text:
# Галльська хроніка 511
Га́лльська хро́ніка 511 року (лат. Chronica gallica a. DXI) — анонімна ранньосередньовічна хроніка, що описує події 379—511 років.

## Хроніка
«Галльська хроніка 511 року» збереглася в єдиному рукописі XIII століття, що зберігається на даний час в Мадриді. Вперше текст хроніки був опублікований в 1552 році. Передбачається, що протограф, з якого зроблена копія XIII століття, був складений в 733 р., бо в збереженому рукописі є запис про включення в цьому році в протограф «галльської хроніки 511 року», а також творів Сульпіція Севера й Ідація.
Передбачається, що анонімний автор хроніки проживав на півдні Галлії (можливо, в Марселі або в Арлі). Його твір є продовженням «Хроніки» Ієроніма Стридонського: твір починаючись зі сходження на престол Римської імперії Феодосія I Великого, хроніка закінчується записом про консулів 510—511 років. У роботі над своєю хронікою автор використовував ряд попередніх історичних творів, такі як, роботи Ієроніма Стридонського, Павла Орозія, Сульпіція Севера та Ідація, а також був знайомий з хронікою Проспера Аквітанського і, можливо, з «галльською хронікою 452 року».
Всю свою увагу автор хроніки приділяє подіям, що сталися в Галлії та північній частині колишньої Римської Іспанії, особливо — завоювань вестготів. Записи хроніки дуже лаконічні й в більшості випадків більш детально описані в інших історичних джерелах. Однак в «галльській хроніці 511 року» містяться і кілька унікальних свідчень, наприклад, про загибель у бою з вестготами близько 471 р. Антеміола, сина імператора Прокопія Антема. Незважаючи на наявні помилки в хронології, хроніка в ряді випадків має точніше датування, ніж ближчі до тих подій хроніки Ідація та «Галльська хроніка 452 року».

title: Галльська хроніка 511

wikitext:
'''Га́лльська хро́ніка 511 року''' ({{lang-la|Chronica gallica a. DXI}}) — [[анонім]]на [[Раннє середньовіччя|ранньосередньовічна]] [[хроніка]], що описує події 379—511 років.

== Хроніка ==
«Галльська хроніка 511 року» збереглася в єдиному [[рукопис]]і XIII століття, що зберігається на даний час в [[Мадрид]]і. Вперше текст хроніки був опублікований в [[1552]] році. Передбачається, що [[протограф]], з якого зроблена копія XIII століття, був складений в [[733]] р., бо в збереженому рукописі є запис про включення в цьому році в протограф «галльської хроніки 511 року», а також творів [[Сульпіцій Север|Сульпіція Севера]] й [[Ідацій|Ідація]].

Передбачається, що анонімний автор хроніки проживав на півдні [[Галлія|Галлії]] (можливо, в [[Марсель|Марселі]] або в [[Арль|Арлі]]). Його твір є продовженням «Хроніки» [[Святий Єронім|Ієроніма Стридонського]]: твір починаючись зі сходження на престол [[Римська імперія|Римської імперії]] [[Феодосій Великий|Феодосія I Великого]], хроніка закінчується записом про [[Консул (Стародавній Рим)|консулів]] 510—511 років. У роботі над своєю хронікою автор використовував ряд попередніх історичних творів, такі як, роботи Ієроніма Стридонського, [[Оросій|Павла Орозія]], Сульпіція Севера та Ідація, а також був знайомий з хронікою [[Проспер Тірон|Проспера Аквітанського]] і, можливо, з «[[Chronica gallica a. CCCCLII|галльською хронікою 452 року]]»<ref name="Vortigern">{{ref-en}} {{cite web|url=http://www.vortigernstudies.org.uk/artsou/chron452.htm|title=The Gallic Chroniclers of 452 and 511|work=Robert Vermaat|publisher=Vortigern Studies|accessdate=27 апреля 2010|lang=en|archiveurl=https://www.webcitation.org/679lJKzPS?url=http://www.vortigernstudies.org.uk/artsou/chron452.htm|archivedate=2012-04-24}}</ref>.

Всю свою увагу автор хроніки приділяє подіям, що сталися в Галлії та північній частині колишньої [[Римська Іспанія|Римської Іспанії]], особливо — завоювань [[Вестготи|вестготів]]. Записи хроніки дуже лаконічні й в більшості випадків більш детально описані в інших [[Першоджерело|історичних джерелах]]. Однак в «галльській хроніці 511 року» містяться і кілька унікальних свідчень, наприклад, про загибель у бою з вестготами близько 471 р. {{не перекладено|Антеміол|Антеміола|ru|Антемиол}}, сина імператора [[Антемій Прокопій|Прокопія Антема]]. Незважаючи на наявні помилки в хронології, хроніка в ряді випадків має точніше датування, ніж ближчі до тих подій хроніки Ідація та «Галльська хроніка 452 року»<ref name="Vortigern" />.

== Див. також ==
* [[Chronica gallica a. CCCCLII]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ref-la}} {{книга|заголовок=Chronica gallica a. CCCCLII et DXI|посилання=http://www.dmgh.de/de/fs1/object/display/bsb00000798_00627.html?sortIndex=010:010:0009:010:00:00|видання=[[Monumenta Germaniae Historica]]. Scriptores. Auctores antiquissimi. Chronica minora saec. IV, V, VI, VII (I)|місце=Berlin|рік=1892|сторінки=615—666 |том=IX}}
* {{ref-la}} {{книга|автор=Burgess R.|заголовок=The Gallic Chronicle of 511: A New Critical Edition with a Bref Introduction|видання=Society and Culture in Late Antique Gaul: Revisiting the Sources|місце=Aldershot|рік=2001|сторінки=85—100}}
* {{ref-ru}} {{стаття|автор=Козлов А. С.|заголовок=Тенденциозность «Галльской хроники 511 года»|посилання=http://www.vostlit.info/Texts/rus17/Chr_gall_511/frametext.htm |видання=Античная древность и средние века|рік=2006|том=37}}

{{Бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Книги|Стародавній Рим|Історія}}

[[Категорія:Давньоримські книги]]
[[Категорія:Історичні книги]]
[[Категорія:Латинські хроніки]]


text:
# Мікаель Фаббрі
Мікаель Фаббрі (італ. Michael Fabbri, 8 грудня 1983, Равенна) — італійський футбольний арбітр.

## Кар'єра
Розпочинав судити на нижчих регіональних рівнях з сезону 2000/01 років і був включений до списку арбітрів Леги Про, третього дивізіону країни, на сезон 2009/10 . Через три роки, влітку 2012 року, його підвищили до Серії Б.
8 травня 2013 року у матчі «Кальярі» — «Парма» він дебютував як головний арбітр у Серії А, але за наступний час відсудив там лише чотири гри, перш ніж остаточно став арбітром вищого дивізіону 1 липня 2015 року.
2019 року разом із співвітчизником Марко Гуїдою був включений до списку відеоасистентів арбітра (VAR) на молодіжний чемпіонат Європи в Італії.

wikiname: ukwiki

title: Мікаель Фаббрі

in_language: uk

wikitext:
{{Особа}}
'''Мікаель Фаббрі''' ({{lang-it|Michael Fabbri}}, 8 грудня 1983, [[Равенна]]) — італійський футбольний арбітр.

== Кар'єра ==
Розпочинав судити на нижчих регіональних рівнях з сезону 2000/01 років і був включений до списку арбітрів [[Серія C|Леги Про]], третього дивізіону країни, на сезон 2009/10 . Через три роки, влітку [[2012|2012 року]], його підвищили до [[Серія B|Серії Б.]]

[[8 травня]] [[2013|2013 року]] у матчі «Кальярі» — «Парма» він дебютував як головний арбітр у [[Серія A (Італія)|Серії А]], але за наступний час відсудив там лише чотири гри, перш ніж остаточно став арбітром вищого дивізіону [[1 липня]] [[2015|2015 року]].

2019 року разом із співвітчизником [[Марко Гуїда|Марко Гуїдою]] був включений до списку [[Відеоасистент арбітра|відеоасистентів арбітра]] (VAR) на [[Молодіжний чемпіонат Європи з футболу 2019|молодіжний чемпіонат Європи в Італії]].

== Посилання ==
* {{Transfermarkt|4041||R}}
{{DEFAULTSORT:Фаббрі, Мікаель}}

[[Категорія:Італійські футбольні арбітри]]

title: Мікаель Фаббрі

Народився: 8 грудня 1983 (41 рік) · Равенна, Емілія-Романья, Італія

Країна: Італія

Діяльність: футбольний суддя

Знання мов: італійська


text:
# Акселерограф
Акселеро́граф (лат. accelero — прискорюю і грец. γραφω — пишу) — прилад, що вимірює й автоматично записує (у вигляді графіків) прискорення поступального та обертального руху тіл, систем, машин тощо, які рухаються із змінною швидкістю.
Окрім інженерного застосування, акселерографи також корисні для дослідження землетрусів. Наприклад, акселерограми можуть бути використані для реконструкції детальної історії розриву вздовж розлому під час землетрусу, що було б неможливо при сейсмограмах зі стандартних інструментів.

## Будова
Складається з акселерометра і реєструючого пристрою. Фіксує стан, коли величина прискорення досягає або перевищує певні межі, і безперервно записує зміни прискорень в часі.

## Класифікація
За принципом дії акселерографи поділяють на
- інерційнодинамічні (механічні)
- гідравлічні
- магнітні
- електричні
- п'єзоелектричні тощо.

title: Акселерограф

wikitext:
'''Акселеро́граф''' ({{lang-la|accelero}} — прискорюю і {{lang-el|γραφω}} — пишу) — [[прилад]], що вимірює й автоматично записує (у вигляді графіків) прискорення [[поступальний рух|поступального]] та [[обертальний рух|обертального руху]] [[тіло|тіл]], [[система|систем]], [[машина|машин]] тощо, які рухаються із змінною [[швидкість|швидкістю]].

Окрім інженерного застосування, акселерографи також корисні для дослідження [[землетрус]]ів. Наприклад, акселерограми можуть бути використані для реконструкції детальної історії розриву вздовж [[Розломи|розлому]] під час землетрусу, що було б неможливо при сейсмограмах зі стандартних інструментів<ref>{{Cite web |url=http://quake.wr.usgs.gov/research/parkfield/ |title=USGS: The Parkfield, California, Earthquake Experiment |accessdate=28 грудня 2019 |archive-date=6 липня 2008 |archive-url=https://web.archive.org/web/20080706214723/http://quake.wr.usgs.gov/research/parkfield/ }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080706214723/http://quake.wr.usgs.gov/research/parkfield/ |date=2008-07-06 }}</ref>.

== Будова ==
Складається з акселерометра і реєструючого пристрою. Фіксує стан, коли величина прискорення досягає або перевищує певні межі, і безперервно записує зміни прискорень в часі.

== Класифікація ==
За принципом дії акселерографи поділяють на
* інерційнодинамічні (механічні)
* гідравлічні
* магнітні
* електричні
* п'єзоелектричні тощо.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{УРЕ}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Вимірювальні прилади]]


text:
# Андреас Веккер
Андреас Веккер (нар. 2 січня 1970, Штасфурт, Саксонія-Ангальт, Німеччина) — німецький гімнаст, олімпійський чемпіон 1996 року у вправах на перекладині.

## Джерело
- Профіль на Sports-Reference.com [Архівовано 17 квітня 2012 у Wayback Machine.]

title: Андреас Веккер

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я                = Андреас Веккер
| зображення          = Bundesarchiv Bild 183-1990-1215-024, Berlin, Andreas Wecker.jpg
| розмір_зображення   = 200 пкс
| підпис              =
| національність      = німець
| дата_народження     = 2.1.1970
| місце_народження    = Штасфурт, [[Саксонія-Ангальт]], [[Німеччина]]
| зріст               = 160 см
| вага                = 62 кг
| країна              = {{GDR}}<br/> {{GER}}
| вид_спорту          = спортивна гімнастика
| медалі              =
{{MedalTopBox}}
{{MedalCountry| {{GDR}} }}
{{MedalCompetition|[[Олімпійські ігри]]}}
{{спортивна медаль|Срібло| [[Гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1988|Сеул 1988]]|[[Спортивна гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1988 — командна першість (чоловіки)|Командна першість]]}}
{{MedalCompetition|Чемпіонат світу}}
{{спортивна медаль|Срібло|Штуттгарт 1989|Командна першість}}
{{спортивна медаль|Срібло|Штуттгарт 1989|Кінь}}
{{спортивна медаль|Срібло|Штуттгарт 1989|Кільця}}
{{спортивна медаль|Бронза|Штуттгарт 1989|Паралельні бруси}}
{{MedalCountry| {{GER}} }}
{{MedalCompetition|[[Олімпійські ігри]]}}
{{спортивна медаль|Золото|[[Гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1996|Атланта 1996]] | [[Спортивна гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1996 — перекладина|Перекладина]]}}
{{спортивна медаль|Срібло| [[Гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1992|Барселона 1992]] | Перекладина}}
{{спортивна медаль|Бронза| [[Гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1992|Барселона 1992]] | Кінь}}
{{спортивна медаль|Бронза| [[Гімнастика на літніх Олімпійських іграх 1992|Барселона 1992]] | Кільця}}
{{MedalCompetition|Чемпіонат світу}}
{{спортивна медаль|Золото| Сабае 1995 |Перекладина}}
{{спортивна медаль|Срібло| Індіанаполіс 1991 |Кільця}}
{{спортивна медаль|Срібло| Бірмінгем 1993 |Кінь}}
{{спортивна медаль|Срібло| Бірмінгем 1993 |Кільця}}
{{спортивна медаль|Бронза| Індіанаполіс 1991 |Командна першість}}
{{спортивна медаль|Бронза| Бірмінгем 1993 |Абсолютна першість}}
| show-medals         = yes
| нагороди            =
}}

'''Андреас Веккер''' ({{н}} [[2 січня]] [[1970]], Штасфурт, [[Саксонія-Ангальт]], [[Німеччина]]) — німецький гімнаст, [[олімпійський чемпіон]] 1996 року у вправах на перекладині.

== Джерело ==
* [http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/we/andreas-wecker-1.html Профіль на ''Sports-Reference.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120417101832/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/we/andreas-wecker-1.html |date=17 квітня 2012 }}

{{DEFAULTSORT:Веккер Андреас}}
{{Олімпійські чемпіони зі спортивної гімнастики у вправах на перекладині}}
{{Чемпіони світу зі спортивної гімнастики у вправах на перекладині}}
{{Чемпіони Європи зі спортивної гімнастики у вправах на перекладині}}
{{Портали|Біографії|Спорт}}

[[Категорія:Німецькі олімпійські чемпіони]]
[[Категорія:Німецькі срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Німецькі бронзові олімпійські медалісти]]

{{olympic-medalist-stub}}
{{Germany-sport-bio-stub}}
[[Категорія:Нагороджені Срібним лавровим листом]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 1988]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 1992]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 1996]]
[[Категорія:Гімнасти на літніх Олімпійських іграх 1988]]
[[Категорія:Гімнасти на літніх Олімпійських іграх 1992]]
[[Категорія:Гімнасти на літніх Олімпійських іграх 1996]]
[[Категорія:Гімнасти на літніх Олімпійських іграх 2000]]
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 1992]]

title: Загальна інформація

Національність: німець

Громадянство: Німеччина · НДР

Народження: 2 січня 1970 (55 років) · Штасфурт, Саксонія-Ангальт, Німеччина

Вага: 62 кг

title: Спорт

Країна: НДР · Німеччина

Вид спорту: спортивна гімнастика

title: Олімпійські ігри

Срібло: Сеул 1988 · Командна першість

title: Чемпіонат світу

Срібло:
Штуттгарт 1989 · Командна першість
Штуттгарт 1989 · Кінь
Штуттгарт 1989 · Кільця

Бронза: Штуттгарт 1989 · Паралельні бруси

title: Олімпійські ігри

Золото: Атланта 1996 · Перекладина

Срібло: Барселона 1992 · Перекладина

Бронза:
Барселона 1992 · Кінь
Барселона 1992 · Кільця

title: Чемпіонат світу

Золото: Сабае 1995 · Перекладина

Срібло:
Індіанаполіс 1991 · Кільця
Бірмінгем 1993 · Кінь
Бірмінгем 1993 · Кільця

Бронза:
Індіанаполіс 1991 · Командна першість
Бірмінгем 1993 · Абсолютна першість


text:
# Липівка (Стрийський район)
Ли́півка — селище Стрийського району Львівської області. Це єдине селище у Львівській області. Населення становить 1126 осіб. Орган місцевого самоврядування — Тростянецька сільська рада.

## Історія
Колишня німецька колонія, заснована 1782 на землях сусіднього села Луб'яна під назвою Лінденфельд (Lindenfeld). У 1786 році тут нараховувалося 16 сімей.
Після другої совєцької окупації України село Лінденфельд перейменовано на Липівку (1950), громадяни німецького походження — депортовані комуністами.

## Герб та прапор
У зеленому полі дві золоті липи з корінням, поверх них — три срібні тонкі балки. Дві липи та три горизонтальні смуги були на печатках села з ХІХ ст. Герб є промовистим.

### Сучасний стан
Донедавна існувала як закрите військове містечко, До 2020 року підпорядковувалось Миколаївській міській раді. З 2020 р. є частиною Тростянецької сільської громади.
Спроби Львівської обласної ради сформувати селищну раду не увінчалися успіхом.
У селищі 4 продуктові магазини, клуб, школа, дитячий садок.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Кількість | Відсоток |
| --------------- | --------- | -------- |
| українська      | 925       | 82.15%   |
| російська       | 200       | 17.76%   |
| інші/не вказали | 1         | 0.09%    |
| Усього          | 1126      | 100%     |

title: Липівка (Стрийський район)

wikitext:
{{Селище
 | назва           = Липівка
 | область         = [[Львівська область]]
 | район           = [[Стрийський район]]
 | рада            = [[Тростянецька сільська громада (Львівська область)|Тростянецька сільська громада]]
 | код КОАТУУ      = 4623088201
 | розташування    =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | засновано       = 1782
 | населення       = 1126
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           =
 | ref-площа       =
 | щільність       =
 | поштовий індекс = 81605<ref>{{Cite web |url=http://www.uaidx.com/13/292/index |title=Довідник поштових індексів України. Львівська область. Миколаївський район |accessdate=10 лютого 2016 |archive-date=16 лютого 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160216134314/http://www.uaidx.com/13/292/index }}</ref>
 | телефонний код  = 3241
 | координати      =  {{coord|49|35|13|N|23|58|32|E|scale:100000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 49 | lat_min = 35 | lat_sec = 13
   | lon_deg = 23 | lon_min = 58 | lon_sec = 32
 | висота          = 310
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | адреса          =
 | облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43315 селище Липівка]
 | прапор          = Lypivka myk prapor.png
 | герб            = Lypivka myk gerb.png
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
 |громада=[[Тростянецька сільська громада (Львівська область)|Тростянецька сільська громада]]|етнікон=липівча́нин
липівча́нка
липівча́ни}}{{Otheruses|Липівка}}

'''Ли́півка''' — [[селище]] [[Стрийський район|Стрийського району]] [[Львівська область|Львівської області]]. Це єдине селище у Львівській області. Населення становить 1126 осіб<ref>{{cite web | url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43315 | title=Облікова картка селища Липівка | publisher=ВРУ | accessdate=2 липня 2014 | archive-date=26 серпня 2018 | archive-url=https://web.archive.org/web/20180826150135/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43315 }}</ref>. Орган місцевого самоврядування — [[Тростянецька сільська громада (Львівська область)|Тростянецька сільська рада]].

== Історія ==
Колишня німецька колонія, заснована 1782 на землях сусіднього села [[Луб'яна]] під назвою Лінденфельд (Lindenfeld). У 1786 році тут нараховувалося 16 сімей.

Після другої совєцької окупації України село ''Лінденфельд'' перейменовано на ''Липівку'' (1950), громадяни німецького походження — депортовані комуністами.

== Герб та прапор ==
У зеленому полі дві золоті липи з корінням, поверх них — три срібні тонкі балки. Дві липи та три горизонтальні смуги були на печатках села з ХІХ ст. Герб є [[промовистий герб|промовистим]].

=== Сучасний стан ===
Донедавна існувала як закрите [[військове містечко]], До 2020 року підпорядковувалось Миколаївській міській раді. З 2020 р. є частиною [[Тростянецька сільська громада (Львівська область)|Тростянецької сільської громади]].

Спроби Львівської обласної ради сформувати селищну раду не увінчалися успіхом.

У селищі 4 продуктові магазини, клуб, школа, дитячий садок.
== Населення ==
=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|925
|82.15%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|200
|17.76%
|-
|інші/не вказали
|1
|0.09%
|- class="sortbottom"
!Усього
|1126
|100%
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43315 Облікова селища Липівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180826150135/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=43315 |date=26 серпня 2018 }} на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]
* [http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_V/238 Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom V] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160306195751/http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_V/238 |date=6 березня 2016 }} {{ref-pl}}

{{Refimprove|date=березень 2014}}

{{ukraine-geo-stub}}
{{Тростянецька сільська громада (Львівська область)}}
{{Стрийський район}}

[[Категорія:Селища Львівської області]]
[[Категорія:Липівка| ]]
[[Категорія:Колишні військові містечка України]]

title: селище Липівка

Герб: Прапор

Країна: Україна

Область: Львівська область

Район: Стрийський район

Тер. громада: Тростянецька сільська громада

Облікова картка: селище Липівка

title: Основні дані

Назва мешканців: липівча́нин · липівча́нка · липівча́ни

title: Карта

Карта:
Липівка
Липівка у Вікісховищі


text:
# Шолакорда
Шолакорда́ (каз. Шолақорда) — село у складі Тарбагатайського району Східноказахстанської області Казахстану. Входить до складу Карасуського сільського округу.
Населення — 195 осіб (2021; 328 у 2009, 496 у 1999, 483 у 1989).
Національний склад станом на 1989 рік:
- казахи — 100 %

title: Шолакорда

wikitext:
{{Населений пункт Казахстану
| тип                    = село
| назва                  = Шолакорда
| місцева назва          = {{Lang-kk|Шолақорда}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             =
| зображення_розмір      = <!--300px -->
| зображення_підпис      =
| область                = [[Східноказахстанська область|Східноказахстанська]]
| район                  = [[тарбагатайський район (Казахстан)|Тарбагатайський]]
| округ                  = [[карасуський сільський округ (Тарбагатайський район)|Карасуський]]
| адміністрація          =
| засноване              =
| перша згадка           =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 195 осіб ([[2021]]{{KAZ-pop-stat-2021}})
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        =
| код                    =
|lat=
|long=
|lat_dir=N | lat_deg= 47 | lat_min= 41
           | lat_sec= 16
|lon_dir=E | lon_deg= 83 | lon_min= 25
           | lon_sec= 00
| карта розташування1    = Казахстан Східноказахстанська область
| висота                 =
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| голова                 =
| ремарки                =
}}

'''Шолакорда́''' ({{Lang-kk|Шолақорда}}) — [[село]] у складі [[тарбагатайський район (Казахстан)|Тарбагатайського району]] [[Східноказахстанська область|Східноказахстанської області]] [[Казахстан]]у. Входить до складу [[карасуський сільський округ (Тарбагатайський район)|Карасуського сільського округу]].

Населення — 195 осіб ([[2021]]; 328 у [[2009]], 496 у [[1999]], 483 у [[1989]]<ref>[https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA76#v=onepage&q&f=false Итоги Всесоюзной переписи населения 1989 года по Казахской ССР. Том 3] {{ref-ru}}</ref>).

Національний склад станом на 1989 рік:
* [[казахи]] — 100 %

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|L-44-24}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=47.687926&lon=83.415928&z=13&show=/23540899/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180201220901/http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=47.687926&lon=83.415928&z=13&show=/23540899/ru/ |date=1 лютого 2018 }}

{{тарбагатайський район (Казахстан)}}

{{Kazakhstan-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Тарбагатайського району (Казахстан)]]
[[Категорія:Села Східноказахстанської області]]

title: Основні дані

Країна: Казахстан

Область: Східноказахстанська

Район: Тарбагатайський

Округ: Карасуський

Основні дані:
Карта
· Шолакорда · Шолакорда


text:
# Іванівська сільська рада (Очаківський район)
Іва́нівська сільська́ ра́да — колишній орган місцевого самоврядування в Очаківському районі Миколаївської області. Адміністративний центр — село Іванівка.

## Загальні відомості
- Населення ради: 1 666 осіб (станом на 2001 рік)

## Населені пункти
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
- с. Іванівка
- с. Яселка

## Склад ради
Рада складалася з 16 депутатів та голови.
- Голова ради: Рачкова Людмила Олександрівна
- Секретар ради: Середа Леся Ярославівна

### Керівний склад попередніх скликань
| ПІБ                           | Основні відомості                                                         | Дата обрання | Дата звільнення |
| ----------------------------- | ------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Лозинський Богдан Пилипович   | Сільський голова, 1958 року народження                                    | 26.03.2006   | 01.04.2007      |
| Ільїн Сергій Олексадрович     | Сільський голова, 1952 року народження, безпартійний                      | 05.08.2007   | 31.10.2010      |
| Рачкова Людмила Олександрівна | Сільський голова, 1956 року народження, освіта вища, член Партії регіонів | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними сайту Верховної Ради України

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Іванівська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Миколаївська область]]
   | район               = [[Очаківський район]]
   | центр               = с. [[Іванівка (Очаківський район)|Іванівка]]
   | голова              = Рачкова Людмила Олександрівна
   | секретар            = Середа Леся Ярославівна
   | кількість членів    = 16 депутатів
   | утворена            =
   | код КОАТУУ          = 4825180700
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=22740 Іванівська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           = 1 666 ''(на 2001 рік)''
   | населення міське    =
   | населення сільське  =
   | щільність           =
   | населені пункти     = 2 села
   | поштовий індекс     = 57552
   | адреса              = <tt>57552, Миколаївська обл., Очаківський р-н, с. Іванівка, вул. Шмідта, 4</tt>
   | телефонний код      = 5154
   | телефонний номер    = 90-2-10
   | факс                =
   | електронна скринька =
   | вебсторінка         =
  }}
{{Otheruses|Іванівська сільська рада}}
'''Іва́нівська сільська́ ра́да''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] в [[Очаківський район|Очаківському районі]] [[Миколаївська область|Миколаївської області]]. [[Адміністративний центр]] — [[село]] [[Іванівка (Очаківський район)|Іванівка]].

== Загальні відомості ==
* ''Населення ради:'' 1 666 осіб (станом на 2001 рік)

== Населені пункти ==
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Іванівка (Очаківський район)|Іванівка]]
* с. [[Яселка]]

== Склад ради ==
Рада складалася з 16 депутатів та голови.
* ''Голова ради:'' Рачкова Людмила Олександрівна
* ''Секретар ради:'' Середа Леся Ярославівна

=== Керівний склад попередніх скликань ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|- bgcolor="#FAEBD7"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFAF0"
| Лозинський Богдан Пилипович
| Сільський голова, 1958 року народження
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 01.04.2007
|- bgcolor="#FFFAF0"
| Ільїн Сергій Олексадрович
| Сільський голова, 1952 року народження, безпартійний
| align=center| 05.08.2007
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFAF0"
| Рачкова Людмила Олександрівна
| Сільський голова, 1956 року народження, освіта вища, член [[Партія регіонів|Партії регіонів]]
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними сайту [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=8056&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=8056&rid256=122 Секретарі попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ОКВРУ|22740}}

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Очаківського району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Очаківського району]]

title: Основні дані

Область: Миколаївська область

Район: Очаківський район

Адм. центр: с. Іванівка

Облікова картка: Іванівська сільська рада

title: Склад

Кількість членів: 16 депутатів

Голова ради: Рачкова Людмила Олександрівна

Секретар ради: Середа Леся Ярославівна

title: Територія та населення

Населені пункти: 2 села

title: Контактні дані


text:
# Амос Мозанер
Амос Мозанер (12 березня 1995 , Тренто ) — італійський керлінгіст, олімпійський чемпіон 2022 року в парі з Стефанією Константіні, призер чемпіонату Європи.

## Олімпійські ігри
| Рік  | Місто                     | Команда | Змішані пари |
| ---- | ------------------------- | ------- | ------------ |
| 2018 | Пхьончхан, Південна Корея | 9       | —            |
| 2022 | Пекін, Китай              | 9       | 1            |

title: Амос Мозанер

wikitext:
{{Спортсмен
| медалі              =
{{MedalTopBox}}
{{MedalSport|[[Керлінг]]}}
{{MedalCountry|{{ITA}}}}
{{MedalCompetition|[[Ковзанярський спорт на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]]}}
{{MedalGold|[[Ковзанярський спорт на зимових Олімпійських іграх 2022|Пекін 2022]]|[[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2022 — змішані пари|змішані пари]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Європи з керлінгу|Чемпіонати Європи]]}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат Європи з керлінгу 2018|Таллін 2018]]|команда}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат Європи з керлінгу 2021|Ліллегаммер 2021]]|команда}}
| show-medals         = yes
}}
'''Амос Мозанер''' {{біографія}} — італійський керлінгіст, олімпійський чемпіон [[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2022|2022]] року в парі з [[Стефанія Константіні|Стефанією Константіні]], призер чемпіонату Європи.

== Олімпійські ігри ==
{| class="wikitable" style="font-size:95%; text-align:center; border:grey solid 1px; border-collapse:collapse; background:#ffffff;"
! style="background-color:#369; color:white; width:60px;"| Рік
! style="background-color:#369; color:white; width:200px;"| Місто
! style="background-color:#369; color:white; width:125px;"|  Команда
! style="background-color:#369; color:white; width:125px;"|  Змішані пари
|-
|[[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2018|2018]]||align=left|{{Прапорець|KOR}} [[Пхьончхан]], [[Південна Корея]] || [[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2018 — чоловіки|9]] ||[[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2018 — змішані пари|—]]
|-
|[[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2022|2022]]||align=left|{{Прапорець|CHN}} [[Пекін]], [[Китай]] || [[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2022 — чоловіки|9]] ||style="background:gold;"|[[Керлінг на зимових Олімпійських іграх 2022 — змішані пари|1]]
|-
|}

== Посилання ==
* [https://results.worldcurling.org/Person/Details/6494 Амос Мозанер] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210507130057/https://results.worldcurling.org/Person/Details/6494 |date=7 травня 2021 }} на сайті WCF

{{Олімпійські чемпіони з керлінгу серед змішаних пар}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Спорт|Олімпійські ігри}}

{{DEFAULTSORT:Мозанер, Амос}}
[[Категорія:Керлінгісти на зимових Олімпійських іграх 2018]]
[[Категорія:Керлінгісти на зимових Олімпійських іграх 2022]]
[[Категорія:Італійські керлінгісти]]
[[Категорія:Італійські олімпійські чемпіони]]
[[Категорія:Чемпіони зимових Олімпійських ігор 2022]]
[[Категорія:Спортсмени Тренто]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Італія

Народження: 12 березня 1995 (30 років) · Тренто, Італія

Вага: 90 кг

title: Спорт

Вид спорту: керлінг

title: Олімпійські ігри

Золото: Пекін 2022 · змішані пари

title: Чемпіонати Європи

Бронза:
Таллін 2018 · команда
Ліллегаммер 2021 · команда


text:
# Махендраварман (Ченла)
Шрі Махендраварман (кхмер. វ្រះកម្រតេង៑អញ៑ឝ្រីមហេន្ទ្រវម៌្; д/н — 610/616) — 1-й притхівіпаті Ченла близько 590/600—610/616 роках.

## Життєпис
Ймовірно належав до молодшої гілки династії Каундіньї II, що панувала в Фунані. Втім згідно китайських джерел належав до роду Ца. Син раджи Віравармана, якого низка дослідників розглядають як сина шримари Рудравармана I. При народжені отримав ім'я Чидрасена (в китайському варіанті відомий як Чидосина або Чжидоусина).
Між 590 і600 роками спадкував трон Ченли після смерті старшого брата Бхававармана I. Прийняв ім'я Махендраварман. На той час Ченла вже здобула незалежність від держави Фунань. Продовжив з більшою потугою війни проти останньої, зумівши завдати поразки шримарі Мхентерактварману I. До кінця панування Махендравармана Фунань визнала зверхність Ченли. На честь свого нового статусу прийняв титул шрі.
За цим здійснив низку військових кампаній, підкоривши вождіства на території сучасного регіону Кхом Каєн (в центральному Таїланді). Активно поширював та підтримував шиваїзм, переслідуючи прихильників буддизму, за що від китайських сановників отримав прізвисько Злий правитель.
Помер Махендраварман за різними відомостями 610, 611 або 616 року. Йому спадкував син Ішанаварман I.

title: Махендраварман (Ченла)

wikitext:
{{особа}}
'''Шрі Махендраварман''' ({{lang-km|វ្រះកម្រតេង៑អញ៑ឝ្រីមហេន្ទ្រវម៌្}}; д/н — [[610]]/[[616]]) — 1-й притхівіпаті [[Ченла]] близько [[590]]/[[600]]—[[610]]/[[616]] роках.

== Життєпис ==
Ймовірно належав до молодшої гілки династії [[Каундінья II|Каундіньї II]], що панувала в Фунані. Втім згідно китайських джерел належав до роду Ца. Син раджи Віравармана, якого низка дослідників розглядають як сина шримари [[Рудраварман I|Рудравармана I]]. При народжені отримав ім'я Чидрасена (в китайському варіанті відомий як Чидосина або Чжидоусина).

Між 590 і600 роками спадкував трон Ченли після смерті старшого брата [[Бхававарман I|Бхававармана I]]. Прийняв ім'я Махендраварман. На той час Ченла вже здобула незалежність від держави [[Фунань]]. Продовжив з більшою потугою війни проти останньої, зумівши завдати поразки шримарі Мхентерактварману I. До кінця панування Махендравармана Фунань визнала зверхність Ченли. На честь свого нового статусу прийняв титул ''шрі''.

За цим здійснив низку військових кампаній, підкоривши вождіства на території сучасного регіону Кхом Каєн (в центральному [[Таїланд]]і). Активно поширював та підтримував [[шиваїзм]], переслідуючи прихильників [[буддизм]]у, за що від китайських сановників отримав прізвисько ''Злий правитель''.

Помер Махендраварман за різними відомостями 610, 611 або 616 року. Йому спадкував син [[Ішанаварман I]].

== Джерела ==
* Coedes, G. (1962). «The Making of South-east Asia.» London: Cox & Wyman Ltd.
* Higham, C., 2014, Early Mainland Southeast Asia, Bangkok: River Books Co., Ltd., ISBN 9786167339443

[[Категорія:Володарі Ченли]]

title: кхмер. មហេន្ទ្រវម៌្

Країна: Ченла

Діяльність: монарх

Посада: King of Cambodiad

Конфесія: індуїзм

Батько: Vira Varmand

Діти: Ішанаварман I


text:
# ГЕС-ГАЕС Ремпен
ГЕС-ГАЕС Ремпен — гідроелектростанція у центральній частині Швейцарії. Становить верхній ступінь каскаду, створеного у сточищі річки Вегіталер Аа (через Цюрихське озеро, Ліммат та Ааре належить до басейну Рейну) на ресурсах північного схилу Швейцарських Альп.
Основне водосховище каскаду створене на Вегіталер Аа (до впадіння у водосховище має назву Аберенбах) за допомогою бетонної гравітаційної греблі висотою 112 метрів та довжиною 156 метрів, на спорудження якої знадобилось 237 тис. м3 матеріалу. Це утворило водойму довжиною 5 км та шириною до 1,2 км, з максимальною площею поверхні 4,25 км2. При коливанні рівня між позначками 850 та 900 метрів над рівнем моря вона має корисний об'єм 147,4 млн м3. Враховуючи розташування машинного залу на висоті 642 метри НРМ, це забезпечувало напір до 258 метрів. Через певний час ліцензійними умовами на використання гідроресурсів максимальний експлуатаційний рівень водосховища знизили до 880 метрів, що зменшило корисний об'єм до 76 млн м3, а максимальний напір до 238 метрів.
Від греблі до машинного залу через гірський масив правобережжя Вегіталер Аа веде дериваційний тунель довжиною 3,7 км та діаметром 3,6 метра, який після вирівнювальної камери переходить у два напірні водогони змінним діаметром від 2,4 до 2,05 метра. Машинний зал станції обладнаний чотирма турбінами типу Френсіс потужністю по 15 МВт, які забезпечують виробництво 60 млн кВт·год електроенергії на рік.
Відпрацьована вода відводиться до нижнього балансуючого резервуара об'ємом 360 тис. м3, звідки подається на нижній ступінь ГЕС Siebnen.
Також у складі гідроагрегатів працюють чотири насоси загальною потужністю 15 МВт, які дозволяють здійснювати гідроакумуляцію шляхом перекачування води із нижнього балансуючого резервуару до сховища Вегіталерзе.

title: ГЕС-ГАЕС Ремпен

wikitext:
{{Гідроелектростанція
|Зображення                     = Wägitalersee_0972.jpg
|Назва                          = ГЕС-ГАЕС Ремпен
|Пікселі                        = 300px
|Підпис                         = Водосховище Вегіталерзе
|Країна                         = {{SUI}}
|lat_dir =N |lat_deg =47 |lat_min = 8 |lat_sec = 18.3
  |lon_dir =E |lon_deg = 8 |lon_min = 53 |lon_sec = 50.7
  |region     =
  |CoordScale =
|Статус = діюча
|Річка = Вегіталер Аа
|Каскад = каскад на Вегіталер Аа
|Початок будівництва = [[1922]]
|Роки введення першого та останнього гідроагрегатів = [[1926]]
|Встановлена потужність = 60 (турбінний режим) / 15 (насосний режим)
|Середнє річне виробництво = 60
|Тип ГЕС = дериваційна, гідроакумулююча
|Розрахований напір = до 258 (дозволений до 238)
|Тип турбін = Френсіс
|Кількість та марка турбін = 4
|Витрата через турбіни = 4х7,5 (турбінний режим) / 4х1,25 (насосний режим)
|Кількість та марка гідрогенераторів = 4
|Потужність гідроагрегатів = 4х15 (турбінний режим) / 4х3,75 (насосний режим)
|Тип греблі = бетонна гравітаційна
|Висота греблі = 112
|Довжина греблі = 156
|Шлюз =
|ЛЕП =
|Власник = EWZ / Axpo
}}

'''ГЕС-ГАЕС Ремпен''' — [[гідроелектростанція]] у центральній частині [[Швейцарія|Швейцарії]]. Становить верхній ступінь каскаду, створеного у сточищі річки [[Вегіталер Аа]] (через [[Цюрихське озеро]], [[Ліммат]] та [[Ааре]] належить до басейну [[Рейн]]у) на ресурсах північного схилу [[Швейцарські Альпи|Швейцарських Альп]].

Основне водосховище каскаду створене на Вегіталер Аа (до впадіння у водосховище має назву Аберенбах) за допомогою бетонної гравітаційної греблі висотою 112 метрів та довжиною 156 метрів, на спорудження якої знадобилось 237 тис. м3 матеріалу. Це утворило водойму довжиною 5 км та шириною до 1,2 км, з максимальною площею поверхні 4,25 км2. При коливанні рівня між позначками 850 та 900 метрів над рівнем моря вона має корисний об'єм 147,4 млн м3. Враховуючи розташування машинного залу на висоті 642 метри [[Висота над рівнем моря|НРМ]], це забезпечувало напір до 258 метрів. Через певний час ліцензійними умовами на використання гідроресурсів максимальний експлуатаційний рівень водосховища знизили до 880 метрів, що зменшило корисний об'єм до 76 млн м3, а максимальний напір до 238 метрів<ref>{{Cite web|url=http://swissdams.ch/en/les-barrages/liste-des-barrages-suisses/Schraeh.pdf|title=Schraeh dam|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=19 серпня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170819024014/http://swissdams.ch/en/les-barrages/liste-des-barrages-suisses/Schraeh.pdf}}</ref>.

Від греблі до машинного залу через гірський масив правобережжя Вегіталер Аа веде дериваційний тунель довжиною 3,7 км та діаметром 3,6 метра, який після вирівнювальної камери переходить у два напірні водогони змінним діаметром від 2,4 до 2,05 метра. Машинний зал станції обладнаний чотирма турбінами типу Френсіс потужністю по 15 МВт, які забезпечують виробництво 60 млн кВт·год електроенергії на рік<ref>{{Cite web|url=https://www.swv.ch/Fachinformationen/Wasserkraft-Schweiz/Kraftwerkspark/EZG-Linth-Limmat|title=EZG Linth-Limmat {{!}} SWV|last=AG|first=Tocco|website=www.swv.ch|accessdate=2017-07-26|archive-date=3 березня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210303085909/https://www.swv.ch/fachinformationen/wasserkraft-schweiz/kraftwerkspark/ezg-linth-limmat/}}</ref>.

Відпрацьована вода відводиться до нижнього балансуючого резервуара об'ємом 360 тис. м3<ref>{{Cite web|url=http://www.swissdams.ch/en/les-barrages/liste-des-barrages-suisses/Rempen.pdf|title=Rempen dam|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}</ref>, звідки подається на нижній ступінь ГЕС Siebnen.

Також у складі гідроагрегатів працюють чотири насоси загальною потужністю 15 МВт, які дозволяють здійснювати гідроакумуляцію шляхом перекачування води із нижнього балансуючого резервуару до сховища Вегіталерзе.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Гідроелектростанції Швейцарії}}
[[Категорія:Засновані у Швейцарії 1926]]

title: ГЕС-ГАЕС Ремпен

Країна: Швейцарія

Стан: діюча

Річка: Вегіталер Аа

Каскад: каскад на Вегіталер Аа

title: Основні характеристики

Установлена потужність: 60 (турбінний режим) / 15 (насосний режим) МВт

Середнє річне виробництво: 60 млн кВт·год

Тип ГЕС: дериваційна, гідроакумулююча

Розрахований напір: до 258 (дозволений до 238) м

title: Характеристики обладнання

Тип турбін: Френсіс

Витрата через турбіни: 4х7,5 (турбінний режим) / 4х1,25 (насосний режим) м³/с

Потужність гідроагрегатів: 4х15 (турбінний режим) / 4х3,75 (насосний режим) МВт

title: Основні споруди

Тип греблі: бетонна гравітаційна

Власник: EWZ / Axpo

Основні споруди: ГЕС-ГАЕС Ремпен


text:
# Історія міст України
Міста́ Украї́ни. В Україні налічується 459 міст. В Україні є 177 міст обласного значення, 280 — районного.

## Історія міського заселення України

### Первісний період
Див. також: Античні міста Північного Причорномор'я, генуезькі колонії у Північному Причорномор'ї
Початок утворення міст в Україні сягає до VIII ст. до н. е., коли в Північному Причорномор'ї виникло десять старогрецьких міст-колоній. Розпад рабовласницького ладу і удари сусідніх племен у IV—V ст. н. е. призвели до занепаду і ліквідації цих античних міст.

### Київська Русь
Новий етап розвитку урбанізації припадає на період становлення і розквіту давньоруської держави Русі.
В період з другої половини ІХ до початку ХІІ ст. існувало 99 літописних "градів". Літописи дають свідчення про існування в д.п. ІХ – Х ст. двадцяти шести руських міст, а для ХІ ст. – шістдесяти дев'яти. Найбільш загальний список давньоруських міст, складений М.М.Тіхоміровим для ІХ – ХІ ст., можна доповнити ще дванадцятьма "градами" (Варін, Вигошев, Волок, Голтав, "Город на Встрі", Засаков, Звенигород Київський, Красн, Кснятин, Листвен, Лукомль, Новий Город).

### Період татаро-монгольської навали. Середньовіччя
Див. також: Монголо-татарська навала, фортифікаційне будівництво в Україні
За даними літописів, на кінець XII століття на Русі налічувалось 238 міст, які відігравали роль торговельно-ремісничих, оборонних центрів тощо. Під час татаро-монгольської навали більша частина південно-руських міст була зруйнована і спалена.
У 40-х роках XIII століття для більшості князівств Русі почалася іноземна навала, яка закінчилася лише через чверть сторіччя і ще стільки ж тривали періодичні набіги казанських, астраханських і кримських ханів. Військові спустошення і важкий тиск податків привели до затяжного економічного занепаду. За перші 50 років ординського правління не було побудовано жодного міста.

### 17 ст.— 19 ст.
Див. також: Історія України в 17 столітті, колонізація Степової України в 16—18 століттях, Слобідська Україна

У феодальний період процеси урбанізації відбуваються досить повільними темпами у складних соціально-економічних умовах. В середині XVII століття в Україні нараховувалося 756 міст, в яких мешкало 1,4 млн. чол. Велика кількість міст у цей період була зумовлена значним розосередженням ремісницького виробництва, промислів і торгівлі, а також прийнятим тоді порядком віднесення поселень до категорії міст.
З другої половини 17 століття, після унії України з Московщиною, починається новий період урбанізації, коли відбулося інтенсивне виселення Слобідської України, порівняно швидко зростала чисельність міського населення, створювалися міські поселення.
У 17 столітті з розвитком мануфактурного виробництва в Лівобережній і Слобідській Україні зріс приплив сільського населення в міста. Наслідком цього слід вважати розвиток специфічних для того часу форм урбанізації, що полягають у зростанні «прихованого» міського населення, тобто сільського населення, яке зайняте в промисловості.

## Плани міст України
- Мапа міста Одеси, 1892 р.
- План м. Ніжина, 1803 р.
- Мапа міста Маріуполь, 1826 р.

### Індустріальний період
Якщо в домонгольські часи одним з найбільших ремісничо-торговельних центрів України був Київ, в якому налічувалось понад 60 ремісничих спеціальностей, то наприкінці XIX століття географія промислових центрів поширюється на південно-східні райони. Центрами металургійної промисловості стали Донбас і Придніпров'я, машинобудівної і металообробної — Харків, Донбас, Придніпров'я, Київ, Херсон, Одеса, цукрової — Правобережна і частково Лівобережна (місто Карлівка, Лохвиця на Полтавщині) Україна
| Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття      | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття |
|                                                            |                                                                 | Природно-економічні райони                                 | Природно-економічні райони                                 | Природно-економічні райони                                 |                                                            |
| Роки                                                       | Міські поселення та населення                                   | Правобережжя                                               | Лівобережжя                                                | Степ                                                       | Україна в цілому                                           |
| ---------------------------------------------------------- | --------------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------- |
| 1858                                                       | Кількість міських поселень — разом у тому числі                 | 313                                                        | 177                                                        | 172                                                        | 672                                                        |
| 1858                                                       | міст                                                            | 34                                                         | 48                                                         | 31                                                         | 113                                                        |
| 1858                                                       | містечок                                                        | 279                                                        | 137                                                        | 131                                                        | 547                                                        |
| 1858                                                       | інших поселень                                                  | —                                                          | 2                                                          | 10                                                         | 12                                                         |
| 1858                                                       | Чисельність міського населення: (тисяч чол., в % до підсумку)   | 1120,7                                                     | 837,1                                                      | 606,5                                                      | 2564,3                                                     |
| 1863                                                       | Чисельність міського населення: (тисяч чол., в % до підсумку)   | 1288,6                                                     | 828,7                                                      | 628,6                                                      | 2735,9                                                     |
| 1863                                                       |                                                                 | 47,1                                                       | 30,2                                                       | 22,7                                                       | 100                                                        |
| 1863                                                       | Питома вага міських жителів в загальній кількості населення, %  | 23,5                                                       | 18,2                                                       | 22,8                                                       | 21,4                                                       |
| 1863                                                       | Зміни чисельності міського населення в період з 1858 по 1863, % | +14,9                                                      | −1,2                                                       | +3,8                                                       | −7,0                                                       |

Міста українських земель, це — до деякої міри давні адміністративно-торговельні осередки, а то знову — недавно повсталі осередки великої промисловості й торгівлі. На відсоток міської людності має вплив індустріалізація й торгівля.

### СРСР
До 1918 року країна була аграрною і в містах проживало 18 % населення. У пожовтневі часи процес розширення географії промисловості в Україні зазнає нових змін. Інтенсивний процес урбанізації в Україні розпочався в 1926—1939 рр., коли було взято курс на індустріалізацію народного господарства, тобто всього лише за 13 років чисельність міського населення зросла в 2,4 раза.
Це, насамперед, поява поряд з традиційними галузями промисловості нових — енергетичної, тракторної та комбайнобудівної, хімічного машинобудування тощо. Були створені нові промислові центри в Придніпров'ї (Запоріжжя, Кривий Ріг та ін.), Харків перетворився на один з найбільших машинобудівних центрів СРСР. Змінилось розміщення промисловості в старих промислових районах. Зросла промисловість у Києві, Одесі, Кіровограді, Миколаєві та інших містах.
Здійснено індустріалізацію західних областей України. Міста Львів, Ужгород, Нововолинськ, Дрогобич, Стрий та багато інших стали великими індустріальними центрами України.
4 грудня 1958 р. ЦК КПУ і Рада Міністрів УРСР прийняли постанову «Про заходи з поліпшення справи планування і забудови населених пунктів УРСР», в якій підкреслювалось виняткове значення районного планування. Відповідно до цього було складено проекти генеральних планів 122 міст і 683 районних центрів. Згодом було розроблено проекти планування більше 200 міст і багатьох селищ.
| Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 | Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 | Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 | Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 | Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 | Розподіл міст України за чисельністю населення в 1910 і 1920 |
| Міста та їхнє населення                                      | 10—20 тисяч чол.                                             | 20—50 тисяч чол.                                             | 50—100 тисяч чол.                                            | 100 і більше тисяч чол.                                      | Разом                                                        |
| ------------------------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------ | ------------------------------------------------------------ |
| Число міст                                                   | 28                                                           | 24                                                           | 8                                                            | 4                                                            | 64                                                           |
| Чисельність населення міст (тисяч чол.)                      |                                                              |                                                              |                                                              |                                                              |                                                              |
| 1910                                                         | 440,7                                                        | 451,2                                                        | 591,1                                                        | 1123,6                                                       | 2906,6                                                       |
| 1920                                                         | 385,7                                                        | 618,3                                                        | 462,5                                                        | 950,4                                                        | 2416,9                                                       |
| Зменшення чисельності населення міст з 1910 по 1920          |                                                              |                                                              |                                                              |                                                              |                                                              |
| тисяч чол.                                                   | −55,0                                                        | −132,9                                                       | −128,6                                                       | −173,2                                                       | −489,7                                                       |
| %                                                            | −12,5                                                        | −17,8                                                        | −21,8                                                        | −15,4                                                        | −17,0                                                        |

### До 1939
В українських містах живе ледве 21 % людности, а в великих містах, що мають понад 100 000 мешканців, лише 7,3 %. Це наслідок слабого господарського розвитку, в першій мірі — слабої індустріалізації країни.
Вони позбирані в декілька характеристичних ліній і груп, положених на погряниччях різних природних країн, де віддавна виступала виміна природних багатств обох країн, над морем і в околицях гірничопромислових.
Найбільш міської людності живе у степовій Україні, яка має найкращі умови для торгівлі й промисловості (джерела енергії, гірництво, море), зокрема великий відсоток міської людності живе в Донбасі. Аграрна лісостепова смуга має переважно 10—15 % міської людности, а деякі частини Правобережжя й Центрального Чорноземного Краю, положені далеко від джерел енергії й важніших комунікаційних шляхів — навіть менше.

## Повоєнна доба
Українські міста зростали ще динамічніше (особливо упродовж 1960-х років — на півмільйона осіб щороку). Загальні переписи населення, проведені на нашій території в другій половині XX століття, свідчать про перманентне примноження кількості їхніх жителів. В УРСР це відбувалося переважно за рахунок міграційних потоків із села, на частку яких у 1959—1970 роках припадало 47,8 %, а в 1970-1979-му — 51,6 % приросту міського населення. Як наслідок — 1965 року республіка досягла рівня урбанізованості (чисельність містян перевищила 50 %), а 1994-го населення міст переважило сільське вдвічі.
Містобудівна політика тієї доби була закладена знаковими рішеннями ХХ з'їзду КПРС (лютий 1956 року) та постановою Ради Міністрів УРСР (літо 1957-го) про значне розширення житлового будівництва.

## Назви міст України, ідентичність міського середовища
Назви історичних міст України, як правило, давні. Частина міст в різні періоди, — особливо зміни влади, соціально-політичного устрою, — мали різні назви. Так, з 1917-22 рр. і протягом декількох перших десятиліть радянської влади в Україні було перейменовано сотні міст і містечок — вони одержали імена вождів радянської влади або інші знаково-заідеологізовані назви пов'язані з новим режимом (Червоноармійськ, Комсомольськ, Жовтневе, Першотравневе тощо). У перші роки радянської влади втілювався ленінський план монументально-архітектурної пропаганди — установлення пам'ятників Щорсу, Леніну, Артему…
Протягом 1957–1958 рр. по Україні було перейменовано 141 населений пункт, 8 міських та 2 сільських райони, названі на честь В. Молотова, Л. Кагановича, К. Ворошилова, М. Будьонного, Г. Петровського, М. Хрущова, Д. Мануїльського (чому сприяв Указ Президії Верховної Ради СРСР від 11 вересня 1957 р.). На початку 1960-х рр. відбувались перейменування міст, районів та ін. адміністративно-територіальних одиниць, названих на честь Й. Сталіна.
Починаючи з 1987-го в СРСР відбулися значні перейменування населених пунктів названих в честь таких осіб, як: Д. Устинов, Ю. Андропов, Л. Брежнєв, В. Куйбишев, М. Горький, М. Калінін, Г. Орджонікідзе, С. Кіров, Я. Свердлов, А. Жданов та К. Ворошилов.
Насьогодні процес перейменування (зокрема, повернення старих історичних назв) триває на рівні міст, районів, вулиць тощо.

## Соціологія міст України
Див. також: рух людності, мігрант, пролетаріат
Місто — невелика за площею територія, є мікромоделлю суспільства всієї держави, у якій з напливом значної кількості мігрантів відбувається зіткнення великої кількості людей, що належать до різних етнічних, лінгвістичних, релігійних груп.
В умовах міста здебільшого зникають етнічні особливості традиційної матеріальної культури (причому далеко не всі), а загалом етнічне в людині залишається, воно лише переходить у її духовне життя, в її психологію. Існують два взаємопов'язані типи етнічної культури: традиційний сільський тип, в основі якого лежать багатовікові зв'язки селянина із землею, втілені в матеріальній культурі, побуті, традиціях, звичаях, і урбаністичний тип, який ґрунтується не стільки на зовнішніх етнічних атрибутах, скільки на внутрішньому психологічному усвідомленні етнічного коріння, тобто на етнічній самосвідомості.

### Динаміка сільського/міського населення
Раніше за Україну урбанізованими стали Росія, Латвія, Естонія, Вірменія, Азербайджан. За 1940–1970 рр. міське населення в Україні зростало вже значно нижчими темпами, бо за 30 років воно збільшилось лише в 1,9 раза. З середини 50-х років ХХ століття почався новий етап інтенсивного зростання кількості міст і чисельності міського населення в Україні. Тільки за останні 30 років частка міського населення в Україні зросла в 2,2 раза та становила на кінець 20 століття близько 70 % від загальної чисельності населення.
За кількістю великих міст (з населенням понад 100 тисяч чоловік) Україна посідає одне з провідних місць серед країн світу, таких міст зараз — 61.

#### Міста-аґломерації та міста-мільйонники
Див. також: Міста-мільйонники України
Упродовж 1957—1979 років сформувалися основні з них в УРСР, з'явилися міста-мільйонери. Київ досягнув відповідної позначки в 1957-му, Харків — у 1962-му, Одеса — в 1974-му.
В Україні є 7 міст із населенням, яке перевищило або сягає мільйона чоловік: Київ, Дніпропетровськ, Одеса, Донецьк, Харків, Запоріжжя, Кривий Ріг, Львів. До речі, для Києва останні 30 років був характерний надзвичайно інтенсивний демографічний розвиток: чисельність його населення зросла майже в 2,5 раза і досягла на 2000 рік 2 млн. 600 тисяч чоловік (1976 — 2 млн.).

### Спально-житлове будівництво
Житлові реформи Хрущова та урядово-партійні програми (рішення ХХ з'їзду КПРС (лютий 1956. року) та постановою Ради Міністрів УРСР (літо 1957.) активізували значне розширення житлового будівництва. У соціальному пляні в СРСР було проведено пенсійну реформу, змінено систему освіти, монетизовано грошові виплати колгоспникам. 1958. Виходить постанова про будівництво однотипних «хрущовок». При будівництві застосовувались індустріяльні методи — будівництво з префабрикатів — привозних бетонних плит, що монтувались на місці.
Першим жилим масивом в СРСР стали московські Черьомушки (1956), а в Україні — Першотравневий у Києві (1957—1963).
Забудова міст спальними районами призвела до транспортних проблем, вичерпання можливостей розвитку територій, ускладнення криміногенної ситуації. Фактично було обрано східні еталони поселенської структури, коли ставку робили на прогрес мегаполісів.

### Полікультурність, поліетнічність міст України
Див. також: Вірменська діаспора Львова, Смуга осілості
Перші татарські родини в Харкові з'являються лише у другій половині XIX ст. Особливий приріст татарського населення відбувся після 1877—1879 рр. — 448 осіб, коли після російсько-турецької війни у Харкові була розквартирована татарсько-башкирська кіннота, яка входила до складу війська Південного укріпрайону Російської імперії. До кінця XIX століття їх чисельність постійно зростала. За Всеросійським переписом 1897 р. в місті мешкало 641 особа мусульманського віросповідання, більшість з яких були татари.

#### Русифікація міст і русифікація в містах. Становлення української більшості
Див. ще: русифікація в Україні, русскій мір
Р. В. Шарібжанов у статті «Ісламська релігія як фактор збереження етнічних рис при адаптації населення до умов великого поліетнічного індустріального міста (на прикладі Харкова 20-30-х рр. XX ст.)» звертає увагу на те, що «…у Харкові кожна група мігрантів виявлялася більш слабкою, ніж основне ядро міста» і далі, «У мовному відношенні основне ядро міста виявилося російськомовним, стійким, і в період дослідження, незважаючи на стрімке зростання чисельності населення Харкова, відсоток російськомовного населення залишався незмінним, що свідчило про інтенсивну асиміляцію новоприбулих. Зі зростанням кількості містян відсоток російськомовного населення поповнювався за рахунок російського етносу, російськомовних місцевих етнічних груп, їх природного приросту, новоприбулих та асимільованих.» Автор також вказує на недостатність політики коренізації, що не давало змоги національним меншинам тривалий час зберігати свої національні риси.
Історик із Канади Орест Субтельний звернув увагу на примноження кількості містян та зміну ментального портрета українського суспільства, назвавши це «Великим перетворенням». Крім того, вчений відзначив зміну етнічного складу міст, де «нарешті постали українські більшості». Так, чисельність українців у Києві між 1959—1989 роками зросла від 60,11 до 72,45 %.

### Самоврядування
Див. також: Магдебурзьке право, полки України

## Підпорядкування. Адміністративно-територіальний устрій
Монофункціональні міста, галузевою спеціалізацією яких є гірничо-добувна, вугільна, хімічна промисловість, енергетика, — а це кожне третє мале місто, — найдужче постраждали від структурних змін, що відбувалися останнім часом в країні. Найбільше депресивних міст зосереджено в Донецькій, Луганській, Львівській, Київській, Вінницькій та Тернопільській областях[джерело?].

title: Історія міст України

wikitext:
{{Не плутати|Історія малих міст України}}
{{Демографія України}}

'''Міста́ Украї́ни'''. В Україні налічується 459 міст. В Україні є 177 [[міста обласного значення|міст обласного значення]], 280 — [[міста районного значення|районного]].

== Історія міського заселення України ==

=== Первісний період ===
''Див. також:'' [[Античні міста Північного Причорномор'я]], [[генуезькі колонії у Північному Причорномор'ї]]
[[Файл:Ukraine Oldest sityes.PNG|міні|Давні міста України]]
Початок утворення міст в Україні сягає до [[8 століття до н. е.|VIII ст. до н. е.]], коли в [[Північне Причорномор'я|Північному Причорномор'ї]] виникло десять старогрецьких міст-колоній. Розпад [[рабовласницький лад|рабовласницького ладу]] і удари сусідніх племен у [[4 століття|IV]]—[[5 століття|V ст. н. е.]] призвели до занепаду і ліквідації цих античних міст.

=== Київська Русь ===
Новий етап розвитку [[урбанізація|урбанізації]] припадає на період становлення і розквіту давньоруської держави [[Русь|Русі]].

В період з другої половини ІХ до початку ХІІ ст. існувало 99 літописних "градів". Літописи дають свідчення про існування в д.п. ІХ – Х ст. двадцяти шести руських міст, а для ХІ ст. – шістдесяти дев'яти. Найбільш загальний список давньоруських міст, складений М.М.Тіхоміровим для ІХ – ХІ ст., можна доповнити ще дванадцятьма "градами" (Варін, Вигошев, Волок, Голтав, "Город на Встрі", Засаков, Звенигород Київський, Красн, Кснятин, Листвен, Лукомль, Новий Город).<ref>{{Cite news|url=https://dspace.uzhnu.edu.ua/jspui/handle/lib/11791|title=«Гради» Київської Русі: спроба кількісного аналізу|last=Мателешко|first=Юрій Павлович|date=2006|language=uk|access-date=2024-12-04}}</ref>

=== Період татаро-монгольської навали. Середньовіччя ===
[[Файл:Феодосия 2005.JPG|міні|Залишки старовинних мурів Кафи-Феодосії у АР Крим]]
''Див. також:'' [[Монголо-татарська навала]], [[фортифікаційне будівництво в Україні]]
За даними [[літопис]]ів, на кінець [[XII століття]] на Русі налічувалось 238 міст, які відігравали роль торговельно-ремісничих, оборонних центрів тощо. Під час татаро-монгольської навали більша частина південно-руських міст була зруйнована і спалена.

У [[1240-ві|40-х]] роках [[XIII століття]] для більшості князівств Русі почалася іноземна навала, яка закінчилася лише через чверть сторіччя і ще стільки ж тривали періодичні набіги казанських, астраханських і кримських ханів. Військові спустошення і важкий тиск податків привели до затяжного економічного занепаду. За перші 50 років ординського правління не було побудовано жодного [[міста]]<ref>[[Українська культура 13—15 століть]]</ref>.

=== 17 ст. — 19 ст. ===

[[Файл:Kontraktova sq in Kiev.JPG|міні|Старовинна Контрактова площа у Києві]]
''Див. також:'' [[Історія України в 17 столітті]], [[колонізація Степової України в 16—18 століттях]], [[Слобідська Україна]]

У феодальний період процеси урбанізації відбуваються досить повільними темпами у складних соціально-економічних умовах. В середині [[XVII століття]] в Україні нараховувалося 756 міст, в яких мешкало 1,4 млн. чол. Велика кількість міст у цей період була зумовлена значним розосередженням [[ремісницьке виробництво|ремісницького виробництва]], [[промисел|промислів]] і [[торгівля|торгівлі]], а також прийнятим тоді порядком віднесення поселень до категорії міст.

З другої половини [[17 століття]], після унії України з [[Московщина|Московщиною]], починається новий період урбанізації, коли відбулося інтенсивне виселення [[Слобідська Україна|Слобідської України]], порівняно швидко зростала чисельність міського населення, створювалися міські поселення.

У 17 столітті з розвитком [[Мануфактура|мануфактурного]] виробництва в [[Лівобережжя|Лівобережній]] і Слобідській Україні зріс приплив [[селяни|сільського населення]] в [[міста]]. Наслідком цього слід вважати розвиток специфічних для того часу форм урбанізації, що полягають у зростанні «прихованого» міського населення, тобто сільського населення, яке зайняте в промисловості.

== Плани міст України ==

<gallery>
Файл:Map of Odessa from German edition of Baedeker's Russland, 1892.jpg|Мапа міста Одеси, 1892 р.
Файл:План Ніжина 1803.jpg|План м. Ніжина, 1803 р.
Файл:Mariupol map 1826.jpg|Мапа міста Маріуполь, 1826 р.
</gallery>

=== Індустріальний період ===
[[Файл:Дніпропетровськ 276.jpg|праворуч|міні|250пкс|Старовинний будинок у середмісті Катеринослава-Дніпра]]
[[Файл:Locomotive yard at works, Hughesovka.jpg|праворуч|міні|250пкс|Юзівка, локомотивний завод]]
{{main|Зародження індустріального виробництва в Україні}}

Якщо в домонгольські часи одним з найбільших ремісничо-торговельних центрів України був Київ, в якому налічувалось понад 60 ремісничих спеціальностей, то наприкінці [[XIX століття]] географія [[промисловий центр|промислових центрів]] поширюється на південно-східні райони. Центрами [[металургійна промисловість|металургійної промисловості]] стали [[Донбас]] і [[Придніпров'я]], [[машинобудування|машинобудівної]] і [[металообробна промисловість|металообробної]] — [[Харків]], [[Донбас]], Придніпров'я, [[Київ]], [[Херсон]], [[Одеса]], [[цукрова промисловість|цукрової]] — [[Правобережжя|Правобережна]] і частково Лівобережна (місто [[Карлівка]], [[Лохвиця]] на Полтавщині) Україна

{| class=wikitable align=center
! colspan=6 | Важливі риси урбанізації України XIX — початок XX століття<ref>''И. К. Вологодцев''. Особенности развития городов Украины. Харків, 1930, стор. 97—98.</ref>
|-
! || || colspan=3 | Природно-економічні райони ||
|-
! Роки !! Міські поселення та населення !! Правобережжя !! Лівобережжя<ref>Дані про [[Чернігівська губернія|Чернігівську губернію]] взяті без [[Новозибківський повіт|Новозибківського]], [[Суразький повіт (Чернігівська губернія)|Суразького]], [[Мглинський повіт|Мглинського]] і [[Стародубівський повіті|Стародубівського повітів]]; про [[Катеринославська губернія|Катеринославську]] — без [[Ростовський повіт|Ростовського повіту]], що відійшли згодом до [[Росія|Російської федерації]].</ref>!! Степ<ref>Дані про [[Таврійська губернія|Таврійську губернію]] без [[Крим]]у.</ref> !! Україна в цілому
|-
| rowspan=5 | [[1858]] || Кількість міських поселень — разом
 у тому числі || 313 || 177 || 172 || 672
|-
| міст || 34 || 48 || 31 || 113
|-
| [[містечко|містечок]] || 279 || 137 || 131 || 547
|-
| інших поселень || — || 2 || 10 || 12
|-
| Чисельність міського населення:
 (тисяч чол., в % до підсумку) || 1120,7 || 837,1 || 606,5 || 2564,3
|-
| rowspan=4 | [[1863]] || Чисельність міського населення:
 (тисяч чол., в % до підсумку) || 1288,6 || 828,7 || 628,6 || 2735,9
|-
| || 47,1 || 30,2 || 22,7 || 100
|-
| Питома вага міських жителів
 в загальній кількості населення, % || 23,5 || 18,2 || 22,8 || 21,4
|-
| Зміни чисельності міського населення
 в період з 1858 по 1863, % || +14,9 || −1,2 || +3,8 || −7,0
|-
|}

Міста українських земель, це — до деякої міри давні адміністративно-торговельні осередки, а то знову — недавно повсталі осередки великої промисловості й торгівлі. На відсоток міської людності має вплив індустріалізація й торгівля.

=== СРСР ===
[[Файл:1897-2001 Укр міста.png|міні|Зростання населення міст України у XX ст]]
До [[1918]] року країна була аграрною і в містах проживало 18 % населення. У пожовтневі часи процес розширення географії промисловості в Україні зазнає нових змін. Інтенсивний процес [[урбанізація в Україні|урбанізації в Україні]] розпочався в [[1926]]—[[1939]] рр., коли було взято курс на [[індустріалізація|індустріалізацію]] народного господарства, тобто всього лише за 13 років чисельність міського населення зросла в 2,4 раза.

Це, насамперед, поява поряд з традиційними галузями промисловості нових — [[енергетика|енергетичної]], [[тракторобудування|тракторної]] та [[комбайнобудування|комбайнобудівної]], [[хімічне машинобудування|хімічного машинобудування]] тощо. Були створені нові промислові центри в Придніпров'ї ([[Запоріжжя]], [[Кривий Ріг]] та ін.), Харків перетворився на один з найбільших машинобудівних центрів [[СРСР]]. Змінилось розміщення промисловості в старих промислових районах. Зросла промисловість у Києві, Одесі, [[Кропивницький|Кіровограді]], [[Миколаїв|Миколаєві]] та інших містах.

Здійснено індустріалізацію [[Західна Україна|західних областей України]]. Міста [[Львів]], [[Ужгород]], [[Нововолинськ]], [[Дрогобич]], [[Стрий]] та багато інших стали великими індустріальними центрами України.

4 грудня 1958 р. ЦК КПУ і Рада Міністрів УРСР прийняли постанову «Про заходи з поліпшення справи планування і забудови населених пунктів УРСР», в якій підкреслювалось виняткове значення районного [[планування]]. Відповідно до цього було складено проекти генеральних планів 122 міст і 683 районних центрів. Згодом було розроблено проекти планування більше 200 міст і багатьох селищ.

{| class=wikitable align=center
!colspan=6| Розподіл міст України за чисельністю населення в [[1910]] і [[1920]]<ref>
Статистический временник Российской империи. СПб., 1911;
Население Украины по данным переписи 1920 г., серия I, том I, вып. II. Харьков, 1922.</ref>
|-
! Міста та їхнє населення !! 10—20 тисяч чол. !! 20—50 тисяч чол. !! 50—100 тисяч чол. !! 100 і більше тисяч чол. !! Разом
|-
| Число міст || 28 || 24 || 8 || 4 || 64
|-
| colspan=6|Чисельність населення міст (тисяч чол.)
|-
| [[1910]] || 440,7 || 451,2 || 591,1 || 1123,6 || 2906,6
|-
| [[1920]] || 385,7 || 618,3 || 462,5 || 950,4 || 2416,9
|-
| colspan=6|Зменшення чисельності населення міст з 1910 по 1920
|-
|тисяч чол. || −55,0 || −132,9 || −128,6 || −173,2 || −489,7
|-
| % || −12,5 || −17,8 || −21,8 || −15,4 || −17,0
|-
|}

=== До 1939 ===

[[Файл:Міста й міська людність1937.jpg|міні|праворуч|міні|Міста та міська людність, [[1937]]<ref>Атляс України и сумежних земель. Під загальною редакцією д-ра Володимира Кубійовича, Український Видавничий Інститут у Львові, Львів, 1937.</ref><ref>На карті з'ясовано розміщення міст та показано, який відсоток творить міська людність у порівнянні з усією людністю. За міста С. С. Р. Р. вважали ми справдішні міста та т. зв. оселі міського типу, себто — оселі, що, правда, назви міст не мають, але їх населення живе частинно з промислу й торговлі й числить понад 2.000 людей, у Польщі й у Румунії принято за міста оселі, які за міста вважає адміністрація; в Чехословаччині й на Угорщині, — де ледви дрібна частина осель, що з господарського погляду є містами, має назву міст — уважається за міста оселі, що налічують поверх 5.000 людей і мають з погляду господарського характер міста. При з'ясуванні відсотка міської людности взято за територіяльну підставу обчислень адміністративні одиниці. Але що немає в усіх українських землях адміністративних одиниць подібної величини, і зокрема в С. С. Р. Р. підставою обчислень не можуть бути ані райони (за малі), ані великі области — в С. С. Р. Р. взято за підставову територіяльну одиницю передвоєнні повіти (чи власне — групи районів, що відповідають давнім повітам), у Польщі й у Румунії — теперішні повіти, в Чехословаччині, де повіти є за дрібні, згруповано їх у давні жупи (комітати), які ще тепер є важними антропоґеоґрафічними й історичними одиницями.</ref>]]

В українських містах живе ледве 21 % людности, а в великих містах, що мають понад 100 000 мешканців, лише 7,3 %. Це наслідок слабого господарського розвитку, в першій мірі — слабої індустріалізації країни.

Вони позбирані в декілька характеристичних ліній і груп, положених на погряниччях різних природних країн, де віддавна виступала виміна природних багатств обох країн, над морем і в околицях гірничопромислових.

Найбільш міської людності живе у степовій Україні, яка має найкращі умови для торгівлі й промисловості (джерела [[енергія|енергії]], [[гірництво]], [[море]]), зокрема великий відсоток міської людності живе в Донбасі. Аграрна лісостепова смуга має переважно 10—15 % міської людности, а деякі частини [[Правобережжя]] й [[Центральний Чорноземний Край|Центрального Чорноземного Краю]], положені далеко від джерел енергії й важніших комунікаційних шляхів — навіть менше.

== Повоєнна доба ==
Українські міста зростали ще динамічніше (особливо упродовж 1960-х років — на півмільйона осіб щороку). Загальні переписи населення, проведені на нашій території в другій половині XX століття, свідчать про перманентне примноження кількості їхніх жителів. В УРСР це відбувалося переважно за рахунок міграційних потоків із села, на частку яких у 1959—1970 роках припадало 47,8 %, а в 1970-1979-му — 51,6 % приросту міського населення. Як наслідок — 1965 року республіка досягла рівня урбанізованості (чисельність містян перевищила 50 %), а 1994-го населення міст переважило сільське вдвічі<ref name="Гирич">{{Cite web |url=http://tyzhden.ua/History/59956 |title=''Гирич Я.'' Урбанізація за планом//«Тиждень», 29 вересня, 2012  |accessdate=24 січня 2013 |archive-date=24 лютого 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130224063331/http://tyzhden.ua/History/59956 }}</ref>.

Містобудівна політика тієї доби була закладена знаковими рішеннями ХХ з'їзду КПРС (лютий 1956 року) та постановою Ради Міністрів УРСР (літо 1957-го) про значне розширення житлового будівництва<ref name="Гирич"/>.

== Назви міст України, ідентичність міського середовища ==

Назви історичних міст України, як правило, давні. Частина міст в різні періоди, — особливо зміни влади, соціально-політичного устрою, — мали різні назви. Так, з 1917-22 рр. і протягом декількох перших десятиліть радянської влади в Україні було перейменовано сотні міст і містечок — вони одержали імена вождів радянської влади або інші знаково-заідеологізовані назви пов'язані з новим режимом (Червоноармійськ, Комсомольськ, Жовтневе, Першотравневе тощо). У перші роки радянської влади втілювався ленінський план монументально-архітектурної пропаганди — установлення пам'ятників Щорсу, Леніну, Артему…

Протягом 1957–1958 рр. по Україні було перейменовано 141 населений пункт, 8 міських та 2 сільських райони, названі на честь В. Молотова, Л. Кагановича, К. Ворошилова, М. Будьонного, Г. Петровського, М. Хрущова, Д. Мануїльського (чому сприяв Указ Президії Верховної Ради СРСР від 11 вересня 1957 р.). На початку 1960-х рр. відбувались перейменування міст, районів та ін. адміністративно-територіальних одиниць, названих на честь Й. Сталіна.

Починаючи з 1987-го в СРСР відбулися значні перейменування населених пунктів названих в честь таких осіб, як: Д. Устинов, Ю. Андропов, Л. Брежнєв, В. Куйбишев, М. Горький, М. Калінін, Г. Орджонікідзе, С. Кіров, Я. Свердлов, [[Жданов Андрій Олександрович|А. Жданов]] та [[Ворошилов Климент Єфремович|К. Ворошилов]].

Насьогодні процес перейменування (зокрема, повернення старих історичних назв) триває на рівні міст, районів, вулиць тощо.

== Соціологія міст України ==
{{main|Населення України}}
''Див. також:'' [[рух людності]], [[мігрант]], [[пролетаріат]]

Місто — невелика за площею територія, є мікромоделлю суспільства всієї держави, у якій з напливом значної кількості мігрантів відбувається зіткнення великої кількості людей, що належать до різних етнічних, лінгвістичних, релігійних груп.

В умовах міста здебільшого зникають етнічні особливості традиційної матеріальної культури (причому далеко не всі), а загалом етнічне в людині залишається, воно лише переходить у її духовне життя, в її психологію. Існують два взаємопов'язані типи етнічної культури: традиційний сільський тип, в основі якого лежать багатовікові зв'язки селянина із землею, втілені в матеріальній культурі, побуті, традиціях, звичаях, і урбаністичний тип, який ґрунтується не стільки на зовнішніх етнічних атрибутах, скільки на внутрішньому психологічному усвідомленні етнічного коріння, тобто на етнічній самосвідомості<ref name="Шарібжанов"/>.

{{Graph:Chart
 | width  = 400
 | height = 100
 | type   = line
 | x      = 1913, 1939, 1959, 1970, 1979
 | y1     = 28 420, 26 900, 22 722, 21 438, 19 243
 | y2     = 6 790, 13 569, 19 147, 25 689, 30 512
 | colors = #0000aa,#ff8000
 | legend = Співвідношення  міського та сільського населення в УРСР, тис. осіб<ref>Банк даних Державної служби статистики України - [http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/varval.asp?ma=19A0501_01&ti=19A0501_01.%20%CA%B3%EB%FC%EA%B3%F1%F2%FC%20%ED%E0%FF%E2%ED%EE%E3%EE%20%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF%20%280%29&path=../Database/Census/01/&lang=1&multilang=uk Таблиця: 	19A0501_01. Кількість наявного населення (0)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160425010043/http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/varval.asp?ma=19A0501_01&ti=19A0501_01.%20%CA%B3%EB%FC%EA%B3%F1%F2%FC%20%ED%E0%FF%E2%ED%EE%E3%EE%20%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF%20%280%29&path=..%2FDatabase%2FCensus%2F01%2F&lang=1&multilang=uk |date=2016-04-25 }}</ref>
 | y1Title = сільське населення
 | y2Title = міське населення
}}

=== Динаміка сільського/міського населення ===

Раніше за Україну урбанізованими стали Росія, Латвія, Естонія, Вірменія, Азербайджан<ref name="Гирич"/>. За [[1940]]–[[1970]] рр. міське населення в Україні зростало вже значно нижчими темпами, бо за 30 років воно збільшилось лише в 1,9 раза. З середини [[1950-ті|50-х років]] [[ХХ століття]] почався новий етап інтенсивного зростання кількості міст і чисельності міського населення в Україні. Тільки за останні 30 років частка міського населення в Україні зросла в 2,2 раза та становила на кінець [[20 століття]] близько 70 % від загальної чисельності населення.

За [[Список міст України з населенням понад 100 тисяч|кількістю великих міст (з населенням понад 100 тисяч чоловік)]] Україна посідає одне з провідних місць серед країн світу, таких міст зараз — 61<ref>[[Список міст України за населенням]]</ref>.

==== Міста-аґломерації та міста-мільйонники ====
{{main|Міські агломерації України}}
''Див. також:'' [[Міста-мільйонники України]]

Упродовж 1957—1979 років сформувалися основні з них в УРСР, з'явилися міста-мільйонери. Київ досягнув відповідної позначки в 1957-му, Харків — у 1962-му, Одеса — в 1974-му<ref name="Гирич"/>.

В Україні є 7 міст із населенням, яке перевищило або сягає мільйона чоловік: [[Київ]], [[Дніпропетровськ]], [[Одеса]], [[Донецьк]], [[Харків]], [[Запоріжжя]], [[Кривий Ріг]], [[Львів]]. До речі, для Києва останні 30 років був характерний надзвичайно інтенсивний демографічний розвиток: чисельність його населення зросла майже в 2,5 раза і досягла на [[2000]] рік 2 млн. 600 тисяч чоловік (1976 — 2 млн<ref name="Гирич"/>.).

=== Спально-житлове будівництво ===
Житлові реформи Хрущова та урядово-партійні програми (рішення [[XX з'їзд КПРС|ХХ з'їзду КПРС]] (лютий [[1956]]. року) та постановою [[Рада Міністрів УРСР|Ради Міністрів УРСР]] (літо [[1957]].) активізували значне розширення [[житлове будівництво|житлового будівництва]]. У соціальному пляні в [[СРСР]] було проведено пенсійну реформу, змінено систему освіти, монетизовано грошові виплати колгоспникам<ref name="Гирич"/>. 1958. Виходить постанова про будівництво однотипних «[[хрущовка|хрущовок»]]. При будівництві застосовувались індустріяльні методи — будівництво з префабрикатів — привозних бетонних плит, що монтувались на місці.

Першим жилим масивом в СРСР стали московські Черьомушки ([[1956]]), а в Україні — Першотравневий у Києві (1957—1963)<ref name="Гирич"/>.

Забудова міст спальними районами призвела до транспортних проблем, вичерпання можливостей розвитку територій, ускладнення криміногенної ситуації. Фактично було обрано східні еталони поселенської структури, коли ставку робили на прогрес мегаполісів.

=== Полікультурність, поліетнічність міст України ===
''Див. також:'' [[Вірменська діаспора Львова]], [[Смуга осілості]]
{{Розширити розділ|дата=жовтень 2008}}

Перші татарські родини в Харкові з'являються лише у другій половині XIX ст. Особливий приріст татарського населення відбувся після 1877—1879 рр. — 448 осіб, коли після російсько-турецької війни у Харкові була розквартирована татарсько-башкирська кіннота, яка входила до складу війська Південного укріпрайону Російської імперії. До кінця XIX століття їх чисельність постійно зростала. За Всеросійським переписом 1897 р. в місті мешкало 641 особа мусульманського віросповідання, більшість з яких були татари<ref name="Шарібжанов">[http://artislam.org.ua/islam-i-identichnost/islamska-religiya-yak-faktor-zberezhennya-etnichnix-ris-pri-adaptaciї-naselennya-do-umov-velikogo-polietnichnogo-industrialnogo-mista-na-prikladi-xarkova-20-30-x-rr-xx-st.htm Р. В. Шарібжанов у статті «Ісламська релігія як фактор збереження етнічних рис при адаптації населення до умов великого поліетнічного індустріального міста (на прикладі Харкова 20-30-х рр. XX ст.)»]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>.

==== Русифікація міст і русифікація в містах. Становлення української більшості ====
{{main|Етногенез українців}}
''Див. ще:'' [[русифікація в Україні]], [[русскій мір]]

Р. В. Шарібжанов у статті «Ісламська релігія як фактор збереження етнічних рис при адаптації населення до умов великого поліетнічного індустріального міста (на прикладі Харкова 20-30-х рр. XX ст.)» звертає увагу на те, що «…у Харкові кожна група мігрантів виявлялася більш слабкою, ніж основне ядро міста» і далі, «У мовному відношенні основне ядро міста виявилося російськомовним, стійким, і в період дослідження, незважаючи на стрімке зростання чисельності населення Харкова, відсоток російськомовного населення залишався незмінним, що свідчило про інтенсивну асиміляцію новоприбулих. Зі зростанням кількості містян відсоток російськомовного населення поповнювався за рахунок російського етносу, російськомовних місцевих етнічних груп, їх природного приросту, новоприбулих та асимільованих<ref name="Шарібжанов"/>.» Автор також вказує на недостатність політики [[коренізація|коренізації]], що не давало змоги національним меншинам тривалий час зберігати свої національні риси.

Історик із Канади Орест Субтельний звернув увагу на примноження кількості містян та зміну ментального портрета українського суспільства, назвавши це «Великим перетворенням». Крім того, вчений відзначив зміну етнічного складу міст, де «нарешті постали українські більшості». Так, чисельність українців у Києві між 1959—1989 роками зросла від 60,11 до 72,45 %<ref name="Гирич"/>.

=== Самоврядування ===
''Див. також'': [[Магдебурзьке право]], [[полки України]]
{{Розширити розділ|дата=жовтень 2008}}

== Підпорядкування. Адміністративно-територіальний устрій ==

Монофункціональні міста, галузевою спеціалізацією яких є [[Гірнича промисловість|гірничо-добувна]], [[вугільна промисловість|вугільна]], [[хімічна промисловість]], [[енергетика]], — а це кожне третє мале місто, — найдужче постраждали від структурних змін, що відбувалися останнім часом в країні. Найбільше депресивних міст зосереджено в [[Донецька область|Донецькій]], [[Луганська область|Луганській]], [[Львівська область|Львівській]], [[Київська область|Київській]], [[Вінницька область|Вінницькій]] та [[Тернопільська область|Тернопільській областях]]{{джерело}}.

== Див. також ==
* [[Список міст України за історичним населенням]]
* [[Міста України]]
* [[Міські агломерації України]]
* [[Малі міста України]]
* [[Населення України]]
* [[Список міст України за населенням]]
* [[Екологія міст України]]
* [[Розташування продуктивних сил України]]
* [[Центр міської історії центрально-східної Європи]]
* [[Демографія України]]
* [[Урбанізація України]]
* [[адміністративно-територіальні реформи 1920-1930-х|адміністративно-територіальні реформи 1920 — 1930-х]] і [[адміністративно-територіальні реформи 1950-1960-х|1950-1960-х років]]
** [[Адміністративно-територіальна реформа в УРСР (1957–1960)]]
** [[Адміністративно-територіальна реформа в УРСР (1962)]]
** [[Адміністративно-територіальна реформа в УРСР (1965–1966)]]
* [[Список проблем довкілля]]

== Джерела та література ==

* ''Доценко A. I.'' Географічні особливості процесів урбанізації на Україні (XIX—XX ст.)//Український історико-географічний збірник, випус 2, К., 1972.
* Мателешко Ю. «Гради» Київської Русі: спроба кількісного аналізу / Ю.Мателешко // Науковий вісник УжНУ. Серія: Історія. – Ужгород: УжНУ, 2006. – Вип. 16. – С. 68-81.
* ''George O. Liber'' Soviet nationality policy, urban growth, and identity change in the Ukrainian SSR, 1923—1934 / Cambridge; New York, NY, USA: Cambridge University Press, 1992. — xvii, 289 p.; ISBN 0-521-41391-5.
* [[Анна Вероніка Вендланд|''Anna Veronika Wendland'']] (Hrsg. gemeinsam mit Andreas R. Hofmann), Stadt und Öffentlichkeit in Ostmitteleuropa. Beiträge zur Entstehung moderner Urbanität zwischen Berlin, Charkiv, Tallinn und Triest, Stuttgart, 2002 (В збірнику наукових статей розроблено новий підхід до історії міст Східної Європи й, зокрема України, на прикладах [[Львів|Львова]], [[Харків|Харкова]], [[Берлін]]а й [[Трієст]]а показано розвиток публічної сфери в містах).
* Розвідки про міста і міщанство на Україні-Руси в XV—XVIII в. Частина 1, Львів: НТШ, Руська Історична Бібліотека, т. ХХІІІ, 1903, с. 176
* Розвідки про міста і міщанство на Україні-Руси в XV—XVIII в. Частина 2, Львів: НТШ, Руська Історична Бібліотека, т. XXIV, 1904, с. 455
*[http://resource.history.org.ua/item/0014716 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191106124632/http://resource.history.org.ua/item/0014716 |date=6 листопада 2019 }} Від мурів до бульварів: творення модерного міста в Україні (кінець XVIII –початок XX ст.)] / Ред. кол.: [[Смолій Валерій Андрійович|В. А. Смолій]] (голова), [[Реєнт Олександр Петрович|О. П. Реєнт]] (відп. ред.), [[Шандра Валентина Степанівна|В. С. Шандра]] (наук. ред.), В. В. Шевченко (заст. відп. ред.), В. І. Милько (відп. секретар), та ін.; Авт. кол. – К.: [[Інститут історії України НАН України|Інститут історії України]], 2019. – 608 с.

== Примітки ==
{{примітки}}

{{Noimg}}
{{No iwiki}}

{{ukraine-geo-stub}}

[[Категорія:Міста України|*]]
[[Категорія:Історія міст України|*]]


text:
# Піт Вілсон
Пітер Бартон «Піт» Вілсон (англ. Peter Barton «Pete» Wilson; нар. 23 серпня 1933, Лейк-Форест, Іллінойс) — американський політик. Він був мером Сан-Дієго з 1971 по 1983, сенатором США від штату Каліфорнії з 1983 по 1991 і 36-им губернатором штату Каліфорнія з 1991 по 1999 роки. Член Республіканської партії.

## Життєпис
Вілсон отримав ступінь бакалавра з англійської мови в Єльському університеті, служив у морській піхоті США. Пізніше став доктором права в Університеті Каліфорнії, Берклі. Працював на кампанію Річарда Ніксона під час виборів губернатора Каліфорнії у 1962 році, Баррі Голдвотера у президентській гонці у 1964 році і був членом Асамблеї штату Каліфорнія, нижньої палати законодавчих зборів штату, з 1967 по 1971.

title: Піт Вілсон

wikitext:
{{особа}}
{{Othernames|Вілсон (прізвище)|Вілсон}}
'''Пітер Бартон «Піт» Вілсон''' ({{lang-en|Peter Barton «Pete» Wilson}}; {{н}} {{Дата народження|23|8|1933}}, [[Лейк-Форест]], [[Іллінойс]]) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] політик. Він був мером [[Сан-Дієго]] з [[1971]] по [[1983]], [[Сенат США|сенатором США]] від штату [[Каліфорнія|Каліфорнії]] з [[1983]] по [[1991]] і 36-им губернатором штату Каліфорнія з [[1991]] по [[1999]] роки. Член [[Республіканська партія США|Республіканської партії]].
== Життєпис ==
Вілсон отримав ступінь [[бакалавр]]а з [[Англійська мова|англійської мови]] в [[Єльський університет|Єльському університеті]], служив у [[Морська піхота США|морській піхоті США]]. Пізніше став [[Доктор прав|доктором права]] в [[Університет Каліфорнії (Берклі)|Університеті Каліфорнії]], [[Берклі]]. Працював на кампанію [[Річард Ніксон|Річарда Ніксона]] під час виборів губернатора Каліфорнії у [[1962]] році, [[Баррі Голдвотер|Баррі Голдвотера]] у [[Президентські вибори у США 1964|президентській гонці]] у [[1964]] році і був членом Асамблеї штату Каліфорнія, нижньої палати законодавчих зборів штату, з [[1967]] по [[1971]].

{{S-start}}
{{S-off}}
{{start box}}
{{succession box|титул= [[Мер]] [[Сан-Дієго]]|роки= [[6 грудня]] [[1971]] — [[3 січня]] [[1983]]|попередник= Френсіс Ерл Каррен|наступник= Вільям Едвард Клітор}}
{{end box}}
{{start box}}
{{succession box|титул= 36-й [[Губернатор Каліфорнії]]|попередник= [[Джордж Докмеджян]]|наступник= Джозеф Грем Девіс|роки= [[7 січня]] [[1991]] — [[4 січня]] [[1999]]
}}
{{end box}}
{{S-par|us-sen}}
{{start box}}
{{succession box|титул= Сенатор США (клас 1) з Каліфорнії|попередник= [[Джон Ф. Сеймур]]|наступник= Семюель Хаякава|роки= [[3 січня]] [[1983]] — [[7 січня]] [[1991]]
}}
{{end box}}
{{s-end}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://bioguide.congress.gov/scripts/biodisplay.pl?index=W000607 Pete Wilson] at the ''Biographical Directory of the United States Congress'' {{ref-en}}
* {{C-SPAN|Pete Wilson}}
{{бібліоінформація}}
{{US-politician-stub}}

{{DEFAULTSORT:Вілсон, Піт}}
[[Категорія:Уродженці Іллінойсу]]
[[Категорія:Випускники Єльського університету]]
[[Категорія:Мери міст США]]
[[Категорія:Губернатори Каліфорнії]]
[[Категорія:Сенатори від штату Каліфорнія]]
[[Категорія:Кандидати в президенти США (1996)]]
[[Категорія:Республіканці США]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Республіканці Каліфорнії]]

title: англ. Pete Wilson

Народився: 23 серпня 1933 (91 рік) · Лейк-Форест, Лейк, Іллінойс, США

Країна: США

Діяльність: політик, офіцер, адвокат

Alma mater: Єльський університет, Школа права університету Берліd і Mary Institute and St. Louis Country Day Schoold

Знання мов: англійська

Посада: член палати законодавчих зборів штат Каліфорніїd, губернатор Каліфорнії, Мер Сан-Дієгоd, сенатор США, сенатор США, сенатор США, сенатор США і сенатор США

Партія: Республіканська партія США

У шлюбі з: Gayle Wilsond

англ. Pete Wilson: п о р