text:
# Джон Роскеллі
Джон Роскеллі (англ. John Roskelley; 1 грудня 1948, Спокан, Вашингтон, США) — альпініст, почесний член Американського альпклубу (2018), письменник, політик. Володар найпрестижнішої нагороди у світовому альпінізмі «Золотий льодоруб» (2014) у номінації «За досягнення всього життя» (англ. Lifetime Achievement Award).
Здійснив безліч сходжень (зокрема перших) у Північній Америці, Гімалаях і Каракорумі, з них на три восьмитисячники (включно з Еверестом, все без використання кисню). Його сходження в альпійському стилі Західним ребром (2-е проходження) на Макалу 1980 року Американський альпклуб включив до десятки найвидатніших сходжень XX століття.
Лауреат премії Роберта та Міріам Андергіллів (англ. Robert and Miriam Underhill Award), що надається Американським альпклубом за видатні досягнення в альпінізмі (1983). Включений до Зали слави альпінізму (англ. Hall of Mountaineering Excellence) (2016).

## Біографія
Народився у 1948 році в місті Спокан (штат Вашингтон). Ще підлітком, навчаючись у школі, спробував свої сили у реслінгу. За його словами: «це тривало недовго». У 1965 році записався в місцеву школу альпійської підготовки (Spokane Mountaineers basic climbing course) і вже за кілька місяців піднявся на Рейнір, Шуксан і Морен. Джон швидко прогресував як скелелаз, і до 1972 року багато пройдених ним маршрутів від Йосеміті до Скелястих гір стали знані в скелелазному «світі». Влітку 1974 року серед учасників американських зборів на Памірі став свідком трагічних подій на Піку Абу Алі ібн Сіни — загибелі команди Ельвіри Шатаєвої (в американців трохи раніше загинув внаслідок сходу лавини Гаррі Улін). Американський погляд на події того літа виклав у своїй книзі Роберт Крейг (англ. Robert W. Craig) «Storm and Sorrow in the High Pamirs» (укр. Шторм і сум на Памірі) (керівником зборів був Піт Шенінг (першим піднявся на Хідден-пік), Крейг його заступником — обидва учасники американської експедиції на K2).
Через вісім років після початку занять альпінізмом Роскеллі піднявся на свій перший восьмитисячник у кар'єрі — вершину Дхаулагірі, 12 травня 1973 разом з Луїсом Рейчардом і шерпою Навангом Самденом (Nawang Samden), по Північно-східному гребеню маршруту першопроходців і перше американське на вершину).
Першим з найвідоміших його досягнень стало сходження 1976 року на вершину Нанда-Деві (7816 м) за новим маршрутом північно-західною стіною (сьоме сходження на вершину). Ця індо-американська експедиція була присвячена 40-річчю з дня першого сходження, організована Американським альпклубом спільно з Indian Mountaineering Foundation і спонсорувалася Lowe Alpine. Очолювали її Адамс Картер (учасник першої успішної експедиції на гору) і Віллі Ансольд, а до альпіністського складу учасників увійшли дочка Ансольда Нанда Деві, Луїс Рейчард, Джеймс Стейтс, Джон Еванс, Ендрю Гарвард, Елліот Фішер, Пітер Лев і Марті Хої, а також індійці — капітан Кіран Кумар (Kiran Kumar) і Нірмал Сінг (Nirmal Singh). Попри труднощі об'єктивного та суб'єктивного характеру, з якими зіткнулися учасники експедиції, через місяць облоги, 1 вересня, через 40 років і три дні після першого сходження на вершину піднялися Роскеллі, Рейчардт і Стейтс. Однак закінчення експедиції виявилося трагічним. 6 вересня на руках у свого батька у IV висотному таборі (7300 м) померла з достеменно невідомих причин Нанда Деві Ансольд. Її тіло поховали на горі, чиє ім'я вона отримала. Спогади Роскеллі про експедицію вийшли друком у 1988 році «Nanda Devi: the tragic expedition» (укр. Трагічна експедиція на Нанда-Деві).
Роком пізніше у складі невеликої кількості учасників американської експедиції у Каракорум (керівник Деніс Геннек (англ. Dennis Hennek)) Роскеллі здійснив першосходження на головну вершину масиву Транго (6286 м) (21 липня 1977 року разом з Галеном Роуеллом, Геннеком, Кімом Шмітцем (англ. Kim Schmitz) і Джеймсом Моррісі (англ. James Morrissey), а ще за рік 7 вересня Джон піднявся на вершину К2 — другий за висотою восьмитисячник світу (з Ріком Ріджвеєм). Ця американська експедиція під керівництвом Джима Віттакера — першого американця, що піднявся на Еверест, ознаменувала закінчення багаторічної саги підкорення американцями К2, що почалася у 1938 році з експедиції Чарльза Г'юстона. Американський маршрут на вершину фактично повторював незавершений польський варіант північно-східним гребенем 1976 року. Першими з американців на вершину Чогорі піднялися 6 вересня Лу Рейчардт і Джим Віквайр. У 1979 році практично у тому ж складі, що і в експедиції на Транго (за винятком Роуелла, керівник Вільям Рід), американці з успіхом штурмували одну з найважче технічно складних гімалайських вершин Гауришанкар (7134 м). Оскільки гора має релігійне значення, до складу учасників були включені непальці, тому офіційно експедиція іменувалася Непальсько-американською (The Nepalese-American Gaurishankar Expedition). Другим керівником експедиції став Петемба (англ. Pertemba) — шерпа, з яким у 1975 році Пітер Бордман піднявся на Еверест Південно-Західною стіною, і який підібрав сильний склад місцевих висотників. 6 квітня експедиція прибула у базовий табір і почала обробку запланованого маршруту на вершину льодовим ребром Західною стіною, дивлячись на який досвідчений Петемба сказав: «Побачити Гауришанкар і померти». А втім, через місяць, 8 травня о 15:15 за місцевим часом Джон Роскеллі та шерпа Додже піднялися на головну (Північну) вершину гори — «останню найбільшу гімалайську вершину Непалу». За шість місяців 9 листопада на Південну вершину Гауришанкар піднялися учасники британської експедиції Пітера Бордмана. У 2005 році Роскеллі зробив ще одну спробу піднятися на Гауришанкар (з боку Тибету та зі своїм сином), але вона не увінчалася успіхом. Влітку того ж року на чолі невеликої команди — Рона Кока, Білла Форреста та Кіма Шмітца, Роскеллі зробив першосходження на ще одну зі скельних веж масиву Транго Улі-Б'яхо. Маршрут проклали східною стіною. Сходження зайняло 12 днів — з 24 червня до 5 липня. Складність маршруту VII, F8, A4.
Наступного року, як писав пізніше Роскеллі, «ми вирішили вийти на один рівень із горою, а не принизити гору до нашого рівня зусиллями великої команди альпіністів і шерпів». Група Роскеллі з чотирьох альпіністів — Кріса Копчинського (англ. Chris Kopczynski), Джима Стейта та Кіма Момба (англ. Kim Momb) (усі зі Спокана) зробила успішну спробу сходження в альпійському стилі на Макалу (8485 м) за екстремально складним французьким маршрутом 1971 року (Західним ребром, керівник Робер Параго). 45 днів з моменту встановлення базового табору (1 квітня) пішло в американської четвірки на обробку маршруту (французи штурмували його силами 11 альпіністів і 18 шерпів з 19 березня до 23 травня). 15 травня о 2 годині ночі Роскеллі, Копчинський і Стейт зі штурмового табору V (~ 7650 м) вийшли на штурм вершини (Момб зійшов раніше через проблеми з ногами). Приблизно до першої години дня трійка досягла висоти ~8200 м, де зіткнулася зі складнощами на передверховій ділянці. Ще 100 метрів підйому простішим, але значно трудомісткішим і лавинонебезпечнішим сніговим схилом залишили без сил Копчинського, а Стейт відчував серйозні проблеми з впливом висоти. За словами Копчинського «він був наче п'яний. Він мав прагнення йти далі, але він був хворий». Знаходячись лише приблизно за 150 метрів від вершини, Копчинський і Стейт повернули вниз — за словами першого «Це було найважчим рішенням у моєму житті. Вершина була за 150 метрів від мене. Я мав спустити Джима вниз. І я хотів, щоб Джо піднявся. Ми плакали, як діти, дивлячись, як він продовжував лізти вгору». Роскеллі, залишившись один, чергуючи підйом складними скелями та гребеню, о 15:30 вийшов на вершину. За словами Дена Мазура «його сходження Західним ребром стало перлиною його кар'єри…». Приблизно о 22:30 Роскеллі щасливо спустився до табору IV до своїх партнерів зі сходження, а ще за чотири дні вони всі спустилися до базового табору. Це командне досягнення стало революційним в історії підкорення гімалайських гігантів, а через роки Американський альпклуб включив його в десятку найвидатніших сходжень XX століття.
У 1981 році американці вперше штурмували Еверест східною стіною — для Роскеллі ця експедиція стала першою з його п'яти спроб піднятися на вершину світу (наступні були у 1983, 1984 і 1993 роках). 22 квітня 1982 року він разом з Верном Клевенджером, Галеном Роуеллом і Біллом О'Коннором (англ. Bill O’Connor) здійснив першосходження на Чолацзе (6440 м) — вершину в районі Кхумбу, а у 1989 році пройшов взимку новий маршрут Східною стіною на сусідню Табоче (6495 м, 15 лютого з Джеффом Лоу). У 1985 та 1989 роках Джон двічі брав участь в експедиціях на Канченджанґу, а у 1990 році на Мелунгцзе, після чого динаміка його висотних сходжень стала стихати.
У 1992 році він піднявся на Мак-Кінлі, у 1995 році на Західну вершину Монте-Сармьєнто (Вогняна земля) (разом з Тімом Макартні-Снейпом і Стівеном Вінеблсом — друге сходження, за новим маршрутом південно-східною стіною), а у 2003 році у віці 54 років з п'ятої спроби на Еверест — разом зі своїм сином Джессом, який став наймолодшим американцем, що піднявся на Третій полюс Землі.
У 1990 роках Роскеллі почав займатися політичною діяльністю. Демократ. З 1995 до 2004 рік служив комісаром Спокана. Займався питаннями захисту довкілля. Після відставки до 2010 року служив у Washington Growth Management Hearings Board. У 2012 році спробував знову обратися на посаду комісара Спакана, але вибори програв.

## Сім'я
У 1972 році Джон одружився з Джойс Бейкс (англ. Joyce Bakes). Він взяв за дочку п'ятирічну дитину дружини Доун (Dawn), у 1982 році у подружжя Роскеллі народився син Джесс, а у 1989 році дочка Джордан.

## Виноски
1. ↑  Вищу освіту Роскеллі здобув в Університеті штату Вашингтон за спеціальністю в галузі геології.
2. ↑  керівник Річард Блам (Richard Blum), учні Луїс Рейчардт, Девід Брішерс, Гері Бокард, Курт Дімбергер, Ендрю Гарвард, сер Едмунд Гілларі, Джордж Лоу[en], Кім Момб, Джеймс Моррісі й інші.
3. ↑  Еверест Західнім гребенем (American Everest West Expedition), керівник Роберт Крейг. Учасники Гален Роуелл, Кім Момб, Кім Шмітц й інші. 3 травня Роскеллі та Момб досягли максимальної висоти 7800 метрів.
4. ↑  Експедиція Луї Віттакера[en] на Еверест Північною стіною[en] (вершини досяг 20 жовтня Філіп Іршлер ({ {lang-en|Philip Ershler}}) через Північне сідло та кулуар Нортона Учасники експедиції: Джим Віквайр, Девід Мар, Джордж Данн, Джон Смолич, Грег Вілсон, Піт Віттакер, Едвард Гіксон і Стів Мартс.
5. ↑  З Джимом Віквайєром, за класикою восени; вдалося досягти Північного сідла.

title: Джон Роскеллі

wikitext:
{{Особа}}

'''Джон Роскеллі''' ({{Lang-en|John Roskelley}}; {{Дата народження|1|грудня|1948}}, [[Спокан (Вашингтон)|Спокан]], [[Вашингтон (штат)|Вашингтон]], [[Сполучені Штати Америки|США]]<ref name=":1">{{Cite web|url=https://www.mountaineers.org/members/john-roskelley-1|title=John Roskelley|last=|website=|date=|publisher=The Mountaineers|accessdate=2018-11-13|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055309/https://www.mountaineers.org/members/john-roskelley-1|deadurl=no}}</ref>) — [[Альпінізм|альпініст]], почесний член Американського альпклубу (2018)<ref name=":0">{{Cite web|url=https://americanalpineclub.org/abd-awards/|title=MEET THE AWARDEES|last=|website=|date=|publisher=The American Alpine Club|accessdate=2018-11-13|archivedate=2020-06-18|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200618094444/https://americanalpineclub.org/abd-awards|deadurl=no}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.alpinist.com/doc/web18w/newswire-aac-2018-awards-benefit-dinner|title=American Alpine Club announces 2018 Climbing Awards, Annual Benefit Dinner|last=|website=|date=2018-01-10|publisher=Alpinist|accessdate=2018-11-13|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124105632/http://www.alpinist.com/doc/web18w/newswire-aac-2018-awards-benefit-dinner|deadurl=no}}</ref>, письменник, політик. Володар найпрестижнішої нагороди у світовому альпінізмі [[Золотий льодоруб|«Золотий льодоруб»]] (2014) у номінації «За досягнення всього життя» ({{Lang-en|Lifetime Achievement Award}})<ref>{{Cite web|url=https://www.pioletsdor.net/index.php/en/the-lifetime-achievement-award/21-po-carriere/liste-po-carriere/18-2014-john-roskelley|title=2014 - John Roskelley|last=|website=|date=|publisher=Piolets d'Or|accessdate=2018-11-13|archivedate=2017-09-04|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170904062117/http://www.pioletsdor.net/index.php/en/the-lifetime-achievement-award/21-po-carriere/liste-po-carriere/18-2014-john-roskelley|deadurl=no}}</ref>.

Здійснив безліч сходжень (зокрема перших) у [[Північна Америка|Північній Америці]], [[Гімалаї|Гімалаях]] і [[Каракорум]]і, з них на три [[восьмитисячники]] (включно з [[Еверест]]ом, все без використання кисню). Його сходження в [[Альпійський стиль|альпійському стилі]] Західним ребром (2-е проходження) на [[Макалу]] 1980 року Американський альпклуб включив до десятки найвидатніших сходжень XX століття<ref name=":3">{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2003/feb/09/makalu-climb-ages/|title=Makalu: climb for the ages|last=|website=|date=2003-02-09|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-13|archivedate=2019-06-03|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190603175333/http://www.spokesman.com/stories/2003/feb/09/makalu-climb-ages/|deadurl=no}}</ref>.

Лауреат премії Роберта та Міріам Андергіллів ({{Lang-en|Robert and Miriam Underhill Award}}), що надається Американським альпклубом за видатні досягнення в альпінізмі (1983)<ref>{{Cite web|url=https://americanalpineclub.org/the-robert-and-miriam-underhill-award/|title=The Robert and Miriam Underhill Awardees|last=|website=|date=|publisher=The American Alpine Club|accessdate=2018-11-13|archivedate=2019-03-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190308082057/https://americanalpineclub.org/the-robert-and-miriam-underhill-award/|deadurl=no}}</ref>. Включений до Зали слави альпінізму ({{Lang-en|Hall of Mountaineering Excellence}}) (2016)<ref name=":0"/>.

== Біографія ==
Народився у 1948 році в місті Спокан (штат Вашингтон). Ще підлітком, навчаючись у школі{{Ref+|Вищу освіту Роскеллі здобув в [[Університет штату Вашингтон|Університеті штату Вашингтон]] за спеціальністю в галузі геології.|К}}<ref name=":6">{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2012/oct/11/roskelley-seeks-county-seat/|title=Roskelley seeks county seat|last=|website=|date=2012-10-11|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-30|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005237/http://www.spokesman.com/stories/2012/oct/11/roskelley-seeks-county-seat/|deadurl=no}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://sites.google.com/site/johnfcroskelley/biography|title=MEET JOHN|last=JOHN ROSKELLEY|website=архив Google|date=|publisher=|accessdate=2018-11-30|archivedate=2020-10-09|archiveurl=https://web.archive.org/web/20201009230010/https://sites.google.com/site/johnfcroskelley/biography|deadurl=no}}</ref>, спробував свої сили у [[реслінг]]у. За його словами: «це тривало недовго». У 1965 році записався в місцеву школу альпійської підготовки (Spokane Mountaineers basic climbing course) і вже за кілька місяців піднявся на [[Рейнір (гора)|Рейнір]], {{Не перекладено|Шуксан (гора)|Шуксан||Mount Shuksan}} і {{Не перекладено|Морен (гора)|Морен||Mount Moran}}<ref name=":1"/>. Джон швидко прогресував як скелелаз, і до 1972 року багато пройдених ним маршрутів від [[Водоспади Йосеміті|Йосеміті]] до [[Скелясті гори|Скелястих гір]] стали знані в скелелазному «світі». Влітку 1974 року серед учасників американських зборів на [[Памір]]і став свідком трагічних подій на [[Пік Абу Алі ібн Сіни|Піку Абу Алі ібн Сіни]] — загибелі команди Ельвіри Шатаєвої (в американців трохи раніше загинув внаслідок сходу лавини Гаррі Улін). Американський погляд на події того літа виклав у своїй книзі Роберт Крейг ({{Lang-en|Robert W. Craig}}) «Storm and Sorrow in the High Pamirs» ({{lang-uk|Шторм і сум на Памірі}}) (керівником зборів був [[Піт Шенінг]] (першим піднявся на [[Хідден-пік]]), Крейг його заступником — обидва учасники американської експедиції на K2)<ref name=":2">{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2007/oct/16/pace-has-slowed-little-for-hall-of-fame-climber/|title=Pace has slowed little for Hall-of-fame climber Roskelley|last=Rich Landers|website=|date=2007-10-16|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-14|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055320/http://www.spokesman.com/stories/2007/oct/16/pace-has-slowed-little-for-hall-of-fame-climber/|deadurl=no}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.summitdaily.com/explore-summit/events/book-review-storm-and-sorrow-in-the-high-pamirs-by-bob-craig/|title=Book review: ‘Storm and Sorrow in the High Pamirs,’ by Bob Craig|last=Karina Wetherbee|website=|date=2015-02-01|publisher=SummitDaily|accessdate=2018-11-14|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124060609/https://www.summitdaily.com/explore-summit/events/book-review-storm-and-sorrow-in-the-high-pamirs-by-bob-craig/|deadurl=no}}</ref><ref>{{Стаття|author=John Thackray|title=Storm and Sorrow in the High Pamirs|url=http://publications.americanalpineclub.org/articles/12197866000/Storm-and-Sorrow-in-the-High-Pamirs|language=|видання=AAJ|тип=|date=1978|місяць=|число=|том=|номер=|pages=|issn=|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124060213/http://publications.americanalpineclub.org/articles/12197866000/Storm-and-Sorrow-in-the-High-Pamirs}}</ref>.
[[Файл:Nanda_devi.jpg|альт=|ліворуч|міні| Нанда-Деві]]
Через вісім років після початку занять альпінізмом Роскеллі піднявся на свій перший восьмитисячник у кар'єрі — вершину [[Дхаулагірі]], 12 травня 1973 разом з {{Не перекладено|Луїс Рейчард|Луїсом Рейчардом|en|Louis Reichardt}} і шерпою Навангом Самденом (Nawang Samden), по Північно-східному гребеню маршруту першопроходців і перше американське на вершину)<ref>{{Стаття|author=Louis F. reichardt|title=Dhaulagiri 1973|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1974/PDF/AAJ_1974_19_1_001.pdf|language=|видання=The American Alpine Journal|тип=|date=1974|місяць=|число=|том=|номер=|pages=1—10|issn=}}</ref>.

Першим з найвідоміших його досягнень стало сходження 1976 року на вершину [[Нанда-Деві]] (7816 м) за новим маршрутом північно-західною стіною (сьоме сходження на вершину<ref>{{Cite web|url=https://www.summitpost.org/nanda-devi/151914|title=Nanda Devi|last=|website=|date=|publisher=SummitPost.org|accessdate=2018-11-18|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055218/https://www.summitpost.org/nanda-devi/151914|deadurl=no}}</ref>). Ця індо-американська експедиція була присвячена 40-річчю з дня першого сходження, організована Американським альпклубом спільно з Indian Mountaineering Foundation і спонсорувалася {{Не перекладено|Lowe Alpine|Lowe Alpine||Lowe Alpine}}. Очолювали її {{Не перекладено|Адамс Картер||en|H. Adams Carter}} (учасник {{Не перекладено|Експедиція Шиптона-Тільмана на Нанда-Деві|першої успішної експедиції на гору|en|Shipton–Tilman Nanda Devi expeditions}}) і {{Не перекладено|Віллі Ансольд||en|Willi Unsoeld}}, а до альпіністського складу учасників увійшли дочка Ансольда Нанда Деві, Луїс Рейчард, Джеймс Стейтс, Джон Еванс, Ендрю Гарвард, Елліот Фішер, Пітер Лев і Марті Хої, а також індійці — капітан Кіран Кумар (Kiran Kumar) і Нірмал Сінг (Nirmal Singh). Попри труднощі об'єктивного та суб'єктивного характеру, з якими зіткнулися учасники експедиції, через місяць облоги, 1 вересня, через 40 років і три дні після першого сходження на вершину піднялися Роскеллі, Рейчардт і Стейтс. Однак закінчення експедиції виявилося трагічним. 6 вересня на руках у свого батька у IV висотному таборі (7300 м) померла з достеменно невідомих причин Нанда Деві Ансольд. Її тіло поховали на горі, чиє ім'я вона отримала<ref>{{Cite web|url=https://lowealpine.com/uk/explore/50-years/a-history-in-images/history-images-nanda-devi/|title=A History in Images: On Nanda Devi|last=|website=|date=|publisher=Lowe Alpine|accessdate=2018-11-17|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055414/https://lowealpine.com/uk/explore/50-years/a-history-in-images/history-images-nanda-devi/|deadurl=no}}</ref><ref>{{Стаття|author=Louis F. Reichardt and William F. Unsoeld|title=Nanda Devi from the North|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1977/PDF/AAJ_1977_21_1_001.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1977|місяць=|число=|том=|номер=|pages=1—23|issn=}}</ref><ref>{{Стаття|author=H. ADAMS CARTER|title=NANDA DEVI FROM THE NORTH, 1976|url=https://www.himalayanclub.org/hj/35/19/nanda-devi-from-the-north-1976/|language=|відповідальний=Soli S. Mehta|видання=The Himalayan Journal|тип=|date=1979|місяць=|число=|том=|номер=|pages=|volume=35|issn=|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055331/https://www.himalayanclub.org/hj/35/19/nanda-devi-from-the-north-1976/}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.mountain.ru/people/sketch/2004/unsoeld/index1.shtml|title=Жизнь альпиниста и философа в исполнении Вилли Ансолда (Willi Unsoeld)|last=Дмитрий Нечаев|website=|date=|publisher=Mountain.RU|accessdate=2018-11-18|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055137/http://www.mountain.ru/people/sketch/2004/unsoeld/index1.shtml|deadurl=no}}</ref>. Спогади Роскеллі про експедицію вийшли друком у 1988 році «Nanda Devi: the tragic expedition» ({{lang-uk|Трагічна експедиція на Нанда-Деві}})<ref name=":4">{{Книга
|автор = Roskelley, John
|заголовок = Nanda Devi : the tragic expedition
|посилання = https://books.google.ru/books?id=7yw0VItniXkC&pg=PA10&lpg=PA10&dq=roskelley+k2&source=bl&ots=sO0PsFm4Sk&sig=wr8lJj1p33P-G5rTwO5-jJ9dfkA&hl=ru&sa=X&ved=2ahUKEwitoJzBl-HeAhUHBSwKHaedBtAQ6AEwEXoECAIQAQ
|відповідальний =
|видання =
|місце = New York
|видавництво = Avon
|рік = 1988
|сторінки =
|сторінок = 248
|ISBN =
|isbn2 =
|archivedate = 2018-11-24
|archiveurl = https://web.archive.org/web/20181124105730/https://books.google.ru/books?id=7yw0VItniXkC&pg=PA10&lpg=PA10&dq=roskelley+k2&source=bl&ots=sO0PsFm4Sk&sig=wr8lJj1p33P-G5rTwO5-jJ9dfkA&hl=ru&sa=X&ved=2ahUKEwitoJzBl-HeAhUHBSwKHaedBtAQ6AEwEXoECAIQAQ#v=onepage&q=roskelley%20k2&f=false
}}</ref>.

Роком пізніше у складі невеликої кількості учасників американської експедиції у Каракорум (керівник Деніс Геннек ({{Lang-en|Dennis Hennek}})) Роскеллі здійснив першосходження на головну вершину [[Вежі Транго|масиву Транго]] (6286 м) (21 липня 1977 року разом з {{Не перекладено|Гален Роуелл|Галеном Роуеллом|en|Galen Rowell}}, Геннеком, Кімом Шмітцем ({{Lang-en|Kim Schmitz}}) і Джеймсом Моррісі ({{Lang-en|James Morrissey}})<ref>{{Стаття|author=Dennis Hennek|title=Great Trango Tower|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1978/PDF/AAJ_1978_21_2_436.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1978|місяць=|число=|том=|номер=|pages=436—446|issn=|archivedate=2014-10-10|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141010102630/http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1978/PDF/AAJ_1978_21_2_436.pdf}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.himalayamasala.com/himalayan-climbs/great-trango-normal-route-1977|title=Great Trango - Normal Route - 1977|last=|website=|date=|publisher=HimalayaMasala|accessdate=2018-11-19|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181120015111/http://www.himalayamasala.com/himalayan-climbs/great-trango-normal-route-1977|archivedate=2018-11-20|deadurl=yes}}</ref>, а ще за рік 7 вересня Джон піднявся на вершину [[K2|К2]] — другий за висотою восьмитисячник світу (з {{Не перекладено|Рік Ріджвей|Ріком Ріджвеєм|en|Rick Ridgeway}}). Ця американська експедиція під керівництвом {{Не перекладено|Джим Віттакер|Джима Віттакера|en|Jim Whittaker}} — першого американця, що піднявся на [[Еверест]], ознаменувала закінчення багаторічної саги підкорення американцями К2, що почалася у 1938 році з експедиції Чарльза Г'юстона. Американський маршрут на вершину фактично повторював незавершений польський варіант північно-східним гребенем 1976 року. Першими з американців на вершину Чогорі піднялися 6 вересня Лу Рейчардт і {{Не перекладено|Джим Віквайр|Джим Віквайр|en|Jim Wickwire}}<ref>{{Стаття|author=Louis F. Reichardt|title=K2: The End of a 40-Year American Quest|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1979/PDF/AAJ_1979_22_1_001.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1979|місяць=|число=|том=|номер=|pages=1—18|issn=|archivedate=2020-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20201124013503/https://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1979/PDF/AAJ_1979_22_1_001.pdf}}</ref><ref>{{Стаття|author=Guy McCarthy|title=Cowboys on K2|url=https://www.climbing.com/news/cowboys-on-k2/|language=|видання=Climbing|тип=|date=8 вересня 2008|місяць=|число=|том=|номер=|pages=|issn=|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124105658/https://www.climbing.com/news/cowboys-on-k2/}}</ref>. У 1979 році практично у тому ж складі, що і в експедиції на Транго (за винятком Роуелла, керівник Вільям Рід), американці з успіхом штурмували одну з найважче технічно складних гімалайських вершин [[Гауришанкар]] (7134 м). Оскільки гора має релігійне значення, до складу учасників були включені [[непальці]], тому офіційно експедиція іменувалася Непальсько-американською (The Nepalese-American Gaurishankar Expedition). Другим керівником експедиції став Петемба ({{Lang-en|Pertemba}}) — шерпа, з яким у 1975 році [[Пітер Бордман]] піднявся на [[Еверест]] Південно-Західною стіною, і який підібрав сильний склад місцевих висотників. 6 квітня експедиція прибула у базовий табір і почала обробку запланованого маршруту на вершину льодовим ребром Західною стіною, дивлячись на який досвідчений Петемба сказав: «Побачити Гауришанкар і померти». А втім, через місяць, 8 травня о 15:15 за місцевим часом Джон Роскеллі та шерпа Додже піднялися на головну (Північну) вершину гори — «останню найбільшу гімалайську вершину Непалу»<ref>{{Стаття|author=Al Read|title=The Nepalese-American Gaurishankar Expedition|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1980/PDF/AAJ_1980_22_2_417.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1980|місяць=|число=|том=|номер=|pages=417—426|issn=|archivedate=2016-04-10|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160410235020/http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1980/PDF/AAJ_1980_22_2_417.pdf}}</ref>. За шість місяців 9 листопада на Південну вершину Гауришанкар піднялися учасники британської експедиції Пітера Бордмана<ref>{{Стаття|author=Peter Boardman|title=The british-nepalese Gauri Shankar expedition, 1979|url=https://www.himalayanclub.org/hj/37/5/the-british-nepalese-gauri-shankar-expedition-1979/|language=en|відповідальний=Harish Kapadia|видання=The Himalayan Journal|date=1981|volume=37|archivedate=2016-11-06|archiveurl=https://web.archive.org/web/20161106122418/https://www.himalayanclub.org/hj/37/5/the-british-nepalese-gauri-shankar-expedition-1979/}}</ref><ref>{{Стаття|author=John Barry|title=Come on lads — it's no worse than the Midi/Plan|url=http://www.alpinejournal.org.uk/Contents/Contents_1981_files/AJ%201981%2039-47%20Barry%20Gauri%20Sankar.pdf|language=en|видання=The Alpine Journal|date=1981|номер=330|pages=39—47|volume=86|archivedate=2016-03-04|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160304062159/http://www.alpinejournal.org.uk/Contents/Contents_1981_files/AJ%201981%2039-47%20Barry%20Gauri%20Sankar.pdf}}</ref>. У 2005 році Роскеллі зробив ще одну спробу піднятися на Гауришанкар (з боку Тибету та зі своїм сином), але вона не увінчалася успіхом{{Sfn|Hawley|2014|с=351}}<ref>{{Стаття|author=Elizabeth Hawley|title=Asia, Tibet, Himalaya, Gaurishankar, Northeast Ridge Attempt|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/2006/PDF/AAJ_2006_48_80_466.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=2006|місяць=|число=|том=|номер=|pages=466|issn=}}</ref>. Влітку того ж року на чолі невеликої команди — {{Не перекладено|Рон Кок|Рона Кока|en|Ron Kauk}}, Білла Форреста та Кіма Шмітца, Роскеллі зробив першосходження на ще одну зі скельних веж масиву Транго Улі-Б'яхо. Маршрут проклали східною стіною. Сходження зайняло 12 днів — з 24 червня до 5 липня. Складність маршруту VII, F8, A4<ref>{{Стаття|author=John Roskelley|title=The Obvious Line: Uli Biaho|url=http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198040500/The-Obvious-Line-Uli-Biaho|language=|видання=AAJ|тип=|date=1980|місяць=|число=|том=|номер=|pages=|issn=|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055911/http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198040500/The-Obvious-Line-Uli-Biaho}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.risk.ru/blog/200638|title=Очевидная линия: Ули Бьяхо|last=John Roskelley|website=|description=перевод на русский язык|date=2013-12-19|publisher=Risk.ru|accessdate=2018-11-22|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055341/https://www.risk.ru/blog/200638|deadurl=no}}</ref>.

Наступного року, як писав пізніше Роскеллі, «ми вирішили вийти на один рівень із горою, а не принизити гору до нашого рівня зусиллями великої команди альпіністів і шерпів». Група Роскеллі з чотирьох альпіністів — Кріса Копчинського ({{Lang-en|Chris Kopczynski}}), Джима Стейта та Кіма Момба ({{Lang-en|Kim Momb}}) (усі зі Спокана) зробила успішну спробу сходження в [[Альпійський стиль|альпійському стилі]] на [[Макалу]] (8485 м) за екстремально складним французьким маршрутом 1971 року (Західним ребром, керівник Робер Параго). 45 днів з моменту встановлення базового табору (1 квітня) пішло в американської четвірки на обробку маршруту (французи штурмували його силами 11 альпіністів і 18 шерпів з 19 березня до 23 травня). 15 травня о 2 годині ночі Роскеллі, Копчинський і Стейт зі штурмового табору V (~ 7650 м) вийшли на штурм вершини (Момб зійшов раніше через проблеми з ногами). Приблизно до першої години дня трійка досягла висоти ~8200 м, де зіткнулася зі складнощами на передверховій ділянці. Ще 100 метрів підйому простішим, але значно трудомісткішим і лавинонебезпечнішим сніговим схилом залишили без сил Копчинського, а Стейт відчував серйозні проблеми з впливом висоти. За словами Копчинського «він був наче п'яний. Він мав прагнення йти далі, але він був хворий». Знаходячись лише приблизно за 150 метрів від вершини, Копчинський і Стейт повернули вниз — за словами першого «Це було найважчим рішенням у моєму житті. Вершина була за 150 метрів від мене. Я мав спустити Джима вниз. І я хотів, щоб Джо піднявся. Ми плакали, як діти, дивлячись, як він продовжував лізти вгору». Роскеллі, залишившись один, чергуючи підйом складними скелями та гребеню, о 15:30 вийшов на вершину. За словами {{Не перекладено|Ден Мазур|Дена Мазура|en|Daniel Mazur}} «його сходження Західним ребром стало перлиною його кар'єри…»<ref>{{Стаття|author=Dan Mazur|title=1980. Makalu West Pillar|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/2002/PDF/AAJ_2002_44_76_030.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=2002|місяць=|число=|том=|номер=|pages=30—32|issn=}}</ref><ref name=":2"/><ref>{{Стаття|author=JOHN ROSKELLEY|title=MAKALU WEST PILLAR|url=https://www.himalayanclub.org/hj/37/7/makalu-west-pillar/|language=|відповідальний=Harish Kapadia|видання=The Himalayan Journal|тип=|date=1981|місяць=|число=|том=|номер=|pages=|volume=37|issn=|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055325/https://www.himalayanclub.org/hj/37/7/makalu-west-pillar/}}</ref>. Приблизно о 22:30 Роскеллі щасливо спустився до табору IV до своїх партнерів зі сходження, а ще за чотири дні вони всі спустилися до базового табору. Це командне досягнення стало революційним в історії підкорення гімалайських гігантів<ref>{{Cite web|url=https://4sport.ua/articles?id=23954|title=Макалу. Все маршруты восхождения на пятый по высоте восьмитысячник мира|last=|website=|date=2015-12-04|publisher=4sport.ua|accessdate=2018-11-23|archivedate=2018-11-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181124055137/https://4sport.ua/articles?id=23954|deadurl=no}}</ref>, а через роки Американський альпклуб включив його в десятку найвидатніших сходжень XX століття<ref name=":3"/>.
[[Файл:Taboche-Cholatse-fromKyobuGoth.jpg|альт=|ліворуч|міні| Табоче (ліворуч) та Чолацзе]]
У 1981 році американці вперше штурмували Еверест [[Стіна Кангшунг|східною стіною]]{{Ref+|керівник Річард Блам (Richard Blum), учні Луїс Рейчардт, [[Девід Брішерс]], Гері Бокард, [[Курт Дімбергер]], Ендрю Гарвард, сер [[Едмунд Гілларі]], {{Нп5|Джордж Лоу (альпініст)|Джордж Лоу||George Lowe}}, Кім Момб, Джеймс Моррісі й інші.|К}} — для Роскеллі ця експедиція стала першою з його п'яти спроб піднятися на вершину світу (наступні були у 1983{{Ref+|Еверест Західнім гребенем (American Everest West Expedition), керівник Роберт Крейг. Учасники Гален Роуелл, Кім Момб, Кім Шмітц й інші. 3 травня Роскеллі та Момб досягли максимальної висоти 7800 метрів.|К}}<ref>{{Стаття|author=Galen A. Rowell|title=An Attempt on Everest's West Ridge from Tibet|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1984/PDF/AAJ_1984_26_58_008.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1984|місяць=|число=|том=|номер=|pages=8—14|issn=}}</ref>, 1984{{Ref+|Експедиція {{нп5|Луї Віттакер|Луї Віттакера||Lou Whittaker}} на Еверест {{нп5|Північна стіна (Еверест)|Північною стіною||North Face (Everest)}}<nowiki> (вершини досяг 20 жовтня Філіп Іршлер ({ {lang-en|Philip Ershler}}) через </nowiki>[[Північне сідло]] та [[кулуар Нортона]] Учасники експедиції: Джим Віквайр, Девід Мар, Джордж Данн, Джон Смолич, Грег Вілсон, Піт Віттакер, Едвард Гіксон і Стів Мартс.|К}}<ref>{{Стаття|author=James Wickwire|title=Everest from the North|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1985/PDF/AAJ_1985_27_59_094.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1985|місяць=|число=|том=|номер=|pages=94—100|issn=}}</ref> і 1993{{Ref+|З Джимом Віквайєром, за класикою восени; вдалося досягти Північного сідла.|К}} роках{{Sfn|Hawley|2014|с=141}})<ref>{{Cite web|url=http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198210100/print|title=The Kangshung Face of Everest|last=Geoffrey C. Tabin|website=|date=|publisher=AAJ|accessdate=2018-11-24|archivedate=2018-03-12|archiveurl=https://web.archive.org/web/20180312205155/http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198210100/print|deadurl=no}}</ref>. 22 квітня 1982 року він разом з {{Не перекладено|Верн Клевенджер|Верном Клевенджером|en|Vern Clevenger}}, Галеном Роуеллом і Біллом О'Коннором ({{Lang-en|Bill O’Connor}}) здійснив першосходження на [[Чолацзе]] (6440 м) — вершину в районі [[Кхумбу]]<ref>{{Cite web|url=http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198301500/print|title=Cholatse|last=Galen A. Rowell|website=|date=1983|publisher=AAJ|accessdate=2018-11-25|archivedate=2015-07-26|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150726154302/http://publications.americanalpineclub.org/articles/12198301500/print|deadurl=no}}</ref>, а у 1989 році пройшов взимку новий маршрут Східною стіною на сусідню [[Табоче]] (6495 м, 15 лютого з {{Не перекладено|Джефф Лоу|Джеффом Лоу|en|Jeff Lowe}})<ref>{{Стаття|author=|title=Asia, Nepal, Tawoche, East Face in Winter, 1989|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1989/PDF/AAJ_1989_31_63_206b.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1989|місяць=|число=|том=|номер=|pages=206|issn=}}</ref>{{Sfn|Hawley|2014|с=54}}. У 1985 та 1989 роках Джон двічі брав участь в експедиціях на [[Канченджанґа|Канченджанґу]]<ref>{{Стаття|author=Jeff Duenwald|title=Asia, Nepal, Kangchenjunga, North Face Attempt|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1986/PDF/AAJ_1986_28_60_214.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1986|місяць=|число=|том=|номер=|pages=214|issn=}}</ref><ref>{{Стаття|author=Greg Wilson|title=Asia, Nepal, Kangchenjunga from the North|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1990/PDF/AAJ_1990_32_64_215a.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1990|місяць=|число=|том=|номер=|pages=215|issn=}}</ref>, а у 1990 році на [[Мелунгцзе]]<ref>{{Cite web|url=https://www.pioletsdor.net/index.php/en/the-lifetime-achievement-award/21-po-carriere/liste-po-carriere/18-2014-john-roskelley|title=2014 - John Roskelley|last=|website=|date=|publisher=Piolets d'Or|accessdate=2018-11-29|archivedate=2017-09-04|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170904062117/http://www.pioletsdor.net/index.php/en/the-lifetime-achievement-award/21-po-carriere/liste-po-carriere/18-2014-john-roskelley|deadurl=no}}</ref>, після чого динаміка його висотних сходжень стала стихати.

У 1992 році він піднявся на [[Деналі|Мак-Кінлі]]<ref name=":5">{{Книга
|автор = John Roskelley
|заголовок = The Roskelley Collection: Stories Off the Wall, Nanda Devi, and Last Days
|видання = The Mountaineers Books
|рік = 2012
|сторінки = 656—657
|сторінок = 672
|ISBN = 9781594856655
}}</ref>, у 1995 році на Західну вершину {{Не перекладено|Монте-Сармьєнто|Монте-Сармьєнто|en|Monte Sarmiento}} ([[Вогняна Земля|Вогняна земля]]) (разом з {{Не перекладено|Тім Макартні-Снейп|Тімом Макартні-Снейпом|en|Tim Macartney-Snape}} і {{Не перекладено|Стівен Вінеблс|Стівеном Вінеблсом|en|Stephen Venables}} — друге сходження, за новим маршрутом південно-східною стіною)<ref>{{Стаття|author=Jim Wickwire|title=South America, Tierra Del Fuego, Monte Sarmiento, West Peak|url=http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1996/PDF/AAJ_1996_38_70_238b.pdf|language=|видання=AAJ|тип=|date=1996|місяць=|число=|том=|номер=|pages=238—240|issn=|archivedate=2019-06-04|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190604210926/http://aac-publications.s3.amazonaws.com/documents/aaj/1996/PDF/AAJ_1996_38_70_238b.pdf}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://publications.americanalpineclub.org/articles/13201212952/Monte-Sarmiento|title=Monte Sarmiento|last=Camilo Rada|website=|date=2014|publisher=AAJ|accessdate=2018-11-30|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005431/http://publications.americanalpineclub.org/articles/13201212952/Monte-Sarmiento|deadurl=no}}</ref>, а у 2003 році у віці 54 років з п'ятої спроби на Еверест — разом зі своїм сином {{Не перекладено|Джесс Роскеллі|Джессом|en|Jess Roskelley}}, який став наймолодшим американцем, що піднявся на Третій полюс Землі<ref>{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2003/may/21/roskelleys-reach-top-everest/|title=Roskelleys reach top of Everest|last=Leaming, Sara|website=|date=2003-05-21|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-29|archivedate=2019-04-20|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190420010331/http://www.spokesman.com/stories/2003/may/21/roskelleys-reach-top-everest/|deadurl=no}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://wsm.wsu.edu/s/index.php?id=738|title=On top at last: John and Jess Roskelley scale Everest together|last=Pat Caraher|website=|date=|publisher=Washington State Magazine|accessdate=2018-11-30|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005204/http://wsm.wsu.edu/s/index.php?id=738|deadurl=no}}</ref>.

У 1990 роках Роскеллі почав займатися політичною діяльністю. [[Демократична партія США|Демократ]]. З 1995 до 2004 рік служив [[комісар]]ом Спокана. Займався питаннями захисту довкілля<ref name=":6"/><ref>{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2018/jan/11/spokane-climber-john-roskelley-honored-with-member/|title=Spokane mountaineer John Roskelley honored with membership in American Alpine Club alongside Alex Honnold, Margo Hayes and Sally Jewell|last=Eli Francovich|website=|date=2018-01-12|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-19|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005314/http://www.spokesman.com/stories/2018/jan/11/spokane-climber-john-roskelley-honored-with-member/|deadurl=no}}</ref>. Після відставки до 2010 року служив у Washington Growth Management Hearings Board. У 2012 році спробував знову обратися на посаду комісара Спакана, але вибори програв<ref name=":7">{{Cite web|last=Дмитренко Е.|title=Джон Роскеллей. От альпинизма до политики, и обратно|url=https://www.risk.ru/blog/203952|publisher=Risk.Ru|date=2015-01-22|accessdate=2018-11-26|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005331/https://www.risk.ru/blog/203952|deadurl=no}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.spokesman.com/stories/2004/sep/28/john-roskelley-stepping-down-as-commissioner/|title=John Roskelley stepping down as commissioner|last=Amy Cannata|website=|date=2004-09-28|publisher=The Spokesman-Review|accessdate=2018-11-30|archivedate=2018-12-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181201005249/http://www.spokesman.com/stories/2004/sep/28/john-roskelley-stepping-down-as-commissioner/|deadurl=no}}</ref><ref name=":6" />.

== Сім'я ==
У 1972 році Джон одружився з Джойс Бейкс ({{Lang-en|Joyce Bakes}}). Він взяв за дочку п'ятирічну дитину дружини Доун (Dawn), у 1982 році у подружжя Роскеллі народився син Джесс, а у 1989 році дочка Джордан<ref name=":7"/><ref name=":5"/>.

== Виноски ==
{{примечания|group=К}}

== Бібліографія ==

* {{Книга
|автор = Roskelley, John
|заголовок = Nanda Devi : the tragic expedition
|посилання = https://books.google.ru/books?id=7yw0VItniXkC&pg=PA10&lpg=PA10&dq=roskelley+k2&source=bl&ots=sO0PsFm4Sk&sig=wr8lJj1p33P-G5rTwO5-jJ9dfkA&hl=ru&sa=X&ved=2ahUKEwitoJzBl-HeAhUHBSwKHaedBtAQ6AEwEXoECAIQAQ#v=onepage&q=roskelley%20k2&f=false
|відповідальний =
|видання =
|місце = New York
|видавництво = Avon
|рік = 1988
|сторінки =
|сторінок = 248
|ISBN =
|isbn2 =
}}
* {{Книга
|автор = Roskelley, John
|заголовок = Last Days
|посилання = https://archive.org/details/lastdays0000rosk_f1g2
|рік = 1991
|ISBN = 978-0811708890
}}
* {{Книга
|автор = Roskelley, John
|заголовок = The Roskelley Collection: Stories Off the Wall, Nanda Devi, and Last Days
|відповідальний =
|видання = The Mountaineers Books
|місце =
|видавництво =
|рік = 2012
|сторінки =
|сторінок = 672
|ISBN = 9781594856655
|isbn2 =
|ref = Roskelley
}}
* {{Книга
|автор = Roskelley, John
|заголовок = Paddling the Columbia: A Guide to all 1200 Miles of our Scenic and Historical River
|видавництво = Mountaineers Books
|рік = 2014
|сторінок = 288
|ISBN = 978-1594857782
}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==

* {{Книга
|автор = Hawley, Elizabeth
|заголовок = Seasonal Stories for the Nepalese Himalaya 1985 - 2014
|посилання = http://www.himalayandatabase.com/downloads/EAH%20Seasonal%20Stories.pdf
|відповідальний =
|сторінки =
|сторінок = 426
|видання =
|місце =
|видавництво =
|рік = 2014
|ISBN =
|isbn2 =
|ref = Hawley
}}

== Посилання ==
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Роскеллі Джон}}
[[Категорія:Підкорювачі Евересту]]
[[Категорія:Альпіністи США]]
[[Категорія:Уродженці Спокена]]

title: англ. John Roskelley

Народився: 1 грудня 1948 (76 років) · Спокан, Вашингтон, США

Країна: США

Діяльність: альпініст

Alma mater: Shadle Park High Schoold

Діти: Jess Roskelleyd

Нагороди: Золотий льодоруб


text:
# Шосте липня
«Шо́сте ли́пня» — радянський чорно-білий історико-революційний художній фільм режисера Юлія Карасика, знятий в 1968 році з нагоди 100-річчя від дня народження Володимира Леніна на кіностудії «Мосфільм» за однойменною п'єсою Михайла Шатрова. Фільм заснований на реальних історичних подіях і присвячений 50-річчю придушення більшовиками лівоесерівського заколоту, який стався в Москві в липні 1918 року, під час Громадянської війни в Росії.

## Сюжет
1918 рік. У Росії голод, розруха, інтервенція. 4 липня в Москві відкривається V Всеросійський з'їзд Рад робітничих, селянських, червоноармійських і козачих депутатів. У рядах революціонерів — розкол. Ліві есери спробували вирвати владу з рук більшовиків. На вимогу фракції лівих есерів до депутатів звертається з полум'яною промовою представник підпільного українського селянського з'їзду Александров. Він закликає присутніх голосувати за відмову від ганебного Брестського мирного договору. Після виступу Леніна, що доводить неможливість, в умовах катастрофічної нестачі сил, вести війну з Німеччиною, більшістю голосів, з'їзд приймає резолюцію фракції більшовиків, яка схвалює діяльність Раднаркому. 6 липня Центральний комітет Партії лівих есерів зібрався на екстрене засідання. Для розриву неприйнятного, на їхню думку, договору ухвалили фізично усунути німецького посла графа Мірбаха. Убивство посла — сигнал до повстання. Одна за одною в руках нападників опиняються будівлі найважливіших міських служб. На бік заколотників переходять деякі військові частини в Москві. Заарештовано Дзержинського і Лаціса. Надійшло повідомлення з Ярославля про заколот, очолюваний Савінковим. До вечора, залучивши останні резерви, більшовики відправляють делегатів з'їзду в трудові колективи агітувати маси й організовувати оборону міста. Усім гранично ясно, що для ефективної протидії потрібні не слабо навчені добровольці, а організована військова сила. На світанку в місто увійшли частини Латиської стрілецької дивізії. Місія Данішевського, відправленого на переговори, завершилася успішно. За кілька годин важких боїв Лівоесерівський заколот придушили. 9 липня 1918 року V Всеросійський з'їзд Рад робітничих, селянських, червоноармійських і козачих депутатів відновив свою роботу.

## У ролях
- Юрій Каюров —   Володимир Ілліч Ленін
- Володимир Татосов —   Свердлов
- Василь Лановий —   Дзержинський
- Борис Рижухін —   Чичерін
- Георгій Куликов —   Бонч-Бруєвич
- Володимир Самойлов —   Подвойський
- Алла Демидова —  Марія Спиридонова
- Іван Соловйов —   Андрій Колегаєв, член ЦК партії лівих есерів
- Армен Джигарханян —  Прош Прош'ян, член ЦК партії лівих есерів
- Микола Волков —   граф Вільгельм Мірбах, німецький посол
- В'ячеслав Шалевич —  Яків Блюмкін, начальник секретного відділу ВНК, лівий есер
- Володимир Горєлов —   Микола Горбунов, секретар Леніна
- Родіон Александров —   Анатолій Луначарський
- Юріс Мартіньш Плявіньш —   Карл Данішевський
- Харій Лієпіньш —   Іоаким Вацетіс
- Л. Надєждін — епізод
- Роман Хомятов —   Михайло Фрунзе
- Ніна Веселовська —  Інеса Арманд
- Євген Буренков —  Карпов, делегат з'їзду
- Леонід Марков —   Олександр Цюрупа
- Юрій Назаров —  В'ячеслав Олександрович, лівий есер, заступник Дзержинського
- Сергій Плотніков —   О. Х. Александров, представник підпільного українського селянського з'їзду
- Андрій Крюков —   Борис Камков, член ЦК партії лівих есерів
- Зиновій Високовський — епізод
- Григорій Острін —   Донат Черепанов, член ЦК партії лівих есерів
- Олександр Январьов —  Дмитро Попов, командир кінного загону ВНК, лівий есер
- Сергій Десницький —  член ЦК партії лівих есерів
- Геннадій Барков —   Юрій Саблін, військовий комісар Московського району
- Михайло Селютін — епізод
- Олег Мокшанцев —   Яків Петерс
- Герман Коваленко — епізод
- В. Миррський — епізод
- Леонід Євтіф'єв —  Микола Андрєєв, вбивця Мірбаха, представник ревтрибуналу
- Улдіс Пуцитіс —   Мартин Лаціс
- Олександр Ширвіндт —   Лев Карахан
- Віктор Селезньов — епізод
- Гаррі Дунц — епізод
- Віктор Шульгін —  комендант Кремля
- Олександр Лук'янов — епізод
- В. Шубін — епізод
- Хайнц Браун —  радник посольства Німеччини
- Леонід Пярн — епізод
- В. Мефьодов — епізод
- М. Чугунов — епізод
- Микола Романов —  делегат з'їзду
- Дмитро Орловський —  делегат з'їзду
- Рогволд Суховерко —  делегат з'їзду
- Борис Хімічев —  телеграфіст
- Роберт Дагліш —  іноземний кореспондент
- Василь Корзун — епізод
- Віллор Кузнецов —  чекіст Хрустальов
- Володимир Гостюхін —  вартовий солдат

## Знімальна група
- Автор сценарію —  Михайло Шатров
- Постановка —  Юлій Карасик
- Режисер — М. Орлов
- Головний оператор —  Михайло Суслов
- Художник-постановник —  Борис Бланк
- Художник — О. Алікін
- Композитор —  Альфред Шнітке
- Звукооператор — Лія Беневольська
- Диригент —  Вероніка Дударова
- Художники-гримери — А. Анджан, Ю. Ємельянов, З. Єгорова, А. Демидов
- Художники по костюмах — А. Докучаєва, Л. Харко
- Асистенти:

режисера — Є. Граєвська, А. Ніколаєв, Ю. Павлов, Є. Ярова: оператора — О. Горшков, І. Юмашев
- Комбіновані зйомки:

художник — М. Семенов: оператор — В. Севастьянов
- Головний консультант —  Владлен Логінов
- Консультанти — Є. Трусов, Г. Хохлачов
- Редактори — Н. Боярова, А. Пудалов
- Монтаж — М. Карєв
- Директор картини — П. Феллер

wikiname: ukwiki

title: Шосте липня

in_language: uk

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Шосте липня
|оригінальна назва ={{lang-ru|Шестое июля}}
|зображення =Шосте липня.jpg
|жанр       =історичний фільм
|режисер    =[[Карасик Юлій Юрійович | Юлій Карасик]]
|сценарист  =[[Шатров Михайло Пилипович | Михайло Шатров]]
|Продюсер   =
|Актори     =[[Каюров Юрій Іванович | Юрій Каюров]]
[[Татосов Володимир Михайлович | Володимир Татосов]]
[[Лановий Василь Семенович | Василь Лановий]]
|оператор   =[[Суслов Михайло Петрович | Михайло Суслов]]
|композитор =[[Шнітке Альфред Гаррійович | Альфред Шнітке]]
|художник   =[[Бланк Борис Лейбович | Борис Бланк]]
|кінокомпанія =«[[Мосфільм]]»
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 106 хв.
|рік        = 1968
| ідентифікатор =0173192
}}
'''«Шо́сте ли́пня»''' — радянський чорно-білий історико-революційний художній фільм режисера [[Карасик Юлій Юрійович|Юлія Карасика]], знятий в 1968 році з нагоди 100-річчя від дня народження [[Ленін Володимир Ілліч|Володимира Леніна]] на кіностудії «[[Мосфільм]]» за однойменною п'єсою [[Шатров Михайло Пилипович|Михайла Шатрова]]. Фільм заснований на реальних історичних подіях і присвячений 50-річчю придушення більшовиками лівоесерівського заколоту, який стався в Москві в липні 1918 року, під час [[Громадянська війна в Росії|Громадянської війни в Росії]].

== Сюжет ==
1918 рік. У Росії голод, розруха, інтервенція. 4 липня в Москві відкривається V Всеросійський з'їзд Рад робітничих, селянських, червоноармійських і козачих депутатів. У рядах революціонерів — розкол. Ліві есери спробували вирвати владу з рук більшовиків. На вимогу фракції лівих есерів до депутатів звертається з полум'яною промовою представник підпільного українського селянського з'їзду Александров. Він закликає присутніх голосувати за відмову від ганебного Брестського мирного договору. Після виступу Леніна, що доводить неможливість, в умовах катастрофічної нестачі сил, вести війну з Німеччиною, більшістю голосів, з'їзд приймає резолюцію фракції більшовиків, яка схвалює діяльність Раднаркому. 6 липня Центральний комітет Партії лівих есерів зібрався на екстрене засідання. Для розриву неприйнятного, на їхню думку, договору ухвалили фізично усунути німецького посла графа Мірбаха. Убивство посла — сигнал до повстання. Одна за одною в руках нападників опиняються будівлі найважливіших міських служб. На бік заколотників переходять деякі військові частини в Москві. Заарештовано Дзержинського і Лаціса. Надійшло повідомлення з Ярославля про заколот, очолюваний Савінковим. До вечора, залучивши останні резерви, більшовики відправляють делегатів з'їзду в трудові колективи агітувати маси й організовувати оборону міста. Усім гранично ясно, що для ефективної протидії потрібні не слабо навчені добровольці, а організована військова сила. На світанку в місто увійшли частини Латиської стрілецької дивізії. Місія Данішевського, відправленого на переговори, завершилася успішно. За кілька годин важких боїв Лівоесерівський заколот придушили. 9 липня 1918 року V Всеросійський з'їзд Рад робітничих, селянських, червоноармійських і козачих депутатів відновив свою роботу.

== У ролях ==
{{div col}}
* [[Каюров Юрій Іванович | Юрій Каюров]] — '' [[Ленін Володимир Ілліч | Володимир Ілліч Ленін]] ''
* [[Татосов Володимир Михайлович | Володимир Татосов]] — '' [[Свердлов Яків Михайлович | Свердлов]] ''
* [[Лановий Василь Семенович | Василь Лановий]] — '' [[Дзержинський Фелікс Едмундович | Дзержинський]] ''
* [[Рижухін Борис Сергійович | Борис Рижухін]] — '' [[Чичерін Георгій Васильович | Чичерін]] ''
* [[Куликов Георгій Іванович | Георгій Куликов]] — '' [[Бонч-Бруєвич Володимир Дмитрович | Бонч-Бруєвич]] ''
* [[Самойлов Володимир Якович | Володимир Самойлов]] — '' [[Подвойський Микола Ілліч | Подвойський]] ''
* [[Демидова Алла Сергіївна | Алла Демидова]] — '' [[Марія Спиридонова]] ''
* [[Соловйов Іван Іванович | Іван Соловйов]] — '' [[Колегаєв Андрій Лукич | Андрій Колегаєв]], член ЦК партії лівих есерів ''
* [[Джигарханян Армен Борисович | Армен Джигарханян]] — '' Прош Прош'ян, член ЦК партії лівих есерів ''
* [[Волков Микола Миколайович (старший) | Микола Волков]] — '' [[Вільгельм Мірбах| граф Вільгельм Мірбах]], німецький посол ''
* [[Шалевич В'ячеслав Анатолійович | В'ячеслав Шалевич]] — '' [[Блюмкін Яків Григорович|Яків Блюмкін]], начальник секретного відділу ВНК, лівий есер ''
* [[Горєлов Володимир Костянтинович | Володимир Горєлов]] — '' [[Горбунов Микола Петрович | Микола Горбунов]], секретар Леніна ''
* [[Александров Родіон Олександрович | Родіон Александров]] — '' [[Луначарський Анатолій Васильович | Анатолій Луначарський]] ''
* [[Юріс Мартіньш Плявіньш]] — '' [[Данішевський Карл Юлій Християнович | Карл Данішевський]] ''
* [[Лієпіньш Харій|Харій Лієпіньш]] — '' [[Вацетіс Іоаким Іоакимович | Іоаким Вацетіс]] ''
* Л. Надєждін — епізод
* [[Хомятов Роман Захарович | Роман Хомятов]] — '' [[Фрунзе Михайло Васильович | Михайло Фрунзе]] ''
* [[Веселовська Ніна Валентинівна | Ніна Веселовська]] — '' [[Інеса Арманд]] ''
* [[Буренков Євген Дмитрович | Євген Буренков]] — '' Карпов, делегат з'їзду ''
* [[Марков Леонід Васильович | Леонід Марков]] — '' [[Цюрупа Олександр Дмитрович | Олександр Цюрупа]] ''
* [[Назаров Юрій Володимирович | Юрій Назаров]] — '' В'ячеслав Олександрович, лівий есер, заступник Дзержинського ''
* [[Плотников Сергій Миколайович| Сергій Плотніков]] — '' [[Александров Олександр Хомич | О. Х. Александров]], представник підпільного українського селянського з'їзду ''
* [[Крюков Андрій Сергійович | Андрій Крюков]] — '' [[Камков Борис Давидович | Борис Камков]], член ЦК партії лівих есерів ''
* [[Високовський Зиновій Мойсейович | Зиновій Високовський]] — епізод
* [[Острін Григорій Олександрович | Григорій Острін]] — '' [[Черепанов Донат Андрійович | Донат Черепанов]], член ЦК партії лівих есерів ''
* [[Январьов Олександр Іванович | Олександр Январьов]] — '' Дмитро Попов, командир кінного загону ВНК, лівий есер ''
* [[Десницький Сергій Глібович | Сергій Десницький]] — '' член ЦК партії лівих есерів ''
* [[Барков Геннадій Олексійович | Геннадій Барков]] — '' [[Саблін Юрій Володимирович | Юрій Саблін]], військовий комісар Московського району ''
* [[Селютін Михайло Михайлович | Михайло Селютін]] — епізод
* [[Мокшанцев Олег Євгенович | Олег Мокшанцев]] — '' [[Петерс Яків Христофорович | Яків Петерс]] ''
* [[Коваленко Герман Михайлович | Герман Коваленко]] — епізод
* В. Миррський — епізод
* [[Євті'єв Леонід Михайлович | Леонід Євтіф'єв]] — '' Микола Андрєєв, вбивця Мірбаха, представник ревтрибуналу ''
* [[Улдіс Пуцитіс]] — '' [[Лаціс Мартин Іванович | Мартин Лаціс]] ''
* [[Ширвіндт Олександр Анатолійович | Олександр Ширвіндт]] — '' [[Карахан Лев Михайлович | Лев Карахан]] ''
* [[Селезньов Віктор Андрійович | Віктор Селезньов]] — епізод
* Гаррі Дунц — епізод
* [[Шульгін Віктор Сергійович | Віктор Шульгін]] — '' комендант Кремля ''
* [[Лук'янов Олександр Олександрович | Олександр Лук'янов]] — епізод
* В. Шубін — епізод
* [[Браун Хайнц Адольфович | Хайнц Браун]] — '' радник посольства Німеччини ''
* [[Пярн Леонід Михайлович | Леонід Пярн]] — епізод
* В. Мефьодов — епізод
* М. Чугунов — епізод
* [[Романов Микола Якович | Микола Романов]] — '' делегат з'їзду ''
* [[Орловський Дмитро Дмитрович | Дмитро Орловський]] — '' делегат з'їзду ''
* [[Суховерко Рогволд Васильович|Рогволд Суховерко]] — '' делегат з'їзду ''
* [[Хімічев Борис Петрович|Борис Хімічев]] — '' телеграфіст ''
* Роберт Дагліш — '' іноземний кореспондент ''
* [[Корзун Василь Іванович | Василь Корзун]] — епізод
* [[Віллор Кузнецов]] — '' чекіст Хрустальов ''
* [[Гостюхін Володимир Васильович | Володимир Гостюхін]] — '' вартовий солдат ''
{{div col end}}

== Знімальна група ==
{{div col}}
* Автор сценарію — [[Шатров Михайло Пилипович | Михайло Шатров]]
* Постановка — [[Карасик Юлій Юрійович | Юлій Карасик]]
* Режисер — М. Орлов
* Головний оператор — [[Суслов Михайло Петрович | Михайло Суслов]]
* Художник-постановник — [[Бланк Борис Лейбович | Борис Бланк]]
* Художник — О. Алікін
* Композитор — [[Шнітке Альфред Гаррійович | Альфред Шнітке]]
* Звукооператор — [[Беневольська Лія Ігорівна|Лія Беневольська]]
* Диригент — [[Дударова Вероніка Борисівна | Вероніка Дударова]]
* Художники-гримери — А. Анджан, Ю. Ємельянов, З. Єгорова, А. Демидов
* Художники по костюмах — А. Докучаєва, Л. Харко
* Асистенти:
: режисера — Є. Граєвська, А. Ніколаєв, Ю. Павлов, Є. Ярова: оператора — О. Горшков, І. Юмашев
* Комбіновані зйомки:
: художник — М. Семенов: оператор — В. Севастьянов
* Головний консультант — [[Логінов Владлен Терентійович | Владлен Логінов]]
* Консультанти — Є. Трусов, Г. Хохлачов
* Редактори — Н. Боярова, А. Пудалов
* Монтаж — М. Карєв
* Директор картини — П. Феллер
{{div col end}}

== Посилання ==
* {{imdb|id=0173192|name=''Шосте липня''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1968]]
[[Категорія:Фільми Юлія Карасика]]
[[Категорія:Фільми студії «Мосфільм»]]
[[Категорія:Фільми про Громадянську війну в Росії]]
[[Категорія:Історичні фільми СРСР]]

title: рос. Шестое июля

Жанр: історичний фільм

Режисер: Юлій Карасик

Сценарист: Михайло Шатров

У головних · ролях: Юрій Каюров · Володимир Татосов · Василь Лановий

Оператор: Михайло Суслов

Композитор: Альфред Шнітке

Художник: Борис Бланк

Кінокомпанія: «Мосфільм»

Мова: російська

Країна: СРСР


text:
# Коханець (роман)
«Коха́нець» (фр. L'amant) — автобіографічний роман французької письменниці Марґеріт Дюрас, який опублікувало в 1984 році паризьке видавництво Мінюї (фр. Les Éditions de Minuit). Того ж року роман був відзначений Гонкурівською премією. Французьке видання роману розійшлося накладом понад 2 400 000 примірників.

## Сюжет
Роман «Коханець», події в якому розгортаються у французькому Індокитаї в 1930-х, розкриває інтимність і хитросплетіння таємного роману між неповнолітньою дівчиною з фінансово скрутної французької родини та майже вдвічі старшим заможним чоловіком китайсько-в’єтнамського походження.
У 1929 році 15-річна безіменна дівчина подорожує на поромі через дельту Меконґу, повертаючись із канікул у своєму сімейному домі в місті Садеку до школи-інтернату в Сайґоні. Вона привертає увагу 27-річного сина китайського бізнес-магната, заможного молодого чоловіка та спадкоємця багатства. Він заводить розмову з дівчиною; вона погоджується поїхати назад до міста на його лімузині з водієм.
Змушена обставинами свого виховання, ця дівчина, дочка збанкрутілої вдови з маніакально-депресивним станом, щойно пробуджується до неминучої та надто реальної задачі — самотньо пробитися у світ. Таким чином, вона стає його коханкою, поки він не схиляється перед несхваленням свого батька і не розриває роман.

## Колоніалізм у романі
Згідно з дослідником Джеком Їґером (Jack A. Yeager), більшість прочитань роману Дюрас сфокусовані на її повторюваному стилі письма, але нерідко випускають з поля зору колоніальні теми твору. Хоча сама Дюрас пов'язувала себе з В'єтнамом і його культурою (так, дитиною вона була двомовною, розмовляючи французькою та в'єтнамською), водночас єдина персонажка-в'єтнамка — це покоївка матері оповідачки, До. Саме ж місцеве населення не виокремлене і розмите в романі.
Важливо, що стосунки в романі Дюрас про перетин расових кордонів розгортаються на ключовому етапі в’єтнамської історії, коли за націоналістичним повстанням 1930 року слідував період надзвичайного жорстоких репресій — у контексті виклику, який кидають такі стосунки, зміцненню французької колоніальної влади з супутнім підтвердженням ролі, статусу та влади, які визначаються расою.
Владні стосунки в романі досить заплутані: їх неможливо вписати в одну чітку схему влади. Їхня пристрасть розгортається на тлі комплексного перетину панувань і пригноблень: оповідачка має расовий і колоніальний привілей (біла французка у французькій колонії), коли ж китаєць — гендерний (чоловік) і класовий (має статок).
Головна персонажка походить з родини французьких колоніалістів, і хоча її родина дуже бідна, привілеї оповідачки зосереджені в просторі: вона відвідує французький ліцей і пансіон, її матір працює директоркою школи для дівчаток. З другого боку, її коханець — китаєць, водночас заможний, з потягом до європейського («він курить англійську сигарету»), але в той же час чужий для Сайґону — як і «не-білий» для французьких колонізаторів. Їхній взаємний потяг — трансгресивний, хоч і з відмінних причин, а шлюб з самого початку неможливий. Родина дівчинки не приймає китайця: вони їдять їжу, яку він їм купує, але не говорять з ним («Всі обіди проходять абсолютно одноманітно. Брати пожирають страви й ніколи не кажуть йому жодного слова»); батько китайця ж забороняє їхній шлюб. Для оповідачки китаєць — це поєднання екзотичного іншого з доступом до фізичного комфорту і грошей («Я відповідаю, що хочу його разом з грішми, разом з лімузином і грішми, бо я таким його побачила, і як мені знати, що б я робила, якби все було інакше»).
Для китайця ж оповідачка — це можливість вийти за межі свого класу та раси. Те, що привертає його увагу (і багато разів згадується в романі) — її «чоловічий капелюх з пласкими крисами, з гнучкого фетру кольору трояндового дерева» і «знамениті туфельки із золотої парчі на високому підборі». Фетровий капелюх — символ водночас Заходу та маскулінності; золочені туфельки символізують жіночність і потяг до вищого класу. Цей одяг вказує не лише на гендерну, але й на політичну та соціальну амбівалентність оповідачки в очах її коханця, подвоєну тим, що вона — «молода біла дівчина в автобусі для місцевих».

## Видання
- L'Amant, Éditions de Minuit, Paris, 1984, ISBN|2-7073-0695-9

## Екранізація
1992 року роман екранізував французький режисер Жан-Жак Анно.

## Український переклад
Роман Марґеріт Дюрас «Коханець» переклав українською Роман Осадчук. Переклад опублікувало видавництво А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА, у «Дорослій серії» (2009).

title: Коханець (роман)

wikitext:
{{Інші значення|Коханець}}
{{літературний твір
|зображення = Duras Amant ukr.jpg
}}
'''«Коха́нець»''' ({{lang-fr|L'amant}}) — автобіографічний [[Роман (жанр)|роман]] [[Франція|французької]] [[письменник|письменниці]] [[Марґеріт Дюрас]], який опублікувало в 1984 році паризьке видавництво [[Мінюі (видавництво)|Мінюї]] ({{lang-fr|Les Éditions de Minuit}}). Того ж року роман був відзначений [[Гонкурівська премія|Гонкурівською премією]]. Французьке видання роману розійшлося накладом понад 2 400 000 примірників.

== Сюжет ==
Роман «Коханець», події в якому розгортаються у французькому Індокитаї в 1930-х, розкриває інтимність і хитросплетіння таємного роману між неповнолітньою дівчиною з фінансово скрутної французької родини та майже вдвічі старшим заможним чоловіком китайсько-в’єтнамського походження.

У 1929 році 15-річна безіменна дівчина подорожує на поромі через дельту Меконґу, повертаючись із канікул у своєму сімейному домі в місті Садеку до школи-інтернату в Сайґоні. Вона привертає увагу 27-річного сина китайського бізнес-магната, заможного молодого чоловіка та спадкоємця багатства. Він заводить розмову з дівчиною; вона погоджується поїхати назад до міста на його лімузині з водієм.

Змушена обставинами свого виховання, ця дівчина, дочка збанкрутілої вдови з маніакально-депресивним станом, щойно пробуджується до неминучої та надто реальної задачі — самотньо пробитися у світ. Таким чином, вона стає його коханкою, поки він не схиляється перед несхваленням свого батька і не розриває роман.

== Колоніалізм у романі ==
Згідно з дослідником Джеком Їґером (Jack A. Yeager), більшість прочитань роману Дюрас сфокусовані на її повторюваному стилі письма, але нерідко випускають з поля зору колоніальні теми твору<ref>{{Cite book
|url=https://doi.org/10.1057/9780230107410_26
|title=Colonialism and Power in Marguerite Duras’s The Lover
|last=Yeager
|first=Jack A.
|date=2001
|editor-last=Winston
|editor-first=Jane Bradley
|editor2-last=Ollier
|editor2-first=Leakthina Chau-Pech
|series=Of Vietnam: Identities in Dialogue
|publisher=Palgrave Macmillan US
|location=New York
|pages=224–235
|language=en
|doi=10.1057/9780230107410_26
|isbn=978-0-230-10741-0
}}</ref>. Хоча сама Дюрас пов'язувала себе з В'єтнамом і його культурою (так, дитиною вона була двомовною, розмовляючи французькою та в'єтнамською), водночас єдина персонажка-в'єтнамка — це покоївка матері оповідачки, До. Саме ж місцеве населення не виокремлене і розмите в романі.

Важливо, що стосунки в романі Дюрас про перетин расових кордонів розгортаються на ключовому етапі в’єтнамської історії, коли за націоналістичним повстанням 1930 року слідував період надзвичайного жорстоких репресій — у контексті виклику, який кидають такі стосунки, зміцненню французької колоніальної влади з супутнім підтвердженням ролі, статусу та влади, які визначаються расою.

Владні стосунки в романі досить заплутані: їх неможливо вписати в одну чітку схему влади. Їхня пристрасть розгортається на тлі комплексного перетину панувань і пригноблень: оповідачка має расовий і колоніальний привілей (біла французка у французькій колонії), коли ж китаєць — гендерний (чоловік) і класовий (має статок).

Головна персонажка походить з родини французьких колоніалістів, і хоча її родина дуже бідна, привілеї оповідачки зосереджені в просторі: вона відвідує французький ліцей і пансіон, її матір працює директоркою школи для дівчаток. З другого боку, її коханець — китаєць, водночас заможний, з потягом до європейського («він курить англійську сигарету»), але в той же час чужий для Сайґону — як і «не-білий» для французьких колонізаторів. Їхній взаємний потяг — трансгресивний, хоч і з відмінних причин, а шлюб з самого початку неможливий. Родина дівчинки не приймає китайця: вони їдять їжу, яку він їм купує, але не говорять з ним («Всі обіди проходять абсолютно одноманітно. Брати пожирають страви й ніколи не кажуть йому жодного слова»); батько китайця ж забороняє їхній шлюб. Для оповідачки китаєць — це поєднання екзотичного іншого з доступом до фізичного комфорту і грошей («Я відповідаю, що хочу його разом з грішми, разом з лімузином і грішми, бо я таким його побачила, і як мені знати, що б я робила, якби все було інакше»).

Для китайця ж оповідачка — це можливість вийти за межі свого класу та раси. Те, що привертає його увагу (і багато разів згадується в романі) — її «чоловічий капелюх з пласкими крисами, з гнучкого фетру кольору трояндового дерева» і «знамениті туфельки із золотої парчі на високому підборі». Фетровий капелюх — символ водночас Заходу та маскулінності; золочені туфельки символізують жіночність і потяг до вищого класу. Цей одяг вказує не лише на гендерну, але й на політичну та соціальну амбівалентність оповідачки в очах її коханця, подвоєну тим, що вона — «молода біла дівчина в автобусі для місцевих».

== Видання ==

* ''L'Amant'', Éditions de Minuit, Paris, 1984, ISBN|2-7073-0695-9

== Екранізація ==

[[1992]] року роман екранізував французький режисер [[Жан-Жак Анно]].

== Український переклад ==

Роман Марґеріт Дюрас «Коханець» переклав українською [[Роман Осадчук]]. Переклад опублікувало видавництво [[А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА]], у «Дорослій серії» ([[2009]]).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.leseditionsdeminuit.com/f/index.php?sp=liv&livre_id=1608 Огляд преси про роман «Коханець», ''Le Figaro Magazine'', 20 жовтня 1984] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081121164607/http://www.leseditionsdeminuit.com/f/index.php?sp=liv&livre_id=1608 |date=21 листопада 2008 }}
* [http://www.umoloda.kiev.ua/number/1399/164/49289/ Звіт про презентацію українського перекладу роману в газеті «Україна молода»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20091212231814/http://www.umoloda.kiev.ua/number/1399/164/49289/ |date=12 грудня 2009 }}
* [http://h.ua/story/212595/ Рецензія на український переклад роману [[Марґеріт Дюрас]] «Коханець»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120515063837/http://h.ua/story/212595/ |date=15 травня 2012 }}
{{нормативний контроль}}
[[Категорія:Франкомовні романи]]
[[Категорія:Екранізовані романи Франції]]
[[Категорія:Любовні романи]]
[[Категорія:Автобіографічні романи]]
[[Категорія:Романи 1984]]
[[Категорія:Романи, перекладені українською мовою]]
[[Категорія:Книги за алфавітом]]

title: фр. L'Amant

Жанр: автобіографічний роман

Напрям: Новий роман

Автор: Марґеріт Дюрас

Мова: французька

Країна: Франція

Видавництво: Мінюї (видавництво)

Наступний твір: The North China Loverd

Нагороди: Гонкурівська премія (1984)


text:
# Кшищинка
Кшищинка (пол. Krzyszczynka, нім. Cocceji-Neuwalde) — село в Польщі, у гміні Боґданець Ґожовського повіту Любуського воєводства.
Населення — 79 осіб (2011).

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 34      | 6                  | 25               | 3                    |
| Жінки    | 45      | 7                  | 29               | 9                    |
| Разом    | 79      | 13                 | 54               | 12                   |

title: Кшищинка

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Кшищинка
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Krzyszczynka}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = MOs810 WG 38 2016 (Blota) (Krzyszczynka) (2).jpg
|опис зображення    =  <!--Plan sołectwa-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Любуське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Ґожовський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Боґданець (гміна){{!}}Боґданець
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 15
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 79
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 95
|поштовий індекс        = 66-450
|автомобільний код      = FGW
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0178790
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Кшищинка''' ({{lang-pl|Krzyszczynka}}, {{lang-de|Cocceji-Neuwalde}}) — село в Польщі, у [[Боґданець (гміна)|гміні Боґданець]] [[Ґожовський повіт|Ґожовського повіту]] [[Любуське воєводство|Любуського воєводства]].
Населення — {{formatnum:79}} {{МНОЖИНА:79|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=34 |ЧолПре=6 |ЧолПрац=25 |ЧолПост=3
|Жін=45 |ЖінПре=7 |ЖінПрац=29 |ЖінПост=9
|Разом=79 |РазомПре=13 |РазомПрац=54 |РазомПост=12
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Боґданець}}

[[Категорія:Села Ґожовського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Любуське воєводство

Повіт: Ґожовський повіт

Гміна: Боґданець

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: FGW

OSM: ↑2887458 ·R (Ґміна Боґданець)


text:
# Батурівка (Унецький район)
Батурівка (рос. Батуровка) — присілок в Унецькому районі Брянської області Російської Федерації.
Населення становить 9 осіб. Входить до складу муніципального утворення Павловське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований на території українського етнічного та культурного краю Стародубщина.
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Павловське сільське поселення.

## Населення
| 2010 | 2013 |
| ---- | ---- |
| 22   | ↘9   |

title: Батурівка (Унецький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Батурівка
|назва ін.       = Батуровка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Брянська область]]
|район           = [[Унецький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Павловське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 9
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Брянська область
}}
'''Батурівка''' ({{lang-ru|Батуровка}}) — [[присілок]] в [[Унецький район|Унецькому районі]] [[Брянська область|Брянської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 9 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Павловське сільське поселення]].

== Історія ==

Населений пункт розташований на території українського етнічного та культурного краю [[Стародубщина]].

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення [[Павловське сільське поселення]]<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/974020740 |title=Закон Брянской области от 9 марта 2005 г № 3-З «О наделении муниципальных образований статусом городского округа, муниципального района, городского поселения, сельского поселения и установлении границ муниципальных образований в Брянской области» |access-date=2019-10-10 |archive-date=2015-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151005184238/http://docs.cntd.ru/document/974020740 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Батуровка (Унечский район)  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Унецький район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Унецького району]]

title: присілок Батурівка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Брянська область

Муніципальний район: Унецький район

Поселення: Павловське сільське поселення

title: Основні дані

Населення: ▼ 9

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Батурівка · Батурівка


text:
# Вар Лабі
Вар Лабі (Леб) (*д/н — бл. 1057) — володар держави Текрур в 1040/1041—1057 роках.

## Життєпис
Син Вар Джабі, володаря Текруру. після його смерті у 1040 або 1041 році посів. Трон. Невдовзі з огляду на конфлікти з поганськими племенами або з власного переконання відмовився від ісламу. Тоді проти нього виступили альморавідське військо на чолі із Вазджаєм ібн Ясіном. У 1043—1044 роках текрурське військо зазнало поразки. 1047 року відновилася ісламізація в державі.
У 1056 році спільно з Альморавідами вимушений був виступити проти імперії Вагаду, з якою текрур мав тривалі торгівельні та культурні стосунки. Проте близько 1057 року у битві біля Табарфрілі зазнав поразки від гани Бассі. Ймовірно загинув у битві або помер невдовзі.

title: Вар Лабі

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Вар Лабі
| місце_проживання     =
| зображення           =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = невідомо
| місце_народження     =
| дата_смерті          = бл. [[1057]]
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| громадянство         =
| національність       = [[сонінке]]
| конфесія     = іслам
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       =
| титул                = володар
| посада               =
| термін               = 1040/1041—1057 роки
| попередник           = [[Вар Джабі]]
| наступник            = ?
| дружина              =
| діти                 =
| рід                  = Манна
| родичі               =
| батько               = Вар Рабі
| матір                =
| нагороди             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
}}
'''Вар Лабі (Леб)''' (*д/н — бл. [[1057]]) — володар держави [[Текрур]] в 1040/1041—1057 роках.

== Життєпис ==
Син [[Вар Джабі]], володаря Текруру. після його смерті у 1040 або 1041 році посів. Трон. Невдовзі з огляду на конфлікти з поганськими племенами або з власного переконання відмовився від ісламу. Тоді проти нього виступили альморавідське військо на чолі із Вазджаєм ібн Ясіном. У 1043—1044 роках текрурське військо зазнало поразки. 1047 року відновилася ісламізація в державі.

У 1056 році спільно з [[Альморавіди|Альморавідами]] вимушений був виступити проти імперії Вагаду, з якою текрур мав тривалі торгівельні та культурні стосунки. Проте близько 1057 року у битві біля Табарфрілі зазнав поразки від [[Гана Бассі|гани Бассі]]. Ймовірно загинув у битві або помер невдовзі.

== Джерела ==
* Levtzion, Nehemia (1973). Ancient Ghana and Mali. New York: Methuen & Co Ltd. p. 44,183. ISBN 0841904316.

[[Категорія:Володарі Текруру]]

title: Вар Лабі

Народився: невідомо

Національність: сонінке

Титул: володар

Попередник: Вар Джабі

Конфесія: іслам

Рід: Манна

Батько: Вар Рабі


text:
# 70745 Алесерпієрі
70745 Алесерпієрі (70745 Aleserpieri) — астероїд головного поясу, відкритий 9 листопада 1999 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,401.

title: 70745 Алесерпієрі

wikitext:
{{Планета
| назва = 70745 Алесерпієрі
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Вітторіо Ґоретті]]
| місце відкриття = [[П'яноро]]
| дата відкриття = [[9 листопада]] [[1999]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = 70745 Aleserpieri
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|70745|2013.12.25|2013.06.05}}</ref>
| епоха = [[4 листопада]] [[2013]] (2 456 600,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,732079821492 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,418735260945 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,575407541218 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,060833975891
| орбітальний період = 1509,619063389 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,238470756451 °/д
| середня аномалія = 152,6046619302°
| нахил орбіти = 10,44630707123°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 71,75107634637°
| арг_перицентру = 323,9813433997°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,4
| спектр_тип =
}}

'''70745 Алесерпієрі''' (70745 Aleserpieri) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[9 листопада]] [[1999]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,401.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Алесерпієрі}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (70701-70800)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|70745}}

{{Навігація малих планет|(70744) 1999 VW20|(70746) 1999 VQ22|}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1999]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 70745 Алесерпієрі

Відкривач: Вітторіо Ґоретті

Місце відкриття: П'яноро

Дата відкриття: 9 листопада 1999

title: Позначення

Названа на честь: Alessandro Serpierid

Тимчасові позначення: 70745 Aleserpieri

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

Орбітальні характеристики: Епоха 4 листопада 2013 (2 456 600,5 JD)

title: Фізичні характеристики