text:
# Петер Веєр
Петер Веєр (нім. Peter Weyer; 30 вересня 1879, Бад-Дюбен — 4 червня 1947, Франкфурт-на-Майні) — німецький воєначальник, генерал артилерії вермахту. Кавалер Німецького хреста в сріблі.

## Біографія
В березні 1898 року вступив в армію. Учасник Першої світової війни. Після демобілізації армії залишений в рейхсвері. 31 березня 1933 року вийшов у відставку, керував навчанням артилеристів. В 1936 році повернувся у вермахт. З 6 жовтня 1936 по 15 червня 1940 року — командир 14-ї піхотної дивізії. Учасник Польської і Французької кампаній. З 20 червня по 25 листопада 1940 року — командувач 28-м армійським корпусом,  одночасно з 25 жовтня 1940 року — 10-м, з 1 травня 1941 року — 1-м військовим округом. 31 січня 1943 року відправлений в резерв фюрера, 31 березня звільнений у відставку. Після війни взятий в полон радянською окупаційною владою, де і помер.

## Нагороди
- Залізний хрест 2-го і 1-го класу
- Королівський орден дому Гогенцоллернів, лицарський хрест з мечами
- Хрест «За вислугу років» (Пруссія)
- Почесний хрест ветерана війни з мечами
- Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
- Застібка до Залізного хреста 2-го і 1-го класу
- Хрест Воєнних заслуг 2-го і 1-го класу з мечами
- Німецький хрест в сріблі (31 березня 1943)

title: Петер Веєр

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені = {{lang-de|Peter Weyer}}
|зображення =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = {{Ранг|країна=3 Рейх|звання=Генерал|рід=артилерії}}
|партія =
|нагороди = {{(!}} stage="background: transparent"
{{!}}{{Срібний німецький хрест}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами}}{{!!}}{{Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами}}
{{!}}-
{{!}}{{Залізний хрест 1-го класу}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу}}{{!!}}{{Орден дому Гогенцоллернів з мечами на військовій стрічці}}
{{!}}-
{{!}}{{Хрест «За вислугу років» (Пруссія)}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 1-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 2-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 3-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Застібка до Залізного хреста 1-го класу}}{{!!}}{{Застібка до Залізного хреста 2-го класу}}
{{!)}}
}}
'''Петер Веєр''' ({{lang-de|Peter Weyer}}; [[30 вересня]] [[1879]], [[Бад-Дюбен]] — [[4 червня]] [[1947]], [[Франкфурт-на-Майні]]) — німецький воєначальник, [[генерал артилерії]] [[вермахт]]у. Кавалер [[Німецький хрест|Німецького хреста]] в сріблі.

== Біографія ==
В березні 1898 року вступив в армію. Учасник [[Перша світова війна|Першої світової війни]]. Після демобілізації армії залишений в [[рейхсвер]]і. 31 березня 1933 року вийшов у відставку, керував навчанням артилеристів. В 1936 році повернувся у вермахт. З 6 жовтня 1936 по 15 червня 1940 року — командир [[14-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|14-ї піхотної дивізії]]. Учасник [[Польська кампанія (1939)|Польської]] і [[Французька кампанія (1940)|Французької]] кампаній. З 20 червня по 25 листопада 1940 року — командувач [[28-й армійський корпус (Третій Рейх)|28-м армійським корпусом]],  одночасно з 25 жовтня 1940 року — [[10-й військовий округ (Третій Рейх)|10-м]], з 1 травня 1941 року — [[1-й військовий округ (Третій Рейх)|1-м військовим округом]]. 31 січня 1943 року відправлений в [[резерв фюрера]], 31 березня звільнений у відставку. Після війни взятий в полон радянською окупаційною владою, де і помер.

== Нагороди ==

* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]] 2-го і 1-го класу
* Королівський [[орден дому Гогенцоллернів]], лицарський хрест з мечами
* [[Хрест «За вислугу років» (Пруссія)]]
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами
* [[Медаль «За вислугу років у Вермахті»]] 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
* [[Застібка до Залізного хреста]] 2-го і 1-го класу
* [[Хрест Воєнних заслуг (Німеччина)|Хрест Воєнних заслуг]] 2-го і 1-го класу з мечами
* [[Німецький хрест]] в сріблі (31 березня 1943)

== Література ==

* Wolf Keilig: ''Das deutsche Heer 1939–1945. Gliederung, Einsatz, Stellenbesetzung.'' 3 Bände (Loseblattwerk), Podzun-Verlag, Bad Nauheim 1956, S. 363.
* ''Das Deutsche Führerlexikon'', Otto Stollberg G.m.b.H., Berlin 1934
* Erich Stockhorst: ''5000 Köpfe. Wer war was im Dritten Reich'', Arndt, Kiel 1985, S. 446
{{DEFAULTSORT:Веєр Петер}}
[[Категорія:Німецькі військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Генерал-майори Рейхсверу]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Німеччини]]
[[Категорія:Померли в таборах ГУЛАГу]]

title: нім. Peter Weyer

Народився: 30 вересня 1879 · Бад-Дюбен, Північна Саксонія, Саксонія

Помер: 4 червня 1947 (67 років) · Франкфурт-на-Одері, Брандебург, Радянська зона окупації Німеччини, окупована союзниками Німеччина, Німеччина

Країна: Німеччина

Діяльність: офіцер

Знання мов: німецька

Учасник: Перша світова війна

Військове звання: Генерал артилерії

Нагороди: | Срібний німецький хрест | Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами | Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами | | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | Лицарський хрест ордена дому Гогенцоллернів з мечами на військовій стрічці | | Хрест «За вислугу років» (Пруссія) | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу | | Застібка до Залізного хреста 1-го класу | Застібка до Залізного хреста 2-го класу | |

title: Військове звання

Срібний німецький хрест: Хрест Воєнних заслуг I класу з мечами · Хрест Воєнних заслуг II класу з мечами

Залізний хрест 1-го класу: Залізний хрест 2-го класу · Лицарський хрест ордена дому Гогенцоллернів з мечами на військовій стрічці

Хрест «За вислугу років» (Пруссія): Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) · Медаль «За вислугу років у Вермахті»

Медаль «За вислугу років у Вермахті»: Медаль «За вислугу років у Вермахті» · Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу

Застібка до Залізного хреста 1-го класу: Застібка до Залізного хреста 2-го класу


text:
# Стів Куґан
Стівен Джон «Стів» Куґан, (англ. Stephen John «Steve» Coogan; нар. 14 жовтня 1965, Мідлтон, Великий Манчестер, Велика Британія) — британський комік і кіноактор, продюсер і сценарист. У його доробку понад сто фільмів різного жанру. Він також неодноразово займався озвучуванням персонажів мультфільмів. Лауреат премії «BAFTA», володар англ. British Comedy Award.

## Життєпис
Стів Куґан народився 14 жовтня 1965 року в Мідлтоні (Великий Манчестер, Велика Британія). Його ірландські батьки мали семеро дітей — п'ятеро синів і двоє дочок, де Стів був червертою дитиною.
Маючи талант до перевтілень, Стів Куґан хотів піти до театральної школи, хоч і розумів, що ця професія не завжди забезпечує стабільний успіх. Після п'яти невдалих спроб у різних драматичних школах у Лондоні, він отримав місце в «Манчестерській театральній школі» (англ. Manchester Metropolitan School of Theatre).
Стів Куґан почав свою кар'єру як комік на телебаченні, він регулярно виступав у місті Іпсвіч. У 1992 році Стів Куґан виграв премію Perrier Award на фестивалі Edinburgh Festival Fringe. Своєю славою він зобов'язаний ролі Алана Партріджа, якого він успішно інтерпретував на радіо і телебаченні, серіал «Я — Алан Партрідж» (англ. I'm Alan Partridge, 1997—2002). Ця роль принесла йому дві премії «БАФТА».
Першою роботою Кугана у кіно став фільм «Воскреслі» (Resurrected, 1989). Наступними роботами були картини «Індіанин у шафі» (Indian in the Cupboard, 1995) і «Вітер у вербах» (The Wind in the Willows, 1996).
У 1999 році Стів Куґан і Генрі Нормал (англ. Henry Normal) заснували компанію Baby Cow Productions, яка працювала на радіо, створювала анімації та кінофільми.
У 2001 Стів Куґан у співавторстві з партнером Генрі Нормалом написали сценарій до фільму «The Parole Officer», поставлений режисером Джоном Дуіганом (англ. John Duigan). Фільм став одним з найкасовіших фільмів 2001 року в Англії.
Найвідомішою роботою Стів Куґана на сьогоднішній день є драма-комедія «Філомена» (2013), до якої він у співавторстві написав сценарій і знявся з британською кіноакторкою Джуді Денч. Фільм «Філомена» був номінований на чотири премії «БАФТА» і три премії «Золотий глобус».

## Фільмографія
- 2019 — «Геній і безумець» (The Professor and the Madman) — Філіп Літтелтон Гелл
- 2018 — «Голмс та Ватсон» — Густав Клінґер, однорукий татуювальник
- 2017 — «Вечеря» (The Dinner) — Пол Ломан
- 2014 — «Ніч у музеї: Секрет гробниці» (Night at the Museum: Secret of the Tomb) — Октавій
- Подорож до Італії (The Trip to Italy, 2014), роль Стіва
- Філомена (Philomena, 2013), роль Мартина Сиксміта
- Що знала Мейзі (What Maisie Knew, 2012), роль Біла
- Рубі Спаркс (Ruby Sparks, 2012), роль Ленгдона
- Мій придуркуватий брат (Our Idiot Brother, 2011), роль Ділана Андерсона
- Персі Джексон та Викрадач блискавок (Percy Jackson & the Olympians: The Lightning Thief, 2010), роль Аїда
- Ніч у музеї 2 (Night at the Museum: Battle of the Smithsonian, 2009), роль Октавія
- Грім у тропіках (Tropic Thunder, 2008), роль режисера Демяна Ройчленана
- Ніч у музеї (Night at the Museum, 2006) роль Октавія
- Марія-Антуанетта (Marie Antoinette, 2006), роль Флорімона Клода
- Щасливий кінець (Happy Endings, 2005), роль Чарлі
- Навколо світу за 80 днів (Around the World in 80 Days, 2004), роль Філіаса Фога
- Кава та сигарети (Coffee and Cigarettes, 2003), роль Стіва
- 24 Hour Party People (2002), роль Тоні Вільсона
- Вітер у вербах (The Wind in the Willows, 1996), роль Крота
- Індіанин у шафі (Indian in the Cupboard, 1995), роль санітара Томі Аткінса
- Воскреслі (Resurrected, 1989), роль Youth 2

wikiname: ukwiki

title: Стів Куґан

in_language: uk

wikitext:
{{Актор
| bgcolour = gold
 |ім'я = Стів Куґан
|оригінал імені       = {{lang-en|Stephen Coogan}}
 |зображення = Steve Coogan 2013.jpg
 |розмір =
 |підпис =
 |ім'я_при_народженні = Стівен Джон Куґан
 |дата_народження = 14.10.1965
 |місце_народження =  [[Мідлтон (Манчестер)|Мідлтон]], [[Великий Манчестер]], [[Велика Британія]]
|інші_імена           = Стівен Джон «Стів» Куґан
|громадянство         = {{UK}}
|роки_діяльності = з 1989 року
 |дружина = ''Кароліна Гікман'' (10.12.2002–27.07.2005)
 |чоловік =
 |діти = 1
 |сторінка_в_інтернеті = coogans-run.co.uk
 |провідні_ролі =
 |нагороди = '''[[Премія БАФТА у кіно|BAFTA]]''' (2014),
'''[[BAFTA TV]]''' (1998, 2011, 2013)
| imdb_id = 0176869
}}
'''Стівен Джон «Стів» Куґан''', ({{lang-en|Stephen John «Steve» Coogan}}; {{н}} [[14 жовтня]] [[1965]], [[Мідлтон (Манчестер)|Мідлтон]], [[Великий Манчестер]], [[Велика Британія]]) — [[Велика Британія|британський]] комік і кіноактор, продюсер і сценарист. У його доробку понад сто фільмів різного жанру. Він також неодноразово займався озвучуванням персонажів мультфільмів. Лауреат премії «[[Премія БАФТА|BAFTA]]», володар {{lang-en|British Comedy Award}}.

== Життєпис ==
Стів Куґан народився [[14 жовтня]] [[1965]] року в [[Мідлтон (Манчестер)|Мідлтоні]] ([[Великий Манчестер]], [[Велика Британія]]). Його ірландські батьки мали семеро дітей — п'ятеро синів і двоє дочок, де Стів був червертою дитиною.

Маючи талант до перевтілень, Стів Куґан хотів піти до театральної школи, хоч і розумів, що ця професія не завжди забезпечує стабільний успіх. Після п'яти невдалих спроб у різних драматичних школах у Лондоні, він отримав місце в «Манчестерській театральній школі» ({{lang-en|Manchester Metropolitan School of Theatre}}).

Стів Куґан почав свою кар'єру як комік на телебаченні, він регулярно виступав у місті [[Іпсвіч (Англія)|Іпсвіч]]. У 1992 році Стів Куґан виграв премію ''Perrier Award'' на фестивалі ''Edinburgh Festival Fringe''. Своєю славою він зобов'язаний ролі Алана Партріджа, якого він успішно інтерпретував на радіо і телебаченні, серіал «Я — Алан Партрідж» ({{lang-en|I'm Alan Partridge}}, 1997—2002). Ця роль принесла йому дві премії «[[Премія БАФТА у кіно|БАФТА]]».

Першою роботою Кугана у кіно став фільм «Воскреслі» (''Resurrected'', 1989). Наступними роботами були картини «[[Індіанин у шафі]]» (''Indian in the Cupboard'', 1995) і «Вітер у вербах» (''The Wind in the Willows'', 1996).

У 1999 році Стів Куґан і Генрі Нормал ({{lang-en|Henry Normal}}) заснували компанію ''Baby Cow Productions'', яка працювала на радіо, створювала анімації та кінофільми.

У 2001 Стів Куґан у співавторстві з партнером Генрі Нормалом написали сценарій до фільму «''The Parole Officer''», поставлений режисером Джоном Дуіганом ({{lang-en|John Duigan}}). Фільм став одним з найкасовіших фільмів 2001 року в Англії.

Найвідомішою роботою Стів Куґана на сьогоднішній день є драма-комедія «[[Філомена]]» (2013), до якої він у співавторстві написав сценарій і знявся з британською кіноакторкою [[Джуді Денч]]. Фільм «Філомена» був номінований на чотири премії «[[Премія БАФТА у кіно|БАФТА]]» і три премії «[[Золотий глобус]]».

== Фільмографія ==
* {{рук|2019}} — «[[Геній і безумець]]» (''The Professor and the Madman'') — ''Філіп Літтелтон Гелл''
* {{рук|2018}} — «[[Голмс та Ватсон]]» — ''Густав Клінґер, однорукий татуювальник''
* {{рук|2017}} — «[[Вечеря (фільм, 2017)|Вечеря]]» (''The Dinner'') — ''Пол Ломан''
* {{рук|2014}} — «[[Ніч у музеї: Секрет гробниці]]» (''Night at the Museum: Secret of the Tomb'') — ''Октавій''
* Подорож до Італії (''The Trip to Italy'', 2014), роль Стіва
* [[Філомена]] (''Philomena'', 2013), роль Мартина Сиксміта
* Що знала Мейзі (''What Maisie Knew'', 2012), роль Біла
* [[Рубі Спаркс]] (''Ruby Sparks'', 2012), роль Ленгдона
* [[Мій придуркуватий брат]] (''Our Idiot Brother'', 2011), роль Ділана Андерсона
* [[Персі Джексон та Викрадач блискавок (фільм)|Персі Джексон та Викрадач блискавок]] (''Percy Jackson & the Olympians: The Lightning Thief'', 2010), роль Аїда
* [[Ніч у музеї 2]] (''Night at the Museum: Battle of the Smithsonian'', 2009), роль Октавія
* [[Грім у тропіках]] (''Tropic Thunder'', 2008), роль режисера Демяна Ройчленана
* [[Ніч у музеї]] (''Night at the Museum'', 2006) роль Октавія
* Марія-Антуанетта (''Marie Antoinette'', 2006), роль Флорімона Клода
* Щасливий кінець (''Happy Endings'', 2005), роль Чарлі
* [[Навколо світу за 80 днів (фільм, 2004)|Навколо світу за 80 днів]] (''Around the World in 80 Days'', 2004), роль Філіаса Фога
* Кава та сигарети (''Coffee and Cigarettes'', 2003), роль Стіва
* ''24 Hour Party People'' (2002), роль Тоні Вільсона
* Вітер у вербах (''The Wind in the Willows'', 1996), роль Крота
* [[Індіанин у шафі]] (''Indian in the Cupboard'', 1995), роль санітара Томі Аткінса
* Воскреслі (''Resurrected'', 1989), роль Youth 2

== Посилання ==
* {{IMDb name|0176869}}
{{Authority control}}

{{DEFAULTSORT:Куган Стів}}
[[Категорія:Британські кіноактори]]
[[Категорія:Лауреати премії «Супутник»]]
[[Категорія:Лауреати премії BAFTA]]
[[Категорія:Уродженці Манчестера]]
[[Категорія:Актори, які зіграли роль Аїда чи Плутона]]

title: англ. Stephen Coogan

Ім'я при народженні: Стівен Джон Куґан

Інші імена: Стівен Джон «Стів» Куґан

Народився: 14 жовтня 1965 (59 років) · Мідлтон, Великий Манчестер, Велика Британія

Громадянство: Велика Британія

Діяльність: актор, комік, сценарист, кінопродюсер, кіноактор, композитор, актор театру, автобіограф, телеактор

Alma mater: Манчестерський міський університет і Manchester School of Theatred

Роки діяльності: з 1989 року

Брати / сестри: Brendan Coogand

англ. Stephen Coogan: Нагороди та премії

англ. Stephen Coogan: Стів Куґан у Вікісховищі


text:
# Ютар
«ЮТаР» — закрита українська телерадіокомпанія, яка мовила на Київ та Київську область. Назву компанії її керівництво пояснювало англійською абревіатурою «UTaR» — Unity of TV and Radio, тобто «Об'єднання ТБ і Радіо».

## Історія
«ЮТаР» був заснований у 1989 році як компанія, що займалася створенням і обслуговуванням в Києві мереж кабельного телебачення. У липні—серпні 1991 року на 7 каналі в Києві серед інших виходили програми, надані телекомпанією «ЮТаР», яка представляла культурологічні програми виробництва своїх німецьких партнерів з телерадіокомпанії «Deutsche Welle» — «Поворотна сцена Європи» і деякі інші. А з серпня 1993 року протягом деякого часу на 7 каналі о 7:30 та 18:30 стали виходити окремі півгодинні блоки «ЮТаР».
У жовтні 1991 року з'являється в ефірі на 32-му київському телеканалі. Спочатку 2—3 годинними блоками щовівторка і щосуботи, а потім щодня. Ефір телекомпанії «ЮТаР» в 1991 році складався з художніх та мультиплікаційних фільмів, передач виробництва німецької телерадіокомпанії «Deutsche Welle», перекладених на російську мову (голосом або субтитрами), добірок відеокліпів, а також ряду авторських програм виробництва самої телекомпанії «ЮТаР», зокрема, передачі під назвою «Програма "О!?"…». Мовлення на 32 каналі компанія припинила в січні 1992-го.
Навесні 1992 телекомпанія «Ютар» була реорганізована в Українську корпорацію «Телебачення і Радіомовлення „ЮТаР“». Таку гучну назву пояснювали великими амбіціями і грандіозними планами, які виношувало керівництво організації.
29 червня 1992 року розпочалось мовлення ТРК «ЮТаР» на 37 каналі — поки тільки «технічне» (як повідомляла заставка). Щодня з 15:00 до 23:00 транслювалися художні та мультиплікаційні фільми, а також відеокліпи. Трансляції програм ТРК «ЮТаР» на 37 телеканалі в 1992 році здійснювалися під брендом «ЮТаР — плюс». До кінця серпня у телекомпанії з'явився ранковий блок. До вересня поступово почала формуватися програмна сітка. Наприклад, щоранку телеканал починав з «уроку аеробіки» (записаного з ефіру якогось супутникового каналу, назва якого була «заклеєна» логотипом «UTaR Plus»). З'явилася програма київських новин — «Столичний Експрес». У рубриці «Час іномовлення» транслювалися блоки новин різних супутникових каналів — ITN, TV5 Europe, TVE, RAI UNO, RAI DUE, CNN, Euronews, Deutsche Welle. Пізніше рубрика була перейменована на «Sat News». Восени 1992 року на 37 каналі також виходила відома киянам по Ютарівському ефіру на 7 та 32 каналах програма «Поворотна сцена Європи» виробництва «Deutsche Welle» та інформаційно- розважальний блок «Версія».
Згодом на телеканалі «ЮТаР» з'явилися і власні інформаційні програми — щоденні «Новини УНІАР», які телекомпанія готувала за сприяння Українського Незалежного Інформаційного Агентства «Республіка» (УНІАР). Це агентство готувало для телеканалу і щотижневу інформаційно-аналітичну програму — «Десятка» з рядом інших інформаційних проєктів. Примітно, що в даних інформаційних програмах синхрони і титри робилися згідно з нормами Скрипниківки.
Співпраця УНІАР і телеканалу «ЮТаР» тривала до 4 вересня 1995 року, коли телеканал розірвав договір з агентством. Дехто вбачав у цьому розриві наслідок політичного тиску — канал пов'язували спочатку з Павлом Лазаренком, згодом звинувачували в симпатіях до Юлії Тимошенко.
У 1993 році ефір на 37 київському каналі формувався за принципом постійної сітки: певні відрізки часу були виділені для програм конкретної тематичної спрямованості: фільми, мультфільми, пізнавальні програми, новини УНІАР, новини супутникових каналів тощо. Не уникла телекомпанія та характерною для телеканалів того часу моди на телегазети. На каналі «ЮТаР Плюс» подібний проект виходив під назвою «Телемаркет».
Через те, що сітка програм телеканалу «ЮТаР Плюс» у 1993 році була складена таким чином, що програми однакової спрямованості виходили в один час по буднях, та й у вихідні, то й у газетах розклад передач телеканалу друкувалося у вигляді таблички, до якої додавався анонс художніх фільмів. Наприклад, у понеділок о 19:30 — «Поліцейська академія», у вівторок у цей же час — «Фантомас», у середу — «Рембо» тощо.
У 1994 році телерадіокомпанія «ЮТаР» відмовилася від приставки «плюс». Ефір каналу також змінився, наповнившись цілою низкою нових програм. Зокрема тут з'явилися економічні новини від компанії «Експрес-Інформ». Крім того, вдень «ЮТаР» почав транслювати окремі програми виробництва московської телекомпанії «ТВ-6», що стартувала у Москві в січні 1993 року. Цього разу, на відміну від минулих дослідів «ЮТаР» з ретрансляцією програм закордонних телекомпаній, прямих трансляцій не було. Блоки програм «ТВ-6 Москва» виходили на 37-му київському каналі в записі за сприяння київської телекомпанії «Обрій». При цьому якість записів іноді була незадовільної якості. У рамках блоків програм «ТВ-6 Москва» на ТРК «ЮТаР» транслювалися художні фільми, музичні новини, а також низка тематичних програм виробництва «ТВ-6» та телекомпанії CNN з російськомовним перекладом від московської компанії.
На початку 1997 року на 37 телеканалі почали виходити програми нової компанії ТРК «Заграва», якій дали ліцензію на мовлення разом з каналом «ЮТаР», що вже давно мовив тут. При цьому сам «ЮТаР» якийсь час давав в ефірі заставки, які інформували глядачів про те, що компанія змушена змінити сітку мовлення у зв'язку з рішенням НацРади, яке залишало за «ЮТаР»-ом на 37 телечастоті 20 годин на добу, а чотири години, що залишилися — були виділені «Заграві».
В другій половині 1990-х—початку двухтисячних років «ЮТаР» не відрізнявся в плані програмного наповнення від більшості тодішніх каналів «третього ешелону». Тут не було ні особливо рейтингових програм, ні хорошого фільмопоказу. Частину програмної сітки каналу як і раніше займали програми виробництва російського супутникового телеканалу «ТВ-6 Москва», а після його закриття на початку 2002 року — програми виробництва російського «РТР».
Власне, трансляцію програм зарубіжних мовників і поставили у провину телекомпанії члени Нацради, мотивуючи рішення, прийняте не на користь «ЮТаР» при підбитті підсумків конкурсу на право мовлення на 37-му київському каналі. 17 квітня 2002 Національна рада з питань телебачення і радіомовлення відмовила телекомпанії «ЮТаР» в переліцензуванні, і віддала право мовлення на 37 телеканалі телекомпанії «TV Табачук». 20 червня 2002 року о 13:10 попри рішення Господарського суду м. Києва №19/296 від 15 травня 2002 року — телекомпанії «ЮТАР» перекрито вихід в ефір.

## Наповнення каналу
Програми власного виробництва:
- «Новини УНІАР» (з 1995 року — «Новини ЮТАР»)
- «Рада»
- «Музичний тижневик»
- «Прем'єр-відео»
- «Арт-афіша»
- «Людина собаці друг»;
- «Уроки постмодерну» (ведучий — Дмитро Корчинський).

Також у 1995 році на каналі з’явилися передачі виробництва телерадіокомпанії «ЮАНА»:
- «Мода сьогодні»
- «Вікно в містику»
- «Інновація»
- «Пульсар»

### Мадемуазель Шоу[13]
Весна 1995 року стала часом появи першого у київському ефірі еротичного шоу. Програма «Мадемуазель Шоу», яка виходила на телеканалі «ЮТаР» у пізній вечірній час, близько опівночі, являла собою гру «на роздягання», в якій спеціально відібрані симпатичні дівчата мали вгадувати слова. Вгадала — отримуй грошовий приз, не вгадала — знімай із себе якусь деталь одягу. Вів програму відомий український драматичний актор Євген Паперний.
Програма викликала неоднозначну реакцію в суспільстві: деякі її любили, деякі вимагали закрити та писали відповідні листи до різних інстанцій — мовляв, розбещують молодь. Втім, існувала думка, що вся ця програма — звичайне шоу, розписане від початку до кінця за продуманим сценарієм. Мовляв, запрошують до програми професійних актрис, які й відіграють свої ролі.
Щоправда, сам Євген Паперний у різних інтерв'ю стверджував, що все було по-чесному: дівчат на програму відбирали «з вулиці», а всіх професійних моделей та стриптизерок — відбраковували. І взагалі важко було — за один раз записувалося дві-три програми, при цьому учасниць доводилося навчати навичкам поведінки перед камерою, граціозності рухів, гарному роздяганню. Призи для переможниць також були справжніми — телевізори, відеомагнітофони, туристичні путівки. Та й білизну дівчатам для запису програми представляв спонсор.
Як би там не було, згодом програма зникла з ефіру. Втім, керівництво телекомпанії «ЮТаР» періодично обіцяло дане шоу відродити в оновленому вигляді.

## Логотипи
| Логотип | Опис                                                                                |
| ------- | -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
|         | Офіційний логотип компанії з 1993 року. До 1998 року використовувався тільки в заставках, де був блідо-рожевого та жовтого кольорів. З 1999 по 2002 рік почали використовуватись різні відтінки синього та голубого. |
|         | Логотип, що використовувався у газетах з 1991 по 1992 рік.                                                                                |
|         | Перший логотип, який використовувався в ефірі з 1992 по 1998 рік. Знаходився у правому верхньому куті.                                                                                |
|         | Другий ефірний логотип у 1998 році. Був жовтого кольору, знаходився у правому нижньому куті, іноді переміщався у лівий верхній.                                                                                |
|         | Третій ефірний логотип з 1999 по 2002 рік. Був білого кольору, напівпрозорий. Знаходився у правому верхньому куті, іноді переміщався у лівий верхній.                                                                |

## Записи ефіру
| Зовнішні відеофайли                                                                               |
| ------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| 1. Заставки і фрагменти передач UTAR у 90-х роках                                                 |
| 2. Ютар Business news                                                                             |
| 3. Заставка "Бізнес новини" ЮТАР                                                                  |
| 4. Заставка ЮТАР; заставка, реклама та початок серіалу "Сусіди" - ретрансляція ТВ-6 Москва (1995) |
| 5. Невідомий концерт Задорнова на ЮТАР (1998)                                                     |
| 6. Собаки Шнауцер - передача "Ютару" (1998 або 1999?)                                             |
| 7. ТВ-6 в ретрансляції ЮТАРу і сам ЮТАР - Рекламні блоки, фрагменти програм та інше (частина 1)   |
| 8. ТВ-6 з ЮТАРом - Рекламні блоки (1998 і 1997) (частина 2)                                       |

title: Ютар

wikitext:
{{Телевізійний канал
 |Колір = #0877BB
 |Колір_тексту = white
 |назва = ЮТАР
 |повна назва = Українська корпорація «Телебачення і Радіомовлення „ЮТаР“»<ref>{{Cite web |url=https://www.nrada.gov.ua/state-register/uktbrm-yutar/ |title=УКТБРМ ЮТАР |website=[[Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення]] |accessdate=2023-11-15 |archive-url=https://web.archive.org/web/20231115112735/https://www.nrada.gov.ua/state-register/uktbrm-yutar/ |archive-date=2023-11-15 }}</ref>
 |логотип = ЮТАР лого.svg
 |країна = {{UKR}}
 |зона мовлення = {{Прапор|UKR}} [[Київ]]
 |час мовлення = 20 годин на добу
 |мова                  = [[Українська мова|українська]], [[Російська мова|російська]]
 |центр = {{Прапор|UKR}} [[Київ]]
 |формат = [[Співвідношення сторін дисплея|576i 4:3]] ([[Телебачення зі стандартною роздільною здатністю|SDTV]])
 |тематика = інформаційно-розважальна, публіцистична
|дата початку мовлення = [[жовтень]] [[1991]] (32 канал)

[[29 червня]] [[1992]] (37 канал)
|дата кінця мовлення   = [[січень]] [[1992]] (32 канал)

[[20 червня]] [[2002]] (37 канал)<ref name="detector">{{Cite web|url=http://detector.media/withoutsection/article/11321/2002-06-21-yutar-vid-sogodni-ne-mae-efiru/|title=ЮТАР від сьогодні не має ефіру|website=[[Детектор медіа]]|lang=uk|date=21 червня 2002|archive-url=https://web.archive.org/web/20220405105549/https://detector.media/withoutsection/article/11321/2002-06-21-yutar-vid-sogodni-ne-maie-efiru/|archive-date=5 квітня 2022|dead-url=no|accessdate=15 листопада 2024}}</ref>
 |причина закриття      = Відмова [[Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення|Національної ради з питань телебачення і радіомовлення]] у переліцензуванні, та надання права мовлення на 37 ТВК телекомпанії «TV Табачук»<ref>{{Cite web|url=http://podrobnosti.ua/28496-telekanal-jutar-zakryli.html|title=Телеканал ЮТАР закрыли|website=[[Подробности]]|lang=ru|date=20 червня 2002|archive-url=https://web.archive.org/web/20211022103337/https://podrobnosti.ua/28496-telekanal-jutar-zakryli.html|archive-date=2021-10-22|dead-url=no|accessdate=12 листопада 2023}}</ref>
 |замінено              = {{Прапор|Україна}} [[ICTV]] (32 канал)

{{Прапор|Україна}} [[TV Табачук]] (37 канал)
 |споріднені канали =
 |голос каналу =
 |мережевий партнер =
 |слоган =
 |сайт =
}}

'''«ЮТаР»''' — закрита українська телерадіокомпанія, яка мовила на Київ та Київську область. Назву компанії її керівництво пояснювало англійською абревіатурою '''«UTaR»''' — '''U'''nity of '''T'''V '''a'''nd '''R'''adio, тобто «Об'єднання ТБ і Радіо»<ref name="mediasat2"/>.

== Історія ==

«ЮТаР» був заснований у 1989 році як компанія, що займалася створенням і обслуговуванням в Києві мереж [[Кабельне телебачення|кабельного телебачення]]<ref>{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 1 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/19/history-of-ukraine-television/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>. У липні—серпні 1991 року на [[7 канал (Київ)|7 каналі]] в Києві серед інших виходили програми, надані телекомпанією «ЮТаР», яка представляла культурологічні програми виробництва своїх німецьких партнерів з телерадіокомпанії «[[Deutsche Welle]]» — «Поворотна сцена Європи» і деякі інші. А з серпня 1993 року протягом деякого часу на 7 каналі о 7:30 та 18:30 стали виходити окремі півгодинні блоки «ЮТаР»<ref name="mediasat1">{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 2 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/20/history-of-ukraine-television-2/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>.

У жовтні 1991 року з'являється в ефірі на 32-му київському телеканалі. Спочатку 2—3 годинними блоками щовівторка і щосуботи, а потім щодня. Ефір телекомпанії «ЮТаР» в 1991 році складався з художніх та мультиплікаційних фільмів, передач виробництва німецької телерадіокомпанії «[[Deutsche Welle]]», перекладених на російську мову (голосом або субтитрами), добірок відеокліпів, а також ряду авторських програм виробництва самої телекомпанії «ЮТаР», зокрема, передачі під назвою «Програма "О!?"…». Мовлення на 32 каналі компанія припинила в січні 1992-го<ref name="mediasat1"/>.

Навесні 1992 телекомпанія «Ютар» була реорганізована в Українську корпорацію «Телебачення і Радіомовлення „ЮТаР“». Таку гучну назву пояснювали великими амбіціями і грандіозними планами, які виношувало керівництво організації<ref name="mediasat2"/>.

29 червня 1992 року розпочалось мовлення ТРК «ЮТаР» на 37 каналі — поки тільки «технічне» (як повідомляла заставка). Щодня з 15:00 до 23:00 транслювалися художні та мультиплікаційні фільми, а також відеокліпи. Трансляції програм ТРК «ЮТаР» на 37 телеканалі в 1992 році здійснювалися під брендом «ЮТаР — плюс». До кінця серпня у телекомпанії з'явився ранковий блок. До вересня поступово почала формуватися програмна сітка. Наприклад, щоранку телеканал починав з «уроку аеробіки» (записаного з ефіру якогось супутникового каналу, назва якого була «заклеєна» логотипом «UTaR Plus»). З'явилася програма київських новин — «Столичний Експрес». У рубриці «Час іномовлення» транслювалися блоки новин різних супутникових каналів — ITN, TV5 Europe, TVE, RAI UNO, RAI DUE, [[CNN]], [[Euronews]], [[Deutsche Welle]]. Пізніше рубрика була перейменована на «Sat News». Восени 1992 року на 37 каналі також виходила відома киянам по Ютарівському ефіру на 7 та 32 каналах програма «Поворотна сцена Європи» виробництва «Deutsche Welle» та інформаційно- розважальний блок «Версія»<ref name="mediasat2"/>.

Згодом на телеканалі «ЮТаР» з'явилися і власні інформаційні програми — щоденні «Новини УНІАР», які телекомпанія готувала за сприяння Українського Незалежного Інформаційного Агентства «Республіка» (УНІАР). Це агентство готувало для телеканалу і щотижневу інформаційно-аналітичну програму — «Десятка» з рядом інших інформаційних проєктів. Примітно, що в даних інформаційних програмах синхрони і титри робилися згідно з нормами [[Скрипниківка|Скрипниківки]]<ref name="mediasat2"/>.

Співпраця УНІАР і телеканалу «ЮТаР» тривала до 4 вересня 1995 року, коли телеканал розірвав договір з агентством. Дехто вбачав у цьому розриві наслідок політичного тиску — канал пов'язували спочатку з [[Павло Лазаренко|Павлом Лазаренком]], згодом звинувачували в симпатіях до [[Юлія Тимошенко|Юлії Тимошенко]]<ref name="mediasat2">{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 3 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/21/history-of-ukraine-television-3/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.pravda.com.ua/news/2002/04/17/2988291/|title=Телекомпанію "Ютар" позбавили права мовлення на 37-му каналі|website=[[Українська правда]]|lang=uk|date=17 квітня 2002|accessdate=15 листопада 2021}}</ref>.

У 1993 році ефір на 37 київському каналі формувався за принципом постійної сітки: певні відрізки часу були виділені для програм конкретної тематичної спрямованості: фільми, мультфільми, пізнавальні програми, новини УНІАР, новини супутникових каналів тощо. Не уникла телекомпанія та характерною для телеканалів того часу моди на телегазети. На каналі «ЮТаР Плюс» подібний проект виходив під назвою «Телемаркет»<ref name="mediasat4"/>.

Через те, що сітка програм телеканалу «ЮТаР Плюс» у 1993 році була складена таким чином, що програми однакової спрямованості виходили в один час по буднях, та й у вихідні, то й у газетах розклад передач телеканалу друкувалося у вигляді таблички, до якої додавався анонс художніх фільмів. Наприклад, у понеділок о 19:30 — «Поліцейська академія», у вівторок у цей же час — «Фантомас», у середу — «Рембо» тощо<ref name="mediasat4">{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 4 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/22/history-of-ukraine-television-4/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>.

У 1994 році телерадіокомпанія «ЮТаР» відмовилася від приставки «плюс». Ефір каналу також змінився, наповнившись цілою низкою нових програм. Зокрема тут з'явилися економічні новини від компанії [[НБМ#Експрес-Інформ|«Експрес-Інформ»]]. Крім того, вдень «ЮТаР» почав транслювати окремі програми виробництва московської телекомпанії {{не перекладено|ТВ-6 (Москва)|«ТВ-6»|ru|ТВ-6}}, що стартувала у Москві в січні 1993 року. Цього разу, на відміну від минулих дослідів «ЮТаР» з ретрансляцією програм закордонних телекомпаній, прямих трансляцій не було. Блоки програм «ТВ-6 Москва» виходили на 37-му київському каналі в записі за сприяння київської телекомпанії «Обрій». При цьому якість записів іноді була незадовільної якості. У рамках блоків програм «ТВ-6 Москва» на ТРК «ЮТаР» транслювалися художні фільми, музичні новини, а також низка тематичних програм виробництва «ТВ-6» та телекомпанії [[CNN]] з російськомовним перекладом від московської компанії<ref>{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 5 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/23/history-of-ukraine-television-5/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>.

На початку 1997 року на 37 телеканалі почали виходити програми нової компанії ТРК [[Заграва (телеканал)|«Заграва»]], якій дали ліцензію на мовлення разом з каналом «ЮТаР», що вже давно мовив тут. При цьому сам «ЮТаР» якийсь час давав в ефірі заставки, які інформували глядачів про те, що компанія змушена змінити сітку мовлення у зв'язку з рішенням [[Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення|НацРади]], яке залишало за «ЮТаР»-ом на 37 телечастоті 20 годин на добу, а чотири години, що залишилися — були виділені «Заграві»<ref>{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 10 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/29/history-of-ukraine-television-10/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>.

В другій половині 1990-х—початку двухтисячних років «ЮТаР» не відрізнявся в плані програмного наповнення від більшості тодішніх каналів «третього ешелону». Тут не було ні особливо рейтингових програм, ні хорошого фільмопоказу. Частину програмної сітки каналу як і раніше займали програми виробництва російського супутникового телеканалу «ТВ-6 Москва», а після його закриття на початку 2002 року — програми виробництва російського «[[РТР]]»<ref name="mediasat14"/>.

Власне, трансляцію програм зарубіжних мовників і поставили у провину телекомпанії члени [[Національна рада з питань телебачення і радіомовлення|Нацради]], мотивуючи рішення, прийняте не на користь «ЮТаР» при підбитті підсумків конкурсу на право мовлення на 37-му київському каналі<ref name="mediasat14">{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 14 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/02/04/history-of-ukraine-television-14/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref>. 17 квітня 2002 [[Національна рада з питань телебачення і радіомовлення]] відмовила телекомпанії «ЮТаР» в переліцензуванні, і віддала право мовлення на 37 телеканалі телекомпанії «[[TV Табачук]]». 20 червня 2002 року о 13:10 попри рішення Господарського суду м. Києва №19/296 від 15 травня 2002 року — телекомпанії «ЮТАР» перекрито вихід в ефір<ref name="detector"/>.

== Наповнення каналу ==
Програми власного виробництва:
* «Новини УНІАР» (з 1995 року — «Новини ЮТАР»)
* «Рада»
* «Музичний тижневик»
* «Прем'єр-відео»
* «Арт-афіша»
* «Людина собаці друг»;
* «Уроки постмодерну» (ведучий — [[Корчинський Дмитро Олександрович|Дмитро Корчинський]]).

Також у 1995 році на каналі з’явилися передачі виробництва телерадіокомпанії «ЮАНА»<ref>{{Cite web |url=https://telekritika.ua/uk/telestorija-pervye-proekty-sobstvennogo-proizvodstva-na-ukrainskom-tv/|title=Телесторія: перші проекти власного виробництва на українському TV {{!}} Telekritika|website=[[Телекритика]]|lang=uk|accessdate=2024-10-04}}</ref>:
* «Мода сьогодні»
* «Вікно в містику»
* «Інновація»
* «Пульсар»

=== Мадемуазель Шоу<ref>{{Cite web|title=История украинского ТВ глазами зрителя. Часть 8 {{!}} Mediasat|url=https://mediasat.info/ru/2016/01/27/history-of-ukraine-television-8/|accessdate=2024-10-13|language=ru|website=mediasat.info}}</ref> ===
Весна 1995 року стала часом появи першого у київському ефірі еротичного шоу. Програма «Мадемуазель Шоу», яка виходила на телеканалі «ЮТаР» у пізній вечірній час, близько опівночі, являла собою гру «на роздягання», в якій спеціально відібрані симпатичні дівчата мали вгадувати слова. Вгадала — отримуй грошовий приз, не вгадала — знімай із себе якусь деталь одягу. Вів програму відомий український драматичний актор [[Євген Паперний]].

Програма викликала неоднозначну реакцію в суспільстві: деякі її любили, деякі вимагали закрити та писали відповідні листи до різних інстанцій — мовляв, розбещують молодь. Втім, існувала думка, що вся ця програма — звичайне шоу, розписане від початку до кінця за продуманим сценарієм. Мовляв, запрошують до програми професійних актрис, які й відіграють свої ролі.

Щоправда, сам Євген Паперний у різних інтерв'ю стверджував, що все було по-чесному: дівчат на програму відбирали «з вулиці», а всіх професійних моделей та стриптизерок — відбраковували. І взагалі важко було — за один раз записувалося дві-три програми, при цьому учасниць доводилося навчати навичкам поведінки перед камерою, граціозності рухів, гарному роздяганню. Призи для переможниць також були справжніми — телевізори, відеомагнітофони, туристичні путівки. Та й білизну дівчатам для запису програми представляв спонсор.

Як би там не було, згодом програма зникла з ефіру. Втім, керівництво телекомпанії «ЮТаР» періодично обіцяло дане шоу відродити в оновленому вигляді.

== Логотипи ==
{| style="text-align: left;" class="wikitable standard" style="text-align:left"
!style="background: #0877BB; color:#fff;"|Логотип
!style="background: #0877BB; color:#fff;"|Опис
|-
|[[Файл:ЮТАР офіційне лого.svg|150пкс]]
|Офіційний логотип компанії з 1993 року. До 1998 року використовувався тільки в заставках, де був блідо-рожевого та жовтого кольорів. З 1999 по 2002 рік почали використовуватись різні відтінки синього та голубого.
|-
|[[Файл:Ютар (вирізка з газети).svg|150пкс]]
|Логотип, що використовувався у газетах з 1991 по 1992 рік.
|-
|[[Файл:UTAR.svg|150пкс]]
|Перший логотип, який використовувався в ефірі з 1992 по 1998 рік. Знаходився у правому верхньому куті.
|-
|[[Файл:ЮТАР 1998.svg|150пкс]]
|Другий ефірний логотип у 1998 році. Був жовтого кольору, знаходився у правому нижньому куті, іноді переміщався у лівий верхній.
|-
|[[Файл:ЮТАР.svg|150пкс]]
|Третій ефірний логотип з 1999 по 2002 рік. Був білого кольору, напівпрозорий. Знаходився у правому верхньому куті, іноді переміщався у лівий верхній.
|}

== Записи ефіру ==
{| style="text-align: left;" class="wikitable standard" style="text-align:left"
!style="background: #0877BB; color:#fff;"|[[Файл:Nuvola_apps_kaboodle.svg|30пкс]] Зовнішні відеофайли
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 1. [https://youtube.com/watch?vaXxlDI6gO9o Заставки і фрагменти передач UTAR у 90-х роках]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 2. [https://youtube.com/watch?v-aat9CLGmes Ютар Business news]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 3. [https://youtube.com/watch?v2Tqwml5eTYY Заставка "Бізнес новини" ЮТАР]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 4. [https://youtube.com/watch?vhnVyDaQsLWU Заставка ЮТАР; заставка, реклама та початок серіалу "Сусіди" - ретрансляція ТВ-6 Москва (1995)]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 5. [https://youtube.com/watch?vw405piTJgSs  Невідомий концерт Задорнова на ЮТАР (1998)]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 6. [https://youtube.com/watch?vPQEZh9Xa9Ac Собаки Шнауцер - передача "Ютару" (1998 або 1999?)]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 7. [https://youtube.com/watch?vddZDNbr2TFM ТВ-6 в ретрансляції ЮТАРу і сам ЮТАР - Рекламні блоки, фрагменти програм та інше (частина 1)]
|-
|[[File:YouTube full-color icon (2024).svg|20px]] 8. [https://youtube.com/watch?viBxXeUcLALY ТВ-6 з ЮТАРом - Рекламні блоки (1998 і 1997) (частина 2)]
|}

== Посилання ==
* [http://tvp.netcollect.ru/prog_channel.php?channel=1173 Телепрограми каналу Ютар (Ютар-плюс)] {{ref-ru}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{Українські телеканали}}
{{портали|Телебачення|Україна}}

[[Категорія:Російськомовні телеканали в Україні]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1989]]
[[Категорія:Телеканали, запущені 1991]]
[[Категорія:Телеканали України]]
[[Категорія:Телерадіокомпанії]]
[[Категорія:Зникли в Україні 2002]]

Країна: Україна

Зона мовлення: Київ

Час мовлення: 20 годин на добу

Мова: українська, російська

Центр керування: Київ

Тематика каналу: інформаційно-розважальна, публіцистична

Дата початку · мовлення: жовтень 1991 (32 канал) · 29 червня 1992 (37 канал)

Дата кінця мовлення: січень 1992 (32 канал) · 20 червня 2002 (37 канал)

Причина закриття: Відмова Національної ради з питань телебачення і радіомовлення у переліцензуванні, та надання права мовлення на 37 ТВК телекомпанії «TV Табачук»

Замінено: ICTV (32 канал) · TV Табачук (37 канал)