text:
# Бернадетт Шірак
Бернадетт Тереза Марі Шодрон де Курсель, у шлюбі Ширак (фр. Bernadette Chirac) — перша леді Франції з 17 травня 1995 по 16 травня 2007 року у шлюбі з 22-м президентом Франції Жаком Шираком. Бернадетт Ширак займалась політикою, а також зіграла кілька епізодичних ролей в серіалах. В травні 2004 року відвідала Москву, де провела зустріч з Людмилою Путіною.

## Життєпис
Народилася 18 травня 1933 року у Парижі. В 1939 році її батька було призвано в армію, і він потрапив в полон під час бою з військами Третього рейху. В червні 1940 року Бернадетт з матір'ю покинула Париж і вирушила в департамент Ло і Гаронна на південному заході Франції. В 1943 році вони знову переїжджають в департамент Луаре, комуна Ж'єн. В 1945 році батько повернувся з німецького полону і вони повернулись в Париж. В 1946 році народилась її сестра Катрін, а в 1948 році з'явився на світ брат Жером. Після закінчення середньої школи Бернадетт вступила в Інститут політичних досліджень в Парижі, де познайомилася з Жаком Шираком.
Весілля відбулось 16 березня 1956 року. В шлюбі Бернадетт народила двох доньок: Лоранс (1958 р.), і Клод (1962 р.). В 1979 році Бернадетт і Жак удочерили дівчинку з Південного В'єтнаму Анн-Дао Траксель. Лоранс Ширак більшу частину життя мала анорексію і тому хотіла вчинити спробу самогубства, померла 15 квітня 2016 року від серцевої недостатності. Клод Ширак працювала радницею у батька, одружена з французьким дзюдоїстом Т'єррі Ре, від шлюбу має сина Мартіна Ре-Ширака.

title: Бернадетт Шірак

wikitext:
{{особа}}
'''Бернадетт Тереза Марі Шодрон де Курсель''', [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|у шлюбі]] '''Ширак''' ([[Французька мова|фр]]. ''Bernadette Chirac'') — [[перша леді]] Франції з 17 травня 1995 по 16 травня 2007 року у шлюбі з 22-м президентом Франції Жаком Шираком. Бернадетт Ширак займалась політикою, а також зіграла кілька епізодичних ролей в серіалах. В травні 2004 року відвідала Москву, де провела зустріч з Людмилою Путіною.

== Життєпис ==
Народилася 18 травня 1933 року у Парижі. В 1939 році її батька було призвано в армію, і він потрапив в полон під час бою з військами [[Третій Рейх|Третього рейху]]. В червні 1940 року Бернадетт з матір'ю покинула Париж і вирушила в департамент Ло і Гаронна на південному заході Франції. В 1943 році вони знову переїжджають в департамент Луаре, комуна Ж'єн. В 1945 році батько повернувся з німецького полону і вони повернулись в Париж. В 1946 році народилась її сестра Катрін, а в 1948 році з'явився на світ брат Жером. Після закінчення середньої школи Бернадетт вступила в Інститут політичних досліджень в Парижі, де познайомилася з Жаком Шираком.

Весілля відбулось 16 березня 1956 року. В шлюбі Бернадетт народила двох доньок: Лоранс (1958 р.), і Клод (1962 р.). В 1979 році Бернадетт і Жак [[Усиновлення|удочерили]] дівчинку з Південного В'єтнаму Анн-Дао Траксель. Лоранс Ширак більшу частину життя мала [[Нервова анорексія|анорексію]] і тому хотіла вчинити спробу [[Самогубство|самогубства]], померла 15 квітня 2016 року від серцевої недостатності. Клод Ширак працювала радницею у батька, одружена з французьким дзюдоїстом Т'єррі Ре, від шлюбу має сина Мартіна Ре-Ширака.

== Джерела ==
* 2001: ''Bernadette Chirac'' by Bertrand Meyer-Stabley (Perrin Edition) {{ISBN|978-2-262-01809-2}}
* 2006: ''La Fille de Cœur'' by [[Anh Dao Traxel|Anh Đào Traxel]] (Flammarion Editions) {{ISBN|978-2-08-068894-1}} (a biography of the Chirac family by their foster daughter).
* 2001: ''Conversation'' by Bernadette Chirac, with [[Patrick de Carolis]], (Plon Editions) {{ISBN|978-2-259-19512-6}}
* [https://web.archive.org/web/20070930204213/http://www.lexpress.fr/info/france/dossier/chirac/dossier.asp?ida=431685 Article de L'Express de février 2005 au sujet de la famille Chirac]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{LVMH}}
{{бібліоінформація|#BFFFBA}}

{{DEFAULTSORT:Шірак, Бернадетт}}
[[Категорія:Дружини президентів Франції]]
[[Категорія:Перші леді]]

title: фр. Bernadette Chirac

Ім'я при народженні: фр. Bernadette Thérèse Marie Chodron de Courcel

Народилася: 18 травня 1933[…] (91 рік) · Париж, Франція

Країна: Франція

Місце проживання: château de Port-Courceld

Діяльність: політична діячка

Alma mater: Університет Париж I Пантеон-Сорбонна і Інститут політичних досліджень

Знання мов: французька

Посада: перша леді Франціїd, член генеральної радиd, президент і президент

Партія: Союз за Народний Рух (2015), Об'єднання на підтримку республіки (2002), Республіканці і Союз демократів за республіку (1976)

Рід: Chodron de Courcel familyd

Батько: Jean de Courceld

Родичі: Geoffroy Chodron de Courceld

У шлюбі з: Жак Ширак

Діти: Claude Chiracd і Laurence Chiracd

Нагороди: медаль Пушкіна · Grand Cross of the Order of Charles III · Кавалер ордена Почесного легіону · Кавалер Великого хреста ордена Ізабелли Католички · Орден Усмішки


text:
# Марково (Калінінський район)
Марково (рос. Марково) — присілок в Калінінському районі Тверської області Російської Федерації.
Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення Верхнєволзьке сільське поселення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Верхнєволзьке сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 0    |

wikiname: ukwiki

title: Марково (Калінінський район)

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Марково
|назва ін.       = Марково
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Тверська область]]
|район           = [[Калінінський район (Тверська область)|Калінінський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Верхнєволзьке сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 0
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Тверська область
}}
'''Марково''' ({{lang-ru|Марково}}) — [[присілок]] в [[Калінінський район (Тверська область)|Калінінському районі]] [[Тверська область|Тверської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 0 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Верхнєволзьке сільське поселення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Верхнєволзьке сільське поселення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/550283491 |title=Закон Тверской области от 28 февраля 2005 года N 26-зо «Об установлении границ муниципальных образований, входящих в состав территории муниципального образования Тверской области „Калининский район“, и наделении их статусом городского, сельского поселения» |access-date=2019-09-23 |archive-date=2019-09-23 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190923104311/http://docs.cntd.ru/document/550283491 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Марково (Калининский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Калінінський район (Тверська область)}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Калінінського району Тверської області]]

title: присілок Марково

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Тверська область

Муніципальний район: Калінінський район

Поселення: Верхнєволзьке сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)


text:
# Санчо III (король Кастилії)
Санчо III Жаданий (ісп. Sancho III el Deseado, бл.1134 —31 серпня 1158) — король Кастилії (1157—1158). Представник кастильської Бургундської династії.

## Біографія
Син Альфонсо VII, короля Кастилії і Леону, та Беренгарії Барселонської. Спочатку у 1149 році отримав титул графа Нахера. У 1151 році одружився з донькою Гарсії IV Наваррського.
Після смерті батька 1157 року успадкував Кастилію (до її складу також входило Толедське королівство). Санчо III з самого початку розпочав війну проти свого брата Фердинанда II Леонського, прагнучи розширити володіння та визнання своєї зверхності. Втім спочатку вдалося владнати суперечку завдяки сестрі Санчи.
Він був також змушений оборонятися від нападу наваррського короля, який вдерся до Кастилії. З наварцями підписав мир, поступившись їм кількома прикордонними областями. Водночас вів війну з Раймундом Беренгаром Арагонським, завдавши тому поразки. В результати цього останній визнав себе васалом Санчо III і обіцяв бути присутнім на кастильских кортесах.
У 1158 році знову рушив проти Фердинанда II, але до бойових сутичок не дійшло, зрештою укладено мирний договір в Саагуні. Того ж року засновано військово-релігійний орден Калатрава на честь оборони фортеці Калатрава. Раптово помер того ж року. Владу успадкував його малолітній син Альфонсо.

## Родина
Дружина — Бланка, донька Гарсії IV, короля Наварри
Діти:
- Альфонсо VIII (1155—1214), король Кастилії у 1158—1214 роках
- Гарсія (1156)

title: Санчо III (король Кастилії)

wikitext:
{{Otheruses|Санчо}}
{{Державний діяч
| ім'я                 = Санчо III
| місце_проживання     =
| зображення           = Sancho III de Castela.jpg
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| причина_смерті       =
| громадянство         =
| національність       =
| конфесія     = католицтво
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       =
| титул                = король
| посада               =
| термін               = 1157—1158 роки
| попередник           = [[Альфонсо VII]]
| наступник            = [[Альфонсо VIII]]
| дружина              = Бланка Наваррська
| діти                 = 2 сина
| династія             = [[Кастильський Бургундський дім|Бургундська]]
| родичі               =
| батько               = [[Альфонсо VII]]
| матір                = Беренгарія Барселонська
| нагороди             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
}}
'''Санчо III Жаданий''' ({{lang-es|Sancho III el Deseado}}, бл.[[1134]] —[[31 серпня]] [[1158]]) — [[Список правителів Кастилії|король]] [[Кастильське королівство|Кастилії]] (1157—1158). Представник [[Кастильський Бургундський дім|кастильської Бургундської династії]].

== Біографія ==
Син [[Альфонсо VII]], короля Кастилії і Леону, та Беренгарії Барселонської. Спочатку у 1149 році отримав титул графа Нахера. У 1151 році одружився з донькою Гарсії IV Наваррського.

Після смерті батька 1157 року успадкував Кастилію (до її складу також входило [[Толедське королівство]]). Санчо III з самого початку розпочав війну проти свого брата [[Фернандо II (король Леону)|Фердинанда II Леонського]], прагнучи розширити володіння та визнання своєї зверхності. Втім спочатку вдалося владнати суперечку завдяки сестрі Санчи.

Він був також змушений оборонятися від нападу наваррського короля, який вдерся до Кастилії. З наварцями підписав мир, поступившись їм кількома прикордонними областями. Водночас вів війну з [[Рамон-Беренгер IV|Раймундом Беренгаром Арагонським]], завдавши тому поразки. В результати цього останній визнав себе васалом Санчо III і обіцяв бути присутнім на кастильских кортесах.

У 1158 році знову рушив проти Фердинанда II, але до бойових сутичок не дійшло, зрештою укладено мирний договір в Саагуні. Того ж року засновано військово-релігійний [[Калатравський орден|орден Калатрава]] на честь оборони фортеці Калатрава. Раптово помер того ж року. Владу успадкував його малолітній син Альфонсо.

== Родина ==
{{main|Кастильський Бургундський дім}}
Дружина — [[Бланка Наваррська (королева Кастилії)|Бланка]], донька [[Гарсія IV (король Наварри)|Гарсії IV]], короля [[Наваррське королівство|Наварри]]

Діти:
* [[Альфонсо VIII]] (1155—1214), король Кастилії у 1158—1214 роках
* Гарсія (1156)

== Генеалогія ==
{{Wikidata/Ancestors}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* González González, Julio (1960). El reino de Castilla en la época de Alfonso VIII. 3 vol. Madrid: CSIC. p. 1080.
* José M. Alonso-Núñez: Sancho III. In: Lexikon des Mittelalters (LexMA). Band 7, LexMA-Verlag, München 1995, {{ISBN|3-7608-8907-7}}, Sp. 1353.
* Rafael Altamira, «La Spagna (1031—1248)», in Storia del mondo medievale, vol. V, 1999, pp. 865—896.

== Посилання ==
́{{ci}}

{{ac}}
{{Королі Кастилії}}

[[Категорія:Кастильський Бургундський дім]]

title: | король |

Попередник: Альфонсо VII

Наступник: Альфонсо VIII

Народження: 1134 · Толедо, Іспанія

Смерть: 31 серпня 1158 · Толедо, Іспанія

Поховання: Толедський собор

Країна: Кастильське королівство

Релігія: католицтво

Рід: Бургундська

Батько: Альфонсо VII

Мати: Berengaria of Barcelonad

Шлюб: Бланка Наваррська

Діти: 2 сина

| король |: Медіафайли у Вікісховищі


text:
# Різдвяна ялинка
Різдвя́на яли́нка — традиційний символ святкування Різдва Христового у вигляді вічнозеленого хвойного дерева, зазвичай ялини, ялиці, або сосни, що оздоблене ялинковими прикрасами, гірляндами, свічками та іншими елементами різдвяного декору.
Звичай прикрашати ялинку на Різдво вперше з'явився у середньовічній Лівонії (сучасні Естонія та Латвія), а також на території сучасної Німеччини, де християни-протестанти приносили у свої домівки прикрашені дерева. У Німеччині, яка вважається країною, звідки походить різдвяна ялинка, вона асоціюється зі святим Боніфатієм. За межами лютеранських районів Німеччини та прибалтійських губерній, зокрема і на території сучасної України, різдвяна ялинка набула популярності у другій половині XIX століття. В Україні різдвяні ялинки традиційно відривають 5-6 грудня на день святого Миколая.

## Походження звичаю

### Сучасна традиція
Різдвяні ялинки виникли в епоху Відродження в Німеччині. Появу ялинки у XVI столітті іноді пов’язують з протестантським християнським реформатором Мартіном Лютером, який, за легендою, вперше додав запалені свічки до вічнозеленого дерева. У християнстві ялина спочатку символізувала «райське дерево» для вигнання Адама і Єви з раю. Це іноді зображувалося в містерії в день Адама і Єви в календарі святих, 24 грудня. В них потрібно було дерево, яке було ще зелене 24 грудня. Коли 24 грудня все більше сприймали як «Святвечір» перед Різдвом, це райське дерево зажило власним життям як різдвяна ялинка. У 1492 році церква Богоматері в Страсбурзі купила 9 ялинок для святкування Нового року парафіями. Тоді у Священній Римській імперії початок року і Різдво збігалися. Приблизно в той же час у Ризі (Латвія) існував звичай, наприклад, наприкінці різдвяного сезону виносити на ринкову площу ялинки, прикрашати їх, а потім спалювати. Є кілька джерел  15-16 століть, які пов'язують ялинки з Різдвом, зимою або Новим роком. Запис в обліковій книзі гуманістичної бібліотеки в Селесті датується 1521 роком:«Так само чотири шилінги лісникові, щоб стерегти дерева від дня святого Томаса (21 грудня)». Одна з найдавніших письмових згадок про ялинку датується 1527 роком. Можна прочитати в актах правителів Майну: «різдвяної ялинки» в Хюбнервальді в Штокштадт-ам-Майн. Наступне повідомлення про ялинку також надходить зі Страсбурга. У документі, написаному між 1642 і 1646 роками, теолог Йоганн Конрад Даннгауер лютував проти звичаю встановлювати різдвяні ялинки в будинках: «Серед інших дрібниць, щоб часто святкувати стару різдвяну пору більше, ніж Божим словом, є ще ялинка, яку ставлять вдома, яку обвішують лялечками та цукром. Звідки взялась звичка, я не знаю; це дитячі ігри". З першої половини XVIII століття  новини про ялинку почастішали. Хоча католицька церква здавна вважала вертеп більш символічним, з часом вона також перейняла звичай виставляти ялинку. До кінця 19 століття ялинка також засвідчена в католицьких регіонах Німеччини та Австрії. Першу відому різдвяну ялинку у Відні встановила в 1814 році Фанні фон Арнштейн, з Берліна. Приблизно з 1800 року до середини 20 століття  прикрашена різдвяна ялинка, яку вперше запалювали напередодні Різдва разом із подарунками під нею, була основою німецького Різдва. До Північної Америки ялинка потрапила через німецьких емігрантів і моряків. Коли англійська королева Вікторія пошлюбила Альберта Саксен-Кобург-Готського в 1840 році, ялинка потрапила в Лондон. Нідерланди, Росія, особливо Петербург і Москва, де ця традиція була поширена лише у найвищих колах, та Італія також завдячують своїми ялинками німцям. У 1837 році герцогиня Олена Орлеанська представила різдвяну ялинку в палаці Тюїльрі, пізніше внесок у її поширення внесла імператриця Євгенія. Через два десятиліття в Парижі вже продали 35 тисяч ялинок.

### Схожі традиції з минулого
Здавна в багатьох народів світу відбувалось поклоніння деревам. До прикладу, у південних слов’ян Різдво супроводжується бадняком — поліном, у якого господар урочисто, з усіма жертвопринесеннями, просить вибачення за те, що мав зрубати це дерево, за чим обсипає зерном, обмащує тістом, і приносить до хати, де його урочисто спалюють. Обряд цей є поширеним і в наші часи. Аналогічні традиції існували у Греції та західноєвропейських країнах — Франції, Іспанії та Англії (англ. Yule log).
За часів Давнього Риму на свято Сатурналії, яке святкували у грудні, храми прикрашали вічнозеленими рослинами, як плющ та падуб. З XIV сторіччя «дерево пізнання добра і зла» стало частиною святкової містерії про Адама і Єву — сценки, які розігрували у Святвечір.

## Історія
Перша документальна згадка про прикрашену на Різдво ялинку, як ціле дерево, датована приблизно 1510 роком: у Ризі ялинку (можливо кілька) встановили на ратушній площі навпроти кам'яниці Братства Чорноголових. Протягом XIX століття популярність домашніх ялинок росла в першу чергу серед владних родин Європи. І через них традиція розповсюдилася як на європейське населення, так і по всьому світі.
Традиційно, різдвяна ялинка прикрашалась «трояндами з кольорового паперу, яблуками, вафлями, мішурою, солодощами». Моравські християни першими почали освітлювати ялинки свічками, які після винайдення електрики були замінені на різдвяні вогні. Сьогодні існує вибір різноматних традиційних і сучасних прикрас, таких як гірлянди, мішура чи цукерки. На верхівці дерева розміщують янгола або зірку, що репрезентують архангела Гавриїла та Вифлеємську зірку, відповідно. Також популярні такі їстівні прикраси, як пряники, шоколад та інші солодощі, що прив’язуються до гілок дерева або підвішуються стрічками.
Католицька церква довго чинила опір цьому звичаю лютеранської церкви. Перша різдвяна ялинка з'явилась у Ватикані лише в 1982 році. Після того, як католицька церква поступово почала схвалювати цю традицію, ялинки почали урочисто вбирати у Центральній, Північній Європі, а з XIX століття — у Франції та Англії.
До України звичай ставити на свята ялинку прийшов із Західної Європи. Першу різдвяну ялинку в Одесі встановили у грудні 1811 року для різдвяного балу, який дав градоначальник Одеси та генерал-губернатор граф Еммануїл Йосипович Рішельє на честь дочки княгині Марії Наришкіної Софії. На початку XX століття більшість українських селян, для яких головним атрибутом Різдва залишався дідух, не рубала на свято ялинок, але традиція прикрашання різдвяної ялинки на Святвечір вже на той час побутувала серед заможних українців.
У XXI столітті в Україні різдвяні ялинки традиційно відривають 5-6 грудня на день святого Миколая.
У західнохристиянській традиції, залежно від країни, різдвяні ялинки встановлюються в такі дні, як перший день Різдвяного посту або Святвечір.

## Різдвяна ялинка у мистецтві
У оповіданні українського письменника Михайла Коцюбинського «Ялинка» (читати на «Вікіджерелах»), що було опубліковане у 1891 році, розповідається про сільського хлопчика Василька, улюблене дерево якого було зрубане і продане у панський будинок, де його використали у якості різдвяної декорації.
|  | — Добридень вам, — удався він до Якима. — Чи не продали б ви, чоловіче, тієї ялинки, що росте у вашім садочку? Пани послали мене знайти дітям ялинку на святий вечір; я вже другий день шукаю і не можу знайти гарної... |

## Кампанії проти різдвяної ялинки
1916 року в царській Росії Священний синод Російської православної церкви закликав бойкотувати ялинку, що вже набула популярності, як традицію, започатковану в Німеччині, що була ворогом під час Першої світової війни.
1927 року в СРСР розпочалася антирелігійна кампанія, Різдво викреслили з радянського календаря, а Святий Миколай та різдвяна ялинка були заборонені. Ялинку більшовики вважали «буржуазним і релігійним пережитком». У 1935 році різдвяна ялинка у СРСР була офіційно відновлена під назвою «новорічна ялинка» (рос. новогодняя ёлка).

## Реалізація ялинок в Україні
Площа ялинкових плантацій по Україні — 5 тис. га. Лісогосподарські підприємства до свята нового 2011 року можуть поставити на ринок близько 5,5 мільйонів ялинок.
В середньому державними лісгоспами в Україні щорічно реалізується близько 1 млн ялинок, які вирощені на плантаціях або заготовлені в лісових масивах під час рубок догляду.
Відпуск ялинок торговим мережам, а також населенню, відбувається в кожному лісництві будь-якого лісогосподарського підприємства і лише за наявності відпускного клейма та відповідних документів.
Гуртові та роздрібні ціни на ялинки визначаються кожним лісгоспом окремо, в залежності від попиту та ринкової кон'юнктури.

## Екологічна загроза
На сьогодні великою проблемою стало масове неконтрольоване вирубування дерев напередодні свят. Попри намагання держави контролювати ситуацію правоохоронними органами, в Україні є багато браконьєрів, що вирубують молоді ялини, відпилюють верхівки живих ялин (після чого дерева не можуть дати повноцінне потомство) та валять великі дерева, щоб відпиляти верхівку. Окрім цього, складно контролювати і лісничих, що здійснюють вирубку ялин офіційно, — вони мають спокусу вирубувати більше дерев від запланованого. Це призводить до надмірного зниження популяції та негативного впливу на генетику хвойних лісів і лісонасаджень, оскільки для продажу обирають найкрасивіші дерева.
Відтак багато громадський організацій екологічної спрямованості популяризують використання замінників вирубаних ялинок, серед яких:
- жива ялинка на подвір'ї чи вулиці
- композиція з хвойного гілля
- традиційний український дідух
- жива араукарія у горщику, що може рости у квартирі багато років[16]
- штучна ялинка.

У кінці 2008 року УГКЦ підтримала природозахисні організації та закликала вірних не купувати справжню ялинку, а користуватися штучною чи виростити і прикрашати ялинку перед власним будинком.

## Охорона ялинок
Держкомлісгосп України у передноворічний період запроваджує посилені заходи охорони та збереження хвойних лісових насаджень, ялинкових селекційних плантацій і ділянок особливо цінних хвойних порід. Організовуються спеціальні рейдові бригад із працівників лісової охорони, представників МВС та Мінприроди. В їх обов'язки входить затримка крадіїв та складання протоколів на нелегальних заготівельників ялинок. За самовільні рубки накладається адміністративний штраф у розмірі від 5 до 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (85-170 грн.), а також відшкодування заподіяної лісу шкоди. Розмір шкоди вираховується відповідно до товщини стовбура нелегально зрубаного дерева і може сягати від 173 до 1607 гривень.
Перед святкуванням 2010 нового року до охорони ялинок було залучено 14 тисяч осіб, проведено 3900 рейдів, виявлено 8,5 тис. незаконно зрубаних ялинок, затримано 874 лісопорушника, сума накладених штрафів склала 782,2 тис. гривень, з яких сплачено 515 тис. грн., розмір відшкодованої шкоди сягнув 1966 тис. грн. Основним методом для збереження ялинок — є альтернативна заміна їх на штучні, адже сучасні технології дозволяють відтворити зовнішній вигляд дерева без шкоди для навколишнього середовища.

## Виноски
1. 1 2  Perry, Joe (27 вересня 2010). Christmas in Germany: A Cultural History (англ.). University of North Carolina Press. с. 32. ISBN 9780807899410. A chronicle from Stasbourg, written in 1604 and widely seen as the first account of a Christmas tree in German-speaking lands, records that Protestant artisans brought fir trees into their homes in the holiday season and decorated them with "roses made of colored paper, apples, wafers, tinsel, sweetmeats, etc." ... The Christmas tree spread out in German society from the top down, so to speak. It moved from elite households to broader social strata, from urban to rural areas, from the Protestant north to the Catholic south, and from Prussia to other German states.
2. ↑  Christmas trees were hung in St. George's Church, Sélestat since 1521:Office de la Culture de Sélestat—The history of the Christmas tree since 1521 (PDF). 18 грудня 2013. Архів оригіналу (PDF) за 18 грудня 2013.
3. 1 2  Новий рік-2024: у яких обласних центрах вирішили встановлювати ялинку. Слово і Діло (укр.). 14 грудня 2023. Процитовано 13 грудня 2023.
4. 1 2  У Києві на Софійській площі засяяла головна ялинка країни. ФОТО. Українська правда _Життя. Процитовано 13 грудня 2023.
5. 1 2  У Львові засвітили подаровану благодійниками головну ялинку міста. www.ukrinform.ua (укр.). 5 грудня 2023. Процитовано 13 грудня 2023.
6. ↑  Комісарова, Олександра (6 січня 2021). Різдво і Новий рік. Фольклористка розповіла, звідки взялись колядники. Суспільне | Новини (укр.). Процитовано 12 вересня 2021.
7. ↑  Mandryk, DeeAnn (25 жовтня 2005). Canadian Christmas Traditions. James Lorimer & Company. с. 67. ISBN 9781554390984. The eight-pointed star became a popular manufactured Christmas ornament around the 1840s and many people place a star on the top of their Christmas tree to represent the Star of Bethlehem.
8. ↑  Gillian Cooke, A Celebration of Christmas, 1980, page 62: "Martin Luther has been credited with the creation of the Christmas tree. ... The Christmas tree did not spring fully fledged into ... tree was slow to spread from its Alsatian home, partly because of resistance to its supposed Lutheran origins."
9. ↑  Дванадцять місяців 1994: Настільна книга-календар Для молодшого шкільного віку /Авт.-упоряд. Скуратівський В. Т.; Ілюстрації Козіної І. П., Мягкової О. В., Павлюк С. І. — К.: Веселка, 1993.- 192 с. ISBN 5-301-01434-X
10. ↑  Crump, William D. (15 вересня 2001). The Christmas Encyclopedia, 3d ed (англ.). McFarland. с. 386. ISBN 9780786468270. Christmas trees in the countryside did not appear until World War I, although Slovenians of German ancestry were decorating trees before then. Traditionally, the family decorates their Christmas tree on Christmas Eve with electric lights, tinsel, garlands, candy canes, other assorted ornaments, and topped with an angel figure or star. The tree and Nativity scene remain until Candlemas (February 2)
11. ↑  Елочные базары
12. 1 2  Повідомлення прес-служби Держкомлісгоспу України 2010-12-14
13. 1 2  Яка ялинка найбільш екологічна? — КліматІнфо, 26.12.2011.
14. ↑  Олег Перегон: обычай ставить живую елку изжил себя — Мост-Харьков, 07.12.2010. (рос.)
15. ↑  Экологи призывают отказаться от живых елок. Архів оригіналу за 31 грудня 2013. Процитовано 14 грудня 2010.
16. ↑  Е. Лебедева. Араукария вместо ёлки // Приусадебная газета. (рос.)
17. ↑  УГКЦ напередодні Різдва закликала відмовитися від знищення ялинки (zaxid.net, 21 грудня 2008). Архів оригіналу за 30 грудня 2013. Процитовано 31 грудня 2008.

title: Різдвяна ялинка

wikitext:
[[File:A1_Christmas_Tree_photo.jpg|посилання=https://en.wikipedia.org/wiki/File:A1_Christmas_Tree_photo.jpg|альт=Christmas tree decorated with lights, stars and glass balls. Wrapped presents are under tree|міні|Різдвяна ялинка, прикрашена [[Гірлянда|гірляндами]], зірками та скляними кулями.]]
[[Файл:Christmas tree in Kyiv, 2019-2020.jpg|thumb|250px|[[Головна ялинка України|Різдвяна ялинка на Софійській площі]]. [[Київ]], [[Україна]].]]{{about|різдвяне дерево|інші значення цього терміна|Ялинка (значення)}}[[Файл:Décoration du sapin de Noël.jpg|thumb|праворуч|Прикрашення різдвяної ялинки. {{не перекладено|Марсель Рідер|Марсель Рідер|fr|Marcel Rieder}}, 1898]]

'''Різдвя́на яли́нка''' — традиційний символ святкування [[Різдво Христове|Різдва Христового]] у вигляді вічнозеленого хвойного дерева, зазвичай [[ялина|ялини]], [[ялиця|ялиці]], або [[сосна|сосни]], що оздоблене [[Ялинкові прикраси|ялинковими прикрасами]], [[Гірлянда|гірляндами]], [[свічка]]ми та іншими елементами {{не перекладено|треба=Різдвяний декор|текст= різдвяного декору|є=Christmas decoration}}.

Звичай прикрашати ялинку на Різдво вперше з'явився у середньовічній [[Лівонія|Лівонії]] (сучасні [[Естонія]] та [[Латвія]]), а також на території сучасної [[Німеччина|Німеччини]], де християни-[[протестанти]] приносили у свої домівки прикрашені дерева. У Німеччині, яка вважається країною, звідки походить різдвяна ялинка, вона асоціюється зі [[Боніфатій Майнцький|святим Боніфатієм]].<ref name="Perry2010"/><ref>Christmas trees were hung in [[St. George's Church, Sélestat]] since 1521:{{cite web|url=http://www.selestat.fr/spip_noel/IMG/pdf/histoire_des_decorations_de_l_arbre_de_noel.pdf|title=Office de la Culture de Sélestat—The history of the Christmas tree since 1521|date=18 грудня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20131218150603/http://www.selestat.fr/spip_noel/IMG/pdf/histoire_des_decorations_de_l_arbre_de_noel.pdf|archive-date=18 грудня 2013|url-status=dead}}</ref> За межами лютеранських районів Німеччини та [[Адміністративно-територіальний поділ Російської імперії|прибалтійських губерній]], зокрема і на території сучасної України, різдвяна ялинка набула популярності у другій половині [[XIX століття]]. В Україні різдвяні ялинки традиційно відривають [[5 грудня|5]]-[[6 грудня]] на [[День Святого Миколая в Україні|день святого Миколая]].<ref name=":0">{{Cite web|title=Новий рік-2024: у яких обласних центрах вирішили встановлювати ялинку|url=https://www.slovoidilo.ua/2023/12/05/infografika/suspilstvo/novyj-rik-2024-yakyx-oblasnyx-centrax-vyrishyly-vstanovlyuvaty-yalynku|website=Слово і Діло|date=2023-12-14|accessdate=2023-12-13|language=uk}}</ref><ref name=":1">{{Cite web|title=У Києві на Софійській площі засяяла головна ялинка країни. ФОТО|url=https://life.pravda.com.ua/society/2023/12/6/258152/|website=Українська правда _Життя|accessdate=2023-12-13}}</ref><ref name=":2">{{Cite web|title=У Львові засвітили подаровану благодійниками головну ялинку міста|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-regions/3796301-u-lvovi-zasvitili-podarovanu-blagodijnikami-golovnu-alinku-mista.html|website=www.ukrinform.ua|date=2023-12-05|accessdate=2023-12-13|language=uk}}</ref>

== Походження звичаю ==
[[Файл:Johansen Viggo - Radosne Boże Narodzenie.jpg|200px|міні|{{не перекладено|Віґґо Югансен||en|Viggo Johansen}}. «Світле Різдво»]]
[[Файл:Woonkamer vol keurig geklede kinderen die bij de kerstboom dansen.jpg|200px|міні|Г. Дж. Овербек «Різдвяна ялинка», 1877]]

=== Сучасна традиція ===

Різдвяні ялинки виникли в епоху [[Відродження]] в Німеччині. Появу ялинки у [[XVI століття|XVI столітті]] іноді пов’язують з протестантським християнським реформатором [[Мартін Лютер|Мартіном Лютером]], який, за легендою, вперше додав запалені свічки до вічнозеленого дерева. У християнстві ялина спочатку символізувала «райське дерево» для вигнання Адама і Єви з раю. Це іноді зображувалося в містерії в день Адама і Єви в календарі святих, 24 грудня. В них потрібно було дерево, яке було ще зелене 24 грудня. Коли 24 грудня все більше сприймали як «Святвечір» перед Різдвом, це райське дерево зажило власним життям як різдвяна ялинка. У [[1492]] році церква Богоматері в Страсбурзі купила 9 ялинок для святкування Нового року парафіями. Тоді у Священній Римській імперії початок року і Різдво збігалися. Приблизно в той же час у Ризі (Латвія) існував звичай, наприклад, наприкінці різдвяного сезону виносити на ринкову площу ялинки, прикрашати їх, а потім спалювати. Є кілька джерел  15-16 століть, які пов'язують ялинки з Різдвом, зимою або Новим роком. Запис в обліковій книзі гуманістичної бібліотеки в Селесті датується 1521 роком:«Так само чотири шилінги лісникові, щоб стерегти дерева від дня святого Томаса (21 грудня)». Одна з найдавніших письмових згадок про ялинку датується [[1527]] роком. Можна прочитати в актах правителів Майну: «різдвяної ялинки» в Хюбнервальді в Штокштадт-ам-Майн. Наступне повідомлення про ялинку також надходить зі Страсбурга. У документі, написаному між 1642 і 1646 роками, теолог Йоганн Конрад Даннгауер лютував проти звичаю встановлювати різдвяні ялинки в будинках: «Серед інших дрібниць, щоб часто святкувати стару різдвяну пору більше, ніж Божим словом, є ще ялинка, яку ставлять вдома, яку обвішують лялечками та цукром. Звідки взялась звичка, я не знаю; це дитячі ігри". З першої половини XVIII століття  новини про ялинку почастішали. Хоча католицька церква здавна вважала вертеп більш символічним, з часом вона також перейняла звичай виставляти ялинку. До кінця 19 століття ялинка також засвідчена в католицьких регіонах Німеччини та Австрії. Першу відому різдвяну ялинку у Відні встановила в [[1814]] році Фанні фон Арнштейн, з [[Берлін]]а. Приблизно з [[1800]] року до середини 20 століття  прикрашена різдвяна ялинка, яку вперше запалювали напередодні Різдва разом із подарунками під нею, була основою німецького Різдва. До Північної Америки ялинка потрапила через німецьких емігрантів і моряків. Коли англійська королева Вікторія пошлюбила [[Альберт Саксен-Кобург-Готський|Альберта Саксен-Кобург-Готського]] в 1840 році, ялинка потрапила в Лондон. Нідерланди, Росія, особливо Петербург і Москва, де ця традиція була поширена лише у найвищих колах, та Італія також завдячують своїми ялинками німцям. У [[1837]] році герцогиня [[Олена Мекленбург-Шверінська|Олена Орлеанська]] представила різдвяну ялинку в палаці [[Тюїльрі (палац)|Тюїльрі]], пізніше внесок у її поширення внесла імператриця Євгенія. Через два десятиліття в Парижі вже продали 35 тисяч ялинок.

=== Схожі традиції з минулого ===

Здавна в багатьох народів світу відбувалось поклоніння деревам. До прикладу, у [[Південні слов'яни|південних слов’ян]] Різдво супроводжується [[Бадняк|бадняком]] — поліном, у якого господар урочисто, з усіма жертвопринесеннями, просить вибачення за те, що мав зрубати це дерево, за чим обсипає зерном, обмащує тістом, і приносить до хати, де його урочисто спалюють. Обряд цей є поширеним і в наші часи.<ref>{{Cite web|title=Різдво і Новий рік. Фольклористка розповіла, звідки взялись колядники|url=https://suspilne.media/94061-rizdvo-i-novij-rik-folkloristka-rozpovila-zvidki-vzalis-koladniki-ta-do-cogo-tut-gimni-soncu/?|website=Суспільне {{!}} Новини|date=2021-01-06|accessdate=2021-09-12|language=uk|first=Олександра|last=Комісарова}}</ref> Аналогічні традиції існували у Греції та [[Різдвяне поліно|західноєвропейських країнах]] — Франції, Іспанії та Англії ({{lang-en|Yule log}}).

За часів [[Давній Рим|Давнього Риму]] на свято [[Сатурналії]], яке святкували у грудні, храми прикрашали вічнозеленими рослинами, як [[плющ]] та [[падуб]]. З [[XIV століття|XIV сторіччя]] [[Дерево пізнання добра і зла|«дерево пізнання добра і зла»]] стало частиною святкової містерії про [[Адам]]а і [[Єва|Єву]] — сценки, які розігрували у [[Святий Вечір|Святвечір]].

== Історія ==
[[Файл:1836-print-of-american-christmas-tree.jpg|200px|міні|Перше друковане зображення різдвяної ялинки, обкладинка роботи «Подарунок незнайомця», Германн Бокум, 1836.]]
[[Файл:Xmastreenewyork06.jpg|міні|200пкс|{{не перекладено|Різдвяна ялинка в Рокфеллеровському центрі||en|Rockefeller Center Christmas Tree}}]]

Перша документальна згадка про прикрашену на [[Різдво]] ялинку, як ціле дерево, датована приблизно [[1510]] роком: у [[Рига|Ризі]] ялинку (можливо кілька) встановили на ратушній площі навпроти [[Кам'яниця_Чорноголових_(Рига)|кам'яниці Братства Чорноголових]]. Протягом XIX століття популярність домашніх ялинок росла в першу чергу серед владних родин [[Європа|Європи]]. І через них традиція розповсюдилася як на європейське населення, так і по всьому світі.

Традиційно, різдвяна ялинка прикрашалась «трояндами з кольорового паперу, яблуками, вафлями, мішурою, солодощами».<ref name="Perry2010">{{cite book|last=Perry|first=Joe|title=Christmas in Germany: A Cultural History|url=https://archive.org/details/christmasgermany00perr|url-access=limited|date=27 вересня 2010|publisher=[[University of North Carolina Press]]|language=en|isbn=9780807899410|page=[https://archive.org/details/christmasgermany00perr/page/n48 32]|quote=A chronicle from Stasbourg, written in 1604 and widely seen as the first account of a Christmas tree in German-speaking lands, records that Protestant artisans brought fir trees into their homes in the holiday season and decorated them with "roses made of colored paper, apples, wafers, tinsel, sweetmeats, etc."{{nbsp}}... The Christmas tree spread out in German society from the top down, so to speak. It moved from elite households to broader social strata, from urban to rural areas, from the Protestant north to the Catholic south, and from Prussia to other German states.}}</ref> Моравські християни першими почали освітлювати ялинки свічками, які після винайдення електрики були замінені на [[різдвяні вогні]]. Сьогодні існує вибір різноматних традиційних і сучасних прикрас, таких як [[гірлянда|гірлянди]], мішура чи цукерки. На верхівці дерева розміщують янгола або зірку, що репрезентують [[Архангел Гавриїл|архангела Гавриїла]] та [[Вифлеємська зірка|Вифлеємську зірку]], відповідно.<ref name="Mandryk2005">{{cite book |last=Mandryk |first=DeeAnn |date=25 жовтня 2005 |title=Canadian Christmas Traditions |publisher=James Lorimer & Company |isbn=9781554390984 |page=[https://archive.org/details/canadianchristma0000mand/page/67 67] |quote=The eight-pointed star became a popular manufactured Christmas ornament around the 1840s and many people place a star on the top of their Christmas tree to represent the Star of Bethlehem. |url=https://archive.org/details/canadianchristma0000mand/page/67 }}</ref> Також популярні такі їстівні прикраси, як пряники, шоколад та інші солодощі, що прив’язуються до гілок дерева або підвішуються стрічками.

Католицька церква довго чинила опір цьому звичаю лютеранської церкви. Перша різдвяна ялинка з'явилась у Ватикані лише в 1982 році.<ref name="Cooke1980">Gillian Cooke, ''A Celebration of Christmas'', 1980, page 62: "Martin Luther has been credited with the creation of the Christmas tree.{{nbsp}}... The Christmas tree did not spring fully fledged into{{nbsp}}... tree was slow to spread from its Alsatian home, partly because of resistance to its supposed Lutheran origins."</ref> Після того, як [[католицька церква]] поступово почала схвалювати цю традицію, ялинки почали урочисто вбирати у [[Центральна Європа|Центральній]], [[Північна Європа|Північній Європі]], а з [[XIX століття]] — у [[Франція|Франції]] та [[Англія|Англії]].

До України звичай ставити на свята ялинку прийшов із Західної Європи.<ref name="Скуратівський">Дванадцять місяців 1994: Настільна книга-календар Для молодшого шкільного віку /Авт.-упоряд. Скуратівський В. Т.; Ілюстрації Козіної І. П., Мягкової О. В., Павлюк С. І. — К.: Веселка, 1993.- 192 с. ISBN 5-301-01434-X</ref> Першу різдвяну ялинку в [[Одеса|Одесі]] встановили у грудні 1811 року для різдвяного балу, який дав градоначальник Одеси та генерал-губернатор граф [[Арман Емманюель дю Плессі, герцог де Рішельє|Еммануїл Йосипович Рішельє]] на честь дочки княгині [[Наришкіна Марія Антонівна|Марії Наришкіної]] Софії. На початку [[XX століття]] більшість українських селян, для яких головним атрибутом Різдва залишався [[дідух]], не рубала на свято ялинок, але традиція прикрашання різдвяної ялинки на Святвечір вже на той час побутувала серед заможних українців.

У [[XXI століття|XXI столітті]] в Україні різдвяні ялинки традиційно відривають [[5 грудня|5]]-[[6 грудня]] на [[День Святого Миколая в Україні|день святого Миколая]].<ref name=":0" /><ref name=":1" /><ref name=":2" />

У [[Західне християнство|західнохристиянській]] традиції, залежно від країни, різдвяні ялинки встановлюються в такі дні, як перший день [[Адвент|Різдвяного посту]] або [[Святвечір]].<ref name="Crump2001">{{cite book|last=Crump|first=William D.|title=The Christmas Encyclopedia, 3d ed.|date=15 вересня 2001|publisher=McFarland|language=en |isbn=9780786468270|page=386|quote=Christmas trees in the countryside did not appear until World War I, although Slovenians of German ancestry were decorating trees before then. Traditionally, the family decorates their Christmas tree on Christmas Eve with electric lights, tinsel, garlands, candy canes, other assorted ornaments, and topped with an angel figure or star. The tree and Nativity scene remain until Candlemas (February 2)}}</ref>
== Різдвяна ялинка у мистецтві ==
У оповіданні українського письменника [[Коцюбинський Михайло Михайлович|Михайла Коцюбинського]] «Ялинка» <small>([[s:Ялинка|читати на «Вікіджерелах»]])</small>, що було опубліковане у 1891 році, розповідається про сільського хлопчика Василька, улюблене дерево якого було зрубане і продане у панський будинок, де його використали у якості різдвяної декорації.

{{цитата|'' — Добридень вам, — удався він до Якима. — Чи не продали б ви, чоловіче, тієї ялинки, що росте у вашім садочку? Пани послали мене знайти дітям ялинку на святий вечір; я вже другий день шукаю і не можу знайти гарної...''}}

== Кампанії проти різдвяної ялинки ==
[[1916]] року в царській Росії [[Священний синод Російської православної церкви]] закликав бойкотувати ялинку, що вже набула популярності, як традицію, започатковану в Німеччині, що була ворогом під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]].

[[1927]] року в СРСР розпочалася антирелігійна кампанія, Різдво викреслили з радянського календаря, а [[Святий Миколай (персонаж)|Святий Миколай]] та різдвяна ялинка були заборонені. Ялинку [[більшовики]] вважали «буржуазним і релігійним пережитком»<ref>[http://vz.ru/society/2005/11/29/14107.html Елочные базары]</ref>. У 1935 році різдвяна ялинка у СРСР була офіційно відновлена під назвою «[[новорічна ялинка]]» ({{lang-ru|новогодняя ёлка}}).

== Реалізація ялинок в Україні ==
{{Докладніше|Головна ялинка України}}[[Файл:Sophia 2014.jpg|thumb|200пкс|Запалення ялинки на [[Софійська площа (Київ)|Софійській площі в Києві]], [[День святого Миколая|19 грудня]] 2014 року]]
Площа ялинкових плантацій по Україні — 5 тис. га. Лісогосподарські підприємства до свята нового 2011 року можуть поставити на ринок близько 5,5 мільйонів ялинок.

В середньому державними лісгоспами в Україні щорічно реалізується близько 1 млн ялинок, які вирощені на плантаціях або заготовлені в лісових масивах під час рубок догляду.

Відпуск ялинок торговим мережам, а також населенню, відбувається в кожному [[Лісництво|лісництві]] будь-якого лісогосподарського підприємства і лише за наявності відпускного клейма та відповідних документів.

Гуртові та роздрібні ціни на ялинки визначаються кожним лісгоспом окремо, в залежності від попиту та ринкової кон'юнктури<ref name="d">Повідомлення прес-служби Держкомлісгоспу України 2010-12-14</ref>.

== Екологічна загроза ==
На сьогодні великою проблемою стало масове неконтрольоване вирубування дерев напередодні свят. Попри намагання держави контролювати ситуацію правоохоронними органами, в Україні є багато браконьєрів, що вирубують молоді ялини, відпилюють верхівки живих ялин (після чого дерева не можуть дати повноцінне потомство) та валять великі дерева, щоб відпиляти верхівку. Окрім цього, складно контролювати і лісничих, що здійснюють вирубку ялин офіційно, — вони мають спокусу вирубувати більше дерев від запланованого. Це призводить до надмірного зниження популяції та негативного впливу на генетику хвойних лісів і лісонасаджень, оскільки для продажу обирають найкрасивіші дерева.<ref name="klinfo">[http://climateinfo.org.ua/content/yaka-yalinka-naibilsh-ekologichna Яка ялинка найбільш екологічна?] — КліматІнфо, 26.12.2011.</ref>

Відтак багато громадський організацій екологічної спрямованості популяризують використання замінників вирубаних ялинок,<ref>[http://most-kharkov.info/press-centre/press-release/35741.html Олег Перегон: обычай ставить живую елку изжил себя] — Мост-Харьков, 07.12.2010. {{ref-ru}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://dp.kp.ua/daily/081210/257072/ |title=Экологи призывают отказаться от живых елок |access-date=2010-12-14 |archive-date=2013-12-31 |archive-url=https://web.archive.org/web/20131231001458/http://dp.kp.ua/daily/081210/257072/ |url-status=dead }}</ref> серед яких:<ref name="klinfo"/>
* жива ялинка на подвір'ї чи вулиці
* композиція з хвойного гілля
* традиційний український [[дідух]]
* жива [[араукарія]] у горщику, що може рости у квартирі багато років<ref>Е. Лебедева. [http://www.podvor.ru/flowers/full.php?aid=605 Араукария вместо ёлки] // Приусадебная газета. {{ref-ru}}</ref>
* штучна ялинка.

У кінці [[2008]] року [[УГКЦ]] підтримала природозахисні організації та закликала вірних не купувати справжню ялинку, а користуватися штучною чи виростити і прикрашати ялинку перед власним будинком<ref>{{Cite web |url=http://www.zaxid.net/newsua/2008/12/21/171528/ |title=УГКЦ напередодні Різдва закликала відмовитися від знищення ялинки (zaxid.net, 21 грудня 2008) |accessdate=31 грудня 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20131230232720/http://zaxid.net/newsua/2008/12/21/171528/ |archivedate=30 грудня 2013 |deadurl=yes }}</ref>.

== Охорона ялинок ==
[[Державний комітет лісового господарства України|Держкомлісгосп України]] у передноворічний період запроваджує посилені заходи охорони та збереження хвойних лісових насаджень, ялинкових селекційних плантацій і ділянок особливо цінних хвойних порід. Організовуються спеціальні рейдові бригад із працівників лісової охорони, представників МВС та Мінприроди. В їх обов'язки входить затримка крадіїв та складання протоколів на нелегальних заготівельників ялинок. За самовільні рубки накладається адміністративний штраф у розмірі від 5 до 10 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (85-170 грн.), а також відшкодування заподіяної лісу шкоди. Розмір шкоди вираховується відповідно до товщини стовбура нелегально зрубаного дерева і може сягати від 173 до 1607 гривень.

Перед святкуванням 2010 нового року до охорони ялинок було залучено 14 тисяч осіб, проведено 3900 рейдів, виявлено 8,5 тис. незаконно зрубаних ялинок, затримано 874 лісопорушника, сума накладених штрафів склала 782,2 тис. гривень, з яких сплачено 515 тис. грн., розмір відшкодованої шкоди сягнув 1966 тис. грн<ref name="d" />. Основним методом для збереження ялинок — є альтернативна заміна їх на штучні, адже сучасні технології дозволяють відтворити зовнішній вигляд дерева без шкоди для навколишнього середовища.

== Див. також ==
* [[Дідух]]
* [[Гільце]] — обрядове деревце традиційного весілля, що нагадує різдвяну ялинку.
* [[Підставка для ялинки]]

== Виноски ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Christmas trees}}
* [https://znaj.ua/popcorn/197138-novorichni-prigodi-yalinki-vitoki-tradiciji-naryadzhati-yalinku Звідки пішла традиція наряджати ялинку на Різдво і Новий рік?]
*[http://news.ugcc.ua/articles/yalinka__simvol_rіzdva_chi_novogo_roku_zhiva_chi_shtuchna_84956.html Ялинка – символ Різдва чи Нового року, жива чи штучна?]
*[https://web.archive.org/web/20091229155923/http://12.net.ua/newyear/elka.htm Как возник обычай наряжать елку на Новый Год?] {{ref-ru}}
* [http://newyear.at.ua/istorya-new-year-yalinki.html Історія новорічної ялинки]
* [http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=10314 Рибас Александр де. Старая Одесса : ист. очерки и воспоминания / Александр де-Рибас. – Одесса : Кн. магазин Георгія Руссо, 1913. – 379 с., 32 л. ил.]

{{Різдво}}
{{Ялинка}}

[[Категорія:Ялинки|*]]
[[Категорія:Символи]]
[[Категорія:Винаходи Німеччини]]


text:
# Карівець Ігор Володимирович
І́гор Володи́мирович Ка́рівець (*21 лютого 1968, Львів) — український науковець у галузі філософії й перекладач. Відомий передусім завдяки працям у галузі феноменології, філософського аналізу езотеризму та інтегрального традиціоналізму (лат. philosophiae perennis).

## Біографічні дані
Ігор Карівець здобув вищу освіту у Львівському політехнічному інституті на радіотехнічному факультеті (1986—1992), пізніше закінчив з відзнакою філософський факультет Львівського державного університету імені Івана Франка (1992—1997).
Навчався в аспірантурі при кафедрі філософії Львівського національного університету імені Івана Франка (1997—2000). З 1998 по 2005 роки працював учителем філософії у Приватному ліцеї імені Климентія Шептицького. У 2005 році захистив кандидатську дисертацію «Семантика трансцендентного в соціальному бутті людини» за спеціальністю «Соціальна філософія та філософія історії». Науковим керівником був доктор філософських наук, професор Анатолій Карась, завідувач кафедри філософії Львівського університету. На кафедрі філософії Національного університету «Львівська політехніка» Ігор Карівець працює з 2002 року (у 2002—2006 рр. — на посаді старшого викладача, з 2006 р. — на посаді доцента). У 2011 році йому присвоєно вчене звання доцента.
У жовтні 2015 року він захистив докторську дисертацію «Повсякдення у просторі соціально-філософської рефлексії: теорії, елементи та принципи дослідження» за спеціальністю «Соціальна філософія та філософія історії». Науковим керівником був доктор філософських наук, професор Іван Карпенко, декан філософського факультету Харківського національного університету імені Василя Каразіна.
Ігор Карівець — ініціатор та співорганізатор щодворічної Всеукраїнської науково-практичної конференції «На шляху до синтезу філософії, науки і релігії» (проводиться з 2007 року). Один із організаторів проекту «Логос Традиції» (2011 рік).
Коло наукових інтересів Ігоря Карівця охоплює соціальну філософію, онтологічні та гносеологічні проблеми постнекласичної науки, філософську антропологію, філософію свідомості, феноменологію повсякдення та дидактику філософії.
Перекладач з польської й англійської мов.

## Твори

### Переклади
- Мішель Фуко. Що таке Просвітництво? / Пер. з франц. Ігора Карівця // Гуманітарні візії. - 1(2). - 2015. - С.109-116
- Крішнамурті Дж. Початки навчання / Пер. з англ.: Ігор Карівець, Ірина Карівець. — Львів: Аверс, 2008. — 212 с. — (Серія «Логос Традиції»)
- Крішнамурті Дж. Свобода від відомого. Перша й остання свобода / Пер. з англ., передмова, примітки Ігоря Карівця, літературне редагування та коректура Ірини Карівець. — Львів: ЗУКЦ, 2012. — 192 с. — (Серія «Логос Традиції»)
- Оскар Вайлд. Душа людини за Соціалізму/ Пер. з англ. Ігор Карівець, Ірина Карівець // Кур'єр Кривбасу. — 2012. — № 276-277. — с. 77-104.
- Скарґа Б. «І на початку було слово»/ Барбара Скарґа//Вісник «Філософські науки» Національного університету «Львівська політехніка» — № 780-2014 — С. 109—112

### Наукові праці
Монографії:
- Карівець І. В. Повсякдення: між трансценденталізмом і дивовижністю. -Львів: Видавництво Львівської політехніки, 2012. — 256 с.
- Карівець І. В. Від редукованого до складнісного: особливості постнекласичного мислення та науки (розділ колективної монографії) // Наука і цінності людського буття: колективна монографія. За заг. ред. д-ра філос. наук, професора В. П. Мельника. — Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2013. — С.64-77.

Статті:
- Karivets Ihor. Kazimierz Twardowski’s analysis of thinking and rationalism // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2022. – Vol. 5, iss. 1. –  С. 35–42

- Karivets Ihor, Kadykalo Andrii. Modern Western philosophy and Ukrainian philosophical ideas in Eastern Galicia: the cases of Hankevych and Svientsits’kyi [Електронний ресурс] // Studies in East European Thought. – 2022.

- Карівець І. В. Джидду Крішнамурті: “мислення без думання”, осяяння та ґрунт // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2021. – Т. 4, № 1. –  С. 13–19.

- Карівець І. В. Пізнавальний потенціал спекулятивного мислення: британська спекулятивна метафізика абсолюту // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2020. – Т. 3, № 1. –  С. 44–50

- Карівець І. В. Справа мислення Мартина Гайдеґера // Філософська думка. – 2020. – № 1. –  С. 70–79.

- Карівець І. В. Апофатична філософія свободи Джидду Крішнамурті // Філософська думка. – 2019. – № 3. –  С. 104–116.

- Karivets Ihor. F. Brentano and K. Twardowski: some traces of their influence on the contemporary Ukrainian scholars // Problemos. – 2019. – Vol. 96. –  P. 96–106

- Карівець І. В. Проблемне навчання філософії (на прикладі Національного університету «Львівська політехніка») // Філософія освіти. – 2018. – Т. 22 (1). –  С. 180–198.

- Карівець І. В. Революція Гідності у гуманітаристиці України // Філософська думка. – 2017. – № 6. –  С. 99–110.

- Карівець І. Суть філософії, або чому ненавидять філософію // Гуманітарні візії. - 2017. - 3 (1). - С. 81–86

- Карівець І. Метафілософія Григорія Сковороди // Гуманітарні візії. - 2016. - 2 (1). - С. 87-90
- Карівець І. Метафора дуалізму у гностицизмі // На шляху до синтезу філософії, науки та релігії. Матеріали Круглого столу на тему: «Поетика і практика езотеризму», 3-4 квітня 2015 року / За ред. І. В. Карівця. Львів: «Салон оперативної поліграфії», 2015. — С. 49-56
- Карівець І. В. Публічна політика за умов кризи, або коли Платон зустрічається з Людвігом фон Мізесом // Економічна теорія та публічна політика: цикл конференцій «Людвіґ фон Мізес і сучасні суспільства» [Текст]: зб. наук. пр. / за наук. ред. М. З. Буника, І. Б. Кіянки — Львів: ЛРІДУ НАДУ. — C. 39 — 45
- Карівець І. В. Філософія і філософська освіта //Філософська думка. — 2014. — № 6. — С.77-81
- Карівець І. В. Повсякдення як об'єкт і як феномен: спроба синтезу двох стратегічних підходів / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 4(136) травень-червень 2015. — С. 36-39
- Карівець І. В. Буття і становлення в екзистенціалістській антропології С. К'єркеґора / І. В. Карівець // Идеи. Философско списание. — Книжка 1 (3). — Април, година II, 2014. — Пловдив (Бьлгария). — С. 179—186
- Карівець І. В. Повсякденні практики і зміна / І. В. Карівець // Філософські пошуки. Вип. І. — Львів: Ліга-Прес, 2014. — 238 с. — С.145-153
- Карівець І. В. Фундаментальна онтологія Мартіна Гайдеґґера: справжність і повсякденні практики / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 3(129) травень-червень 2014. — С. 81-85
- Карівець І. В. Метаметодологічні особливості метатеорії повсякдення / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 2(128) березень-квітень 2014. — С. 136—141
- Karivets I. Contemplation, Miracle and Novelty: Towards the Foundations of Religious Experience// Sententiae: Наукові праці Спілки дослідників модерної філософії (Паскалівського товариства). — № 2 (ХХІХ). — 2013. — С. 127—137
- Карівець І. Антропологічні та соціальні аспекти ситуації: Сартр, Ясперс, Рікер / І.Карівець // Вісник Нац. ун-ту «Львівська політехніка». № 750. — Філософські науки. — Львів: Вид-во Львівської політехніки, 2013. — С. 23-28 — 111 с.
- І. Карівець. Джидду Крішнамурті: між адвайтою-ведантою і буддизмом / Карівець І. // Історія релігій в Україні: науковий щорічник / упоряд. О. Киричук, М. Омельчук, І. Орлевич. — Львів.: Інститут Релігієзнавства — філія Львівського музею історії релігії; вид-во «Логос», 2013. — Книга II. Частина 2: Соціологія і політологія. Частина 3: Філософія та етнологія. Частина 4: Музейництво, сакральне мистецтво. — С. 198—207
- Карівець І. В., Кудлик З. В. Філософські особливості екологічної свідомості // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис Інституту філософії імені Г. С. Сковороди НАН України та Полтавського державного педагогічного університету імені В. Г. Короленка. — Випуск 27. — Київ-Полтава, 2012. — С. 80-90
- Карівець І. Динамічна рівновага життєсвіту людини // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред. В. М. Вашкевич. — К.: ВІР УАН, 2012. — Випуск 58 (№ 3). — С. 274—278
- Карівець І. Інтуїція і «чуття буденності» // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред. В. М. Вашкевич. — К: ВІР УАН, 2012. — Випуск 61 (№ 6). — С. 266—270
- Карівець І. Некласична філософія, повторення і повсякдення // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред.. В. М. Вашкевич. — К.: ВІР УАН, 2012. — Випуск 64 (№ 9). — С.218-221
- Карівець І. Чому капіталізм неможливий за олігархії? Людвіѓ фон Мізес про світоглядні основи капіталізму // Економіка та бюрократія у відкритому суспільстві: до 130-ї річниці з дня народження Людвіѓа фон Мізеса: зб. наук. пр. / за ред. М. З. Буника, І. Б. Кіянки. — Львів: ЛРіДУ НАДУб 2012. — С. 178—186
- Каривец И. В.  Лео Штраус о чтении и интерпретации эзотерических текстов // Мистико-эзотерическое движение в теории и практике. «Тайное и явное»: многообразие репрезентаций эзотеризма и мистицизма. Сб. материалов Четвертой международной конференции (2-4 декабря 2011 г., Дпепропетровск) / Под ред. С. В. Пахомова. — СПб.: РХГА, 2011. — С. 46-55
- Karivets I. Is the Phenomenon of Non-Intentional «Self-Other» relation Possible?// Analecta Husserliana. The Yearbook of Phenomenological Research. Volume CV. Phenomenology and Existentialism in the Twentieth Century. Book 3. Heralding the New Enlightenment. Edited by Anna-Tereza Tymieniecka, Springer Dordrecht Heidelberg London New York, 2010, P. 209—220
- Карівець І. Перевизначаючи притомність і свідомість// Parerga: Międzynarodowe Studia Filozoficzne. Tom 2: 2010. — Warszawa: Wyższa Szkoła Finansów i Zarządzana. — S. 69-80
- Карівець І. Повсякденність: феноменологічний аналіз // Філософські пошуки. — Вип. ХХІІІ. — Львів-Одеса, 2007. — С.170-182.
- Карівець І. Осмислення тіла в постмодерністській французькій філософії // Вісник Нац. ун-т «Львів. політехніка». — № 578. Філософські науки. — 2007. — С. 29-34.
- Карівець І. Типи філософувань, або як і для чого мислять? // Вісник Нац. ун-т «Львів. політехніка». — № 550. Філософські науки. — 2006. — С. 23-30.
- Карівець І. Людське пізнання: між образом і схемою // Вісник НУ «Львівська політехніка». — № 525. Філософські науки. — 2005. — С.17-24.
- Карівець І. Що таке спільне? // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис. — 2004. — № 11. — С.80-94.
- Карівець І. Навчання філософії в середній школі та природа мислення // Філософські пошуки. — Вип. ХХ. — Львів-Одеса, 2004. — С.33-43.
- Карівець І. Про мислення і мислителя // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис. — 2002. — № 10. — С.35-45.

## Участь у конференціях за межами України
- "Kazimierz Twardowski on Philosophy and Contemporary Discussion Between Representatives of Natural Sciences and Humanities in Ukraine / Kazimierz Twardowski o filozofii a współczesna dyskusja miedzy przedstawicielami nauk przyrodniczych i humanistycznych na Ukrainie", International Symposium "Kazimierz Twardowski and Philosophy in the Central Europe, University of Warsaw, October 11-12, 2018.
- «Is the Phenomenon of Non-Intentional „Self-Other“ relation Possible?», The Fourth World Congress of Phenomenology «Phenomenology and Existentialism in the Twentieth Century», August 17-20 2008, Jagiellonian University of Krakow, Poland.
- «On the nature of common sense and scientific knowledge: post-non-classical research», International Conference «Scientific and Common Knowledge: the Big Divide?», organized by Katedra Filozofii Wyższej Szkoły Gospodarki w Bydgoszczy and Laboratoire de Philosophie et d'Histoire des Sciences — Archives Poincaré, Nancy-Université, Université Nancy 2 & Centre National de la recherché Scientifique (Unité Mixte de Recherche 7117), September 5-6 2007, Bydgoszcz, Poland.
- «What stands behind the atheism of Nietzsche and Heidegger?», 2 Treffen der Martin-Heidegger-Forschungsgruppe «Heidegger und Nietzsche», May 26-29 2004, Schloss, Meßkirch, Germany.

title: Карівець Ігор Володимирович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Ігор Карівець
| ім'я_мовою_оригінала = Ігор Володимирович Карівець
| зображення         = Ihor_Karivets.JPG
| зображення_розмір  = 250 пкс
| зображення_підпис  = Ігор Карівець. Травень 2007 року.
| дата народження    = 21.2.1968
| місце народження   = [[Львів]]
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         = Львів
| громадянство       = {{URS}}→{{UKR}}
| національність     = [[українці|українець]]
| галузь             =
| заклад             = [[Львівська політехніка]]
| Alma Mater         = [[Львівська політехніка|Львівський політехнічний інститут]], [[Львівський університет]]
| Посада             = [[доцент]] Львівської політехніки
| відомий через      =
| звання             = доцент
| ступінь            = доктор філософських наук
| керівник           = [[Карась Анатолій Федосович|Анатолій Карась]], [[Карпенко Іван Васильович|Іван Карпенко]]
| учні               =
| Батько             =
| Мати               =
| Дружина            =
| Чоловік            =
| Діти               =
| нагороди           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}

'''І́гор Володи́мирович Ка́рівець''' (*{{ДН|21|2|1968}}, [[Львів]]) — український [[науковець]] у галузі філософії й [[перекладач]]. Відомий передусім завдяки працям у галузі [[феноменологія|феноменології]], філософського аналізу [[езотеризм]]у та [[Інтегральний традиціоналізм|інтегрального традиціоналізму]] ({{lang-la|philosophiae perennis}}).

== Біографічні дані ==
Ігор Карівець здобув вищу освіту у [[Львівська політехніка|Львівському політехнічному інституті]] на радіотехнічному факультеті (1986—1992), пізніше закінчив з відзнакою філософський факультет [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського державного університету імені Івана Франка]] (1992—1997).

Навчався в аспірантурі при кафедрі філософії Львівського національного університету імені Івана Франка (1997—2000). З 1998 по 2005 роки працював учителем філософії у Приватному ліцеї імені Климентія Шептицького. У 2005 році захистив кандидатську дисертацію «Семантика трансцендентного в соціальному бутті людини» за спеціальністю «Соціальна філософія та філософія історії». Науковим керівником був доктор філософських наук, професор [[Карась Анатолій Федосович|Анатолій Карась]], завідувач кафедри філософії Львівського університету. На кафедрі філософії Національного університету «Львівська політехніка» Ігор Карівець працює з 2002 року (у 2002—2006 рр. — на посаді старшого викладача, з 2006 р. — на посаді доцента). У 2011 році йому присвоєно вчене звання доцента.

У жовтні 2015 року він захистив докторську дисертацію «Повсякдення у просторі соціально-філософської рефлексії: теорії, елементи та принципи дослідження» за спеціальністю «Соціальна філософія та філософія історії». Науковим керівником був доктор філософських наук, професор [[Карпенко Іван Васильович|Іван Карпенко]], декан філософського факультету [[Харківський національний університет імені В.Н. Каразіна|Харківського національного університету імені Василя Каразіна]].

Ігор Карівець — ініціатор та співорганізатор щодворічної Всеукраїнської науково-практичної конференції «На шляху до синтезу філософії, науки і релігії» (проводиться з 2007 року). Один із організаторів проекту «Логос Традиції» (2011 рік).

Коло наукових інтересів Ігоря Карівця охоплює [[соціальна філософія|соціальну філософію]], [[онтологія|онтологічні]] та [[гносеологія|гносеологічні]] проблеми постнекласичної науки, [[філософська антропологія|філософську антропологію]], [[філософія свідомості|філософію свідомості]], [[феноменологія|феноменологію]] повсякдення та [[дидактика|дидактику]] філософії.

Перекладач з польської й англійської мов<ref>{{Cite web |url=http://levhrytsyuk.blogspot.com/2012/10/40.html |title=Інтерв'ю з Ігорем Карівцем на сайті «Why Translator» |accessdate=5 грудня 2015 |archive-date=8 грудня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151208235412/http://levhrytsyuk.blogspot.com/2012/10/40.html }}</ref>.

== Твори ==

=== Переклади ===
* Мішель Фуко. Що таке Просвітництво? / Пер. з франц. Ігора Карівця // Гуманітарні візії. - 1(2). - 2015. - С.109-116
*''Крішнамурті Дж.'' Початки навчання / Пер. з англ.: Ігор Карівець, Ірина Карівець. — Львів: Аверс, 2008. — 212 с. — (Серія «Логос Традиції»)
* ''Крішнамурті Дж.'' Свобода від відомого. Перша й остання свобода / Пер. з англ., передмова, примітки Ігоря Карівця, літературне редагування та коректура Ірини Карівець. — Львів: ЗУКЦ, 2012. — 192 с. — (Серія «Логос Традиції»)
* ''Оскар Вайлд''. Душа людини за Соціалізму/ Пер. з англ. Ігор Карівець, Ірина Карівець // Кур'єр Кривбасу. — 2012. — № 276-277. — с. 77-104.
* Скарґа Б. «І на початку було слово»/ Барбара Скарґа//Вісник «Філософські науки» Національного університету «Львівська політехніка» — № 780-2014 — С. 109—112

=== Наукові праці ===
Монографії:

* ''Карівець І. В.'' Повсякдення: між трансценденталізмом і дивовижністю. -Львів: Видавництво Львівської політехніки, 2012. — 256 с.
* ''Карівець І. В.'' Від редукованого до складнісного: особливості постнекласичного мислення та науки (розділ колективної монографії) // Наука і цінності людського буття: колективна монографія. За заг. ред. д-ра філос. наук, професора В. П. Мельника. — Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2013. — С.64-77.

Статті:

* Karivets Ihor. Kazimierz Twardowski’s analysis of thinking and rationalism // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2022. – Vol. 5, iss. 1. –  С. 35–42

* Karivets Ihor, Kadykalo Andrii. Modern Western philosophy and Ukrainian philosophical ideas in Eastern Galicia: the cases of Hankevych and Svientsits’kyi [Електронний ресурс] // Studies in East European Thought. – 2022.

* Карівець І. В. Джидду Крішнамурті: “мислення без думання”, осяяння та ґрунт // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2021. – Т. 4, № 1. –  С. 13–19.

* Карівець І. В. Пізнавальний потенціал спекулятивного мислення: британська спекулятивна метафізика абсолюту // Епістемологічні дослідження у філософії, соціальних і політичних науках. – 2020. – Т. 3, № 1. –  С. 44–50

* Карівець І. В. Справа мислення Мартина Гайдеґера // Філософська думка. – 2020. – № 1. –  С. 70–79.

* Карівець І. В. Апофатична філософія свободи Джидду Крішнамурті // Філософська думка. – 2019. – № 3. –  С. 104–116.

* Karivets Ihor. F. Brentano and K. Twardowski: some traces of their influence on the contemporary Ukrainian scholars // Problemos. – 2019. – Vol. 96. –  P. 96–106

* Карівець І. В. Проблемне навчання філософії (на прикладі Національного університету «Львівська політехніка») // Філософія освіти. – 2018. – Т. 22 (1). –  С. 180–198.

* Карівець І. В. Революція Гідності у гуманітаристиці України // Філософська думка. – 2017. – № 6. –  С. 99–110.

* Карівець І. Суть філософії, або чому ненавидять філософію // Гуманітарні візії. - 2017. - 3 (1). - С. 81–86

* Карівець І. Метафілософія Григорія Сковороди // Гуманітарні візії. - 2016. - 2 (1). - С. 87-90
*''Карівець І.'' Метафора дуалізму у гностицизмі // На шляху до синтезу філософії, науки та релігії. Матеріали Круглого столу на тему: «Поетика і практика езотеризму», 3-4 квітня 2015 року / За ред. І. В. Карівця. Львів: «Салон оперативної поліграфії», 2015. — С. 49-56
* ''Карівець І. В.'' Публічна політика за умов кризи, або коли Платон зустрічається з Людвігом фон Мізесом // Економічна теорія та публічна політика: цикл конференцій «Людвіґ фон Мізес і сучасні суспільства» [Текст]: зб. наук. пр. / за наук. ред. М. З. Буника, І. Б. Кіянки — Львів: ЛРІДУ НАДУ. — C. 39 — 45
* ''Карівець І. В.'' Філософія і філософська освіта //Філософська думка. — 2014. — № 6. — С.77-81
* ''Карівець І. В.'' Повсякдення як об'єкт і як феномен: спроба синтезу двох стратегічних підходів / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 4(136) травень-червень 2015. — С. 36-39
* ''Карівець І. В.'' Буття і становлення в екзистенціалістській антропології С. К'єркеґора / І. В. Карівець // Идеи. Философско списание. — Книжка 1 (3). — Април, година II, 2014. — Пловдив (Бьлгария). — С. 179—186
* ''Карівець І. В.'' Повсякденні практики і зміна / І. В. Карівець // Філософські пошуки. Вип. І. — Львів: Ліга-Прес, 2014. — 238 с. — С.145-153
* ''Карівець І. В.'' Фундаментальна онтологія Мартіна Гайдеґґера: справжність і повсякденні практики / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 3(129) травень-червень 2014. — С. 81-85
* ''Карівець І. В.'' Метаметодологічні особливості метатеорії повсякдення / І. В. Карівець // Схід. Аналітично-інформаційний журнал: економіка, історія, філософія. — № 2(128) березень-квітень 2014. — С. 136—141
* ''Karivets I.'' Contemplation, Miracle and Novelty: Towards the Foundations of Religious Experience// Sententiae: Наукові праці Спілки дослідників модерної філософії (Паскалівського товариства). — № 2 (ХХІХ). — 2013. — С. 127—137
* ''Карівець І.'' Антропологічні та соціальні аспекти ситуації: Сартр, Ясперс, Рікер / І.Карівець // Вісник Нац. ун-ту «Львівська політехніка». № 750. — Філософські науки. — Львів: Вид-во Львівської політехніки, 2013. — С. 23-28 — 111 с.
* ''І. Карівець.'' Джидду Крішнамурті: між адвайтою-ведантою і буддизмом / Карівець І. // Історія релігій в Україні: науковий щорічник / упоряд. О. Киричук, М. Омельчук, І. Орлевич. — Львів.: Інститут Релігієзнавства — філія Львівського музею історії релігії; вид-во «Логос», 2013. — Книга II. Частина 2: Соціологія і політологія. Частина 3: Філософія та етнологія. Частина 4: Музейництво, сакральне мистецтво. — С. 198—207
* ''Карівець І. В., Кудлик З. В.'' Філософські особливості екологічної свідомості // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис Інституту філософії імені Г. С. Сковороди НАН України та Полтавського державного педагогічного університету імені В. Г. Короленка. — Випуск 27. — Київ-Полтава, 2012. — С. 80-90
* ''Карівець І.'' Динамічна рівновага життєсвіту людини // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред. В. М. Вашкевич. — К.: ВІР УАН, 2012. — Випуск 58 (№ 3). — С. 274—278
* ''Карівець І.'' Інтуїція і «чуття буденності» // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред. В. М. Вашкевич. — К: ВІР УАН, 2012. — Випуск 61 (№ 6). — С. 266—270
* ''Карівець І.'' Некласична філософія, повторення і повсякдення // Гілея: науковий вісник. Збірник наукових праць / Гол. ред.. В. М. Вашкевич. — К.: ВІР УАН, 2012. — Випуск 64 (№ 9). — С.218-221
* ''Карівець І.'' Чому капіталізм неможливий за олігархії? Людвіѓ фон Мізес про світоглядні основи капіталізму // Економіка та бюрократія у відкритому суспільстві: до 130-ї річниці з дня народження Людвіѓа фон Мізеса: зб. наук. пр. / за ред. М. З. Буника, І. Б. Кіянки. — Львів: ЛРіДУ НАДУб 2012. — С. 178—186
* ''Каривец И. В.''  Лео Штраус о чтении и интерпретации эзотерических текстов // Мистико-эзотерическое движение в теории и практике. «Тайное и явное»: многообразие репрезентаций эзотеризма и мистицизма. Сб. материалов Четвертой международной конференции (2-4 декабря 2011 г., Дпепропетровск) / Под ред. С. В. Пахомова. — СПб.: РХГА, 2011. — С. 46-55
* ''Karivets I.'' Is the Phenomenon of Non-Intentional «Self-Other» relation Possible?// Analecta Husserliana. The Yearbook of Phenomenological Research. Volume CV. Phenomenology and Existentialism in the Twentieth Century. Book 3. Heralding the New Enlightenment. Edited by Anna-Tereza Tymieniecka, Springer Dordrecht Heidelberg London New York, 2010, P. 209—220
* ''Карівець І.'' Перевизначаючи притомність і свідомість// Parerga: Międzynarodowe Studia Filozoficzne. Tom 2: 2010. — Warszawa: Wyższa Szkoła Finansów i Zarządzana. — S. 69-80
* ''Карівець І.'' Повсякденність: феноменологічний аналіз // Філософські пошуки. — Вип. ХХІІІ. — Львів-Одеса, 2007. — С.170-182.
* ''Карівець І.'' Осмислення тіла в постмодерністській французькій філософії // Вісник Нац. ун-т «Львів. політехніка». — № 578. Філософські науки. — 2007. — С. 29-34.
* ''Карівець І.'' Типи філософувань, або як і для чого мислять? // Вісник Нац. ун-т «Львів. політехніка». — № 550. Філософські науки. — 2006. — С. 23-30.
* ''Карівець І.'' Людське пізнання: між образом і схемою // Вісник НУ «Львівська політехніка». — № 525. Філософські науки. — 2005. — С.17-24.
* ''Карівець І.'' Що таке спільне? // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис. — 2004. — № 11. — С.80-94.
* ''Карівець І.'' Навчання філософії в середній школі та природа мислення // Філософські пошуки. — Вип. ХХ. — Львів-Одеса, 2004. — С.33-43.
* ''Карівець І.'' Про мислення і мислителя // Філософські обрії. Науково-теоретичний часопис. — 2002. — № 10. — С.35-45.

== Участь у конференціях за межами України ==
* "Kazimierz Twardowski on Philosophy and Contemporary Discussion Between Representatives of Natural Sciences and Humanities in Ukraine / Kazimierz Twardowski o filozofii a współczesna dyskusja miedzy przedstawicielami nauk przyrodniczych i humanistycznych na Ukrainie", International Symposium "Kazimierz Twardowski and Philosophy in the Central Europe, University of Warsaw, October 11-12, 2018.
*«Is the Phenomenon of Non-Intentional „Self-Other“ relation Possible?», The Fourth World Congress of Phenomenology «Phenomenology and Existentialism in the Twentieth Century», August 17-20 2008, Jagiellonian University of Krakow, Poland.
* «On the nature of common sense and scientific knowledge: post-non-classical research», International Conference «Scientific and Common Knowledge: the Big Divide?», organized by Katedra Filozofii Wyższej Szkoły Gospodarki w Bydgoszczy and Laboratoire de Philosophie et d'Histoire des Sciences — Archives Poincaré, Nancy-Université, Université Nancy 2 & Centre National de la recherché Scientifique (Unité Mixte de Recherche 7117), September 5-6 2007, Bydgoszcz, Poland.
* «What stands behind the atheism of Nietzsche and Heidegger?», 2 Treffen der Martin-Heidegger-Forschungsgruppe «Heidegger und Nietzsche», May 26-29 2004, Schloss, Meßkirch, Germany.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://lp.edu.ua/node/4818 Інтерв'ю: Доцент кафедри філософії Ігор Карівець: «Щоб не спіймала рутина, в житті має бути місце для дива»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151208150550/http://lp.edu.ua/node/4818 |date=8 грудня 2015 }}
* [http://radioezotera.at.ua/load/pereklad_ezoterichnoji_literaturi_na_ukrajinsku_movu_proekt_quot_logos_tradiciji_quot/11-1-0-51 Сайт «Радіо EZOTERA»]
* [http://www.lab.org.ua/them/backtoradition/ Сайт ML Bricolage] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160202054517/http://www.lab.org.ua/them/backtoradition/ |date=2 лютого 2016 }}

{{DEFAULTSORT:Карівець, Ігор Володимирович}}

[[Категорія:Доктори філологічних наук України]]
[[Категорія:Українські перекладачі]]
[[Категорія:Англійсько-українські перекладачі]]
[[Категорія:Польсько-українські перекладачі]]
[[Категорія:Уродженці Львова]]
[[Категорія:Випускники Львівської політехніки]]
[[Категорія:Випускники Львівського університету]]
[[Категорія:Випускники філософського факультету Львівського університету]]
[[Категорія:Науковці Львівської політехніки]]

title: Ігор Володимирович Карівець

Ігор Володимирович Карівець: Ігор Карівець. Травень 2007 року.

Народився: 21 лютого 1968 (57 років) · Львів

Місце проживання: Львів

Країна: СРСР→ Україна

Національність: українець

Діяльність: перекладач

Alma mater: Львівський політехнічний інститут, Львівський університет

Заклад: Львівська політехніка

Посада: доцент Львівської політехніки

Вчене звання: доцент

Науковий ступінь: доктор філософських наук

Науковий керівник: Анатолій Карась, Іван Карпенко


text:
# Никодим Тисманський
Никодим Тисманський (болг. Никодим Тисмански) є православним святим, канонізованим як преподобний.
Никодим Тисманський другий болгарський після св. Івана Рильського, присвячений чину святих болгарського народу. Пам'ять про святого відбувається 26 грудня.
Православний покровитель округів Поморав'я та Валахія, спрямовуючи їх у істинній вірі та ісихазмі.

title: Никодим Тисманський

wikitext:
{{Святий}}
'''Никодим Тисманський''' ({{lang-bg|Никодим Тисмански}}) є православним святим, канонізованим як преподобний.

Никодим Тисманський другий болгарський після св. [[Іван Рильський|Івана Рильського]], присвячений чину святих болгарського народу. Пам'ять про святого відбувається 26 грудня.

Православний покровитель округів [[Поморавле|Поморав'я]] та [[Валахія]], спрямовуючи їх у істинній вірі та [[Ісихазм|ісихазмі]]. <ref>{{Cite web |url=http://www.pravoslavieto.com/life/svetci_Makedonia/index.htm#gen35 |title=СВ. ПРЕПОДОБЕН НИКОДИМ ТИСМАНСКИ |accessdate=27 грудня 2021 |archive-date=10 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210510184742/http://pravoslavieto.com/life/svetci_Makedonia/index.htm#gen35 }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Никодим Тисманський}}
{{Бібліоінформація}}
{{Головні болгарські святі}}
[[Категорія:Православні святі]]
[[Категорія:Святі Болгарії]]
[[Категорія:Святі Румунії]]
[[Категорія:Історія Волощини]]

title: Никодим Тисманський

Народився: 1320 · Прилеп, Стрімон, Східна Римська імперія

Помер: 26 грудня 1406 · Tismana Monasteryd, Тісмана, Горж, Румунія

У лику: святий


text:
# Поклюка
46°21′37″ пн. ш. 14°01′48″ сх. д. / 46.36027778° пн. ш. 14.03° сх. д.
Поклюка — лісисте плато на висоті приблизно 1300 метрів над рівнем моря, яке частково належить муніципалітету Блед, а частково муніципалітету Богінь у північно-західній Словенії. Плато є частиною Національного парку Триглав. Воно відоме своїми спортивними спорудами, зокрема Біатлонним центром Поклюка, де щороку проходять етапи Кубка світу з біатлону. Поклюка є також центром збору для любителів гірського туризму.
У 18 ст. на плато були вирубані березові й ялинові ліси для потреб плавильних підприємств Богіня в деревині. Відтоді на їхньому місці виросли в основному смерекові ліси. На плато зустрічаються болота, що є незвичним для настільки значної висоти.

title: Поклюка

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Поклюка''' — лісисте плато на висоті приблизно 1300 метрів над рівнем моря, яке частково належить муніципалітету [[Блед]], а частково муніципалітету [[Богінь]] у північно-західній [[Словенія|Словенії]]. Плато є частиною [[Національний парк Триглав|Національного парку Триглав]]. Воно відоме своїми спортивними спорудами, зокрема Біатлонним центром Поклюка, де щороку проходять етапи [[Кубок світу з біатлону|Кубка світу з біатлону]]. Поклюка є також центром збору для любителів гірського туризму.

У 18 ст. на плато були вирубані березові й ялинові ліси для потреб плавильних підприємств Богіня в деревині. Відтоді на їхньому місці виросли в основному смерекові ліси. На плато зустрічаються болота, що є незвичним для настільки значної висоти.

== Посилання ==
{{commonscat|Pokljuka}}
* [http://www.bled.si/en/default.asp?id=434 Pokljuka geographical and recreational information] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110512174504/http://www.bled.si/en/default.asp?id=434 |date=12 травня 2011 }} – At the official Bled website
* [https://web.archive.org/web/20070928165454/http://www.biathlon-pokljuka.com/eng/arrival.html Travel information and maps] – At Sports club Pokljuka's website

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Рельєф Словенії]]

Гірський хребет: Triglav Groupd

Країна: Словенія

Розташований на природоохороній території: Національний парк Триглав

Категорія для видів з цього об'єкта: d

Категорія краєвидів елемента: d


text:
# Піткернська мова
Піткернська мова — мова населення острова Піткерн. Креольська мова, що утворилася із суміші англійської мови XVIII століття і таїтянської мови. Є рідною для менш ніж 100 уродженців острова. Близькоспорідненою норфолкською мовою говорять кілька тисяч осіб. Попри те, що острови розташовані в Тихому океані, ці мови відносять до атлантичної групи креольських мов.

title: Піткернська мова

wikitext:
{{Мова
 | Колір=
 | Назва=Піткернська мова
 | Самоназва = Pitcairn
 | Поширена_в=о. [[Піткерн]]
 | Регіон=[[Океанія]]
 | Кількість_носіїв = менше 100 осіб
 | Місце=
 | Писемність=[[Латинська абетка]]
 | Класифікація=
 | Склад =
 | Час розходження =
 | Частка збігів =
 | Державна=
 | Офіційна=[[Піткерн]]
 | Регулює=
 | ISO_639=нема
 | ISO_639-2=нема
 | ISO_639-3=pih
 | Зображення =
 | Ширина_зображення =
 | Підпис =
 |}}

'''Піткернська мова''' — мова населення острова [[Піткерн]]. [[Креольська мова]], що утворилася із суміші [[англійська мова|англійської мови]] XVIII століття і [[таїтянська мова|таїтянської мови]]. Є рідною для менш ніж 100 уродженців острова. Близькоспорідненою [[норфолкська мова|норфолкською мовою]] говорять кілька тисяч осіб. Попри те, що острови розташовані в [[Тихий океан|Тихому океані]], ці мови відносять до атлантичної групи [[Креольські мови|креольських мов]].

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20080329033108/http://www.lareau.org/pitlang.html Піткернська мова]
{{Interwiki|pih|Mien Paij|піткернською|}}
{{Ling-stub}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Мови Австралії та Океанії]]
[[Категорія:Креольські мови]]

title: Pitcairn

Поширена в: о. Піткерн

Регіон: Океанія

Носії: менше 100 осіб

Писемність: Латинська абетка

title: Офіційний статус

Офіційна: Піткерн

title: Коди мови

ISO 639-1: нема

ISO 639-2: нема

ISO 639-3: pih

IETF: pih


text:
# Глушково (Курська область)
Глушково (рос. Глушково) — селище, адміністративний центр Глушковського району Курської області Росії. Утворює однойменне муніципальне утворення селище Глушково зі статусом селища як єдиний населений пункт у його складі.
Розташоване на лівому березі річки Сейм, за 10 км на північний захід від залізничної станції Глушково (на лінії Ворожба — Курськ), за 150 км від обласного центру.

## Історія
Перші згадки про Глушковські землі припадають на середину XVII століття. Село Глушково утворено у 1647 році. Легенда говорить про те, що козак Глушко оселився в цих місцях, що входили до складу Слобідської України. Від нього і походить назва села, а надалі й назва району.
1669 року в Глушковському районі з'явилися перші переселенці з Правобережної України. Переселенці — українці, чи інакше черкаси, будували цілі вулиці та називали їх слобідками. Внаслідок цього переселення з'явилася особлива культура українських звичаїв та діалекту, яка збереглася дотепер, не дивлячись на русифікацію.
Економічна політика Петра I, спрямована на розвиток промисловості, призвела до заснування в селі Глушково в 1719 року найстарішого промислового підприємства Курської губернії — Глушковської суконної мануфактури. Біля витоків мануфактури стояли купець Іван Дубровський та місцевий землевласник Василь Корчмін.
У XVIII ст. тут діяли дві церкви - Миколая та Михаїла
У другій половині XVIII і першій половині XIX століть садиба Глушкова разом із сукняною мануфактурою належала графам Потьомкіним. Указом імператриці Катерини II від 3 червня 1791 року Павлу Потьомкіну було надано суконну фабрику в селі Глушково Курської губернії з усіма селищами, людьми і з землями.
Останній граф Потьомкін, Сергій Павлович, тут народився, збудував церкву, в якій і був похований.
На початку XX століття в селищі, крім сукняної фабрики, функціонували фарбувальні та цегельні заводи; у Глушковому також було три церкви, школа та дві лікарні. Великий внесок у розвиток селища Глушково зробив землевласник, промисловець, мільйонер, міністр Тимчасового уряду Росії Михайло Терещенко. Ним було збудовано багато існуючих і нині будинків у селищі, закладено парк. Біля річки Сейм знаходився двоповерховий будинок Терещенка.
Жителі селища Глушково брали участь у німецько-радянської війни. Слюсар Глушковської сукняної фабрики льотчик-винищувач Іван Любимов став Героєм Радянського Союзу.
Вночі з 22 на 23 квітня 2022 року російські військові, за даними генштабу ЗСУ, задіяли безпілотник з району населеного пункту Глушково. Так вони уточнювали положення українських військ на сумському напрямку.
Перепис села Глушково 1726 року.

## Населення
| Чисельність населення | Чисельність населення | Чисельність населення | Чисельність населення | Чисельність населення | Чисельність населення | Чисельність населення |
| 1939                  | 1959                  | 1970                  | 1979                  | 1989                  | 2002                  | 2009                  |
| --------------------- | --------------------- | --------------------- | --------------------- | --------------------- | --------------------- | --------------------- |
| 7082                  | ↘5470                 | ↗6039                 | ↗6286                 | ↗6413                 | ↘5748                 | ↘5027                 |
| 2010                  | 2012                  | 2013                  | 2014                  | 2015                  | 2016                  | 2017                  |
| ↗5349                 | ↘5159                 | ↘5021                 | ↘4862                 | ↘4781                 | ↘4657                 | ↘4544                 |
| 2018                  | 2019                  | 2020                  | 2021                  |                       |                       |                       |
| ↘4438                 | ↘4256                 | ↘4153                 | ↘4062                 |                       |                       |                       |

## Економіка
У селищі в даний час закриті всі промислові підприємства (Глушковський цегельний завод, маслозавод, суконна фабрика, хлібозавод), будівлі підприємств використовуються як орендна нерухомість або виставлені на продаж. Працюють АТ «Глушківське ДРБУ № 5», ВАТ «Агрокомпанія „Русь“», автотранспортне підприємство, функціонує низка підприємств сфери торгівлі та послуг.

## Культура та спорт
У селищі здійснюють свою діяльність районний будинок культури, центр художніх промислів та ремесел, дитяча школа мистецтв, центр дозвілля, спортивний комплекс, кінотеатр, краєзнавчий музей (філія ГУК «Курський обласний краєзнавчий музей»), центральна районна бібліотека, селищна дитяча бібліотека, дитячо- юнацька спортивна школа. У Глушковому існує аматорська футбольна команда «Вікторія».

## Вулиці селища
- 8 березня вул
- 60 років Жовтня вул.
- М. Горького вул.
- Дзержинського вул.
- Червоноармійська вул.
- Мирна вул.
- Набережна вул.
- Жовтнева вул.
- Першотравнева вул.
- Пролетарська вул.
- Садовий пров.
- Радянський пров.
- Ударна вул.
- Леніна вул.
- Садова вул.
- Молодіжна вул.
- Піонерська вул.
- М. Горького пров.
- Комсомольська вул.
- Будівельників вул.
- Радянська вул.

title: Глушково (Курська область)

wikitext:
{{НП
|статус=селище|українське назва=Глушково
|оригинальное название={{lang-ru|Глушково}} |герб=|флаг=|lat_deg=51|lat_min=20|lat_sec=|lon_deg=34|lon_min=38|lon_sec=
|CoordAddon=type: city_region: RU|CoordScale=
|регіон=Курська область|регион в таблице=|вид района=Муніципальний район
|район=Глушковський район{{!}}Глушковський|район в таблице=|вид поселения=селище
|поселение=селище Глушково
|поселение в таблице=Глушково (Курська область){{!}}селище Глушково
|внутреннее деление=|вид главы=|глава=Худяков Василь Іванович|дата основания=1647|первое упоминание=1647|прежние имена=
|статус с=1959|площадь=МО — 8,75<ref>{{Cite web |url=http://www.gks.ru/dbscripts/munst/munst38/DBInet.cgi?pl=8006001 |title=Курская область. Общая площадь земель муниципального образования |access-date=2022-06-28 |archive-date=2018-10-01 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181001210527/http://www.gks.ru/dbscripts/munst/munst38/DBInet.cgi?pl=8006001 |deadlink=no }}</ref>
|высота центра НП=|климат=
|население=
|год переписи=
|плотность=|агломерация=|национальный состав=|конфессиональный состав=|этнохороним=
|телефонный код=47132
|почтовый индекс=307450|цифровой идентификатор=38204551|категория в Commons=
|сайт=http://glushkovo.rkursk.ru/}}
{{значення|Глушково (значення)}}
'''Глушково''' ({{lang-ru|Глушково}}) — селище, адміністративний центр [[Глушковський район|Глушковського району]] [[Курська область|Курської області]] [[Росія|Росії]]. Утворює однойменне [[Муніципальне утворення (Росія)|муніципальне утворення]] ''селище Глушково'' зі статусом [[Селище|селища]] як єдиний населений пункт у його складі<ref name="МО">{{Cite web|url=http://docs.cntd.ru/document/908002152|title=Закон Курской области от 21 октября 2004 года № 48-ЗКО «О муниципальных образованиях Курской области»|accessdate=2018-09-17|archivedate=2020-08-03|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200803002306/http://docs.cntd.ru/document/908002152|deadurl=no}}</ref>.

Розташоване на лівому березі річки [[Сейм (річка)|Сейм]], за 10 км на північний захід від залізничної станції Глушково (на лінії [[Ворожба]] — [[Курськ]]), за 150 км від обласного центру.

== Історія ==
Перші згадки про Глушковські землі припадають на середину XVII століття. Село Глушково утворено у [[1647|1647 році]]. Легенда говорить про те, що козак Глушко оселився в цих місцях, що входили до складу Слобідської України. Від нього і походить назва села, а надалі й назва району.

[[1669|1669 року]] в Глушковському районі з'явилися перші переселенці з Правобережної України. Переселенці — [[українці]], чи інакше черкаси, будували цілі вулиці та називали їх слобідками. Внаслідок цього переселення з'явилася особлива культура українських звичаїв та діалекту, яка збереглася дотепер, не дивлячись на русифікацію.

Економічна політика [[Петро I|Петра I]], спрямована на розвиток промисловості, призвела до заснування в селі Глушково в [[1719|1719 року]] найстарішого промислового підприємства [[Курська губернія|Курської губернії]] — Глушковської суконної мануфактури. Біля витоків мануфактури стояли купець Іван Дубровський та місцевий землевласник Василь Корчмін.

У XVIII ст. тут діяли дві церкви - Миколая та Михаїла<ref>https://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/hlus_003.xml</ref>

У другій половині XVIII і першій половині XIX століть садиба Глушкова разом із сукняною мануфактурою належала графам Потьомкіним. Указом імператриці [[Катерина II|Катерини II]] від 3 червня [[1791|1791 року]] Павлу Потьомкіну було надано суконну фабрику в селі Глушково Курської губернії з усіма селищами, людьми і з землями.

Останній граф Потьомкін, Сергій Павлович, тут народився, збудував церкву, в якій і був похований.

На початку [[XX століття]] в селищі, крім сукняної фабрики, функціонували фарбувальні та цегельні заводи; у Глушковому також було три церкви, школа та дві лікарні<ref>{{ВТ-ЕСБЕ|Глушково}}</ref>. Великий внесок у розвиток селища Глушково зробив землевласник, промисловець, мільйонер, міністр Тимчасового уряду Росії [[Терещенко Михайло Іванович|Михайло Терещенко]]. Ним було збудовано багато існуючих і нині будинків у селищі, закладено парк. Біля річки Сейм знаходився двоповерховий будинок Терещенка.

Жителі селища Глушково брали участь у [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]]. Слюсар Глушковської сукняної фабрики льотчик-винищувач Іван Любимов став Героєм Радянського Союзу.

Вночі з 22 на 23 квітня 2022 року російські військові, за даними [[Генеральний штаб Збройних сил України|генштабу ЗСУ]], задіяли безпілотник з району населеного пункту Глушково. Так вони уточнювали положення українських військ на сумському напрямку<ref name="Дев'ятий тиждень. Онлайн">{{Cite web|url=https://suspilne.media/231080-devatij-tizden-rosijsko-ukrainskoi-vijni-so-vidbuvaetsa-na-sumsini-onlajn/|title=Дев'ятий тиждень російсько-української війни: що відбувається на Сумщині. Онлайн|last=|first=|date=2022-04-27|website=Суспільне Новини|language=uk|accessdate=2022-06-10}}</ref>.

[https://ru.wikisource.org/wiki/File:Перепись%20села%20Глушково%201726%20года.pdf Перепис села Глушково 1726 року.]

== Населення ==
{| class="wikitable"
! colspan="7" |Чисельність населення
|-
!1939
!1959
!1970
!1979
!1989
!2002
!2009
|-
|7082
|↘5470
|↗6039
|↗6286
|↗6413
|↘5748
|↘5027
|-
!2010
!2012
!2013
!2014
!2015
!2016
!2017
|-
|↗5349
|↘5159
|↘5021
|↘4862
|↘4781
|↘4657
|↘4544
|-
!2018
!2019
!2020
!2021
!
!
!
|-
|↘4438
|↘4256
|↘4153
|↘4062
|
|
|
|}

== Економіка ==
У селищі в даний час закриті всі промислові підприємства (Глушковський цегельний завод, маслозавод, суконна фабрика, хлібозавод), будівлі підприємств використовуються як орендна нерухомість або виставлені на продаж. Працюють АТ «Глушківське ДРБУ № 5», ВАТ «Агрокомпанія „Русь“», автотранспортне підприємство, функціонує низка підприємств сфери торгівлі та послуг.

== Культура та спорт ==
У селищі здійснюють свою діяльність районний будинок культури, центр художніх промислів та ремесел, дитяча школа мистецтв, центр дозвілля, спортивний комплекс, кінотеатр, краєзнавчий музей (філія ГУК «Курський обласний краєзнавчий музей»), центральна районна бібліотека, селищна дитяча бібліотека, дитячо- юнацька спортивна школа. У Глушковому існує аматорська футбольна команда «Вікторія».

== Вулиці селища ==
<div style="-moz-column-count: 3; column-count: 3;">
* 8 березня вул
* 60 років Жовтня вул.
* М. Горького вул.
* Дзержинського вул.
* Червоноармійська вул.
* Мирна вул.
* Набережна вул.
* Жовтнева вул.
* Першотравнева вул.
* Пролетарська вул.
* Садовий пров.
* Радянський пров.
* Ударна вул.
* Леніна вул.
* Садова вул.
* Молодіжна вул.
* Піонерська вул.
* М. Горького пров.
* Комсомольська вул.
* Будівельників вул.
* Радянська вул.
</div>

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Джерела ==

* Глушково — стаття з [[Велика радянська енциклопедія|Великої радянської енциклопедії]].
* [https://web.archive.org/web/20081014150006/http://www.terrus.ru/cgi-bin/allrussia/v3_index.pl?act=reg&id=46 terrus.ru — база даних Росії]

== Посилання ==

* [https://web.archive.org/web/20190909202800/http://glushkovo.info/ Неофіційний сайт про селище]

{{Глушковський район}}
{{Нормативний контроль|}}

[[Категорія:Районні центри Курської області]]
[[Категорія:Селища міського типу Курської області]]
[[Категорія:Вікіпедія:Сторінки зі складним входом в Модуль:URL]]
[[Категорія:Населені пункти Глушковського району]]

title: Країна

Регіон: Курська область

Муніципальний район: Глушковський

Голова: Худяков Василь Іванович

Площа: МО — 8,75 км²


text:
# Герб Яворівського району
Герб Я́ворівського райо́ну — офіційний символ Яворівського району Львівської області, затверджений рішенням Яворівської районної ради від 11.01.2002 р. № 212.

## Опис
Герб: у золотому полі щита зелений яворовий листок, у вигнутій синій основі — вигнута срібна вузька балка.
Великий герб: щит з гербом району підтримує з одного боку Архангел Михаїл золотого кольору, пам’ятний знак якого встановлено на могилі борців за волю України у м. Яворові, як символ багатовікової боротьби українського народу та краян за незалежність, а з іншого — золотий лев з червоним язиком як символ належності району до складу Львівської області, у верхній частині герба зображені елементи яворівської різьби, поєднані з Малим Гербом України, у нижній частині — стрічка синього кольору з золотистим написом «Яворівський район».

title: Герб Яворівського району

wikitext:
{{Картка герба
| назва         = Герб Яворівського району
| зображення    = Yavorivskyi raion gerb.png
| зображення_розмір = 200
| середній      =
| середній_розмір = 100
| середній_підпис =
| малий         = Coat of arms of Yavoriv region (district).svg
| малий_розмір  = 100
| малий_підпис  = Малий герб
| зображення2   = Gerb yavoriv.jpg
| зображення2_розмір = 200
| зображення2_підпис =
| зображення3   =
| зображення3_розмір = 100
| зображення3_підпис = 100
| носій         = [[Яворівський район]]
| дата_затвердження = [[11 січня]] [[2002]]
| нашоломник    =
| корона        =
| шолом         =
| щит           = [[Іспанський щит|іспанський]]
| щитотримачі   = [[Архангел Михаїл]] та [[лев]]
| основа        =
| девіз         =
| ордени        =
| інші_елементи =
| ранні_версії  =
| використання  =
}}

'''Герб Я́ворівського райо́ну''' — офіційний символ [[Яворівський район|Яворівського району]] [[Львівська область|Львівської області]], затверджений рішенням Яворівської районної ради від 11.01.2002 р. № 212.

== Опис ==
'''Герб''': у золотому полі щита зелений [[явір|яворовий]] листок, у вигнутій синій основі — вигнута срібна вузька балка.

'''Великий герб''': щит з гербом району підтримує з одного боку [[Архангел Михаїл]] золотого кольору, пам’ятний знак якого встановлено на могилі борців за волю України у м. [[Яворів|Яворові]], як символ багатовікової боротьби українського народу та краян за незалежність, а з іншого — золотий [[лев]] з червоним язиком як символ належності району до складу [[Львівська область|Львівської області]], у верхній частині герба зображені елементи яворівської різьби, поєднані з [[Герб України|Малим Гербом України]], у нижній частині — стрічка синього кольору з золотистим написом «Яворівський район».

== Значення символіки ==
{{Розширити розділ|дата=квітень 2012}}

== Див. також ==
* [[Прапор Яворівського району]]
* [[Яворівський район]]

== Джерела ==
* [http://yavoriv-rajrada.org.ua/ Яворівська районна рада] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130506132813/http://yavoriv-rajrada.org.ua/ |date=6 травня 2013 }}

{{Герби районів Львівської області}}

[[Категорія:Герби районів Львівської області|Яворівський]]
[[Категорія:Яворівський район]]
[[Категорія:Руський лев]]

title: Версії

Версії: Малий герб

title: Деталі

Носій: Яворівський район

Щит: іспанський

Щитотримачі: Архангел Михаїл та лев