text:
# Левицька Параска Іванівна
Параска Іванівна Левицька (нар. 3 квітня 1939, село Угринів, тепер Тисменицького району Івано-Франківської області) — українська радянська діячка, швачка Івано-Франківської фабрики художніх виробів. Депутат Верховної Ради УРСР 7—10-го скликань.

## Біографія
З 1957 року — швачка-мотористка Станіславської (Івано-Франківської) фабрики художніх виробів імені Рози Люксембург.
Освіта вища. Закінчила Московську вищу школу профспілкового руху ВЦРПС.
Потім — на пенсії в місті Івано-Франківську.

## Нагороди
- ордени
- медалі

title: Левицька Параска Іванівна

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Левицька Параска Іванівна
| жінка                = так
| зображення           = Левицька Параска Іванівна.jpg
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      = 3.04.1939
| місце_народження     = село [[Угринів (Тисменицький район)|Угринів]], тепер [[Тисменицький район|Тисменицького району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[українка]]
| військове звання     =
| партія               =
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Левицька}}
'''Параска Іванівна Левицька''' (нар. [[3 квітня]] [[1939]], село [[Угринів (Тисменицький район)|Угринів]], тепер [[Тисменицький район|Тисменицького району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]) — українська радянська діячка, швачка Івано-Франківської фабрики художніх виробів. Депутат [[Верховна рада УРСР|Верховної Ради УРСР]] 7—10-го скликань.

== Біографія ==
З 1957 року — швачка-мотористка Станіславської (Івано-Франківської) фабрики художніх виробів імені Рози Люксембург.

Освіта вища. Закінчила Московську вищу школу профспілкового руху ВЦРПС.

Потім — на пенсії в місті Івано-Франківську.

== Нагороди ==
* ордени
* медалі

== Література ==
* Депутати Верховної Ради УРСР. 9-е скликання — 1975 р.

{{без джерел|дата=вересень 2021}}

[[Категорія:Уродженці Угринова (Тисменицький район)]]
[[Категорія:Персоналії:Івано-Франківськ]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 7-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 8-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 9-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 10-го скликання]]

title: Левицька Параска Іванівна

Народилася: 3 квітня 1939 (85 років) · село Угринів, тепер Тисменицького району Івано-Франківської області

Країна: СРСР

Національність: українка

Діяльність: політична діячка


text:
# Українсько-чорногорські відносини
Українсько-чорногорські відносини — це двосторонні відносини між Україною та Чорногорією у галузі міжнародної політики, зокрема, економіки, освіти, науки, культури тощо.
Україна визнала незалежність Чорногорії 15 червня 2006, дипломатичні відносини встановлено через більш ніж два місяці, 22 серпня 2006.
Посольство України в Чорногорії працює з 2008 року, Посольство Чорногорії в Україні відсутнє.

## Відносини у період Першої світової війни та Міжвоєння
В кінці січня 1918 про отримання від Румчороду повноважень на захист інтересів чорногорських громадян, що проживали в Одесі та її околицях, оголосило місцеве чорногорське товариство на чолі з І. П. Ускоковичем. Це було зроблено через відсутність в Одесі консульства Королівства Чорногорія. Товариство повідомило співгромадянам, що вони знаходяться під його захистом, і відзначило рішучість намірів відстоювати їх права, захищати від посягань на життя та житло, аж «до розстрілу тих, хто на це наважиться». Варто відзначити, що члени даного товариства стояли на позиціях об'єднання всіх сербів, хорватів і словенців на основі федеративного демократичного устрою, а саме товариство ставило собі за мету увійти в стосунки з існуючими в Росії чорногорськими товариствами, а в тих місцевостях, де таких немає, з окремим особами, щоб проводити пропаганду серед чорногорців про необхідність повернення до Чорногорії, де були відсутні або слабкі інтелектуальні сили. Останні дані про діяльність даного товариства зафіксовані в березні 1918 року, коли в Одесі була ліквідована радянська влада.
В період Української Держави закон про українське громадянство, прийнятий 2 липня 1918 року, передбачав, що за принципом взаємності Україна повинна вимагати, щоб українські громадяни в Чорногорії не підлягали військовому призову.
Після перемоги в Україні Антигетьманського повстання контакти з Директорією Української Народної Республіки налагодив Київський чорногорський комітет з надання допомоги біженцям, очолюваний Радуновичем. На його прохання 2 січня 1919 року Рада народних міністрів УНР асигнувала кошти на субсидії за кількістю біженців для евакуації біженців-чорногорців на батьківщину, а 5 березня його голова направив Директорії звернення «про прийняття Директорією Української Народної Республіки під свій захист чорногорських підданих, які живуть на території України».

wikiname: ukwiki

title: Українсько-чорногорські відносини

in_language: uk

wikitext:
{{Міжнародні відносини
|Назва = Українсько-чорногорські відносини
|Країна1 = Чорногорія
|Країна2 = Україна
|Колір1 = green
|Колір2 = orange
}}

'''Українсько-чорногорські відносини''' — це [[двосторонні відносини]] між [[Україна|Україною]] та [[Чорногорія|Чорногорією]] у галузі міжнародної політики, зокрема, економіки, освіти, науки, культури тощо.

Україна визнала незалежність Чорногорії 15 червня 2006, дипломатичні відносини встановлено через більш ніж два місяці, 22 серпня 2006.

[[Посольство України в Чорногорії]] працює з 2008 року, Посольство Чорногорії в Україні відсутнє<ref name="mfa#ukraine-montenegro">{{cite web |url= http://montenegro.mfa.gov.ua/ua/ukraine-montenegro/diplomacy |назва= Україна та Чорногорія. Політичні відносини |автор=  |дата=  |видавець= Посольство України в Чорногорії |дата-доступу= 10 березня 2016 |мова=  |archive-date= 10 червня 2016 |archive-url= https://web.archive.org/web/20160610100509/http://montenegro.mfa.gov.ua/ua/ukraine-montenegro/diplomacy }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160610100509/http://montenegro.mfa.gov.ua/ua/ukraine-montenegro/diplomacy |date= 10 червня 2016 }}</ref>.

== Відносини у період Першої світової війни та Міжвоєння==
[[Файл:Deribasivska St., 22-1.jpg|thumb|[[Будинки Ісаковича]] — будівля, в якій у 1918 функціонувала Канцелярія чорногорського товариства. [[Україна]], [[Одеса]], перехрестя [[Вулиця Дерибасівська|вул. Дерибасівської]] та [[Гаванна вулиця (Одеса)|Гаванної]]]]

В кінці січня 1918 про отримання від [[Румчород]]у повноважень на захист інтересів чорногорських громадян, що проживали в [[Одеса|Одесі]] та її околицях, оголосило місцеве чорногорське товариство на чолі з І. П. Ускоковичем. Це було зроблено через відсутність в Одесі консульства [[Королівство Чорногорія|Королівства Чорногорія]]. Товариство повідомило співгромадянам, що вони знаходяться під його захистом, і відзначило рішучість намірів відстоювати їх права, захищати від посягань на життя та житло, аж «до розстрілу тих, хто на це наважиться»<ref name="Матяш">Матяш І. Іноземні представництва в Україні (1917–1919 рр.): державна місія та повсякденність / НАН України. Інститут історії України; Наукове товариство історії дипломатії та міжнародних відносин. ‒ Київ: Інститут історії України, 2019. ‒ 556 с.</ref>. Варто відзначити, що [[Білаші (Чорногорія)|члени даного товариства]] стояли на [[Югославізм|позиціях об'єднання всіх сербів, хорватів і словенців на основі федеративного демократичного устрою]], а саме товариство ставило собі за мету увійти в стосунки з існуючими в Росії чорногорськими товариствами, а в тих місцевостях, де таких немає, з окремим особами, щоб проводити пропаганду серед [[Чорногорці|чорногорців]] про необхідність повернення до Чорногорії, де були відсутні або слабкі інтелектуальні сили. Останні дані про діяльність даного товариства зафіксовані в березні 1918 року, коли в Одесі була ліквідована [[Одеська радянська республіка|радянська влада]]<ref>{{Cite web |url=http://er.dduvs.in.ua/bitstream/123456789/5079/1/ЯдловськаОС_Монографія.pdf |title=Ядловська Ольга. Національні меншини Півдня України в контексті політичної діяльності (початок ХХ ст. – 1918 р.): монографія / Ольга Ядловська. – Дніпро. Видавець: Біла К. О., 2020. – 284 с. |accessdate=4 квітня 2022 |archive-date=31 березня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220331163417/https://er.dduvs.in.ua/bitstream/123456789/5079/1/ЯдловськаОС_Монографія.pdf }}</ref>.

В період [[Українська Держава|Української Держави]] закон про українське громадянство, прийнятий 2 липня 1918 року, передбачав, що за принципом взаємності Україна повинна вимагати, щоб українські громадяни в Чорногорії не підлягали військовому призову<ref name="Матяш"/>.

Після перемоги в Україні [[Антигетьманське повстання (1918)|Антигетьманського повстання]] контакти з [[Директорія Української Народної Республіки|Директорією Української Народної Республіки]] налагодив Київський чорногорський комітет з надання допомоги біженцям, очолюваний Радуновичем. На його прохання 2 січня 1919 року Рада народних міністрів УНР асигнувала кошти на субсидії за кількістю біженців для евакуації біженців-чорногорців на батьківщину, а 5 березня його голова направив Директорії звернення «про прийняття Директорією Української Народної Республіки під свій захист чорногорських підданих, які живуть на території України»<ref name="Матяш"/><ref>{{Cite web |url=http://history.org.ua/LiberUA/966-7601-78-1/966-7601-78-1.pdf |title=Директорія, Рада Народних Міністрів Української Народної Республіки. Листопад 1918 — листопад 1920 pp.: Док. і матеріали. У 2-х томах, 3-х частинах. — Том 1 / Упоряд.: В. Верстюк (керівник) та ін.— К.: Видавництво імені Олени Теліги, 2006 |accessdate=17 липня 2021 |archive-date=30 грудня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171230021327/http://history.org.ua/LiberUA/966-7601-78-1/966-7601-78-1.pdf }}</ref>.

== Див. також ==
* [[Міжнародні відносини України]]
* [[Міжнародні відносини Чорногорії]]
* [[Українці в Чорногорії]]
* [[Зона вільної торгівлі між Україною та Чорногорією]]

== Джерела ==
== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{cite web |url= http://montenegro.mfa.gov.ua/ua/ukraine-montenegro/diplomacy |назва= Україна та Чорногорія. Політичні відносини |автор=  |дата=  |видавець= Посольство України в Чорногорії |дата-доступу= 10 березня 2016 |мова=  |archive-date= 10 червня 2016 |archive-url= https://web.archive.org/web/20160610100509/http://montenegro.mfa.gov.ua/ua/ukraine-montenegro/diplomacy }}

{{diplomacy-stub}}
{{Українські відносини}}
{{Чорногорські відносини}}

[[Категорія:Українсько-чорногорські відносини]]

title: Українсько-чорногорські відносини

· Чорногорія: · Україна


text:
# Приведа Олександра Олександрівна
Олександра Олександрівна Приве́да (19 квітня 1955, м. Бучач, Тернопільська область — 24 серпня 2024, м. Львів) — українська мисткиня.

## Життєпис
Народилася  19 квітня 1955 року в м. Бучач, Тернопільська область (нині Україна).
Закінчила Бучацьку дитячу художню школу, Львівські училище ім. Івана Труша (1974) та інститут прикладного мистецтва (1982). Член Національної спілки художників України з 1992 року. Проживала і працювала у Львові. Від 1974 року брала участь у виставках, зокрема, у містах Києві, Львові, Тернополі (ТОХМ, виставляла писанки), також в Італії, Латвії, Чехії, Німеччині, Литві. Потім емігрувала та працює в США (зокрема, у Сіетлі).
Померла у Львові, похована на 21 полі Личаківського цвинтаря.

title: Приведа Олександра Олександрівна

wikitext:
{{Othernames|Приведа}}
{{Особа
|ім'я              = Олександра Приведа
|оригінал імені    =
|жінка             = 1
|місце_проживання  =
|інші_імена        =
|псевдонім         =
|прізвисько        =
|зображення        =
|розмір_зображення =
|підпис_зображення =
|ім'я_при_народженні =
|дата_народження   = 19.4.1955
|місце_народження  = [[Бучач]], [[Тернопільська область]]
|дата_смерті       =
|місце_смерті      =
|причина_смерті    =
|дата смерті       = 24 серпня 2024
|місце смерті      = м.Львів
|поховання         = Личаківський цвинтар.
|громадянство      = {{UKR}}
|підданство        =
|національність    = українка
|Alma_mater        =
|відомий_(відома)  = мисткиня
|рід_діяльності    =
|титул             =
|посада            =
|військове звання  =
|платня            =
|статки            =
|термін            =
|попередник        =
|наступник         =
|партія            =
|головував_(-ла)   =
|конфесія          =
|батько            =
|мати          =
|рід               =
|родичі            =
|дружина           =
|чоловік           =
|діти              =
|автограф          =
|розмір_автографа  =
|підпис            =
|нагороди          = <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
|сторінка_в_інтернеті =
|примітки          =
|зріст             =
|вага              =
|герб              =
|підпис_герба      =
}}
[[Файл:Могила мисткині Олександри Приведи..jpg|міні|Могила мисткині Олександри Приведи.]]
'''Олександра Олександрівна Приве́да''' ([[19 квітня]] [[1955]], м. [[Бучач]], [[Тернопільська область]] — 24 серпня 2024, м. Львів) — українська мисткиня.

== Життєпис ==
Народилася  [[19 квітня]] [[1955]] року в м. [[Бучач]], [[Тернопільська область]] (нині [[Україна]]).

Закінчила [[Бучацька дитяча художня школа|Бучацьку дитячу художню школу]], Львівські [[Львівський державний коледж декоративного і ужиткового мистецтва імені Івана Труша|училище]] ім. [[Іван Труш|Івана Труша]] (1974) та інститут прикладного мистецтва (1982). Член [[Національна спілка художників України|Національної спілки художників України]] з 1992 року. Проживала і працювала у Львові. Від 1974 року брала участь у виставках, зокрема, у містах Києві, Львові, Тернополі ([[Тернопільський обласний художній музей|ТОХМ]], виставляла [[писанки]]), також в Італії, Латвії, Чехії, Німеччині, Литві. Потім емігрувала та працює в [[США]] (зокрема, у [[Сіетл]]і).<ref>{{Cite web |url=http://immigrada.de/?p=17416 |title=Архівована копія |accessdate=20 грудня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20151222130831/http://immigrada.de/?p=17416 |archivedate=22 грудня 2015 |deadurl=yes }}</ref><ref>''Дуда І., Мельничук Б.'' Приведа Олександра Олександрівна… — С. 136.</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.uaws.org/Documents/2011-01-14_PJ_Kolyada_ukr.pdf |title=Український Американський клуб штату Вашингтон |accessdate=2015-12-20 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20151222104845/http://www.uaws.org/Documents/2011-01-14_PJ_Kolyada_ukr.pdf |archivedate=2015-12-22 |deadurl=yes }}</ref>

Померла у Львові, похована на 21 полі Личаківського цвинтаря.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
{{Вікіпосилання
|Портал             = Тернопільщина
}}
* ''Дуда І., Мельничук Б.'' Приведа Олександра Олександрівна // {{ТЕС|3|136}}

{{bio-stub}}
[[Категорія:Уродженці Бучача]]
[[Категорія:Випускники Бучацької дитячої художньої школи]]
[[Категорія:Випускники Львівського коледжу декоративного і ужиткового мистецтва]]
[[Категорія:Випускники Львівської національної академії мистецтв]]
[[Категорія:Членкині Національної спілки художників України]]
[[Категорія:Українки США]]
[[Категорія:Поховані на Личаківському цвинтарі]]

title: Олександра Приведа

Народилася: 19 квітня 1955 · Бучач, Тернопільська область

Померла: 24 серпня 2024 (69 років) · м.Львів

Поховання: Личаківський цвинтар.

Громадянство: Україна

Відома завдяки: мисткиня

Alma mater: Львівська національна академія мистецтв

П: Портал «Тернопільщина»

CMNS: Файли у Вікісховищі?


text:
# Rhizospalax
Rhizospalax — рід вимерлих гризунів з Європи, які вважаються далекими родичами сучасних бобрів. Це єдиний представник родини Rhizospalacidae.

title: Rhizospalax

wikitext:
{{Automatic taxobox
| fossil_range = пізній [[олігоцен]]
| display_parents = 3
| parent_authority = Thaler, 1966
| taxon = Rhizospalax
| authority = Miller & Gidley, 1919}}
'''''Rhizospalax''''' — [[рід (біологія)|рід]] вимерлих гризунів з [[Європа|Європи]], які вважаються далекими родичами сучасних бобрів. Це єдиний представник родини Rhizospalacidae.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Доісторичні гризуни}}
{{Taxonbar|from=Q7320786}}

[[Категорія:Ссавці олігоцену]]
[[Категорія:Викопні гризуни]]
[[Категорія:Роди ссавців]]
[[Категорія:Викопні ссавці Європи]]
[[Категорія:Вимерлі тварини, описані 1919]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клада: Синапсиди (Synapsida)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Ряд: Мишоподібні (Rodentia)

Підряд: Бобровиді (Castorimorpha)

Надродина: Castoroidea

Родина: †Rhizospalacidae · Thaler, 1966

Рід: †Rhizospalax · Miller & Gidley, 1919


text:
# Гіппократові серпки
Гіппокра́тові серпки́ — утворені двома дугами з різним радіусом фігури, які описав Гіппократ Хіоський в V столітті до н. е. Їх особливість в тому, що ці фігури можливо квадратурувати, тобто за допомогою циркуля і лінійки можна побудувати рівновеликі їм прямокутники. Гіппократ сподівався на цьому шляху вирішити проблему квадратури круга.
Гіппократ отримав три квадратуровані серпки. Даніель Бернуллі в «Математичних вправах» (1724) вказав умову, яку повинні задовольняти алгебраїчно квадратуровні серпки, і привів рівняння, що дає четверту. Трохи пізніше, фінський математик М. Й. Валленіус (1766) і незалежно від нього Л. Ейлер (1771) також виявили ту ж четверту і на додаток до неї, ще п'яту. У 1840 році Томас Клаузен незалежно виявив і досліджував ті ж два негіппократових типи квадратуровних серпків. Пізніше, в 1930-і роки, М. Г. Чеботарьов і А. В. Дороднов довели, що інших типів квадратуровних серпків, крім зазначених п'яти, не існує.
П'яти типам квадратуровних серпків відповідають такі відношення зовнішньої і внутрішньої дуг серпків.
Відкриті Гіппократом. 2:1; 3:2; 3:1. Кути: (180°:90°), (160,9°:107,2°), (205,6°:68,5°).
Дві наступні. 5:1; 5:3. Кути: (234.4°:46.9°) і (168.0°:100.8°).

title: Гіппократові серпки

wikitext:
{{вичитати|дата=липень 2018}}
[[Файл:Lune.svg|thumb|400px|Гіппократовим серпком є ліва верхня заштрихована область. Її площа дорівнює площі заштрихованого трикутника в правій частині знизу.]]

'''Гіппокра́тові серпки́'''<ref>[https://flowpaper.com/flipbook/Hmara_shlyahamy_matem_5-93YRB#page=99 Гіппократові серпки // Шляхами математики: Хрестоматія для учнів 5-9 кл. / Упоряд. Т.М. Хмара. - К., 1999.]</ref><ref>Гіппократові серпки // Математич. хрестоматія. – Київ : Радянська школа, 1968.</ref><ref>[https://goroh.pp.ua/Тлумачення/гіппократів Гіппократів] // [[Великий тлумачний словник сучасної української мови]] — Видавництво «Перун», 2005.</ref> — утворені двома [[Дуга кола|дугами]] з різним радіусом [[Геометрична фігура|фігури]], які описав [[Гіппократ Хіоський]]<ref>{{Cite book|url=https://archive.org/details/journeythroughge00dunh_0|title=Journey through genius : the great theorems of mathematics|last=1947-|first=Dunham, William,|date=1991, ©1990|publisher=Penguin Books|location=New York|isbn=014014739X|oclc=24168395|url-access=registration}}</ref> в [[V століття до н. е.|V столітті до н. е.]] Їх особливість в тому, що ці фігури можливо [[Квадратура|квадратурувати]], тобто за допомогою циркуля і лінійки можна побудувати рівновеликі їм прямокутники. Гіппократ сподівався на цьому шляху вирішити проблему [[Квадратура круга|квадратури круга]].

Гіппократ отримав три квадратуровані серпки. [[Даніель Бернуллі]] в «Математичних вправах» (1724) вказав умову, яку повинні задовольняти алгебраїчно квадратуровні серпки, і привів рівняння, що дає четверту. Трохи пізніше, фінський математик М. Й. Валленіус (1766) і незалежно від нього [[Леонард Ейлер|Л. Ейлер]] (1771) також виявили ту ж четверту і на додаток до неї, ще п'яту. У 1840 році Томас Клаузен незалежно виявив і досліджував ті ж два негіппократових типи квадратуровних серпків. Пізніше, в 1930-і роки, [[Чеботарьов Микола Григорович|М. Г. Чеботарьов]] і А. В. Дороднов довели, що інших типів квадратуровних серпків, крім зазначених п'яти, не існує.<ref>{{Cite book|title=The Evolution of Integration|last=Shenitzer, A., Steprans, J.|first=|year=1994|publisher=Amer. Math. Monthly 101|location=|pages=|language=Англійська|isbn=}}</ref>

П'яти типам квадратуровних серпків відповідають такі відношення зовнішньої і внутрішньої дуг серпків.

Відкриті Гіппократом. 2:1; 3:2; 3:1. Кути: (180°:90°), (160,9°:107,2°), (205,6°:68,5°).

Дві наступні. 5:1; 5:3. Кути: (234.4°:46.9°) і (168.0°:100.8°).

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Планіметрія]]
[[Категорія:Давньогрецька математика]]


text:
# Кінгсбері (Невада)
Кінгсбері (англ. Kingsbury) — переписна місцевість (CDP) в США, в окрузі Дуглас штату Невада. Населення — 2313 особи (2020).

## Географія
Кінгсбері розташоване за координатами 38°59′27″ пн. ш. 119°53′1″ зх. д. / 38.99083° пн. ш. 119.88361° зх. д. (38.990927, -119.883673).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році переписна місцевість мала площу 56,49 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у переписній місцевості мешкали 2152 особи в 1038 домогосподарствах у складі 549 родин. Густота населення становила 38 осіб/км².  Було 1868 помешкань (33/км²).
Расовий склад населення:
| - 91,0 % — білих - 2,0 % — азіатів - 0,6 % — корінних американців - 0,4 % — чорних або афроамериканців - 0,3 % — вихідців з тихоокеанських островів - 2,6 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 3,1 %. Частка іспаномовних становила 7,9 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 14,7 % — особи молодші 18 років, 72,1 % — особи у віці 18—64 років, 13,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,7 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 134,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 132,7 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 80 568 доларів США (медіана — 64 347), а середній дохід на одну сім'ю — 97 538 доларів (медіана — 90 809). Медіана доходів становила 61 573 долари для чоловіків та 41 324 долари для жінок. За межею бідності перебувало 5,8 % осіб, у тому числі 0,0 % дітей у віці до 18 років та 4,3 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 1107 осіб. Основні галузі зайнятості: мистецтво, розваги та відпочинок — 31,3 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 14,7 %, фінанси, страхування та нерухомість — 8,4 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 7,9 %.

title: Кінгсбері (Невада)

wikitext:
{{Otherplaces|Кінгсбері}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = переписна місцевість
|українська назва   = Кінгсбері
|оригінальна назва  = {{lang-en|Kingsbury}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Kingsbury - panoramio (23).jpg
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Невада
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Дуглас (округ, Невада)|Дуглас]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 56,49
|висота центру НП   = 2197
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 38,10
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −8
|DST                    = −7
|телефонний код         = 775
|поштовий індекс        = 89448
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 3238000
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Кінгсбері''' ({{lang-en|Kingsbury}}) — [[переписна місцевість]] (''CDP'') в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Дуглас (округ, Невада)|Дуглас]] штату [[Невада]]. Населення — 2313 особи (2020).

== Географія ==
Кінгсбері розташоване за координатами {{Coord|38|59|27|N|119|53|1|W|type:city_region:US-DE}} (38.990927, -119.883673){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році переписна місцевість мала площу 56,49 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align =  left
| 2010 = 2152
| 2020 = 2313
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2016|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у переписній місцевості мешкали {{formatnum:2152}} особи в {{formatnum:1038}} домогосподарствах у складі 549 родин. [[Густота населення]] становила 38 осіб/км².  Було 1868 помешкань (33/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 91,0 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 2,0 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,6 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,4 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,3 % — вихідців з [[Тихий океан|тихоокеанських островів]]
* 2,6 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 3,1 %. Частка іспаномовних становила 7,9 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 14,7 % — особи молодші 18 років, 72,1 % — особи у віці 18—64 років, 13,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,7 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 134,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 132,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:80568}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:64347}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:97538}} доларів (медіана — {{formatnum:90809}}). Медіана доходів становила {{formatnum:61573}} долари для чоловіків та {{formatnum:41324}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 5,8 % осіб, у тому числі 0,0 % дітей у віці до 18 років та 4,3 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:1107}} осіб. Основні галузі зайнятості: мистецтво, розваги та відпочинок — 31,3 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 14,7 %, фінанси, страхування та нерухомість — 8,4 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 7,9 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}
{{Commonscat|Kingsbury, Nevada}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Дуглас (округ, Невада)}}

[[Категорія:Переписні місцевості Невади]]
[[Категорія:Населені пункти округу Дуглас (Невада)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Невада

Округ: Дуглас

Густота населення: 38,10 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−8, влітку UTC-7


text:
# Процес знищення
Процес знищення (ісп. La Cucaracha) — американський фільм 1998 року.

## Сюжет
У всьому наслідуючи свого кумира, Ернеста Хемінгуея, початківець письменник Волтер Пул їде до Мексики. Однак там він стає жертвою пограбування. Про літературу доводиться забути, а всі сили кинути на боротьбу за виживання. Живучи в напівзруйнованій халупі, Волтер мріє про славу та багатство. Несподівано йому пропонують заробити солідні гроші, зробившись найманим вбивцею.

## У ролях
| Актор              | Роль              |
| ------------------ | ----------------- |
| Ерік Робертс       | Волтер Пул        |
| Жоакім де Алмейда  | Хосе Герра        |
| Віктор Ріверс      | Герберто Ортега   |
| Джеймс МакМанус    | Луї Грейвс        |
| Тара Креспо        | Лурдес Агірре     |
| Майкл Пенья        | санітар           |
| Енріке Рінальдо    | Мануель           |
| Аікса Мальдонадо   | жінка пацієнт     |
| Ана Мерседес       | власник готелю    |
| Фелісія Камріані   | дружина Луї       |
| Армандо Хосе Дюран | федерал           |
| Алехандро Патіно   | продавець фруктів |
| Фред Херрера       | Трубадури Маріачі |
| Феліпе Де Ла Роза  | Трубадури Маріачі |
| Ансельмо Рівера    | Трубадури Маріачі |
| Маго Мендоза       | Трубадури Маріачі |
| Джозеф Брулей      | Трубадури Маріачі |

title: Процес знищення

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Процес знищення
| оригінальна назва = La Cucaracha
| жанр              = [[трилер]], [[кінокомедія]], [[драма (жанр)|драма]], [[Кримінальний фільм|кримінал]]
| режисер           = [[Джек Перез]]
| продюсер          = [[Майкл А. Кандела]]
[[Бетсі Чассе]]
[[Еллен Ервін]]
[[Девід Форрест]]
[[Річард Манн]]
[[Бо Роджерс]]
[[Майкл Шевлофф]]
[[Ден Йорк]]
| сценарист         = [[Джеймс МакМанус]]
| на основі         =
| актори            =
| композитор        = [[Марті Девіч]]
| оператор          = [[Шон Морер]]
| художник          = [[Рейко Кобаясі]]
[[Ілейн Монтальво]]
[[Сюзен Кетчер]]
| монтаж            = [[Джон Паке]]
| кінокомпанія      = 7.23 Productions
Flashpoint
White Rose
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 95 хв.
| мова              = англійська
іспанська
| країна            = {{USA}}
| рік               = 1998
| дата виходу       =
| кошторис          = $3 000 000
| касові збори      = {{USA}} $32 142
| ідентифікатор     = 157913
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
| зображення= La Cucaracha DVD cover.jpg
}}
'''Процес знищення''' ({{lang-es|La Cucaracha}}) — американський фільм 1998 року.

== Сюжет ==
У всьому наслідуючи свого кумира, Ернеста Хемінгуея, початківець письменник Волтер Пул їде до Мексики. Однак там він стає жертвою пограбування. Про літературу доводиться забути, а всі сили кинути на боротьбу за виживання. Живучи в напівзруйнованій халупі, Волтер мріє про славу та багатство. Несподівано йому пропонують заробити солідні гроші, зробившись найманим вбивцею.

== У ролях ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях|[[Ерік Робертс]]||Волтер Пул}}
{{ВРолях|[[Жоакім де Алмейда]]||Хосе Герра}}
{{ВРолях|[[Віктор Ріверс]]|| Герберто Ортега}}
{{ВРолях|[[Джеймс МакМанус]]||Луї Грейвс}}
{{ВРолях|[[Тара Креспо]]||Лурдес Агірре}}
{{ВРолях|[[Майкл Пенья]]||санітар}}
{{ВРолях|[[Енріке Рінальдо]]||Мануель}}
{{ВРолях|[[Аікса Мальдонадо]]||жінка пацієнт}}
{{ВРолях|[[Ана Мерседес]]||власник готелю}}
{{ВРолях|[[Фелісія Камріані]]||дружина Луї}}
{{ВРолях|[[Армандо Хосе Дюран]]||федерал}}
{{ВРолях|[[Алехандро Патіно]]||продавець фруктів}}
{{ВРолях|[[Фред Херрера]]||Трубадури Маріачі}}
{{ВРолях|[[Феліпе Де Ла Роза]]||Трубадури Маріачі}}
{{ВРолях|[[Ансельмо Рівера]]||Трубадури Маріачі}}
{{ВРолях|[[Маго Мендоза]]||Трубадури Маріачі}}
{{ВРолях|[[Джозеф Брулей]]||Трубадури Маріачі}}
{{ВРоляхНиз}}

== Посилання ==
* {{IMDb title|157913}}
* {{Amg title|la-cucaracha-v162739}}
* {{Rotten-tomatoes|1096098-la_cucaracha}}
* {{mojo title|lacucaracha}}

[[Категорія:Фільми США 1998]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми іспанською мовою]]
[[Категорія:Кінокомедії США]]
[[Категорія:Фільми-трилери США]]
[[Категорія:Фільми-драми США]]
[[Категорія:Кримінальні фільми США]]

title: La Cucaracha

Жанр: трилер, кінокомедія, драма, кримінал

Режисер: Джек Перез

Продюсер: Майкл А. Кандела · Бетсі Чассе · Еллен Ервін · Девід Форрест · Річард Манн · Бо Роджерс · Майкл Шевлофф · Ден Йорк

Сценарист: Джеймс МакМанус

У головних · ролях: Ерік Робертс, Жоакім ді Алмейдаd, Віктор Ріверсd і Майкл Пенья

Оператор: Шон Морер

Композитор: Марті Девіч

Монтаж: Джон Паке

Художник: Рейко Кобаясі · Ілейн Монтальво · Сюзен Кетчер

Кінокомпанія: 7.23 Productions · Flashpoint · White Rose

Мова: англійська · іспанська


text:
# Операція «Кокскрю»
Операція «Кокскрю» (англ. Operation Corkscrew) — морська десантна операція з висадки британських військ на італійський острів Пантеллерія, розташований між Сицилією та Тунісом 11 червня 1943 року під час Другої світової війни. Водночас проводилися операції із захоплення іншої групи італійських островів — Лампедузи, Лінози, Лампіоне.
Операція «Кокскрю» стала першою в історії Другої світової війни операцією союзників із захоплення власної території країни Осі і мала надважливе значення для майбутніх операцій на Середземноморському театрі дій, у першу чергу у прийдешній висадці на Сицилію. До того ж опанування островом надавало англо-американцям можливості позбавити Люфтваффе їхнього аеродрому на Пантеллерії, тим самим звільнивши морські шляхи для підтримки операції на Сицилії, послаблюючи облогу Мальти і відкриваючи вільний перехід до Індії через Суецький канал. Відновлення контролю Великою Британією над водами Східного/Центрального Середземномор'я сприяло тому, що подорож до Порт-Саїду, яка до того вважалася небезпечною й вимагала переходу обхідним шляхом навколо мису Доброї Надії, що було в чотири рази більше за середземноморський шлях — відстань у 25 000 миль на відміну від 6 300.

## Хід операції
Операція «Кокскрю» стала логічним завершенням перемоги союзних військ у Північній Африці й розгрому усіх сил супротивника на континенті. Після капітуляції італійсько-німецьких військ у Північній Африці між 11 і 12 травня 1943 союзники почали підготовку до вторгнення в Італію, як було вирішене на конференції в Касабланці.
З підготовкою до висадки морського десанту на італійський острів Сицилія, англо-американське командування розробило і підготувало невелику за масштабом морську операцію по захопленню Пантеллерії, як проміжного пункту на шляху до головної цілі. Вперше плани окупувати цей італійський острів розроблялися ще наприкінці 1940 року (Операція «Уоркшор»), але вторгнення було скасоване. 18 грудня 1940 року на Гібралтарі зосередилися головні сили десанту й конвой готувався до відплиття з Гібралтарської протоки для початку операції на 28 число. Однак, об 11-ї години розвідка доповіла, що оцінка ризику успішності операції різко змінилася, коли надійшла інформація про зосередження німецьких пікіруючих бомбардувальників на Сицилії.
До уваги союзників Пантеллерія повернулася на початку 1943 року, коли у ході запланованого вторгнення на Сицилію, союзна розвідка виявила радіолокатори і аеродромну інфраструктуру на острові й визначила їх яка реальну загрозу для успіху операції «Хаскі». Італійський гарнізон на острові становив близько 12 000 осіб, що спиралися на потужну оборонну систему добре оснащених та підготовлених опорних пунктів, до того ж посилених 21 артилерійською батареєю різних калібрів. Союзне командування ухвалило рішення скористатися такою можливістю перед значно більшою висадкою військ на Сицилію та проаналізувати питання організації взаємодії під час висадки з моря десанту між військово-морським та повітряним компонентами вторгнення на сильно укріплену оборону. До того ж було вирішено, подивитися, чи можливо примусити гарнізон острову до капітуляції шляхом масованого бомбардування з повітря та моря. За умови неможливості досягнення таких цілей, вторгнення десанту планувалося на 11 червня.
Розпочинаючи з кінця травня, острів піддавався потужним, неухильно зростаючим бомбардуванням. З 8 травня по 11 червня завдано 285 бомбових ударів винищувачами-бомбардувальниками, середніми і важкими бомбардувальниками, які скинули загалом 6202 тонни бомб на острів. З 80 артилерійських систем, що перебували на острові, 43 були пошкоджені, зокрема 10 не підлягали ремонту.
8 червня 1943 оперативна група Королівського флоту з 5 крейсерів, 8 есмінців і 3 торпедних катерів здійснила обстріл головного порту на острові з моря. За результатами удару ВМС з борту флагманського корабля крейсеру «Аврора» під прапором адмірала Е.Каннінгема особисто спостерігав Головнокомандувач союзними військами генерал Д.Ейзенхауер.
Гарнізон італійських військ на Пантеллерії отримав від супротивника 2 ультиматуми, на які не відповів, і 11 червня розпочалася висадка морського десанту. Як з'ясувалося пізніше, командир італійців Джино Павезі напередодні увечері бомбардував Рим з питанням дозволити скласти зброю перед переважаючими силами ворога, і отримав цей дозвіл лише зранку перед початком висадки британських військ на острів.
За годину до наближення десантно-висадочних засобів до берегової смуги, бойові кораблі ескорту відкрили потужний вогонь по усіх виявлених вогневих точках італійців. Коли перші з британських командос висадилися, італійці здалися. Як писав пізніше Вінстон Черчилль у своїх мемуарах, що єдиною жертвою британців був солдат, якого вкусив мул.

## Відео
- Operation Corkscrew — Italian Invasion WW2

36°47′27″ пн. ш. 11°59′28″ сх. д. / 36.79083° пн. ш. 11.99111° сх. д.

title: Операція «Кокскрю»

wikitext:
{{Infobox Military Conflict
|conflict       = <big>Операція «Кокскрю»
Operation Corkscrew
|partof         = [[Сицилійська операція]]
[[Італійська кампанія (1943—1945)|Італійська кампанія]]
|image          = Men of 1st Battalion advance past a burning fuel store on Pantelleria.jpg
|size           = 300px
|caption        = Британська [[піхота]] в ході операції на острові [[Пантеллерія]]. [[11 червня]] [[1943]]
|date           = [[11 червня]] [[1943]]
|place          = [[Пантеллерія]], [[Італія]]
|result         = Рішуча перемога союзників; окупація британцями італійського острову
|combatant1     = <big>'''[[Антигітлерівська коаліція|Союзники]]:'''</big>
{{GBR}}
|combatant2     = <big>'''[[Країни Осі]]:'''</big>
{{ITAold}}
|commander1     = {{Прапорець|GBR}} [[Вальтер Клаттербак]]
|commander2     = {{Прапорець|ITA|1861}} [[Джино Павезі]]
|units1         = [[Полк]] Герцога Веллінгтонського
|units2         = гарнізон острову
|strength1      = 14 000
|strength2      = 12 000
|casualties1    = незначні
|casualties2    = 40 вбито, 150 поранено; решта [[військовополонений|військовополонені]]
}}
{{Італійська кампанія (1943—1945)}}
'''Операція «Кокскрю»''' ({{lang-en|Operation Corkscrew}}) — [[морська десантна операція]] з висадки британських військ на італійський острів [[Пантеллерія]], розташований між [[Сицилія|Сицилією]] та [[Туніс]]ом [[11 червня]] [[1943]] року під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Водночас проводилися операції із захоплення іншої групи італійських островів — [[Лампедуза|Лампедузи]], [[Ліноза|Лінози]], [[Лампіоне]].

Операція «Кокскрю» стала першою в історії Другої світової війни операцією союзників із захоплення власної території [[країни Осі]] і мала надважливе значення для майбутніх операцій на [[Середземноморський, Близькосхідний і Африканський театри воєнних дій Другої світової війни|Середземноморському театрі дій]], у першу чергу у прийдешній висадці на Сицилію. До того ж опанування островом надавало англо-американцям можливості позбавити [[Люфтваффе]] їхнього аеродрому на [[Пантеллерія|Пантеллерії]], тим самим звільнивши морські шляхи для підтримки [[Сицилійська операція|операції на Сицилії]], послаблюючи [[облога Мальти|облогу Мальти]] і відкриваючи вільний перехід до [[Британська Індія|Індії]] через [[Суецький канал]]. Відновлення контролю Великою Британією над водами [[Середземномор'я|Східного/Центрального Середземномор'я]] сприяло тому, що подорож до [[Порт-Саїд]]у, яка до того вважалася небезпечною й вимагала переходу обхідним шляхом навколо [[мис Доброї Надії|мису Доброї Надії]], що було в чотири рази більше за середземноморський шлях — відстань у 25 000 миль на відміну від 6 300.
{{Карта розташування+|Італія|width=270|float=right|caption=Район проведення операції|places=
{{Карта розташування~|Італія|lat=36.8333|long=11.95|label='''[[Пантеллерія]]'''|position=down}}
}}

== Хід операції ==
Операція {{comment|«Кокскрю»|Штопор}} стала логічним завершенням перемоги союзних військ [[Північно-Африканська кампанія|у Північній Африці]] й розгрому усіх сил супротивника на континенті. Після [[Туніська кампанія|капітуляції італійсько-німецьких військ у Північній Африці]] між 11 і 12 травня 1943 союзники почали підготовку до вторгнення в Італію, як було вирішене на [[Касабланкська конференція|конференції в Касабланці]].

З підготовкою до висадки морського десанту на італійський острів [[Сицилія]], англо-американське командування розробило і підготувало невелику за масштабом морську операцію по захопленню Пантеллерії, як проміжного пункту на шляху до головної цілі. Вперше плани окупувати цей італійський острів розроблялися ще наприкінці 1940 року (''Операція «Уоркшор»''), але вторгнення було скасоване. [[18 грудня]] [[1940]] року на [[Гібралтар]]і зосередилися головні сили десанту й [[конвой суден|конвой]] готувався до відплиття з [[Гібралтарська протока|Гібралтарської протоки]] для початку операції на 28 число. Однак, об 11-ї години розвідка доповіла, що оцінка ризику успішності операції різко змінилася, коли надійшла інформація про зосередження німецьких [[пікіруючий бомбардувальник|пікіруючих бомбардувальників]] на Сицилії.

До уваги союзників [[Пантеллерія]] повернулася на початку 1943 року, коли у ході запланованого вторгнення на Сицилію, союзна розвідка виявила радіолокатори і аеродромну інфраструктуру на острові й визначила їх яка реальну загрозу для успіху операції «Хаскі». Італійський [[гарнізон]] на острові становив близько 12 000 осіб, що спиралися на потужну оборонну систему добре оснащених та підготовлених опорних пунктів, до того ж посилених 21 [[артилерійська батарея|артилерійською батареєю]] різних калібрів. Союзне командування ухвалило рішення скористатися такою можливістю перед значно більшою висадкою військ на Сицилію та проаналізувати питання організації взаємодії під час висадки з моря десанту між [[військово-морські сили|військово-морським]] та повітряним компонентами вторгнення на сильно укріплену оборону. До того ж було вирішено, подивитися, чи можливо примусити гарнізон острову до капітуляції шляхом масованого [[бомбардування]] з повітря та моря. За умови неможливості досягнення таких цілей, вторгнення десанту планувалося на 11 червня.

Розпочинаючи з кінця травня, острів піддавався потужним, неухильно зростаючим бомбардуванням. З [[8 травня]] по [[11 червня]] завдано 285 бомбових ударів [[винищувач-бомбардувальник|винищувачами-бомбардувальниками]], [[Середній бомбардувальник|середніми]] і [[важкий бомбардувальник|важкими бомбардувальниками]], які скинули загалом 6202 тонни бомб на острів. З 80 [[артилерійська система|артилерійських систем]], що перебували на острові, 43 були пошкоджені, зокрема 10 не підлягали ремонту<ref>[http://www.combinedops.com/pantellaria.htm OPERATION CORKSCREW#Bombing Action]</ref>.

[[8 червня]] [[1943]] [[оперативна група]] [[Королівський військово-морський флот Великої Британії|Королівського флоту]] з 5 [[крейсер]]ів, 8 есмінців і 3 [[торпедний катер|торпедних катерів]]{{#tag:ref|Сили прикриття висадки морського десанту: 2 [[легкий крейсер|легкі крейсери]]: [[HMS Newfoundland (59)|«Ньюфаундленд»]] та [[HMS Aurora (12)|«Аврора»]], 8 [[ескадрений міноносець|есмінців]]: [[HMS Laforey (G99)|«Лафорей»]], [[HMS Loyal (G15)|«Лойал»]], [[HMS Lookout (G32)|«Лукаут»]], [[HMS Jervis (F00)|«Джервіс»]], [[HMS Nubian (F36)|«Нубіан»]], [[HMS Troubridge (R00)|«Траубрідж»]], [[HMS Whaddon (L45)|«Ваддон»]], [[HMS Tartar (F43)|«Тартар»]].|group=а}} здійснила обстріл головного порту на острові з моря. За результатами удару ВМС з борту [[Флагманський корабель|флагманського корабля]] крейсеру [[HMS Aurora (12)|«Аврора»]] під прапором адмірала [[Ендрю Браун Каннінгем|Е.Каннінгема]] особисто спостерігав [[Верховне командування Союзних експедиційних сил|Головнокомандувач союзними військами]] генерал [[Дуайт Ейзенхауер|Д.Ейзенхауер]].

Гарнізон італійських військ на Пантеллерії отримав від супротивника 2 [[ультиматум]]и, на які не відповів, і 11 червня розпочалася висадка морського десанту. Як з'ясувалося пізніше, командир італійців [[Джино Павезі]] напередодні увечері бомбардував [[Рим]] з питанням дозволити скласти зброю перед переважаючими силами ворога, і отримав цей дозвіл лише зранку перед початком висадки британських військ на острів.

За годину до наближення [[десантно-висадочні засоби|десантно-висадочних засобів]] до берегової смуги, бойові кораблі ескорту відкрили потужний вогонь по усіх виявлених вогневих точках італійців. Коли перші з британських [[командос]] висадилися, [[італійці]] здалися. Як писав пізніше [[Вінстон Черчилль]] у своїх мемуарах, що єдиною жертвою [[британці]]в був [[солдат]], якого вкусив [[Мул (тварина)|мул]].

== Див. також ==
* [[Операція «Бейтаун»]]
* [[Салернська повітрянодесантна операція]]
* [[Операція «Фастіан»]]
* [[Операція «Честнат»]]
* [[Операція «Арчері»]]
* [[Висадка союзників в Італії]]

== Література ==
* Winston Churchill (1950). «The Mediterranean War». The Second World War: The Grand Alliance. Houghton Mifflin Company. p. 52. ISBN 0-395-41057-6.
* Rogers, Edith C. (1947). [https://web.archive.org/web/20130312175625/http://www.afhra.af.mil/shared/media/document/AFD-090529-104.pdf The Reduction of Pantelleria and Adjacent Islands, 8 May-14 June 1943]. monograph 52. US Air Force, Air Force Historical Research Agency. Retrieved 30 March 2009.

== Посилання ==
{{Commons category|Operation Corkscrew}}
* [http://320thbg.org/pantelleria_1.html Detailed American description, 320th Bomb Group]
* [http://www.combinedops.com/pantellaria.htm British Combined Operations description]
* [http://www.bbc.co.uk/history/ww2peopleswar/stories/78/a8488678.shtml Operation Corkscrew]
* [http://todayshistorylesson.wordpress.com/2009/06/11/operation-corkscrew-a-pantelleria-raid/ Operation Corkscrew: A Pantelleria Raid]
* [http://fly.historicwings.com/2013/06/operation-corkscrew/ OPERATION CORKSCREW]

== Відео ==
* [http://www.youtube.com/watch?v=lwRbE5y9rFM Operation Corkscrew — Italian Invasion WW2]
{{coord|36|47|27|N|11|59|28|E|display=title|type:event}}

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=а}}

;Джерела
{{reflist}}

{{Портали|Друга світова війна|Італія|Війна}}

{{DEFAULTSORT:Кокскрю}}
[[Категорія:Італійська кампанія (1943—1945)]]
[[Категорія:Десантування з моря]]
[[Категорія:Битви Великої Британії в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Битви Італії в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Битви в Італії]]
[[Категорія:Військові операції за алфавітом]]
[[Категорія:Битви 1943]]
[[Категорія:Червень 1943]]
[[Категорія:Події 11 червня]]

title: Операція «Кокскрю» · Operation Corkscrew

Дата: 11 червня 1943

Місце: Пантеллерія, Італія

title: Сторони

Союзники: · Велика Британія: Країни Осі: · Королівство Італія

title: Командувачі

Вальтер Клаттербак: Джино Павезі

title: Військові формування

Полк Герцога Веллінгтонського: гарнізон острову

title: Військові сили

title: Втрати

незначні: 40 вбито, 150 поранено; решта військовополонені


text:
# 8 Листопада (станція метро)
8 листопада (азерб. Bənövşəyi Xətt) — станція третьої (Фіолетової) лінії Бакинського метрополітену. Станцію найменовано з нагоди Дня Перемоги у Другій Карабахській війні.
Конструкція станції: колонна двопрогінна з однією острівною платформою
Колійний розвиток: на станції споруджена камера з'їздів з оборотним тупиком, що дозволить перевести рух поїздів по Фіолетової лінії на повноцінну двоколійну схему.

title: 8 Листопада (станція метро)

wikitext:
{{Станція метрополітену
 |Title =
 |FontColor = white
 |Color = #800080
 |Name = 8 Листопада
 |Line = 3-я Лінія
 |CityMetro = Бакинський метрополітен
 |Image = [[File:"8 november" station.png|250 пкс|]]
 |Date = 29 травня 2021
 |ProjectName =
 |OldName =
 |NameProjects =
 |Type = [[колонна станція мілкого закладення|колонна двопрогінна]]
 |Depth =
 |Arhitector =
 |ArhitectorVest =
 |EnginerVest =
 |Enginer =
 |Painter =
 |NumberOfPlatforms = 1
 |PlatformType = острівна
 |PlatformForm = пряма
 |PlatformLength = 144
 |PlatformWidth =
 |Builder =
 |Street =
 |TransTo =
 |Opening time =
 |Closing time =
 |Mobile =
 |Code =
 |Coordinates = |lat_dir = N|lat_deg = 40|lat_min = 24|lat_sec =04
 |lon_dir = E|lon_deg =49 |lon_min = 49|lon_sec = 18
}}
'''8 листопада''' ({{lang-az|Bənövşəyi Xətt}}) — станція {{нп|Лінія 3 (Бакинське метро)|третьої (Фіолетової) лінії|de|Linie 3 (Metro Baku)}} [[Бакинський метрополітен|Бакинського метрополітену]]. Станцію найменовано з нагоди [[День перемоги (Азербайджан)|Дня Перемоги]] у Другій Карабахській війні<ref>{{Cite news|title=По инициативе Президента Ильхама Алиева новая станция метро будет называться «8 Ноября»|author=|url=https://azertag.az/ru/xeber/Po_iniciative_Prezidenta_Ilhama_Alieva_novaya_stanciya_metro_budet_nazyvatsya_8_Noyabrya-1660807|website=[[АЗЕРТАДЖ]]|date=08.12.2020|accessdate=12 червня 2021|archive-date=12 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210612120741/https://azertag.az/ru/xeber/Po_iniciative_Prezidenta_Ilhama_Alieva_novaya_stanciya_metro_budet_nazyvatsya_8_Noyabrya-1660807}}</ref>.

''Конструкція станції'': [[колонна станція мілкого закладення|колонна двопрогінна]] з однією острівною платформою

''Колійний розвиток'': на станції споруджена камера з'їздів з оборотним тупиком, що дозволить перевести рух поїздів по Фіолетової лінії на повноцінну двоколійну схему<ref>{{Cite web |url=http://www.metro.gov.az/news/article/828 |title=Bənövşəyi xətdə qatarların avtomatlaşdırılmış hərəkət cədvəli tətbiq edilir |accessdate=12 червня 2021 |archive-date=30 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210530094311/http://www.metro.gov.az/news/article/828 }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* https://wiki.nashtransport.ru/wiki/8_Ноября_(станция_метро,_Баку) {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220410194512/https://wiki.nashtransport.ru/wiki/8_Ноября_(станция_метро,_Баку) |date=10 квітня 2022 }}

<center>
{| class="wikitable"
|-
! Попередня станція
! colspan="3" | Лінія
! Наступна станція
|- style="text-align: center;"
| {{М|Мемар Аджемі-2}}
| style="background:#800080 |
| [[3 лінія (Бакинське метро)|3 лінія]]
| style="background:#800080 |
| ''Кінцева''
|- style="text-align: center;"
|}
</center>

[[Категорія:Станції Бакинського метрополітену]]

title: Загальні дані

Тип:
колонна двопрогінна
острівна

Форма: пряма

Дата відкриття: 29 травня 2021


text:
# Петро II Петрович-Негош
Петро II Нєґош-Петрович (чорн. Петар II Петровић Његош/Petar II Petrović-Njegoš; 1 (13) листопада 1813 — 31 жовтня 1851) — видатний чорногорський державний діяч, православний єпископ Цетиньської (Приморської) митрополії Сербської православної церкви. Останній теократичний правитель країни, сприяв перетворенню Чорногорії у незалежну світську державу.
Філософ та реформатор. Автор багатьох віршів та поем, вважається одним з найвідоміших слов'янських літераторів. Прихильник південнослов'янської єдності і «великосербства».

## Біографія

### Молодість
Радівоє «Раде» Томов Петровіч народився 1 листопада 1813 в селі Негуші, адміністративному центрі Катунської нахії Чорногорського санджаку. Середній син Томе Маркова Петровіча та Івани Прокоповіч-Петровіч. Його дядько по батьківській лінії був Владикою Петром І, а рід з 1697 по 1918 рр. — правлячим у Чорногорії. На той час країною де-юре управляв венеціанський губератор (Гувернадур), а фактично вона була роздробленою на численні племінні утворення, відсталою частиною Османської імперії з домінуванням натурального типу господарювання.
Петро I Негош-Петровіч хотів, щоб його наступником був Джордже, син старшого брата правителя, Сави. Однак, після того, як Джордже обрав військову освіту у Російській імперії, а не духовну (що було необхідною умовою для правителя Чорногорії), Владика обрав своїм наступником Радівоє. З огляду на невтішний досвід із Джордже, нового кандидата вже не відправляли здобувати освіту до Росії, а навчали у місцевому Цетинському монастирі у приватних викладачів. Найбільшу роль у вихованні юнака зіграв тоді Сіма Мілутіновіч. Цей ексцентричний сербський мандрівник, науковець та поет викладав Раде Петровічу не лише історію Балкан та іноземні мови (російську, французьку, італійську), а й навчав його бойового та спортивного мистецтва, знайомив з поетичною дидактикою.

### Правління
Після сметрі Петра І у 1830 році, голови усіх чорногорських кланів за традицією зібралися на загальний Сабор. 19 жовтня було вирішено, що Радівоє стане наступним правителем Чорногорії. Через кілька місяців він склав «Вічну присягу», прийнявши церковне ім'я Петро на честь свого попередника.
1831 року Петро ІІ вирушив до Санкт-Петербурга, де Священний Синод за присутності царя Миколи I канонічно призначив його на Чорногорську кафедру.
Петро ІІ переважно займався світськими проблемами, за що його критикували деякі його сучасники, які стверджували, що він витрачає занадто багато часу на написання законів та віршів, не беручи участі у релігійних службах. Той факт, що він став єпископом у 21 рік, і вже в молодості виступав проти застарілої церковної традиції, задовольняв також далеко не всіх. Кілька місяців проведних ним за кордоном переконали його у необхідності кардинальних реформ у Чорногорії.
Як правитель, Петро ІІ Негош-Петровіч намагався підірвати регресивну племінну структуру влади і закласти основи сучасного, цивілізованого суспільства шляхом централізації держави. Він ліквідував посаду цивільного губернатора, яку традиційно резервували члени конкурентного роду Радонічів (вони традиційно репрезентували проавстрійську партію в політиці), і створив Раду (Правлячий сенат чорногорський і бродський), що складалася з шістнадцяти місцевих кланових вождів, для здійснення виконавчої, судової та законодавчої дорадчих функцій уряду. Була сформована так звана «Гвардія» для поліцейської служби у провінціях держави. Структурував податкову систему країни. У 1834 році в Цетинє була відкрита перша друкарня. Пізніше там же засновано першу загальноосвітню школу. У 1838 році він побудував нову єпископську резиденцію в Цетинє, так званий Більярдний дім, в якій також засідав Сенат. Була ухвалена нова збірка законів. Усіх чорногорців зобов'язали платити податки, а посадовцям призначили грошове забезпечення за виконання своїх обов'язків. Петро II планував запровадити в Чорногорії власну грошову одиницю — перун, але проєкт не був втілений у життя, тож в розрахунках зазвичай використовували австрійські гульдени.
Чи не головною проблемою країни залишався перманентний голод населення, що змушував чорногорців вести активну торгівлю та просити допомоги у сусідів. Більшу частину доходів скарбниці за Петра ІІ складала грошова допомога іноземних держав, насамперед Росії. Проте, стосунки з Петербургом складалися непросто, оскільки в цей час Микола I не був зацікавлений у послабленні Османської імперії. З метою розширення кордонів правитель виділив чотири стратегічні пункти: Спуж і Підгорицю на сході та Грахово з Котором на заході, однак досягти успіху в цьому йому не вдалося. Австрійська імперія усіляко протидіяла спробам Петра ІІ здобути вихід до Адріатичного моря, небезпідставно вважаючи, що це буде радше порт для Росії, ніж для Чорногорії. Митрополиту довелося шукати порозуміння з Віднем і погоджуватися із владою Габсбургів над чорногорським Примор'ям. Петро ІІ змушений був відмовитися й від деяких прикордонних земель, на яких австрійці звели кілька потужних укріплень, але водночас завершив приєднання до Чорногорії Нагір'я (Брди).
Оскільки чорногорці за чисельністю поступалися туркам, Петро II мріяв про об'єднання усіх південних слов'ян, спільноту яких він називав «сербством». Як і його сучасники — хорватські проповідники «ілліризму» та «югославянства», він сподівався, що об'єднання слов'ян дозволить їм звільнитися від іноземної влади й утвердити свою незалежність. До того ж за часів Петра II слово «серб» було не тільки самоназвою певного народу (разом із ним використовували й інші), ним часто позначали православних.
Під час Весни народів підтримував хорватський національний рух. Розділяв ідеї Ілії Гарашанина та сприяв чорногорсько-сербській інтеграції.
Володар займався утвердженням національних рис чорногорців. Під час його правління, населення було змушене припинити носити турецькі фески на користь традиційної чорногорської капи, а Медаль Обіліча за доблесть стала найвищим військовим орденом країни, зміцнивши зв'язок чорногорців з сербами. Так само з ідеологічних міркувань було канонізовано Петра І Петровіча (Святий Петро Цетинський), попереднього Владику з роду Негошів.

### Хвороба та смерть
Наприкінці 1849 року Петро ІІ почав страждати від тяжких приступів кашлю і невдовзі у нього діагностували туберкульоз. Навесні 1850 володар зрозумів, що хвороба прогресує. Для лікування їздив до Австрії та Італії, але за відсутності покращення здоров'я повернувся до Цетиньє, щоб померти вдома. У жовтні 1851 року його стан стрімко погіршав, і 31 жовтня близько десятої години ранку Петро ІІ Негош-Петровіч помер.

## Літературна діяльність
Петро II почав проявляти інтерес до літератури ще до прийняття митрополичого сану. Відомо, що він був добре знайомий з французькою, італійською, англійською та російською літературою, а також читав окремі польські та чеські твори. Однак основним джерелом його творчості залишалися пісні та поеми його батьківщини.
Видав збірку сербських народних пісень «Дзеркало сербське» (1845), збірку власних поезій «Цетинський пустельник» (1834), поеми «Обличчя люті турецької» (1834), «Свободіада» (1835) та інші. Вершиною поетичної творчості Владики стали поеми «Промінь мікрокосму» (1845), «Гірський вінець» (1847) та «Самозванець Степан Малий» (1847).
Найвідоміша поема Петра ІІ, «Гірський вінець», була написана 1846 року у Цетинє та опубліковна 1847 у Відні. Ця жанрова епічна поема висвітлює історичний період мусульманського панування на чорногорських землях. Описаний сюжет не є докумантально історичним. Головним героєм подій, що мають місце наприкінці XVII ст. є Владика Данило. За своє правління він з болем спостерігав за масовою ісламізацією православних чорногорців. Місцеві клани, розуміючи усю небезпеку формування зрадницької когорти колишніх співвітчизників, збираються на нараду. Єдиний вихід вони бачать у вбивстві зрадників. Слов'янським мусульманам дається ультиматум бути охрещеними «або водою, або кров'ю». Після їхньої відмови чорногорські воїни вирізають мусульман та руйнують усі мечеті в країні. У кінці твору старійшини уславлюють борців за православ'я та захисників батьківщини.
Поема мала велике значення для національного пробудження сербів та чорногорців і відродила «Косовський міф» народної звитяги у боротьбі з Османами.

## Спадщина
|                                                                                |  |  |
| Зліва: руїни каплиці у 1916. Справа: сучасний вигляд мавзолею Петра ІІ Негош-Петровіча |  |  |

У своєму заповіті Петро ІІ просив, щоб його поховали на горі Ловчен, у спроєктованій та побудованій ним у 1845 році церкві на честь Святого Петра Цетинського. Після своєї смерті, колишній володар був похований у монастирі в Цетинє. У 1855 році його останки були доставлені на гору. Проте у 1916 році, австрійці вирішили звести пам'ятник Францу Йосифу на вершині гори Ловчен і зажадали, щоб останки Петра ІІ були передані в Цетинє. Свої плани окупаційна влада не втілила, але наприкінці війни, каплицю владики було серйозно пошкоджено. Югославська влада відбудувала усипальницю і у вересні 1925 року, участь у її відкритті взяв король Олександр І. У 1952 році комуністи вирішили замінити каплицю мавзолеєм, розробленим хорватським архітектором Іваном Мештровичем. Каплицю знову зруйнували і в 1974 році, Петра ІІ востаннє перепоховали.
|                                                                                |  |  |
| Югославський динар випущений у 1994 (зліва). Сербський динар випущений у 2006 (справа). |  |  |

Одразу після своєї смерті Петро ІІ Негош-Петровіч став вважатися «культурним батьком сербів». Різноманітні політичні фракції — югослави, комуністи та сербські націоналісти — засвоювали його ідеї для виправдання своєї діяльності. Його творчість стала базовою для розвитку сербської та чорногорської літератури. З недавніх пір його називають «Чорногорським Шекспіром».

title: Петро II Петрович-Негош

wikitext:
{{Otheruses|Петро II (значення)}}{{Особа2
| ім'я                = Петро Петрович Нєґош
| місце_проживання    =
| інші_імена          = Радівоє Томов Петрович
| зображення          = Петар II Петровић Његош, песник и владика.jpg
| розмір_зображення   = 250px
| підпис_зображення   = фотограф Анастас Йованович, 1851 р.
| прізвисько          = Владика Раде
| дата_народження     = 1.11.1813
| місце_народження    =
| дата_смерті         = 31.10.1851
| місце_смерті        =
| причина_смерті      =
| відомий_(відома)    =
| Alma_mater          =
| рід_діяльності      = митрополит, поет
| посада              = ''Владика Чорногорії''
| титул               =
| термін              = '''1833—1851'''
| попередник          = [[Петро І Нєґош-Петрович]]
| наступник           = [[Данило І Петрович Нєґош]]
| віросповідування    = православний
| дружина             =
| діти                =
| рід                 = [[Петровичі (династія)|Петровичі-Нєґоші]]
| батько              =
| матір               =
| герб                =
}}

'''Петро II Нєґош-Петрович''' ([[Чорногорська мова|чорн.]] ''Петар II Петровић Његош''/''Petar II Petrović-Njegoš''; 1 (13) листопада 1813 — {{ДС|31|10|1851}}) — видатний чорногорський державний діяч, православний єпископ Цетиньської (Приморської) митрополії [[Сербська православна церква|Сербської православної церкви]]. Останній теократичний правитель країни, сприяв перетворенню [[Князь-єпископство Чорногорія|Чорногорії]] у незалежну світську державу.

Філософ та реформатор. Автор багатьох віршів та поем, вважається одним з найвідоміших слов'янських літераторів. Прихильник південнослов'янської єдності і «[[Пансербізм|великосербства]]».

== Біографія ==

=== Молодість ===
Радівоє «Раде» Томов Петровіч народився 1 листопада 1813 в селі [[Негуші]], адміністративному центрі Катунської нахії Чорногорського санджаку. Середній син Томе Маркова Петровіча та Івани Прокоповіч-Петровіч. Його дядько по батьківській лінії був Владикою [[Петро І Негош-Петровіч|Петром І]], а рід з 1697 по 1918 рр. — правлячим у Чорногорії. На той час країною де-юре управляв [[Венеціанська республіка|венеціанський]] губератор (''Гувернадур''), а фактично вона була роздробленою на численні племінні утворення, відсталою частиною [[Османська імперія|Османської імперії]] з домінуванням натурального типу господарювання.

[[Петро I Петрович-Негош|Петро I Негош-Петровіч]] хотів, щоб його наступником був Джордже, син старшого брата правителя, Сави. Однак, після того, як Джордже обрав військову освіту у [[Російська імперія|Російській імперії]], а не духовну (що було необхідною умовою для правителя Чорногорії), Владика обрав своїм наступником Радівоє. З огляду на невтішний досвід із Джордже, нового кандидата вже не відправляли здобувати освіту до Росії, а навчали у місцевому [[Цетинський монастир|Цетинському монастирі]] у приватних викладачів. Найбільшу роль у вихованні юнака зіграв тоді [[Сіма Мілутіновіч]]. Цей ексцентричний сербський мандрівник, науковець та поет викладав Раде Петровічу не лише історію Балкан та іноземні мови (російську, французьку, італійську), а й навчав його бойового та спортивного мистецтва, знайомив з поетичною дидактикою.

=== Правління ===
Після сметрі Петра І у 1830 році, голови усіх чорногорських кланів за традицією зібралися на загальний Сабор. 19 жовтня було вирішено, що Радівоє стане наступним правителем Чорногорії. Через кілька місяців він склав «Вічну присягу», прийнявши церковне ім'я Петро на честь свого попередника.

1831 року Петро ІІ вирушив до [[Санкт-Петербург]]а, де Священний Синод за присутності царя [[Микола I (російський імператор)|Миколи I]] канонічно призначив його на Чорногорську кафедру.

[[Файл:Njegosh vladika.jpg|thumb|right|170px| Владика Раде]]
Петро ІІ переважно займався світськими проблемами, за що його критикували деякі його сучасники, які стверджували, що він витрачає занадто багато часу на написання законів та віршів, не беручи участі у релігійних службах. Той факт, що він став єпископом у 21 рік, і вже в молодості виступав проти застарілої церковної традиції, задовольняв також далеко не всіх. Кілька місяців проведних ним за кордоном переконали його у необхідності кардинальних реформ у Чорногорії.

Як правитель, Петро ІІ Негош-Петровіч намагався підірвати регресивну племінну структуру влади і закласти основи сучасного, цивілізованого суспільства шляхом централізації держави. Він ліквідував посаду цивільного губернатора, яку традиційно резервували члени конкурентного роду Радонічів (вони традиційно репрезентували проавстрійську партію в політиці), і створив Раду (''Правлячий сенат чорногорський і бродський''), що складалася з шістнадцяти місцевих кланових вождів, для здійснення виконавчої, судової та законодавчої дорадчих функцій уряду. Була сформована так звана «Гвардія» для поліцейської служби у провінціях держави. Структурував податкову систему країни. У 1834 році в Цетинє була відкрита перша друкарня. Пізніше там же засновано першу загальноосвітню школу. У 1838 році він побудував нову єпископську резиденцію в Цетинє, так званий ''[[Більярда|Більярдний дім]]'', в якій також засідав Сенат. Була ухвалена нова збірка законів. Усіх чорногорців зобов'язали платити податки, а посадовцям призначили грошове забезпечення за виконання своїх обов'язків. Петро II планував запровадити в Чорногорії власну грошову одиницю — перун, але проєкт не був втілений у життя, тож в розрахунках зазвичай використовували австрійські гульдени<ref>Мустафін О. Чорногорія. Подорож історією. К., 2022, с.109-111</ref>.

Чи не головною проблемою країни залишався перманентний голод населення, що змушував чорногорців вести активну торгівлю та просити допомоги у сусідів. Більшу частину доходів скарбниці за Петра ІІ складала грошова допомога іноземних держав, насамперед Росії. Проте, стосунки з Петербургом складалися непросто, оскільки в цей час Микола I не був зацікавлений у послабленні Османської імперії. З метою розширення кордонів правитель виділив чотири стратегічні пункти: Спуж і [[Підгориця|Підгорицю]] на сході та Грахово з [[Котор]]ом на заході, однак досягти успіху в цьому йому не вдалося. Австрійська імперія усіляко протидіяла спробам Петра ІІ здобути вихід до [[Адріатичне море|Адріатичного моря]], небезпідставно вважаючи, що це буде радше порт для Росії, ніж для Чорногорії. Митрополиту довелося шукати порозуміння з Віднем і погоджуватися із владою Габсбургів над чорногорським Примор'ям. Петро ІІ змушений був відмовитися й від деяких прикордонних земель, на яких австрійці звели кілька потужних укріплень, але водночас завершив приєднання до Чорногорії Нагір'я (Брди).

Оскільки чорногорці за чисельністю поступалися туркам, Петро II мріяв про об'єднання усіх південних слов'ян, спільноту яких він називав «[[сербство]]м». Як і його сучасники — хорватські проповідники «<nowiki/>[[Ілліризм|ілліризму»]] та «югославянства», він сподівався, що об'єднання слов'ян дозволить їм звільнитися від іноземної влади й утвердити свою незалежність. До того ж за часів Петра II слово «серб» було не тільки самоназвою певного народу (разом із ним використовували й інші), ним часто позначали православних<ref>Мустафін О. Чорногорія. Подорож історією. К., 2022, с.110-111</ref>.

[[Файл:Пам'ятник Петару II Негошу в Політехнічному парку.jpg|ліворуч|міні|Пам'ятник Петру II Негошу в Політехнічному парку]]

Під час [[Революції 1848—1849 років|Весни народів]] підтримував хорватський національний рух. Розділяв ідеї [[Ілія Гарашанин|Ілії Гарашанина]] та сприяв чорногорсько-сербській інтеграції.
Володар займався утвердженням національних рис чорногорців. Під час його правління, населення було змушене припинити носити [[Феска|турецькі фески]] на користь традиційної [[Чорногорська капа|чорногорської капи]], а Медаль Обіліча за доблесть стала найвищим військовим орденом країни, зміцнивши зв'язок чорногорців з сербами. Так само з ідеологічних міркувань було канонізовано Петра І Петровіча (Святий Петро Цетинський), попереднього Владику з роду Негошів.

=== Хвороба та смерть ===
Наприкінці 1849 року Петро ІІ почав страждати від тяжких приступів кашлю і невдовзі у нього діагностували [[туберкульоз]]. Навесні 1850 володар зрозумів, що хвороба прогресує. Для лікування їздив до Австрії та Італії, але за відсутності покращення здоров'я повернувся до Цетиньє, щоб померти вдома. У жовтні 1851 року його стан стрімко погіршав, і 31 жовтня близько десятої години ранку Петро ІІ Негош-Петровіч помер.

== Літературна діяльність ==
[[Файл:Gorski Vijenac.jpg|thumb|right|170px| Титульна сторінка поеми «Гірський вінець»]]
Петро II почав проявляти інтерес до літератури ще до прийняття митрополичого сану. Відомо, що він був добре знайомий з французькою, італійською, англійською та російською літературою, а також читав окремі польські та чеські твори. Однак основним джерелом його творчості залишалися пісні та поеми його батьківщини.

Видав збірку сербських народних пісень «Дзеркало сербське» (1845), збірку власних поезій «Цетинський пустельник» (1834), поеми «Обличчя люті турецької» (1834), «Свободіада» (1835) та інші. Вершиною поетичної творчості Владики стали поеми «Промінь мікрокосму» (1845), «Гірський вінець» (1847) та «Самозванець Степан Малий» (1847).

Найвідоміша поема Петра ІІ, '''«Гірський вінець»''', була написана 1846 року у Цетинє та опубліковна 1847 у Відні. Ця жанрова епічна поема висвітлює історичний період мусульманського панування на чорногорських землях. Описаний сюжет не є докумантально історичним. Головним героєм подій, що мають місце наприкінці XVII ст. є Владика Данило. За своє правління він з болем спостерігав за масовою ісламізацією православних чорногорців. Місцеві клани, розуміючи усю небезпеку формування зрадницької когорти колишніх співвітчизників, збираються на нараду. Єдиний вихід вони бачать у вбивстві зрадників. Слов'янським мусульманам дається ультиматум бути охрещеними «або водою, або кров'ю». Після їхньої відмови чорногорські воїни вирізають мусульман та руйнують усі мечеті в країні. У кінці твору старійшини уславлюють борців за православ'я та захисників батьківщини.

Поема мала велике значення для національного пробудження сербів та чорногорців і відродила [[Косовський міф|«Косовський міф»]] народної звитяги у боротьбі з Османами.

== Спадщина ==
{{double image|right|Ruševine Njegoševe kapele na Lovćenu 1924. g.jpg|142|Lovcen-024-p1010064.jpg|130| Зліва: руїни каплиці у 1916. Справа: сучасний вигляд мавзолею Петра ІІ Негош-Петровіча}}
У своєму заповіті Петро ІІ просив, щоб його поховали на горі [[Ловчен]], у спроєктованій та побудованій ним у 1845 році церкві на честь Святого Петра Цетинського. Після своєї смерті, колишній володар був похований у [[Цетинський монастир|монастирі в Цетинє]]. У 1855 році його останки були доставлені на гору. Проте у 1916 році, австрійці вирішили звести пам'ятник Францу Йосифу на вершині гори [[Ловчен]] і зажадали, щоб останки Петра ІІ були передані в Цетинє. Свої плани окупаційна влада не втілила, але наприкінці війни, каплицю владики було серйозно пошкоджено. Югославська влада відбудувала усипальницю і у вересні 1925 року, участь у її відкритті взяв король [[Александр I Карагеоргієвич|Олександр І]]. У 1952 році комуністи вирішили замінити каплицю мавзолеєм, розробленим хорватським архітектором Іваном Мештровичем. Каплицю знову зруйнували і в 1974 році, Петра ІІ востаннє перепоховали.

{{double image|left|1000-dinara-1994.jpg|130|20RSD Front.jpg|130| [[Югославський динар]] випущений у 1994 (зліва). [[Сербський динар]] випущений у 2006 (справа).}}
Одразу після своєї смерті Петро ІІ Негош-Петровіч став вважатися «культурним батьком сербів». Різноманітні політичні фракції — югослави, комуністи та сербські націоналісти — засвоювали його ідеї для виправдання своєї діяльності. Його творчість стала базовою для розвитку сербської та чорногорської літератури. З недавніх пір його називають «Чорногорським Шекспіром».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20120813040836/http://www.njegos.org/index.htm Історія Чорногорії (en)]
* [http://www.ppnjegos.org/ Персональна сторінка Петра Петровіч (srp)]
* [https://web.archive.org/web/20130617124532/http://www.rastko.org.rs/knjizevnost/umetnicka/njegos/mountain_wreath.html «Гірський вінець» (en)]
* [http://www.newacropolis.ru/magazines/8_2005/stihi_negosh/ Уривки з поеми «Гірський вінець» (rus)]

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Князі-єпископи Чорногорії]]
[[Категорія:Петровичі-Негоші]]
[[Категорія:Люди на банкнотах]]
[[Категорія:Правителі Європи XIX століття]]

title: Петро Петрович Нєґош ·

Народився: 1 листопада 1813

Помер: 31 жовтня 1851 (37 років)

Прізвисько: Владика Раде

Інші імена: Радівоє Томов Петрович

Рід: Петровичі-Нєґоші

Конфесія: православний

title: Владика Чорногорії

Попередник: Петро І Нєґош-Петрович

Наступник: Данило І Петрович Нєґош