text:
# Філософи й філософішки
«Філософи й філософішки» (англ. Philosophers and Philosophicules) — редакційна стаття Олени Петрівни Блаватської, опублікована у жовтні 1889 року в теософському журналі «Люцифер». Увійшла в 11-й том «Зібрання творів» авторки[⇨].

## Дослідження змісту

### Теософія як синтез
У цій статті О. П. Блаватська розглядає питання філософії з теософської точки зору. Стаття починається з нарікання авторки з приводу дезінформації, яка поширюється у Великій Британії і завдає, на її думку, збитку теософії. Очевидно, її розчарування викликала висловлена журналістами думка про те, що теософію не можна сприймати серйозно (як справжню філософію), тому що це всього лише черговий релігійний культ. Вона пише: «Завдяки легковажним відгукам преси, зміцнилася думка, що "теософія — це не філософія, а релігія" і "нова секта"».
Блаватська вважає, що теософія заслуговує шанобливого ставлення, як серйозне інтелектуальне починання, засноване на публічно озвучених філософських принципах. Поширювана ж думка про «нову секту» була давно відомим «рефреном», який її, мабуть, особливо дратував. Арнольд Калнітський зазначив, що «попри явне переважання релігійного підходу і незаперечні факти, які прямо вказують на сектантську організацію Теософського Товариства, Блаватська прагне зруйнувати небажаний стереотип і зміцнити позиції теософії». Щоб уникнути плутанини, вона заявляє, що теософію не можна звести до однієї форми знання або інтелектуальної діяльності: «Теософія, звичайно ж, не тільки філософія, просто тому, що вона включає в себе і філософію, і науку, і релігію».

### Сутність філософії
Блаватська повністю переконана в тому, що теософія повинна бути «живою кров'ю» філософії, яка визначається як «наука про речі божественні й людські й про причини, якими вони існують». І вона вважає, що тільки теософія володіє «ключами» до цих причин.
Стверджуючи, що філософія була «точкою кристалізації» різних форм знання, Блаватська пише про це так:
При зверненні до Бога або богів, вона стає в будь-якій країні теологією; якщо до матеріальної природі — її називають фізикою і натурфілософією; якщо вона має відношення до людини — з'являється антропологія і психологія; при зверненні ж до більш високих сфер — вона стає метафізикою. Така філософія — «наука про наслідки з їх причин» — це сама сутність вчення про карму, найголовнішого вчення, що існує під різними назвами в кожній релігійній філософії, й теософського принципу, який не належить ні до однієї релігії, але пояснює їх все. Філософія також є «наука про речі можливі, з огляду на те, що вони можливі».
Далі Блаватська, як здається, «намагається домогтися легітимації своїх теософських уявлень», стверджуючи, що вони не розходяться з поглядами Геґеля на сутність філософії:
Геґель розглядає її як «споглядання саморозвитку Абсолюту», або іншими словами, як «виклад ідеї» (нім. Darstellung der Idee). Все Таємне Вчення... є таке споглядання і його запис, наскільки бідність мови й обмеженість мислення дозволяють відображати процеси Нескінченного.
Таким чином, на думку Блаватської, Таємна доктрина[⇨] являє собою «найбільш повне і зріле вираз філософської діяльності», яка здійснюється шляхом «споглядання і записи саморозвитку Абсолюту». Звертаючись до геґелевої теорії і намагаючись відшукати в ній «істотні доктринальні паралелі», вона має на меті: зміцнити свій філософський авторитет. Геґелева система, як і більшість інших ідеалістичних течій у філософії, дала теософам чимало корисних концепцій, але в більшості випадків, теософські погляди розходилися з ними через низку відмінностей в основних положеннях. З точки зору теософів, філософська діяльність вважалася безплідною без окультних і містичних передумов, а інтелектуальні пошуки були виправдані, якщо тільки вони забезпечували підтвердження їх переконань.
Визначивши «теософську спекуляцію» як акт істинної філософії, Блаватська стверджує, що спільність цілей дозволяє усунути традиційні релігійні обмеження: «Таким чином, стає очевидним, що теософія не може бути "релігією", а тим більше "сектою", але вона, дійсно, є квінтесенція найвищої філософії в цілому і в кожному з її аспектів».
Схоже, в заяві Блаватської про те, що теософія є «синтезом» і чимось «великим», в порівнянні з будь-якою дисципліною або типом знання, неминуче міститься певна кількість лінгвістичної плутанини і протиріч. Вона стверджує, що її теософия повинна розглядатися як «квінтесенція найвищої філософії в цілому і в кожному з її аспектів», і що вона «не може бути релігією». Але, намагаючись зберегти релігійні, філософські та наукові традиції, вона наполягає на синтетичному й інклюзивному статусі теософії, котрий превалює над усім, використовуючи риторичну методику, коли якесь (англ. a) видається за другорядне у порівнянні з повністю визначеним (англ. the). Таким чином, теософія не просто якась (англ. a) релігія, філософія або наука, але виразно більш авторитетне і достовірне джерело, що охоплює і синтезує їх. В цьому випадку теософія представляється певною (англ. the) «квінтесенцією найвищої філософії». Слід зазначити стійке роздратування автора від будь-яких спроб інтерпретувати теософію як привілейовану релігію або секту, що є для неї викликом, що вимагає негайного переходу до захисту шляхом проголошення того, що теософія уникає догматизму і прагне бути інклюзивною.
Блаватська впевнена, що їй вдалося довести, що теософія цілком «може бути підведена під будь-яке визначення філософії», і що є загальні філософські принципи, з якими теософія не розходиться. Вона наводить цитату сера Вільяма Гамільтона, де йдеться про те, що філософія є «пошуком принципів, відчутних і абстрактних істин», а також застосуванням розуму «для вирішення належних завдань». Вона вважає, що теософія є повністю законним і надійним засобом досягнення таких цілей, особливо, що відносяться до природи «Его, або ментального Я» і відносини між «ідеальним і реальним». Саме тому в області теорії теософія сприймається ею, хоча і з деякими обмеженнями, як еквівалент філософії. За твердженням Блаватської, «той, хто вивчає теософію, вивчає вищу трансцендентальну філософію». Пов'язуючи теософську систему з традицією філософських міркувань і припускаючи схожість цілей, вона намагається домогтися для себе «більшої респектабельності й авторитету».

### Бездуховне філософствування
В кінці статті Блаватська вдається до викривальної риториці, намагаючись ще раз показати, що теософія нерідко перебуває «за межами кругозору» тих людей, які могли б визнати її. Вона порівнює свою ситуацію з положенням Сократа, стверджуючи, що якби його вчення було відхилено через звинувачення проти нього, то знання, передані через Платона і філософів-неоплатоніків «ніколи не дійшли б до нас». Знову звертаючи свою увагу на сучасні філософські настрої, Блаватська презирливо відгукується про тих, хто займається «бездуховним філософствуванням». Говорячи про «справжніх філософів», вона робить наступне зауваження:
Скептик ніколи не зможе претендувати на цей титул. Той, хто уявляє собі всесвіт з його служницею-природою, як щось випадкове (на зразок казкової чорної курочки, котра вилупилася з яйця, яке висіло у просторі та ще і саме себе створило), не має ні сили думки, ні духовної здатності сприймати абстрактні істини, тому що саме ця сила і ця здатність є, в першу чергу, ознаками філософського мислення. Ми бачимо сферу сучасної науки, суцільно обліплену подібними матеріалістами, які до сих пір вважають себе філософами. Вони або, як атеїсти, не вірять ні в що, або, як агностики, у всьому сумніваються.
На думку Блаватської, апріорне твердження про духовну основу реальності визначає істинність будь-якої філософії. У заключній частині статті вона «звеличує» дедуктивний метод Платона, порівнюючи його з індуктивним методом сучасних мислителів: «Жоден з наших нинішніх дарвіністів, матеріалістів та їхніх шанувальників, наших критиків, не міг освоїти філософію інакше, як тільки дуже поверхово... Теософи ж мають законне право називати себе філософами — істинними любомудрами».

## Критика
В. С. Соловйов писав, що теософія Блаватської заснована всього лише «на припущенні про існування якоїсь таємної мудрості, крупиці якої знаходяться в містиків всіх часів і народів, але яка в цілості зберігається якимсь за-гімалайським братерством», і охарактеризував її як доктрину не тільки «антирелігійну» і «антинаукову», але і «антифілософську».
Р. Ґенон назвав теософію Блаватської «теософізмом» і охарактеризував її як «псевдорелігію». Він писав, що представлене лідерами Теософського Товариства запевнення про нібито «східне походження» їх доктрини, яка «претендує на езотеризм»,  виявилося неправдивим, а її «первісна спрямованість була відверто антихристиянської». На його думку, «між доктриною Теософського Товариства або, принаймні, тим, що такий проголошується, і теософією в істинному розумінні цього слова, немає абсолютно ніякій спорідненості».
В. В. Лесевич, ще один критик О. П. Блаватської, який анітрохи не сумнівався в її цілковитому невігластві за частиною філософії, саркастично зауважив:
Якого роду публіку можуть вони [теософи] уловлювати, тут можна бачити з дотепного викриття шарлатанських прийомів пані Блаватської, яка взялася тлумачити про філософію Платона і набовтала цілу тьму-тьмущу всілякої нісенітниці. Викриття всього цього абсурду виявляє повну справедливість характеристики логічних прийомів безсоромного автора Isis Unveiled, яка вважає, як здається, що якщо вона сказала щось три рази, то становище слід вже вважати доведеним.

## Публікації
- Philosophers and Philosophicules // Lucifer : журнал. — London : Theosophical Publishing Society, 1889. — Vol. 5, no. 26 (October). — P. 85—91.
- Philosophers and Philosophicules // Collected Writings / під ред. B. de Zirkoff. — Wheaton, Ill : Theosophical Publishing House, 1973. — Т. 11. — P. 431—439.
- Philosophers and Philosophicules. — Blavatsky.Net, 2014. Процитовано 2016-6-13.
- Philosophers and Philosophicules // Theosophy Library Online : сайт. — An Online Theosophical Research Center. Процитовано 2016-6-13.

### Наукові
- Ellwood R. S. Theosophy: A Modern Expression of the Wisdom of the Ages. — Wheaton, IL. : Theosophical Publishing House, 1986. — 237 p. — ISBN 9780835606073.
- Guénon R. Theosophy: history of a pseudo-religion = Le théosophisme: histoire d'une pseudo-religion / Переклад A. Moore, Jr. — Hillsdale, NY : Sophia Perennis, 2004. — 335 p. — ISBN 9780900588808.
- Kalnitsky A. Section 4.3: Philosophy as a Category of Knowledge. Analysis of Blavatsky's Article «Philosophers and Philosophicules» // The Theosophical Movement of the Nineteenth Century: The Legitimation of the Disputable and the Entrenchment of the Disreputable / promoter Dr H. C. Steyn. — Pretoria : University of South Africa, 2003. — P. 147—155.
- Kuhn A. B. Theosophy: A Modern Revival of Ancient Wisdom. — Whitefish, MT : Kessinger Publishing, 1992. — 381 p. — (American religion series: Studies in religion and culture) — ISBN 978-1-56459-175-3.
- Без автора. Теософия // Новая философская энциклопедия / В. С. Стёпин (ИФ РАН). — 2-е изд. — Москва : Мысль, 2010. — ISBN 9785244011159.
- Быкова Μ. Φ. Абсолютная идея // Новая философская энциклопедия / В. С. Стёпин (ИФ РАН). — 2-е изд. — Москва : Мысль, 2010. — ISBN 9785244011159.
- Лесевич В. В. Новейшие движения в буддизме, поддерживаемые и распространяемые европейцами // Русская мысль : журнал. — 1887. — Т. 8. — С. 1—17.
- Митюгова Е. Л. Блаватская Елена Петровна // Новая философская энциклопедия / В. С. Стёпин (ИФ РАН). — 2-е изд. — Москва : Мысль, 2010. — ISBN 9785244011159.
- Мотрошилова Н. В. Гегель Георг Вильгельм Фридрих // Новая философская энциклопедия / В. С. Стёпин (ИФ РАН). — 2-е изд. — Москва : Мысль, 2010. — ISBN 9785244011159.
- Соловьёв В. С. Заметка о Е. П. Блаватской // Собрание сочинений / под ред. С. М. Соловьёва и Э. Л. Радлова. — 2-е изд. — СПб. : Книгоиздательское Товарищество "Просвещение", 1911. — Т. VI. — С. 394—398.
- Трефилов В. А. Глава XVII. Надконфессиональная синкретическая религиозная философия // Основы религиоведения. Учебник / под ред. И. Н. Яблокова. — 4-е изд. — Москва : Высшая школа, 1994. — С. 233—245. — ISBN 5-06-002849-6.

### Інші
- An Index to «Lucifer», 1887—1897, London // Union Index of Theosophical Periodicals : сайт. — The Campbell Theosophical Research Library, 2016. — April. Процитовано 2016-05-30.
- Clark A. Something about Philosophy / під ред. G. de Purucker // The Theosophical Forum : журнал. — Theosophical University Press, 1942. — Vol. 20, no. 5 (May). — P. 212—215.
- Subba Row T. Notes on the Bhagavad Gita. — Theosophical University Press, 1978. — ISBN 1-55700-126-x.
- Холл М. П. Русский сфинкс // Феникс, или возрождённый оккультизм / пер. с англ. А. Исаева и Л. Маклакова. — Москва : Сфера, 2003. — 368 с. — 2000 прим. — ISBN 5-93975-101-6.

title: Філософи й філософішки

wikitext:
{{Видання
| назва              = Філософи й філософішки
| назва_оригіналу    = Philosophers and Philosophicules{{ref+|''Philosophicule'' — з двох слів: ''Philosophism'' і ''Homuncule.'' Блаватська використовувала це слово і в інших своїх роботах, зокрема, в [[Викрита Ізіда|«Викритої Ізіді»]] (том 1, глава 2).|K}}
| переклад           =
| фото               = Blavlucifer.jpg
| ширина             = 250 px
| підпис             = Журнал «Люцифер»
| автор              = [[Блаватська Олена Петрівна|Олена Петрівна Блаватська]]
| ілюстрації         =
| дизайн_обкладинки  =
| країна             = [[Велика Британія]]
| мова               = [[англійська]]
| серія              =
| тема               = [[теософія]]
| жанр               =
| видавництво        = Theosophical Publishing Society
| дата_публікації    = у жовтні 1889 року
| публікація_українською_мовою =
| media_type         =
| сторінки           =
| isbn               =
| попереднє_видання  =
| наступне_видання   =
| тираж              =
}}
'''«Філософи й філософішки»''' ({{lang-en|Philosophers and Philosophicules}}) — редакційна стаття [[Блаватська Олена Петрівна|Олени Петрівни Блаватської]], опублікована у жовтні 1889 року в [[теософія|теософському]] журналі «Люцифер»{{refn|group=K|«Lucifer», vol. 5, № 26, October, 1889, p. 85—91.{{sfn|Index|2016}}}}. Увійшла в 11-й том «Зібрання творів» авторки{{перехід|#Публікації}}.

== Дослідження змісту ==
=== Теософія як синтез ===
У цій статті О. П. Блаватська розглядає питання [[філософія|філософії]] з теософської точки зору. Стаття починається з нарікання авторки з приводу дезінформації, яка поширюється у Великій Британії і завдає, на її думку, збитку теософії. Очевидно, її розчарування викликала висловлена журналістами думка про те, що теософію не можна сприймати серйозно (як справжню філософію), тому що це всього лише черговий [[релігійний культ]]. Вона пише: «Завдяки легковажним відгукам преси, зміцнилася думка, що "теософія — це не філософія, а [[релігія]]" і "нова [[секта]]"».{{refn|group=K|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|p=147}}}}{{ref+|«Вчення Блаватської... склалося під впливом релігійно-філософських концепцій [[брахманізм]]у, [[буддизм]]у, [[індуїзм]]у (вчень про [[карма|карму]], [[Реінкарнація|перевтілення]] людської душі й космічну еволюцію як маніфестацію [[Брахман|духовного абсолюту]]), а також [[окультизм]]у й елементів [[гностицизм]]у».{{sfn|Теософия|2010}}|K}}

Блаватська вважає, що теософія заслуговує шанобливого ставлення, як серйозне інтелектуальне починання, засноване на публічно озвучених філософських принципах{{ref+|«Філософія так само, як і релігія, несе на собі відбиток теософській ідеології».{{sfn|Kuhn|1992|p=6}}|K}}. Поширювана ж думка про «нову секту» була давно відомим «рефреном», який її, мабуть, особливо дратував. Арнольд Калнітський зазначив, що «попри явне переважання релігійного підходу і незаперечні факти, які прямо вказують на [[секта|сектантську організацію]] [[Теософське товариство|Теософського Товариства]]{{refn|group=K|Однак Р. Елвуд писав, що Теософське Товариство не є церква або релігійна організація в звичайному сенсі: «Багато теософів, включаючи мене, — члени церкви та інших релігійних організацій. Теософами є [[християни]], [[індуїзм|індуїсти]], [[буддизм|буддисти]] та інші».{{sfn|Ellwood|1986 |p=205}}}}, Блаватська прагне зруйнувати небажаний стереотип і зміцнити позиції теософії». Щоб уникнути плутанини, вона заявляє, що теософію не можна звести до однієї форми знання або інтелектуальної діяльності: «Теософія, звичайно ж, не тільки філософія, просто тому, що вона включає в себе і філософію, і [[наука|науку]], і релігію».{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|p=148}}|K}}{{ref+|«Теософія в її [Блаватської] інтерпретації є спроба об'єднати в універсальне вчення всі релігії через розкриття спільності їх глибинної суті і виявлення тотожності змістів їх символів, всі філософії (включаючи езотеричні), всі науки (включаючи окультні)».{{sfn|Митюгова|2010}}|K}}{{refn|group=K|[[Трефілов Володимир Олександрович|В. О. Трефілов]] писав: «Вчення О. П. Блаватської з самого початку формувалося як синтез філософських поглядів і релігійних форм різних епох і народів з сучасними їй науковими ідеями. Фактично теософія була однією з перших спроб [[Зміна парадигм|створення нової парадигми мислення]] методом синтезу наукового та позанаукового знання».{{sfn|Трефилов|1994|с=234}}}}

=== Сутність філософії ===
Блаватська повністю переконана в тому, що теософія повинна бути «живою кров'ю» філософії, яка визначається як «наука про речі божественні й людські й про причини, якими вони існують». І вона вважає, що тільки теософія володіє «ключами» до цих причин.{{sfn|Kalnitsky|2003|p=149}}

Стверджуючи, що філософія була «точкою кристалізації» різних форм знання, Блаватська пише про це так:
{{Початок цитати}}При зверненні до [[Бог]]а або богів, вона стає в будь-якій країні [[теологія|теологією]]; якщо до матеріальної природі — її називають [[фізика|фізикою]] і натурфілософією; якщо вона має відношення до людини — з'являється [[антропологія]] і [[психологія]]; при зверненні ж до більш високих сфер — вона стає [[метафізика|метафізикою]]. Така філософія — «наука про наслідки з їх причин» — це сама сутність вчення про [[карма|карму]], найголовнішого вчення, що існує під різними назвами в кожній релігійній філософії, й теософського принципу, який не належить ні до однієї релігії, але пояснює їх все. Філософія також є «наука про речі можливі, з огляду на те, що вони можливі».{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|pp=149—150}}|K}}{{Кінець цитати}}

Далі Блаватська, як здається, «намагається домогтися легітимації своїх теософських уявлень», стверджуючи, що вони не розходяться з поглядами [[Георг Вільгельм Фрідріх Гегель|Геґеля]] на сутність філософії:
{{Початок цитати}}Геґель розглядає її як «споглядання саморозвитку '''Абсолюту'''», або іншими словами, як «виклад ідеї» ([[Німецька мова|нім.]] ''Darstellung der Idee''). Все [[Езотеризм|Таємне]] [[Філософія|Вчення]]... є таке споглядання і його запис, наскільки бідність мови й обмеженість мислення дозволяють відображати процеси [[Абсолют|Нескінченного]].{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|p=151}}|K}}{{ref+|«У прагненні до повного самопізнання і самореалізації [[абсолютна ідея]] спрямовує і здійснює процес розвитку всього сущого».{{sfn|Быкова|2010}}|K}}{{Кінець цитати}}
Таким чином, на думку Блаватської, [[Таємна доктрина]]{{refn|group=K|Перший постулат Таємної Доктрини: «Всюдисущий, Вічний, Безмежний і Незмінний Принцип, про який ніякі міркування неможливі — Єдина Абсолютна Реальність, Нескінченна Причина, Непізнаване, Нерухомий Рушій і Бескорній Корінь всього — чисте Буття — [[Брахман|Сат]]».{{sfn|Kuhn|1992|p=199}}}}{{перехід|Теософія є релігією ?#Забобони та омани}} являє собою «найбільш повне і зріле вираз філософської діяльності», яка здійснюється шляхом «споглядання і записи саморозвитку '''[[Абсолют]]у'''»{{ref+|«Теологічний принцип філософії Геґеля виражається в його переконанні, що якщо релігія може існувати без філософії, то "філософія не може існувати без релігії, а містить її в собі"».{{sfn|Мотрошилова|2010}}|K}}. Звертаючись до геґелевої теорії і намагаючись відшукати в ній «істотні доктринальні паралелі», вона має на меті: зміцнити свій філософський авторитет. Геґелева система, як і більшість інших ідеалістичних течій у філософії, дала теософам чимало корисних концепцій{{ref+|«Теософію [Блаватської] можна розглядати як різновид [[Об'єктивний ідеалізм|об'єктивного ідеалізму]], так як вона постулює космос як похідне від космічної мисліоснови і втілене свідомість. Але це не "чистий" ідеалізм, оскільки вона визнає, як відносну реальність, об'єктивні, або феноменальні, світи».{{sfn|Clark|1942}}|K}}, але в більшості випадків, теософські погляди розходилися з ними через низку відмінностей в основних положеннях. З точки зору теософів, філософська діяльність вважалася безплідною без [[окультизм|окультних]] і [[містицизм|містичних]] передумов, а інтелектуальні пошуки були виправдані, якщо тільки вони забезпечували підтвердження їх переконань.{{sfn|Kalnitsky|2003|p=151}}{{ref+|На думку А. Кларка, теософська концепція об'єктивного ідеалізму нагадує доктрину [[майя (філософія)|майї]] [[веданта|ведантистів]], де людина розглядається як «[[монада|монадичний потік]], котрий вкорінюється в [[Брахман|Реальності]]». І в міру того, як його свідомість піднімається до свого джерела, вона розширюється, збільшуючи здатність розуміння і розрізнення, а також «мудрість, силу і любов».{{sfn|Clark|1942}}|K}}

Визначивши [[спекуляція (філософія)|«теософську спекуляцію»]] як акт істинної філософії, Блаватська стверджує, що спільність цілей дозволяє усунути традиційні релігійні обмеження: «Таким чином, стає очевидним, що теософія не може бути "релігією", а тим більше "сектою", але вона, дійсно, є квінтесенція найвищої філософії в цілому і в кожному з її аспектів».{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|p=152}}|K}}

Схоже, в заяві Блаватської про те, що теософія є «синтезом» і чимось «великим», в порівнянні з будь-якою дисципліною або типом знання, неминуче міститься певна кількість лінгвістичної плутанини і протиріч. Вона стверджує, що її теософия повинна розглядатися як «квінтесенція найвищої філософії в цілому і в кожному з її аспектів», і що вона «не може бути релігією». Але, намагаючись зберегти релігійні, філософські та наукові традиції, вона наполягає на синтетичному й інклюзивному статусі теософії, котрий превалює над усім, використовуючи риторичну методику, коли якесь ([[Англійська мова|англ.]] '''a''') видається за другорядне у порівнянні з повністю визначеним ([[Англійська мова|англ.]] '''the'''). Таким чином, теософія не просто якась ([[Англійська мова|англ.]] '''a''') релігія, філософія або наука, але виразно більш авторитетне і достовірне джерело, що охоплює і синтезує їх. В цьому випадку теософія представляється певною ([[Англійська мова|англ.]] '''the''') «квінтесенцією найвищої філософії». Слід зазначити стійке роздратування автора від будь-яких спроб інтерпретувати теософію як привілейовану релігію або секту, що є для неї викликом, що вимагає негайного переходу до захисту шляхом проголошення того, що теософія уникає [[догматизм]]у і прагне бути інклюзивною.{{sfn|Kalnitsky|2003|p=152}}

Блаватська впевнена, що їй вдалося довести, що теософія цілком «може бути підведена під будь-яке визначення філософії», і що є загальні філософські принципи, з якими теософія не розходиться{{ref+|Талапраджада Субба Роу сказав:«Ми зможемо, безсумнівно, виявити фундаментальні принципи всієї філософії і заснувати на них систему, яка буде найкращим чином відповідати нашим потребам і сподіванням».{{sfn|Subba Row|1978|loc=Sect. 1}}|K}}. Вона наводить цитату [[Вільям Гамільтон (філософ)|сера Вільяма Гамільтона]], де йдеться про те, що філософія є «пошуком принципів, відчутних і абстрактних істин», а також застосуванням розуму «для вирішення належних завдань». Вона вважає, що теософія є повністю законним і надійним засобом досягнення таких цілей, особливо, що відносяться до природи «[[душа|Его]], або ментального Я» і відносини між «ідеальним і реальним». Саме тому в області теорії теософія сприймається ею, хоча і з деякими обмеженнями, як еквівалент філософії. За твердженням Блаватської, «той, хто вивчає теософію, вивчає вищу [[Трансцендентальна філософія|трансцендентальну філософію]]». Пов'язуючи теософську систему з традицією філософських міркувань і припускаючи схожість цілей, вона намагається домогтися для себе «більшої респектабельності й авторитету».{{sfn|Kalnitsky|2003|p=153}}

=== Бездуховне філософствування ===
В кінці статті Блаватська вдається до викривальної риториці, намагаючись ще раз показати, що теософія нерідко перебуває «за межами кругозору» тих людей, які могли б визнати її. Вона порівнює свою ситуацію з положенням [[Сократ]]а, стверджуючи, що якби його вчення було відхилено через звинувачення проти нього, то знання, передані через [[Платон]]а і [[неоплатонізм|філософів-неоплатоніків]] «ніколи не дійшли б до нас». Знову звертаючи свою увагу на сучасні філософські настрої, Блаватська презирливо відгукується про тих, хто займається «бездуховним філософствуванням». Говорячи про «справжніх філософів», вона робить наступне зауваження:
{{Початок цитати}}[[Скептик]] ніколи не зможе претендувати на цей титул. Той, хто уявляє собі всесвіт з його служницею-природою, як щось випадкове (на зразок казкової [[Чорна курочка|чорної курочки]], котра вилупилася з яйця, яке висіло у просторі та ще і саме себе створило), не має ні сили думки, ні духовної здатності сприймати абстрактні істини, тому що саме ця сила і ця здатність є, в першу чергу, ознаками філософського мислення. Ми бачимо сферу сучасної науки, суцільно обліплену подібними [[матеріалізм|матеріалістами]], які до сих пір вважають себе філософами. Вони або, як [[Атеїзм|атеїсти]], не вірять ні в що, або, як [[агностицизм|агностики]], у всьому сумніваються.{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|pp=153—154}}|K}}{{Кінець цитати}}
На думку Блаватської, апріорне твердження про [[дух (філософія)|духовну основу]] реальності визначає істинність будь-якої філософії. У заключній частині статті вона «звеличує» [[дедуктивний метод]] Платона{{ref+|Е. Б. Кун писав: «Важливо відзначити, що окультна філософія Блаватської спрямована на відновлення в науці дедуктивного методу».{{sfn|Kuhn|1992|p=264}}|K}}, порівнюючи його з [[Індукція (логіка)|індуктивним методом]] сучасних мислителів: «Жоден з наших нинішніх [[дарвінізм|дарвіністів]], матеріалістів та їхніх шанувальників, наших критиків, не міг освоїти філософію інакше, як тільки дуже поверхово... Теософи ж мають законне право називати себе філософами — істинними любомудрами».{{ref+|Cit. Blavatsky H. P. ''Philosophers and Philosophicules.''{{sfn|Kalnitsky|2003|p=154}}|K}}{{ref+|На думку А. Кларка, філософішками О. П. Блаватська називає сучасних прихильників індуктивного методу.{{sfn|Clark|1942}}|K}}

== Критика ==
[[Соловйов Володимир Сергійович|В. С. Соловйов]] писав, що теософія Блаватської заснована всього лише «на припущенні про існування якоїсь таємної мудрості, крупиці якої знаходяться в містиків всіх часів і народів, але яка в цілості зберігається якимсь за-гімалайським братерством», і охарактеризував її як доктрину не тільки «антирелігійну» і «антинаукову», але і «антифілософську».{{sfn|Соловьёв|1911|с=397}}

[[Рене Генон|Р. Ґенон]] назвав теософію Блаватської «теософізмом» і охарактеризував її як «псевдорелігію». Він писав, що представлене лідерами Теософського Товариства запевнення про нібито «східне походження» їх доктрини, яка «претендує на езотеризм»,  виявилося неправдивим, а її «первісна спрямованість була відверто антихристиянської»{{sfn|Guénon|2004|p=2}}. На його думку, «між доктриною Теософського Товариства або, принаймні, тим, що такий проголошується, і теософією в істинному розумінні цього слова, немає абсолютно ніякій спорідненості»{{sfn|Guénon|2004|p=3}}.

[[Лесевич Володимир Вікторович|В. В. Лесевич]], ще один критик О. П. Блаватської, який анітрохи не сумнівався в її цілковитому невігластві за частиною філософії, саркастично зауважив:
{{Початок цитати}}Якого роду публіку можуть вони [теософи] уловлювати, тут можна бачити з дотепного викриття шарлатанських прийомів пані Блаватської, яка взялася тлумачити про філософію Платона і набовтала цілу тьму-тьмущу всілякої нісенітниці. Викриття всього цього абсурду виявляє повну справедливість характеристики логічних прийомів безсоромного автора [[Викрита Ізіда|''Isis Unveiled'']], яка вважає, як здається, що якщо вона сказала щось три рази, то становище слід вже вважати доведеним.{{sfn|Лесевич|1887|с=17}}{{refn|group=K|Однак філософ-містик {{не перекладено|Менлі Палмер Холл|Менлі Холл|ru|Холл, Мэнли Палмер}} сказав: «Найбільшими "чудесами" пані Блаватської були її книги, які зробили її недоступною пліткам наклепників. Саме її літературні твори, а не матеріалізовані чайні чашки стали критерієм її геніальності».{{sfn|Холл|2003}}}}{{Кінець цитати}}

== Публікації ==
* {{Стаття |автор= |назва=Philosophers and Philosophicules |видання=Lucifer |тип=журнал |місце=London |видавництво=Theosophical Publishing Society |рік=1889 |місяць=October |volume=5 |номер=26 |pages=85—91 |мова=en |ref=}}
* {{книга|автор=|частина=Philosophers and Philosophicules |посилання частина= http://www.katinkahesselink.net/blavatsky/articles/v11/y1889_060.htm |заголовок=Collected Writings |том=11 |відповідальний=під ред. B. de Zirkoff |місце=Wheaton, Ill |видавництво= Theosophical Publishing House |рік=1973|allpages=632 |pages=431—439 |isbn=|ref=}}
* {{Стаття |url=http://www.blavatsky.net/index.php/philosophers-and-philosophicules |title= Philosophers and Philosophicules |author= |year=2014 |publisher=Blavatsky.Net  |accessdate=2016-6-13 |language=en |type=сайт}}
* {{Стаття |url=http://www.theosophy.org/Blavatsky/Articles/PhilosophersAndPhilosophicules.htm |title=Philosophers and Philosophicules |author= |date= |journal=Theosophy Library Online |publisher=An Online Theosophical Research Center |accessdate=2016-6-13 |language=en | type=сайт}}

== Див. також ==
* [[Окультна або ж точна наука ?]]
* [[Теософія є релігією ?]]

== Коментарі ==
{{reflist|group=K}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
=== Наукові ===
* {{книга|автор=Ellwood R. S. |заголовок=Theosophy: A Modern Expression of the Wisdom of the Ages |посилання= http://books.google.pt/books?id=_-mfy2EaKWwC&printsec=frontcover |місце=Wheaton, IL. |видавництво=Theosophical Publishing House |рік=1986 |allpages=237 |isbn=9780835606073 |ref=Ellwood}}
* {{книга|автор=[[Рене Генон|Guénon R.]] |заголовок=Theosophy: history of a pseudo-religion |посилання=http://books.google.ru/books?id=7_WwVFntyFwC&printsec=frontcover&dq=isbn:9780900588808&hl=ru&sa=X&ved=0ahUKEwjood-Ov-jMAhXLJSwKHXxZBjsQ6AEIGzAA |оригінал=Le théosophisme: histoire d'une pseudo-religion |відповідальний=Переклад A. Moore, Jr |місце= Hillsdale, NY |видавництво=Sophia Perennis |рік=2004 |allpages=335 |серія= |isbn=9780900588808 |ref=Guénon}}
* {{книга|автор=Kalnitsky A.|заголовок =The Theosophical Movement of the Nineteenth Century: The Legitimation of the Disputable and the Entrenchment of the Disreputable| посилання = http://hdl.handle.net/10500/2108| місце = Pretoria| видавництво =University of South Africa| рік =2003|allpages=443|ref= Kalnitsky |частина=Section 4.3: Philosophy as a Category of Knowledge. Analysis of Blavatsky's Article «Philosophers and Philosophicules» |посилання частина= http://uir.unisa.ac.za/bitstream/handle/10500/2108/06chapter4.pdf |pages=147—155 |відповідальний=promoter Dr H. C. Steyn}}
* {{книга|автор=Kuhn A. B.|заголовок=Theosophy: A Modern Revival of Ancient Wisdom| посилання = http://www.archive.org/details/TheosophyAModernRevivalOfAncientWisdom | місце =Whitefish, MT| видавництво =Kessinger Publishing | рік =1992 |allpages=381 | серія = American religion series: Studies in religion and culture |isbn=978-1-56459-175-3 |ref=Kuhn}}
*{{книга|автор=Без автора|частина=Теософия |посилання частина= http://iph.ras.ru/elib/2993.html |заголовок=Новая философская энциклопедия |оригінал= |посилання= |відповідальний=В. С. Стёпин (ИФ РАН)|видання=2-е изд |місце= Москва |видавництво=Мысль |рік=2010 |том= |сторінки= |сторінок= |серія= |isbn=9785244011159 |ref=Теософия}}
*{{книга|автор=Быкова Μ. Φ. |частина=Абсолютная идея |посилання частина= http://iph.ras.ru/elib/0011.html |заголовок=Новая философская энциклопедия |оригінал= |посилання= |відповідальний=В. С. Стёпин (ИФ РАН)|видання=2-е изд |місце= Москва |видавництво=Мысль |рік=2010 |том= |сторінки= |сторінок= |серія= |isbn=9785244011159 |ref=Быкова}}
* {{Стаття|автор=[[Лесевич Володимир Вікторович|Лесевич В. В.]]
|назва= Новейшие движения в буддизме, поддерживаемые и распространяемые европейцами |посилання= http://relig-library.pstu.ru/catalog/732/book-732.pdf |мова=ru|видання = Русская мысль |тип=журнал |рік=1887 |том=8 |номер= |сторінки= 1—17|doi= |issn=|ref=Лесевич}}
*{{книга|автор=Митюгова Е. Л. |частина=Блаватская Елена Петровна |посилання частина= http://iph.ras.ru/elib/0418.html |заголовок=Новая философская энциклопедия |оригінал= |посилання= |відповідальний=В. С. Стёпин (ИФ РАН)|видання=2-е изд |місце= Москва |видавництво=Мысль |рік=2010 |том= |сторінки= |сторінок= |серія= |isbn=9785244011159 |ref=Митюгова}}
*{{книга|автор=Мотрошилова Н. В. |частина=Гегель Георг Вильгельм Фридрих |посилання частина=http://iph.ras.ru/elib/0726.html |заголовок=Новая философская энциклопедия |оригінал= |посилання= |відповідальний=В. С. Стёпин (ИФ РАН)|видання=2-е изд |місце= Москва |видавництво=Мысль |рік=2010 |том= |сторінки= |сторінок= |серія= |isbn=9785244011159 |ref=Мотрошилова}}
* {{книга|автор=[[Соловйов Володимир Сергійович|Соловьёв В. С.]]|частина=Заметка о Е. П. Блаватской |посилання частина= http://www.runivers.ru/bookreader/book18649/#page/400/mode/1up |заголовок=Собрание сочинений |місце=СПб. |видавництво= Книгоиздательское Товарищество "Просвещение" |видання=2-е изд |відповідальний=под ред. С. М. Соловьёва и Э. Л. Радлова |рік= 1911 |сторінок=492 |сторінки=394—398 |том=VI |isbn= |ref= Соловьёв}}
*{{книга|автор=[[Трефілов Володимир Олександрович|Трефилов В. А.]]|частина=Глава XVII. Надконфессиональная синкретическая религиозная философия |посилання частина= http://trefilov.blogspot.ru/2009/04/blog-post.html |заголовок= Основы религиоведения. Учебник |оригінал= |посилання= |відповідальний=под ред. И. Н. Яблокова |видання=4-е изд |місце= Москва |видавництво= Высшая школа |рік=1994 |том= |сторінки=233—245 |сторінок=368 |серія= |isbn=5-06-002849-6 |ref=Трефилов}}

=== Інші ===
* {{Стаття|автор= |назва=An Index to «Lucifer», 1887—1897, London |посилання= http://www.austheos.org.au/indices/LUCIFR.HTM |видання=Union Index of Theosophical Periodicals |видавництво=The Campbell Theosophical Research Library |тип=сайт |рік=2016 |місяць=April | дата_цитати=2016-05-30 |мова=en |ref=Index}}
* {{Стаття|автор=Clark A. |назва=Something about Philosophy |посилання= http://www.theosociety.org/pasadena/forum/f20n05p212_something-about-philosophy.htm |відповідальний=під ред. G. de Purucker |видання=The Theosophical Forum |тип=журнал  |видавництво=Theosophical University Press |рік=1942 |місяць=May |volume=20  |номер=5 |pages=212—215 |мова=en |ref=Clark}}
* {{книга|автор=Subba Row T. |заголовок=Notes on the Bhagavad Gita |посилання = http://www.theosociety.org/pasadena/gita-sr/nbg-1.htm |видавництво=Theosophical University Press |рік=1978 |allpages= |серія= |isbn=1-55700-126-x |ref=Subba Row}}
* {{книга|автор=Холл М. П.|частина=Русский сфинкс |посилання= http://mexalib.com/download/174702 |заголовок=Феникс, или возрождённый оккультизм |відповідальний=пер. с англ. А. Исаева и Л. Маклакова |видання= |місце= Москва |видавництво=Сфера |рік=2003 |том= |сторінки= |сторінок=368 |серія= |isbn=5-93975-101-6 |ref=Холл |тираж=2000}}

== Посилання ==
* [http://www.theosophy.org/Blavatsky/Articles/PhilosophersAndPhilosophicules.htm «Philosophers and Philosophicules»]
* [http://www.philaletheians.co.uk/study-notes/living-the-life/philosophers-and-philosophicules.pdf «Philosophers and Philosophicules»]
* [http://coollib.net/b/388687 «Философы и философишки»]

[[Категорія:XIX століття]]
[[Категорія:Літературні твори 1889]]
[[Категорія:Літературні твори Великої Британії]]
[[Категорія:Релігійна філософія]]
[[Категорія:Філософські твори]]
[[Категорія:Англомовні літературні твори]]
[[Категорія:Окультизм]]
[[Категорія:Езотерика]]
[[Категорія:Твори Олени Блаватської]]

title: «Філософи й філософішки»

Автор: Олена Петрівна Блаватська

Назва мовою оригіналу: Philosophers and Philosophicules

Країна: Велика Британія

Мова: англійська

Тема: теософія

Видавництво: Theosophical Publishing Society

Видано: у жовтні 1889 року


text:
# Віткувкі (Великопольське воєводство)
Віткувкі (пол. Witkówki) — село в Польщі, у гміні Косцян Косцянського повіту Великопольського воєводства.
Населення — 108 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Лешненського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 61      | 19                 | 36               | 6                    |
| Жінки    | 47      | 8                  | 31               | 8                    |
| Разом    | 108     | 27                 | 67               | 14                   |

wikiname: ukwiki

title: Віткувкі (Великопольське воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Віткувкі
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Witkówki}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Witkowki.JPG
|опис зображення    =  <!--Widok od zachodu-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Великопольське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Косцянський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Косцян (гміна){{!}}Косцян
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 108
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 65
|поштовий індекс        = 64-000<br />(poczta: [[Kościan]])
|автомобільний код      = PKS
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0371908
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Віткувкі''' ({{lang-pl|Witkówki}}) — село в Польщі, у [[Косцян (гміна)|гміні Косцян]] [[Косцянський повіт|Косцянського повіту]] [[Великопольське воєводство|Великопольського воєводства]].
Населення — {{formatnum:108}} {{МНОЖИНА:108|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Лешненське воєводство|Лешненського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=61 |ЧолПре=19 |ЧолПрац=36 |ЧолПост=6
|Жін=47 |ЖінПре=8 |ЖінПрац=31 |ЖінПост=8
|Разом=108 |РазомПре=27 |РазомПрац=67 |РазомПост=14
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Косцян}}

[[Категорія:Села Косцянського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Великопольське воєводство

Повіт: Косцянський повіт

Гміна: Косцян

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Поштовий індекс: 64-000 · (poczta: Kościan)

Автомобільний код: PKS

OSM: ↑2851622 ·R (Ґміна Косцян)


text:
# Мирославська сільська рада
Мирославська сільська рада (до 1960 року — Голодьківська сільська рада) — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Янушпільського, Бердичівському районів і Бердичівської міської ради Житомирської і Бердичівської округ, Вінницької й Житомирської областей Української РСР та України з адміністративним центром у с. Мирославка.

## Населені пункти
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
- с. Мирославка
- с. Демчин

## Населення
Кількість населення ради, станом на 1923 рік, становила 1 310 осіб, кількість дворів — 279.
Відповідно до перепису населення СРСР, станом на 17 грудня 1926 року, чисельність населення ради становила 1 426 осіб, з них, за статтю: чоловіків — 703, жінок — 723, етнічний склад: українців — 1 426. Кількість господарств — 288, з них несільського типу — 21.
Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення ради, станом на 12 січня 1989 року, становила 1 423 особи.
Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до перепису населення України, кількість мешканців сільської ради становила 1 275 осіб.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Відсоток |
| ---------- | -------- |
| українська | 98,27 %  |
| російська  | 1,02 %   |
| білоруська | 0,08 %   |
| інші       | 0,63 %   |

## Склад ради
Рада складалася з 16 депутатів та голови.

### Керівний склад сільської ради
| ПІБ                      | Основні відомості                                                  | Дата обрання | Дата звільнення |
| ------------------------ | ------------------------------------------------------------------ | ------------ | --------------- |
| Василюк Борис Іванович   | Сільський голова , 1958 року народження, освіта, безпартійний      | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Довбищук Таміла Іванівна | Сільський голова , 1961 року народження, освіта вища, позапартійна | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

## Історія
Створена 1923 року як Голодьківська сільська рада, в с. Голодьки Озадівської волості Житомирського повіту Волинської губернії.
Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Бердичівського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Голодьки.
5 серпня 1960 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 824 «Про перейменування деяких сільських рад в районах області», сільську раду перейменовано на Мирославську внаслідок перейменування адміністративного центру на с. Мирославка. 29 травня 1967 року, відповідно до рішення Житомирського ОВК № 269 «Про віднесення сіл Лугини і Червоноармійська до категорії селищ міського типу та зміни адміністративної підпорядкованості окремих населених пунктів області», до складу ради включено с. Демчин Малосілківської сільської ради Бердичівського району.
На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Бердичівського району Житомирської області, на обліку в раді перебували села Демчин та Мирославка.
13 серпня 2018 року територію та населені пункти ради включено до складу Швайківської сільської територіальної громади Бердичівського району Житомирської області.
Входила до складу Янушпільського (7.03.1923 р.) і Бердичівського (27.06.1925 р., 28.06.1939 р.) районів та Бердичівської міської ради (15.09.1930 р.).

title: Мирославська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Мирославська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{USSR}}—{{URSR}}
{{UKR}}
   | область             = [[Волинська округа|Житомирська округа]]
[[Бердичівська округа]]
[[Вінницька область]]
[[Житомирська область]]
   | район               = [[Янушпільський район]]
[[Бердичівський район (1925—2020)|Бердичівський район]]
[[Бердичівська міська рада]]
   | центр               = с. [[Мирославка (Бердичівський район)|Мирославка]]
   | голова              = Довбищук Таміла Іванівна
   | кількість членів    = 16
   | код КОАТУУ          = 1820883900
   | утворена            = 1923 року
   | ліквідована         = 2018 року
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=8814 Мирославська сільська рада]
   | площа               = 25,922
   | населення           = 1275
   | щільність           = 49,19
   | населені пункти     = 2
   | поштовий індекс     =
   | телефонний код      =
   | адреса              = вул. Шевченка, 55, с. Мирославка, Бердичівський р-н, Житомирська обл., 13341
   | телефонний номер    =
   | факс                =
   | електронна скринька =
   | вебсторінка         =
  }}

'''Мирославська сільська рада''' (до 1960 року — ''Голодьківська сільська рада'') — колишня [[адміністративно-територіальна одиниця]] та [[органи місцевого самоврядування|орган місцевого самоврядування]] у [[Янушпільський район|Янушпільського]], [[Бердичівський район (1925—2020)|Бердичівському]] районів і [[Бердичівська міська рада|Бердичівської міської ради]] [[Волинська округа|Житомирської]] і [[Бердичівська округа|Бердичівської]] округ, [[Вінницька область|Вінницької]] й [[Житомирська область|Житомирської]] областей [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Української РСР]] та [[Україна|України]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Мирославка (Бердичівський район)|Мирославка]].

== Населені пункти ==
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Мирославка (Бердичівський район)|Мирославка]]
* с. [[Демчин]]

== Населення ==
Кількість населення ради, станом на 1923 рік, становила 1 310 осіб, кількість дворів — 279<ref name="Матеріали">{{cite web |title=Материалы по административно-териториальному делению Волынской губернии 1923 года |url=http://history.org.ua/LiberUA/MatAdmTerVolGub_1923/MatAdmTerVolGub_1923.pdf |website=[[Інститут історії України НАН України]] |publisher=Житомир: Издание Волынского губернского отдела управления, 1923 |accessdate=1 червня 2023 |page=160 |language=російська |archive-date=5 жовтня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211005191752/http://history.org.ua/LiberUA/MatAdmTerVolGub_1923/MatAdmTerVolGub_1923.pdf }}</ref>.

Відповідно до [[Перепис населення СРСР (1926)|перепису населення СРСР]], станом на 17 грудня 1926 року, чисельність населення ради становила 1 426 осіб, з них, за статтю: чоловіків — 703, жінок — 723, етнічний склад: українців — 1 426. Кількість господарств — 288, з них несільського типу — 21<ref>{{cite web |title=Список населених пунктів Бердичівської округи (Попередні дані Всесоюзного перепису населення 17-XII 1926 р.) |url=http://history.org.ua/LiberUA/NasPunktBerdOkr_1927/NasPunktBerdOkr_1927.pdf |website=[[Інститут історії України НАН України]] |publisher=Бердичів. 1927 |page=6 |accessdate=1 червня 2023 |archive-date=21 листопада 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211121122219/http://history.org.ua/LiberUA/NasPunktBerdOkr_1927/NasPunktBerdOkr_1927.pdf }}</ref>.

Відповідно до результатів [[перепис населення СРСР (1989)|перепису населення СРСР]], кількість населення ради, станом на 12 січня 1989 року, становила 1 423 особи.

Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до [[Перепис населення України (2001)|перепису населення України]], кількість мешканців сільської ради становила 1 275 осіб<ref>{{cite web |title=Населення Житомирської області |url=http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |website=pop-stat.mashke.org |accessdate=1 червня 2023 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210904204102/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |archivedate=4 вересня 2021 року}}</ref>.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року<ref name="населення 2001 мова">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Розподіл населення за рідною мовою, Житомирська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=7 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! Мова || Відсоток
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 98,27 %
|-
| [[російська мова|російська]]
| align="right"| 1,02 %
|-
| [[білоруська мова|білоруська]]
| align="right"| 0,08 %
|-
| інші
| align="right"| 0,63 %
|}

== Склад ради ==
Рада складалася з 16 депутатів та голови.

=== Керівний склад сільської ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Василюк Борис Іванович
| Сільський голова , 1958 року народження, освіта, безпартійний
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Довбищук Таміла Іванівна
| Сільський голова , 1961 року народження, освіта вища, позапартійна
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=11562&rid256=121 rada.gov.ua]</ref>

== Історія ==
Створена 1923 року як ''Голодьківська сільська рада'', в с. Голодьки [[Озадівська волость|Озадівської волості]] [[Житомирський повіт (Волинська губернія)|Житомирського повіту]] [[Волинська губернія|Волинської губернії]]<ref name="Довідник">{{cite web |title=Адміністративно-територіальний устрій Житомирщини 1795-2006 роки. Довідник: офіційне видання |url=http://history.org.ua/LiberUA/966-690-090-4/966-690-090-4.pdf |website=[[Інститут історії України НАН України]] |Author1=Упоряд. Р.А. Кондратюк, Д.Я. Самолюк, Б.Ш. Табачник |publisher=Житомир: видавництво «Волинь», 2007 |accessdate=1 червня 2023 |page=93, 569, 587 |language=українська |archive-date=8 жовтня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211008124156/http://resource.history.org.ua/item/0014239 }}</ref>.

Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Бердичівського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Голодьки<ref>{{cite web |title=Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 вересня 1946 року. Видання перше |url=https://archive.org/details/ukrajinska-rsr-administraryvno--terytorialnyj-podil_1947/page/n163/mode/2up |website=[[Інтернет-архів]] |publisher=Київ: Українське видавництво політичної літератури, 1947 |page=165|accessdate=1 червня 2023}}</ref>.

5 серпня 1960 року, відповідно до рішення Житомирського облвиконкому № 824 «Про перейменування деяких сільських рад в районах області», сільську раду перейменовано на ''Мирославську'' внаслідок перейменування адміністративного центру на с. ''Мирославка''. 29 травня 1967 року, відповідно до рішення Житомирського ОВК № 269 «Про віднесення сіл Лугини і Червоноармійська до категорії селищ міського типу та зміни адміністративної підпорядкованості окремих населених пунктів області», до складу ради включено с. Демчин [[Малосілківська сільська рада|Малосілківської]] сільської ради Бердичівського району<ref name="Довідник"/>.

На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Бердичівського району Житомирської області, на обліку в раді перебували села Демчин та Мирославка<ref>{{cite web |title=Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 січня 1972 року |url=http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf |website=[[Інститут історії України НАН України]] |author1=Упоряд. А.Д. Шелягин |publisher=Київ: Ордена Червоного Прапора видавництво політичної літератури України, 1973 |accessdate=1 червня 2023 |page=132 |archive-date=20 жовтня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211020200818/http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf }}</ref>.

13 серпня 2018 року територію та населені пункти ради включено до складу [[Швайківська сільська громада|Швайківської сільської територіальної громади]] Бердичівського району Житомирської області<ref>{{cite web |title=Мирославська сільська рада Житомирська область, Бердичівський район |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=8814 |website=Верховна Рада України |accessdate=29 серпня 2020}}</ref>.

Входила до складу Янушпільського (7.03.1923 р.) і Бердичівського (27.06.1925 р., 28.06.1939 р.) районів та Бердичівської міської ради (15.09.1930 р.)<ref name="Довідник"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Колишні сільські ради Янушпільського району]]
[[Категорія:Держави і території, засновані 1923]]
[[Категорія:Зникли в Україні 2018]]

title: Основні дані

Країна: СРСР— УРСР · Україна

Область: Житомирська округа · Бердичівська округа · Вінницька область · Житомирська область

Район: Янушпільський район · Бердичівський район · Бердичівська міська рада

Адм. центр: с. Мирославка

Утворена: 1923 року

Ліквідована: 2018 року

Облікова картка: Мирославська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Довбищук Таміла Іванівна

title: Територія та населення

Густота: 49,19 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Елізабет Бейнбрідж
Елізабет Бейнбрідж (28 березня 1930 — 8 грудня 2024) — англійська та британська оперна співачка. Її співоча кар'єра тривала кілька десятиліть. Більшості своїх успіхів вона досягла, будучи членом трупи Королівського оперного театру Ковент-Гарден, Лондон . Бейнбрідж була мецо-сопрано і контральто .

## Раннє життя
Бейнбрідж народилася 28 березня 1930 року в Раутенстоллі, Ланкашир на півночі Англії . Вона залишила школу у віці 14 років і працювала на ткацьких фабриках у Ланкаширі протягом останнього року Другої світової війни, перш ніж навчатися в Guildhall School of Music у Лондоні.

## Кар'єра
Бейнбрідж дебютувала на професійному рівні як третя леді в «Die Zauberflöte» в Глайндборні в Східному Суссексі в 1963 році.  Наступного року відбувся її дебют у Королівському оперному театрі в «Валькірії » Вагнера. Вона приєдналася до трупи в 1965 році і з'являлася в Ковент-Гардені понад тисячу разів: серед її ролей були Амнеріс, Арвідсон, Тетянка (у Пітері Граймсі ), Берта, Емілія, Ерда, Бабуся Буря, Мама Люсія, Господиня Квілі та Сузукі.  Вона співала на концертах у Барбікан-Холі, Королівському Фестиваль-Холі та Королівському Альберт-Холі, двічі зігравши головну роль в Last Night of the Proms з Коліном Девісом .
Вона супроводжувала компанію Ковент-Гарден під час її візитів до Ла Скала в 1976 році та до Японії та Південної Кореї в 1979 році.  Її міжнародна кар’єра також привела її на Олімпійський фестиваль мистецтв у Лос-Анджелесі в 1984 році та на Афінський фестиваль у 1985 році, а також у Буенос-Айресі та Чикаго.  У 1990-х роках. вона співала в Єнуфі в Тель-Авіві та в Сусанні в Нанті.
Вона брала участь у кількох альбомах, включаючи записи «Дідони та Енея», «Євгенія Онєгіна», «Зґвалтування Лукреції», «Пітера Граймса» та «Закоханого сера Джона» .  У 1966 році вона з'явилася в першому записі опери Бернарда Германа "Грозовий перевал" під диригуванням композитора.
В Україні співала у Львові, Одесі та Києві у 1990-х роках.

## Особисте життя і смерть
Її син, Ґодфрі Бейнбрідж, народився в 1954 році. У неї двоє онуків, Крістофер Бейнбрідж і Джуліан Бейнбрідж. Вона вийшла заміж за жителя Ямайки Філлона Кастелла Морріса (нар. 1946 - пом. 1988) у 1970-х роках. Бейнбрідж померла у Іст-Віттерінгу, Західний Сассекс, 8 грудня 2024 року у віці 94 років.

## Дискографія
- Ральф Воган Вільямс: П'ять портретів Тюдорів, режисер Девід Віллкокс, Ангел, 1969
- Генрі Перселл: Дідона та Еней, диригент Колін Девіс, Philips, 1970
- Жюль Массне: Cendrillon, диригент Юліус Рудель, Колумбія, 1979
- Вільям Волтон: Троїл і Крессида, диригент Лоуренс Фостер, EMI, 1995 [5]

## Фільмографія
- Дідона та Еней (як друга відьма), 1965
- Пітер Граймс (як тітонька), 1969
- Йомен гвардії (у ролі Дам Каррузерс), 1975
- Пітер Граймс (як тітонька), 1981
- Йомен гвардії (в ролі Дами Каррузерс), 1982 [6]
- Трубадур (як Азусена), 1983

title: Елізабет Бейнбрідж

wikitext:
{{Особа
|ім'я              = Елізабет Бейнбрідж
|зображення        =
|опис              = Оперна співачка Елізабет Бейнбрідж
|дата народження   = {{birth date|1930|3|28|df=y}}
|місце народження  = Раутенстолл, [[Ланкашир]], [[Англія]]
|дата смерті       = {{death date and age|2024|12|8|1930|3|28|df=y}}
|місце смерті      = Іст-Віттерінг, [[Англія]]
|діти              = Ґодфрі Бейнбрідж (нар. 1954)
}}

'''Елізабет Бейнбрідж''' (28 березня 1930 — 8 грудня 2024) — англійська та британська оперна співачка. Її співоча кар'єра тривала кілька десятиліть. Більшості своїх успіхів вона досягла, будучи членом трупи [[Ковент-гарден (королівський театр)|Королівського оперного театру]] [[Ковент-гарден (район)|Ковент-Гарден]], [[Лондон]] . Бейнбрідж була [[мецо-сопрано]] і [[контральто]] .

== Раннє життя ==
Бейнбрідж народилася 28 березня 1930 року в Раутенстоллі, [[Ланкашир]] на півночі [[Англія|Англії]] . Вона залишила школу у віці 14 років і працювала на [[Ткацтво|ткацьких]] фабриках у Ланкаширі протягом останнього року [[Друга світова війна|Другої світової війни]], перш ніж навчатися в [[Гілдголська школа музики та театру|Guildhall School of Music]] у Лондоні. <ref name="g">{{Cite web |url=http://www.stgeorgesnews.org/1997/06f06.htm |title=St George's News, Summer 1997 Edition |website=St. George's News |language=англійською |url-status= |access-date=23.07.2020}}</ref>

== Кар'єра ==
Бейнбрідж дебютувала на професійному рівні як третя леді в ''[[Чарівна флейта|«Die Zauberflöte»]]'' в [[Глайндборнський фестиваль|Глайндборні]] в Східному Суссексі в 1963 році. <ref name=":0">{{Cite book |url=https://books.google.com/books?id=Jb0vDqWhbTkC&q=%22Elizabeth+Bainbridge%22+glyndebourne&pg=PA1012 |title=Chronology of Western Classical Music |last=Hall |first=Charles J. |year=2002 |publisher=Taylor & Francis |page=1012 |language=англійською |isbn=9780415942164}}</ref> Наступного року відбувся її дебют у [[Ковент-гарден (королівський театр)|Королівському оперному театрі]] в ''[[Валькірія (опера)|«Валькірії]]'' » [[Ріхард Вагнер|Вагнера]]. Вона приєдналася до трупи в 1965 році і з'являлася в Ковент-Гардені понад тисячу разів: серед її ролей були Амнеріс, Арвідсон, Тетянка (у ''Пітері Граймсі'' ), Берта, Емілія, Ерда, Бабуся Буря, Мама Люсія, Господиня Квілі та Сузукі. <ref name="g" /> Вона співала на концертах у [[Барбікан-центр|Барбікан-Холі]], Королівському Фестиваль-Холі та [[Роял Альберт Холл|Королівському Альберт-Холі]], двічі зігравши головну роль в Last Night of the Proms з [[Колін Девіс|Коліном Девісом]] .

Вона супроводжувала компанію Ковент-Гарден під час її візитів до [[Ла Скала]] в 1976 році та до Японії та Південної Кореї в 1979 році. <ref name="g"/> Її міжнародна кар’єра також привела її на Олімпійський фестиваль мистецтв у Лос-Анджелесі в 1984 році та на Афінський фестиваль у 1985 році, а також у Буенос-Айресі та Чикаго. <ref name="g" /> У 1990-х роках. вона співала в ''Єнуфі'' в Тель-Авіві та в ''Сусанні'' в Нанті. <ref name="g" />

Вона брала участь у кількох альбомах, включаючи записи ''[[Дідона й Еней|«Дідони та Енея»]]'', ''[[Євгеній Онєгін (опера)|«Євгенія Онєгіна»]]'', ''«Зґвалтування Лукреції»'', ''«Пітера Граймса»'' та ''«Закоханого сера Джона»'' . <ref name="g"/> У 1966 році вона з'явилася в першому записі опери [[Бернард Геррманн|Бернарда Германа]] ''"Грозовий перевал"'' під диригуванням композитора.<ref>{{Cite book |title=A heart at fire's center: the life and music of Bernard Herrmann |last=Smith |first=Steven C. |year=1991 |publisher=University of California Press |pages=278 |language=англійською |isbn=0-520-07123-9}}</ref>

В Україні співала у Львові, Одесі та Києві у 1990-х роках.<ref name=":0" />

== Особисте життя і смерть ==
Її син, Ґодфрі Бейнбрідж, народився в 1954 році. У неї двоє онуків, Крістофер Бейнбрідж і Джуліан Бейнбрідж. Вона вийшла заміж за жителя Ямайки Філлона Кастелла Морріса (нар. 1946 - пом. 1988) у 1970-х роках. Бейнбрідж померла у Іст-Віттерінгу, [[Західний Сассекс]], 8 грудня 2024 року у віці 94 років. <ref>{{Cite web |url=https://www.facebook.com/story.php?story_fbid=1190249579768093&id=100063491863068&rdid=uxzz5lMQ9DmwMfYX |title=The mezzo Elizabeth Bainbridge, a Covent Garden, died in her care home at East Wittering on December 8 at the age of 94. |date=26 січня 2024 |website=Opera Magazine with Opera News on Facebook |access-date=2 лютого 2025}}</ref>

== Дискографія ==

* Ральф Воган Вільямс: ''П'ять портретів Тюдорів'', режисер Девід Віллкокс, Ангел, 1969
* Генрі Перселл: ''Дідона та Еней'', диригент Колін Девіс, Philips, 1970
* Жюль Массне: ''Cendrillon'', диригент Юліус Рудель, Колумбія, 1979
* Вільям Волтон: ''Троїл і Крессида'', диригент Лоуренс Фостер, EMI, 1995 <ref>{{Cite web |url=https://www.discogs.com/artist/1280938-Elizabeth-Bainbridge |title=Elizabeth Bainbridge |website=Discogs.com |access-date=23 липня 2020}}</ref>

== Фільмографія ==

* ''Дідона та Еней'' (як друга відьма), 1965
* ''Пітер Граймс'' (як тітонька), 1969
* ''Йомен гвардії'' (у ролі Дам Каррузерс), 1975
* ''Пітер Граймс'' (як тітонька), 1981
* ''Йомен гвардії'' (в ролі Дами Каррузерс), 1982 <ref>{{Cite web |url=http://www.imdb.com/name/nm0047754/ |title=Elizabeth Bainbridge |website=IMDb.com |access-date=23 липня 2020}}</ref>
* ''Трубадур'' (як Азусена), 1983

== Список літератури ==
<references responsive="1"></references>{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Померли 2024]]
[[Категорія:Народились 1930]]
[[Категорія:Британські оперні співаки]]
[[Категорія:Оперні співаки XX століття]]

title: Елізабет Бейнбрідж

Народилася: 28 березня 1930 · Раутенстолл, Ланкашир, Англія

Померла: 8 грудня 2024 (у віці 94 роки) · Іст-Віттерінг, Англія

Країна: Велика Британія

Діяльність: оперна співачка

Знання мов: англійська

Діти: Ґодфрі Бейнбрідж (нар. 1954)


text:
# Ơ
Ơ, ơ — одна з 12 голосних літер в'єтнамської абетки. Позначає звук ɤ (Неогублений голосний заднього ряду високо-середнього піднесення).
Як і більшість питомо в'єтнамських літер, Ơ підтримується не у всіх шрифтах та часто замінюється на o+ чи o*. Конвенційна система VIGR для запису в'єтнамської символами ASCII передає літеру як o+.
На в'єтнамській розкладці клавіатури Windows Ơ знаходиться на місці української ї (англійської o).
Через тональність в'єтнамської мови літера може також мати будь-яку з п'яти додаткових позначок тону:
- Ờ ờ
- Ớ ớ
- Ở ở
- Ỡ ỡ
- Ợ ợ

## Кодування
| Система         | Unicode | VISCII |
| --------------- | ------- | ------ |
| Велика літера Ơ | U+01A0  | B4     |
| Мала літера ơ   | U+01A1  | BD     |
| Ờ               | U+1EDC  | 96     |
| ờ               | U+1EDD  | B6     |
| Ớ               | U+1EDA  | 95     |
| ớ               | U+1EDB  | BE     |
| Ở               | U+1EDE  | 97     |
| ở               | U+1EDF  | B7     |
| Ỡ               | U+1EE0  | B3     |
| ỡ               | U+1EE1  | DE     |
| Ợ               | U+1EE2  | 94     |
| ợ               | U+1EE3  | FE     |

title: Ơ

wikitext:
{{Латиниця|
Літера=Ơ|
Зображення=Latin letter O with horn.svg|
}}

'''Ơ, ơ''' — одна з 12 голосних літер [[в'єтнамська мова|в'єтнамської абетки]]. Позначає звук {{IPA|ɤ}} ([[Неогублений голосний заднього ряду високо-середнього піднесення]]).

Як і більшість питомо в'єтнамських літер, Ơ підтримується не у всіх шрифтах та часто замінюється на '''o+''' чи '''o*'''. {{нп|Конвенційна система VIGR для запису в'єтнамської символами ASCII||en|VIQR}} передає літеру як '''o+'''.

На в'єтнамській розкладці клавіатури Windows Ơ знаходиться на місці української ''ї'' (англійської ''o'').

Через [[тон (лінгвістика)|тональність]] в'єтнамської мови літера може також мати будь-яку з п'яти додаткових позначок тону:
* {{Unicode|Ờ ờ}}
* {{Unicode|Ớ ớ}}
* {{Unicode|Ở ở}}
* {{Unicode|Ỡ ỡ}}
* {{Unicode|Ợ ợ}}

== Кодування ==
{| class="wikitable"
!Система!![[Unicode]]!!{{нп|VISCII||en|Vietnamese Standard Code for Information Interchange}}
|-
| Велика літера {{Unicode|Ơ}}||U+01A0||style="text-align: center;"|B4
|-
|Мала літера {{Unicode|ơ}}||U+01A1||style="text-align: center;"|BD
|-
|{{Unicode|Ờ}}||U+1EDC||style="text-align: center;"|96
|-
|{{Unicode|ờ}}||U+1EDD||style="text-align: center;"|B6
|-
|{{Unicode|Ớ}}||U+1EDA||style="text-align: center;"|95
|-
|{{Unicode|ớ}}||U+1EDB||style="text-align: center;"|BE
|-
|{{Unicode|Ở}}||U+1EDE||style="text-align: center;"|97
|-
|{{Unicode|ở}}||U+1EDF||style="text-align: center;"|B7
|-
|{{Unicode|Ỡ}}||U+1EE0||style="text-align: center;"|B3
|-
|{{Unicode|ỡ}}||U+1EE1||style="text-align: center;"|DE
|-
|{{Unicode|Ợ}}||U+1EE2||style="text-align: center;"|94
|-
|{{Unicode|ợ}}||U+1EE3||style="text-align: center;"|FE
|}

== Див. також ==
* [[Діакритичний знак]]
* [[В'єтнамська абетка]]

== Посилання ==
* [http://www.cjvlang.com/Writing/writsys/writviet.html Vietnamese Writing System] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070828032156/http://www.cjvlang.com/Writing/writsys/writviet.html |date=28 серпня 2007 }} {{ref-en}}

[[Категорія:В'єтнамська мова]]
[[Категорія:Літери з діакритичними знаками]]

title: Латинська абетка

[A] B · C · D · E · F · G

[H] I · J · K · L · M · N

O: P · Q · R · S · T · U

V: W · X · Y · Z

title: Додаткові і варіантні знаки

À: Á · Â · Ã · Ä · Å · Æ

Ā: Ă · Ą · Ȧ · Ả · Ɐ · Ɑ

Ɓ: Ƀ · Ç · Ć · Ĉ · Ċ · Ȼ

Č: Ɗ · Ď · Ð,ð · Ɖ,ɖ · Đ,đ · È

É: Ê · Ë · Ē · Ė · Ę · Ě

Ə: Ɠ · Ĝ · Ğ · Ġ · Ģ · Ƣ

Ɡ: Ĥ · Ħ · Ì · Í · Î · Ï

Ī: Į · İ · I · Ĳ · Ĵ · Ķ

Ḱ: Ǩ · Ƙ · Ⱪ · Ļ · Ł · Ĺ

Ľ: Ŀ · Ǉ · Ñ · Ń · Ņ · Ň

N̈: Ɲ · Ƞ · Ŋ · Ǌ · Ò · Ó

Ô: Õ · Ö · Ǫ · Ø · Ő · Œ

Ơ: Ƥ · Ɋ · ʠ · Ŕ · Ř · Ɍ

Ɽ: ß · ſ · Ś · Ŝ · Ṡ · Ş

Š: Þ · Ţ · Ť · Ŧ · Ⱦ · Ƭ

Ʈ: T̈ · Ù · Ú · Û · Ü · Ū

Ŭ: Ů · Ű · Ų · Ư · Ŵ · Ⱳ

Ẋ: Ý · Ŷ · Ÿ · Ɏ · Ƴ · Ẑ

Ẕ: Ȥ · Ⱬ · Ź · Ż · Ƶ · Ž


text:
# Даогопак
Даогопак — повноколірний тритомний мальований авантюрно-пригодницьких графічний роман-блокбастер про пригоди козаків-характерників із лицарського ордену магів і майстрів бойових мистецтв Запорізької Січі. Графічний стиль графічного роману можна охарактеризувати як суміш стилів західних коміксів та японської манґи.
Перший том під назвою «Даогопак: Анталійська ґастроль» вийшов у 2012 році. Другий том під назвою «Даоґопак: Шляхетна любов» з'явився у 2014 році. У 2016 році вийшов третій том коміксу під назвою «Даоґопак: Таємниця Карпатського Мольфара».

## Синопсис
За сюжетом, три козаки — Олесь Сковорода, Тарас Пересічеволя, і характерник Мозговий відправляються з розвідувальною місією до Туреччини під виглядом мандрівних артистів. Таке завдання ставить їм кошовий Отаман. Вони мають визволити полонених козаків, яких змушують працювати на нового султана в Анталії. Але в справу втручаються негадані сили та обставини. Вони несподівано зустрічаються з японською дівчинкою Арі-сан та охоронцем сина Султана. Це змінює долю молодого козака Олеся.
Автори поставили перед собою непросте завдання — продемонструвати світу легендарні міфи української історії. Адже наша культурна спадщина сповнена героями, які очікують виходу у світ. Але найважливішою задачею, яку хотіли виконати автори та художники, — це, щоб читач знайшов героя у самому собі.

## Бестіарій
- Олесь Скоровода — козак; Син Запорізького коша і загальний улюбленець. Неодноразово перемагав у щорічних танцювально-бойових змаганнях Всієї Січі. Чудово володіє технікою стрибкового бою, в розніжці вражає 4 цілі одночасно. Відзначений спеціальним оберегом Січових Старців. У цій книзі проходить післядипломну бойову практику від Кафедри контррозвідки та шпигунства Січової Бурси. Мріє стати справжнім характерником. Дуже перспективний воїн.

- Арі-сан, куноїчі — дівчинка-ніндзя; Сирота, донька благородного офіцера імператорського палацу Японії. Втратила своїх батьків під час приходу до влади сьогунів. Була вихована в синь-даоському монастирі як воїн-шпигун. Володіє отрутами, технікою перевтілення, і здатна розуміти емоції людей без слів. Найкращий охоронець у своєму класі. Здатна вести бій будь-якими підручними засобами в закритих приміщеннях. Довго тренувалася на кухні. Була подарована від гріха подалі Сегуном Токугавою турецькому Султану на знак подяки за секрет дублення шкіри для обладунків. У цій книзі шукає свою справжню любов.

- Бандурист Мозговий — мовчазний характерник; Справжнього імені не знає ніхто. Викладач Кафедри контррозвідки та шпигунства Січової Бурси. Віртуозно володіє інженерною справою і є автором бойової техніки «ріжучих струн». Здатний зачаровувати супротивника магічним виконанням козацьких балад власного творення на 64-струнній бандурі. У цій книзі приймає практичні іспити Олеся в умовах бойового завдання. Про що мріє — не говорить. Найкращий Січовий механік.

- Тарас Пересічеволя на прізвисько «Лінивий» — стройовий козак; Отримав своє прізвисько за неодноразове «та мені шось ліниво» у відповідь на будь-яке прохання козаків. Обожнює смачно поїсти, свій позашляховий віз, домашніх тварин і няньчитися з дітьми. Дуже добрий, проте запасливий козак. Завдяки своєму апетиту опанував унікальну техніку «сталевого живота». Дбав про Олеся в дитинстві, практично замінивши йому батьків. Мріє про власний млин і сімейне господарство. Досвідчений аграрій.

- Султан — глава Турецької імперії; Багато років мріяв про сина. Після народження спадкоємця втратив інтерес до державних справ, і весь час приділяє йому. Віддає перевагу миру, адже війна вимагає постійної роботи. Любить розважатися і будувати палаци, чим часто спустошує державну скарбницю.

- Мати — старша дружина Султана; Донька відомого козака-характерника. В юності була захоплена в Україні яничарами й відправлена в турецький полон. Потрапила в гарем, причарувала і стала улюбленою дружиною Султана. Завдяки своїй магічній спадковості зуміла подолати закляття Візира і народила Султану єдиного спадкоємця імперії — Осман-бея.

- Візир — головний радник; Свого часу працював ще на батька нинішнього турецького Султана. Інтриган і чорнокнижник. Отримав свою високу посаду, переступаючи через життя людей. Любить війну, надзвичайно жорстокий, злопам'ятний і скупий. Наклав таємне закляття безнасліддя на Султана, що призвело до народження у того 404 дочок поспіль без єдиного хлопчика. Мріє захопити владу в Султанаті та завоювати весь світ. Сильний чорний маг.

- Ассасіни: Хасан і Ахмет, — Нерозлучна пара професійних вбивць. Виконують складні замовлення Ордена Ассасинів. Постійно курять кальян і ведуть безперервні філософські диспути. Володіють отруйними та вибуховими речовинами. Мріяти їм заважають брудна робота і шкідливі умови життя. Розуміння істини змінюється у них по 3 рази на день, одночасно з появою галюцинацій. Іноді вирікають дійсно цікаві думки, але швидко їх забувають.

- Гусяр II — гусак, пернате; Стверджує, що виховувався при дворі російських царів і просто відстав від царського обозу. Часто вставляє у свою розмову іноземні вислови. З гордістю носить аристократичні символи та атрибути розкоші, насмикані їм на своєму нелегкому шляху. Ходили чутки, що якийсь час він тусувався з голубами, але він все заперечує. Часто потрапляв у клітину циганського цирку, де й познайомився з татуйованим кабаном. Мріє про власне озеро з мармуровим будиночком в княжому парку.

- Окіст — нахабний кабан, тварина. Стверджує, що ще молодим поросям відкривав Америку разом з Колумбом. Напевно, бреше. Багато часу провів подорожуючи з пройдисвітами в різних морях. Татуйований від хвоста до п'ятачка, і володіє всіма морськими лайками. Завдяки хамському характеру і неймовірному нахабству йому неодноразово вдавалося уникнути поїдання. Куди прагне — невідомо. Любить бруд і вульгарну розкіш. Саме тому спілкується з гусаком.

## Екранізації
У 2017 році з'явилася інформація про можливу екранізацію коміксу.

## Оригінальне видання
- Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег (2012). Даоґопак: Анталійська ґастроль. Київ: Nebeskey. с. 64 стор. ISBN 978-966-4395-50-9. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 1)
- Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег (2014). Даоґопак: Шляхетна любов. Київ: Nebeskey. с. 64 стор. ISBN 978-966-1568-95-1. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 2)
- Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег (2016). Даоґопак: Таємниця Карпатського Мольфара. Київ: Nebeskey. с. 64 стор. ISBN 978-966-9735-83-6. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 3)

## Переклади іншими мовами
У 2016, майже одночасно з оригіналом українською, вийшов переклад 3-ьої частини коміка польською одночасно у київському видавництві «Nebeskey» та варшавському «Wydawnictwo Timof i Cisi Wspólnicy». До цього вже з'явилися переклади першого та другого томів польською.
- Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg (2013). Daogopak: Anatolijskie tournée. Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk. Kyiw: Nebeskey. с. 62 стор. ISBN 9788363963972. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 1)
- Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg (2014). Daogopak: Szlachetna miłość. Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk. Kyiw: Nebeskey. с. 63 стор. ISBN 9788363963941. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 2)
- Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg (2016). Daogopak: Tajemnica karpackiego molfara. Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk. Warszawa: Wydawnictwo Timof i Cisi Wspólnicy. с. 64 стор. ISBN 9788365527103. {{cite book}}: Недійсний |nopp=n (довідка) (частина 3)[9]

title: Даогопак

wikitext:
{{Картка:Комікс
| назва                        = Даогопак
| назва мовою оригіналу        =
| зображення                   =
| зображення розмір            =
| підпис                       =
| видавець_ориг                =
| країна                       = Україна
| мова                         =
| жанр                         = Історія, романтика, фентезі, комедія
| формат                       =
| тип                          =
| дата_публікації_ориг         =
| герої                        =
| творці                       = Максим Прасолов, Олексій Чебикін
| сценарист                    =
| художник                     =
| художник-колорист            =
| художник-пензельник          =
| художник-чорнильник          =
| художник-літерник            =
| художник обкладинки          =
| віковий рейтинг              =
| періодичність                =
| сторінки                     =
| випуски                      =
| ISBN                         =
| ЗВ                           =
| ISBN0                        =
| ISBN0_note                   =
| видавець_укр                 =
| дата_публікації_укр          =
| перекладач                   =
| ЗВ_укр                       =
| ISBN_укр                     =
| ISBN_укр_note                =
| серія                        =
| попередній комікс            =
| наступний комікс             =
}}
'''Даогопак''' — повноколірний тритомний мальований авантюрно-пригодницьких [[Комікс|графічний роман]]-[[блокбастер]] про пригоди козаків-характерників із лицарського ордену магів і майстрів бойових мистецтв Запорізької Січі. Графічний стиль графічного роману можна охарактеризувати як суміш стилів західних коміксів та японської [[Манґа|манґи]]<ref>{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=g5NdDgAAQBAJ&printsec=frontcover&hl=uk#v=onepage&q&f=false
|title=Das ist fantastisch! Fairy.: Альманах україномовної фантастики
|last=Чирук
|first=Святослав
|last2=Новицька
|first2=Ія
|last3=Сілін
|first3=Олег
|last4=Кривоніс
|first4=Віталій
|last5=Родигіна
|first5=Олександра
|last6=Лібра
|first6=Аліна
|last7=Адаменко
|first7=Тетяна
|last8=Хмара
|first8=Дмитро
|last9=Ільм
|first9=Ема
|date=2017-03-17
|publisher=Клуб любителів україномовної фантастики
|language=uk
}}</ref>.

Перший том під назвою «Даогопак: Анталійська ґастроль» вийшов у 2012 році.<ref>[https://web.archive.org/web/20180530053256/http://www.5books.org/2012/11/blog-post_1.html «Даогопак»] — 5books.org, 1 листопада 2012</ref> Другий том під назвою «Даоґопак: Шляхетна любов» з'явився у 2014 році.<ref>{{Cite web|url=http://artukraine.com.ua/n/prezentaciya-vidannya-daogopak--shlyakhetna-lyubov/|title=Презентація видання "Даогопак: Шляхетна любов" — Новости — ARTUKRAINE|date=2018-05-30|website=web.archive.org|accessdate=2024-03-04|archive-date=2018-05-30|archive-url=https://web.archive.org/web/20180530053819/http://artukraine.com.ua/n/prezentaciya-vidannya-daogopak--shlyakhetna-lyubov/|url-status=bot: unknown}}</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20161219154839/http://ua.comments.ua/life/227755-v-ukraini-viyshlo-prodovzhennya-prigod.html В Україні вийшло продовження пригод національного супергероя в картинках (ФОТО)] — comments.ua, 12/04/2014</ref><ref>{{Cite web|url=https://gazeta.ua/articles/culture/_novij-grafichnij-ukrayinskij-blokbaster-pro-shlyahetnu-lyubov/551927|title=Новий графічний український блокбастер про "шляхетну любов"|last=Gazeta.ua|date=2014-04-10|website=Gazeta.ua|language=uk|accessdate=2024-03-04}}</ref> У 2016 році вийшов третій том коміксу під назвою «Даоґопак: Таємниця Карпатського Мольфара»<ref>{{Cite web|url=https://gazeta.ua/articles/culture/_supergeroyi-tezh-stoyat-u-chergah-u-kiyevi-vdruge-projshov-kyivcomiccon/698926|title=Супергерої теж стоять у чергах - у Києві вдруге пройшов KyivComicCon|last=Gazeta.ua|date=2016-05-18|website=Gazeta.ua|language=uk|accessdate=2024-03-04}}</ref>.

== Синопсис ==

За сюжетом, три козаки — Олесь Сковорода, Тарас Пересічеволя, і характерник Мозговий відправляються з розвідувальною місією до Туреччини під виглядом мандрівних артистів. Таке завдання ставить їм кошовий [[Отаман]]. Вони мають визволити полонених козаків, яких змушують працювати на нового султана в Анталії. Але в справу втручаються негадані сили та обставини. Вони несподівано зустрічаються з японською дівчинкою Арі-сан та охоронцем сина Султана. Це змінює долю молодого козака Олеся.

Автори поставили перед собою непросте завдання — продемонструвати світу легендарні міфи української історії. Адже наша культурна спадщина сповнена героями, які очікують виходу у світ. Але найважливішою задачею, яку хотіли виконати автори та художники, — це, щоб читач знайшов героя у самому собі.

== Бестіарій ==
* '''Олесь Скоровода''' — ''[[Козаки|козак]]''; Син Запорізького коша і загальний улюбленець. Неодноразово перемагав у щорічних танцювально-бойових змаганнях Всієї Січі. Чудово володіє технікою стрибкового бою, в розніжці вражає 4 цілі одночасно. Відзначений спеціальним оберегом Січових Старців. У цій книзі проходить післядипломну бойову практику від Кафедри контррозвідки та шпигунства Січової Бурси. Мріє стати справжнім характерником. Дуже перспективний воїн.

* '''Арі-сан''', ''куноїчі'' — дівчинка-[[ніндзя]]; Сирота, донька благородного офіцера імператорського палацу Японії. Втратила своїх батьків під час приходу до влади сьогунів. Була вихована в синь-даоському монастирі як воїн-шпигун. Володіє отрутами, технікою перевтілення, і здатна розуміти емоції людей без слів. Найкращий охоронець у своєму класі. Здатна вести бій будь-якими підручними засобами в закритих приміщеннях. Довго тренувалася на кухні. Була подарована від гріха подалі Сегуном Токугавою турецькому Султану на знак подяки за секрет дублення шкіри для обладунків. У цій книзі шукає свою справжню любов.

* '''Бандурист Мозговий''' — ''мовчазний характерник''; Справжнього імені не знає ніхто. Викладач Кафедри контррозвідки та шпигунства Січової Бурси. Віртуозно володіє інженерною справою і є автором бойової техніки «ріжучих струн». Здатний зачаровувати супротивника магічним виконанням козацьких балад власного творення на 64-струнній бандурі. У цій книзі приймає практичні іспити Олеся в умовах бойового завдання. Про що мріє — не говорить. Найкращий Січовий механік.

* '''Тарас Пересічеволя''' на прізвисько «Лінивий» — ''стройовий козак''; Отримав своє прізвисько за неодноразове «та мені шось ліниво» у відповідь на будь-яке прохання козаків. Обожнює смачно поїсти, свій позашляховий віз, домашніх тварин і няньчитися з дітьми. Дуже добрий, проте запасливий козак. Завдяки своєму апетиту опанував унікальну техніку «сталевого живота». Дбав про Олеся в дитинстві, практично замінивши йому батьків. Мріє про власний млин і сімейне господарство. Досвідчений аграрій.

* '''Султан''' — глава Турецької імперії; Багато років мріяв про сина. Після народження спадкоємця втратив інтерес до державних справ, і весь час приділяє йому. Віддає перевагу миру, адже війна вимагає постійної роботи. Любить розважатися і будувати палаци, чим часто спустошує державну скарбницю.

* '''Мати''' — ''старша дружина Султана''; Донька відомого козака-характерника. В юності була захоплена в Україні яничарами й відправлена в турецький полон. Потрапила в [[гарем]], причарувала і стала улюбленою дружиною Султана. Завдяки своїй магічній спадковості зуміла подолати закляття Візира і народила Султану єдиного спадкоємця імперії — Осман-бея.

* '''Візир''' — ''головний радник''; Свого часу працював ще на батька нинішнього турецького Султана. Інтриган і чорнокнижник. Отримав свою високу посаду, переступаючи через життя людей. Любить війну, надзвичайно жорстокий, злопам'ятний і скупий. Наклав таємне закляття безнасліддя на Султана, що призвело до народження у того 404 дочок поспіль без єдиного хлопчика. Мріє захопити владу в Султанаті та завоювати весь світ. Сильний чорний маг.

* ''Ассасіни'': '''Хасан''' і '''Ахмет''', — Нерозлучна пара професійних вбивць. Виконують складні замовлення Ордена Ассасинів. Постійно курять кальян і ведуть безперервні філософські диспути. Володіють отруйними та вибуховими речовинами. Мріяти їм заважають брудна робота і шкідливі умови життя. Розуміння істини змінюється у них по 3 рази на день, одночасно з появою галюцинацій. Іноді вирікають дійсно цікаві думки, але швидко їх забувають.

* '''Гусяр II''' — ''гусак'', ''пернате''; Стверджує, що виховувався при дворі російських царів і просто відстав від царського обозу. Часто вставляє у свою розмову іноземні вислови. З гордістю носить аристократичні символи та атрибути розкоші, насмикані їм на своєму нелегкому шляху. Ходили чутки, що якийсь час він тусувався з голубами, але він все заперечує. Часто потрапляв у клітину циганського цирку, де й познайомився з татуйованим кабаном. Мріє про власне озеро з мармуровим будиночком в княжому парку.

* '''Окіст''' — ''нахабний кабан'', ''тварина''. Стверджує, що ще молодим поросям відкривав Америку разом з Колумбом. Напевно, бреше. Багато часу провів подорожуючи з пройдисвітами в різних морях. Татуйований від хвоста до п'ятачка, і володіє всіма морськими лайками. Завдяки хамському характеру і неймовірному нахабству йому неодноразово вдавалося уникнути поїдання. Куди прагне — невідомо. Любить бруд і вульгарну розкіш. Саме тому спілкується з гусаком.

== Екранізації ==
У 2017 році з'явилася інформація про можливу екранізацію коміксу<ref>{{Cite web|url=https://day.kyiv.ua/article/fotoshtrykh-media/daohopak-na-shlyakhu-do-ekranizatsiyi|title=«Даогопак»: на шляху до екранізації|website=day.kyiv.ua|language=uk|accessdate=2024-03-04}}</ref>.

== Оригінальне видання ==
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег |автор-посилання= |назва= Даоґопак: Анталійська ґастроль | інші = |url= |дата-доступу= |рік=2012 |видавець= Nebeskey |розміщення= Київ |isbn= 978-966-4395-50-9 |сторінка= 64 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 1)
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег |автор-посилання= |назва=  Даоґопак: Шляхетна любов | інші = |url= |дата-доступу= |рік=2014 |видавець= Nebeskey |розміщення= Київ |isbn= 978-966-1568-95-1 |сторінка= 64 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 2)
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Прасолов, Максим; Чебикін Олексій, Колов, Олег |автор-посилання= |назва= Даоґопак: Таємниця Карпатського Мольфара | інші = |url= |дата-доступу= |рік=2016 |видавець= Nebeskey |розміщення= Київ |isbn= 978-966-9735-83-6 |сторінка= 64 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 3)

== Переклади іншими мовами ==
У 2016, майже одночасно з оригіналом українською, вийшов переклад 3-ьої частини коміка польською одночасно у київському видавництві «Nebeskey» та варшавському «Wydawnictwo Timof i Cisi Wspólnicy».<ref>[https://web.archive.org/web/20180530052751/http://www.nasze-slowo.pl/kozaki-i-molfar/ Козаки і мольфа] — Nasze Slowo, 2016</ref> До цього вже з'явилися переклади першого та другого томів польською.
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg |автор-посилання= |назва= Daogopak: Anatolijskie tournée | інші = Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk|url= |дата-доступу= |рік=2013 |видавець= Nebeskey |розміщення= Kyiw |isbn= 9788363963972  |сторінка= 62 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 1)
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg |автор-посилання= |назва= Daogopak: Szlachetna miłość | інші = Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk|url= |дата-доступу= |рік=2014 |видавець= Nebeskey |розміщення= Kyiw |isbn= 9788363963941  |сторінка= 63 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 2)
* {{cite book |прізвище= |ім'я= |автор= Prasolov, Maksim; Čebikìn; Oleksìj, Kolov; Oleg |автор-посилання= |назва= Daogopak: Tajemnica karpackiego molfara | інші = Tłumaczenie: Paweł Timofiejuk|url= |дата-доступу= |рік=2016 |видавець= Wydawnictwo Timof i Cisi Wspólnicy |розміщення= Warszawa  |isbn= 9788365527103 |сторінка= 64 стор.  |nopp=n |серія= |том= |ref= }} (частина 3)<ref>[https://web.archive.org/web/20200229080008/https://timof.pl/katalog/Daogopak+3%3A+Tajemnica+karpackiego+molfara/pokaz.html Daogopak 3: Tajemnica karpackiego molfara]. timof.pl, 2016 {{ref-pl}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{official|http://www.daogopak.com/}}
* {{facebook|Daogopak}}
* ''[https://www.goodreads.com/series/88936 Даогопак]'' на сайті [[Goodreads]] {{ref-en}}

{{Комікси українською|state=expanded}}

[[Категорія:Українські комікси]]
[[Категорія:Українські комікси 2012]]
[[Категорія:Комікси 2012]]
[[Категорія:Комікси про козаків]]
[[Категорія:Комікси Nebeskey]]
[[Категорія:Українські графічні романи]]
[[Категорія:Графічні романи 2012]]
[[Категорія:Графічні романи 2014]]
[[Категорія:Графічні романи 2016]]

title: Загальні дані про видання

Країна: Україна

Жанр: Історія, романтика, фентезі, комедія

title: Творча команда

Творець(і): Максим Прасолов, Олексій Чебикін


text:
# Аникінці (Мулінське сільське поселення)
Ани́кінці (рос. Аникинцы) — присілок у складі Нагорського району Кіровської області, Росія. Входить до складу Мулінського сільського поселення.
Населення становить 3 особи (2010, 6 у 2002).
Національний склад станом на 2002 рік — росіяни 100 %.

title: Аникінці (Мулінське сільське поселення)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Аникінці
 | назва ін.       = {{lang-ru|Аникинцы}}
 | герб            =
 | опис герба      =
 | розташування    =
 | опис розташування =
 | карта розташування1 = Росія Кіровська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | суб'єкт РФ      = [[Кіровська область]]
 | район           = [[Нагорський район]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[Мулінське сільське поселення]]
 | рада            =
 | код ЗКАТУ       = 33225828003
 | засноване       =
 | перша згадка    =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 3 особи ([[2010]])
 | поштові індекси =
 | код             =
 | координати      =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N | lat_deg= 59 | lat_min= 22
             | lat_sec= 19
 | lon_dir=W | lon_deg= 50 | lon_min= 55
             | lon_sec= 19
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Аникінці}}

'''Ани́кінці''' ({{lang-ru|Аникинцы}}) — [[присілок]] у складі [[нагорський район|Нагорського району]] [[кіровська область|Кіровської області]], [[Росія]]. Входить до складу [[мулінське сільське поселення|Мулінського сільського поселення]].

Населення становить 3 особи ([[2010]]<ref>[https://rodnaya-vyatka.ru/perepis2010/region/33 Всероссийская перепись населения 2010 года: Кировская область - сводная таблица районов и городских округов] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210611111958/https://rodnaya-vyatka.ru/perepis2010/region/33 |date=11 червня 2021 }} — краєзнавчий портал «Родная Вятка» {{ref-ru}}</ref>, 6 у [[2002]]{{RUS-lingvarium}}).

Національний склад станом на 2002 рік — [[росіяни]] 100 %.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=59.372391&lon=50.922318&z=13&m=b&show=/2535350/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160122112206/http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=59.372391&lon=50.922318&z=13&m=b&show=/2535350/ru/ |date=22 січня 2016 }}

{{кіровська область-доробити}}
{{нагорський район}}

[[Категорія:Населені пункти Нагорського району]]
[[Категорія:Присілки Кіровської області]]

title: присілок Аникінці

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Кіровська область

Муніципальний район: Нагорський район

Поселення: Мулінське сільське поселення

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Аникінці · Аникінці


text:
# Осташко Володимир Іванович
Володимир Іванович Осташко (16 вересня 1924 — 24 грудня 2016, місто Москва Російської Федерації) — радянський державний діяч, дипломат, надзвичайний і повноважний посол СРСР в Кенії, 1-й секретар Калузького промислового обласного комітету КПРС. Депутат Верховної ради РРФСР 6-го скликання.

## Життєпис
Народився в робітничій родині. У 1941 році закінчив середню школу.
У 1941 році працював токарем-розточувальником  Харківського заводу № 75. Під час німецько-радянської війни був евакуйований до Нижнього Тагілу Свердловської області РРФСР. З 1942 року працював токарем-розточувальником на заводі в Нижньому Тагілі.
Поступив до Бежицького інституту транспортного машинобудування, який перебував в евакуації в Нижньому Тагілі. У 1948 році закінчив Бежицький інститут транспортного машинобудування. Член ВКП(б).
У 1948—1951 роках — змінний майстер, старший майстер дільниці, заступник начальника механічного цеху, в 1951—1952 роках — головний механік Людиновського локомобілебудівного заводу Калузької області.
У січні 1952—1954 роках — директор Людиновської машинно-тракторної станції (МТС).
27 травня 1955 — лютий 1959 року — голова виконавчого комітету Людиновської районної ради депутатів трудящих Калузької області.
10 лютого 1959 — жовтень 1961 року — секретар виконавчого комітету Калузької обласної ради депутатів трудящих.
3 жовтня 1961 — 19 липня 1962 року — 1-й секретар Кіровського районного комітету КПРС Калузької області.
19 липня — 3 жовтня 1962 року — заступник парторга Калузького обласного комітету КПРС у Кіровському територіальному виробничому управлінні по Кіровському району Калузької області.
3 жовтня 1962 — 18 січня 1963 року — секретар Калузького обласного комітету КПРС.
18 січня 1963 — 22 грудня 1964 року — 1-й секретар Калузького промислового обласного комітету КПРС.
22 грудня 1964 — 1 вересня 1965 року — 2-й секретар Калузького обласного комітету КПРС.
У 1965—1967 роках — слухач Вищої дипломатичної школи Міністерства закордонних справ СРСР.
У 1968 році — радник відділу Південної Азії Міністерства закордонних справ СРСР.
У 1968—1972 роках — радник Посольства СРСР в Індії.
У 1974—1982 роках — інструктор відділу ЦК КПРС, інспектор ЦК КПРС, завідувач сектору відділу ЦК КПРС. У 1982—1985 роках — заступник завідувача відділу ЦК КПРС.
28 червня 1985 — 14 липня 1989 року — надзвичайний і повноважний посол СРСР у Кенії. Одночасно постійний представник СРСР при міжнародних організаціях в місті Найробі.
З липня 1989 року — у відставці, на пенсії в Москві.
Помер 24 грудня 2016 року в Москві.

## Нагороди і звання
- два орден Трудового Червоного Прапора
- орден Дружби народів
- орден ЦК КПРФ «За заслуги перед партією» (22.09.2014)
- медаль «За доблесну працю. В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна» (1970)
- медалі
- Почесна грамота Президії Верховної ради РРФСР (1974)
- Надзвичайний і повноважний посол (.06.1985)

title: Осташко Володимир Іванович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Осташко Володимир Іванович
| оригінал імені       =
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[українець]]
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Осташко}}
'''Володимир Іванович Осташко''' ({{ДН|16|09|1924}} — {{ДС|24|12|2016}}, місто [[Москва]] [[Росія|Російської Федерації]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] державний діяч, дипломат, надзвичайний і повноважний посол СРСР в Кенії, 1-й секретар Калузького промислового обласного комітету КПРС. Депутат Верховної ради РРФСР 6-го скликання.

== Життєпис ==
Народився в робітничій родині. У 1941 році закінчив середню школу.

У 1941 році працював токарем-розточувальником  Харківського заводу № 75. Під час німецько-радянської війни був евакуйований до Нижнього Тагілу Свердловської області РРФСР. З 1942 року працював токарем-розточувальником на заводі в Нижньому Тагілі.

Поступив до Бежицького інституту транспортного машинобудування, який перебував в евакуації в Нижньому Тагілі. У 1948 році закінчив Бежицький інститут транспортного машинобудування. Член [[ВКП(б)]].

У 1948—1951 роках — змінний майстер, старший майстер дільниці, заступник начальника механічного цеху, в 1951—1952 роках — головний механік Людиновського локомобілебудівного заводу Калузької області.

У січні 1952—1954 роках — директор Людиновської машинно-тракторної станції (МТС).

27 травня 1955 — лютий 1959 року — голова виконавчого комітету Людиновської районної ради депутатів трудящих Калузької області.

10 лютого 1959 — жовтень 1961 року — секретар виконавчого комітету Калузької обласної ради депутатів трудящих.

3 жовтня 1961 — 19 липня 1962 року — 1-й секретар Кіровського районного комітету КПРС Калузької області.

19 липня — 3 жовтня 1962 року — заступник парторга Калузького обласного комітету КПРС у Кіровському територіальному виробничому управлінні по Кіровському району Калузької області.

3 жовтня 1962 — 18 січня 1963 року — секретар Калузького обласного комітету КПРС.

18 січня 1963 — 22 грудня 1964 року — 1-й секретар Калузького промислового обласного комітету КПРС.

22 грудня 1964 — 1 вересня 1965 року — 2-й секретар Калузького обласного комітету КПРС.

У 1965—1967 роках — слухач Вищої дипломатичної школи Міністерства закордонних справ СРСР.

У 1968 році — радник відділу Південної Азії Міністерства закордонних справ СРСР.

У 1968—1972 роках — радник Посольства СРСР в Індії.

У 1974—1982 роках — інструктор відділу ЦК КПРС, інспектор ЦК КПРС, завідувач сектору відділу ЦК КПРС. У 1982—1985 роках — заступник завідувача відділу ЦК КПРС.

28 червня 1985 — 14 липня 1989 року — надзвичайний і повноважний посол СРСР у Кенії. Одночасно постійний представник СРСР при міжнародних організаціях в місті Найробі.

З липня 1989 року — у відставці, на пенсії в Москві.

Помер 24 грудня 2016 року в Москві.

== Нагороди і звання ==
* два [[орден Трудового Червоного Прапора|орден Трудового Червоного Прапора]]
* [[орден Дружби народів]]
* орден ЦК КПРФ «За заслуги перед партією» (22.09.2014)
* [[медаль «В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна»|медаль «За доблесну працю. В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна»]] (1970)
* медалі
* Почесна грамота Президії Верховної ради РРФСР (1974)
* Надзвичайний і повноважний посол (.06.1985)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://www.knowbysight.info/OOO/09653.asp Осташко Владимир Иванович] {{ref-ru}}
* [https://mid.ru/tv/?id=1540027&lang=ru О кончине В.И.Осташко] {{ref-ru}}

{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|СРСР}}
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Осташко Володимир Іванович

Народився: 16 вересня 1924 · Москва, СРСР

Помер: 24 грудня 2016 (92 роки) · Москва, Росія

Країна: СРСР

Національність: українець

Діяльність: дипломат

Партія: КПРС

Нагороди: орден Трудового Червоного Прапора · орден Дружби народів · медаль «В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна» · Почесна грамота Президії Верховної Ради РРФСР