text:
# Zim
Zim (івр. צים) — є найбільшою вантажною судноплавною компанією в Ізраїлі, і однією з топ-20 найбільших у світі. Штаб-квартира компанії знаходиться в Хайфі; компанія також має штаб-квартиру Північноамериканську в Норфолк, штат Вірджинія.

## Приватизація
У 2004 році ізраїльська Israel Corporation (яка знаходиться під контролем Ofer Brothers Group) придбала 49 % акцій Zim, що належать ізраїльському уряду, ставши єдиним власником компанії. Ново. офіційною назву після приватизації стала Zim Integrated Shipping Services. Угода про покупку на суму близько п'ятисот мільйонів нових ізраїльських шекелях була піддана різкій критиці з боку преси і державного контролера Ізраїлю, як така, що є недослідженою і стає просто ще одним зручним прапор компанії. У 2007 році Zim продав морську логістику та транспортно-експедиційних послуг дочірньої компанії NewLog до ІМП Worldwide.

## Історія
ZIM був заснований 7 червня 1945 року як ZIM Palestine Navigation Company Ltd, Єврейським агентством, Ізраїльською морською лігою та Гістадрутом (Загальна федерація робітників землі Ізраїлю). Перший корабель було придбано у партнерстві з Harris and Dixon (базується в Лондоні) у 1947 році. Це судно було відремонтовано, перейменовано в SS Kedma, і влітку 1947 року відпливло до майбутньої держави Ізраїль. Після створення Держави Ізраїль у 1948 році компанія була перейменована в ZIM Israel Navigation Company Ltd. Протягом перших років її основним завданням було перевезення сотень тисяч іммігрантів до країни, що розвивається. Деякі інші кораблі, які використовувалися для таємної імміграції до створення Ізраїлю як держави, були конфісковані владою британського мандату, а пізніше приєдналися до флоту компанії. Компанія продовжувала купувати нові кораблі, серед яких SS Negba, SS Artza і SS Galila.
Під час війни в Палестині 1947–1949 років компанія була єдиним морським сполученням з Державой Ізраїль, постачаючи продовольство, вантажі та військове обладнання.
У липні 2014 року, коли компанія майже повністю належала корпорації Ізраїль, ZIM було реструктуризовано: 68% акцій групи належали її кредиторам і власникам облігацій, а 32% залишилося в Ізраїльській корпорації, а з початку 2015 року - Kenon Holdings, допоміжна компанія Ізраїльської корпорації.
У середині-кінці 2015 року плани відродити первинне розміщення акцій були реалізовані. ZIM дебютував на Нью-Йоркській фондовій біржі в січні 2021 року за підтримки Citigroup, Goldman Sachs і Barclays.
У березні 2021 року Zim повідомив про найбільший прибуток за свою 75-річну історію.

## Див.також
- Інтермодальні перевезення
- Контейнерні перевезення
- Список найбільших контейнеровозів

title: Zim

wikitext:
{{Картка компанії
|назва             =  Zim
|логотип              = ZIM Logo.svg
|лого розмір           = 150px
|тип                  =  [[Публічна компанія]]
|девіз =
|заснована = [[1945]]
|розташування = {{Країна з прапорцем|ISR}}: [[Хайфа]]
|ключові фігури  =
|галузь =
|продукція =
|валовий_дохід = [[Долар США|$]]2.99 млрд. (2015)
|число співробітників =
|материнська компанія =
|аудитор =
|сайт = [http://zim.com/pages/default.aspx zim.com]
}}

'''Zim''' ({{Lang-he | צים}}) — є найбільшою вантажною судноплавною компанією в Ізраїлі, і однією з топ-20 найбільших у світі. Штаб-квартира компанії знаходиться в [[Хайфа|Хайфі]]; компанія також має штаб-квартиру Північноамериканську в [[Норфолк (Вірджинія)|Норфолк]], штат Вірджинія.

== Приватизація ==
У 2004 році ізраїльська [[Israel Corporation]] (яка знаходиться під контролем Ofer Brothers Group) придбала 49 % акцій Zim, що належать ізраїльському уряду, ставши єдиним власником компанії. Ново. офіційною назву після приватизації стала Zim Integrated Shipping Services. Угода про покупку на суму близько п'ятисот мільйонів [[Ізраїльський новий шекель|нових ізраїльських шекелях]] була піддана різкій критиці з боку преси і державного контролера Ізраїлю, як така, що є недослідженою і стає просто ще одним зручним прапор компанії. У 2007 році Zim продав морську логістику та транспортно-експедиційних послуг дочірньої компанії NewLog до ІМП Worldwide.
[[File:Container Ship Zim Virginia (4423755964).jpg|thumb|[[Контейнеровоз]] Zim]]
[[File:S.S. Kedmah1951.jpg|thumb|right|SS ''Kedma'', ZIM перший корабель 1947]]
[[File:תל אביב - האוניה העברית "קדמה" יצאה למסע הבכורה מנמל לונדון לא"י והביאה עמה תיירים ועולים ממחנות ברג-JNF025381.jpeg|thumb|SS Kedma 1947]]
== Історія ==
ZIM був заснований 7 червня 1945 року як ZIM Palestine Navigation Company Ltd, Єврейським агентством, Ізраїльською морською лігою та Гістадрутом (Загальна федерація робітників землі Ізраїлю)<ref name=":1">{{Cite web|last=|first=|date=|title=Once upon a time - the story of ZIM|url=https://www.zim.com/about-zim/history|access-date=2021-01-31|website=ZIM}}</ref>. Перший корабель було придбано у партнерстві з Harris and Dixon (базується в Лондоні) у 1947 році. Це судно було відремонтовано, перейменовано в SS Kedma, і влітку 1947 року відпливло до майбутньої держави Ізраїль<ref name="Cohen-Hattab">{{cite journal |last1=Cohen-Hattab |first1=Kobi |title=The Test of Maritime Sovereignty: The Establishment of the Zim National Shipping Company and the Purchase of the Kedmah, 1945–1952 |journal=Israel Studies |date=Summer 2015 |volume=20 |issue=2 |pages=114, 117 |url=http://lisa.biu.ac.il/files/lisa/shared/tsym_vrkysht_qdmh.pdf |access-date=18 жовтня 2019 |publisher=Indiana University Press |location=Bloomington IN |doi=10.2979/israelstudies.20.2.110 |s2cid=152327602 |issn=1084-9513 |archive-date=2021-01-13 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210113134725/https://lisa.biu.ac.il/files/lisa/shared/tsym_vrkysht_qdmh.pdf }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210113134725/https://lisa.biu.ac.il/files/lisa/shared/tsym_vrkysht_qdmh.pdf |date=2021-01-13 }}</ref>. Після створення Держави Ізраїль у 1948 році компанія була перейменована в ZIM Israel Navigation Company Ltd<ref name="ssMaritime">{{cite web |last1=Goossens |first1=Reuben |title=Zim Israel Navigation Company |url=http://ssmaritime.com/ZIM.htm |website=ssMaritime |access-date=8 серпня 2021}}</ref>. Протягом перших років її основним завданням було перевезення сотень тисяч іммігрантів до країни, що розвивається<ref name="Cohen-Hattab" />. Деякі інші кораблі, які використовувалися для таємної імміграції до створення Ізраїлю як держави, були конфісковані владою британського мандату, а пізніше приєдналися до флоту компанії. Компанія продовжувала купувати нові кораблі, серед яких SS Negba, SS Artza і SS Galila.

Під час війни в Палестині 1947–1949 років компанія була єдиним морським сполученням з Державой Ізраїль, постачаючи продовольство, вантажі та військове обладнання.

У липні 2014 року, коли компанія майже повністю належала корпорації Ізраїль, ZIM було реструктуризовано: 68% акцій групи належали її кредиторам і власникам облігацій, а 32% залишилося в Ізраїльській корпорації, а з початку 2015 року - Kenon Holdings, допоміжна компанія Ізраїльської корпорації<ref name="ZimBlockade">{{cite news|date=19 серпня 2014|title=Oakland workers on docks refuse to load shipo from Israel|publisher=San Francisco Star|url=http://www.sanfranciscostar.com/index.php/sid/224901193|access-date=19 серпня 2014|archive-date=2014-08-21|archive-url=https://web.archive.org/web/20140821134520/http://www.sanfranciscostar.com/index.php/sid/224901193|url-status=dead}}</ref>.

У середині-кінці 2015 року плани відродити первинне розміщення акцій були реалізовані. ZIM дебютував на Нью-Йоркській фондовій біржі в січні 2021 року за підтримки Citigroup, Goldman Sachs і Barclays<ref name=":0">{{Cite news|date=2021-01-28|title=Zim Wall Street IPO falls short|language=en|work=Globes|url=https://en.globes.co.il/en/article-zim-wall-street-ipo-falls-short-1001358792|access-date=2021-02-01}}</ref>.

У березні 2021 року Zim повідомив про найбільший прибуток за свою 75-річну історію<ref>{{Cite web|date=2021-03-22|title='Revitalised' Zim reports biggest profit in its 75-year history|url=https://theloadstar.com/revitalised-zim-reports-biggest-profit-in-its-75-year-history/|access-date=2021-05-07|website=The Loadstar}}</ref>.

== Див.також ==
* [[Інтермодальні перевезення]]
* [[Контейнерні перевезення]]
* [[Список найбільших контейнеровозів]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20160908011420/http://www.zim.com/pages/default.aspx офіційний сайт]

[[Категорія:Підприємства Хайфи]]
[[Категорія:Транспортні підприємства Ізраїлю]]
[[Категорія:Норфолк (місто)]]

title: Zim

Тип: Публічна компанія

Правова форма: компанія з обмеженою відповідальністю

Галузь: водний транспорт

Лістинг на біржі: NYSE: ZIM

Засновник(и): Єврейське агентство і Гістадрут

Штаб-квартира: Ізраїль: Хайфа

Очільник(и): Eliyahu Glickmand

Власник(и): Israel Corporationd і Ізраїль

Холдингова компанія: Israel Corporationd


text:
# Вацлавичі
Вацлавичі (пол. Wacławice) — село на Закерзонні в Польщі, у гміні Орли Перемишльського повіту Підкарпатського воєводства. Населення — 469 осіб (2011).

## Розташування
Село розташоване за 10 км на північ від Перемишля та 60 км на схід від Ряшева.

## Історія
1 жовтня 1927 року з частини території села Трійчичі Перемишльського повіту Львівського воєводства виділено польську колонію і утворено гміну Вацлавичі.
У 1934—1939 роках село належало до об'єднаної сільської ґміни Оріхівці Перемишльського повіту Львівського воєводства. У 1939 році в селі мешкало 300 осіб, з них 10 українців і 290 поляків. Греко-католики належали до парафії Дрогоїв Радимнянського деканату Перемишльської єпархії.
В липні 1944 року радянські війська оволоділи селом і незабаром оголосили про передачу території Польщі. Українців у 1945 році добровільно-примусово виселяли в СРСР.
У 1975—1998 роках село належало до Перемишльського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 236     | 55                 | 164              | 17                   |
| Жінки    | 233     | 42                 | 147              | 44                   |
| Разом    | 469     | 97                 | 311              | 61                   |

wikiname: ukwiki

title: Вацлавичі

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = [[село]]
|українська назва   = Вацлавичі
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Wacławice}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Підкарпатське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Перемишльський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Орли (гміна){{!}}Орли
|внутрішній поділ   =
|дата заснування    = 1927
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП   = бл. 200
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 469
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс       = +1
|DST                = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код     = (+48) 16
|поштовий індекс    = 37-714
|автомобільний код  = RPR
|вид ідентифікатора = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0607647
|сайт  = http://www.waclawice.przemyska.pl
|add1n =
|add1  =
}}
'''Вацлавичі''' ({{lang-pl|Wacławice}}) — [[село]] на [[Закерзоння|Закерзонні]] в Польщі, у [[Орли (гміна)|гміні Орли]] [[Перемишльський повіт|Перемишльського повіту]] [[Підкарпатське воєводство|Підкарпатського воєводства]]. Населення — {{formatnum:469}} {{МНОЖИНА:469|особа|особи|осіб}} (2011){{R|nsp}}.

== Розташування ==
Село розташоване за 10 км на північ від [[Перемишль|Перемишля]] та 60 км на схід від [[Ряшів|Ряшева]].

== Історія ==
1 жовтня 1927 року з частини території села [[Трійчичі]] [[Перемишльський повіт (II Річ Посполита)|Перемишльського повіту]] [[Львівське воєводство|Львівського воєводства]] виділено польську колонію і утворено гміну Вацлавичі<ref>[https://isap.sejm.gov.pl/isap.nsf/download.xsp/WDU19270650580/O/D19270580.pdf Rozporządzenie Ministra Spraw Wewnętrznych z dnia 25 czerwca 1927 r. o utworzeniu w powiecie przemyskim, województwie lwowskiem, gminy wiejskiej pod nazwą «Wacławice»] // Dziennik Ustaw. — 1927. — nr 65. — poz. 580. — S. 857. {{ref-pl}}</ref>.

У 1934—1939 роках село належало до [[Ґміна Оріхівці|об'єднаної сільської ґміни Оріхівці]] [[Перемишльський повіт (II Річ Посполита)|Перемишльського повіту]] [[Львівське воєводство|Львівського воєводства]]. У 1939 році в селі мешкало 300 осіб, з них 10 українців і 290 поляків<ref>{{книга|автор = [[Кубійович Володимир Михайлович|Кубійович В.]]|частина = |посилання частина = |заголовок = Етнічні групи південнозахідної України (Галичини) на 1.1.1939 = Ethnic groups of the South-Western Ukraine (Halyčyna-Galicia) 1.1.1939: нац. статистика Галичини|оригінал = |посилання = http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/10893/file.pdf|відповідальний = Володимир Кубійович; vorwort G. Stadtmuller|видання = |місце = Вісбаден|видавництво = Отто Ґаррасовіц|рік = 1983|том = |сторінки = 57|сторінок = 173|серія = |isbn = |тираж = |ref = }}</ref>. Греко-католики належали до парафії [[Дрогоїв]] [[Радимнянський деканат|Радимнянського деканату]] [[Перемишльська єпархія (унійна)|Перемишльської єпархії]].

В липні [[1944]] року радянські війська оволоділи селом і незабаром оголосили про передачу території Польщі. Українців у 1945 році добровільно-примусово [[Виселення українців з Польщі до УРСР|виселяли в СРСР]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975—1998 роках]] село належало до [[Перемишльське воєводство|Перемишльського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=236 |ЧолПре=55 |ЧолПрац=164 |ЧолПост=17
|Жін=233 |ЖінПре=42 |ЖінПрац=147 |ЖінПост=44
|Разом=469 |РазомПре=97 |РазомПрац=311 |РазомПост=61
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=
<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html}}</ref>
}}
{{Портал|Польща}}
{{Гміна Орли}}
{{Przemyśl-geo-stub}}

[[Категорія:Села Перемишльського повіту]]
[[Категорія:Закерзоння]]
[[Категорія:Надсяння]]
[[Категорія:Засновані в Польщі 1927]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Підкарпатське воєводство

Повіт: Перемишльський повіт

Гміна: Орли

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: RPR

OSM: ↑3012368 ·R (Гміна Орли)


text:
# Цун Сюеді
Цун Сюеді (13 травня 1963) — китайська баскетболістка.
Срібна призерка Олімпійських Ігор 1992 року, бронзова призерка 1984 року, учасниця 1988 року.
Переможниця Азійських ігор 1986 року.

title: Цун Сюеді

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Цун Сюеді
| оригінал імені = Cong Xuedi
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalSport | Жіночий [[баскетбол]] }}
{{MedalCountry | {{CHN}} }}
{{MedalCompetition | [[Баскетбол на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]] }}
{{MedalSilver | [[Літні Олімпійські ігри 1992|Барселона 1992]] | [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1992|Командні змагання]] }}
{{MedalBronze | [[Літні Олімпійські ігри 1984|Лос-Анджелес 1984]] | [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1984|Командні змагання]] }}
{{MedalCompetition | [[Азійські ігри]] }}
{{MedalGold | [[Азійські ігри 1986|Сеул 1986]] | [[Баскетбол на Азійських іграх 1986|Командні змагання]] }}
}}

'''Цун Сюеді''' (13 травня 1963) — [[Китай|китайська]] [[Баскетбол|баскетболістка]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Срібна призерка Олімпійських Ігор [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1992|1992]] року, бронзова призерка [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1984|1984]] року, учасниця [[Баскетбол на літніх Олімпійських іграх 1988|1988]] року.
Переможниця Азійських ігор [[Баскетбол на Азійських іграх 1986|1986]] року.
<!--ДосягненняКінець Код:OGS92OGB84OGU88.86-->

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/5192 Цун Сюеді на Olympedia.org]
* [https://olympics.com/en/athletes/Xuedi-Cong Цун Сюеді на Olympics.com]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Co/Cong-Xuedi-1.html Цун Сюеді на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Сюеді Цун}}
[[Категорія:Народились 1963]]
[[Категорія:Баскетболісти на літніх Олімпійських іграх 1984]]
[[Категорія:Баскетболісти на літніх Олімпійських іграх 1988]]
[[Категорія:Баскетболісти на літніх Олімпійських іграх 1992]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1992]]
[[Категорія:Призери літніх Олімпійських ігор 1984]]
[[Категорія:Китайські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Китайські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Розігруючі захисники]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з баскетболу]]
[[Категорія:Китайські чемпіони Азійських ігор]]
[[Категорія:Китайські олімпійські баскетболісти та баскетболістки]]

title: Загальна інформація

Громадянство: КНР

Народження: 13 травня 1963 (61 рік) · Шанхай, КНР

Вага: 58 кг

title: Спорт

Вид спорту: баскетбол

title: Олімпійські ігри

Срібло: Барселона 1992 · Командні змагання

Бронза: Лос-Анджелес 1984 · Командні змагання

title: Азійські ігри

Золото: Сеул 1986 · Командні змагання


text:
# Дарт Малак
Дарт Малак (англ. Darth Malak; справжнє ім'я Алек Сквінкваргасимус англ. Alek Squinquargesimus) — персонаж з Розширеного Всесвіту Зоряних війн, головний антагоніст гри Star Wars: Knights of the Old Republic. Перед тим, як стати Темним Лордом ситхів, він був лицарем-джедаєм і найближчим товаришем іншого джедая Ревана. Разом вони вели довгі пошуки Зоряних карт, що ведуть до могутнього артефакту Зоряна кузня. Разом з Реваном вони перейшли на темну сторону сили, захопивши велику частину Зовнішнього Кільця. У ході однієї з вирішальних битв із флотилією Республіки, передчуваючи поразку їх з Реваном флоту, Малак зрадив свого вчителя, наказавши відкрити вогонь по містку його флагмана, узурпував мантію Темного Лорда і почав власну військову кампанію, спрямовану на знищення Республіки й захоплення галактики. Крім того, Малак взяв собі учня — Дарта Бендона. Його панування припинилося з його смертю від рук Ревана, який повернувся на світлу сторону, у фінальній дуелі на борту Зоряної кузні.

## Додаткова література
- Alex Kane. Star Wars: Knights of the Old Republic. — LA : Boss Fight Books[en], 2019. — 128 с. — ISBN 978-1-940535-21-0. (англ.)

title: Дарт Малак

wikitext:
{{Без джерел|дата=Березень 2024}}
{{Оригінальне дослідження|дата=Березень 2024}}
{{Картка:Персонаж
| ім'я                   = Дарт Малак
| оригінал імені         = Darth Malak
| франшиза               = {{нп|Зоряні війни: Стара Республіка (франшиза)|«Зоряні війни: Стара Республіка»||Star Wars: Knights of the Old Republic}}
| зображення             = Darth Malak (Star Wars).jpg
| розмір зображення      = 284px
| альтернативний текст   =
| підпис                 =
| дата першої появи      = 2003
| перша поява            = відеогра [[Star Wars: Knights of the Old Republic|Star Wars: KotOR]]
| остання головна поява  =
| остання незначна поява =
| дата останньої появи   =
| остання поява          =
| автор                  =
| на основі              =
| автор адаптації        =
| дизайнер               =
| виконавець             =
| озвучування            = [[Рафаель Феррер]]<ref name="KotOR">У грі [[Star Wars: Knights of the Old Republic]].</ref>
| захоплення руху        =
| повне ім'я             = Алек Сквінкваргасимус
| прізвисько             = «Малак», ''«мішок з м'ясом»'' (прізвисько, придумане [[HK-47]])
| раса                   = [[Список рас Зоряних війн#Л|люди]]
| стать                  = чоловіча
| титул                  = Темний лорд, Дарт
| діяльність             = [[Джедаї|джедай]], генерал республіканського флоту, [[Ситхи|владика-ситх]]
| приналежність          = [[Джедаї|Орден джедаїв]], [[Галактична Республіка|Республіка]], «реваншисти», [[Ситхи]]
| бойовий стиль          =
| зброя                  = червоний [[світловий меч]]<ref name="KotOR"/>
| сім'я                  =
| дружина                =
| близька людина         =
| діти                   =
| родичі                 =
| заголовок3             = Всесвіт [[Зоряні війни|«Зоряних війн»]]
| мітка31                = Епоха
| текст31                = [[Галактична Республіка|Стара Республіка]] (~ за 4000 років [[ДБЯ]])
| мітка32                = [[Сила (Зоряні війни)|Бік Сили]]
| текст32                = світлий → темний
| мітка33                = Наставники
| текст33                = Жар Лестін, [[Реван (персонаж)|Дарт Реван]]<ref name="KotOR"/>
| мітка34                = Учні
| текст34                = Дарт Бендон, [[Бастіла Шан]]<ref name="KotOR"/>
| мітка35                = {{нп|Канон «Зоряних війн»|Канонічність|d|Q3648466}}
| текст35                = {{нп|Легенди «Зоряних війн»|персонаж «легенд»|d|Q3551295}}
}}
'''Дарт Малак''' ({{lang-en|Darth Malak}}; справжнє ім'я ''Алек Сквінкваргасимус'' {{lang-en|Alek Squinquargesimus}}) — персонаж з Розширеного Всесвіту [[Зоряні війни|Зоряних війн]], головний [[антагоніст]] гри [[Star Wars: Knights of the Old Republic]]. Перед тим, як стати Темним Лордом [[Ситхи|ситхів]], він був [[Джедаї|лицарем-джедаєм]] і найближчим товаришем іншого джедая [[Дарт Реван|Ревана]]. Разом вони вели довгі пошуки Зоряних карт, що ведуть до могутнього артефакту Зоряна кузня. Разом з Реваном вони перейшли на темну сторону [[Сила (Зоряні війни)|сили]], захопивши велику частину Зовнішнього Кільця. У ході однієї з вирішальних битв із флотилією [[Галактична Республіка|Республіки]], передчуваючи поразку їх з Реваном флоту, Малак зрадив свого вчителя, наказавши відкрити вогонь по містку його флагмана, узурпував мантію Темного Лорда і почав власну військову кампанію, спрямовану на знищення Республіки й захоплення галактики. Крім того, Малак взяв собі учня — Дарта Бендона. Його панування припинилося з його смертю від рук Ревана, який повернувся на світлу сторону, у фінальній дуелі на борту Зоряної кузні.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://starwars.wikia.com/wiki/Darth_Malak Starwars.wikia.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140924063028/http://starwars.wikia.com/wiki/Darth_Malak |date=24 вересня 2014 }}

== Додаткова література ==
* {{Книга|автор=Alex Kane|назва=Star Wars: Knights of the Old Republic|посилання=https://www.google.com.ua/books/edition/Star_Wars_Knights_of_the_Old_Republic/wl6mDwAAQBAJ|рік=2019|місце=LA|видавництво={{нп|Boss Fight Books|||Boss Fight Books}}|сторінок=128|isbn=978-1-940535-21-0|ref=Kane}} {{ref-en}}

{{SW-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Зоряні війни: Стара Республіка (франшиза)|nocat=1}}
{{Всесвіт Зоряних війн}}
{{Портали|Відеоігри|Фантастика|Зоряні війни}}

{{DEFAULTSORT:Малак Дарт}}
[[Категорія:Персонажі відеоігор, що з'явилися 2003]]
[[Категорія:Персонажі франшизи «Зоряні війни: Стара Республіка»]]
[[Категорія:Персонажі відеоігор за «Зоряними війнами»]]
[[Категорія:Персонажі-джедаї]]
[[Категорія:Персонажі-ситхи]]
[[Категорія:Боси з відеоігор]]
[[Категорія:Персонажі ігор BioWare]]
[[Категорія:Чоловічі персонажі у відеоіграх]]
[[Категорія:Вигадані генерали]]

title: Darth Malak

Darth Malak: Персонаж «Зоряні війни: Стара Республіка»

Поява: Star Wars: Knights of the Old Republic

Перша поява: відеогра Star Wars: KotOR

Озвучування: Рафаель Феррер

title: Інформація

Повне ім'я: Алек Сквінкваргасимус

Прізвисько: «Малак», «мішок з м'ясом» (прізвисько, придумане HK-47)

Раса: люди

Стать: чоловіча

Титул: Темний лорд, Дарт

Діяльність: джедай, генерал республіканського флоту, владика-ситх

Приналежність: Орден джедаїв, Республіка, «реваншисти», Ситхи

Зброя: червоний світловий меч

title: Всесвіт «Зоряних війн»

Епоха: Стара Республіка (~ за 4000 років ДБЯ)

Бік Сили: світлий → темний

Наставники: Жар Лестін, Дарт Реван

Учні: Дарт Бендон, Бастіла Шан

Канонічність: персонаж «легенд»


text:
# Planigale gilesi
Planigale gilesi — вид родини кволових. Довжина голови й тіла: 52—72. Самиці народжують від шести до восьми малюків один-два рази на рік після періоду вагітності 16 днів.

## Середовище проживання
Мешкає в пустельних і напівпустельних частинах південно-західного Квінсленду, на заході штату Новий Південний Уельс, сході Південної Австралії і на невеликих частинах штату Вікторія та Північної території, Австралія. Planigale gilesi знаходиться в районах з глиноземистими ґрунтами з глибоким розтріскуванням, на заплавах струмків та річок, на трав'янистих рівнинах і в міждюнних районах серед дюн.

## Загрози та охорона
Видається, немає серйозних загроз для цього виду. Ймовірно на вид впливає оброблювання землі в деяких частинах ареалу. Ймовірно стада корів та овець не мають великого впливу. Коти негативно впливають на вид в деяких частинах ареалу. Імовірно можуть бути знайдені в багатьох охоронних територіях.

title: Planigale gilesi

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Taxobox
| name = ''Planigale gilesi''
| status = LC
| status_system = iucn3.1
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Ссавці]] (Mammalia)
| infraclassis = [[Сумчасті]] (Metatheria)
| ordo = [[Хижі сумчасті]] (Dasyuromorphia)
| familia = [[Кволові]] (Dasyuridae)
| subfamilia = [[Sminthopsinae]]
| tribus = '''Planigalini'''
| genus = ''[[Planigale]]''
| species = '''''Planigale gilesi'''''
| species_authority = Aitken, [[1972]]
| range_map = Paucident Planigale area.png
| range_map_caption = Ареал виду ''Planigale gilesi''
| wikispecies = Planigale gilesi
}}
'''''Planigale gilesi''''' — вид родини [[Кволові|кволових]]. Довжина голови й тіла: 52—72<ref>''Read D.G.'' Diets of sympatric Planigale gilesi and P. tenuirostris (Marsupialia: Dasyuridae): relationships of season and body size - Australian Mammalogy, 1987, Vol. 10, N. 1–2 pp. 11-21.</ref>. [[Самиця|Самиці]] народжують від шести до восьми малюків один-два рази на рік після періоду [[вагітність|вагітності]] 16 днів<ref name="iucn">[http://www.iucnredlist.org/apps/redlist/details/40533/0 Вебсайт] [[МСОП]]</ref>.

== Середовище проживання ==
Мешкає в пустельних і напівпустельних частинах південно-західного [[Квінсленд]]у, на заході штату [[Новий Південний Уельс]], сході [[Південна Австралія|Південної Австралії]] і на невеликих частинах штату [[Вікторія]] та [[Північна територія (Австралія)|Північної території]], [[Австралія]]. ''Planigale gilesi'' знаходиться в районах з [[глинозем]]истими ґрунтами з глибоким розтріскуванням, на [[заплави|заплавах]] струмків та річок, на трав'янистих рівнинах і в міждюнних районах серед [[дюни|дюн]].

== Загрози та охорона ==
Видається, немає серйозних загроз для цього виду. Ймовірно на вид впливає оброблювання землі в деяких частинах [[ареал]]у. Ймовірно стада корів та овець не мають великого впливу. [[Кіт свійський|Коти]] негативно впливають на вид в деяких частинах ареалу. Імовірно можуть бути знайдені в багатьох [[природоохоронна територія|охоронних територіях]]<ref name="iucn"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{mammal-stub}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Хижі сумчасті]]
[[Категорія:Ссавці Австралії]]
[[Категорія:Тварини, описані 1972]]

title: ?Planigale gilesi

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Інфраклас: Сумчасті (Metatheria)

Ряд: Хижі сумчасті (Dasyuromorphia)

Родина: Кволові (Dasyuridae)

Підродина: Sminthopsinae

Триба: Planigalini

Рід: Planigale

Вид: Planigale gilesi · Aitken, 1972

Вікісховище: Planigale gilesi

Віківиди: Planigale gilesi


text:
# Потин
Потин, Берест — річка в Дністровському районі Чернівецької області, права притока Дністра (басейн Чорного моря).

## Опис
Довжина річки 14 км,  похил річки — 10 м/км. Формується з багатьох безіменних струмків та декількох водойм. Площа басейну 55 км².

## Розташування
Бере початок на північному сході від села Недобоївці. Тече переважно на північний схід і на західній околиці села Пригородок впадає у річку Дністер.
Населені пункти вздовж берегової смуги: Рукшин, Орестівка.

title: Потин

wikitext:
{{Річка
| назва             = Потин
| оригінальна_назва =
| зображення        =
| зображення_розмір =
| підпис            =
| довжина           = 14 км
| висота_витоку     =
| висота_гирла      =
| похил_річки       = 10 м/км
| стік              =
| площа_басейну     = 55,0 км²
| витік             = на північному сході від села [[Недобоївці]]
| витік_коорд       =
| гирло             = [[Дністер |Дністра]]
| гирло_коорд       =
| басейн            = [[Чорне море|Чорного моря]]
| країни_басейну    = {{UKR}}<br/>
| прирічкові_країни =
| притоки           =
| мапа              =
| мапа_розмір       =
| мапа_підпис       =
}}

'''Потин, Берест''' — [[річка]] в [[Дністровський район|Дністровському районі]] [[Чернівецька область|Чернівецької області]], права притока [[Дністер|Дністра]] (басейн [[Чорне море|Чорного моря]]).

== Опис ==
Довжина річки 14 км, [[Похил річки| похил річки]] — 10 м/км. Формується з багатьох безіменних струмків та декількох водойм. Площа басейну 55 км².

== Розташування ==
Бере початок на північному сході від села [[Недобоївці]]<ref>{{Cite web|url=http://www.etomesto.ru/map/online/shubert/26/map/26-5-1.png|title=Трьохверстова мапа Російської імперії, ряд XXVI, аркуш 26-5-1 // Недобоївка  // р. Берест|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=10 квітня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160410061709/http://www.etomesto.ru/map/online/shubert/26/map/26-5-1.png}}</ref>. Тече переважно на північний схід і на західній околиці села [[Пригородок]] впадає у річку Дністер.

Населені пункти вздовж берегової смуги: [[Рукшин]], [[Орестівка]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://shron1.chtyvo.org.ua/Levchenko_SP/Kataloh_richok_Ukrainy.pdf «Каталог річок України»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161221091748/http://shron1.chtyvo.org.ua/Levchenko_SP/Kataloh_richok_Ukrainy.pdf |date=21 грудня 2016 }}. — К. : Видавництво АН УРСР, 1957. — С. 45. — (№ 621).
* [https://shron1.chtyvo.org.ua/Zheliezniak_Iryna/Slovnyk_hidronimiv_Ukrainy.pdf? Словник гідронімів України] — К.: Наукова думка, 1979. — С. 43 (Берест)
{{Портали|Географія|Гідрологія}}

[[Категорія:Малі річки України]]
[[Категорія:Річки Чернівецької області]]
[[Категорія:Річки Хотинського району]]
[[Категорія:Статті про річки Чернівецької області без зображення в картці]]
[[Категорія:Притоки Дністра]]

title: Потин

Витік: на північному сході від села Недобоївці

Гирло: Дністра

Похил, м/км: 10 м/км

Басейн: Чорного моря

Країни: Україна

Регіон: Чернівецька область

Довжина: 14 км


text:
# Долгоп'ятов Прокіп Семенович
Про́кіп (Прокопій) Семе́нович Долгоп'я́тов (нар. 1897, станиця Канеловська Кубанської області, тепер Краснодарського краю, Російська Федерація — 28 лютого 1943, Свободненський виправно-трудовий табір) — радянський діяч органів державної безпеки, начальник УНКВС по Адигейській автономній області. Депутат Верховної Ради СРСР 1-го скликання (у 1937—1939 роках).

## Біографія
Народився в родині селянина-наймита. Навчався в початковій школі, яку не закінчив.
До 1915 року — учень покрівельника, покрівельник, маляр.
У 1915—1917 роках — у російській імператорській армії, учасник Першої світової війни. Воював на турецькому і німецькому фронтах, рядовий 17-го драгунського полку. За побиття офіцера заарештований і засуджений до розстрілу, в очікуванні виконання вироку сидів у Мінській в'язниці, під час німецького наступу втік з-під варти. Потім служив рядовим у маршовому батальйоні запасного кавалерійського полку, мав звання вахмістра.
Член РСДРП(б) з 1917 року.
З жовтня 1917 року — командир червоногвардійського загону в місті Армавірі, учасник боїв з Корніловим і Деникіним під Катеринодаром. У 1918 році командувач загону Єйської групи військ, командувач Єйської групи військ РСЧА, учасник боїв під Таганрогом, Катеринодаром, Армавіром, станицями Невинномиською, Бєлореченською. Був важко пораненим, лікувався у військовому госпіталі в місті Воронежі.
У 1919 році — голова повітової надзвичайної комісії (ЧК) в Курській губернії, комендант особливого відділу Московської ЧК.
У 1919 році був на партійній роботі в Українській СРР. З 1919 по 1920 рік — на підпільній роботі в місті Батум (Грузія).
У 1920 році — комендант особливого відділу Південно-західного фронту РСЧА, командувач загону особливого відділу Південно-західного фронту; командувач загону Кримської ударної групи. У 1920—1921 роках — комбриг кавалерійських військ ВЧК. На чолі бригади біля станції Джанкой остаточно розгромив загони Нестора Махна в Криму.
У 1921—1922 роках — особливоуповноважений Всеукраїнської надзвичайної комісії (ВУЧК). У 1922—1923 роках — командувач кавалерійського дивізіону ДПУ.
У 1923—1924 роках — помічник начальника відділу по боротьбі з бандитизмом Повноважного представництва ОДПУ по Південному Сходу. У 1924 році — секретар Повноважного представництва ОДПУ по Північно-Кавказькому краю. З 1924 року — начальник оперативного пункту ОДПУ в Північно-Кавказькому краї. Навчався у Вищій прикордонній школі ОДПУ СРСР.
У липні 1927 — жовтні 1928 року — комендант ділянки 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ. У жовтні 1928 — жовтні 1929 року — начальник маневрової групи 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ. У жовтні 1929 — жовтні 1930 року — комендант ділянки 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ.
У жовтні 1930 — листопаді 1931 року — співробітник для особливих доручень секретно-оперативного управління ОДПУ СРСР. З 1931 по 1932 рік навчався у Військовій академії РСЧА імені Фрунзе, закінчив перший курс.
У 1932—1934 роках — начальник особливого відділу Новочеркаського військового гарнізону.
У серпні 1934 — лютому 1937 року — начальник УНКВС Карачаєвської автономної області на Північному Кавказі.
У лютому 1937 — січні 1939 року — начальник УНКВС Адигейської автономної області на Північному Кавказі.
Заарештований органами НКВС 25 січня 1939 року. 14 травня 1939 року засуджений за статтями 17-58-7, 17-58-11 до 15 років позбавлення волі. Помер у Свободненському виправно-трудовому таборі. Не реабілітований.

## Звання
- капітан державної безпеки (25.12.1935)
- майор державної безпеки (8.07.1937)

## Нагороди
- орден Червоного Прапора (28.12.1927)
- орден Червоної Зірки (19.12.1937)
- орден «Знак Пошани» (13.03.1936)
- медаль «XX років Робітничо-Селянській Червоній Армії» (22.02.1938)
- нагрудний знак «Почесний співробітник ВЧК-ДПУ» (1924)

title: Долгоп'ятов Прокіп Семенович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Долгоп'ятов Прокіп Семенович
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          = 28.02.1943
| місце_смерті         = Свободненський виправно-трудовий табір
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[росіянин]]
| військове звання     = [[майор]] державної безпеки
| партія               = [[ВКП(б)]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Долгоп'ятов}}
'''Про́кіп (Прокопій) Семе́нович Долгоп'я́тов''' ({{нар}} {{ДН|||1897}}, станиця Канеловська [[Кубанська область|Кубанської області]], тепер [[Краснодарський край|Краснодарського краю]], [[Росія|Російська Федерація]] — {{ДС|28|02|1943}}, Свободненський виправно-трудовий табір) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] діяч органів державної безпеки, начальник УНКВС по Адигейській автономній області. Депутат [[Верховна рада Союзу Радянських Соціалістичних Республік|Верховної Ради СРСР]] 1-го скликання (у 1937—1939 роках).

== Біографія ==
Народився в родині селянина-наймита. Навчався в початковій школі, яку не закінчив.

До 1915 року — учень покрівельника, покрівельник, маляр.

У 1915—1917 роках — у російській імператорській армії, учасник Першої світової війни. Воював на турецькому і німецькому фронтах, рядовий 17-го драгунського полку. За побиття офіцера заарештований і засуджений до розстрілу, в очікуванні виконання вироку сидів у Мінській в'язниці, під час німецького наступу втік з-під варти. Потім служив рядовим у маршовому батальйоні запасного кавалерійського полку, мав звання вахмістра.

Член [[РСДРП(б)]] з [[1917]] року.

З жовтня 1917 року — командир червоногвардійського загону в місті Армавірі, учасник боїв з Корніловим і Деникіним під Катеринодаром. У 1918 році командувач загону Єйської групи військ, командувач Єйської групи військ РСЧА, учасник боїв під Таганрогом, Катеринодаром, Армавіром, станицями Невинномиською, Бєлореченською. Був важко пораненим, лікувався у військовому госпіталі в місті Воронежі.

У 1919 році — голова повітової надзвичайної комісії (ЧК) в Курській губернії, комендант особливого відділу Московської ЧК.

У 1919 році був на партійній роботі в Українській СРР. З 1919 по 1920 рік — на підпільній роботі в місті Батум (Грузія).

У 1920 році — комендант особливого відділу Південно-західного фронту РСЧА, командувач загону особливого відділу Південно-західного фронту; командувач загону Кримської ударної групи. У 1920—1921 роках — комбриг кавалерійських військ ВЧК. На чолі бригади біля станції Джанкой остаточно розгромив загони [[Махно Нестор Іванович|Нестора Махна]] в Криму.

У 1921—1922 роках — особливоуповноважений Всеукраїнської надзвичайної комісії (ВУЧК). У 1922—1923 роках — командувач кавалерійського дивізіону ДПУ.

У 1923—1924 роках — помічник начальника відділу по боротьбі з бандитизмом Повноважного представництва ОДПУ по Південному Сходу. У 1924 році — секретар Повноважного представництва ОДПУ по Північно-Кавказькому краю. З 1924 року — начальник оперативного пункту ОДПУ в Північно-Кавказькому краї. Навчався у Вищій прикордонній школі ОДПУ СРСР.

У липні 1927 — жовтні 1928 року — комендант ділянки 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ. У жовтні 1928 — жовтні 1929 року — начальник маневрової групи 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ. У жовтні 1929 — жовтні 1930 року — комендант ділянки 32-го Новоросійського прикордонного загону ОДПУ.

У жовтні 1930 — листопаді 1931 року — співробітник для особливих доручень секретно-оперативного управління ОДПУ СРСР. З 1931 по 1932 рік навчався у Військовій академії РСЧА імені Фрунзе, закінчив перший курс.

У 1932—1934 роках — начальник особливого відділу Новочеркаського військового гарнізону.

У серпні 1934 — лютому 1937 року — начальник УНКВС Карачаєвської автономної області на Північному Кавказі.

У лютому 1937 — січні 1939 року — начальник УНКВС Адигейської автономної області на Північному Кавказі.

Заарештований органами НКВС 25 січня 1939 року. 14 травня 1939 року засуджений за статтями 17-58-7, 17-58-11 до 15 років позбавлення волі. Помер у Свободненському виправно-трудовому таборі. Не реабілітований.

== Звання ==
* [[капітан]] державної безпеки (25.12.1935)
* [[майор]] державної безпеки (8.07.1937)

== Нагороди ==
* [[орден Червоного Прапора]] (28.12.1927)
* [[орден Червоної Зірки]] (19.12.1937)
* [[орден «Знак Пошани»]] (13.03.1936)
* [[медаль «XX років Робітничо-Селянській Червоній Армії»]] (22.02.1938)
* нагрудний знак «Почесний співробітник ВЧК-ДПУ» (1924)

== Джерела ==
* ''Петров Н., Скоркин К.'' Кто руководил НКВД, 1934—1941 : справочник . — М.: Звенья, 1999. {{ref-ru}}

[[Категорія:Репресовані]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 1-го скликання]]

title: рос. Прокопий Семёнович Долгопятов

Народився: 1897 · Канеловська, Старомінський район

Помер: 28 лютого 1943 · Свободненський виправно-трудовий табір

Країна: СРСР

Національність: росіянин

Діяльність: політик

Посада: депутат Верховної ради СРСР

Військове звання: майор державної безпеки

Партія: ВКП(б)

Нагороди: орден Червоного Прапора · орден Червоної Зірки · орден «Знак Пошани»


text:
# Теребля (село)
Тере́бля — село в Буштинській селищній громаді Тячівського району Закарпатської області України.
Село розташоване на правому боці березі річки Теребля за 18 км на північ від райцентру Тячів і за 10 км від залізничної станції Буштино. Через село проходить шосейна дорога Буштино-Синевир. Населення 3685 осіб.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 3698      | 99.81%   |
| російська  | 7         | 0.19%    |
| Усього     | 3705      | 100%     |

## Історія
Вперше село Теребля згадується в письмових пам'ятках 1389 року. Перша згадка 1389: Talabor, інші згадки Thalabur, 1510: Thalaborfalva, 1648: Thalaborfalua, 1725: Talaborfalva, 1773: Talaborfalva, Tereblo, Tereblva, 1808: Talaborfalva, Terebla, 1828: Talaborfalva, Telebre, 1838: Talaborfalva, 1851: Talaborfalva, 1877: Talaborfalva, Tereblya, 1913: Talaborfalva, 1925: Terebla, Tereblja, 1944: Talaborfalu, Теребля, 1983: Теребля.
Існує декілька легенд про виникнення села. За однією з них назва села походить від назви річки Теребля. За іншою легендою назва села походить від прізвища перших людей Теребел, які поселилися разом з іншими на березі річки. Поступово з роками населення збільшувалося, розселялося все далі і далі від річки і поселення перетворилося в селище. Одна з частин села називається Селищем. Та частина села, де люди оселилися і жили найдавніше називається Старе село (Староселиця — від річки до центру села), а те місце, де оселилися люди пізніше, називається Нове село (Новоселиця — від центру села і до озер).
В роки середньовіччя село, як і весь теперішній Тячівський район належало до Угорщини, а селяни працювали на угорських феодалів. Вони брали участь у повстанні селян під керівництвом Дєрдя Дожі. Повстання було придушено королівськими військами, а селян змусили сплачувати данину. Всі землі і навколишні села підкорялися королівському Хустському замку, в якому було розміщено військо угорських королів. Селяни всіх навколишніх сіл змушені були своїми тягловими силами завозити більшу частину урожаю в замок для харчування війська. Солдати забирали зерно, худобу, сіно, одяг та ін. Кравці і шевці всієї округи змушені були безкоштовно працювати на військо.
На початку XVIII ст. тереблянці разом з іншими навколишніми селами брали участь у національно-визвольній війні угорського народу проти королівської династії Габсбургів. В економічному відношенні життя тереблянців було тяжким, як і в навколишніх селах. Основним заняттям населення було сільське господарство. Система обробітку була двопільною. Із зернових культур селяни здебільшого вирощували жито, кукурудзу, овес, ячмінь. Господарства тереблянців часто терпіли від повеней і посух, коли врожаї були дуже низькими і приводили до тяжкого життя. Так було, наприклад у 1787 році коли відбулися посухи в усьому районі. У селі крім сільськогосподарських селян, що працювали на полях, жили бокораші, які сплавляли ліс по річці Тереблі, візники, які возили у замок, кравці, шевці, гончарі, про що свідчать експонати сільського музею. Шили народний одяг із домотканого полотна, взувалися у постоли. Більша частина населення бідувала. Так, дроворуб, який продав дрова за денний заробіток міг купити 0,91 кг хліба, або пів фунта топленого масла, а жнець — 1,36 кг проса, 0,45 кг сала.
Важкий соціальний гніт, недоїдання і відсутність охорони здоров'я викликали часті і важкі захворювання на холеру та інші хвороби. В ті роки і зародилося свято — Корела у Дулові, яке відмічають і зараз. Гинули люди від хвороби і в Тереблі. Теребля, як і інші користувалися правом самоврядування. Сільський староста, якого обирали із заможних людей — ґазд — мав свою печатку із зображенням орла, вирішував різні питання тереблян самостійно або разом із судом. Суд захищав інтереси багатих і церкви.

## Тереблянська сіль
27 липня 2023 року, під час розробки Тереблянського соляного родовища було видобуто першу сіль. Після геологічних досліджень у даному регіоні було виявлено соляний пласт, котрий починається із 35 до 500 метрів. Родовище зможе забезпечити 100 % потреб держави в технічній солі, зокрема під час зими. На сьогодні вони оцінюються в приблизно 450 тис. тонн на сезон. У перспективі родовище зможе забезпечити 100 % потреб України.
На західній околиці села Теребля розташоване озеро Солоне — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення. Точніше, водойма об'єднує п'ять невеликих озер загальною площею майже 4 га. Раніше у цій місцині були соляні копальні. Адже під усім селом тягнеться великий пласт кам'яної солі. Є місця, де можна розкопати сіль навіть на глибині 16 метрів.
Цікаво,що тільки з пвнічного боку дуги Карпатських гір знаходяться основні поклади  нафти ,газу і солі,на південному боці Карпат їх немає.Тереблянське і Солотвинське родовища-єдиний виняток. Сіль в давні часи була важливішим товаром,як зараз нафта і газ.Угорські походи на Перемишль,Стрий і Галич - це були походи по сіль. Так природа щедро обдарувала слов,янські гори,що викликало заздрість сусідів.
За легендою, у середні віки сіль у Тереблі видобували поселенці сучасного Буштина та в'язні Хустського замку. Саме через цю місцевість, у напрямку села Олександрівки (Шандрова), пролягала соляна дорога до фортеці.
Праця солекопів була дуже важкою. До середини XIV ст. «біле золото» видобували з ям глибиною близько 25-30 метрів, в яких будувались своєрідні сходинки по схилу. Згодом німецькі колоністи внесли ряд вдосконалень у цей процес: у XV ст. були споруджені конусні ями глибиною до 150-200 метрів. Шахтарі спускалися вниз по драбинах, зроблених з мотузків. Раніше сіль виносили з ям на руках, а тепер почали пакувати в кошики і витягали мотузками наверх. Для відведення підґрунтових вод виготовляли мішки зі шкіри буйвола. Наповнивши мішки водою, солекопи піднімали їх нагору. Наприкінці XVIII ст. у соляній промисловості працювали німецькі та угорські робітники, але всі допоміжні роботи виконували місцеві русини.
Закрили шахти, імовірно, на початку ХІХ ст. – не тому, що вони були малопродуктивні, а через те, що весняні і осінні води часто підтоплювали копальні. Для відкачування води потрібні були додаткові затрати, на що держава не хотіла витрачати кошти, водойма належить до карстових і стратифікованих (розділених на шари) водойм. Цікаво, що у придонній частині концентрація солі у воді сягає 300 г/літр, а зверху – лише 1 грам на літр, тому на поверхні водиться прісноводна риба. Та оскільки озеро Солоне належить до природно-заповідного фонду Закарпаття, риболовля тут заборонена, про що попереджають таблички довкола водойми.
Про наявність безмежних соляних багатств свідчать і бурові розвідки, що проводилися в 50-х роках ХХ ст. не тільки навколо села, а й на території присадибних ділянок у самому центрі. Тоді буровики всюди шукали нафту, а знаходили сіль, мінеральні та термальні води. Тепер тут зробили ванни для лікування опорно-рухового апарату, радикуліту та шкірних захворювань.Теребля славиться також і своїми унікальними термальними водами. Це – комора мінералів і йоду, має великий вміст солі. Вода на поверхні прогрівається до 89 градусів.

## Присілки
- Вишній Росіл, колишнє село в Закарпатській області, об'єднане з селом Теребля рішенням облвиконкому Закарпатської області № 155 від 15.04.1967;
- Нижній Росіл, колишнє село в Закарпатській області, об'єднане з селом Теребля рішенням облвиконкому Закарпатської області № 155 від 15.04.1967, (перша згадка у ХІХ ст.).

## Релігійні споруди
храм Преображення Господнього і монастир. 1937
Ініціатором спорудження монастиря в урочищі Ботинське або Тяпіш, що за два кілометри від Тереблі, був ігумен Иов (Войтишин). Юрій Попович віддав під монастир 1 га своєї землі, а в 1923 році подарував монастиреві свій будинок, який перенесли до каплички. Згодом почали будувати корпус на 8 келій.
У 1930 році ігуменом став о. Веніамин (Керечанин), який збудував домову церкву на честь Благовіщення божої матері. Незабаром почали будувати муровану хрещату п’ятивежову церкву Преображення Господнього (фундамент освятили на Св. Трійцю 1937 p.), яку було закінчено в 1937 p., а освятив її єпископ сербської православної церкви  Володимир у 1939 р.Це була православна церква і монастир Преображення.В селі  вже тоді переважали православні.Станом на 1936 рік з 2702-х жителів було 2404 православних,решта- греко-католики,євреї,чехи,словаки і троє угорців.
У радянський період до о. Веніамина спочатку поставилися прихильно, бо він був переслідуваний угорською владою, але згодом на нього сфабрикували справу, звинувативши у спекуляції свічками, і ув'язнили в 1953 р. майже на один рік. В той час монастир закрили і він почав занепадати.Повністю зруйнований на початку 70-х років.
На початку 1970-х років при сприянні тогочасного сільського голови монастир зруйнували. Вцілів лише дерев’яний будиночок келій, в якому нині влаштували капличку.
Після звільнення о. Веніамин, що мав величезний авторитет серед людей і славу цілителя, до кінця життя служив у сільській церкві.
Церква Преображення Господнього. 1930
храм Преображення Господнього. 1930
У 1929 році, на старому кладовищі було освячено фундамент під спорудження дерев'яної церкви. Майстрами були: Михайло Груля, Михайло Іванович Куцина, Іван Левко, Іван Гук, Іван Несух, Михайло Чопик, Михайло Салейчук та ще багато інших місцевих хороших майстрів своєї справи. Освячення церкви провів ієромонах Веніамін (Керечанин) з монахами місцевого монастиря на свято Вознесіння Господа нашого Ісуса Христа 1931 року. Іконостас перенесли з монастиря, що діяв на околиці Тереблі, але був зруйнований за радянської влади на початку 1970-х років, а в монастир іконостас передали із закритої греко-католицької церкви у Прибор-жавському. За розповіддю Івана Степановича Коршинського, дияконські двері з вирізаним написом – ІОАН САБАДОШЪ ВЪ СЛАВУ БОЖІЮ ПОСТАВИЛЪ CIA ДВЕРИ ДЕКЕМБРА ГОДА 1921 – передали разом з іконостасом.
Церква св. Миколи Чудотворця. 1813
храм св. Миколи Чудотворця. 1813
У 1751 році, в селі була дерев'яна церква св. Миколи з вежею, з двома дзвонами, прикрашена всіма образами, а Апостоли були намальовані на полотні.
У 1801 році, оскільки церква стара і мала, пропонується її “із переди побольшати і збудувати с звоницею, із твердого матеріала созданоі от Стефана Корсинського, маляра, як добродітеля с содєйствієм народа. Проект і буджет предлагаються ерару. Потребуется єще на є дні праздничні ризи 100 ринських”.
Очевидно, дерев’яну церкву не переробляли, бо в 1813 році збудовано муровану церкву. Після заборони в 1949 році греко-католицької конфесії, муровану церкву розібрали близько 1973 році (знято з реєстрації діючих церков 1 жовтня 1960 року) і на тім місці споруджено сільраду.
За переказами, під церквою у склепі було поховання монаха.

## Туристичні місця
- У бібліотеці реформатського ліцею в Марамороському Сиготі зберігалася рукописна книга XVII – XVIII ст. “Бесіди св. Іоанна Златоустаго”, в якій був запис, що вона належала пароху Тереблі Георгію Петричкові і була придбана 12 серпня 1794 року за 20 сороківців.
- В селі похований невідомий німецький солдат часів Другої Світової війни. На мармуровій плиті викарбувано українською та німецькою мовами: «Тут похований невідомий німецький солдат, часів Другої Світової війни, який загинув біля с. Теребля 26 (27) жовтня 1944 року».
- храм Преображення Господнього і монастир. 1937
- храм св. Миколи Чудотворця. 1813
- храм Преображення Господнього. 1930
- Навколо села розташовані п'ять озер, в яких водиться риба і купаються люди.
- На західній околиці села Теребля розташоване озеро Солоне — гідрологічна пам'ятка природи місцевого значення
- Теребля славиться також і своїми унікальними термальними водами.
- 27 липня 2023 року, під час розробки Тереблянського соляного родовища було видобуто першу сіль

## Відомі люди
В 1929 році в селі народився Чопик Володимир Іванович — український учений-ботанік, доктор біологічних наук, професор, академік АН ВШ України.

title: Теребля (село)

wikitext:
{{Село
| назва           = Теребля
| область         = [[Закарпатська область]]
| район           = [[Тячівський район]]
| громада         = [[Буштинська селищна громада]]
| код КОАТУУ      = 2124487001
| засновано       = 1389
| населення       = 3685
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 33
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 90550
| телефонний код  = 313465
| висота          = 267
| ref-висота      = <ref>[http://weather.in.ua/ua/zakarpatskaja/25959 Погода в селі ]</ref>
| водойма         =
| адреса          = 90550, с.Теребля, вул. Центральна, 100
}}
{{Otheruses|Теребля}}
'''Тере́бля''' — [[село]] в [[Буштинська селищна громада|Буштинській селищній громаді]] [[Тячівський район|Тячівського району]] [[Закарпатська область|Закарпатської області]] [[Україна|України]].

Село розташоване на правому боці березі річки Теребля за 18 км на північ від райцентру [[Тячів]] і за 10 км від залізничної станції [[Буштино]]. Через село проходить шосейна дорога Буштино-Синевир. Населення 3685 осіб<ref>{{Cite web|url=https://rada.info/upload/users_files/04349685/8e77192db6cc2a12fe209362d9417921.pdf|title=Паспорт}}</ref>.

== Населення ==

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|3698
|99.81%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|7
|0.19%
|- class="sortbottom"
!Усього
|3705
|100%
|}

== Історія ==
Вперше село Теребля згадується в письмових пам'ятках 1389 року. Перша згадка 1389: Talabor, інші згадки Thalabur, 1510: Thalaborfalva, 1648: Thalaborfalua, 1725: Talaborfalva, 1773: Talaborfalva, Tereblo, Tereblva, 1808: Talaborfalva, Terebla, 1828: Talaborfalva, Telebre, 1838: Talaborfalva, 1851: Talaborfalva, 1877: Talaborfalva, Tereblya, 1913: Talaborfalva, 1925: Terebla, Tereblja, 1944: Talaborfalu, Теребля, 1983: Теребля.

Існує декілька легенд про виникнення села. За однією з них назва села походить від назви річки Теребля. За іншою легендою назва села походить від прізвища перших людей Теребел, які поселилися разом з іншими на березі річки. Поступово з роками населення збільшувалося, розселялося все далі і далі від річки і поселення перетворилося в селище. Одна з частин села називається Селищем. Та частина села, де люди оселилися і жили найдавніше називається Старе село (Староселиця — від річки до центру села), а те місце, де оселилися люди пізніше, називається Нове село (Новоселиця — від центру села і до озер).

В роки середньовіччя село, як і весь теперішній Тячівський район належало до Угорщини, а селяни працювали на угорських феодалів. Вони брали участь у повстанні селян під керівництвом Дєрдя Дожі. Повстання було придушено королівськими військами, а селян змусили сплачувати данину. Всі землі і навколишні села підкорялися королівському Хустському замку, в якому було розміщено військо угорських королів. Селяни всіх навколишніх сіл змушені були своїми тягловими силами завозити більшу частину урожаю в замок для харчування війська. Солдати забирали зерно, худобу, сіно, одяг та ін. Кравці і шевці всієї округи змушені були безкоштовно працювати на військо.

На початку XVIII ст. тереблянці разом з іншими навколишніми селами брали участь у національно-визвольній війні угорського народу проти королівської династії Габсбургів. В економічному відношенні життя тереблянців було тяжким, як і в навколишніх селах. Основним заняттям населення було сільське господарство. Система обробітку була двопільною. Із зернових культур селяни здебільшого вирощували жито, кукурудзу, овес, ячмінь. Господарства тереблянців часто терпіли від повеней і посух, коли врожаї були дуже низькими і приводили до тяжкого життя. Так було, наприклад у 1787 році коли відбулися посухи в усьому районі. У селі крім сільськогосподарських селян, що працювали на полях, жили [[бокораш|бокораші]], які сплавляли ліс по річці Тереблі, візники, які возили у замок, кравці, шевці, гончарі, про що свідчать експонати сільського музею. Шили народний одяг із домотканого полотна, взувалися у постоли. Більша частина населення бідувала. Так, дроворуб, який продав дрова за денний заробіток міг купити 0,91 кг хліба, або пів фунта топленого масла, а жнець — 1,36 кг проса, 0,45 кг сала.

Важкий соціальний гніт, недоїдання і відсутність охорони здоров'я викликали часті і важкі захворювання на холеру та інші хвороби. В ті роки і зародилося свято — Корела у Дулові, яке відмічають і зараз. Гинули люди від хвороби і в Тереблі. Теребля, як і інші користувалися правом самоврядування. Сільський староста, якого обирали із заможних людей — ґазд — мав свою печатку із зображенням орла, вирішував різні питання тереблян самостійно або разом із судом. Суд захищав інтереси багатих і церкви.

== Тереблянська сіль ==
27 липня 2023 року, під час розробки [[Тереблянське соляне родовище|Тереблянського соляного родовища]] було видобуто першу сіль. Після геологічних досліджень у даному регіоні було виявлено соляний пласт, котрий починається із 35 до 500 метрів. Родовище зможе забезпечити 100 % потреб держави в технічній солі, зокрема під час зими. На сьогодні вони оцінюються в приблизно 450 тис. тонн на сезон. У перспективі родовище зможе забезпечити 100 % потреб України<ref>[https://interfax.com.ua/news/general/926696.html Першу сіль у Закарпатській області видобули з Тереблянського соляного родовища. 03.08.2023, 11:18]</ref><ref>[https://fakty.com.ua/ua/ukraine/20230803-vystachyt-na-vsyu-ukrayinu-z-tereblyanskogo-rodovyshha-na-zakarpatti-vydobuly-pershu-sil/ Вистачить на всю Україну: з Тереблянського родовища на Закарпатті видобули першу сіль. // Автор: Юлія Соколова, 03.08.2023, 13:52]</ref>.

На західній околиці села Теребля розташоване [[Озеро Солоне (Теребля)|озеро Солоне]] — [[гідрологічна пам'ятка природи]] місцевого значення. Точніше, водойма об'єднує п'ять невеликих озер загальною площею майже 4 га. Раніше у цій місцині були соляні копальні. Адже під усім селом тягнеться великий пласт кам'яної солі. Є місця, де можна розкопати сіль навіть на глибині 16 метрів.

Цікаво,що тільки з пвнічного боку дуги Карпатських гір знаходяться основні поклади  нафти ,газу і солі,на південному боці Карпат їх немає.Тереблянське і Солотвинське родовища-єдиний виняток. Сіль в давні часи була важливішим товаром,як зараз нафта і газ.Угорські походи на Перемишль,Стрий і Галич - це були походи по сіль. Так природа щедро обдарувала слов,янські гори,що викликало заздрість сусідів.<ref>{{Cite book |title=європейське коріння |last=достал |first=ярослав |year=2016 |publisher=вид."Карпати" |location=ужгород |pages=261 |language=укр.}}</ref>

За легендою, у середні віки сіль у Тереблі видобували поселенці сучасного Буштина та в'язні Хустського замку. Саме через цю місцевість, у напрямку села Олександрівки (Шандрова), пролягала соляна дорога до фортеці.

Праця солекопів була дуже важкою. До середини [[XIV століття|XIV ст.]] «біле золото» видобували з ям глибиною близько 25-30 метрів, в яких будувались своєрідні сходинки по схилу. Згодом німецькі колоністи внесли ряд вдосконалень у цей процес: у [[XV століття|XV ст.]] були споруджені конусні ями глибиною до 150-200 метрів. Шахтарі спускалися вниз по драбинах, зроблених з мотузків. Раніше сіль виносили з ям на руках, а тепер почали пакувати в кошики і витягали мотузками наверх. Для відведення підґрунтових вод виготовляли мішки зі шкіри буйвола. Наповнивши мішки водою, солекопи піднімали їх нагору. Наприкінці [[XVIII століття|XVIII ст.]] у соляній промисловості працювали німецькі та угорські робітники, але всі допоміжні роботи виконували місцеві русини.

Закрили шахти, імовірно, на початку [[ХІХ століття|ХІХ ст.]] – не тому, що вони були малопродуктивні, а через те, що весняні і осінні води часто підтоплювали копальні. Для відкачування води потрібні були додаткові затрати, на що держава не хотіла витрачати кошти, водойма належить до карстових і стратифікованих (розділених на шари) водойм. Цікаво, що у придонній частині концентрація солі у воді сягає 300 г/літр, а зверху – лише 1 грам на літр, тому на поверхні водиться прісноводна риба. Та оскільки озеро Солоне належить до природно-заповідного фонду Закарпаття, риболовля тут заборонена, про що попереджають таблички довкола водойми.

Про наявність безмежних соляних багатств свідчать і бурові розвідки, що проводилися в 50-х роках [[ХХ століття|ХХ ст.]] не тільки навколо села, а й на території присадибних ділянок у самому центрі. Тоді буровики всюди шукали нафту, а знаходили сіль, мінеральні та термальні води. Тепер тут зробили ванни для лікування опорно-рухового апарату, радикуліту та шкірних захворювань.Теребля славиться також і своїми унікальними термальними водами. Це – комора мінералів і йоду, має великий вміст солі. Вода на поверхні прогрівається до 89 градусів.

== Присілки ==
* Вишній Росіл, колишнє село в Закарпатській області, об'єднане з селом Теребля рішенням облвиконкому Закарпатської області № 155 від 15.04.1967;
* Нижній Росіл, колишнє село в Закарпатській області, об'єднане з селом Теребля рішенням облвиконкому Закарпатської області № 155 від 15.04.1967, (перша згадка у ХІХ ст.).

== Релігійні споруди ==
'''храм Преображення Господнього і монастир. 1937'''

Ініціатором спорудження монастиря в урочищі Ботинське або Тяпіш, що за два кілометри від Тереблі, був ігумен Иов (Войтишин). Юрій Попович віддав під монастир 1 га своєї землі, а в 1923 році подарував монастиреві свій будинок, який перенесли до каплички. Згодом почали будувати корпус на 8 келій.

У 1930 році ігуменом став о. Веніамин (Керечанин), який збудував домову церкву на честь Благовіщення божої матері. Незабаром почали будувати муровану хрещату п’ятивежову церкву Преображення Господнього (фундамент освятили на Св. Трійцю 1937 p.), яку було закінчено в 1937 p., а освятив її єпископ сербської православної церкви  Володимир у 1939 р.Це була православна церква і монастир Преображення.В селі  вже тоді переважали православні.Станом на 1936 рік з 2702-х жителів було 2404 православних,решта- греко-католики,євреї,чехи,словаки і троє угорців.

У радянський період до о. Веніамина спочатку поставилися прихильно, бо він був переслідуваний угорською владою, але згодом на нього сфабрикували справу, звинувативши у спекуляції свічками, і ув'язнили в 1953 р. майже на один рік. В той час монастир закрили і він почав занепадати.Повністю зруйнований на початку 70-х років.

На початку 1970-х років при сприянні тогочасного сільського голови монастир зруйнували. Вцілів лише дерев’яний будиночок келій, в якому нині влаштували капличку.

Після звільнення о. Веніамин, що мав величезний авторитет серед людей і славу цілителя, до кінця життя служив у сільській церкві.
'''Церква Преображення Господнього. 1930'''

'''храм Преображення Господнього. 1930'''

У 1929 році, на старому кладовищі було освячено фундамент під спорудження дерев'яної церкви. Майстрами були: Михайло Груля, Михайло Іванович Куцина, Іван Левко, Іван Гук, Іван Несух, Михайло Чопик, Михайло Салейчук та ще багато інших місцевих хороших майстрів своєї справи. Освячення церкви провів ієромонах Веніамін (Керечанин) з монахами місцевого монастиря на свято Вознесіння Господа нашого Ісуса Христа 1931 року. Іконостас перенесли з монастиря, що діяв на околиці Тереблі, але був зруйнований за радянської влади на початку 1970-х років, а в монастир іконостас передали із закритої греко-католицької церкви у Прибор-жавському. За розповіддю Івана Степановича Коршинського, дияконські двері з вирізаним написом – ІОАН САБАДОШЪ ВЪ СЛАВУ БОЖІЮ ПОСТАВИЛЪ CIA ДВЕРИ ДЕКЕМБРА ГОДА 1921 – передали разом з іконостасом.
'''Церква св. Миколи Чудотворця. 1813'''

'''храм св. Миколи Чудотворця. 1813'''

У 1751 році, в селі була дерев'яна церква св. Миколи з вежею, з двома дзвонами, прикрашена всіма образами, а Апостоли були намальовані на полотні.

У 1801 році, оскільки церква стара і мала, пропонується її “із переди побольшати і збудувати с звоницею, із твердого матеріала созданоі от Стефана Корсинського, маляра, як добродітеля с содєйствієм народа. Проект і буджет предлагаються ерару. Потребуется єще на є дні праздничні ризи 100 ринських”.

Очевидно, дерев’яну церкву не переробляли, бо в 1813 році збудовано муровану церкву. Після заборони в 1949 році греко-католицької конфесії, муровану церкву розібрали близько 1973 році (знято з реєстрації діючих церков 1 жовтня 1960 року) і на тім місці споруджено сільраду.

За переказами, під церквою у склепі було поховання монаха.

== Туристичні місця ==
- У бібліотеці реформатського ліцею в Марамороському Сиготі зберігалася рукописна книга XVII – XVIII ст. “Бесіди св. Іоанна Златоустаго”, в якій був запис, що вона належала пароху Тереблі Георгію Петричкові і була придбана 12 серпня 1794 року за 20 сороківців.

- В селі похований невідомий німецький солдат часів [[Друга світова війна|Другої Світової війни]]. На мармуровій плиті викарбувано українською та німецькою мовами: «Тут похований невідомий німецький солдат, часів Другої Світової війни, який загинув біля с. Теребля 26 (27) жовтня 1944 року».

- храм Преображення Господнього і монастир. 1937

- храм св. Миколи Чудотворця. 1813

- храм Преображення Господнього. 1930

- Навколо села розташовані п'ять озер, в яких водиться риба і купаються люди.

- На західній околиці села Теребля розташоване [[Озеро Солоне (Теребля)|озеро Солоне]] — [[гідрологічна пам'ятка природи]] місцевого значення

- Теребля славиться також і своїми унікальними термальними водами.

- 27 липня 2023 року, під час розробки [[Тереблянське соляне родовище|Тереблянського соляного родовища]] було видобуто першу сіль

== Відомі люди ==
В 1929 році в селі народився [[Чопик Володимир Іванович]] — український учений-[[ботанік]], [[Доктор біологічних наук|доктор біологічних наук]], [[професор]], [[Академік|академік]] [[Академія наук вищої школи України|АН ВШ України]].

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Буштинська селищна громада}}

[[Категорія:Села Закарпатської області]]

title: село Теребля

Країна: Україна

Область: Закарпатська область

Район: Тячівський район

Тер. громада: Буштинська селищна громада

title: Основні дані

Площа: 33 км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

Адреса ради: 90550, с.Теребля, вул. Центральна, 100

title: Карта

Карта: Теребля


text:
# Хуан Пальма
Хуан Пальма (ісп. Juan Palma, нар. 18 липня 1999, Пуерто-Карреньйо) — колумбійський футболіст, півзахисник клубу «Онсе Кальдас».

## Клубна кар'єра
Народився 18 липня 1999 року в місті Пуерто-Карреньйо. Вихованець футбольної школи клубу «Онсе Кальдас». 20 березня 2018 року в матчі проти «Ріонегро Агілас» він дебютував у чемпіонаті Колумбії.

## Виступи за збірну
2019 року залучався до складу молодіжної збірної Колумбії до 20 років. У її складі брав участь у молодіжному чемпіонаті світу 2019 року у Польщі, на якому зіграв у трьох матчах і дійшов з командою до стадії чвертьфіналу.

## Титули і досягнення
- Переможець Ігор Центральної Америки та Карибського басейну: 2018
- Бронзовий призер Південноамериканських ігор: 2018

title: Хуан Пальма

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Хуан Пальма
| повне-ім'я = Хуан Себастьян Пальма Мікольта
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Пуерто-Карреньйо]]
| країна-народження = [[Колумбія]]
| дата-народження = 18.7.1999
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|COL}} «[[Онсе Кальдас]]»
| позиція = [[півзахисник]]
| номер  = 24
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби ={{Прапорець|COL}} «[[Онсе Кальдас]]»
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2018– | {{Прапорець|COL}} | «[[Онсе Кальдас]]» | 6 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2019– | {{Прапорець|COL}} | [[Молодіжна збірна Колумбії з футболу|Колумбія U-20]] | 8 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 8 червня 2019
| збірна-поновлення = 8 червня 2019
}}
'''Хуан Пальма''' ({{lang-es|Juan Palma}}, {{нар}} [[18 липня]] [[1999]], [[Пуерто-Карреньйо]]) — колумбійський [[футболіст]], [[півзахисник]] клубу «[[Онсе Кальдас]]».

== Клубна кар'єра ==
Народився [[18 липня]] [[1999]] року в місті [[Пуерто-Карреньйо]]. Вихованець футбольної школи клубу «[[Онсе Кальдас]]». 20 березня 2018 року в матчі проти «[[Ріонегро Агілас]]» він дебютував у [[Чемпіонат Колумбії з футболу|чемпіонаті Колумбії]]<ref>{{cite web|url=https://int.soccerway.com/matches/2018/03/20/colombia/primera-a/corperacion-deportiva-once-caldas/itagui-ditaires/2720756/|title=Онсе Кальдас VS. Ріонегро Агілас 1:2|publisher=soccerway.com|date=2018-03-20|lang=en|accessdate=9 червня 2019|archive-date=16 листопада 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181116182631/https://int.soccerway.com/matches/2018/03/20/colombia/primera-a/corperacion-deportiva-once-caldas/itagui-ditaires/2720756/}}</ref>.

== Виступи за збірну ==
2019 року залучався до складу [[Молодіжна збірна Колумбії з футболу|молодіжної збірної Колумбії до 20 років]]. У її складі брав участь у [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу 2019|молодіжному чемпіонаті світу 2019 року]] у Польщі<ref>{{cite web |url=https://resources.fifa.com/image/upload/polonia-2019-listas-oficiales.pdf?cloudid=kk3eclgrgzbumaumqeqx |title=FIFA U-20 World Cup Poland 2019: List of players |publisher=FIFA |date=15 травня 2019 |accessdate=17 травня 2019 |archive-date=27 травня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200527135656/https://resources.fifa.com/image/upload/polonia-2019-listas-oficiales.pdf?cloudid=kk3eclgrgzbumaumqeqx }}</ref>, на якому зіграв у трьох матчах і дійшов з командою до стадії чвертьфіналу.

== Титули і досягнення ==
* Переможець [[Ігри Центральної Америки та Карибського басейну|Ігор Центральної Америки та Карибського басейну]]: [[Ігри Центральної Америки та Карибського басейну 2018|2018]]
* Бронзовий призер [[Південноамериканські ігри|Південноамериканських ігор]]: [[Південноамериканські ігри 2018|2018]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Soccerway|juan-sebastian-palma-micolta/535123}}

{{Склад збірної Колумбії U20 на чемпіонаті світу 2019}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}
{{footballer-stub}}

{{DEFAULTSORT:Пальма, Хуан}}
[[Категорія:Колумбійські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Онсе Кальдас»]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Хуан Себастьян Пальма Мікольта

Народження: 18 липня 1999 (26 років)

Громадянство: Колумбія

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Онсе Кальдас»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Онсе Кальдас» · 6 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Колумбія U-20 · 8 · (1)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 8 червня 2019.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 8 червня 2019.


text:
# Кавалерійський корпус (Румунія)
Кавалерійський корпус (рум. Corpul de Cavalerie) — оперативно-тактичне військове об'єднання, кавалерійський корпус Королівської румунської армії, яке існувало з 1941 до 1944 року.

## Історія
На момент вступу Королівства Румунія у Другу світову війну, кавалерія сухопутних військ була представлена Кавалерійським корпусом з 1-ю, 5-ю, 6-ю, 7-ю, 8-ю та 9-ю кавалерійськими бригадами, які мали під своїм командуванням 1-12-й полки рошиорів, 1-13-й кавалерійські полки. Одні кінні полки були «спішеними», інші «кінними».
Румунський кавалерійський корпус відзначився у військових діях у Бессарабії та на півночі Азовського моря, на Кавказі, в Криму, а потім у Західній кампанії до кінця війни. У першій частині війни 5-та, 6-та і 8-ма кавалерійські бригади діяли при Кавалерійському корпусі, а інші — при інших командуваннях. У певних ситуаціях з кавалерійських частин (у Бессарабії, Україні, Криму, Кубані, Калмицькому степу тощо) формувалися спеціальні загони, особливо ті, які очолив полковник Раду Корне. 15 березня 1942 року кавалерійські бригади перетворені на дивізії (в 1943 році 7-ма кавалерійська дивізія була розформована, незабаром створені дублікати 1-ї і 5-ї кавалерійських дивізій).
Восени 1944 року в контексті заходів, введених Союзницькою контрольною комісією, було розформовано штаб кавалерійського корпусу, 5-ту і 6-ту кавалерійські дивізії, а також численні кавалерійські полки.

title: Кавалерійський корпус (Румунія)

wikitext:
{{Картка військового формування
| назва                  = Кавалерійський корпус
| оригінальна_назва      = Corpul de Cavalerie
| зображення             =
| розмір_зображення      = 200x200пкс
| альт                   =
| підпис                 =
| дати                   = [[1941]] — [[1944]]
| країна                 = {{ReROM}}
| належність             =
| вид                    = [[Файл:Coat of arms of the Romanian Land Forces.svg|25px|Кіннота]] [[Сухопутні війська Румунії]]
| тип                    = [[Файл:Cavalerie - Semn de arma.png|25px|Кіннота]] [[кіннота|кавалерія]]
| роль                   = загальновійськове об'єднання
| спеціалізація          =
| розмір                 = [[кавалерійський корпус]]
| командна_структура     =
| гарнізон               =
| гарнізон_назва         =
| прізвисько             =
| оборонець              =
| гасло                  =
| штандарт               = <!-- або | кольори = -->
| штандарт_назва         = <!-- або | кольори_назва = -->
| марш                   =
| талісман               =
| річниці                =
| оснащення              =
| оснащення_назва        =
| битви                  = '''[[Німецько-радянська війна]]'''
* [[Операція «Барбаросса»]]
** [[Операція «Мюнхен»]]
** [[Тирасполь-Мелітопольська операція]]
** [[Ростовська операція (1941)|Ростовська операція]]
* [[Операція «Блау»]]
** [[Новоросійська операція (1942)|Новоросійська операція]]
* [[Битва за Кавказ (1942—1943)|Битва за Кавказ]]
* [[Битва за Дніпро]]
* [[Дніпровсько-Карпатська операція]]
** [[Умансько-Ботошанська операція]]
* [[Перша Яссько-Кишинівська операція]]
| битви_назва            =
| нагороди               =
| почесні_найменування   =
| почесні_найменування_назва=
| розформовано           = <!-- або | розпущено = -->
| льотні_години          =
| вебсайт               =
<!-- Командувачі -->
| поточний_командувач    =
| командувач1            =
| командувач1_назва      =
| командувач2            =
| командувач2_назва      =
| визначні_командувачі   = [[Іоан Міхай Раковіце]]
<!-- Знаки розрізнення -->
| знак_розрізнення       =
| знак_розрізнення_назва =
| знак_розрізнення2      =
| знак_розрізнення2_назва=
}}
'''Кавалерійський корпус''' ({{lang-ro|Corpul de Cavalerie}}) — [[Об'єднання (військова справа)|оперативно-тактичне військове об'єднання]], [[кавалерійський корпус]] Королівської румунської армії, яке існувало з 1941 до 1944 року.

== Історія ==
На момент вступу Королівства Румунія у Другу світову війну, кавалерія сухопутних військ була представлена Кавалерійським корпусом з 1-ю, 5-ю, 6-ю, 7-ю, 8-ю та 9-ю кавалерійськими бригадами, які мали під своїм командуванням 1-12-й полки {{не перекладено|рошиори|рошиорів|en|Roșiori (military unit)}}, 1-13-й кавалерійські полки. Одні кінні полки були «спішеними», інші «кінними».

Румунський кавалерійський корпус відзначився у військових діях у Бессарабії та [[Донбаська операція (1941)|на півночі Азовського моря]], [[Битва за Кавказ (1942—1943)|на Кавказі]], [[Битва за Крим (1941—44)|в Криму]], а потім у Західній кампанії до кінця війни. У першій частині війни 5-та, 6-та і 8-ма кавалерійські бригади діяли при Кавалерійському корпусі, а інші — при інших командуваннях. У певних ситуаціях з кавалерійських частин (у Бессарабії, Україні, Криму, Кубані, Калмицькому степу тощо) формувалися спеціальні загони, особливо ті, які очолив полковник [[Раду Корне]]. 15 березня 1942 року кавалерійські бригади перетворені на дивізії (в 1943 році 7-ма кавалерійська дивізія була розформована, незабаром створені дублікати 1-ї і 5-ї кавалерійських дивізій).

Восени 1944 року в контексті заходів, введених Союзницькою контрольною комісією, було розформовано штаб кавалерійського корпусу, 5-ту і 6-ту кавалерійські дивізії, а також численні кавалерійські полки.

== Див. також ==
* [[1-ша кавалерійська дивізія (Рейхсвер)]]
* [[Румунія в Другій світовій війні]]
* [[2-й кавалерійський корпус (СРСР)]]
* [[Кавалерійський корпус (Франція)]]
* [[Кавалерійська тактика]]
* [[Пустельний спішений корпус]]

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.art-emis.ro/istorie/armata-romana-in-al-doilea-razboi-mondial-1941-1945-cavaleria-repere Armata Română în al Doilea Război Mondial (1941—1945). Cavaleria — Repere]{{ref-ro}}
* [https://www.culoriletrecutului.ro/categorii/armata/item/48-17-iulie-1941-cavaleria-romana-ia-cu-asalt-linia-stalin 17 iulie 1941. Cavaleria română ia cu asalt Linia Stalin]{{ref-ro}}

== Література ==
* Gheorghe Marin, Istoria cavaleriei române, Editura Academiei de Înalţe Studii Militare, Bucureşti, 1998.
* Alesandru Duţu, Florica Dobre, Leonida Loghin, Armata română în al Doilea Război Mondial, 1941—1945. Dicţionar, Editura Encicopedică, Bucureşti, 2017.

{{Портали|Румунія|Друга світова війна|Війна}}

[[Категорія:Кавалерійські корпуси]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1941]]
[[Категорія:Військові формування, розформовані 1944]]
[[Категорія:Військові формування Румунії у Другій світовій війні]]
[[Категорія:Корпуси Румунії]]

title: Кавалерійський корпус

Країна: Румунське королівство

Вид: Сухопутні війська Румунії

Тип: кавалерія

Роль: загальновійськове об'єднання

Чисельність: кавалерійський корпус

Війни/битви: Німецько-радянська війна - Операція «Барбаросса» - Операція «Мюнхен» - Тирасполь-Мелітопольська операція - Ростовська операція - Операція «Блау» - Новоросійська операція - Битва за Кавказ - Битва за Дніпро - Дніпровсько-Карпатська операція - Умансько-Ботошанська операція - Перша Яссько-Кишинівська операція

title: Командування

Визначні · командувачі: Іоан Міхай Раковіце


text:
# Береково
Береково (рос. Береково) — присілок в Бєжаницькому районі Псковської області Російської Федерації.
Населення становить 3 особи. Входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення.

## Населення
| 2001 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 8    | ↘6   | ↘3   |

title: Береково

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Береково
|назва ін.       = Береково
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Псковська область]]
|район           = [[Бєжаницький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Бєжаницьке муніципальне утворення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 3
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Псковська область
}}
'''Береково''' ({{lang-ru|Береково}}) — [[присілок]] в [[Бєжаницький район|Бєжаницькому районі]] [[Псковська область|Псковської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 3 особи. Входить до складу муніципального утворення [[Бєжаницьке муніципальне утворення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/924013744 |title=Закон Псковской области от 28 февраля 2005 года N 420-ОЗ «Об установлении границ и статусе вновь образуемых муниципальных образований на территории Псковской области» |access-date=2020-02-17 |archive-date=2020-03-18 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200318103329/http://docs.cntd.ru/document/924013744 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Береково  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Бєжаницький район}}
{{Pskov-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Бєжаницького району]]
[[Категорія:Присілки Псковської області]]

title: присілок Береково

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Псковська область

Муніципальний район: Бєжаницький район

Поселення: Бєжаницьке муніципальне утворення

title: Основні дані

Населення: ▼ 3

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Береково · Береково


text:
# Природний атомний реактор «Окло»
Природний атомний реактор «Окло» — виявлений біля міста Окло (Габон, Африка, на західному узбережжі Центральної Африки) у покладах урану, які сьогодні видобувають відкритим способом.

## Історія
Явище було виявлене французьким фізиком Франсисом Перреном (Francis Perrin) у 1972 році в результаті вивчення ізотопного складу елементів в рудах родовища Окло.
У травні 1972 року на урановій збагачувальній фабриці в П'єррлатт (муніципалітет у Франції, у регіоні Овернь-Рона-Альпи, департамент Дром) під час звичайного мас-спектрометричного аналізу гексафлуориду урану UF6 з Окло було виявлено відхилення від норми ізотопного складу урану. Вміст ізотопу 235U склав 0,717 % замість звичайних 0,720 %. Ця розбіжність вимагала пояснення, так як всі ядерні об'єкти піддаються жорсткому контролю з метою недопущення незаконного використання матеріалів, що розщеплюються, у військових цілях. Французький Комісаріат атомної енергетики (CEA) почав розслідування. Серія вимірювань виявила значні відхилення ізотопного відношення 235U / 238U в декількох шахтах. В одній з шахт вміст 235U склав 0,440 %. Були виявлені також аномалії в розподілі ізотопів неодиму та рутенію.
Зменшення концентрації ізотопу 235U є характерною рисою відпрацьованого ядерного палива, так як саме цей ізотоп є основним розщеплюваним матеріалом уранового ядерного реактора. 25 вересня 1972 року CEA оголосив про відкриття природної ядерної реакції.

## Загальна характеристика
Природний атомний реактор «Окло» — єдиний на планеті природний реактор ядерного поділу. Окло складається з 16 майданчиків, на яких, як вважають, відбувалися реакції самопідтримки ядерного поділу ядер урану приблизно 1,7-2,0 мільярда років тому і тривали до 500 тисяч років.
За оцінками природний атомний реактор «Окло» виробив за цей час декілька сотень тераватт-годин енергії, що приблизно відповідає кількості електроенергії, яку виробляє АЕС за декілька десятків років..
За час діяльності природного реактора розклалося в цілому до 10 тонн ізотопу урану 235U, і з ізотопу 238U утворилося до 4 тонн ізотопу плутонію 239Pu.
Реакція припинилася бл. 1,5 млрд років тому через виснаження запасів ізотопу 235U (вони знизилися з 3 % до поточних 0,7 %). Сучасна поширеність урану-235 становить лише 0,72 %, чого недостатньо для роботи реактора з водним сповільнювачем без попереднього ізотопного збагачення. Таким чином, в даний час утворення природного ядерного реактора на Землі неможливе.

## Опис феномену
Ланцюгова ядерна реакція розщеплення розпочалася й підтримувалася спонтанно в результаті виникнення необхідних і достатніх для неї умов, які були сформульовані Полом Кадзуо Куродой (англ. Paul Kazuo Kuroda) — хіміком з Університету Арканзасу): в 1956 році
- розмір родовища перевищує середню довжину пробігу нейтронів, які викликають розщеплення;
- концентрація урану-235 — достатня для реакції (близько 3 %);
- наявність речовини, здатної сповільнювати нейтрони, які випромінюються при розщепленні ядер урану, з тим, щоб вони ефективніше викликали розщеплення інших ядер;
- відсутність у масі руди помітних кількостей бору, літію та інших елементів, які активно поглинають нейтрони і можуть викликати зупинку ядерної реакції.

Усі ці умови склалися близько 2 млрд років тому принаймні на 16 ділянках у межах Окло та Окелобондо (сьогодні тут діють уранові шахти). Природні реактори працювали циклічно — вмикалися й вимикалися. Найбільш вірогідний механізм цього явища передбачає наявність ґрунтових вод, які википали після того, як температура досягала критичного рівня. Вода діяла як сповільнювач нейтронів, і коли вона випаровувалась, ланцюгова реакція тимчасово припинялася, а після того як зона реакції остигала, в неї знову потрапляли ґрунтові води й ланцюгова ядерна реакція розщеплення, очевидно, поновлювалася. Періоди «увімкненого» стану реактора становили близько 30 хвилин, а «вимкненого» — 2,5 години. Цей механізм не дозволяв породам ні розплавитися, ні вибухнути та існував упродовж сотень тисяч років.
Сьогодні «феномен Окло» становить не лише науковий інтерес, а також є зразком природного довгострокового геологічного сховища ядерних відходів. Тут проведено дослідження міграції продуктів ядерного розщеплення.

title: Природний атомний реактор «Окло»

wikitext:
[[Файл:Gabon Geology Oklo.svg|right|thumb|Геологічний розріз ядерного реактора «Окло»
1. Зони поділу
2. Пісковик
3. Шар уранової руди
4. Граніт]]

'''Природний атомний реактор «Окло»''' — виявлений біля міста [[Окло]] ([[Габон]], [[Африка]], на західному узбережжі Центральної Африки) у [[Поклади корисних копалин|покладах]] [[Уран (хімічний елемент)|урану]], які сьогодні видобувають відкритим способом.

== Історія ==
Явище було виявлене французьким фізиком [[Франсіс Перрен|Франсисом Перреном]] (Francis Perrin) у 1972 році в результаті вивчення ізотопного складу елементів в рудах родовища Окло.

У травні 1972 року на урановій збагачувальній фабриці в [[П'єррлатт]] ([[Комуна (Франція)|муніципалітет]] у [[Франція|Франції]], у регіоні [[Овернь-Рона-Альпи]], департамент [[Дром]]) під час звичайного мас-спектрометричного аналізу гексафлуориду урану UF6 з Окло було виявлено відхилення від норми ізотопного складу [[Уран (хімічний елемент)|урану]]. Вміст ізотопу 235U склав 0,717 % замість звичайних 0,720 %. Ця розбіжність вимагала пояснення, так як всі ядерні об'єкти піддаються жорсткому контролю з метою недопущення незаконного використання матеріалів, що розщеплюються, у військових цілях. [[Комісаріат атомної енергетики Франції|Французький Комісаріат атомної енергетики]] (CEA) почав розслідування. Серія вимірювань виявила значні відхилення ізотопного відношення 235U / 238U в декількох [[шахта]]х. В одній з шахт вміст 235U склав 0,440 %. Були виявлені також аномалії в розподілі ізотопів [[неодим]]у та [[рутеній|рутенію]].

Зменшення концентрації ізотопу 235U є характерною рисою [[Відпрацьоване ядерне паливо|відпрацьованого ядерного палива]], так як саме цей [[ізотоп]] є основним [[Розщеплюваний матеріал|розщеплюваним матеріалом]] уранового ядерного реактора. 25 вересня 1972 року CEA оголосив про відкриття природної ядерної реакції.

== Загальна характеристика ==
Природний атомний реактор «Окло» — єдиний на планеті природний реактор ядерного поділу. Окло складається з 16 майданчиків, на яких, як вважають, відбувалися реакції самопідтримки ядерного поділу ядер урану приблизно 1,7-2,0 мільярда років тому і тривали до 500 тисяч років.

За оцінками природний атомний реактор «Окло» виробив за цей час декілька сотень тераватт-годин енергії, що приблизно відповідає кількості електроенергії, яку виробляє АЕС за декілька десятків років.<ref>{{cite journal |last=Meshik |first=A. P. |authorlink= |date=November 2005 |title=The Workings of an Ancient Nuclear Reactor |journal=Scientific American |volume=293 |issue=5 |pages=82-6, 88, 90-1 |doi=10.1038/scientificamerican1105-82 |pmid=16318030 |bibcode=2005SciAm.293e..82M |url=http://www.sciam.com/article.cfm?id=ancient-nuclear-reactor |accessdate= |archive-date=27 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090227134554/http://www.sciam.com/article.cfm?id=ancient-nuclear-reactor }}</ref><ref>{{cite web
|url=https://blogs.scientificamerican.com/guest-blog/natures-nuclear-reactors-the-2-billion-year-old-natural-fission-reactors-in-gabon-western-africa/
|title=Nature's Nuclear Reactors: The 2-Billion-Year-Old Natural Fission Reactors in Gabon, Western Africa
|first=Evelyn
|last=Mervine
|work=blogs.scientificamerican.com
|date=13 липня 2011
|accessdate=3 червня 2020
|archive-date=28 листопада 2021
|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128164307/https://blogs.scientificamerican.com/guest-blog/natures-nuclear-reactors-the-2-billion-year-old-natural-fission-reactors-in-gabon-western-africa/
}}</ref><ref name="Gauthier-Lafaye1996">{{cite journal |last=Gauthier-Lafaye |first=F. |authorlink= |author2=Holliger, P. |author3=Blanc, P.-L.  |year=1996 |title=Natural fission reactors in the Franceville Basin, Gabon: a review of the conditions and results of a "critical event" in a geologic system |journal=Geochimica et Cosmochimica Acta |volume=60 |issue=25 |pages=4831–4852 |doi=10.1016/S0016-7037(96)00245-1 |url= |bibcode=1996GeCoA..60.4831G}}</ref>.

За час діяльності природного реактора розклалося в цілому до 10 тонн ізотопу урану 235U, і з ізотопу 238U утворилося до 4 тонн ізотопу плутонію 239Pu.

Реакція припинилася бл. 1,5 млрд років тому через виснаження запасів ізотопу 235U (вони знизилися з 3 % до поточних 0,7 %). Сучасна поширеність урану-235 становить лише 0,72 %, чого недостатньо для роботи реактора з водним сповільнювачем без попереднього ізотопного збагачення. Таким чином, в даний час утворення природного ядерного реактора на Землі неможливе.

== Опис феномену ==

[[Ланцюгова реакція|Ланцюгова]] [[ядерна реакція]] [[Поділ ядра|розщеплення]] розпочалася й підтримувалася спонтанно в результаті виникнення необхідних і достатніх для неї умов, які були сформульовані [[Пол Курода|Полом Кадзуо Куродой]] ({{lang-en|Paul Kazuo Kuroda}}) — хіміком з Університету Арканзасу): в 1956 році<ref>{{статья |заглавие=On the Nuclear Physical Stability of the Uranium Minerals |издание=[[Journal of Chemical Physics|Journal of Chemical Physics]] |том=25 |страницы=781—782; 1295—1296 |doi=10.1063/1.1743058 |bibcode=1956JChPh..25..781K |язык=en |тип=journal |автор=Kuroda, P. K. |год=1956}}</ref>
* розмір родовища перевищує середню довжину пробігу [[нейтрон]]ів, які викликають розщеплення;
* концентрація [[уран-235|урану-235]] — достатня для реакції (близько 3 %);
* наявність [[Сповільнювач нейтронів|речовини, здатної сповільнювати нейтрони]], які випромінюються при розщепленні ядер урану, з тим, щоб вони ефективніше викликали розщеплення інших ядер;
* відсутність у масі руди помітних кількостей [[бор]]у, [[Літій|літію]] та інших елементів, які активно поглинають [[нейтрон]]и і можуть викликати зупинку ядерної реакції.
Усі ці умови склалися близько 2 млрд років тому принаймні на 16 ділянках у межах Окло та Окелобондо (сьогодні тут діють уранові шахти). Природні реактори працювали циклічно — вмикалися й вимикалися. Найбільш вірогідний механізм цього явища передбачає наявність [[ґрунтові води|ґрунтових вод]], які википали після того, як температура досягала критичного рівня. Вода діяла як сповільнювач нейтронів, і коли вона [[випаровування|випаровувалась]], ланцюгова реакція тимчасово припинялася, а після того як зона реакції остигала, в неї знову потрапляли ґрунтові води й ланцюгова ядерна реакція розщеплення, очевидно, поновлювалася. Періоди «увімкненого» стану реактора становили близько 30 хвилин, а «вимкненого» — 2,5 години<ref>{{статья |заглавие=Record of Cycling Operation of the Natural Nuclear Reactor in the Oklo/Okelobondo Area in Gabon |издание=[[Physical Review Letters]] |том=93 |номер=18 |страницы=182302 |doi=10.1103/PhysRevLett.93.182302 |pmid=15525157 |bibcode=2004PhRvL..93r2302M |язык=en |тип=journal |автор=Meshik, A. P.; et al. |год=2004}}</ref>. Цей механізм не дозволяв породам ні розплавитися, ні вибухнути та існував упродовж сотень тисяч років.

Сьогодні «феномен Окло» становить не лише науковий інтерес, а також є зразком природного довгострокового геологічного сховища [[Радіоактивні відходи|ядерних відходів]]. Тут проведено дослідження міграції продуктів ядерного розщеплення.

== Див. також ==
* [[Географія Габону]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література та джерела ==
* George A.Cowan. A Natural Fission Reactor // [[Scientific American]]. July 1976.
* Алекс Мешик. Древний ядерный реактор // В мире науки (Scientific American). № 2, 2006.
* [http://www.physics.isu.edu/radinf/Files/Okloreactor.pdf  The natural nuclear reactor at Oklo: A comparison with modern nuclear reactors, Radiation Information Network, April 2005] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170821173725/http://www.physics.isu.edu/radinf/Files/Okloreactor.pdf |date=21 серпня 2017 }}
* [https://web.archive.org/web/20100329090935/http://oklo.curtin.edu.au/ Oklo Fossil Reactors]
* [https://web.archive.org/web/20120115164630/http://www.aip.org/pnu/2004/split/706-1.html A Natural Nuclear Reactor In Gabon] {{ref-en}}
* [http://web.archive.org/web/*/http://www.ocrwm.doe.gov/factsheets/doeymp0010.shtml Oklo: Natural Nuclear Reactors]
* {{МГЕ}}

[[Категорія:Ядерні реактори]]
[[Категорія:Геологія Габону]]


text:
# Asparagus mollis
Asparagus mollis — вид рослин із родини холодкових (Asparagaceae).

## Середовище проживання
Ареал: зх. Капські провінції ПАР.

title: Asparagus mollis

wikitext:
{{Speciesbox |status= |status_system=iucn3.1 |image=No-image-uk.png |image_width=270px |taxon=Asparagus mollis|authority=(Oberm.) Fellingham & N.L.Mey., 1995}}
'''''Asparagus mollis''''' — [[вид (біологія)|вид]] рослин із родини [[Холодкові|холодкових]] (Asparagaceae).

== Біоморфологічна характеристика ==

== Середовище проживання ==
Ареал: зх. Капські провінції [[ПАР]]<ref name="POWO">{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:988333-1 |назва=''Asparagus mollis'' |вебсайт=Plants of the World Online |видавець=Kew Science |дата-доступу=23.05.2022}} {{ref-en}}</ref><ref>{{cite web |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/HBHJ |назва=''Asparagus mollis'' |вебсайт=Catalogue of Life |видавець= |дата-доступу=23.05.2022}} {{ref-en}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Квіткові-доробити}}
{{Taxonbar|from1=Q15522546|from2=Q96025560}}

[[Категорія:Холодок|mollis]]
[[Категорія:Флора Південно-Африканської Республіки]]
[[Категорія:Рослини, описані 1995]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Однодольні (Monocotyledon)

Порядок: Холодкоцвіті (Asparagales)

Родина: Холодкові (Asparagaceae)

Рід: Холодок (Asparagus)

Вид: A. mollis

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Asparagus mollis · (Oberm.) Fellingham & N.L.Mey., 1995


text:
# Сезон Швейцарської НЛБ 1948—1949
Національна ліга В 1948—1949 — 2-й чемпіонат Швейцарії з хокею (Національна ліга В), чемпіоном став клуб «Амбрі-Піотта».
Вісп — Амбрі-Піотта  1:2 (3:2, 0:12, 0:5 тех. поразка)

title: Сезон Швейцарської НЛБ 1948—1949

wikitext:
{{Картка
|ім'я         =
|стиль_тіла   =
|назва        = Сезон Швейцарської НЛБ 1948—1949
|стиль_назви  =
|угорі        =
|зображення   =
|стиль_зображення =
|підпис       =
|стиль_підпису =
|стиль_заголовків = background:#ccf;
|стиль_міток  =
|стиль_тексту =
|заголовок1 = Загальні відомості
|мітка2  = Країна
|текст2  = {{SUI}}
|мітка3  =
|текст3  =
|мітка4  = Кількість команд
|текст4  = 3
|мітка5  =
|текст5  =
|заголовок12 = Призери
|мітка13  = 1-е місце
|текст13  = [[Амбрі-Піотта]]
|мітка14  = 2-е місце
|текст14  = [[Вісп (хокейний клуб)|Вісп]]
|мітка15  = 3-є місце
|текст15  =
|заголовок23 =
|мітка24  =
|текст24  =
|мітка25  =
|текст25  =
|мітка26  =
|текст26  =
|мітка27  =
|текст27  =
|мітка28  =
|текст28  =
|мітка29  = Понизилися у класі
|текст29  = -
|заголовок34 =
|мітка35  =
|текст35  =
|мітка36  = Попередній сезон
|текст36  = [[Сезон Швейцарської НЛБ 1947—1948|1948]]
|мітка37  = Наступний сезон
|текст37  = [[Сезон Швейцарської НЛБ 1949—1950|1950]]
}}
'''Національна ліга В 1948—1949''' — 2-й [[чемпіонат Швейцарії з хокею]] ([[Швейцарська Національна ліга В|Національна ліга В]]), чемпіоном став клуб «[[Амбрі-Піотта]]».

[[Вісп (хокейний клуб)|Вісп]] — '''[[Амбрі-Піотта]] ''' 1:2 (3:2, 0:12, 0:5 тех. поразка)

== Джерела ==
* [http://www.hockeyarchives.info/Suisse1949.htm Архів 1949] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150924041804/http://www.hockeyarchives.info/Suisse1949.htm |date=24 вересня 2015 }} {{ref-fr}}

{{Швейцарська Національна ліга В}}

[[Категорія:Чемпіонат Швейцарії з хокею]]
[[Категорія:1948 у хокеї з шайбою|Швейцарія]]
[[Категорія:1949 у хокеї з шайбою|Швейцарія]]
[[Категорія:1948 у швейцарському спорті]]
[[Категорія:1949 у швейцарському спорті]]

title: Сезон Швейцарської НЛБ 1948—1949

Країна: Швейцарія

title: Призери

1-е місце: Амбрі-Піотта

2-е місце: Вісп