Категорія:Поховані на Личаківському цвинтарі]]

title: Ярослав Йосипович Дутчак

Народився: 14 жовтня 1933 · с. Гаї-Смоленські

Помер: 8 лютого 1988 (54 роки) · м. Львів

Поховання: Личаківський цвинтар

Країна: СРСР

Національність: українець

Діяльність: фізик

Галузь: фізика

Посада: завідувач кафедри рентгенометалофізики

Вчене звання: професор

Науковий ступінь: доктор фізико-математичних наук

Нагороди: Державна премія Української РСР у галузі науки і техніки


text:
# Мала Плота
Мала Плота (рос. Малая Плота) — присілок у Малоархангельському районі Орловської області Російської Федерації.
Населення становить 69 осіб. Входить до муніципального утворення Підгородненське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований у межах Чорнозем'я та історичного Дикого Поля. Від 30 липня 1928 року у складі Орловського округу Центрально-Чорноземної області, 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної Курської області.
З 1944 року в складі Орловської області.
Від 2013 року входить до муніципального утворення Підгородненське сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 69   |

title: Мала Плота

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Мала Плота
|назва ін.       = Малая Плота
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Орловська область]]
|район           = [[Малоархангельський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Підгородненське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 69
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Орловська область
}}
'''Мала Плота''' ({{lang-ru|Малая Плота}}) — [[присілок]] у [[Малоархангельський район|Малоархангельському районі]] [[Орловська область|Орловської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 69 осіб. Входить до муніципального утворення [[Підгородненське сільське поселення]].

== Історія ==

Населений пункт розташований у межах [[Чорнозем'я]] та історичного [[Дике Поле|Дикого Поля]]. Від 30 липня 1928 року у складі [[Орловський округ|Орловського округу]] [[Центрально-Чорноземна область|Центрально-Чорноземної області]], 13 червня 1934 року після ліквідації Центрально-Чорноземної області населений пункт увійшов до складу новоствореної [[Курська область|Курської області]].

З 1944 року в складі Орловської області.

Від 2013 року входить до муніципального утворення Підгородненське сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/460230967 |title=Закон Орловской области от 25 декабря 2013 года N 1578-ОЗ «Об административно-территориальном устройстве Орловской области» |access-date=2022-02-28 |archive-date=2022-02-28 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220228084440/https://docs.cntd.ru/document/460230967 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Малая Плота }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Малоархангельський район}}
{{Oryol-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Малоархангельського району]]

title: присілок Мала Плота

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Орловська область

Муніципальний район: Малоархангельський район

Поселення: Підгородненське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Мала Плота · Мала Плота


text:
# Плеяда (Україна)
«Плея́да» — літературний гурток української молоді у 1888—1893 роках.

## Історія
Літературний гурток української молоді «Плеяда» — це нестримний рух до усвідомлення себе українцем, що охопив тоді широке коло особистостей, створений 1888 року в Києві з ініціативи Михайла Косача (Михайла Обачного) та його сестри Лариси Косач (Лесі Українки).

### Учасники гуртка
Серед членів гуртка в різний час — Максим Славинський (Пілад), Віталій Боровик, Людмила Старицька, Володимир Самійленко, Іван Стешенко, Орест Остроградський (Орест), Одарка Романова, Мусій Кононенко, М. Биковська, Олександра Судовщикова (Грицько Григоренко), Аполінарій Маршинський, Олександр Черняхівський, Маргарита Комарова, Агатангел Кримський, Євген Тимченко, Аркадій Верзілов, Василь Завілейський, Данило Заболотний, Антін Синявський, Неон Голімський та інші.

### Головне завдання
Головним завданням учасники «Плеяди» ставили перед собою читання та критику нових творів і перекладів, а також видання літератури українською мовою.

### Діяльність
Обговорювали питання розвитку української літератури, влаштовували літературні вечори, перекладали українською мовою твори зарубіжних письменників (Леся Українка і М. Славинський — твори Г. Гайне та Й. Ґете, В. Самійленко — А. Данте, Ж.-Б. Мольєра і П.-Ж, Беранже, М. Косач — В. Короленка, І. Стешенко — П.-Ж, Беранже, О. Черняхівський — Ф. Шиллера та Г. Гайне, Є. Тимченко — «Калевалу»).
«Плеяда» виношувала план видання календаря-альманаху з українською белетристикою, етнографічними та історичними нарисами, мала намір підготувати для освіти народу серію науково-популярних брошур з історії України. Проте, підготовані плеядівцями до друку три збірки «Весна», «Десна» і «Спілка» були заборонені цензурою восени 1889 р.
Попри деякий відчай плеядівців, через заборону видання збірок, Леся Українка на прохання брата складає довгий Список авторів та їхніх творів, які вважає за потрібне перекласти і надсилає його Михайлові у листі від 26—28 листопада (8—10 грудня) 1889 року з епіграфом «Ще не вмерла Україна!».
Михайло Косач очолює комплектування плеядівської української бібліотеки, просить у листах багатьох авторів подарувати для неї по одному примірнику своїх книг. Окрім того «Плеяда» постановила збирати також свою громадську скарбничку (внесок по 25 коп. на міс.) головно з метою придбання літератури.
Члени «Плеяди» підтримували літературно-громадські зв'язки з Оленою Пчілкою, М. Лисенком, М. Старицьким, Б. Грінченком, В. Науменком, М. Ковалевським, Є. Трегубовим, В. Антоновичем, М. Коцюбинським, І. Франком, М. Павликом та іншими. Сходини гуртка відбувалися то в домі Лисенків, то в Старицьких, то в Косачів.
У середині 1893 року «Плеяда» припинила свою діяльність.

title: Плеяда (Україна)

wikitext:
'''«Плея́да»''' — літературний гурток української молоді у [[1888]]—[[1893]] роках.

== Історія ==
Літературний гурток української молоді «Плеяда» — це нестримний рух до усвідомлення себе українцем, що охопив тоді широке коло особистостей, створений [[1888]] року в [[Київ|Києві]] з ініціативи [[Косач Михайло Петрович|Михайла Косача (Михайла Обачного)]] та його сестри [[Леся Українка|Лариси Косач (Лесі Українки)]].

=== Учасники гуртка ===
Серед членів гуртка в різний час — [[Славинський Максим Антонович|Максим Славинський (Пілад)]], [[Боровик Віталій Гаврилович|Віталій Боровик]], [[Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна|Людмила Старицька]], [[Самійленко Володимир Іванович|Володимир Самійленко]], [[Стешенко Іван Матвійович|Іван Стешенко]], Орест Остроградський (Орест), [[Романова Одарка Володимирівна|Одарка Романова]], [[Кононенко Мусій Степанович|Мусій Кононенко]], М. Биковська, [[Грицько Григоренко|Олександра Судовщикова (Грицько Григоренко)]], [[Маршинський Аполлінарій Сератонович|Аполінарій Маршинський]], [[Черняхівський Олександр Григорович|Олександр Черняхівський]], Маргарита Комарова, [[Агатангел Кримський]], [[Євген Тимченко]], [[Верзілов Аркадій Васильович|Аркадій Верзілов]], Василь Завілейський, [[Заболотний Данило Кирилович|Данило Заболотний]], [[Синявський Антін Степанович|Антін Синявський]], Неон Голімський та інші<ref>{{Cite book|title=Михайло Косач (Михайло Обачний). Твори. Переклади. Листи. Записи кобзарських дум|last=Мірошниченко|first=Лариса|year=2017|publisher="Комора"|location=Київ|pages=70-90|language=українська|isbn=978-617-7286-26-3}}</ref>.

=== Головне завдання ===
Головним завданням учасники «Плеяди» ставили перед собою читання та критику нових творів і перекладів, а також видання літератури українською мовою.

=== Діяльність ===
Обговорювали питання розвитку [[українська література|української літератури]], влаштовували літературні вечори, перекладали [[українська мова|українською мовою]] твори зарубіжних [[письменник]]ів (Леся Українка і М. Славинський — твори [[Генріх Гейне|Г. Гайне]] та [[Йоганн Вольфганг фон Гете|Й. Ґете]], В. Самійленко — [[Данте Аліг'єрі|А. Данте]], [[Мольєр|Ж.-Б. Мольєра]] і [[П'єр-Жан Беранже|П.-Ж, Беранже]], М. Косач — [[Короленко Володимир Галактіонович|В. Короленка]], І. Стешенко — [[П'єр-Жан Беранже|П.-Ж, Беранже]], О. Черняхівський — [[Фрідріх Шиллер|Ф. Шиллера]] та [[Генріх Гейне|Г. Гайне]], Є. Тимченко —[[Калевала| «Калевалу»]]).

«Плеяда» виношувала план видання календаря-альманаху з українською белетристикою, етнографічними та історичними нарисами, мала намір підготувати для освіти народу серію науково-популярних брошур з історії України. Проте, підготовані плеядівцями до друку три збірки «Весна», «Десна» і «Спілка» були заборонені [[цензура|цензурою]] восени [[1889]] р.

Попри деякий відчай плеядівців, через заборону видання збірок, Леся Українка на прохання брата складає довгий [[Список творів світової літератури, що дібрала Леся Українка для перекладу|Список авторів та їхніх творів]], які вважає за потрібне перекласти і надсилає його Михайлові у листі від 26—28 листопада (8—10 грудня) [[1889]] року з епіграфом ''«Ще не вмерла Україна!»''<ref>{{Cite book|title=Леся Українка. Листи: 1876-1897|last=Упоряд. Прокіп (Савчук)|first=Валентина|year=2016|publisher="Комора"|location=Київ|pages=73 - 80|language=українська|isbn=978-617-7286-13-3}}</ref>.

Михайло Косач очолює комплектування плеядівської української бібліотеки, просить у листах багатьох авторів подарувати для неї по одному примірнику своїх книг. Окрім того «Плеяда» постановила збирати також свою громадську скарбничку (внесок по 25 коп. на міс.) головно з метою придбання літератури.

Члени «Плеяди» підтримували літературно-громадські зв'язки з [[Олена Пчілка|Оленою Пчілкою]], [[Лисенко Микола Віталійович|М. Лисенком]], [[Старицький Михайло Петрович|М. Старицьким]], [[Грінченко Борис Дмитрович|Б. Грінченком]], [[Науменко Володимир Павлович|В. Науменком]], [[Ковалевський Микола Васильович|М. Ковалевським]], [[Трегубов Єлисей Кіпріянович|Є. Трегубовим]], [[Антонович Володимир Боніфатійович|В. Антоновичем]], [[Коцюбинський Михайло Михайлович|М. Коцюбинським]], [[Франко Іван Якович|І. Франком]], [[Павлик Михайло Іванович|М. Павликом]] та іншими. Сходини гуртка відбувалися то в домі Лисенків, то в Старицьких, то в Косачів.

У середині [[1893]] року «Плеяда» припинила свою діяльність.

== Джерела та література ==
* ''Реєнт О. П''. [http://history.org.ua/?encyclop&termin=Pleiada Плеяда] // {{ЕІУ|8|274}}

* ''Погребенник Ф. П.'' «Плеяда» // {{УРЕ-2/8}} — С. 412.
* ''Ерстенюк М.'' «Плеяда» // {{ДІУ-2001}} — С. 583.
*''Мірошниченко Л.'' // Михайло Косач (Михайло Обачний). Твори. Переклади. Листи. Записи кобзарських дум. — К.: Комора, 2017. — 592 с. [[ISBN]] [[Спеціальна:Джерела книг/978-617-7286-26-3|978-617-7286-26-3]].

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Літературні об'єднання України]]
[[Категорія:Мистецтво в Києві]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1888]]
[[Категорія:Зникли в Україні 1893]]


text:
# Будинок-музей Адама Міцкевича
Будинок-музей Адама Міцкевича — музейний заклад літературно-меморіального спрямування, присвяченний життю і творчості польського поета Адама Міцкевича; садиба XIX століття в місті Новогрудок, Білорусь. У своїй експозиції музей має будинок, флігель, криницю та альтанку.

## Історія будівлі
Землю для забудови 1803 року за 50 рублів придбав комірник з Мінська і батько майбутнього поета Микола Міцкевич. На придбаній ділянці звели дерев'яний будинок, який 1807 року замінили на цегляний, оскільки попередню будівлю знищила пожежа. 1812 року помирає батько і сім'я, за відсутності коштів на утримання домівки, спочатку переселяється до флігеля. 9 червня 1820 року будинок переходить у розпорядження братів.
Але оскільки Олександр Міцкевич займався юридичною справою в Києві, Єжи Міцкевич, медик за освітою, осів на Волині, а Адам Міцкевич опинився в Росії, тому господарювати в Новогрудці довелося Францішеку Міцкевичу.
1830 року в місті зчинилося повстання, обійти стороною яке Францішек не зміг. Влада не пробачила такого вчинку і 1833 року конфіскувала родовий маєток Міцкевичів.
Садиба пережила декілька пожеж: 1863 року вщент згорає флігель, а 1881 року — будинок. Проте, через декілька років будівлі відновлюють і вже під час Першої світової війни тут розташовували різні військові штаби. Після закінчення війни в садибі розселили людей.

## Створення музею
16 вересня 1920 року за сприяння добровільної організації наукового товариства, очолюваного місцевим воєводою (біл. «Міцкевічскага камітэта»), затверджено рішення про створення території маєтку музею імені Адама Міцкевича. Ця спроба була невдалою і повторно до цього питання повернулися в травні 1931 року.
Відкриття закладу відбулося 11 вересня 1938 року. Директором музею став Владислав Ляруй.
У червні 1941 року, під час Другої світової війни, більша частина експозиції була зруйнована німецькою авіабомбою, а вцілілі експонати вивезені до Польщі.
До сторіччя з дня смерті поета будинок відбудували і 26 листопада 1955 року музей знову відкрив свої двері перед відвідувачами.
Протягом 1989—1990 років за підтримки польської фірми «Budymex» проведено реконструкцію садиби. Зокрема заново відбудували флігель з підземним переходом під альтанку, криницю та комору. Проведено реставрацію будинку Міцкевичів, що надало йому свого початкового вигляду.
12 вересня 1992 року спільними зусиллями літературного музею Адама Міцкевича у Варшаві та закладу в Новогрудці до відкриття оновленого музею створена експозиція, що мала документацію, зібрану сином поета Владиславом Міцкевичем та інші 152 експонати, надані колегами з Польщі.
З 25 травня 2001 року функціонує нова виставка в маєтку-музеї відомого польського поета.

title: Будинок-музей Адама Міцкевича

wikitext:
{{перекласти|ru}}
{{Infobox Museum
|address = Новогрудок, вул. Леніна, 1
|working_time=
|entrance_fee=
|director = Анна Апанович
|curator =
}}
'''Будинок-музей Адама Міцкевича''' — музейний заклад літературно-меморіального спрямування, присвяченний життю і творчості польського поета [[Адам Міцкевич|Адама Міцкевича]]; [[садиба]] [[XIX століття]] в місті [[Новогрудок]], [[Білорусь]]. У своїй експозиції музей має будинок, [[флігель]], криницю та [[альтанка|альтанку]].

== Історія будівлі ==
Землю для забудови [[1803]] року за 50 рублів придбав комірник з [[Мінськ]]а і батько [[Адам Міцкевич|майбутнього поета]] Микола Міцкевич. На придбаній ділянці звели дерев'яний будинок, який 1807 року замінили на цегляний, оскільки попередню будівлю знищила пожежа. 1812 року помирає батько і сім'я, за відсутності коштів на утримання домівки, спочатку переселяється до флігеля. 9 червня 1820 року будинок переходить у розпорядження братів.

Але оскільки Олександр Міцкевич займався юридичною справою в [[Київ|Києві]], Єжи Міцкевич, медик за освітою, осів на [[Волинь|Волині]], а Адам Міцкевич опинився в [[Російська імперія|Росії]], тому господарювати в Новогрудці довелося Францішеку Міцкевичу.

1830 року в місті зчинилося [[повстання]], обійти стороною яке Францішек не зміг. Влада не пробачила такого вчинку і 1833 року конфіскувала родовий маєток Міцкевичів.

Садиба пережила декілька пожеж: 1863 року вщент згорає флігель, а 1881 року — будинок. Проте, через декілька років будівлі відновлюють і вже під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]] тут розташовували різні військові штаби. Після закінчення війни в садибі розселили людей.

== Створення музею ==
16 вересня 1920 року за сприяння добровільної організації наукового товариства, очолюваного місцевим воєводою ({{lang-be|«Міцкевічскага камітэта»}}), затверджено рішення про створення території маєтку музею імені Адама Міцкевича. Ця спроба була невдалою і повторно до цього питання повернулися в травні 1931 року.
Відкриття закладу відбулося 11 вересня [[1938]] року. Директором музею став Владислав Ляруй.

У червні 1941 року, під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]], більша частина експозиції була зруйнована німецькою авіабомбою, а вцілілі експонати вивезені до Польщі.

До сторіччя з дня смерті поета будинок відбудували і 26 листопада 1955 року музей знову відкрив свої двері перед відвідувачами.

Протягом 1989—1990 років за підтримки польської фірми «''Budymex''» проведено реконструкцію садиби. Зокрема заново відбудували флігель з підземним переходом під альтанку, криницю та комору. Проведено реставрацію будинку Міцкевичів, що надало йому свого початкового вигляду.

12 вересня 1992 року спільними зусиллями [[Літературний музей імені Адама Міцкевича|літературного музею Адама Міцкевича]] у [[Варшава|Варшаві]] та закладу в Новогрудці до відкриття оновленого музею створена експозиція, що мала документацію, зібрану сином поета Владиславом Міцкевичем та інші 152 експонати, надані колегами з Польщі.

З 25 травня 2001 року функціонує нова виставка в маєтку-музеї відомого польського поета.

== Див. також ==
* [[Список музеїв Білорусі]]

== Джерела ==
* {{Офіційний сайт|mickiewicz.museum.by|будинку-музею Адама Міцкевича|lang=ru}}
* {{cite web
|url=http://www.istpravda.com.ua/short/2013/09/19/136522/
|title=Будинок-музей Адама Міцкевича в Новогрудці відзначає 75-річчя
|author= |date=
|website=istpravda.com.ua
|accessdate=24.06.2016
|archivedate=2016-08-22
|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160822214029/http://www.istpravda.com.ua/short/2013/09/19/136522/
|url-status=live
}}
{{Бібліоінформація}}
{{Адам Міцкевич}}
{{museum-stub}}
[[Категорія:Адам Міцкевич]]
[[Категорія:Новогрудок]]
[[Категорія:Музеї Гродненської області]]
[[Категорія:Будинки-музеї]]
[[Категорія:Літературно-меморіальні музеї]]
[[Категорія:Садиби]]
[[Категорія:Засновані в Білорусі 1938]]

title: біл. Дом-музей Адама Міцкевіча

біл. Дом-музей Адама Міцкевіча: Будинок-музей Адама Міцкевича (Білорусь)

Тип: музей · будинок-музейd і writer's homed

Тема: Адам Міцкевич

Країна: Білорусь

Розташування: Новогрудок

Адреса: Новогрудок, вул. Леніна, 1

Засновано: 11 вересня 1938

Директор: Анна Апанович


text:
# Varanus doreanus
Varanus doreanus — вид ящірок родини Варанові (Varanidae).

## Поширення
Вид зустрічається на острові Нова Британія, на островах Бісмарка та в Австралії на півострові Кейп-Йорк.

## Опис
Тіло може сягати завдовжки 135 см. Луска на шиї гладенька та овальна. Тіло сіро-синього забарвлення.

title: Varanus doreanus

wikitext:
{{Italic title}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Varanus doreanus''
| image = Varanus doreanus.jpg
| image_width = 270px
| image_caption =
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| subordo = [[Ящірки]]
| infraordo = [[Вараноподібні]] (Varanoidea)
| familia = [[Варанові]] (Varanidae)
| genus = [[Варан]] (''Varanus'')
| species = '''''V. doreanus'''''
| binomial = ''Varanus doreanus''
| binomial_authority = ([[Meyer]], 1874) <ref name="monliz">{{cite web|url=http://www.monitor-lizards.net/species/euprepiosaurus/doreanus.html|title=Monitor-lizards.net|accessdate=26 травня 2014|archiveurl=https://web.archive.org/web/20100202084140/http://www.monitor-lizards.net/species/euprepiosaurus/doreanus.html|archivedate=2 лютого 2010|deadurl=yes}}</ref>
| wikispecies = Varanus doreanus
}}
'''''Varanus doreanus''''' — вид [[Ящірки|ящірок]] родини [[Варанові]] (Varanidae).
== Поширення ==
Вид зустрічається на острові [[Нова Британія]], на островах [[архіпелаг Бісмарка|Бісмарка]] та в [[Австралія|Австралії]] на півострові [[Кейп-Йорк]].

== Опис ==
Тіло може сягати завдовжки 135 см. Луска на шиї гладенька та овальна. Тіло сіро-синього забарвлення.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20120401000847/http://good-times.webshots.com/photo/1056251146037253186aUlOwd Photo of ''Varanus doreanus'']
* [https://web.archive.org/web/20090502182718/http://reptiles.passion.free.fr/classification/sauriens/varanides/varanus-doreanus.htm Photos of ''Varanus doreanus'']
* [http://www.mampam.com/index.php?option=com_content&task=view&id=33&Itemid=76 Mampam.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140527214457/http://www.mampam.com/index.php?option=com_content&task=view&id=33&Itemid=76 |date=27 травня 2014 }}
* [https://web.archive.org/web/20100202084140/http://www.monitor-lizards.net/species/euprepiosaurus/doreanus.html Monitor-lizards.net]
* Harvey, Michael B. and David G. Barker A New Species of Blue-Tailed Monitor Lizard (Genus Varanus) from Halmahera Island, Indonesia Herpetologica, Vol. 54, No. 1 (Mar., 1998), pp. 34–44.
* Bennett, D. (1995).  A Little Book of Monitor Lizards. Viper Press, UK.
* Böhme,W., H. G. Horn & T. Ziegler (1994). Zur Taxonomie der Pazifikwarane (Varanus-indicus-Komplex): Revalidierung von Varanus doreanus (A. B. MEYER, 1874) mit Beschreibung einer neuen Unterart. Salamandra 30 (2): 119-142.
* Boulenger, G.A. 1885. Catalogue of the lizards in the British Museum (Natural History). Vol. 2, Second edition. London, xiii+497 pp.
* De Lisle, H.F. (1996). Natural History of Monitor Lizards. Krieger, Malabar (Florida)
* De Rooij, N. de (1915). The Reptiles of the Indo-Australian Archipelago. I. Lacertilia, Chelonia, Emydosauria. Leiden (E. J. Brill), xiv + 384 pp.
*Good, David A.;Bauer, Aaron M.;G_nther, Rainer (1993). An Annotated Type Catalogue of the Anguimorph Lizards (Squamata: Anguidae, Helodermatidae,  Varanidae, Xenosauridae) in the Zoological Museum, Berlin Mitt. Zool. Mus. Berl. 69 (1): 45-56
* Koch A, Arida E, Schmitz A, Böhme W, Ziegler T. (2009). Refining the polytypic species concept of mangrove monitors (Squamata: Varanus indicus group): a new cryptic species from the Talaud Islands, Indonesia, reveals the underestimated diversity of Indo-Australian monitor lizards. Australian Journal of Zoology 57(1): 29-40
* Lesson, R.P. (1830). Description de quelques reptiles nouveaux ou peu connus. In: M.L.I. Duperrey, Voyage Autour du Monde Execute par Ordre du Roi, sur la Corvette de La Majeste, La Coquille, exécuté Pendant les Annees 1822, 1823, 1824 et 1825. 2. Zoologie 2 (1). Arthur Bertrand, Paris: 1-65
* Mertens, R. (1942). Die Familie der Warane (Varanidae), 3. Teil: Taxonomie. Abh. Senckenb. naturf. Ges., 466: 235-391
* Meyer, A.B. (1874). [Eine Mittheilung von Hrn. Dr. Adolf Meyer] über die von ihm auf Neu-Guinea und den Inseln Jobi, Mysore und Mafoor im Jahre 1873 gesammelten Amphibien. Monatsber. K. Preuss. Akad. Wiss. Berlin 1874: 128-140
* Peters, Wilhem Carl Hartwig and G. Doria. (1878). Catalogo dei retilli e dei batraci raccolti da O. Beccari, L. M. D'Alberts e A. A. Bruijn. nella sotto-regione Austro-Malese. Annali del Museo Civico de Storia Naturale di Genova. ser. 1, 13: 323-450
* Philipp,K.M.; Ziegler, T. & Böhme, W. (2007). Preliminary Investigations of the Natural Diet of Six Monitor Lizard Species of the Varanus (Euprepiosaurus) indicus Group. Mertensiella 16: 336-345

[[Категорія:Варани]]
[[Категорія:Плазуни Папуа Нової Гвінеї]]
[[Категорія:Плазуни Австралії]]
[[Категорія:Тварини, описані 1874]]

{{плазуни-доробити}}

title: ?Varanus doreanus

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Підряд: Ящірки

Інфраряд: Вараноподібні (Varanoidea)

Родина: Варанові (Varanidae)

Рід: Варан (Varanus)

Вид: V. doreanus

Вікісховище: Varanus doreanus

Віківиди: Varanus doreanus


text:
# De Libertate (альбом)
«De Libertate» — музичний альбом гурту «Хорея Козацька», випущений у 2018 році. Альбом складається в основному з пісень про свободу і епіграфом якого є однойменний твір Григорія Сковороди «De Libertate».

## Учасники запису

#### Основний склад гурту
- Тарас Компаніченко (кобза Вересая, старосвітська бандура, колісна ліра, спів).
- Ярослав Крисько (старосвітська бандура, барабан, віуела, спів).
- Максим Бережнюк (сопілки, сурма, дуда, дерев'яні флейти, кларнет, спів)
- Сергій Охрімчук (скрипка, спів).
- Северин Данилейко (басоля, віолончель, спів).
- Михайло Качалов (фідель, спів).

#### Запрошений музикант
- Мартін Ньаяга (віолончель).

## Композиції
1. «Ангели знижайтеся» (слова Григорія Сковороди, музика невідомого автора XVIII ст.)
2. «Войська Запорозького воїн знаменитий» (слова Григорія Граб'янки, музика Дмитра Туптала)
3. «De Libertate» (слова Григорія Сковороди, музика Тараса Компаніченка)
4. «Гей, була в мене коняка» (слова Якова Щоголіва, музика народна, обробка та аранжування Тараса Компаніченка)
5. «Ой чого ти почорніло зеленеє поле?» (слова Тараса Шевченка, музика народна)
6. «Стрілецький марш "Весна"» (слова Спиридона Черкасенка, музика Тараса Компаніченка)
7. «За рідний край» (слова Романа Купчинського, музика Михайла Гайворонського)
8. «За читанням Ясунарі Кавабати» (слова Василя Стуса, музика Тараса Компаніченка)
9. «Та шукав козак чести й слави» (слова Тараса Компаніченка, музика народна)
10. «Дума про Савур-могилу» (слова та музика Тараса Компаніченка)
11. «Deus et Patria» (слова Тараса Компаніченка, музика з Богогласника 1791 в обробці Порфирія Демуцького)
12. «Ще не вмерла Україна» (слова Павла Чубинського і Тараса Шевченка, музика народна кубанська)

title: De Libertate (альбом)

wikitext:
{{Музичний альбом|Назва=De Libertate|Тип=|Виконавець=[[Хорея Козацька]]|Колір=|Випущено=[[2018]] рік|Записаний=|Жанр=[[українське бароко]],  [[Музика епохи класицизму|класицизм]], [[Український романтизм|романтизм]]|Тривалість=59 хв.|Лейбл=Кофеїн|Продюсер=|Країна={{UKR}}|Огляди=|Попередній=[[Бенкет Духовний (альбом)|Бенкет Духовний]]|Рік=2018|Наступний=[[Пісні Української революції (альбом)|Пісні Української революції]]|Мова=[[українська мова|українська]], [[староукраїнська мова|староукраїнська]]|Обкладинка=Обкладинка альбому De Libertate, 2018 рік.png}}
{{Не плутати|De Libertate|3=поезією Григорія Сковороди}}
'''«De Libertate»''' — музичний альбом гурту [[Хорея Козацька|«Хорея Козацька»]], випущений у 2018 році. Альбом складається в основному з пісень про свободу і епіграфом якого є однойменний твір [[Сковорода Григорій Савич|Григорія Сковороди]] [[De Libertate|«De Libertate»]].

== Учасники запису ==

==== Основний склад гурту ====
* ''[[Тарас Компаніченко]]'' ([[кобза Вересая]], [[старосвітська бандура]], [[колісна ліра]], [[спів]]).
* [[Крисько Ярослав Андрійович|''Ярослав Крисько'']] ([[старосвітська бандура]], [[барабан]], [[віуела]], [[спів]]).
* [[Бережнюк Максим Павлович|''Максим Бережнюк'']] ([[Сопілка|сопілки]], [[Сурма (інструмент)|сурма]], [[дуда]], [[Флейта|дерев'яні флейти]], [[кларнет]], [[спів]])
* ''[[Сергій Охрімчук]]'' ([[скрипка]], [[спів]]).
* ''[[Данилейко Северин Володимирович|Северин Данилейко]]'' ([[басоля]], [[віолончель]], [[спів]]).
* ''[[Михайло Качалов]]'' ([[Фідель (музичний інструмент)|фідель]], [[спів]]).

==== Запрошений музикант ====

* ''Мартін Ньаяга'' ([[віолончель]]).

== Композиції ==

# ''«Ангели знижайтеся»'' (слова [[Сковорода Григорій Савич|Григорія Сковороди]], музика невідомого автора XVIII ст.)
# ''«Войська Запорозького воїн знаменитий»'' (слова [[Григорій Граб'янка|Григорія Граб'янки]], музика [[Димитрій (Туптало)|Дмитра Туптала]])
# ''«De Libertate»'' (слова [[Сковорода Григорій Савич|Григорія Сковороди]], музика [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]])
# ''«Гей, була в мене коняка»'' (слова [[Щоголів Яків Іванович|Якова Щоголіва]], [[Українська народна музика|музика народна]], обробка та аранжування [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]])
# ''[[Ой чого ти почорніло…|«Ой чого ти почорніло зеленеє поле?»]]'' (слова [[Шевченко Тарас Григорович|Тараса Шевченка]], [[Народна музика|музика народна]])
# ''«Стрілецький марш "Весна"»'' (слова [[Черкасенко Спиридон Феодосійович|Спиридона Черкасенка]], музика [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]])
# ''«За рідний край»'' (слова [[Купчинський Роман Григорович|Романа Купчинського]], музика [[Гайворонський Михайло Орест Іванович|Михайла Гайворонського]])
# ''«За читанням Ясунарі Кавабати»'' (слова [[Стус Василь Семенович|Василя Стуса]], музика [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]])
# ''«Та шукав козак чести й слави»'' (слова [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]], [[Народна музика|музика народна]])
# ''«Дума про Савур-могилу»'' (слова та музика [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]])
# ''«Deus et Patria»'' (слова [[Компаніченко Тарас Вікторович|Тараса Компаніченка]], музика з Богогласника 1791 в обробці [[Демуцький Порфирій Данилович|Порфирія Демуцького]])
# [[Ще не вмерла Україна|''«Ще не вмерла Україна»'']] (слова [[Чубинський Павло Платонович|Павла Чубинського]] і [[Шевченко Тарас Григорович|Тараса Шевченка]], [[Народна музика|музика народна кубанська]])

== Джерела ==

* [https://www.youtube.com/watch?v=NfysFqXrpCw&t <nowiki>Хорея Козацька — De Libertate [2018]</nowiki>]
* [https://novynarnia.com/2018/09/12/horeya-kozatska-prezentuvala-albom-pisen-pro-svobodu-foto-video/ De Libertate: “Хорея Козацька” презентувала альбом пісень про свободу]
* [https://www.youtube.com/@choreakozacky/videos Ютуб-канал Хореї Козацької]

[[Категорія:Альбоми українських виконавців]]

title: De Libertate

Виконавець: Хорея Козацька

Країна: Україна

Жанр: українське бароко, класицизм, романтизм

Мова: українська, староукраїнська

Лейбл: Кофеїн

title: Хронологія Хорея Козацька

| Попередній | Бенкет Духовний |: | Пісні Української революції | Наступний |

Попередній: Бенкет Духовний

Пісні Української революції: Наступний


text:
# Бігунечні
Бігунечні (Cursoriinae) — підродина сивкоподібних птахів родини дерихвостових (Glareolidae). Містить 9 видів у двох родах.

## Поширення
Поширені у посушливих та напівпосушливих регіонах Старого Світу. Сім з дев'яти видів мешкають в Африці (один з них також в Західній Азії), два інші трапляються на Індійському субконтиненті.

## Опис
Невеликі птахи (19-29 см завдовжки) з довгими ногами, короткими крилами і довгими загостреними дзьобами, ледь загнутими донизу. У забарвленні переважають сірий, бежевий та білий кольори. Через очі проходить чорна смуга. Лапи трипалі, заднього пальця немає.

## Спосіб життя
Ведуть наземний спосіб життя. Живляться комахами. Гніздо облаштовує на землі. У гнізді 1-3 яйця.

## Види
- Рід Бігунець (Cursorius)
  - Бігунець індійський (Cursorius coromandelicus)
  - Бігунець пустельний (Cursorius cursor)
  - Бігунець рудий (Cursorius rufus)
  - Бігунець сомалійський (Cursorius somalensis)
  - Бігунець малий (Cursorius temminckii)
- Рід Короткодзьобий бігунець (Rhinoptilus)
  - Бігунець смугастоволий (Rhinoptilus africanus)
  - Бігунець білобровий (Rhinoptilus bitorquatus)
  - Бігунець червононогий (Rhinoptilus chalcopterus)
  - Бігунець плямистоволий (Rhinoptilus cinctus)

title: Бігунечні

wikitext:
{{Taxobox
| name = Бігунечні
| image =
| image_width = 260px
| image_caption = [[Бігунець малий]] (''Cursorius temminckii'')
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Сивкоподібні]] (Charadriiformes)
| familia = [[Дерихвостові]] (Glareolidae)
| subfamilia = '''Бігунечні (Cursoriinae)'''
| subfamilia_authority = [[Джордж Роберт Грей|Gray]], 1840
| subdivision_ranks = Роди
| subdivision =
''[[Cursorius]]''<br>
''[[Rhinoptilus]]''
| wikispecies = Cursoriinae
}}
'''Бігунечні'''<ref name="ВНПС">{{ВНПС}}</ref> (Cursoriinae) — підродина [[сивкоподібні|сивкоподібних]] [[птахи|птахів]] родини [[Дерихвостові|дерихвостових]] (Glareolidae). Містить 9 видів у двох родах.

== Поширення ==
Поширені у посушливих та напівпосушливих регіонах [[Старий Світ|Старого Світу]]. Сім з дев'яти видів мешкають в [[Африка|Африці]] (один з них також в [[Західна Азія|Західній Азії]]), два інші трапляються на [[Індійський субконтинент|Індійському субконтиненті]].

== Опис ==
Невеликі птахи (19-29 см завдовжки) з довгими ногами, короткими крилами і довгими загостреними дзьобами, ледь загнутими донизу. У забарвленні переважають сірий, бежевий та білий кольори. Через очі проходить чорна смуга. Лапи трипалі, заднього пальця немає.

== Спосіб життя ==
Ведуть наземний спосіб життя. Живляться комахами. Гніздо облаштовує на землі. У гнізді 1-3 яйця.

== Види ==
* Рід [[Бігунець]] (''Cursorius'')
** [[Бігунець індійський]] (''Cursorius coromandelicus'')
** [[Бігунець пустельний]] (''Cursorius cursor'')
** [[Бігунець рудий]] (''Cursorius rufus'')
** [[Бігунець сомалійський]] (''Cursorius somalensis'')
** [[Бігунець малий]] (''Cursorius temminckii'')
* Рід [[Короткодзьобий бігунець]] (''Rhinoptilus'')
** [[Бігунець смугастоволий]] (''Rhinoptilus africanus'')
** [[Бігунець білобровий]] (''Rhinoptilus bitorquatus'')
** [[Бігунець червононогий]] (''Rhinoptilus chalcopterus'')
** [[Бігунець плямистоволий]] (''Rhinoptilus cinctus'')

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* Hayman, Marchant and Prater, ''Shorebirds'' {{ISBN|0-395-37903-2}}

{{птахи-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Дерихвостові]]
[[Категорія:Підродини птахів]]

title: ?Бігунечні

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Сивкоподібні (Charadriiformes)

Родина: Дерихвостові (Glareolidae)

Підродина: Бігунечні (Cursoriinae) · Gray, 1840

Віківиди: Cursoriinae


text:
# Майоровка (Нижньогородська область)
Майоровка (рос. Майоровка) — селище в Богородському районі Нижньогородської області Російської Федерації.
Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення Каменська сільрада.

## Історія
Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Каменська сільрада.

## Населення
| 1999 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 3    | ↘0   | →0   |

title: Майоровка (Нижньогородська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Майоровка
|назва ін.       = Майоровка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Нижньогородська область]]
|район           = [[Богородський район (Нижньогородська область)|Богородський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Каменська сільрада]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{стабільно}} 0
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Нижньогородська область
}}
'''Майоровка''' ({{lang-ru|Майоровка}}) — [[селище]] в [[Богородський район (Нижньогородська область)|Богородському районі]] [[Нижньогородська область|Нижньогородської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Каменська сільрада]].

== Історія ==

Від 2004 року входить до складу муніципального утворення Каменська сільрада<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/944920562 |title=Закон Нижегородской области от 15 июня 2004 года № 60-З «О наделении муниципальных образований — городов, рабочих поселков и сельсоветов Нижегородской области статусом городского, сельского поселения» |access-date=2019-10-22 |archive-date=2016-11-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161105130833/http://docs.cntd.ru/document/944920562 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Майоровка (Нижегородская область) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Богородський район (Нижньогородська область)}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Богородського району Нижньогородської області]]

title: селище Майоровка

Суб'єкт Російської Федерації: Нижньогородська область

Муніципальний район: Богородський район

Поселення: Каменська сільрада

title: Основні дані

Населення: ▬ 0

Основні дані:
Мапа
· Майоровка · Майоровка


text:
# Петляш Олена Діонисівна
Олена Діонисівна Петляш (Петляш-Барілотті; 29 червня (11 липня) 1890, Харків — 4 жовтня 1971, Київ) — українська оперна співачка (драматичне сопрано).

## Біографія
Дочка українських артистів Марії Садовської-Барілотті і Дениса Мови. Навчалась співу в Київській музичній школі ім. М. Лисенко у О. Муравйової (1910—1913) та у Л. Котоні в Римі (1913—1916).
Сценічну діяльність почала у 1907 році в Києві в трупі Українського музично-драматичного театру М. Садовського як драматична, згодом — оперна артистка.
В 1913—1916 роках — солістка Київської опери (антреприза М. Ф. Багрова). В 1926—1927 роках — солістка Київського театру опери і балету (дебютувала в партії Аїди).
В 1919 працювала в Київському оперному театрі «Музична драма».
Виступала на оперних сценах Одеси (1916—1918, 1923—1925), Житомира (1921—1922), Тифліса (1922—1923), співала також в Петрограді, Казані, Саратові, Єревані.

## Репертуар
Мала красивий голос широкого діапазону.
Виступаючи в театрі Садовського, створила яскраві образи в шевченківському репертуарі: Катерина («Катерина» Аркаса), Настя («Пан сотник» Козаченка), Галя («Назар Стодоля» Шевченка).
Інші партії: Одарка («Запорожець за Дунаєм» Гулака-Артемовського), Дідона («Енеїда» Лисенка), Роксолана («Бранка Роксолана» Січинського), Ліза, Марія («Пікова дама», «Мазепа» Чайковського), Тоска, Аїда (однойменні опери Пуччіні та Верді).
Виконувала українські народні пісні і романси українських композиторів в ансамблі з Миколою Лисенком.

title: Петляш Олена Діонисівна

wikitext:
{{особа
|зображення = Петляш Олена.jpg
}}
'''Олена Діонисівна Петляш''' (''Петляш-Барілотті''; {{ДН|11|7|1890|29|6}}, [[Харків]] — {{ДС|4|10|1971}}, [[Київ]]) — українська оперна співачка (драматичне [[сопрано]]).

== Біографія ==
Дочка українських артистів [[Садовська-Барілотті Марія Карпівна|Марії Садовської-Барілотті]] і [[Мова Денис Миколайович|Дениса Мови]]. Навчалась співу в Київській музичній школі ім. М. Лисенко у [[Муравйова Олена Олександрівна|О. Муравйової]] (1910—1913) та у Л. Котоні в [[Рим]]і (1913—1916).

Сценічну діяльність почала у 1907 році в Києві в трупі [[Театр Миколи Садовського|Українського музично-драматичного театру М. Садовського]] як драматична, згодом — оперна артистка.

В 1913—1916 роках — солістка [[Національний академічний театр опери та балету України імені Тараса Шевченка|Київської опери]] (антреприза [[Багров Михайло Федорович|М. Ф. Багрова]]). В 1926—1927 роках — солістка Київського театру опери і балету (дебютувала в партії Аїди).

В 1919 працювала в [[Оперний театр «Музична драма»|Київському оперному театрі «Музична драма»]].

Виступала на оперних сценах Одеси (1916—1918, 1923—1925), Житомира (1921—1922), Тифліса (1922—1923), співала також в Петрограді, Казані, Саратові, Єревані.

== Репертуар ==
Мала красивий голос широкого діапазону.

Виступаючи в театрі Садовського, створила яскраві образи в шевченківському репертуарі: Катерина («Катерина» Аркаса), Настя («Пан сотник» Козаченка), Галя («Назар Стодоля» Шевченка).

''Інші партії:'' Одарка («Запорожець за Дунаєм» Гулака-Артемовського), Дідона («Енеїда» Лисенка), Роксолана («Бранка Роксолана» Січинського), Ліза, Марія («Пікова дама», «Мазепа» Чайковського), Тоска, Аїда (однойменні опери Пуччіні та Верді).

Виконувала українські народні пісні і романси українських композиторів в ансамблі з [[Микола Лисенко|Миколою Лисенком]].

== Література ==
* Історія вокального мистецтва / О. Д. Шуляр: [монографія]: Ч.ІІ. — Івано-Франківськ, «Плай» 2012. — С.180-181
* Григоренко О. На початку оперного сезону // Театр — музика — кіно (Київ), 1926. № 45. С. 6—7;
* Шелюбський М. М. В. Микиша. — Київ, 1947. С. 19—22;
* [[Тобілевич Софія Віталіївна|Тобілевич С.]] Мої стежки і зустрічі. — Київ, 1957. С. 412—413, 430;
* Вержбицька А. З родини корифеїв // [[Культура і життя]] (Київ). 1967. 20 серпня (авг.);
* [[Скоробогатько Ніна Іванівна|Скоробогатько Н.]] Нотатки оперного концертмейстера. — Київ, 1974. С. 57—58;
* [[Лисенко Іван Максимович|Лисенко Іван]]. Словник співаків України. — Київ. 1997. С. 232—33.

== Джерела ==
* Пружанский А. М. Отечественные певцы. 1750—1917: Словарь. — Изд. 2-е испр. и доп., электронное. — М., 2008. {{ref-ru}}
* {{УРЕ}}

== Посилання ==
* {{УМЕ-5|назва статті=Петляш Олена Денисівна|сторінка=160}}
* {{ШевЕ-5|частина=Петляш Олена Діонисівна|сторінки =93}}
{{Бібліоінформація}}
{{Ukr-bio-stub}}

[[Категорія:Актори Театру Миколи Садовського]]
[[Категорія:Персоналії:Оперний театр «Музична драма»]]
[[Категорія:Сопрано]]
[[Категорія:Українські оперні співачки]]
[[Категорія:Співаки Національної опери України]]

title: Петляш Олена Діонисівна

Народилася: 29 червня (11 липня) 1890 · Харків, Російська імперія

Померла: 4 жовтня 1971 (81 рік) · Київ, Українська РСР, СРСР

Країна: Російська імперія · СРСР

Діяльність: співачка

Батько: Мова Денис Миколайович

Мати: Садовська-Барілотті Марія Карпівна