text:
# П'єр Калулу
П'єр Калулу Кітенгва (фр. Pierre Kalulu Kyatengwa; нар. 5 червня 2000 року, Ліон, Франція) ― французький футболіст конголезького походження, захисник італійського клубу «Мілан». На умовах оренди грає за «Ювентус».

## Футбольна кар'єра
П'єр ― уродженець міста Ліон. Починав займатися футболом у команді «Сен-Прієст», звідки у десятирічному віці перебрався до академії «Ліона». Виступав за молодіжні команди «Олімпіка».
11 серпня 2018 року дебютував за другу команду ліонців у поєдинку проти «Жура Суд Фут». Всього у дебютному сезоні 2018/19 зіграв за другу команду 17 матчів. Виступав за молодь «Олімпіка» в Юнацькій лізі УЄФА 2018/19 і 2019/20, де з командою двічі дійшов до чвертьфіналу.
5 березня 2020 року вперше потрапив до заявки основної команди у поєдинку проти «Ам'єна», однак на полі так і не з'явився.
Влітку 2020 року П'єр перейшов до «Мілана» за 480 тис. євро, підписавши з італійським клубом п'ятирічний контракт. 10 грудня того ж року він дебютував за «Мілан» у поєдинку Ліги Європи проти празької «Спарти», вийшовши на поле у стартовому складі і провівши весь матч. Через три дні, 13 грудня 2020 року, П'єр дебютував і у Серії А, замінивши на 5-й хвилині зустрічі травмованого Маттео Габбію у поєдинку проти «Парми».

## Кар'єра в збірній
П'єр грав за юнацькі збірні Франції різних вікових категорій (U-18, U-19, U-20). Брав участь у чемпіонаті Європи 2019 року серед юнаків до 19 років. Провів на турнірі 3 зустрічі, разом з командою програвши у півфіналі одноліткам з Іспанії у серії післяматчевих пенальті.
31 травня 2021 року дебютував за молодіжну збірну Франції у матчі 1/4 фіналу молодіжного чемпіонату Європи проти збірної Нідерландів, замінивши на 13-й хвилині матчу Колена Дагба.
Також потрапив до заявки збірної Франції на Олімпійських іграх 2020, зігравши три матчі групового етапу. Французи перемогли збірну ПАР, проте програли японцям та мексиканцям, внаслідок чого припинили свої виступи, посівши третє місце у групі.

## Родина
Крім французького громадянства, П'єр має також паспорт Демократичної Республіки Конго. Старші брати П'єра ― Альдо і Гедеон також є футболістами.

## Статистика
Станом на 25 травня 2024
| Сезон              | Команда            | Чемпіонат          | Чемпіонат | Чемпіонат | Національний кубок | Національний кубок | Національний кубок | Континентальні кубки | Континентальні кубки | Континентальні кубки | Інші змагання | Інші змагання | Інші змагання | totale | totale | totale |
| Сезон              | Команда            | Ліга               | Ігор      | Голів     | Ліга               | Ігор               | Голів              | Ліга                 | Ігор                 | Голів                | Ліга          | Ігор          | Голів         | Ігор   | Голів  |        |
| ------------------ | ------------------ | ------------------ | --------- | --------- | ------------------ | ------------------ | ------------------ | -------------------- | -------------------- | -------------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------ | ------ | ------ |
| 2018–19            | «Ліон B»           | НЧ2                | 17        | 0         | -                  | -                  | -                  | -                    | -                    | -                    | -             | -             | -             | 17     | 0      |        |
| 2019–20            | «Ліон B»           | НЧ2                | 19        | 0         | -                  | -                  | -                  | -                    | -                    | -                    | -             | -             | -             | 19     | 0      |        |
| Усього за «Ліон B» | Усього за «Ліон B» | Усього за «Ліон B» | 36        | 0         |                    | 0                  | 0                  |                      | 0                    | 0                    |               | 0             | 0             | 36     | 0      |        |
| 2020–21            | «Мілан»            | A                  | 13        | 1         | КІ                 | 1                  | 0                  | ЛЄ                   | 4                    | 0                    | -             | -             | -             | 18     | 1      |        |
| 2021–22            | «Мілан»            | A                  | 28        | 1         | КІ                 | 4                  | 0                  | ЛЧ                   | 5                    | 0                    | -             | -             | -             | 37     | 1      |        |
| 2022–23            | «Мілан»            | A                  | 34        | 1         | КІ                 | 1                  | 0                  | ЛЧ                   | 10                   | 0                    | СІ            | 1             | 0             | 46     | 1      |        |
| 2023–24            | «Мілан»            | A                  | 9         | 0         | КІ                 | 0                  | 0                  | ЛЧ+ЛЄ                | 1+1                  | 0                    | -             | -             | -             | 11     | 0      |        |
| Усього за «Мілан»  | Усього за «Мілан»  | Усього за «Мілан»  | 84        | 3         |                    | 6                  | 0                  |                      | 21                   | 0                    |               | 1             | 0             | 112    | 3      |        |
| Усього за кар'єру  | Усього за кар'єру  | Усього за кар'єру  | 120       | 3         |                    | 6                  | 0                  |                      | 21                   | 0                    |               | 1             | 0             | 148    | 3      |        |

## Титули і досягнення
- Чемпіон Італії (1):

«Мілан»: 2021–22

title: П'єр Калулу

wikitext:
{{Тезки|П'єр}}{{Футболіст
| ім'я = П'єр Калулу
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я = П'єр Казеє Роммель
 Калулу К'ятенгва
| дата-народження =
| місце-народження =
| зріст = 179 см
| вага = 64 кг
| громадянство = {{FRA}}
 {{COD}}
| позиція = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| поточний-клуб = {{Прапорець|ITA}} «[[Ювентус]]»
| номер = 15
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|FRA}} [[Сен-Прієст (футбольний клуб)|«Сен-Прієст»]]
{{Прапорець|FRA}} [[Олімпік (Ліон)|«Олімпік» (Ліон)]]
| юнацькі-роки = 2007–2010
2010–2018
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2020 | {{Прапорець|FRA}} | [[Олімпік (Ліон)|«Ліон]] | 0 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2018–2020 |{{фарм-клуб}} {{Прапорець|FRA}} | [[Олімпік (Ліон)|«Ліон Б»]] | 36 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2020–     | {{Прапорець|ITA}} | [[Мілан (футбольний клуб)|Мілан]] | 84 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2024–     |{{оренда}} {{Прапорець|ITA}} | «[[Ювентус]]» | 17 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2018      | {{Прапорець|FRA}} | [[Юнацька збірна Франції з футболу (U-18)|Франція U-18]] | 5 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2018–2019 | {{Прапорець|FRA}} | [[Юнацька збірна Франції з футболу (U-19)|Франція U-19]] | 12 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2019      | {{Прапорець|FRA}} | [[Юнацька збірна Франції з футболу (U-20)|Франція U-20]] | 3 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2021–2023 | {{Прапорець|FRA}} | [[Молодіжна збірна Франції з футболу|Франція U-21]] | 19 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2021      | {{Прапорець|FRA}} | [[Олімпійська збірна Франції з футболу|Франція (ол.)]] | 4 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 18 січня 2025
| збірна-поновлення = 2 липня 2023
}}

'''П'єр Калулу Кітенгва''' ({{Lang-fr|Pierre Kalulu Kyatengwa}}; {{нар}} [[5 червня]] [[2000]] року, [[Ліон]], [[Франція]]) ― [[Франція|французький]] [[футболіст]] [[Демократична Республіка Конго|конголезького]] походження, [[Захисник (футбол)|захисник]] [[Італія|італійського]] клубу «[[Мілан (футбольний клуб)|Мілан]]». На умовах оренди грає за «[[Ювентус]]».

== Футбольна кар'єра ==
П'єр ― уродженець міста Ліон. Починав займатися футболом у команді «[[Сен-Прієст (футбольний клуб)|Сен-Прієст]]», звідки у десятирічному віці перебрався до академії [[Олімпік (Ліон)|«Ліона»]]. Виступав за молодіжні команди «Олімпіка».

11 серпня 2018 року дебютував за другу команду ліонців у поєдинку проти «[[Жура Суд Фут]]»<ref>{{Cite web|url=https://uk.soccerway.com/matches/2018/08/11/france/cfa/jura-sud-foot/olympique-lyonnais-ii/2849151/|title=Jura Sud Foot - Olympique Lyonnais II|publisher=Soccerway.com|date=2020-12-14|language=en}}</ref>. Всього у дебютному сезоні 2018/19 зіграв за другу команду 17 матчів. Виступав за молодь «Олімпіка» в [[Юнацька ліга УЄФА|Юнацькій лізі УЄФА]] [[Юнацька ліга УЄФА 2018—2019|2018/19]] і [[Юнацька ліга УЄФА 2019—2020|2019/20]], де з командою двічі дійшов до чвертьфіналу.

5 березня 2020 року вперше потрапив до заявки основної команди у поєдинку проти «[[Ам'єн (футбольний клуб)|Ам'єна]]», однак на полі так і не з'явився<ref>{{Cite web|url=https://uk.soccerway.com/matches/2020/02/05/france/ligue-1/olympique-lyonnais/amiens-sporting-club-football/3030775/|title=Olympique Lyonnais - Amiens|publisher=Soccerway.com|date=2020-12-14|language=en}}</ref>.

Влітку 2020 року П'єр перейшов до [[Мілан (футбольний клуб)|«Мілана»]] за 480 тис. євро, підписавши з італійським клубом п'ятирічний контракт<ref>{{Cite web|url=https://www.acmilan.com/en/news/articles/media/2020-08-05/official-statement-pierre-kalulu|title=OFFICIAL STATEMENT: PIERRE KALULU|publisher=Официальный сайт ФК «Милан»|date=2020-12-14|language=en}}</ref>. 10 грудня того ж року він дебютував за «Мілан» у поєдинку [[Ліга Європи УЄФА 2020—2021|Ліги Європи]] проти празької «[[Спарта (футбольний клуб, Прага)|Спарти]]», вийшовши на поле у стартовому складі і провівши весь матч<ref>{{Cite web|url=https://uk.soccerway.com/matches/2020/12/10/europe/uefa-cup/ac-sparta-praha/ac-milan/3404206/|title=Sparta Praha - AC Milan|publisher=Soccerway.com|date=2020-12-14|language=en}}</ref>. Через три дні, 13 грудня 2020 року, П'єр дебютував і у [[Чемпіонат Італії з футболу 2020—2021|Серії А]], замінивши на 5-й хвилині зустрічі травмованого [[Маттео Габбія|Маттео Габбію]] у поєдинку проти «[[Парма (футбольний клуб)|Парми]]»<ref>{{Cite web|url=https://uk.soccerway.com/matches/2020/12/13/italy/serie-a/ac-milan/parma-fc/3362007/|title=AC Milan - Parma|publisher=Soccerway.com|date=2020-12-14|language=en}}</ref>.

== Кар'єра в збірній ==
П'єр грав за юнацькі збірні Франції різних вікових категорій ([[Юнацька збірна Франції з футболу (U-18)|U-18]], [[Юнацька збірна Франції з футболу (U-19)|U-19]], [[Юнацька збірна Франції з футболу (U-20)|U-20]]). Брав участь у [[Юнацький чемпіонат Європи з футболу (U-19) 2019|чемпіонаті Європи 2019 року серед юнаків до 19 років]]. Провів на турнірі 3 зустрічі, разом з командою програвши у півфіналі одноліткам з [[Юнацька збірна Іспанії з футболу (U-19)|Іспанії]] у серії [[Післяматчеві пенальті|післяматчевих пенальті]]<ref>{{Cite web|url=https://uk.soccerway.com/matches/2019/07/24/europe/uefa-u19-championship/france-under-19/spain-under-19/3025283/|title=France U-19 - Spain U-19|publisher=Soccerway.com|date=2020-12-14|language=en}}</ref>.

31 травня 2021 року дебютував за [[Молодіжна збірна Франції з футболу|молодіжну збірну Франції]] у матчі 1/4 фіналу [[Молодіжний чемпіонат Європи з футболу 2021|молодіжного чемпіонату Європи]] проти [[Молодіжна збірна Нідерландів з футболу|збірної Нідерландів]], замінивши на 13-й хвилині матчу [[Колен Дагба|Колена Дагба]]<ref>{{Cite web|title=Netherlands-France {{!}} Under-21|url=https://www.uefa.com/under21/match/2031975/|website=UEFA.com|accessdate=2021-09-13|language=en|last=UEFA.com}}</ref>.

Також потрапив до заявки [[Олімпійська збірна Франції з футболу|збірної Франції]] на [[Футбол на літніх Олімпійських іграх 2020 — чоловіки (склади)|Олімпійських іграх 2020]], зігравши три матчі групового етапу<ref>{{Cite web|title=Men's Olympic Football Tournament Tokyo 2020|url=https://www.fifa.com/tournaments/mens/mensolympic/tokyo2020/teams/1889308|website=fifa.com|accessdate=2021-09-13|language=en}}</ref>. Французи перемогли [[Олімпійська збірна Південно-Африканської Республіки з футболу|збірну ПАР]], проте програли [[Олімпійська збірна Японії з футболу|японцям]] та [[Олімпійська збірна Мексики з футболу|мексиканцям]], внаслідок чого припинили свої виступи, посівши третє місце у групі<ref>{{Cite web|title=MEXICO 4-1 FRANCE|url=https://www.fifa.com/tournaments/mens/mensolympic/tokyo2020/match-center/400065396|website=fifa.com|accessdate=2021-09-13|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|title=FRANCE 4-3 SOUTH AFRICA|url=https://www.fifa.com/tournaments/mens/mensolympic/tokyo2020/match-center/400065404|website=fifa.com|accessdate=2021-09-13|language=en}}</ref><ref>{{Cite web|title=FRANCE 0-4 JAPAN|url=https://www.fifa.com/tournaments/mens/mensolympic/tokyo2020/match-center/400065411|website=fifa.com|accessdate=2021-09-13|language=en}}</ref>.

== Родина ==
Крім французького громадянства, П'єр має також паспорт [[Демократична Республіка Конго|Демократичної Республіки Конго]]. Старші брати П'єра ― [[Альдо Калулу|Альдо]] і [[Гедеон Калулу|Гедеон]] також є футболістами.

== Статистика ==
{{Updated|25 травня 2024}}<ref>{{cite web|title=Pierre Kalulu|url=https://it.soccerway.com/players/pierre-kalulu-kyatengwa/544178/}}</ref>
{| style="text-align:center;" class="wikitable"
|-
!rowspan="2"|Сезон
!rowspan="2"|Команда
!colspan="3"|Чемпіонат
!colspan="3"|Національний кубок
!colspan="3"|Континентальні кубки
!colspan="3"|Інші змагання
!colspan="3"|totale
|-
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ігор
!Голів
|-
|| 2018–19 || rowspan=2|{{прапорець|FRA}} [[Олімпік (Ліон)|«Ліон B»]] || [[Національний чемпіонат 2 2018—2019|НЧ2]]|| 17 || 0 || - || - || - || - || - || - || - || - || - || 17 || 0
|-
|| 2019–20 || [[Національний чемпіонат 2 2019—2020|НЧ2]]|| 19 || 0 || - || - || - || - || - || - || - || - || - || 19 || 0
|-
!colspan="3"|Усього за [[Олімпік (Ліон)|«Ліон B»]] || 36 || 0 || || 0 || 0 || || 0 || 0 || || 0 || 0 || 36 || 0
|-
|| 2020–21 || rowspan=4|{{прапорець|ITA}} [[Мілан (футбольний клуб)|«Мілан»]] || [[Італійська Серія A 2020—2021|A]] || 13 || 1 || [[Кубок Італії з футболу 2020—2021|КІ]] || 1 || 0 || [[Ліга Європи УЄФА 2020—2021|ЛЄ]] || 4 || 0 || - || - || - || 18 || 1
|-
|| 2021–22 || [[Італійська Серія A 2021—2022|A]] || 28 || 1 || [[Кубок Італії з футболу 2021—2022|КІ]] || 4 || 0 || [[Ліга чемпіонів УЄФА 2021—2022|ЛЧ]] || 5 || 0 || - || - || - || 37 || 1
|-
|| 2022–23 || [[Італійська Серія A 2022—2023|A]] || 34 || 1 || [[Кубок Італії з футболу 2022—2023|КІ]] || 1 || 0 || [[Ліга чемпіонів УЄФА 2022—2023|ЛЧ]] || 10 || 0 || [[Суперкубок Італії з футболу 2022|СІ]] || 1 || 0 || 46 || 1
|-
|| 2023–24 || [[Італійська Серія A 2023—2024|A]] || 9 || 0 || [[Кубок Італії з футболу 2023—2024|КІ]] || 0 || 0 || [[Ліга чемпіонів УЄФА 2023—2024|ЛЧ]]+[[Ліга Європи УЄФА 2023—2024|ЛЄ]] || 1+1 || 0 || - || - || - || 11 || 0
|-
!colspan="3"|Усього за [[Мілан (футбольний клуб)|«Мілан»]] || 84 || 3 || || 6 || 0 || || 21 || 0 || || 1 || 0 || 112 || 3
|-
!colspan="3"|Усього за кар'єру || 120 || 3 || || 6 || 0 || || 21 || 0 || || 1 || 0 || 148 || 3
|}

== Титули і досягнення ==
* [[Файл:Scudetto.svg|20пкс]] [[Серія A (Італія)|Чемпіон Італії]] '''(1)''':
: «[[Мілан (футбольний клуб)|Мілан]]»: [[Італійська Серія A 2021—2022|2021–22]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
* {{transfermarkt}}
* {{soccerway}}
{{Бібліоінформація}}

{{Склад ФК Ювентус}}
{{Склад футбольної збірної Франції на Олімпійських іграх 2020}}
{{Склад збірної Франції U21 на чемпіонаті Європи 2023}}
{{Footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол|ДР Конго|Франція}}

{{DEFAULTSORT:Калулу П'єр}}
[[Категорія:Французькі футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Франції з футболу]]
[[Категорія:Гравці олімпійської збірної Франції з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Мілана»]]
[[Категорія:Футболісти «Ювентуса»]]
[[Категорія:Французькі футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Італії]]
[[Категорія:Спортсмени Ліона]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: П'єр Казеє Роммель · Калулу К'ятенгва

Народження: 5 червня 2000 (24 роки)

Вага: 64 кг

Громадянство: Франція · ДР Конго

Позиція: захисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Ювентус»

title: Юнацькі клуби

«Сен-Прієст» · «Олімпік» (Ліон)

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Ліон · 0 · (0)
→ «Ліон Б» · 36 · (0)

Мілан · 84 · (3)

→ «Ювентус» · 17 · (1)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Франція U-18 · 5 · (0)

Франція U-19 · 12 · (0)

Франція U-20 · 3 · (0)

Франція U-21 · 19 · (2)

Франція (ол.) · 4 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 18 січня 2025.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 2 липня 2023.


text:
# Маргарита Єлизавета Мекленбурзька
Маргарита Єлизавета Мекленбург-Ґадебушська (нім. Margarethe Elisabeth von Mecklenburg-Gadebusch, 11 липня 1584 — 16 листопада 1616) — мекленбурзька принцеса з Мекленбурзької династії, донька мекленбурзького принца Крістофа та шведської принцеси Єлизавети, перша дружина герцога Мекленбург-Гюстрову та співправителя Мекленбургу Йоганна Альбрехта II.

## Біографія

### Ранні роки
Народилась 11 липня 1584 року у Шенберзі. Стала єдиною дитиною в сім'ї мекленбурзького принца Крістофа та його другої дружини Єлизавети Шведської, з'явившись на світ на четвертому році їхнього подружнього життя. Мешкала родина, в основному, у Шенберзькому та Ґадебушському замках у досить простих умовах.
Батько був четвертим вижившим сином герцога Альбрехта VII Красивого. Він відмовився від територіальних претензій та обіймав посаду адміністратора Ратцебурзького єпископства, проживаючи на дохід від декількох амтів та імперські виплати. Цікавився алхімією та тримав відому алхімічну лабораторію в Ґадебушському замку. Його не стало, коли Маргариті Єлизаветі було 7 років.
Матір більше не одружувалася. Втім, мекленбурзькі родичі відмовилися надати їй будь-які доходи з феодальної власності. В листах Єлизавета скаржилася, що їй не виплачують законне утримання. Із донькою вона виїхала до Швеції, куди прибула 29 жовтня 1593 року, а у 1594 році — оселилася у Норрчепінгсхусі, замку міста Норрчепінг. Її вотчинами, після тривалих переговорів, стали чотири округи провінції Естерйотланд. Єлизавета привезла із собою свій двір у тисячу осіб, значно збільшивши кількість населення міста. Її королівські родичі, в основному, жили неподалік, оскільки король Сигізмунд III Ваза правив із Польщі, й Стокгольм пустував. Це сприяло жвавому придворному життю у Норрчепінгу.
Матір Маргарити Єлизавети мала спокійний і гармонійний характер. Була дуже начитаною особистістю, цікавилася протестантською літературою, листувалася з кількома вченими-богословами свого часу. Перемовини щодо її другого шлюбу зайшли у глухий кут, і вона планувала повернутися до Мекленбургу. Однак, невідомі причини затримали її у Швеції. У серпні 1597 року Єлизавета раптово померла у Стокгольмі, залишивши 13-річну доньку сиротою.

### Шлюбне життя
У 24 роки Маргарита Єлизавета стала дружиною 18-річного герцога Мекленбург-Шверіну Йоганна Альбрехта II. Весілля відбулося 9 жовтня 1608 року у Стокгольмі. Наречений правив країною разом зі своїм братом Адольфом Фрідріхом I під опікою герцога Мекленбургу Карла I.
У липні 1611 року її чоловік став правителем Мекленбург-Гюстрову, а у грудні того ж року герцогиня народила первістка. Всього у подружжя було четверо дітей. Всі вони з'явилися на світ у Гюстрові.
За півроку після народження молодшого сина Маргарита Єлизавета пішла з життя. Похована у крипті Гюстровського собору. Її удівець згодом узяв ще два шлюбі, від яких мав п'ятеро дітей.

## Родина
Чоловік —  Йоганн Альбрехт II
Діти:
- Йоганн Крістоф (1611—1612) — прожив 3 місяці;
- Софія Єлизавета (1613—1676) — дружина герцога Брауншвейг-Вольфенбюттелю князя Брауншвейг-Люнебургу Августа Молодшого, мала трьох дітей;
- Крістіна Маргарита (1615—1666) — була двічі одружена, дітей не мала;
- Карл Генріх (1616—1618) — прожив 2 роки.

wikiname: ukwiki

title: Маргарита Єлизавета Мекленбурзька

in_language: uk

wikitext:
{{Правитель
|посада                 = герцогиня-консорт Мекленбург-Гюстрову
|ім'я                   = Маргарита Єлизавета Мекленбурзька
|оригінал імені         = {{lang-de|Margarethe Elisabeth von Mecklenburg-Gadebusch}}
|порядок-жін            = 5
|зображення             = Margaret Elizabeth of Mecklenburg duchess of Mecklenburg-Gustrow.jpg
|підпис                 = Портрет Маргарити Єлизавети пензля невідомого майстра
|початок повноважень    = [[9 липня]] [[1611]]
|закінчення повноважень = [[16 листопада]] [[1616]]
|попередник             = [[Анна Померанська (1554—1626)|Анна Померанська]]
|наступник              = [[Єлизавета Гессен-Кассельська (1596–1625)|Єлизавета Гессен-Кассельська]]
|коронація              =
|інші титули            = герцогиня-консорт Мекленбургу ([[1611]]—[[1616]])
|віце-президент         =
|партія                 =
|дата народження        = 11.7.1584
|місце народження       = [[Шенберг (Мекленбург-Передня Померанія)|Шенберг]]
|країна                 = [[Священна Римська імперія]]
|дата смерті            = 16.11.1616
|місце смерті           = [[Гюстров]], Мекленбург-Гюстров, [[Священна Римська імперія]]
|Чоловік                = Йоганн Альбрехт II
|діти                   = Йоганн Крістоф, [[Софія Єлизавета Мекленбург-Гюстровська|Софія Єлизавета]], Крістіна Маргарита, Карл Генріх
|династія               = [[Мекленбурги]]
|батько                 = Крістоф Мекленбурзький
|мати                   = [[Єлизавета Шведська]]
|Commons                = Margaret Elizabeth of Mecklenburg
}}

'''Маргарита Єлизавета Мекленбург-Ґадебушська''' ({{lang-de|Margarethe Elisabeth von Mecklenburg-Gadebusch}}, [[11 липня]] [[1584]] — [[16 листопада]] [[1616]]) — мекленбурзька принцеса з [[Мекленбурги|Мекленбурзької династії]], донька мекленбурзького принца Крістофа та шведської принцеси [[Єлизавета Шведська|Єлизавети]], перша дружина герцога Мекленбург-Гюстрову та співправителя Мекленбургу Йоганна Альбрехта II.

== Біографія ==
=== Ранні роки ===
Народилась 11 липня 1584 року у [[Шенберг (Мекленбург-Передня Померанія)|Шенберзі]]. Стала єдиною дитиною в сім'ї мекленбурзького принца Крістофа та його другої дружини [[Єлизавета Шведська|Єлизавети Шведської]], з'явившись на світ на четвертому році їхнього подружнього життя. Мешкала родина, в основному, у Шенберзькому та Ґадебушському замках у досить простих умовах.<ref name="ТМ"/>
Батько був четвертим вижившим сином герцога Альбрехта VII ''Красивого''. Він відмовився від територіальних претензій та обіймав посаду адміністратора Ратцебурзького єпископства, проживаючи на дохід від декількох амтів та імперські виплати.<ref>Ludwig Fromm: Christoph von Mecklenburg. In: Allgemeine Deutsche Biographie. Band 4, Duncker & Humblot, Leipzig 1876, стор. 240. [https://de.wikisource.org/wiki/ADB:Christoph_(Herzog_zu_Mecklenburg)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210118213832/https://de.wikisource.org/wiki/ADB:Christoph_(Herzog_zu_Mecklenburg) |date=18 січня 2021 }} {{ref-de}}</ref> Цікавився алхімією та тримав відому алхімічну лабораторію в Ґадебушському замку.<ref>Heinz Meybaum: Christoph von Mecklenburg. In: Neue Deutsche Biographie. Band 3, Duncker & Humblot, Berlin 1957, ISBN 3-428-00184-2, стор. 247 [https://www.deutsche-biographie.de/gnd104183292.html#ndbcontent] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210414233446/https://www.deutsche-biographie.de/gnd104183292.html#ndbcontent|date=14 квітня 2021}} {{ref-de}}</ref> Його не стало, коли Маргариті Єлизаветі було 7 років.[[Файл:Margareta Elisabet, 1584-1616, prinsessa av Mecklenburg-Schwerin (I S) - Nationalmuseum - 15520.tif|міні|ліворуч|200пкс|Портрет Маргарити Єлизавети, [[Національний музей Швеції]]]]Матір більше не одружувалася. Втім, мекленбурзькі родичі відмовилися надати їй будь-які доходи з феодальної власності. В листах Єлизавета скаржилася, що їй не виплачують законне утримання. Із донькою вона виїхала до Швеції, куди прибула 29 жовтня 1593 року, а у 1594 році — оселилася у Норрчепінгсхусі, замку міста [[Норрчепінг]].<ref name="ТМ"/> Її вотчинами, після тривалих переговорів, стали чотири округи провінції [[Естерйотланд (ландскап)|Естерйотланд]]. Єлизавета привезла із собою свій двір у тисячу осіб, значно збільшивши кількість населення міста. Її королівські родичі, в основному, жили неподалік, оскільки король [[Сигізмунд III Ваза]] правив із Польщі, й Стокгольм пустував. Це сприяло жвавому придворному життю у Норрчепінгу.

Матір Маргарити Єлизавети мала спокійний і гармонійний характер. Була дуже начитаною особистістю, цікавилася протестантською літературою, листувалася з кількома вченими-богословами свого часу. Перемовини щодо її другого шлюбу зайшли у глухий кут, і вона планувала повернутися до Мекленбургу. Однак, невідомі причини затримали її у Швеції. У серпні 1597 року Єлизавета раптово померла у Стокгольмі,<ref name="ТМ">Біографія Єлизавети Ваза у Шведському біографічному довіднику [https://sok.riksarkivet.se/sbl/Presentation.aspx?id=16003] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210121115254/https://sok.riksarkivet.se/Sbl/Presentation.aspx?id=16003|date=21 січня 2021}} {{ref-sv}}</ref> залишивши 13-річну доньку сиротою.

=== Шлюбне життя ===
[[Файл:Güstrow Schloss 1840.jpg|міні|праворуч|200пкс|Гюстровський замок]]
У 24 роки Маргарита Єлизавета стала дружиною 18-річного герцога Мекленбург-Шверіну Йоганна Альбрехта II. Весілля відбулося 9 жовтня 1608 року у Стокгольмі. Наречений правив країною разом зі своїм братом Адольфом Фрідріхом I під опікою герцога Мекленбургу Карла I.

У липні 1611 року її чоловік став правителем Мекленбург-Гюстрову, а у грудні того ж року герцогиня народила первістка. Всього у подружжя було четверо дітей. Всі вони з'явилися на світ у Гюстрові.

За півроку після народження молодшого сина Маргарита Єлизавета пішла з життя. Похована у крипті Гюстровського собору.<ref>Гюстровський собор [http://www.royaltyguide.nl/countries/germany/G/gustrow/dom.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210208204348/http://www.royaltyguide.nl/countries/germany/G/gustrow/dom.htm|date=8 лютого 2021}} {{ref-en}}</ref> Її удівець згодом узяв ще два шлюбі, від яких мав п'ятеро дітей.

== Родина ==
Чоловік —  Йоганн Альбрехт II

Діти:
* Йоганн Крістоф (1611—1612) — прожив 3 місяці;
* [[Софія Єлизавета Мекленбург-Гюстровська|Софія Єлизавета]] (1613—1676) — дружина герцога Брауншвейг-Вольфенбюттелю князя Брауншвейг-Люнебургу Августа Молодшого, мала трьох дітей;
* Крістіна Маргарита (1615—1666) — була двічі одружена, дітей не мала;
* Карл Генріх (1616—1618) — прожив 2 роки.

== Генеалогія ==
{{Wikidata/Ancestors}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [http://www.royaltyguide.nl/families/fam-M/mecklenburg/mecklenburg2.htm Мекленбург] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210126234636/http://www.royaltyguide.nl/families/fam-M/mecklenburg/mecklenburg2.htm |date=26 січня 2021 }} {{ref-en}}
* [https://www.geni.com/people/Margrethe-Elisabeth-von-Mecklenburg-Herzogin-zu-Mecklenberg-Güstow/6000000003194396506 Профіль на Geni.com] {{ref-en}}
* [https://www.genealogics.org/getperson.php?personID=I00051369&tree=LEO Профіль на Genealogics.org] {{ref-en}}
* [http://www.thepeerage.com/p69189.htm#i691885 Профіль на Thepeerage.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201204174840/http://www.thepeerage.com/p69189.htm#i691885 |date=4 грудня 2020 }} {{ref-en}}
* [http://genealogy.euweb.cz/meckl/meckl3.html#MEC Генеалогія Маргарити Єлизавети Мекленбурзької] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171109015753/http://genealogy.euweb.cz/meckl/meckl3.html#MEC |date=9 листопада 2017 }} {{ref-en}}
* [http://genealogy.euweb.cz/meckl/meckl3.html#JA2 Генеалогія Йоганна Альбрехта II] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171109015753/http://genealogy.euweb.cz/meckl/meckl3.html#JA2 |date=9 листопада 2017 }} {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}
{{ВП-портали|Історія|Біографії|Німеччина}}

[[Категорія:Мекленбурги]]
[[Категорія:Німецькі принцеси]]
[[Категорія:Герцогині-консорти Мекленбург-Гюстрову]]

title: 5-а герцогиня-консорт Мекленбург-Гюстрову

Початок правління: 9 липня 1611

Кінець правління: 16 листопада 1616

Інші титули: герцогиня-консорт Мекленбургу (1611—1616)

Попередник: Анна Померанська

Наступник: Єлизавета Гессен-Кассельська

Місце народження: Шенберг

Країна: Священна Римська імперія

Дата смерті: 16 листопада 1616 (32 роки)

Місце смерті: Гюстров, Мекленбург-Гюстров, Священна Римська імперія

Поховання: Гюстровський собор

Чоловік: Йоганн Альбрехт II

Діти: Йоганн Крістоф, Софія Єлизавета, Крістіна Маргарита, Карл Генріх

Династія: Мекленбурги

Батько: Крістоф Мекленбурзький

Мати: Єлизавета Шведська

5-а герцогиня-консорт Мекленбург-Гюстрову: Маргарита Єлизавета Мекленбурзька у Вікісховищі


text:
# Альтернативні технології приводу
Альтернативні технології приводу — поняття, яке включає в себе концепції рушіїв транспортних засобів, які розрізняються за видами первинної енергії («палива») або конструктивними рішеннями.
Транспортні засобами, які здатні використовувати традиційні та альтернативні технології приводу отримали назву гібридних. До них належать, в тому числі, засоби одночасно обладнані електричними силовими установками (електродвигун) і двигунами внутрішнього згоряння). Прикладом такого авто є ToyotasHybrid Synergy Drive.

## Електричний привід

### Електрифіковані трансмісії
Електрифікація трансмісії по суті є комбінацією різних двигунів з двигуном внутрішнього згоряння з більш-менш значним використанням частини електричних компонентів в приводі.
Електричні транспортні засоби, які будуть працювати в основному, на проведених запасах енергії, якою раніше заправлялися або яка достатньо поповнювалась, вважаються такими, у яких реалізована концепція електричного приводу. До електричних приводів включають ті, енергія яких не зберігається у вигляді електрики (наприклад, літій-іонний акумулятор, суперконденсатори), але використовується у вигляді перетворення палива, наприклад водню. У випадку, коли перетворення відбувається у паливних елементах, а згенерована потужність доступна для водіння, — в такому випадку говорять про транспортний засіб на паливних елементах.

## Пневматичний двигун
Повітряний поршневий двигун використовує стиснене повітря як джерело енергії. Відповідно, двигун не робить шкідливих викидів. Перший автомобіль на стисненому повітрі був винайдений французьким інженером на ім'я Гай Негре (Guy Nègre). Ефективність роботи досягається за рахунок використання тепла навколишнього середовища (при нормальній температурі) для нагрівання холодного повітря з резервуару, яке, внаслідок цього, розширюється. Це неадіабатичне розширення має потенціал, щоб значно збільшити продуктивність машини. Вихлоп від роботи двигуна має температуру -15°C, яка також може бути використана для кондиціонування автомобіля. Джерелом повітря під тиском є резервуар з вуглецевого волокна. Повітря поступає в двигун через досить умовну систему упорскування.
Пневматичні двигуни також дозволяють використовувати переваги електродвигунів — системи рекуперативного гальмування: в пневматичних гібридах при гальмуванні за рахунок використання двигуна як повітряного компресора, повітря стискується і ним заправляється резервуар.
Перший у світі комерційно життєздатний прототип п'ятимісного повітромобіля — Tata OneCAT, спільно розроблений компаніями Tata Motors і люксембурзьким Motor Development International.

## Теплові машини зовнішнього згоряння
Одним з типів є двигуни, які працюють з використанням гарячого повітря. Сюди відносять різні типи теплових двигунів зовнішнього згоряння, в яких робочим середовищем є повітря (або інший газ).

## Альтернативні види палива із звичайним двигуном внутрішнього згоряння
Альтернативні види палива можуть допомогти зменшити залежність від викопного палива і зменшенню чистих викидів СО2.
Альтернативні види палива у двигунах внутрішнього згоряння вже використовуються у великих масштабах: як добавка до звичайних бензинів або дизельного палива.
Альтернативні види автомобільного палива потребують коригування в автомобільній техніці. Це може стосуватися подачі палива, зберігання палива в машині, двигуна внутрішнього згоряння, або вплинути на безпеку пристроїв.
Сюди відносяться:
- Водень. Він придатний для використання шляхом спалювання у бензиновому двигуні.
- Біодизель. Цей вид альтернативного палива вже на ринку і використовується. Розбавлення моторного мастила є однією з проблем при використанні біодизеля, але це піддається контролю.
- Рослинна олія як паливо
- Спирти:
  - Паливний етанол
  - Паливний метанол
  - Біобутанол
- Синтетичні палива:
  - Диметиловий ефір.
  - Диметилфуран
  - Метилтетрагідрофуран
- Горючі гази (дивись: газомоторний автомобіль)
  - Стиснутий природний газ
  - Зріджений нафтовий газ
  - Деревний газ
  - Аміак

title: Альтернативні технології приводу

wikitext:
[[Файл:Dampf-Fahrrad 2.jpg|міні|праворуч|240пкс|[[Парова машина|Паровий]] велосипед]]
[[Файл:TOYOTA_Prius.jpg|міні|праворуч|240пкс|Перший серійний гібрідний автомобіль [[Toyota Prius]]]]
[[Файл:Catvertroquette.jpg|міні|праворуч|240пкс|[[Транспорт на стисненому повітрі|Автомобіль на стисненому повітрі]] [[Tata OneCAT]]]]
[[Файл:TeslaRoadster-front.jpg|міні|праворуч|240пкс|Електромобіль [[Tesla Roadster]]]]
'''Альтернативні технології приводу''' — [[поняття]], яке включає в себе [[концепції]] [[Рушій|рушіїв]] [[Транспортний засіб|транспортних засобів]], які розрізняються за видами первинної енергії («палива») або конструктивними рішеннями.

Транспортні засобами, які здатні використовувати традиційні та альтернативні технології приводу отримали назву гібридних. До них належать, в тому числі, засоби одночасно обладнані електричними силовими установками ([[електродвигун]]) і [[двигун внутрішнього згоряння|двигунами внутрішнього згоряння]]). Прикладом такого авто є [[ToyotasHybrid Synergy Drive]].

== Електричний привід ==
=== Електрифіковані трансмісії ===
Електрифікація [[Трансмісія|трансмісії]] по суті є комбінацією різних двигунів з двигуном внутрішнього згоряння з більш-менш значним використанням частини електричних компонентів в приводі.

[[Електричні транспортні засоби]], які будуть працювати в основному, на проведених запасах енергії, якою раніше заправлялися або яка достатньо поповнювалась, вважаються такими, у яких реалізована концепція електричного приводу. До електричних приводів включають ті, енергія яких не зберігається у вигляді електрики (наприклад, [[літій-іонний акумулятор]], [[Альтернативне автомобільне паливо#Суперконденсатори|суперконденсатори]]), але використовується у вигляді перетворення палива, наприклад водню. У випадку, коли перетворення відбувається у [[Паливний елемент|паливних елементах]], а згенерована потужність доступна для водіння, — в такому випадку говорять про [[транспортний засіб на паливних елементах]].

== Пневматичний двигун ==
[[Пневматичний двигун|Повітряний поршневий двигун]] використовує [[стиснене повітря]] як джерело енергії. Відповідно, двигун не робить шкідливих викидів. Перший автомобіль на стисненому повітрі був винайдений французьким інженером на ім'я [[Гай Негре]] (Guy Nègre). Ефективність роботи досягається за рахунок використання тепла навколишнього середовища (при нормальній температурі) для нагрівання холодного повітря з резервуару, яке, внаслідок цього, розширюється. Це неадіабатичне розширення має потенціал, щоб значно збільшити продуктивність машини. Вихлоп від роботи двигуна має температуру -15°C, яка також може бути використана для кондиціонування автомобіля. Джерелом повітря під тиском є резервуар з вуглецевого волокна. Повітря поступає в двигун через досить умовну систему упорскування.

Пневматичні двигуни також дозволяють використовувати переваги електродвигунів — системи [[рекуперативне гальмування|рекуперативного гальмування]]: в пневматичних гібридах при гальмуванні за рахунок використання двигуна як повітряного компресора, повітря стискується і ним заправляється резервуар.

Перший у світі комерційно життєздатний прототип п'ятимісного повітромобіля — [[Tata OneCAT]], спільно розроблений компаніями [[Tata Motors]] і люксембурзьким [[Motor Development International]]<ref name="planetark.org">{{Cite web|url=http://www.planetark.org/dailynewsstory.cfm/newsid/46298/story.htm|title=French Compressed Air Car Set for Take-Off in India|accessdate=2008-01-21|work=planetark.org|archiveurl=https://www.webcitation.org/65swX83wF?url=http://www.planetark.org/dailynewsstory.cfm/newsid/46298/story.htm|archivedate=2012-03-03|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120323051942/http://www.planetark.org/dailynewsstory.cfm/newsid/46298/story.htm |date=2012-03-23 }}</ref>.

== Теплові машини зовнішнього згоряння ==
Одним з типів є двигуни, які працюють з використанням гарячого повітря. Сюди відносять різні типи [[тепловий двигун|теплових двигунів]] зовнішнього згоряння, в яких робочим середовищем є [[повітря]] (або інший [[газ]]).

=== Двигун Еріксона ===
{{main|Двигун Еріксона}}

=== Двигун Стірлінга ===
{{main|Двигун Стірлінга}}

=== Тепловий насос ===
{{main|Тепловий насос}}

=== Вакуумний мотор ===
{{main|Вакуумний мотор}}

== Альтернативні види палива із звичайним двигуном внутрішнього згоряння ==
[[Альтернативне паливо|Альтернативні види палива]] можуть допомогти зменшити залежність від викопного палива і зменшенню чистих викидів СО2.

Альтернативні види палива у двигунах внутрішнього згоряння вже використовуються у великих масштабах: як добавка до звичайних бензинів або дизельного палива.

[[Альтернативне автомобільне паливо|Альтернативні види автомобільного палива]] потребують коригування в автомобільній техніці. Це може стосуватися подачі палива, зберігання палива в машині, двигуна внутрішнього згоряння, або вплинути на безпеку пристроїв.

Сюди відносяться:
* [[Альтернативне автомобільне паливо#Водень|Водень]]. Він придатний для використання шляхом спалювання у бензиновому двигуні.
* [[Альтернативне автомобільне паливо#Біодизель|Біодизель]]. Цей вид альтернативного палива вже на ринку і використовується. Розбавлення [[Моторна олива|моторного мастила]] є однією з проблем при використанні біодизеля, але це піддається контролю.
* [[Рослинна олія як паливо]]
* [[Альтернативне автомобільне паливо#Спирти|Спирти]]:
** [[Паливний етанол]]
** [[Паливний метанол]]
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Біобутанол|Біобутанол]]
* [[Синтетичне паливо|Синтетичні палива]]:
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Диметиловий ефір|Диметиловий ефір]].
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Диметилфуран|Диметилфуран]]
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Метилтетрагідрофуран|Метилтетрагідрофуран]]
* [[Горючий газ|Горючі гази]] (дивись: [[газомоторний автомобіль]])
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Стиснутий природний газ|Стиснутий природний газ]]
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Зріджений нафтовий газ|Зріджений нафтовий газ]]
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Деревний газ|Деревний газ]]
** [[Альтернативне автомобільне паливо#Аміак|Аміак]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==
* [[Альтернативне автомобільне паливо]]
* [[Пневматичний двигун]]
* [[Транспорт на стисненому повітрі]]

[[Категорія:Рушії]]
[[Категорія:Електромеханіка]]


text:
# Злобін Микола Васильович
Микола Васильович Злобін (англ. Nikolai Zlobin; нар. 1 березня 1958, Москва, за іншими даними 1 березня 1957) — американський і російський політолог, історик, публіцист, президент Центру глобальних інтересів у Вашингтоні. Автор книг і публікацій на політиці, історії, російсько-американським відносинам, які публікувалися зокрема, в The New York Times, Los Angeles Times, International Herald Tribune, Chicago Tribune.

## Біографія
Народився в родині радянського історика Василя Злобіна та вченого секретаря відділення ядерної фізики АН СРСР Клари Костянтинівни Злобіна (Бондаренко).
Закінчив московську школу № 14 (якийсь час була № 26, нині № 2068).
У 1974—1979 роках навчався на історичному факультеті МДУ, науковий керівник — професор Дробижев. У 1979—1982 роки — в аспірантурі МДУ, в 1983 році захистив кандидатську дисертацію на тему «Вдосконалення наукового управління соціальним розвитком трудового колективу в умовах розвиненого соціалізму: на прикладі Волзького автомобільного заводу ім. 50-річчя СРСР та Автомобільного заводу ім. Ленінського Комсомолу»
.
У 1990—1993 роки пройшов докторантуру ФДМ МДУ.
1983—1993 роки викладав і займався науковою роботою в МДУ. Молодший науковий співробітник, асистент, старший викладач, доцент, провідний науковий співробітник. У той час був радником Президента СРСР Михайла Горбачова і пізніше радником Президента Російської Федерації Бориса Єльцина.
У 1993—2000 роках працював в якості запрошеного професора і дослідника у ряді університетів США, в тому числі у 1995—1999 роках в Вебстерском університеті. Виступав з доповідями в Інституті Кеннана, Міжнародному центрі для науковців імені Вудро ВільсонаМеждународном центре учёных имени Вудро Вильсона, Американському університеті у Вашингтоні, Джорджтаунському університеті, Стенфордському університеті, Вебстерском університеті, Університеті Джорджа Вашингтона і Гарвардському університеті.
1993—2013 роки — співредактор першого наукового журналу по демократизації колишнього СРСР DemokratizatsiyaDemokratizatsiya, який видається в США. 2000—2004 роки — засновник і директор міжнародного інформаційного агентства Washington Profile. 2001—2005 роки — директор російських і азіатських програм Центру оборонної інформації США, Вашингтон. З 2004 року-постійний член міжнародного дискусійного клубу «Валдай». 2005—2014 роки був членом експертної ради РИА Новости. У період 2006—2012 років — директор російських і азіатських програм Інституту світової безпеки у Вашингтоні, США. З 2008 року постійний учасник Світового політичного форуму в Ярославлі. З 2012 року засновник і президент Center on Global InterestsCenter on Global Interests у Вашингтоні.
Член редколегій і рад ряду академічних і політичних видань і серій в різних країнах світу, в тому числі «Континенту», «Вільної думки», «Загальної зошити», «Політичних досліджень» та ін Член рад директорів та наглядових рад ряду російських, американських і міжнародних аналітичних організацій та центрів.

## Наукові роботи
Автор 17 книг і понад 300 академічних статей, глав та розділів у колективних монографіях, а також великої кількості публіцистичних матеріалів, опублікованих на 16 мовах більш ніж в 30 країнах світу. Автор низки університетських підручників з історії, політики і глобальної журналістики, виданих у різних країнах. Співавтор першого «некомуністичного» підручника з історії СРСР для старших класів, що видавався в СРСР наприкінці 1980-х років. Автор першого історичного праці російською мовою про президента США Гаррі Трумене і першого архівного дослідження історії підготовки фултонській промові Вінстона Черчілля в березні 1946 року, яка вважалася в СРСР оголошенням холодної війни. Співавтор першого в США і світі підручника з глобальної журналістики та основ медійної грамотності, переведеної на багато мов.

### Публіцистика
На початку 2000-х років вів колонку в «Известиях», в 2008—2014 роках вів регулярні колонки в газетах «Відомості» і «Російська газета», в 2010—2012 роках вів колонку в «Снобе». Багато разів публікувався в The New York Times, International Herald Tribune, The Washington Post, Financial Times, Los Angeles Times.
У 2008—2009 роках вів щотижневу рубрику на радіо «Срібний дощ» у програмі «Солов'їні трелі». З 2010 року бере участь у щотижневій програмі «Повний контакт» в шоу Володимира Соловйова на радіо «Вести ФМ». Частий гість і коментатор телевізійних та радіо програм, зокрема на радіо Ехо Москви і на телеканалі Al Jazeera America.

## Погляди та світогляд
У 2001 році висунув теорію бесполярного світу як основи сучасної міжнародної системи. Дав визначення зовнішньої політики як правильно усвідомленого і формализованному державного егоїзму. Є прихильником ідеї розмивання суверенітету національних держав, вважає, що традиційні національні держави та економіки зживають себе. Виступає за формування нових принципів міжнародної безпеки і принципово нової структури міжнародних інститутів. Критикує регіональний підхід до забезпечення безпеки.
Неодноразово заявляв, що СРСР ще не розпався остаточно і кордони на пострадянському просторі будуть змінюватися. Напевно, єдиний американський політолог, відкрито виступав за незалежність Абхазії і який вітав її визнання Росією в 2008 році. При цьому високо ставить внутрішньополітичні досягнення Грузії. Вважає, що Росії може загрожувати розпад на декілька держав. Є прихильником поступової ліквідації внутрішніх національних кордонів Росії.

### Спілкування з Путіним
Відомий як жорсткий критик російської політики, хоча є і протилежна думка, що він непублічно її підтримує.
Неодноразово спілкувався безпосередньо з російськими лідерами. Так, наприклад, відомо, що в 2005 році Злобін взяв у Володимира Путіна розписку в тому, що той не буде балотуватися в президенти в 2008 році, а також змінювати Конституцію з тим, щоб таку можливість отримати. У бесіді 2006 року Путін сказав Злобін, що не вважає себе політиком в традиційному сенсі слова. Це ж Путін повторив Злобін в Ново-Огарьово в лютому 2012 року. У 2008 році на питання Миколи Злобіна «А скільки ви пропрацюєте прем'єр-міністром?» Володимир Путін дав відповідь: «Скільки Бог дасть».
Вважається автором головних запитань на тему виборів-2012. Саме в розмові з Злобиным у вересні 2009 року Володимир Путін сказав, що вони з Дмитром Медведєвим «однієї крові» і на президентських виборах 2012 року вони конкурувати не будуть, а сядуть удвох і домовляться. «Сядемо, домовимося залежно від конкретної ситуації. Вирішимо між собою». Через два дні цю думку висловив Злобін Дмитро Медведєв, підкресливши, що «якийсь час назад я і в президенти балотуватися не збирався, але так доля розпорядилася, і тому я для себе нічого не загадую, нічого не виключаю».
Восени 2011 року Злобін запитав у Путіна про те, чому створена ним система влади не народжує нових молодих політиків високого рівня, на що Путін заперечив, але зміг назвати тільки Дмитра Медведєва в якості прикладу. У грудні 2011 року Злобін в прямому ефірі поставив Путіну питання про союзників Росії у світі, на що Путін відповів про виграш Росією права на проведення Олімпіади в Сочі, що показує, що в Росії «багато союзників».

## Критика
У 2012 році Злобін став одним з небагатьох, хто відносно позитивно оцінив перебування Дмитра Медведєва на посту президента Росії, особливо його зовнішню політику, за що зазнав сильної критики в міжнародних експертних колах.
Згаданий у документі, опублікованому WikiLeaks, де названий американським політологом, які мають контакти з «Єдиною Росією». Як наголошується в документі, зробив висновок, що правлячий тандем «працює».

## Книги
Видавництво Ексмо:
- «Хто є хто в команді Трампа?» [Архівовано 17 жовтня 2017 у Wayback Machine.] (2017) ISBN 978-5-699-96017-0 [Архівовано 17 жовтня 2017 у Wayback Machine.]
- «Імперія свободи: цінності і фобії американського суспільства» [Архівовано 17 листопада 2016 у Wayback Machine.] (2016) ISBN 978-5-699-92226-0
- «Російська віраж: куди йде Росія?» [Архівовано 5 вересня 2017 у Wayback Machine.] (2014) (з Володимиром Соловйовим) ISBN 5-457-60902-2, ISBN 978-5-457-60902-0
- «Америка: виплодок раю» [Архівовано 7 серпня 2017 у Wayback Machine.] (2013) ISBN 5-457-34742-7, ISBN 978-5-457-34742-7
- «Америка… Живуть же люди!» [Архівовано 7 серпня 2017 у Wayback Machine.] (2012) ISBN 5-457-08173-7, ISBN 978-5-457-08173-4
- «Путін—Медведєв. Що далі?» [Архівовано 17 січня 2014 у Wayback Machine.] (2010) (з Володимиром Соловйовим) ISBN 5-699-40992-0, ISBN 978-5-699-40992-1
- «Протистояння. Росія. США.» [Архівовано 7 серпня 2017 у Wayback Machine.] (2009) (передмова Олександра Волошина, коментарі Володимира Соловйова) ISBN 5-699-32158-6, ISBN 978-5-699-32158-2
- Злобин, Н. {{{Заголовок}}}. — ISBN 978-5-699-34086-6. ISBN 5-699-34086-6
- Шляхи перебудови: досвід та сучасність. Изд. Вища школа, 1989 р. 190 с.[21]

Інші:
- «У кулуарах Вашингтона: умонастрої істеблішменту США в роки другого терміну президента Джорджа Буша (2005—2008)» (2009) (з Левом Бєлоусовим)
- International Communication: A Media Literacy Approach (2004) (з Артуром Силверблаттом)
- «Росія на пострадянському просторі»

title: Злобін Микола Васильович

wikitext:
{{особа}}
{{переклад}}
'''Микола Васильович Злобін''' ({{Lang-en|Nikolai Zlobin}}; {{н}} [[1 березня]] [[1958]], [[Москва]], за іншими даними [[1 березня]] [[1957]]) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] і [[Росія|російський]] [[Політологія|політолог]], історик, публіцист, президент {{не перекладено|Центр глобальних інтересів|Центру глобальних інтересів|en|Center on Global Interests|Center on Global Interests}} у Вашингтоні. Автор книг і публікацій на політиці, історії, [[Американсько-російські відносини|російсько-американським відносинам]], які публікувалися зокрема, в [[Нью-Йорк таймс|The New York Times]], [[Лос-Анджелес Таймс|Los Angeles Times]], [[International New York Times|International Herald Tribune]], [[Чикаго Триб'юн|Chicago Tribune]].

== Біографія ==
Народився в родині радянського історика [[Злобін Василь Іванович|Василя Злобіна]] та вченого секретаря відділення ядерної фізики АН СРСР Клари Костянтинівни Злобіна (Бондаренко).

Закінчив московську школу № 14 (якийсь час була № 26, нині № 2068).

У 1974—1979 роках навчався на [[Історичний факультет МГУ|історичному факультеті МДУ]], науковий керівник — професор [[Дробижев Володимир Зиновійович|Дробижев]]. У 1979—1982 роки — в аспірантурі МДУ<ref>{{Cite web|url=http://opmo.mosreg.ru/about/workers/zlobin-nikolay-vasilevich/|title=Члены Общественной палаты Московской области, Злобин Николай Васильевич|accessdate=4 грудня 2017|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170807020656/http://opmo.mosreg.ru/about/workers/zlobin-nikolay-vasilevich/|archivedate=7 серпня 2017|deadurl=yes}}</ref>, в 1983 році захистив кандидатську дисертацію на тему «Вдосконалення наукового управління соціальним розвитком трудового колективу в умовах розвиненого соціалізму: на прикладі Волзького автомобільного заводу ім. 50-річчя СРСР та Автомобільного заводу ім. Ленінського Комсомолу»<ref>{{Cite web|url=http://vivovoco.astronet.ru/VV/PAPERS/HISTORY/FULTON.HTM|title=Злобин Николай Васильевич - кандидат исторических наук, доцент кафедры политической истории XX в. естественных факультетов МГУ им. М.В. Ломоносова.|accessdate=4 грудня 2017|archive-date=10 березня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210310114500/http://vivovoco.astronet.ru/VV/PAPERS/HISTORY/FULTON.HTM}}</ref>
<ref>[http://old.rsl.ru/view.jsp?f=1003&t=3&v0=Злобин&f=1003&t=1&v1=&f=4&t=2&v2=&f=21&t=3&v3=&f=1016&t=3&v4=&f=1016&t=3&v5=&cc=a1&i=690&s=2&ss=4&ce=4] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170806225017/http://old.rsl.ru/view.jsp?f=1003&t=3&v0=Злобин&f=1003&t=1&v1=&f=4&t=2&v2=&f=21&t=3&v3=&f=1016&t=3&v4=&f=1016&t=3&v5=&cc=a1&i=690&s=2&ss=4&ce=4 |date=6 серпня 2017 }} Дисертація в каталозі [[Російська державна бібліотека|Російської державної бібліотеки]]</ref>.

У 1990—1993 роки пройшов докторантуру [[ФДМ МДУ]].

1983—1993 роки викладав і займався науковою роботою в [[Московський державний університет імені М. В. Ломоносова|МДУ]]. Молодший науковий співробітник, асистент, старший викладач, доцент, провідний науковий співробітник. У той час був радником Президента СРСР [[Горбачов Михайло Сергійович|Михайла Горбачова]] і пізніше радником Президента Російської Федерації [[Єльцин Борис Миколайович|Бориса Єльцина]].

У 1993—2000 роках працював в якості [[Приглашённый профессор|запрошеного професора]] і дослідника у ряді університетів США, в тому числі у 1995—1999 роках в [[Вебстерский университет|Вебстерском університеті]]<ref>{{Cite web|url=http://www.riverfronttimes.com/1999-06-02/news/russian-unorthodox/|title=Russian Unorthodox|accessdate=4 грудня 2017|archive-date=30 квітня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150430150427/http://www.riverfronttimes.com/1999-06-02/news/russian-unorthodox/}}</ref>. Виступав з доповідями в {{нп|Інститут Кеннана|Інституті Кеннана|en|Kennan Institute}}, Міжнародному центрі для науковців імені Вудро Вільсона{{нп|Международный центр учёных имени Вудро Вильсона|Международном центре учёных имени Вудро Вильсона|en|Woodrow Wilson International Center for Scholars}}, [[Американський університет|Американському університеті]] у Вашингтоні, [[Джорджтаунський університет|Джорджтаунському університеті]], [[Стенфордський університет|Стенфордському університеті]], [[Вебстерский университет|Вебстерском університеті]], [[Університет Джорджа Вашингтона|Університеті Джорджа Вашингтона]] і [[Гарвардський університет|Гарвардському університеті]].

1993—2013 роки — співредактор першого наукового журналу по демократизації колишнього СРСР Demokratizatsiya{{Iw|Demokratizatsiya|||Demokratizatsiya (journal)}}, який видається в США. 2000—2004 роки — засновник і директор міжнародного інформаційного агентства Washington Profile. 2001—2005 роки — директор російських і азіатських програм Центру оборонної інформації США, Вашингтон. З 2004 року-постійний член міжнародного дискусійного клубу «<nowiki/>[[Валдай (дискуссионный клуб)|Валдай]]<nowiki/>». 2005—2014 роки був членом експертної ради [[РИА Новости]]. У період 2006—2012 років — директор російських і азіатських програм Інституту світової безпеки у Вашингтоні, США<ref>{{Cite web|url=http://www.worldsecurityinstitute.org/|title=Институт мировой безопасности|archiveurl=https://www.webcitation.org/65a9zUscV?url=http://www.worldsecurityinstitute.org/|archivedate=2012-02-20|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>. З 2008 року постійний учасник Світового політичного форуму в Ярославлі. З 2012 року засновник і президент Center on Global Interests{{Iw|Center on Global Interests}} у Вашингтоні<ref>{{Cite web|url=http://www.rg.ru/2013/03/15/vashington-site-anons.html|title=В Вашингтоне открылся центр исследования российско-американских отношений|last=Константин Новиков|date=2013-03-18|website=В мире|publisher=[[Российская газета]]|accessdate=2017-08-06|archive-date=24 вересня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150924154949/http://www.rg.ru/2013/03/15/vashington-site-anons.html}}</ref>.

Член редколегій і рад ряду академічних і політичних видань і серій в різних країнах світу, в тому числі «<nowiki/>[[Континент (часопис)|Континенту]]<nowiki/>», «<nowiki/>[[Свободная мысль (журнал)|Вільної думки]]<nowiki/>», «<nowiki/>[[Московская школа гражданского просвещения|Загальної зошити]]<nowiki/>», «Політичних досліджень» та ін Член рад директорів та наглядових рад ряду російських, американських і міжнародних аналітичних організацій та центрів.

== Наукові роботи ==
Автор 17 книг і понад 300 академічних статей, глав та розділів у колективних монографіях, а також великої кількості публіцистичних матеріалів, опублікованих на 16 мовах більш ніж в 30 країнах світу. Автор низки університетських підручників з історії, політики і глобальної журналістики, виданих у різних країнах. Співавтор першого «некомуністичного» підручника з історії СРСР для старших класів, що видавався в СРСР наприкінці 1980-х років. Автор першого історичного праці російською мовою про президента США [[Гаррі Трумен]]е<ref>{{Cite web|url=http://magazines.russ.ru/continent/2001/110/tr.html|title=Трумен|date=2001|publisher=Журнал «[[Континент (часопис)|Континент]]»|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180204114903/http://magazines.russ.ru/continent/2001/110/tr.html|archivedate=2018-02-04|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref> і першого архівного дослідження історії підготовки [[Фултонська промова|фултонській промові Вінстона Черчілля]] в березні 1946 року, яка вважалася в СРСР оголошенням [[Холодна війна|холодної війни]]<ref>{{Cite web|url=http://www.pseudology.org/Documets/ColdWar_Zlobin.htm|title=Выступление Черчилля в Фултоне 5 марта 1946 года|date=2000|publisher=Новая и новейшая история.|archiveurl=https://web.archive.org/web/20171224043539/http://www.pseudology.org/documets/coldwar_zlobin.htm|archivedate=2017-12-24|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>. Співавтор першого в США і світі підручника з глобальної журналістики та основ медійної грамотності, переведеної на багато мов<ref name="autogenerated1">{{Cite web|url=https://www.amazon.com/International-Communications-Media-Literacy-Approach/dp/0765609754|title=«International communications». Media literacy approach.|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160306004655/http://www.amazon.com/International-Communications-Media-Literacy-Approach/dp/0765609754|archivedate=2016-03-06|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>.

=== Публіцистика ===
На початку 2000-х років вів колонку в «<nowiki/>[[Известия]]х<nowiki/>», в 2008—2014 роках вів регулярні колонки в газетах «<nowiki/>[[Ведомости|Відомості]]<nowiki/>» і «<nowiki/>[[Российская газета|Російська газета]]<nowiki/>», в 2010—2012 роках вів колонку в «<nowiki/>[[Сноб (журнал)|Снобе]]<nowiki/>». Багато разів публікувався в [[Нью-Йорк таймс|The New York Times]], [[International New York Times|International Herald Tribune]], [[Вашингтон пост (газета)|The Washington Post]], [[Файненшл таймс|Financial Times]], [[Лос-Анджелес Таймс|Los Angeles Times]].

У 2008—2009 роках вів щотижневу рубрику на радіо «<nowiki/>[[Серебряный дождь|Срібний дощ]]<nowiki/>» у програмі «Солов'їні трелі». З 2010 року бере участь у щотижневій програмі «Повний контакт» в шоу [[Соловйов Володимир Рудольфович|Володимира Соловйова]] на радіо «<nowiki/>[[Вести ФМ]]<nowiki/>»<ref>{{Cite web|url=http://www.vesti.ru/doc.html?id=436378/|title=Утро с Владимиром Соловьёвым|archiveurl=https://www.webcitation.org/65aA076wA?url=http://www.vesti.ru/doc.html?id=436378%2F|archivedate=2012-02-20|accessdate=2019-04-14|deadurl=no}}</ref>. Частий гість і коментатор телевізійних та радіо програм, зокрема на радіо [[Ехо Москви]] і на телеканалі [[Al Jazeera English|Al Jazeera America]].

== Погляди та світогляд ==
У 2001 році висунув теорію бесполярного світу як основи сучасної міжнародної системи. Дав визначення зовнішньої політики як правильно усвідомленого і формализованному державного егоїзму. Є прихильником ідеї розмивання [[Державний суверенітет|суверенітету]] національних держав, вважає, що традиційні національні держави та економіки зживають себе. Виступає за формування нових принципів міжнародної безпеки і принципово нової структури міжнародних інститутів. Критикує регіональний підхід до забезпечення безпеки.

Неодноразово заявляв, що СРСР ще не розпався остаточно і кордони на пострадянському просторі будуть змінюватися. Напевно, єдиний американський політолог, відкрито виступав за незалежність [[Абхазія|Абхазії]] і який вітав її визнання Росією в 2008 році. При цьому високо ставить внутрішньополітичні досягнення [[Грузія|Грузії]]. Вважає, що Росії може загрожувати розпад на декілька держав<ref>{{Cite web|url=http://rus.ghn.ge/news-11828.html|title=России грозит распад на несколько государств|date=6 января 2011|publisher="GHN"|archiveurl=https://www.webcitation.org/65aA6Qm3p?url=http://rus.ghn.ge/news-11828.html.|archivedate=2012-02-20|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>. Є прихильником поступової ліквідації внутрішніх національних кордонів Росії.

=== Спілкування з Путіним ===
Відомий як жорсткий критик російської політики, хоча є і протилежна думка, що він непублічно її підтримує.

Неодноразово спілкувався безпосередньо з російськими лідерами. Так, наприклад, відомо, що в 2005 році Злобін взяв у [[Путін Володимир Володимирович|Володимира Путіна]] розписку в тому, що той не буде балотуватися в президенти в 2008 році, а також змінювати Конституцію з тим, щоб таку можливість отримати.<ref>{{Cite web|url=http://echo.msk.ru/programs/beseda/38590/|title=Интервью Президента РФ иностранным журналистам и политологам в Кремле|date=7 сентября 2005|publisher=Эхо Москвы|archiveurl=https://archive.today/20160319192335/http://echo.msk.ru/programs/beseda/38590/|archivedate=19.03.2016}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.kommersant.ru/doc/804767|title=Владимир Путин установил кандидатский минимум|date=15 сентября 2007|publisher=Газета Коммерсантъ|archiveurl=https://archive.today/20160319192346/http://www.kommersant.ru/doc/804767|archivedate=19.03.2016}}</ref> У бесіді 2006 року Путін сказав Злобін, що не вважає себе політиком в традиційному сенсі слова. Це ж Путін повторив Злобін в [[Ново-Огарьово]] в лютому 2012 року<ref>{{Cite web|url=http://www.kommersant.ru/doc/1867357|title=Владимир Путин защитил кандидатское|date=7 февраля 2012|publisher=[[Коммерсант]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20161019074152/http://kommersant.ru/doc/1867357|archivedate=2016-10-19|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>. У 2008 році на питання Миколи Злобіна «А скільки ви пропрацюєте прем'єр-міністром?» Володимир Путін дав відповідь: «Скільки Бог дасть».

Вважається автором головних запитань на тему виборів-2012. Саме в розмові з Злобиным у вересні 2009 року Володимир Путін сказав, що вони з [[Медведєв Дмитро Анатолійович|Дмитром Медведєвим]] «однієї крові» і на президентських виборах 2012 року вони конкурувати не будуть, а сядуть удвох і домовляться. «Сядемо, домовимося залежно від конкретної ситуації. Вирішимо між собою»<ref>{{Cite web|url=http://www.kommersant.ru/doc.aspx?fromsearch=f640438e-6157-40fe-9529-52ea3bfce817&docsid=1237020|title=Владимир Путин проговорился|date=12 сентября 2009|publisher=[[Підприємець]]|archiveurl=https://www.webcitation.org/65aA8T1WV?url=http://www.kommersant.ru/doc/1237020|archivedate=2012-02-20|accessdate=2017-12-04|deadurl=no}}</ref>. Через два дні цю думку висловив Злобін Дмитро Медведєв, підкресливши, що «якийсь час назад я і в президенти балотуватися не збирався, але так доля розпорядилася, і тому я для себе нічого не загадую, нічого не виключаю».

Восени 2011 року Злобін запитав у Путіна про те, чому створена ним система влади не народжує нових молодих політиків високого рівня, на що Путін заперечив, але зміг назвати тільки Дмитра Медведєва в якості прикладу. У грудні 2011 року Злобін в прямому ефірі поставив Путіну питання про союзників Росії у світі, на що Путін відповів про виграш Росією права на проведення Олімпіади в Сочі, що показує, що в Росії «багато союзників»<ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=ZXnLPgIGfpM&feature=relmfu|title=Разговор с Владимиром Путиным|accessdate=4 грудня 2017|archive-date=16 квітня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160416144913/https://www.youtube.com/watch?v=ZXnLPgIGfpM&feature=relmfu}}</ref>.

== Критика ==
У 2012 році Злобін став одним з небагатьох, хто відносно позитивно оцінив перебування Дмитра Медведєва на посту президента Росії, особливо його зовнішню політику, за що зазнав сильної критики в міжнародних експертних колах<ref>{{Cite web|url=http://www.snob.ru/selected/entry/48565|title=Путь президента|date=28 Апреля 2012|publisher=[[Сноб (журнал)|Сноб]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160310122855/https://snob.ru/selected/entry/48565|archivedate=2016-03-10|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.kommersant.ru/doc/1918753|title=Миссия неоценима|date=29 апреля 2012|publisher=[[Огонёк]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170807073049/https://www.kommersant.ru/doc/1918753|archivedate=2017-08-07|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>.

Згаданий у документі, опублікованому [[WikiLeaks]], де названий американським політологом, які мають контакти з «<nowiki/>[[Єдина Росія|Єдиною Росією]]<nowiki/>». Як наголошується в документі, зробив висновок, що правлячий тандем «працює»<ref>{{Cite web |url=http://www.wikileaks.org/plusd/cables/08MOSCOW3343_a.html |title=Cable: 08MOSCOW3343_a |accessdate=4 грудня 2017 |archive-date=7 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160307223757/https://www.wikileaks.org/plusd/cables/08MOSCOW3343_a.html }}</ref>.

== Книги ==
Видавництво Ексмо:<ref>{{Cite web|url=http://www.zlobin.eksmo.ru/books/|title=Книги Николая Злобина|publisher=[[Эксмо]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120401210938/http://www.zlobin.eksmo.ru/books/|archivedate=2012-04-01|accessdate=2017-12-04|deadurl=yes}}</ref>
* [https://eksmo.ru/book/kto-est-kto-v-komande-trampa-ITD850663/ «Хто є хто в команді Трампа?»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171017203319/https://eksmo.ru/book/kto-est-kto-v-komande-trampa-ITD850663/ |date=17 жовтня 2017 }} (2017) [https://eksmo.ru/book/kto-est-kto-v-komande-trampa-ITD850663/ ISBN 978-5-699-96017-0] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171017203319/https://eksmo.ru/book/kto-est-kto-v-komande-trampa-ITD850663/ |date=17 жовтня 2017 }}
* [https://book24.ru/product/imperiya-svobody-tsennosti-i-fobii-amerikanskogo-obshchestva-268762/ «Імперія свободи: цінності і фобії американського суспільства»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161117212052/https://book24.ru/product/imperiya-svobody-tsennosti-i-fobii-amerikanskogo-obshchestva-268762/ |date=17 листопада 2016 }} (2016) ISBN 978-5-699-92226-0
* [http://www.labirint.ru/books/437481/ «Російська віраж: куди йде Росія?»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170905045023/https://www.labirint.ru/books/437481/ |date=5 вересня 2017 }} (2014) (з [[Соловйов Володимир Рудольфович|Володимиром Соловйовим]]) ISBN 5-457-60902-2, ISBN 978-5-457-60902-0
* [http://www.labirint.ru/books/378387/ «Америка: виплодок раю»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170807021514/https://www.labirint.ru/books/378387/ |date=7 серпня 2017 }} (2013) ISBN 5-457-34742-7, ISBN 978-5-457-34742-7
* [http://www.labirint.ru/books/383205/ «Америка… Живуть же люди!»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170807070741/https://www.labirint.ru/books/383205/ |date=7 серпня 2017 }} (2012) ISBN 5-457-08173-7, ISBN 978-5-457-08173-4
* [http://www.livelib.ru/book/1000443303 «Путін—Медведєв. Що далі?»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140117081301/http://www.livelib.ru/book/1000443303 |date=17 січня 2014 }} (2010) (з [[Соловйов Володимир Рудольфович|Володимиром Соловйовим]]) ISBN 5-699-40992-0, ISBN 978-5-699-40992-1
* [http://www.labirint.ru/books/184753/ «Протистояння. Росія. США.»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170807022046/https://www.labirint.ru/books/184753/ |date=7 серпня 2017 }} (2009) (передмова Олександра Волошина, коментарі [[Соловйов Володимир Рудольфович|Володимира Соловйова]]) ISBN 5-699-32158-6, ISBN 978-5-699-32158-2
* {{Книга|автор=Злобин, Н.|Автор=Злобин, Н.|isbn=978-5-699-34086-6|ISBN=978-5-699-34086-6}} ISBN 5-699-34086-6
* Шляхи перебудови: досвід та сучасність. Изд. Вища школа, 1989 р. 190 с.<ref>https://books.google.ru/books?id=yBPUAAAAMAAJ&q=Злобин,+Николай+Васильевич&dq=Злобин,+Николай+Васильевич&hl=ru&sa=X&ved=0CDUQ6AEwBWoVChMI96a4rO3vyAIVhmtyCh15gQA6</ref>
Інші:
* «У кулуарах Вашингтона: умонастрої істеблішменту США в роки другого терміну президента Джорджа Буша (2005—2008)» (2009) (з Левом Бєлоусовим)
* ''[https://www.amazon.com/dp/0765609754 International Communication: A Media Literacy Approach] ''(2004) (з Артуром Силверблаттом)
* «Росія на пострадянському просторі»

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{нормативний контроль}}

[[Категорія:Російські історики]]
[[Категорія:Історики США]]
[[Категорія:Кандидати історичних наук]]
[[Категорія:Російські політологи]]
[[Категорія:Політологи США]]
[[Категорія:Російські публіцисти]]
[[Категорія:Публіцисти США]]

title: Злобін Микола Васильович

Народився: 1 березня 1958 (67 років) · Москва, СРСР

Країна: СРСР · Росія

Діяльність: політолог, історик, публіцист

Alma mater: Історичний факультет МДУ (1979)

Науковий ступінь: кандидат історичних наук (1983)

Науковий керівник: V. Z. Drobizhevd

Знання мов: російська

Роки активності: 1983 — тепер. час

Батько: Vasily Zlobind


text:
# Андреас Калвос
Андре́ас Ка́лвос (або Ка́львос; грец. Ανδρέας Κάλβος; квітень 1792, острів Закінф — 3 листопада 1869, Лондон) — грецький поет, один з ранніх представників (разом із Соломосом) Іонічної школи в грецькій літературі.

## Рання біографія. Творчість
Як і Соломос, Калвос народився на острові Закінф, а підлітком поїхав до Італії навчатися, бо в аристократичнах колах Іонічних островів було прийнято здобувати освіту в Італії. В італійському громадському житті того періоду набували сили ідеї бортьби проти національного поневолення, за відродження єдиної італійської держави, і юний Калвос не оминув цих впливів. Він заприятелював із видатним італійським поетом-революціонером Уго Фосколо, супроводжував його в еміграцію до Швейцарії, а пізніше до Лондона (за кордоном він заробляв на життя приватними уроками). Повернувшись до Італії 1820 року, Калвос увійшов до таємної організації карбонаріїв, але за рік знов був змушений втікати до Швейцарії. Слідкуючи звідти за подіями Грецької революції, він відгукується на них одами й 1824 року видає в Женеві збірку «Ліра» («Λύρα»). Через два роки в Парижі виходить його друга збірка — «Лірика» («Λυρικά»).
Обидві збірки містять по десять од. Їхній зміст — оспівування свободи, ідеалів громадянських чеснот, патріотичного обов'язку, непримиренність до тиранів та деспотизму, до поневолювання; роздуми про шляхи революції та її моральні уроки. Інтонація віршів емоційна, схвильована, сказати б «романтична», але над поетикою Калвоса також значно тяжіють норми класицизму. Цей просвітницький класицизм виявляється в суворій логіці думки, у влучності висловів аж до межі епіграми, у архаїзації мови.
Про мову Калвоса варто сказати окремо. Хоча за багатьма ознаками (а також формально) його творчість належить до згаданої Іонійської школи, проте він не був прихильником дімотіки, яку відстоювали «іонійці». Його вірші писані кафаревусою із домішкою закінфської говірки. Чи можна це вважати за його переконання у суперечці між прихильниками двох варіантів грецької літературної мови, чи лише за художній засіб, — питання складне: піднесеність, патетичність змісту його громадянської лірики вимагала й відповідної форми (в тому числі й лексики). Невипадково у пролозі до збірки «Ліра» він цитує давньогрецького поета Піндара, класика та найяскравішого представника хорової (громадянської) лірики античності. До цієї лексичної складності додавалася ще й ускладнена структура вірша, яку використовував Кальвос (винайдений ним самим розмір, близький до малого сапфічного віршу). Через усе це поезії Калвоса важко сприймалися сучасниками; вони були оцінені лише після його смерті.
Архаїчність словника не затьмарює живих, пристрасних інтонацій Калвосової мови. Його оди сприймаються як один суцільний гімн свободі, заклик до звільнення. Одночасно поет приділяє увагу не тільки пошуку шляхів до волі, але й застерігає співвітчизників від можливої підступності «великих» держав: адже не тільки Османська імперія, відвертий ворог греків, була серед тих, хто вирішував їхню долю, але Велика Британія, Королівство Франція, Російська імперія, які були гарантами грецької незалежності, теж мали на Балканах свої інтереси (зокрема, вони не дали згоди на приєднання до Греції таких територій, як Епір, Фессалія, Крит; Іонійські острови теж кілька років ще залишалися під британською короною).
Наскрізна для творчості Калвоса тираноборча тематика характерна як для романтизму (панівного на той час напряму в європейській літературі), так і для класицизму, який тоді вже віджив своє, а формально ця творчість нібито більш класицистична. Проте історики літератури схиляються до думки, що в цьому сплаві класицизму й романтизму, який є характерним і для Соломоса, і для Калвоса, романтизм все ж таки домінує і виконує (як і в деяких інших літературах країн Центральної та Східної Європи) частину функцій Просвітництва (яке повною мірою, як окрема епоха, не відбулося в цих країнах).

## Кінець літературної діяльності. Решта життя
Опублікувавши збірку «Лірика», Калвос 1826 року їде до революційної Греції, маючи намір безпосередньо взяти участь у боротьбі. Але незабаром він переїжджає до Керкіри (де панувала британська адміністрація, а турецької влади ніколи не було; отже, не було й революційних подій). Там він викладає в Іонійському університеті, публікує по місцевих газетах фейлетони, критичні статті, філософські есеї, але не бере активної участі ані в політичному, ані в культурному житті.
1852 року він несподівано вирушає до Великої Британії, там одружується (вдруге); відкриває приватний жіночий ліцей. Від 1826 року яж до самої смерті в 1869 році він не опублікував жодного поетичного рядка.
Причини такого раптового й остаточного розриву із творчістю називають різні. З одного боку, мала відіграти свою роль особиста вдача Калвоса, людини від природи замкнутої (можливо, в цьому почасти винні складні обставини його дитинства: батьки рано розлучилися, Андреас залишився з батьком, а той мав авантюрну вдачу, і жити з ним було важко). З іншого боку, великі сподівання, з якими поет їхав до Греції в добу бурхливих революційних перетворень, не зовсім виправдали себе. Національно-визвольна революція перемогла, але її здобутками значною мірою скористалися інші, а на грецький народ чекали великі розчарування. За рішенням Лондонської конференції (1830—1831) територіальна цілісність Греції була дуже обмежена, жорстко обумовлена форма правління (монархія), та й монарх був «імпортований» — баварський принц Оттон. Демократичні перетворення не було здійснено; багато хто сприймав існуючий режим як окупаційний. Розчарування в наслідках революції мало тоді загальнонаціональний характер і, зокрема, негативно вплинуло на розвиток красного письменства (пригадаймо, що й Соломос в цей період не закінчив жодного зі своїх розпочатих великих творів). Не дивно, що зіткнення з такою реальністю не виправдало сподіванок вразливого та палкого поета й спричинилося до його довічної мовчанки.

## Українські переклади
Переклад уривку з оди «Океан» надруковано в «Літературній Україні» 11 червня 1971 (№ 46, с. 4, перекладач — В. Забаштанський).
Переклад оди «Посвята Сулі» надруковано в згаданій нижче антології «Новогрецька література». Перекладач — А. Савенко. Ось уривок з цієї оди.
|                                         | Густим натовпом пропливають, мов туман сивий, переді мною сотні тисяч душ померлих; їхні руки ще й досі землю зрошують кров'ю. Беззаконники, що за ворога собі обрали хрест. Їх проводить ангел, на чолі ясніє нетлінному вирок, меч вогняний тримає у карній десниці. Ось, по десятках, строєм, пролітають над нивами греків тіні легкі, розливаючи світло, виблискують, мов проміння вранішнє сонця. Несе хрест із пальмовим віттям крилатий посланець господній, що очолює їхній лад бойовий, славословлячи, підіймаються понад хмарами. |
| — Андреас Калвос, Посвята Сулі (уривок) |                                                                                |

title: Андреас Калвос

wikitext:
{{особа}}
'''Андре́ас Ка́лвос''' (або '''Ка́львос'''; {{lang-el|Ανδρέας Κάλβος}}; квітень [[1792]], острів [[Закінф (острів)|Закінф]] — [[3 листопада]] [[1869]], [[Лондон]]) — [[Грецька мова|грецький]] [[поет]], один з ранніх представників (разом із [[Діонісіос Соломос|Соломосом]]) [[Іонічна школа (література)|Іонічної школи]] в грецькій літературі.

== Рання біографія. Творчість ==

Як і Соломос, Калвос народився на острові Закінф, а підлітком поїхав до [[Італія|Італії]] навчатися, бо в аристократичнах колах [[Іонічні острови|Іонічних островів]] було прийнято здобувати освіту в Італії. В італійському громадському житті того періоду набували сили ідеї бортьби проти національного поневолення, за відродження єдиної італійської держави, і юний Калвос не оминув цих впливів. Він заприятелював із видатним італійським поетом-революціонером [[Уго Фосколо]], супроводжував його в еміграцію до [[Швейцарія|Швейцарії]], а пізніше до Лондона (за кордоном він заробляв на життя приватними уроками). Повернувшись до Італії [[1820]] року, Калвос увійшов до таємної організації [[карбонарії]]в, але за рік знов був змушений втікати до Швейцарії. Слідкуючи звідти за подіями [[Грецька революція|Грецької революції]], він відгукується на них [[ода]]ми й 1824 року видає в [[Женева|Женеві]] збірку «Ліра» («Λύρα»). Через два роки в [[Париж]]і виходить його друга збірка — «Лірика» («Λυρικά»).

Обидві збірки містять по десять од. Їхній зміст — оспівування свободи, ідеалів громадянських чеснот, патріотичного обов'язку, непримиренність до тиранів та [[деспотизм]]у, до поневолювання; роздуми про шляхи революції та її моральні уроки. Інтонація віршів емоційна, схвильована, сказати б «романтична», але над поетикою Калвоса також значно тяжіють норми класицизму. Цей просвітницький класицизм виявляється в суворій логіці думки, у влучності висловів аж до межі [[епіграма|епіграми]], у архаїзації мови.

Про мову Калвоса варто сказати окремо. Хоча за багатьма ознаками (а також формально) його творчість належить до згаданої Іонійської школи, проте він не був прихильником [[Дімотіка|дімотіки]], яку відстоювали «іонійці». Його вірші писані [[Кафаревуса|кафаревусою]] із домішкою закінфської говірки. Чи можна це вважати за його переконання у суперечці між прихильниками двох варіантів грецької літературної мови, чи лише за художній засіб, — питання складне: піднесеність, патетичність змісту його громадянської лірики вимагала й відповідної форми (в тому числі й лексики). Невипадково у пролозі до збірки «Ліра» він цитує давньогрецького поета [[Піндар]]а, класика та найяскравішого представника хорової (громадянської) лірики [[Антична література|античності]]. До цієї лексичної складності додавалася ще й ускладнена структура вірша, яку використовував Кальвос (винайдений ним самим розмір, близький до [[Малий сапфічний вірш|малого сапфічного віршу]]). Через усе це поезії Калвоса важко сприймалися сучасниками; вони були оцінені лише після його смерті.

Архаїчність словника не затьмарює живих, пристрасних інтонацій Калвосової мови. Його оди сприймаються як один суцільний гімн свободі, заклик до звільнення. Одночасно поет приділяє увагу не тільки пошуку шляхів до волі, але й застерігає співвітчизників від можливої підступності [[великі держави|«великих» держав]]: адже не тільки [[Османська імперія]], відвертий ворог греків, була серед тих, хто вирішував їхню долю, але [[Сполучене Королівство Великої Британії та Ірландії|Велика Британія]], [[Реставрація Бурбонів|Королівство Франція]], [[Російська імперія]], які були гарантами грецької незалежності, теж мали на [[Балкани|Балканах]] свої інтереси (зокрема, вони не дали згоди на приєднання до Греції таких територій, як [[Епір]], [[Фессалія]], [[Крит]]; Іонійські острови теж кілька років ще залишалися під британською короною).

Наскрізна для творчості Калвоса тираноборча тематика характерна як для [[романтизм]]у (панівного на той час напряму в європейській літературі), так і для [[класицизм]]у, який тоді вже віджив своє, а формально ця творчість нібито більш класицистична. Проте історики літератури схиляються до думки, що в цьому сплаві класицизму й романтизму, який є характерним і для Соломоса, і для Калвоса, романтизм все ж таки домінує і виконує (як і в деяких інших літературах країн Центральної та Східної Європи) частину функцій [[Просвітництво|Просвітництва]] (яке повною мірою, як окрема епоха, не відбулося в цих країнах).

== Кінець літературної діяльності. Решта життя ==

Опублікувавши збірку «Лірика», Калвос [[1826]] року їде до революційної Греції, маючи намір безпосередньо взяти участь у боротьбі. Але незабаром він переїжджає до [[Керкіра (острів)|Керкіри]] (де панувала британська адміністрація, а турецької влади ніколи не було; отже, не було й революційних подій). Там він викладає в Іонійському університеті, публікує по місцевих газетах [[фейлетон]]и, критичні статті, філософські [[есе]]ї, але не бере активної участі ані в політичному, ані в культурному житті.

[[1852]] року він несподівано вирушає до [[Сполучене Королівство Великої Британії та Ірландії|Великої Британії]], там одружується (вдруге); відкриває приватний жіночий ліцей. Від 1826 року яж до самої смерті в 1869 році він не опублікував жодного поетичного рядка.

Причини такого раптового й остаточного розриву із творчістю називають різні. З одного боку, мала відіграти свою роль особиста вдача Калвоса, людини від природи замкнутої (можливо, в цьому почасти винні складні обставини його дитинства: батьки рано розлучилися, Андреас залишився з батьком, а той мав авантюрну вдачу, і жити з ним було важко). З іншого боку, великі сподівання, з якими поет їхав до Греції в добу бурхливих революційних перетворень, не зовсім виправдали себе. [[Грецька революція|Національно-визвольна революція]] перемогла, але її здобутками значною мірою скористалися інші, а на грецький народ чекали великі розчарування. За рішенням [[Лондонська конференція (1830)|Лондонської конференції (1830—1831)]] територіальна цілісність Греції була дуже обмежена, жорстко обумовлена форма правління ([[монархія]]), та й монарх був «імпортований» — баварський [[Оттон Баварський|принц Оттон]]. Демократичні перетворення не було здійснено; багато хто сприймав існуючий режим як окупаційний. Розчарування в наслідках революції мало тоді загальнонаціональний характер і, зокрема, негативно вплинуло на розвиток красного письменства (пригадаймо, що й Соломос в цей період не закінчив жодного зі своїх розпочатих великих творів). Не дивно, що зіткнення з такою реальністю не виправдало сподіванок вразливого та палкого поета й спричинилося до його довічної мовчанки.

== Українські переклади ==
Переклад уривку з оди «Океан» надруковано в «Літературній Україні» 11 червня 1971 (№ 46, с. 4, перекладач — [[Забаштанський Володимир Омелянович|В. Забаштанський]]).

Переклад оди «Посвята Сулі» надруковано в згаданій нижче антології «Новогрецька література». Перекладач — [[Савенко Андрій Олександрович|А. Савенко]]. Ось уривок з цієї оди.

{{цитата|Густим натовпом пропливають,
мов туман сивий, переді мною
сотні тисяч душ померлих;
їхні руки ще й досі землю
зрошують кров'ю.

Беззаконники, що за ворога
собі обрали хрест. Їх проводить
ангел, на чолі ясніє нетлінному
вирок, меч вогняний тримає
у карній десниці.

Ось, по десятках, строєм,
пролітають над нивами греків
тіні легкі, розливаючи світло,
виблискують, мов проміння
вранішнє сонця.

Несе хрест із пальмовим віттям
крилатий посланець господній,
що очолює їхній лад бойовий,
славословлячи, підіймаються
понад хмарами.|60|Андреас Калвос|Посвята Сулі (уривок)}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Андреас Кальвос [біографічна довідка] // Новогрецька література. Антологія. Київ: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2008, с. 12–13.
* ''Д. Спатис.'' Калвос, Андреас // Краткая литературная энциклопедия. Москва: Советская энциклопедия, 1966, т. 3, стлб. 318.
* ''С. Б. Ильинская.'' Греческая литература // История всемирной литературы. Москва: Наука, 1989, т. 6, с. 543–544.

{{Вікітека-мова|el|Ανδρέας Κάλβος|Андреаса Калвоса}}

{{authority control}}

{{DEFAULTSORT:Калвос Андреас}}
[[Категорія:Грецькі поети]]
[[Категорія:Поети доби класицизму]]
[[Категорія:Померли в Лінкольнширі]]

title: грец. Ανδρέας Κάλβος

Ім'я при народженні: грец. Andréas Ioannídis Kálvos

Народився: квітень 1792 або 1792 · Закінтос, Zakynthos Municipalityd, Закінф (ном), Іонічні острови, Греція

Помер: 3 листопада 1869 · Лаут, Східний Ліндсіd, Лінкольншир, Лінкольншир, Англія, Сполучене Королівство або Louthd, Лаут, Ленстер, Ірландія, Сполучене Королівство

Країна: Греція · Королівство Італія

Діяльність: письменник, драматург, поет, журналіст, перекладач

Галузь: література, поезія, драма, переклад на французькуd і translations from Greekd

Знання мов: новогрецька і італійська


text:
# Кобилюх Василь Олексійович
Васи́ль Олексі́йович Кобилю́х (нар. 12 червня 1935, село Журавники, нині Пустомитівського району Львівської області - 3 вересня 2018[джерело?]) — український лікар, поет, санскритолог.

## Біографія
1953 року закінчив Львівську фельдшерсько-акушерську школу. За направленням державних органів охорони здоров'я працював у селі. 1958 року став студентом українського відділення філологічного факультету Львівського університету. Знання санскриту вдосконалював із першого курсу, коли на нього звернув увагу доцент Петро Коструба. На п'ятому курсі написав дипломну роботу «Українська мова і санскрит». Проте через заходи, вжиті парткомом КПРС і КДБ, Кобилюха не допустили до захисту, виключили з університету.
1967 року Василь Кобилюх закінчив Львівський медичний інститут (нині Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького). Працював у Городку Львівської області лікарем-терапевтом. Одночасно викладав німецьку мову у вечірній школі. 15 червня 1968 року в районній газеті «Серп і молот», що видавалася в Городку, було надруковано вірші Кобилюха «Гуцульське сяйво», «Спокій», «Веселий тракторист» та «Надвечір'я», за що звільнили літературного працівника газети.
Після одруження у 1969 році лікар переїхав на роботу до Львова, але підтримує зв'язки з Городком, зокрема, з районним товариством «Просвіта».
Працюючи терапевтом, Кобилюх санскрит не полишив: вечорами та ночами, у вихідні та під час відпусток здійснював санскритологічні дослідження, розвідки з історії мови, порівняльного мовознавства й історії. Тільки 1997 року (через 34 роки після написання) захистив роботу «Українська мова і санскрит» та здобув диплом про закінчення Львівського університету.
Брав участь у створенні «Орфографічного словника українських медичних термінів» (Львів, 1993 рік, на 33 тис. слів) і двотомного «Українсько-латинсько-англійського медичного тлумачного словника» (Львів, 1995 рік, на 33 тис. слів), «Українсько-латинсько-англійського медичного енциклопедичного словника у 4 томах» (Київ, 2012 (Т. 1) на 52 тис. медичних термінів із 36 основних спеціяльностей).
Автор численних публікацій в українських («Дзвін», «Мандрівець», «Ґрегіт», «Ґражда» «Український світ» та ін.) та зарубіжних журналах, а також у періодичній пресі («Народний лікар України», «Літературний Львів», «Літературна Україна», «Столиця», «Слово Просвіти», «За вільну Україну», «Українське слово»).
Автор поетичної збірки «Прийшла до мене Україна», яка складається з трьох частин: «Прийшла до мене Україна», «З коханням живе Україна», «Все найкраще дітям». Член Української асоціації письменників Західного регіону.

## Оцінка мовознавчих досліджень
Доктор філологічних наук Олександр Тараненко розглядає творчість Василя Кобилюха в галузі лінгвістики як сучасну мовознавчу міфотворчість.

## Видані книги
- Українські козацькі назви у санскриті. — Київ — Донецьк: Наука і освіта, 2003. — 244 с.
- 167 синонімічних назв Землі у санскриті. — Тернопіль: Мандрівець, 2009. — 207 с.
- Душа Японії: айни очима українця і санскриту. — Тернопіль: Мандрівець, 2010. — 135 с.
- Праукраїна і Санскрит. — Тернопіль: Мандрівець, 2011. — 512с.
- Музика Праукраїни та її відлуння у Санскриті.— Тернопіль: Мандрівець, 2015.— 480 с.

## Окремі публікації
- Із глибин праісторії: Іван Франко і санскрит // Літературна Україна. — 2006. — 20 квітня. — С. 7.

title: Кобилюх Василь Олексійович

wikitext:
{{особа
 | ім'я                 = Кобилюх Василь Олексійович
 | оригінал імені       =
 | жінка                =
<!-- будь-яке значення, якщо жінка -->
 | місце_проживання     = [[Львів]]
 | інші_імена           =
 | псевдонім            =
 | прізвисько           =
 | зображення           =
 | розмір_зображення    =
 | підпис_зображення    =
 | ім'я_при_народженні  =
 | дата народження      =12.06.1935
<!-- дд.мм.рррр без шаблонів -->
 | місце_народження     = [[Журавники (Пустомитівський район)|Журавники]] [[Пустомитівський район|Пустомитівського району]] [[Львівська область|Львівської області]], [[Польща]]
 | дата_смерті          = 03.09.2018
<!--дд.мм.рррр-->
 | місце_смерті         = [[Журавники (Пустомитівський район)|Журавники]], [[Львівська область]], [[Україна]]
 | причина_смерті       =
 | поховання            =
 | підданство           =
 | громадянство         = {{UKR}}
 | національність       = [[українці|українець]]
 | Alma_mater           = [[Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького|Львівський медичний інститут]].
 | відомий_(відома)     =
 | рід_діяльності       = [[лікар]], [[поет]], [[санскритолог]]
 | титул                =
 | посада               =
 | військове звання     =
 | платня               =
 | статки               =
 | термін               =
 | попередник           =
 | наступник            =
 | партія               =
 | головував_(-ла)      =
 | конфесія             =
 | батько               =
 | матір                =
 | рід                  =
 | родичі               =
 | дружина              =
 | чоловік              =
 | діти                 =
 | автограф             =
 | розмір_автографа     =
 | підпис               =
 | нагороди             =
 | премії               =
 | звання               =
 | сторінка_в_інтернеті =
 | примітки             =
 | зріст                =
 | вага                 =
 | герб                 =
 | підпис_герба         =
}}
'''Васи́ль Олексі́йович Кобилю́х''' ({{нар}} {{ДН|12|6|1935}}, село [[Журавники (Пустомитівський район)|Журавники]], нині [[Пустомитівський район|Пустомитівського району]] [[Львівська область|Львівської області]] - {{ДС|3|9|2018}}{{джерело}}) — український [[лікар]], [[поет]], [[санскритолог]].

== Біографія ==
1953 року закінчив Львівську фельдшерсько-акушерську школу. За направленням державних органів охорони здоров'я працював у селі. 1958 року став студентом українського відділення філологічного факультету [[Львівський університет|Львівського університету]]. Знання [[санскрит]]у вдосконалював із першого курсу, коли на нього звернув увагу доцент [[Коструба Петро Петрович|Петро Коструба]]. На п'ятому курсі написав дипломну роботу «Українська мова і санскрит». Проте через заходи, вжиті парткомом КПРС і КДБ, Кобилюха не допустили до захисту, виключили з університету.

1967 року Василь Кобилюх закінчив Львівський медичний інститут (нині [[Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького]]). Працював у [[Городок (Львівська область)|Городку]] [[Львівська область|Львівської області]] лікарем-терапевтом. Одночасно викладав німецьку мову у вечірній школі. 15 червня 1968 року в районній газеті «Серп і молот», що видавалася в Городку, було надруковано вірші Кобилюха «Гуцульське сяйво», «Спокій», «Веселий тракторист» та «Надвечір'я», за що звільнили літературного працівника газети.

Після одруження у 1969 році лікар переїхав на роботу до [[Львів|Львова]], але підтримує зв'язки з Городком, зокрема, з районним товариством [[Просвіта (товариство)|«Просвіта»]].

Працюючи [[терапевт]]ом, Кобилюх санскрит не полишив: вечорами та ночами, у вихідні та під час відпусток здійснював санскритологічні дослідження, розвідки з історії мови, [[порівняльне мовознавство|порівняльного мовознавства]] й історії. Тільки 1997 року (через 34 роки після написання) захистив роботу «[[Українська мова]] і [[санскрит]]» та здобув диплом про закінчення Львівського університету.
Брав участь у створенні «Орфографічного словника українських медичних термінів» ([[Львів]], 1993 рік, на 33 тис. слів) і двотомного «Українсько-латинсько-англійського медичного тлумачного словника» (Львів, 1995 рік, на 33 тис. слів), «Українсько-латинсько-англійського медичного енциклопедичного словника у 4 томах» ([[Київ]], 2012 (Т. 1) на 52 тис. медичних термінів із 36 основних спеціяльностей).
Автор численних публікацій в українських («Дзвін», «Мандрівець», «Ґрегіт», «Ґражда» «Український світ» та ін.) та зарубіжних журналах, а також у періодичній пресі («Народний лікар України», «Літературний Львів», «Літературна Україна», «Столиця», «Слово Просвіти», «За вільну Україну», «Українське слово»).

Автор поетичної збірки «Прийшла до мене Україна», яка складається з трьох частин: «Прийшла до мене Україна», «З коханням живе Україна», «Все найкраще дітям». Член [[Українська асоціація письменників Західного регіону|Української асоціації письменників Західного регіону]].

== Оцінка мовознавчих досліджень ==
Доктор філологічних наук [[Тараненко Олександр Онисимович|Олександр Тараненко]] розглядає творчість Василя Кобилюха в галузі лінгвістики як сучасну мовознавчу міфотворчість.<ref>Тараненко О. О. [http://nbuv.gov.ua/UJRN/MoZn_2011_6_3 Явище історико-мовної міфотворчості в сучасному українському суспільстві] // Мовознавство. - 2011. - № 6. - С. 14-33.</ref>

== Видані книги ==
* Українські козацькі назви у санскриті. — Київ — [[Донецьк]]: Наука і освіта, 2003. — 244 с.
* 167 синонімічних назв Землі у санскриті. — Тернопіль: [[Мандрівець (видавництво)|Мандрівець]], 2009. — 207 с.
* Душа Японії: айни очима українця і санскриту. — Тернопіль: Мандрівець, 2010. — 135 с.
* Праукраїна і Санскрит. — [[Тернопіль]]: Мандрівець, 2011. — 512с.
* Музика Праукраїни та її відлуння у Санскриті.— Тернопіль: Мандрівець, 2015.— 480 с.

== Окремі публікації ==
* Із глибин праісторії: [[Іван Франко]] і [[санскрит]] // Літературна Україна. — 2006. — 20 квітня. — С. 7.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* [http://www.kreschatic.kiev.ua/ua/1914/art/3880.html ''Петрова Світлана''. Санскрит — мова праукраїнська // Хрещатик. — 2001. — 11 липня.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090726122143/http://www.kreschatic.kiev.ua/ua/1914/art/3880.html |date=26 Липня 2009 }}
* [http://svitlytsia.crimea.ua/index.php?section=article&artID=7096 ''Кремінна Надія''. Василь Кобилюх: «Прийшла до мене Україна…» // Кримська світлиця. — 2009. — № 14. — 3 квітня.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140302012924/http://svitlytsia.crimea.ua/index.php?section=article&artID=7096 |date=2 Березня 2014 }}

== Посилання ==
* [http://www.bcgroup.narod.ru/Spiritfire/Kobyluch1.htm ''Кобилюх Василь''. Праісторія України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090412202227/http://www.bcgroup.narod.ru/Spiritfire/Kobyluch1.htm |date=12 Квітня 2009 }}
* Стефак Василь. [http://ukrainaforever.narod.ru/materynskiochi.html Санскрит вдивляється у материнські очі України...] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110220205125/http://ukrainaforever.narod.ru/materynskiochi.html |date=20 Лютого 2011 }}:  [Про нову кн . Василя Кобилюха  "Українські козацькі назви у санскриті": За матеріалами бесіди з авт. кн.] // [[Слово Просвіти]]. — 2004. — 29 лип. — 4 серп. (Чис. 31). — С. 10—11.

{{ukr-bio-stub}}

[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Автори неакадемічних досліджень]]
[[Категорія:Українські медики]]
[[Категорія:Українські поети]]
[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Уродженці Пустомитівського району]]
[[Категорія:Народились 12 червня]]
[[Категорія:Народились 1935]]
[[Категорія:Українські санскритологи]]

title: Кобилюх Василь Олексійович

Народився: 12 червня 1935 · Журавники Пустомитівського району Львівської області, Польща

Помер: 3 вересня 2018 (83 роки) · Журавники, Львівська область, Україна

Громадянство: Україна

Національність: українець

Місце проживання: Львів

Діяльність: лікар, поет, санскритолог

Alma mater: Львівський медичний інститут.