text:
# Гайто Газданов
Гайто́ (Гео́ргій) Іва́нович Газда́нов (ос. Гæздæнты Иваны фырт Гайто) (23 листопада (6 грудня) 1903, Санкт-Петербург — 5 грудня 1971, Мюнхен) — російський письменник-емігрант, прозаїк, літературний критик, високоповажний майстер масонської ложі (Масонська ложа Північна зірка («Північна зірка»).

## Біографія
Народився 6 грудня 1903 року в Санкт-Петербурзі в родині лісничого, осетина за національністю. До чотирьох років жив в Санкт-Петербурзі, в будинку на Кабинетскій вулиці (нині — вулиця Правди). Пізніше батько зі службового обов'язку, а з ним і сім'я, жили в Сибіру, в Тверській губернії, в Полтаві, у Харкові. У Полтаві Газданов навчався в кадетському корпусі, після (з 1912 року і до початку Громадянської війни) — у Харківській гімназії.
У 1919 році, в неповні 16 років, Газданов приєднався до добровольчого руху П. М. Врангеля, як говорив пізніше, щоб «дізнатися, що таке війна». Прослужив рік у званні рядового солдата на бронепоїзді. Разом із Білою армією, що відступала, він опинився в Криму. Пароплавом поплив до Туреччини. У Константинополі написав своє перше оповідання («Готель майбутнього», 1922). У болгарському місті Шумені закінчив російську гімназію (в Харкові Газданов довчився до 7-го класу).
У 1923 році переїхав до Парижа, де прожив більшу частину свого життя. Був портовим вантажником, мийником паровозів, слюсарем на автозаводі Citroën, викладав французьку та російську мови. Часом, коли він не міг знайти роботи, змушений був жити, як клошар, ночуючи на вулиці. Чотири роки навчався на історико-філологічному факультеті Сорбонни, вивчав історію літератури, соціологію, економіку. Довгі роки (1928—1952), вже будучи відомим письменником, був змушений працювати нічним таксистом. У романі «Нічні дороги» (1941) знайшло відображення знайомство Газданова з паризьким дном. Лише після війни книга «Повернення Будди», що мала великий успіх, принесла йому фінансову незалежність.
Його перший роман «Вечір у Клер» вийшов в 1929 році і був високо оцінений Іваном Буніним і Максимом Горьким, а також критиками російського зарубіжжя.
У 1932 році через письменника і критика Михайла Осоргіна Газданов вступає до масонської ложі «Північна зірка». У ній Газданов обіймав низку посад, а в 1961 році став її високошанованим майстром.
Віхи в масонську шляху Газданова:
- Посвячений за рекомендацією М. Осоргіна і М. Тер-Погосяна 2 червня 1932 року у високоповажній ложі «Північна зірка» під егідою Великого сходу Франції[ru].
- Зведений до 2-го ступеня 13 липня 1933 року.
- Значився у «відпустці» в 1939 році.
- Оратор з 18 жовтня 1946-го, з 12 листопада 1959 року і в 1966 році.
- Суддя ложі з 9 жовтня 1947 по 1948 рік.
- Заворітник з 9 жовтня 1952 року.
- Делегат ложі з 12 листопада 1959 року.
- Високошанований майстер у 1961—1962 роках.
- Перший страж з 27 листопада 1962 по 1964 роки.
- Член ложі до смерті[8].

Критика визнала його і Володимира Набокова найталановитішими письменниками молодого покоління. У Парижі він став членом Спілки молодих письменників і поетів, перейменованої в Об'єднання письменників і поетів у 1931 році. Уже в 1934 році увійшов до кола керівників Видавничої колегії. Здобувши високу літературну репутацію, Г. Газданов регулярно друкувався в «Сучасних записках», які вважалися найавторитетнішим періодичним виданням еміграції, брав участь в літературному об'єднанні «Кочовище». У «Кочовищі» він читав свою прозу, а також виступав з доповідями про В. Розанова, О. Ремізова, І. Буніна, В. Маяковського.
Газданов хотів повернутися на батьківщину, для чого в 1935 році звернувся з проханням про допомогу до М. Горького, але той не встиг виконати цієї обіцянки, померши в 1936 році. Того ж року Газданов одружився з Фаїною Дмитрівною Ламзакі, яка народилася в родині одеських греків.
У 1937 році І. А. Бунін в інтерв'ю белградській газеті особливо відзначив в російській емігрантській літературі «молодших письменників», з прозаїків назвавши Сіріина, Газданова, Берберову (в такому порядку).
У роки війни Газданов залишався в окупованому Парижі. У своїй квартирі за допомогою дружини переховував євреїв, допомагав їм. Так, він допоміг М. Слоніму перебратися до неокупованої частини Франції. З 1942 року брав участь у русі Опору, вступив до партизанської бригади, створеної радянськими полоненими. Працював у підпільному журналі: видавав інформаційні бюлетені. Його дружина працювала зв'язковою між паризькою групою «Русскій патріот» і втікачами-радянськими військовополоненими. У 1947 році Газданов із дружиною отримують французьке громадянство. З 1953 року і до кінця життя Газданов працював журналістом і редактором на радіо «Свобода», де, під псевдонімом Георгій Черкасов, вів передачі, присвячені російській літературі.
Незважаючи на популярність і загальне визнання, роботу таксиста Газданов зміг залишити лише після того, як вийшов друком його роман «Привид Олександра Вольфа». Роман відразу після виходу був переведений на основні європейські мови.
У 1970 році письменнику поставили страшний діагноз — рак легенів. Газданов стійко переносив хворобу, навіть близькі люди не знали, як важко йому було. Сторонні ж і зовсім не підозрювали, що він смертельно хворий. Гайто Газданов помер напередодні 68-річчя 5 грудня 1971 року в Мюнхені, похований на цвинтарі Сент-Женев'єв де Буа під Парижем.

## Пам'ять
Газданов — письменник-емігрант, довгий час не був відомий у себе на батьківщині. Для російського читача газдановська спадщина була відкрита наприкінці 1990-х років. У Москві в 1998 році було створено «Товариство друзів Гайто Газданова», до завдань якого входить вивчення творчості письменника і популяризація його творів у Росії і за кордоном. Голова Товариства — Юрій Нечипоренко.
У 2001 році за сприяння знаменитого диригента Валерія Гергієва на кладовищі Сент-Женев'єв-де-Буа був відкритий пам'ятник на могилі Гайто Газданова.

## Стиль
У його творах поєднується часом жорстоке, часом ліричний зображення життя і романтико-утопічне начало. У ранній творчості помітний рух від зображення всього сущого (екзистенційного буття людини) до належного, до утопії, ідеалу. Проза Газданова рефлексивна. Оповідання в найбільш характерних, «газданівських» творах ведеться від першої особи, а все що описується: люди, місця, події — подається через призму сприйняття оповідача, свідомість якого стає віссю, що з'єднує різноманітні, іноді, здавалося б, ніяк не пов'язані ланки оповідання. У центрі уваги опиняються не події самі по собі, а народжений ними відгук — риса, що поєднує Газданова з Марселем Прустом, з яким, до речі, його часто порівнювали. Ця особливість газданівських текстів часто викликала подив сучасної автору емігрантської критики, яка, відзначаючи незвичайне відчуття слова і ритму, визнаючи магію оповідача, проте нарікала на те, що твори ці, по суті, «ні про що» (Г. Адамович, Н. Оцуп). Причиною такого амбівалентного ставлення з боку критики була відмова Газданова від традиційного побудови фабули. Твори його часто будуються на наскрізний темі: подорож, з метою пошуку коханої, а через неї і самого себе — у «Вечорі у Клер», доля і смерть — у «Привиді Олександра Вольфа» тощо. Тут немає фабульної стрункості, але тобто, за висловом М. Слоніма, «єдність налаштованості». Центральна тема об'єднує, утримує в своєму полі зовні не пов'язані елементи сюжету, перехід між якими часто здійснюється за принципом асоціації. Так, в оповіданні «Залізний лорд» величезна кількість троянд на Паризькому ринку і їх запах дають поштовх пам'яті оповідача — він бачив таку ж кількість троянд один раз, у «великому місті південної Росії», і цей спогад воскрешає давно минулі події, що становлять основу розповіді. Критики, наприклад Л. Діенеш, бачили в Газданові письменника-екзистенціаліста, близького за духом до А. Камю.

## Особливості прози
Відмінною рисою письменника є його тяжіння до екзистенціалізму, особливо це спостерігається в пізніх творах Газданова. Персонажів цих романів та оповідань можна охарактеризувати як мандрівників, які роблять реальні і метафоричні подорожі до смерті, подорожі, які загрожують духовними переворотами. Душа людини, як правило, недоступна оточуючим і йому самому не завжди ясна. Потрібна певна ситуація, можливо навіть небезпечна, щоб приховане стало явним. Персонажі опиняються в екстремальних ситуаціях, скоюють злочини, бо не відають поняття «гріх». Однак при цьому християнські ідеали їм близькі і зрозумілі: любов до ближнього, співчуття, неприйняття бездуховності. В якійсь мірі можна стверджувати, що герої живуть в спотворено-релігійному просторі, що, можливо, стало наслідком захопленості письменника масонством. Прозі Газданова властива чуттєва виразність, відчуття дихання життя, цінності кожної миті.

## Твори
Газданов — автор дев'яти романів, 37 оповідань, книги нарисів «На французькій землі», а також десятків літературно-критичних есеїв та рецензій. Архів Газданова, що зберігається в Хотонской бібліотеці Гарвардського університету, становить близько 200 одиниць зберігання, велика частина — варіанти рукописів, які були опубліковані.

### Романи
Як динамічна, що постійно розвивається, система романи Газданова поділяються на дві групи, що відповідають двом періодам творчості письменника: «російські» романи і «французькі». Різниця в їх побудові дає підставу для висновку про двоетапність формування авторського творчого «завдання». У більшій частині «російських» романів як направляюча зовнішнього сюжету виступає авантюрна стратегія, яка відображає ранній період життєвого досвіду героя — «мандрівника», що характеризується накопиченням різноманітних подій і вражень. Лабіринтовий, з петлянням рух їх сюжету обумовлює відповідний тип нарації, що виражений у «відкритості», імпровізації. Відмінні риси романів Газданова від багатьох інших романів його молодих або зрілих сучасників полягають у надзвичайному лаконізмі, відході від традиційної романної форми (коли є зав'язка, кульмінація, розв'язка, чітко позначений сюжет), максимальній наближеності до життя, охопленні величезного числа проблем соціальної, духовного життя, глибокий психологізм, генетичний зв'язок з філософськими, релігійними, етичними пошуками попередніх поколінь. Письменника цікавить не стільки подія, скільки специфіка її переломлення у свідомості різних персонажів і можливість множинного тлумачення одних і тих же життєвих явищ.
- 1929 — Вечір у Клер[ru]
- 1934 — Історія однієї подорожі
- 1939 — Політ
- 1941 — Нічні дороги
- 1947 — Привид Олександра Вольфа
- 1949 — Повернення Будди
- 1953 — Пілігрими
- 1965 — Пробудження
- 1968 — Евеліна і її друзі
- 1971 — Переворот (неоконч.)

### Оповідання
- 1926 — Готель прийдешнього
- 1927 — Повість про трьох невдачах
- 1927 — Товариство вісімки пік
- 1928 — Товариш Шлюб
- 1930 — Чорні лебеді
- 1931 — Ліхтарі, Великий музикант
- 1932 — Щастя, Третя життя
- 1938 — Помилка
- 1939 — Вечірній супутник
- 1942 — Розповідь про Ольгу
- 1962 — Жебрак
- 1963 — Листи Іванова
- Бомбей
- Хана
- Панахида
- Княжна Мері
- Залізний лорд
- Доля Соломеї

### Есеї та доповіді
- 1929 — Нотатки про Едгара По, Гоголя і Мопассаном
- 1936 — Про молодий емігрантській літературі
- 1946 — Письменник і колектив
- 1951 — Література соціального заходу
- 1959 — Про Гоголя
- 1961 — Про постановку російських п'єс у французьких театрах;
- 1961 — Про Чехова
- 1963 — Про літературну творчість М. А. Алданова
- 1965 — Роль письменника в сучасному світі.

title: Гайто Газданов

wikitext:
{{Письменник
 |Ім'я                  = Гайто Газданов
 |Зображення            = [[Файл:Gazdanov-192?.jpg|220px]]
 |Опис зображення       = Гайто Газданов
 |Вид діяльності        = прозаїк, літературний критик
 |Роки активності       =
 |Напрям                =
 |Жанр                  =
 |Мова творів           =
 |Дебют                 = оповідання «Готель прийдешнього» (пражський журнал «Своїми шляхами», 1926,<br />№ 12-13)
 |Вікітека              =
}}
[[Файл:Gazdanov-192?.jpg|220px|праворуч]]

'''Гайто́ (Гео́ргій) Іва́нович Газда́нов''' ({{lang-os|Гæздæнты Иваны фырт Гайто}}) ({{ДН|6|12|1903|23|11}}, Санкт-Петербург — 5 грудня 1971, Мюнхен) — російський письменник-емігрант, прозаїк, літературний критик, високоповажний майстер [[Масонська Ложа|масонської ложі]] (Масонська ложа Північна зірка («Північна зірка»).

== Біографія ==
Народився 6 грудня 1903 року в [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]] в родині [[Лісничий|лісничого]], [[Осетини|осетина]]<ref>Бзаров Р. С. [http://www.iriston.com/nogbon/news.php?newsid=409 Об осетинском родстве Гайто Газданова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160414190211/http://www.iriston.com/nogbon/news.php?newsid=409 |date=14 квітня 2016 }}</ref> за національністю. До чотирьох років жив в Санкт-Петербурзі, в будинку на {{Не перекладено|Вулиця Правди (Санкт-Петербург)|Кабинетскій вулиці|ru|Улица Правды (Санкт-Петербург)}} (нині — вулиця Правди). Пізніше батько зі службового обов'язку, а з ним і сім'я, жили в [[Сибір]]у, в [[Тверська губернія|Тверській губернії]], в [[Полтава|Полтаві]], у [[Харків|Харкові]]. У Полтаві Газданов навчався в [[Кадетський корпус|кадетському корпусі]], після (з 1912 року і до початку [[Громадянська війна в Росії|Громадянської війни]]) — у {{Не перекладено|Харківська губернська гімназія|Харківській гімназії|ru|Харьковская губернская гимназия}}.

У 1919 році, в неповні 16 років, Газданов приєднався до [[Добровольча армія|добровольчого руху]] [[Врангель Петро Миколайович|П. М. Врангеля]], як говорив пізніше, щоб «дізнатися, що таке війна». Прослужив рік у званні рядового солдата на [[бронепоїзд]]і. Разом із [[Біла армія|Білою армією]], що відступала, він опинився в [[Крим]]у. Пароплавом поплив до [[Туреччина|Туреччини]]. У [[Константинополь|Константинополі]] написав своє перше оповідання («<nowiki/>[[Готель майбутнього]]<nowiki/>», 1922). У болгарському місті [[Шумен]]і закінчив російську гімназію (в Харкові Газданов довчився до 7-го класу).

У 1923 році переїхав до [[Париж]]а, де прожив більшу частину свого життя. Був портовим вантажником, мийником паровозів, слюсарем на автозаводі ''[[Citroën]]'', викладав французьку та російську мови. Часом, коли він не міг знайти роботи, змушений був жити, як [[клошар]], ночуючи на вулиці. Чотири роки навчався на історико-філологічному факультеті [[Сорбонна|Сорбонни]], вивчав історію літератури, соціологію, економіку. Довгі роки (1928—1952), вже будучи відомим письменником, був змушений працювати нічним таксистом. У романі «<nowiki/>[[Нічні дороги]]<nowiki/>» (1941) знайшло відображення знайомство Газданова з паризьким дном. Лише після війни книга «Повернення Будди», що мала великий успіх, принесла йому фінансову незалежність.

Його перший роман «{{Не перекладено|Вечір у Клер|Вечір у Клер|ru|Вечер у Клэр}}» вийшов в 1929 році і був високо оцінений [[Бунін Іван Олексійович|Іваном Буніним]] і [[Максим Горький|Максимом Горьким]], а також критиками російського зарубіжжя.

У 1932 році через письменника і критика {{Не перекладено|Михайло Андрійович Осоргін|Михайла Осоргіна|ru|Осоргин, Михаил Андреевич}} Газданов вступає до [[Масонська Ложа|масонської ложі]] «{{Не перекладено|Північна зірка (масонська ложа)|Північна зірка|ru|Северная звезда (Великий восток Франции)}}<nowiki/>». У ній Газданов обіймав низку посад, а в 1961 році став її [[Високошанований майстер|високошанованим майстром]]<ref>''Серков А. И.'' Русское масонство. 1731—2000. М. РОСПЭН. 2001 ISBN 5-8243-0240-5</ref>.

Віхи в масонську шляху Газданова:

* Посвячений за рекомендацією М. Осоргіна і М. Тер-Погосяна 2 червня 1932 року у високоповажній ложі «Північна зірка» під егідою {{Не перекладено|Великий схід Франції|Великого сходу Франції|ru|Великий восток Франции}}.
* Зведений до 2-го ступеня 13 липня 1933 року.
* Значився у «відпустці» в 1939 році.
* Оратор з 18 жовтня 1946-го, з 12 листопада 1959 року і в 1966 році.
* Суддя ложі з 9 жовтня 1947 по 1948 рік.
* [[Заворітник]] з 9 жовтня 1952 року.
* Делегат ложі з 12 листопада 1959 року.
* Високошанований майстер у 1961—1962 роках.
* Перший страж з 27 листопада 1962 по 1964 роки.
* Член ложі до смерті<ref>{{Cite web |url=http://samisdat.com/5/23/523f-lsz.htm |title=Париж. Ложа Северная Звезда |accessdate=27 серпня 2016 |archive-date=21 липня 2012 |archive-url=https://archive.today/20120721200104/http://samisdat.com/5/23/523f-lsz.htm }}</ref>.

Критика визнала його і [[Набоков Володимир Володимирович|Володимира Набокова]] найталановитішими письменниками молодого покоління. У Парижі він став членом Спілки молодих письменників і поетів, перейменованої в Об'єднання письменників і поетів у 1931 році. Уже в 1934 році увійшов до кола керівників Видавничої колегії. Здобувши високу літературну репутацію, Г. Газданов регулярно друкувався в «Сучасних записках», які вважалися найавторитетнішим періодичним виданням еміграції, брав участь в літературному об'єднанні «Кочовище». У «Кочовищі» він читав свою прозу, а також виступав з доповідями про В. Розанова, [[Ремізов Олексій Михайлович|О. Ремізова]], І. Буніна, [[Маяковський Володимир Володимирович|В. Маяковського]].

Газданов хотів повернутися на батьківщину, для чого в 1935 році звернувся з проханням про допомогу до М. Горького, але той не встиг виконати цієї обіцянки, померши в 1936 році. Того ж року Газданов одружився з Фаїною Дмитрівною Ламзакі, яка народилася в родині одеських греків.

У 1937 році І. А. Бунін в інтерв'ю белградській газеті особливо відзначив в російській емігрантській літературі «молодших письменників», з прозаїків назвавши Сіріина, Газданова, Берберову (в такому порядку).

У роки війни Газданов залишався в окупованому Парижі. У своїй квартирі за допомогою дружини переховував євреїв, допомагав їм. Так, він допоміг [[Слонім Марк Львович|М. Слоніму]] перебратися до неокупованої частини Франції. З 1942 року брав участь у русі Опору, вступив до партизанської бригади, створеної радянськими полоненими. Працював у підпільному журналі: видавав інформаційні бюлетені. Його дружина працювала зв'язковою між паризькою групою «Русскій патріот» і втікачами-радянськими військовополоненими. У 1947 році Газданов із дружиною отримують французьке громадянство. З 1953 року і до кінця життя Газданов працював журналістом і редактором на [[Радіо Свобода|радіо «Свобода»]], де, під псевдонімом Георгій Черкасов, вів передачі, присвячені російській літературі.

Незважаючи на популярність і загальне визнання, роботу таксиста Газданов зміг залишити лише після того, як вийшов друком його роман «Привид Олександра Вольфа». Роман відразу після виходу був переведений на основні європейські мови.

У 1970 році письменнику поставили страшний діагноз — рак легенів. Газданов стійко переносив хворобу, навіть близькі люди не знали, як важко йому було. Сторонні ж і зовсім не підозрювали, що він смертельно хворий. Гайто Газданов помер напередодні 68-річчя 5 грудня 1971 року в Мюнхені, похований на [[Сент-Женев'єв-де-Буа (цвинтар)|цвинтарі Сент-Женев'єв де Буа]] під Парижем.
[[Файл:2007-0103-073818.jpg|thumb|Могила Гайто Газданова на цвинтарі Сент-Женев'єв де Буа]]

== Пам'ять ==
Газданов — письменник-емігрант, довгий час не був відомий у себе на батьківщині. Для російського читача газдановська спадщина була відкрита наприкінці 1990-х років. У Москві в 1998 році було створено «Товариство друзів Гайто Газданова», до завдань якого входить вивчення творчості письменника і популяризація його творів у Росії і за кордоном. Голова Товариства — Юрій Нечипоренко.

У 2001 році за сприяння знаменитого диригента Валерія Гергієва на кладовищі Сент-Женев'єв-де-Буа був відкритий пам'ятник на могилі Гайто Газданова.

== Стиль ==
У його творах поєднується часом жорстоке, часом ліричний зображення життя і романтико-утопічне начало. У ранній творчості помітний рух від зображення всього сущого (екзистенційного буття людини) до належного, до утопії, ідеалу. Проза Газданова рефлексивна. Оповідання в найбільш характерних, «газданівських» творах ведеться від першої особи, а все що описується: люди, місця, події — подається через призму сприйняття оповідача, свідомість якого стає віссю, що з'єднує різноманітні, іноді, здавалося б, ніяк не пов'язані ланки оповідання. У центрі уваги опиняються не події самі по собі, а народжений ними відгук — риса, що поєднує Газданова з [[Марсель Пруст|Марселем Прустом]], з яким, до речі, його часто порівнювали. Ця особливість газданівських текстів часто викликала подив сучасної автору емігрантської критики, яка, відзначаючи незвичайне відчуття слова і ритму, визнаючи магію оповідача, проте нарікала на те, що твори ці, по суті, «ні про що» (Г. Адамович, Н. Оцуп). Причиною такого амбівалентного ставлення з боку критики була відмова Газданова від традиційного побудови фабули. Твори його часто будуються на наскрізний темі: подорож, з метою пошуку коханої, а через неї і самого себе — у «Вечорі у Клер», доля і смерть — у «Привиді Олександра Вольфа» тощо. Тут немає фабульної стрункості, але тобто, за висловом М. Слоніма, «єдність налаштованості». Центральна тема об'єднує, утримує в своєму полі зовні не пов'язані елементи сюжету, перехід між якими часто здійснюється за принципом асоціації. Так, в оповіданні «Залізний лорд» величезна кількість троянд на Паризькому ринку і їх запах дають поштовх пам'яті оповідача — він бачив таку ж кількість троянд один раз, у «великому місті південної Росії», і цей спогад воскрешає давно минулі події, що становлять основу розповіді. Критики, наприклад Л. Діенеш, бачили в Газданові письменника-екзистенціаліста, близького за духом до А. Камю.

== Особливості прози ==
Відмінною рисою письменника є його тяжіння до екзистенціалізму, особливо це спостерігається в пізніх творах Газданова. Персонажів цих романів та оповідань можна охарактеризувати як мандрівників, які роблять реальні і метафоричні подорожі до смерті, подорожі, які загрожують духовними переворотами. Душа людини, як правило, недоступна оточуючим і йому самому не завжди ясна. Потрібна певна ситуація, можливо навіть небезпечна, щоб приховане стало явним. Персонажі опиняються в екстремальних ситуаціях, скоюють злочини, бо не відають поняття «гріх». Однак при цьому християнські ідеали їм близькі і зрозумілі: любов до ближнього, співчуття, неприйняття бездуховності. В якійсь мірі можна стверджувати, що герої живуть в спотворено-релігійному просторі, що, можливо, стало наслідком захопленості письменника масонством. Прозі Газданова властива чуттєва виразність, відчуття дихання життя, цінності кожної миті.

== Твори ==
Газданов — автор дев'яти романів, 37 оповідань, книги нарисів «На французькій землі», а також десятків літературно-критичних есеїв та рецензій. Архів Газданова, що зберігається в Хотонской бібліотеці [[Гарвардський університет|Гарвардського університету]], становить близько 200 одиниць зберігання, велика частина — варіанти рукописів, які були опубліковані.

=== Романи ===

Як динамічна, що постійно розвивається, система романи Газданова поділяються на дві групи, що відповідають двом періодам творчості письменника: «російські» романи і «французькі». Різниця в їх побудові дає підставу для висновку про двоетапність формування авторського творчого «завдання». У більшій частині «російських» романів як направляюча зовнішнього сюжету виступає авантюрна стратегія, яка відображає ранній період життєвого досвіду героя — «мандрівника», що характеризується накопиченням різноманітних подій і вражень. Лабіринтовий, з петлянням рух їх сюжету обумовлює відповідний тип нарації, що виражений у «відкритості», імпровізації. Відмінні риси романів Газданова від багатьох інших романів його молодих або зрілих сучасників полягають у надзвичайному лаконізмі, відході від традиційної романної форми (коли є зав'язка, кульмінація, розв'язка, чітко позначений сюжет), максимальній наближеності до життя, охопленні величезного числа проблем соціальної, духовного життя, глибокий психологізм, генетичний зв'язок з філософськими, релігійними, етичними пошуками попередніх поколінь. Письменника цікавить не стільки подія, скільки специфіка її переломлення у свідомості різних персонажів і можливість множинного тлумачення одних і тих же життєвих явищ.

* 1929 — {{Не перекладено|Вечір у Клер|Вечір у Клер|ru|Вечер у Клэр}}
* 1934 — Історія однієї подорожі
* 1939 — Політ
* 1941 — Нічні дороги
* 1947 — Привид Олександра Вольфа
* 1949 — Повернення Будди
* 1953 — Пілігрими
* 1965 — Пробудження
* 1968 — Евеліна і її друзі
* 1971 — Переворот (неоконч.)

=== Оповідання ===

* 1926 — Готель прийдешнього
* 1927 — Повість про трьох невдачах
* 1927 — Товариство вісімки пік
* 1928 — Товариш Шлюб
* 1930 — Чорні лебеді
* 1931 — Ліхтарі, Великий музикант
* 1932 — Щастя, Третя життя
* 1938 — Помилка
* 1939 — Вечірній супутник
* 1942 — Розповідь про Ольгу
* 1962 — Жебрак
* 1963 — Листи Іванова
* Бомбей
* Хана
* Панахида
* Княжна Мері
* Залізний лорд
* Доля Соломеї

=== Есеї та доповіді ===
* 1929 — Нотатки про Едгара По, Гоголя і Мопассаном
* 1936 — Про молодий емігрантській літературі
* 1946 — Письменник і колектив
* 1951 — Література соціального заходу
* 1959 — Про Гоголя
* 1961 — Про постановку російських п'єс у французьких театрах;
* 1961 — Про Чехова
* 1963 — Про літературну творчість М. А. Алданова
* 1965 — Роль письменника в сучасному світі.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Бібліографія ==
* Гайто Газданов. Собрание сочинений в 5 томах. М.: Эллис Лак, 2009. ISBN 978-5-902152-71-2

== Посилання ==
* [http://imwerden.de/cat/modules.php?name=books&pa=showbook&pid=1989 Голос Гайто Газданова. Запись 1964 года из архива Радио Свобода] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141129144746/http://imwerden.de/cat/modules.php?name=books&pa=showbook&pid=1989 |date=29 листопада 2014 }}
* [http://www.svoboda.org/content/transcript/2284948.html Газданов, Вейдле, Адамович и Н. Струве на Радио Свобода, Париж, 1968 год] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304120503/http://www.svoboda.org/content/transcript/2284948.html |date=4 березня 2016 }}
* [http://www.rp-net.ru/book/articles/materialy/gazdanov/index.php Возвращение Гайто Газданова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160828222307/http://www.rp-net.ru/book/articles/materialy/gazdanov/index.php |date=28 серпня 2016 }} — сборник материалов о Газданове, неизвестные тексты Газданова
* [http://www.hrono.ru/proekty/gazdanov/index.html Общество друзей Гайто Газданова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160829213125/http://www.hrono.ru/proekty/gazdanov/index.html |date=29 серпня 2016 }} — критические статьи о творчестве Газданова
* [http://www.anaharsis.ru/biblio/kultur/Salb_1.htm Т. Салбиев. Гайто Газданов и Осетия] {{Webarchive|url=https://archive.today/20130416142039/http://www.anaharsis.ru/biblio/kultur/Salb_1.htm |date=16 квітня 2013 }}

== Джерела ==
# ''Бахрах А.'' Книга о Газданове // Новое русское слово. 1984
# ''Хадарцева А.'' И вдруг письмо: Переписка с Гайто Газдановым // Северная Осетия. 1993
# ''Цомаева Т.'' Этюды о Гайто Газданове: публикация письма Гаппо Баеву // Дарьял. 1994. №
# ''Бзаров Р.'' Об осетинском родстве Гайто Газданова // Северная Осетия. 1998
# ''Орлова О.'' Гайто Газданов: История создания образа (обзор и публикация материалов архива Газданова в Хотонской библиотеке Гарвардского университета) / Социальные и гуманитарные науки. Отечественная и зарубежная литература. Сер. 7. Литературоведение // РЖ/РАН ИНИОН. 1999. № 3
# ''Кабалоти, С. М.'' Поэтика прозы Гайто Газданова 20—30-х годов. — СПб. : Петербургск. писатель, 1998. — 334 с.
# ''[[Серков, Андрей Иванович|Серков А.]]'' Газданов Г. И.: Масонские доклады // [[Новое литературное обозрение]]. 1999. № 5
# Энциклопедия мировой литературы. — СПб.: Невская книга, 2000.
# ''Камболов Т.'' Штрихи к портрету Гайто Газданова: Письма матери // Дарьял. 2003. № 3
# ''Орлова О.'' Гайто Газданов. — М.: Молодая гвардия, 2003. — ([[Жизнь замечательных людей]])
# ''[[Томас Урбан]]'', Гайто Газданов — писатель «русского Монпарнаса» // ''Русский Мюнхен''. Изд. Татьяна Лукина. Мюнхен: МИР — Центр русской културы, 2010, с. 184—193 ISBN 978-3-9805300-9-5
# ''Кибальник С. А.'' Гайто Газданов и экзистенциальная традиция в русской литературе. — СПб.: ИД «Петрополис», 2011. — 412 с.

{{ВП-портали|Книги|Література|Фантастика|Наукова фантастика||США|}}

[[Категорія:Російські прозаїки]]
[[Категорія:Російськомовні письменники]]
[[Категорія:Осетинські письменники]]
[[Категорія:Письменники-утопісти]]
[[Категорія:Наукові фантасти Росії]]
[[Категорія:Російські письменники ХХ століття]]
[[Категорія:Російські письменники-емігранти]]
[[Категорія:Учасники Громадянської війни]]
[[Категорія:Російські емігранти у Франції]]
[[Категорія:Захоронені на кладовищі Сент-Женев'єв-де-Буа]]
[[Категорія:Масони]]
[[Категорія:Таксисти]]
[[Категорія:Емігранти з Російської імперії до Франції]]

title: Гайто Газданов

Народився: 23 листопада (6 грудня) 1903 · Санкт-Петербург, Російська імперія

Помер: 5 грудня 1971[…] (68 років) · Мюнхен, Німеччина · ·рак легень

Поховання: Сент-Женев'єв-де-Буа

Країна: Російська імперія

Діяльність: письменник, літературний критик, прозаїк

Сфера роботи: література і літературна критика

Мова творів: російська

Magnum opus: Buddha's Returnd, An Evening with Claired і Привид Олександра Вольфаd


text:
# Quercus hirtifolia
Quercus hirtifolia — вид рослин з родини букових (Fagaceae); ендемік південної частини Східної Сьєрра-Мадре — Мексика.

## Опис
Великий кущ або невелике дерево висотою до 7 (рідше 9) метрів. Молоді гілочки запушені, на другий рік стають голими. Листки оберненояйцюваті до еліптичних, рідше яйцюваті, 2.8–12 × 1.6–7 см; основа серцеподібна, іноді округла до косої; верхівка загострена, зрідка округла; край звивистий, з 2–4 парами зубів біля верхівки, а іноді й над основою; верх трохи запушений; низ стійко запушений; ніжка рожевувата, злегка запушена або гладка, 2.5–8 мм завдовжки. Чоловічі сережки 2–8 мм; жіночі квітки 1–3 разом. Жолудь довжиною 0.7–1.9 см × діаметром 0.4–1.3 см.
Період цвітіння: квітень — травень. Період плодоношення: вересень — жовтень

## Поширення й екологія
Ендемік південної частини східної Сьєрра-Мадре — Мексика (Пуебла, Ідальго, Веракрус).
Зростає у дубово-сосновому лісі, хмарному лісі та хвойному лісі; на висотах 1600–2450 м.

## Загрози
Загрози: висока щільність населення, екстенсивним тваринництво, будівництво доріг, сільське господарство, незаконні вибіркові рубки, посуха та зміни клімату.

wikiname: ukwiki

title: Quercus hirtifolia

in_language: uk

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Quercus hirtifolia''
| image =
| image_width = 268px
| status = EN
| status_system = iucn3.1
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Рослини]] (Plantae)
| subdivisio1 = [[Судинні рослини|Судинні]] (Tracheophyta)
| subdivisio2 = [[Покритонасінні]] (Angiosperms)
| subdivisio3 = [[Евдикоти]] (Eudicots)
| subdivisio4 = [[Розиди]] (Rosids)
| ordo = [[Букоцвіті]] (Fagales)
| familia = [[Букові]] (Fagaceae)
| genus = [[Дуб]] (''Quercus'')
| species = '''''Q. hirtifolia'''''
| binomial = ''Quercus hirtifolia''
| binomial_authority = M.L.Vázquez, S.Valencia & Nixon, 2004<ref>{{cite web |url=http://www.theplantlist.org/tpl1.1/record/kew-260535 |назва=The Plant List |дата-доступу=29.10.2020 |archive-date=26 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201026081238/http://www.theplantlist.org/tpl1.1/record/kew-260535 }} {{ref-en}}</ref>
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Quercus hirtifolia
| synonyms =
}}
'''''Quercus hirtifolia''''' — вид рослин з родини [[Букові|букових]] (Fagaceae); [[ендемік]] південної частини [[Східна Сьєрра-Мадре|Східної Сьєрра-Мадре]] — [[Мексика]].

== Опис ==
Великий [[кущ]] або невелике [[дерево]] висотою до 7 (рідше 9) метрів. Молоді гілочки запушені, на другий рік стають голими. [[Листок|Листки]] оберненояйцюваті до еліптичних, рідше яйцюваті, 2.8–12 × 1.6–7 см; основа серцеподібна, іноді округла до косої; верхівка загострена, зрідка округла; край звивистий, з 2–4 парами зубів біля верхівки, а іноді й над основою; верх трохи запушений; низ стійко запушений; ніжка рожевувата, злегка запушена або гладка, 2.5–8 мм завдовжки. Чоловічі [[сережка (ботаніка)|сережки]] 2–8 мм; жіночі квітки 1–3 разом. [[Жолудь]] довжиною 0.7–1.9 см × діаметром 0.4–1.3 см<ref name="iucn"/><ref name="oaks">{{cite web |url=http://oaks.of.the.world.free.fr/quercus_hirtifolia.htm |назва=Oaks of the World |дата-доступу=29.10.2020 |archive-date=4 листопада 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201104025216/http://oaks.of.the.world.free.fr/quercus_hirtifolia.htm }} {{ref-en}}</ref>.

Період цвітіння: квітень — травень. Період плодоношення: вересень — жовтень<ref name="oaks"/>

== Поширення й екологія ==
Ендемік південної частини східної Сьєрра-Мадре — Мексика (Пуебла, Ідальго, Веракрус)<ref name="iucn">{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/194138/2302405 |назва=''Quercus hirtifolia'' |автор=Jerome D. |дата=2018 |видавець=The IUCN |дата-доступу=29.10.2020 |archive-date=27 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201027003854/https://www.iucnredlist.org/species/194138/2302405 }} {{ref-en}}</ref>.

Зростає у дубово-сосновому лісі, хмарному лісі та хвойному лісі; на висотах 1600–2450 м<ref name="iucn"/>.

== Загрози ==
Загрози: висока щільність населення, екстенсивним тваринництво, будівництво доріг, сільське господарство, незаконні вибіркові рубки, посуха та зміни клімату<ref name="iucn"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Квіткові-доробити}}

{{Портали|Ботаніка|Біологія}}

[[Категорія:Дуб|hirtifolia]]
[[Категорія:Ендемічна флора Мексики]]
[[Категорія:Рослини, описані 2004]]

title: ?Quercus hirtifolia

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Рослини (Plantae)

Судинні (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Букоцвіті (Fagales)

Родина: Букові (Fagaceae)

Рід: Дуб (Quercus)

Вид: Q. hirtifolia

Віківиди: Quercus hirtifolia


text:
# Гура Костянтин Юрійович
Костянтин Юрійович Гура (нар. 26 червня 1989, Запоріжжя) — експерт у галузі сталого розвитку, зеленої енергетики, енергоефективності та декарбонізації економіки.
Керівник Центру сталих рішень «GreenLabsKNU», який є підрозділом географічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (із 9 серпня 2024 року і по тепер).
Голова Бюро групи експертів з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН (ЄЕК ООН) (із вересня 2020 року і по тепер).
Із 25 червня 2020 року по 5 жовтня 2021 року -  Перший заступник Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України. Окремим розпорядженням було покладено на нього тимчасове виконання обов'язків Голови Агентства, а саме - з 25 червня 2020 року і по 25 серпня 2021 року. Має третій ранг державного службовця.

## Життєпис

### Освіта
Здобув вищу освіту в НТУУ КПІ ім. І. Сікорського та отримав ступінь магістра за спеціальністю «Електротехнічні системи електроспоживання» у 2012 році.
Також пройшов навчання та отримав ступінь магістра у французькому університеті «Ecole Polytechnique» (2012—2013).

### Професійна діяльність
Професійний шлях розпочав у 2011 р. у департаменті комерційних відносин ДП «Енергоринок».
У 2012—2013 р. здобував досвід роботи у компанії «Saint-Gobain» (Париж, Франція). Після цього працював в Україні у приватному секторі в сфері електроенергетики.
Із 2015 р. у Держенергоефективності працював над розширенням міжнародної співпраці та покращенням інвестиційної привабливості у сфері енергоефективності та відновлюваної енергетики. За час роботи в Агентстві ініціював розвиток співпраці України з міжнародними партнерами, зокрема:
- разом із МЗС Фінляндії та НЕФКО засновано Фінсько-український трастовий фонд для фінансування підготовки проектів з енергоефективності та відновлюваної енергетики в Україні;
- налагоджено співпрацю України із авторитетним Міжнародним агентством з відновлюваних джерел енергії;
- укладено двосторонні документи із 12-ма країнами: Німеччина, Словаччина, Кіпр, Словенія, Фінляндія, Данія, Китай, Молдова, Португалія, Білорусь, Хорватія, ОАЕ;
- систематизовано роботу із такими проектами міжнародної технічної допомоги, як UNDP[4], UNIDO[5], GIZ[6][7] та іншими, а також Європейською економічною комісією ООН;
- ініційовано роботу над створенням Фонду зелених інвестицій[8] та багато іншого.

Неодноразово презентував Україну, її здобутки у розвитку сфери енергоефективності та «чистої» енергетики, а також інвестиційний потенціал на міжнародних заходах, у тому числі організованих Міжнародним енергетичним агентством (IEA), Організацією економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР), Європейською Комісією тощо.
У листопаді 2018 року обраний Віце-головою бюро групи експертів з енергоефективності та Віце-головою бюро групи експертів з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН.
У вересні 2020 року обраний Головою бюро з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН та переобраний віцеголовою бюро з енергоефективності ЄЕК ООН.
Із 25 червня 2020 р. і по 25 серпня 2021 року - в.о. Голови Держенергоефективності.
Із 25 червня 2020 року і по 5 жовтня 2021 року - перший заступник Голови Держенергоефективності відповідно до розпорядження Уряду України від 25 червня 2020 р. № 742-р.
Із квітня 2022 року і по червень 2022 року - координатор дослідження Habitat for Humanity International (HFHI), м. Київ, Україна.
Із 21 червня 2022 року - Голова Державного агентства інфраструктурних проектів України відповідно до розпорядження Уряду України від 21 червня 2022 р. № 506-р
У липні 2023 року обраний радником Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України.
Із серпня 2023 року і по серпень 2024 рік - директор з природоохоронної діяльності World Wildlife Fund Ukraine (WWF-Україна).
Із 9 серпня 2024 року і по тепер - керівник Центру сталих рішень «GreenLabsKNU», який є підрозділом географічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

title: Гура Костянтин Юрійович

wikitext:
{{othernames|Гура}}
{{Картка:Лідер
| ім'я = Гура Костянтин Юрійович
| посада = Керівник [[Центру сталих рішень «GreenLabsKNU»]]
| початок_терміну = [[9 серпня]]
| кінець_терміну =
| посада2 = Голова [[Бюро групи експертів з відновлюваної енергетики ЄЕК ООН]]
| початок_терміну2 = [[вересень]] [[2020]]
| кінець_терміну2 =
| дата_народження = 26.06.1989
| місце_народження = [[Запоріжжя]], [[Українська РСР]]
| дата_смерті =
| місце_смерті =
| громадянство = {{USSR}}→{{UKR}}
| національність =
| виборчий_округ =
| мати =
| батько =
| дружина =
| чоловік =
| діти =
| родичі =
| брати =
| професія =
| звання =
| релігія =
| особистий підпис =
| нагороди =
| партія =
| сайт =
| посада3 = Голова [[Державного агентства інфраструктурних проектів України]]
| кінець_терміну3 = [[травень]] [[2023]]
| початок_терміну3 = [[21 червня]] [[2022]]
| посада4 = т. в. о. Голови [[Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України|Держенергоефективності України]]
| початок_терміну4 = [[25 червня]] [[2020]]
| кінець_терміну4 = [[25 серпня]] [[2021]]
| посада5 = Перший заступник Голови [[Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України|Держенергоефективності України]]
| кінець_терміну5 = [[5 жовтня]] [[2021]]
| початок_терміну5 = [[25 червня]] [[2020]]
| президент3 = [[Володимир Зеленський]]
| прем'єр-міністр3 = [[Денис Шмигаль]]
| попередник3 = [[Криворучко Олена Петрівна]]
| зображення =
}}
'''Костянтин Юрійович Гура''' ({{нар}} [[26 червня]] [[1989]], [[Запоріжжя]]) — експерт у галузі сталого розвитку, зеленої енергетики, енергоефективності та декарбонізації економіки.

Керівник Центру сталих рішень «GreenLabsKNU», який є підрозділом географічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка (із 9 серпня 2024 року і по тепер).

Голова Бюро групи експертів з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН (ЄЕК ООН) (із вересня 2020 року і по тепер).

Із 25 червня 2020 року по 5 жовтня 2021 року -  Перший заступник Голови [[Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України|Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України]]<ref>{{Розпорядження КМУ|742|25 червня 2020|Про призначення Гури К.Ю. першим заступником Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України|рік=2020}} </ref><ref name=":0">{{Cite web|title=Про звільнення Гури К.Ю. з посади першого заступника Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України|url=https://zakon.rada.gov.ua/go/1164-2021-р|website=Офіційний вебпортал парламенту України|accessdate=2021-10-18|language=uk}}</ref>. Окремим розпорядженням було покладено на нього тимчасове виконання обов'язків Голови Агентства, а саме - з 25 червня 2020 року і по 25 серпня 2021 року<ref>{{Розпорядження КМУ|746|25 червня 2020|Про тимчасове покладення виконання обов’язків Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на Гуру К. Ю.|рік=2020}}</ref>. Має третій ранг державного службовця.

== Життєпис ==

=== Освіта ===
Здобув вищу освіту в [[Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського»|НТУУ КПІ ім. І. Сікорського]] та отримав ступінь магістра за спеціальністю «Електротехнічні системи електроспоживання» у 2012 році.

Також пройшов навчання та отримав ступінь магістра у французькому університеті «[[Політехнічна школа|Ecole Polytechnique]]» (2012—2013).

=== Професійна діяльність ===
Професійний шлях розпочав у 2011 р. у департаменті комерційних відносин ДП «[[Енергоринок (підприємство)|Енергоринок]]».

У 2012—2013 р. здобував досвід роботи у компанії «[[Сен-Гобен|Saint-Gobain]]» (Париж, Франція). Після цього працював в Україні у приватному секторі в сфері електроенергетики.

Із 2015 р. у [[Державне агентство з енергоефективності та енергозбереження України|Держенергоефективності]] працював над розширенням міжнародної співпраці та покращенням інвестиційної привабливості у сфері енергоефективності та відновлюваної енергетики. За час роботи в Агентстві ініціював розвиток співпраці України з міжнародними партнерами, зокрема:

* разом із МЗС Фінляндії та НЕФКО засновано Фінсько-український трастовий фонд для фінансування підготовки проектів з енергоефективності та відновлюваної енергетики в Україні;
* налагоджено співпрацю України із авторитетним Міжнародним агентством з відновлюваних джерел енергії;
* укладено двосторонні документи із 12-ма країнами: Німеччина, Словаччина, Кіпр, Словенія, Фінляндія, Данія, Китай, Молдова, Португалія, Білорусь, Хорватія, ОАЕ;
* систематизовано роботу із такими проектами міжнародної технічної допомоги, як UNDP<ref>{{Cite web|title=Держенергоефективності пропонує модернізацію будівель зони відчуження за допомогою ЕСКО {{!}} Українська Енергетика|url=https://ua-energy.org/uk/posts/derzhenerhoefektyvnosti-proponuie-modernizatsiiu-budivel-zony-vidchuzhennia-za-dopomohoiu-esko|website=ua-energy.org|accessdate=2021-08-28|language=uk|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121816/https://ua-energy.org/uk/posts/derzhenerhoefektyvnosti-proponuie-modernizatsiiu-budivel-zony-vidchuzhennia-za-dopomohoiu-esko}}</ref>, UNIDO<ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Презентовано Фонд гарантування позик: промислові підприємства можуть залучати кредити на енергоефективність без застави та під нижчі відсотки|url=https://www.kmu.gov.ua/news/prezentovano-fond-garantuvannya-pozik-promislovi-pidpriyemstva-mozhut-zaluchati-krediti-na-energoefektivnist-bez-zastavi-ta-pid-nizhchi-vidsotki|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2021-08-28|language=ua|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121816/https://www.kmu.gov.ua/news/prezentovano-fond-garantuvannya-pozik-promislovi-pidpriyemstva-mozhut-zaluchati-krediti-na-energoefektivnist-bez-zastavi-ta-pid-nizhchi-vidsotki}}</ref>, GIZ<ref>{{Cite web|title=Україна підписала меморандум з німецьким енергетичним агентством DENA|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-economy/3213644-ukraina-pidpisala-memorandum-z-nimeckim-energeticnim-agentstvom-dena.html|website=www.ukrinform.ua|accessdate=2021-08-28|language=uk|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121816/https://www.ukrinform.ua/rubric-economy/3213644-ukraina-pidpisala-memorandum-z-nimeckim-energeticnim-agentstvom-dena.html}}</ref><ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Держенергоефективності: Україна та Німеччина обговорили подальші напрями співпраці у сфері енергоефективності|url=https://www.kmu.gov.ua/news/derzhenergoefektivnosti-ukrayina-ta-nimechchina-obgovorili-podalshi-napryami-spivpraci-u-sferi-energoefektivnosti|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2021-08-28|language=ua|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121815/https://www.kmu.gov.ua/news/derzhenergoefektivnosti-ukrayina-ta-nimechchina-obgovorili-podalshi-napryami-spivpraci-u-sferi-energoefektivnosti}}</ref> та іншими, а також Європейською економічною комісією ООН;
* ініційовано роботу над створенням Фонду зелених інвестицій<ref>{{Cite web|title=Україна та Фінляндія розглядають можливість створення Фонду зелених інвестицій|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-economy/3097848-ukraina-ta-finlandia-rozgladaut-mozlivist-stvorenna-fondu-zelenih-investicij.html|website=www.ukrinform.ua|accessdate=2021-08-28|language=uk|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121818/https://www.ukrinform.ua/rubric-economy/3097848-ukraina-ta-finlandia-rozgladaut-mozlivist-stvorenna-fondu-zelenih-investicij.html}}</ref> та багато іншого.

Неодноразово презентував Україну, її здобутки у розвитку сфери енергоефективності та «чистої» енергетики, а також інвестиційний потенціал на міжнародних заходах, у тому числі організованих Міжнародним енергетичним агентством (IEA), Організацією економічного співробітництва та розвитку (ОЕСР), Європейською Комісією тощо.

У листопаді 2018 року обраний Віце-головою бюро групи експертів з енергоефективності та Віце-головою бюро групи експертів з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН.

У вересні 2020 року обраний Головою бюро з відновлюваної енергетики Європейської економічної комісії ООН<ref>{{Cite web|url=https://unece.org/sites/default/files/2021-02/GERE%20Bureau%20after%20session_25%20Sept%202020.pdf|title=UNECE Group of Experts on Renewable Energy|website=unece.org|accessdate=28 серпня 2021|archive-date=16 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210616080239/https://unece.org/sites/default/files/2021-02/GERE%20Bureau%20after%20session_25%20Sept%202020.pdf}}</ref> та переобраний віцеголовою бюро з енергоефективності ЄЕК ООН<ref>{{Cite web|url=https://unece.org/sites/default/files/2021-05/GEEE%20Bureau%202021%20%28as%20of%204%20May%29.pdf|title=UNECE Group of Experts on Energy Efficiency|website=unece.org|accessdate=28 серпня 2021|archive-date=28 серпня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210828121817/https://unece.org/sites/default/files/2021-05/GEEE%20Bureau%202021%20(as%20of%204%20May).pdf}}</ref>.

Із 25 червня 2020 р. і по 25 серпня 2021 року - в.о. Голови Держенергоефективності<ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Про тимчасове покладення виконання обов’язків Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України на Гуру К. Ю.|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-timchasove-pokladennya-vikonannya-obovyazkiv-golovi-derzhavnogo-agentstva-z-energoefektivnosti-ta-energozberezhennya-ukrayini-na-guru-k-yu-746-250620|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2021-08-28|language=ua|archive-date=20 липня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200720004556/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-timchasove-pokladennya-vikonannya-obovyazkiv-golovi-derzhavnogo-agentstva-z-energoefektivnosti-ta-energozberezhennya-ukrayini-na-guru-k-yu-746-250620}}</ref>.

Із 25 червня 2020 року і по 5 жовтня 2021 року - перший заступник Голови Держенергоефективності відповідно до розпорядження Уряду України від 25 червня 2020 р. № 742-р<ref>{{Cite web|title=Про призначення Гури К.Ю. першим заступником Голови Державного агентства з енергоефективності та енергозбереження України|url=https://zakon.rada.gov.ua/go/742-2020-р|website=Офіційний вебпортал парламенту України|accessdate=2021-08-28|language=uk}}</ref><ref name=":0"/>.

Із квітня 2022 року і по червень 2022 року - координатор дослідження Habitat for Humanity International (HFHI), м. Київ, Україна.

Із 21 червня 2022 року - Голова Державного агентства інфраструктурних проектів України відповідно до розпорядження Уряду України від 21 червня 2022 р. № 506-р<ref>{{Cite web|title=Про призначення Гури К.Ю. Головою Державного агентства інфраструктурних проектів України|url=https://zakon.rada.gov.ua/go/506-2022-р|website=Офіційний вебпортал парламенту України|accessdate=2022-07-07|language=uk}}</ref>

У липні 2023 року обраний радником Міністра захисту довкілля та природних ресурсів України.

Із серпня 2023 року і по серпень 2024 рік - директор з природоохоронної діяльності World Wildlife Fund Ukraine (WWF-Україна).

Із 9 серпня 2024 року і по тепер - керівник Центру сталих рішень «GreenLabsKNU», який є підрозділом географічного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://saee.gov.ua/uk/headships/190 Гура Костянтин Юрійович. Держенергоефективності України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200723154416/https://saee.gov.ua/uk/headships/190 |date=23 липня 2020 }}
* [http://dovidka.com.ua/user/?code=534695 Гура Костянтин Юрійович. Офіційна Україна сьогодні] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200723154414/http://dovidka.com.ua/user/?code=534695 |date=23 липня 2020 }}

[[Категорія:Уродженці Запоріжжя]]
[[Категорія:Випускники КПІ]]
[[Категорія:Керівники органів виконавчої влади України]]

Керівник Центру сталих рішень «GreenLabsKNU»: Нині на посаді

На посаді з: 9 серпня

title: Голова Бюро групи експертів з відновлюваної енергетики ЄЕК ООН

Голова Бюро групи експертів з відновлюваної енергетики ЄЕК ООН: Нині на посаді

На посаді з: вересень 2020

Голова Державного агентства інфраструктурних проектів України: 21 червня 2022 — травень 2023

Президент: Володимир Зеленський

Прем'єр-міністр: Денис Шмигаль

Попередник: Криворучко Олена Петрівна

title: т. в. о. Голови Держенергоефективності України

т. в. о. Голови Держенергоефективності України: 25 червня 2020 — 25 серпня 2021

title: Перший заступник Голови Держенергоефективності України

Перший заступник Голови Держенергоефективності України: 25 червня 2020 — 5 жовтня 2021

Народився: 26 червня 1989 (35 років) · Запоріжжя, Українська РСР

Відомий як: державний діяч

Громадянство: СРСР→ Україна

Alma mater: НТУУ КПІ ім. Ігоря Сікорського


text:
# Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 1985
Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 1985 — тенісний турнір, що проходив між 25 листопада та 8 грудня 1985 року на трав'яних кортах стадіону Куйонг в Мельбурні, Австралія. Це був 74-ий чемпіонат Австралії з тенісу і четвертий турнір Великого шолома в 1985 році.

## Огляд подій та досягнень
Надалі було вирішено проводити чемпіонат Австралії у січні, тому наступним став турнір 1987 року.
Стефан Едберг виграв свій перший турнір Великого шолома, перегравши в шведському фіналі минулорічного переможця Матса Віландера.
Мартіна Навратілова теж переграла в фіналі минулорічну чемпіонку Кріс Еверт. Мартіна виграла свій третій (останній) чемпіонат Австралії в одиночному розряді, А загалом кількість її перемог у цьому виді змагань досягла 13-ти.

## Результати фінальних матчів

### Дорослі
| Одиночний розряд. Чоловіки      |                                  |                    |
| Стефан Едберг                   | Матс Віландер                    | 6–4, 6–3, 6–3      |
|                                 |                                  |                    |
| Одиночний розряд. Жінки         |                                  |                    |
| Мартіна Навратілова             | Кріс Еверт                       | 6–2, 4–6, 6–2      |
|                                 |                                  |                    |
| Парний розряд. Чоловіки         |                                  |                    |
| Пол Аннакон Хрісто ван Ренсбург | Марк Едмонсон Кім Ворвік         | 3–6, 7–6, 6–4, 6–4 |
|                                 |                                  |                    |
| Парний розряд. Жінки            |                                  |                    |
| Мартіна Навратілова Пем Шрайвер | Клаудія Коде-Кільш Гелена Сукова | 6–3, 6–4           |
|                                 |                                  |                    |
| Мікст                           |                                  |                    |
| змагання не проводились         |                                  |                    |
|                                 |                                  |                    |

### Юніори
| Одиночний розряд. Хлопці     |                            |               |
| Шейн Барр                    | Стівен Ферлонг             | 7–6, 6–7, 6–3 |
|                              |                            |               |
| Одиночний розряд. Дівчата    |                            |               |
| Дженні Берн                  | Луїз Філд                  | 6–1, 6–3      |
|                              |                            |               |
| Парний розряд. Хлопці        |                            |               |
| Бретт Кастер Девід Макферсон | Петр Корда Циріл Сук       | 7–5, 6–2      |
|                              |                            |               |
| Парний розряд. Дівчата       |                            |               |
| Дженні Берн Дженін Томпсон   | Саллі Макканн Елісон Скотт | 6–0, 6–3      |
|                              |                            |               |

wikitext:
{{TennisEventInfo
|1985|Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу| дата         = 25 листопада - 8 грудня
| за ліком     = 74
| defchampms   =
| defchampws   =
| defchampmd   =
| defchampwd   =
| defchampxd   =
| defchampbs   =
| defchampgs   =
| defchampbd   =
| defchampgd   =
| champms      = {{flagicon|SWE}} [[Стефан Едберг]]
| champws      = {{flagicon|USA}} [[Мартіна Навратілова]]
| champmd      = {{flagicon|USA}} [[Пол Аннакон]] / {{flagicon|RSA|1928}} [[Хрісто ван Ренсбург]]
| champwd      = {{flagicon|USA}} [[Мартіна Навратілова]] / {{flagicon|USA}} [[Пем Шрайвер]]
| champxd      =
| champbs      = {{flagicon|AUS}} [[Шейн Барр]]
| champgs      = {{flagicon|AUS}} [[Дженні Берн]]
| champbd      = {{flagicon|AUS}} [[Бретт Кастер]] / {{flagicon|AUS}} [[Девід Макферсон (тенісист)|Девід Макферсон]]
| champgd      = {{flagicon|AUS}} [[Дженні Берн]] / {{flagicon|AUS}} [[Дженін Томпсон]]
| after_year = 1987
}}
'''Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 1985''' — [[теніс]]ний турнір, що проходив між 25 листопада та 8 грудня [[1985]] року на трав'яних кортах стадіону Куйонг в [[Мельбурн]]і, [[Австралія]]. Це був 74-ий [[Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу|чемпіонат Австралії з тенісу]] і четвертий [[турніри Великого шолома (теніс)|турнір Великого шолома]] в 1985 році.

== Огляд подій та досягнень ==
Надалі було вирішено проводити чемпіонат Австралії у січні, тому наступним став турнір 1987 року.

[[Стефан Едберг]] виграв свій перший турнір Великого шолома, перегравши в шведському фіналі минулорічного переможця [[Матс Віландер|Матса Віландера]].

[[Мартіна Навратілова]] теж переграла в фіналі минулорічну чемпіонку [[Кріс Еверт]]. Мартіна виграла свій третій (останній) чемпіонат Австралії в одиночному розряді, А загалом кількість її перемог у цьому виді змагань досягла 13-ти.

== Результати фінальних матчів ==
=== Дорослі ===
{| style width = 700

|-
|colspan=3 | '''Одиночний розряд. Чоловіки'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|SWE}} '''[[Стефан Едберг]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|SWE}} [[Матс Віландер]] ||style bgcolor=ffcc00|  6–4, 6–3, 6–3
|-
|colspan=3 |
|-
|colspan=3 | '''Одиночний розряд. Жінки'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|USA}} '''[[Мартіна Навратілова]]'''  ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|USA}} [[Кріс Еверт]] ||style bgcolor=ffcc00|  6–2, 4–6, 6–2
|-
|colspan=3 style |
|-
|colspan=3 | '''Парний розряд. Чоловіки'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|USA}} '''[[Пол Аннакон]]'''
 {{flagicon|RSA|1928}} '''[[Хрісто ван Ренсбург]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} [[Марк Едмонсон]]
 {{flagicon|AUS}} [[Кім Ворвік]] ||style bgcolor=ffcc00|  3–6, 7–6, 6–4, 6–4
|-
|colspan=3 |

|-
|colspan=3 | '''Парний розряд. Жінки'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|USA}} '''[[Мартіна Навратілова]]'''
 {{flagicon|USA}} '''[[Пем Шрайвер]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|FRG}} [[Клаудія Коде-Кільш]]
 {{flagicon|CSK}} [[Гелена Сукова]] ||style bgcolor=ffcc00|  6–3, 6–4
|-
|colspan=3 |
|-
|colspan=3 | '''Мікст'''

|-
|style bgcolor=ffcc00| змагання не проводились
|-
|colspan=3 |
|-
|}

=== Юніори ===
{| style width = 700

|-
|colspan=3 | '''Одиночний розряд. Хлопці'''
|-
|style bgcolor=ffcc00|{{flagicon|AUS}} '''[[Шейн Барр]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} [[Стівен Ферлонг]] ||style bgcolor=ffcc00|  7–6, 6–7, 6–3
|-
|colspan=3|
|-
|colspan=3 | '''Одиночний розряд. Дівчата'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} '''[[Дженні Берн]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} [[Луїз Філд]] ||style bgcolor=ffcc00|  6–1, 6–3
|-
|colspan=3|
|-
|colspan=3 | '''Парний розряд. Хлопці'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} '''[[Бретт Кастер]]'''
 {{flagicon|AUS}} '''[[Девід Макферсон (тенісист)|Девід Макферсон]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|CSK}} [[Петр Корда]]
 {{flagicon|CSK}} [[Циріл Сук]] ||style bgcolor=ffcc00|  7–5, 6–2
|-
|
|-
|colspan=3 | '''Парний розряд. Дівчата'''
|-
|style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} '''[[Дженні Берн]]'''
 {{flagicon|AUS}} '''[[Дженін Томпсон]]''' ||style bgcolor=ffcc00| {{flagicon|AUS}} [[Саллі Макканн]]
 {{flagicon|AUS}} [[Елісон Скотт]] ||style bgcolor=ffcc00|  6–0, 6–3
|-
|
|-
|}

== Див. також ==

* [[Відкритий чемпіонат Франції з тенісу 1985]]
* [[Вімблдонський турнір 1985]]
* [[Відкритий чемпіонат США з тенісу 1985]]

== Виноски ==
{{reflist}}
{{Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу}}

{{Портали|Теніс|Спорт}}

{{Тур WTA 1985}}

[[Категорія:Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу]]
[[Категорія:1985 у тенісі]]
[[Категорія:Листопад 1985]]
[[Категорія:Грудень 1985]]
[[Категорія:1985 в австралійському спорті]]
[[Категорія:Відкритий чемпіонат Австралії з тенісу 1985| ]]

Дата: 25 листопада - 8 грудня


text:
# Аризонський кратер
35°01′41″ пн. ш. 111°01′24″ зх. д. / 35.028055555556° пн. ш. 111.02333333333° зх. д.
Аризо́нський кра́тер (англ. Meteor Crater, Canyon Diablo Crater, Barringer Crater) — великий метеоритний кратер (астроблема) в штаті Аризона, США. Лежить на пустельній рівнині приблизно за 60 км на схід від міста Флегстафф та за 29 км на захід від міста Вінслов.
Аризонський кратер лежить на висоті 1740 м над рівнем моря. Його діаметр становить 1200 м, а глибина — 180 м. Вирву кратера оточує кам'яний вал, що на 45 м здіймається над навколишньою рівниною.

## Назва
Аризонський кратер має кілька назв. Оскільки сусіднє поштове відділення має назву «Meteor», то, за правилами, природний об'єкт зазвичай офіційно іменують за назвою цього відділення, тобто «Meteor Crater». Раніше це місце було відоме як «Canyon Diablo Crater» («Кратер каньйону Диявола») за назвою сусіднього каньйона, і так само офіційно називають фрагменти метеорита, що утворив вирву. Поширена сучасна англійська назва — «Barringer Crater» («кратер Беррінджера») — на честь Деніела Беррінджера, який першим висловив припущення, що кратер утворився в результаті падіння метеорита.

## Належність і офіційний статус
Кратер належить родині Беррінджера (через фірму «Barringer Crater Company»), яка називає його «найкраще збереженим метеоритним кратером на Землі».
Попри важливість, кратер не захищається як національна пам'ятка — цей статус потребує, щоб кратер належав до федеральної власності. У листопаді 1967 року кратер було визнано визначною національною пам'яткою природи (англ. National Natural Landmark).

## Утворення
Кратер утворився приблизно 50 000 років тому в епоху плейстоцену, коли клімат на плато Колорадо був прохолоднішим та вологішим. Коли його побачили перші люди, кратеру було понад 10 000 років.
Залізно-нікелевий метеорит, що утворив кратер, до входу в атмосферу мав 50-70 м у діаметрі. Енергія, що вивільнилася при зіткненні, згідно з більшістю оцінок XXI століття, була порядку 10 мегатонн тротилу (за старішими оцінками — від 1 до близько 60 мегатон).

## Історія відкриття та дослідження кратера
Аризонський метеоритний кратер був відомий ще індіанцям. Індіанці племені навахо назвали сусідній каньйон каньйоном Диявола. В індіанців існує легенда, за якою в давнину на цьому місці до них із неба зійшов вогняний бог.
Коли європейці вперше відкрили регіон, на довколишній рівнині було знайдено близько 30 тонн великих окиснених залізних фрагментів.

### Ґроув Карл Ґілберт
1891 року Ґроув Карл Ґілберт, головний геолог Геологічної служби США, дослідив кратер та дійшов висновку, що він радше є наслідком вулканічного газового виверження, ніж удару метеорита. Ґілберт припускав, що якби це був ударний кратер, то його об'єм разом із метеоритом мав бути більшим за обсяг викинутої породи, з якої складається довколишній вал. Крім того, на його думку, метеоритне залізо мало б спричиняти магнітні аномалії. Підрахунки Ґілберта показали, що об'єм кратера та обсяг уламків на його краях майже однакові. До того ж не спостерігалося ніяких магнітних аномалій. Він вважав, що фрагменти метеорита, знайдені на краю кратера, були просто випадковим збігом обставин. Ґілберт опублікував свої спостереження в серії лекцій 1895 року.

### Деніел Беррінджер
1903 року гірничий інженер та бізнесмен Деніел Беррінджер припустив, що кратер утворився внаслідок падіння великого залізного метеорита. Компанія Беррінджера, the Standard Iron Company, подала заявку на гірничі роботи на відповідній ділянці та 1903 року отримала документ, підписаний Теодором Рузвельтом, що підтверджує право власності на ділянку розміром 640 акрів (2,6 км²) навколо центру кратера.
Standard Iron Company досліджувала походження кратера між 1903 та 1905 рр. Вона дійшла висновку, що причиною утворення кратера було зіткнення з метеоритом. Беррінджер і його партнер, математик та фізик Бенджамін Чу Тілман, задокументували докази ударної теорії в доповіді, яку було подано Геологічній службі США 1906 року та опубліковано в записах Академії природничих наук у Філадельфії.
Аргументи Беррінджера зустріли зі скептицизмом, оскільки на той час роль метеоритів у земній геології не розглядалася. Утім, він твердо стояв на своєму та прагнув довести свою теорію, визначаючи місцезнаходження уламків метеорита. Окиснені уламки метеорита, що вкривали довколишню рівнину, навели Беррінджера на думку, що основну масу метеорита можна знайти під дном кратера. Беррінджер не усвідомлював, що більша частина космічного тіла під час зіткнення випарувалася. Він витратив 27 років, намагаючись знайти поклади метеоритного заліза, та пробурив свердловину на глибину 419 м, але його зусилля були марними.

### Юджин Шумейкер
Метеоритне походження кратера остаточно довів Юджин Шумейкер. Про це свідчить загальний характер уламків порід; дрібні включення залізо-нікелевих сплавів: камаситу та теніту, які характерні для залізних метеоритів; знайдені в кратері мінерали коесит та стишовіт, що утворюються за дуже великого тиску під час вибухів (зокрема — під час ядерних випробувань).

## Цікаві факти
- Упродовж 1960-х рр. астронавти НАСА тренувалися в кратері, щоб підготуватися в рамках космічної програми «Аполлон» для польоту на Місяць[35].
- Аризонський кратер належить до найбільш відомих астроблем Землі. Його нерідко знімають у науково-документальних фільмах, зокрема BBC та Discovery.

title: Аризонський кратер

wikitext:
{{Універсальна картка}}
[[Файл:Landsat Meteor Crater.jpg|thumb|Космічний знімок кратера (NASA)]]
'''Аризо́нський кра́тер'''<ref>Також зустрічається написання '''Арізонський кратер'''</ref> ({{lang-en|Meteor Crater}}, {{lang|en|Canyon Diablo Crater}}, {{lang|en|Barringer Crater}}) — великий [[метеоритний кратер]] ([[астроблема]])<ref>{{А-Е-С|Астроблема|30|a1}}</ref> в штаті [[Аризона]], [[Сполучені Штати Америки|США]]. Лежить на пустельній рівнині приблизно за 60 км на схід від міста [[Флегстафф]] та за 29 км на захід від міста [[Вінслов (Аризона)|Вінслов]].

Аризонський кратер лежить на висоті 1740 м над рівнем моря. Його діаметр становить 1200 м, а глибина — 180 м. Вирву кратера оточує кам'яний вал, що на 45 м здіймається над навколишньою рівниною<ref>Очерки о Вселенной. — С. 339–340.</ref>.

==Назва==
Аризонський кратер має кілька назв. Оскільки сусіднє [[поштове відділення]] має назву '''«Meteor»''', то, за правилами, природний об'єкт зазвичай офіційно іменують за назвою цього відділення, тобто '''«Meteor Crater»'''<ref>[http://articles.adsabs.harvard.edu//full/1993Metic..28....9B/0000009.000.html «J. P. Barringer's acceptance speech.»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180715011513/http://articles.adsabs.harvard.edu//full/1993Metic..28....9B/0000009.000.html |date=15 липня 2018 }} ''Meteoritics'', volume 28, page 9 (1993). Retrieved on the SAO/NASA Astrophysics Data System.</ref>. Раніше це місце було відоме як '''«Canyon Diablo Crater»''' («Кратер каньйону Диявола») за назвою [[Дьябло (каньйон)|сусіднього каньйона]]<ref>La Pas, L. (1943). [http://adsabs.harvard.edu/full/1943PA.....51R.339L «Remarks on four notes recently published by C. C. Wylie»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191217030033/http://adsabs.harvard.edu/full/1943PA.....51R.339L |date=17 грудня 2019 }}, ''Popular Astronomy'', volume 51, page 341</ref>, і так само офіційно називають фрагменти [[Canyon Diablo|метеорита, що утворив вирву]]. Поширена сучасна англійська назва — «Barringer Crater» («кратер Беррінджера») — на честь [[Деніел Беррінджер|Деніела Беррінджера]], який першим висловив припущення, що кратер утворився в результаті падіння метеорита<ref>Grieve, R.A.F. (1990) «Impact Cratering on the Earth», ''[[Scientific American]]'', '''262''' (4), 66-73.</ref>.

== Належність і офіційний статус ==
Кратер належить родині Беррінджера (через фірму «Barringer Crater Company»), яка називає його «найкраще збереженим метеоритним кратером на Землі»<ref>{{Cite web |url=http://www.meteorcrater.com/ |title=Meteor Crater |accessdate=6 січня 2014 |archive-date=18 листопада 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20121118170453/http://www.meteorcrater.com/ }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.barringercrater.com/about/ |title=The History of the Crater |accessdate=6 січня 2014 |archive-date=22 листопада 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201122163701/https://www.barringercrater.com/about }}</ref>.

Попри важливість, кратер не захищається як [[національна пам'ятка (США)|національна пам'ятка]] — цей статус потребує, щоб кратер належав до федеральної власності. У листопаді 1967 року кратер було визнано визначною національною пам'яткою природи ({{lang-en|National Natural Landmark}})<ref>{{cite web|title=Barringer Meteor Crater|url=http://www.nature.nps.gov/nnl/site.cfm?Site=BAME-AZ|publisher=US Dept of Interior, National Park Service|accessdate=19 лютого 2013|archive-date=5 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160305012402/http://www.nature.nps.gov/nnl/site.cfm?Site=BAME-AZ}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305012402/http://www.nature.nps.gov/nnl/site.cfm?Site=BAME-AZ |date=2016-03-05 }}</ref>.

== Утворення ==
Кратер утворився приблизно 50 000 років тому в епоху [[плейстоцен]]у<ref name=Roddy_1995/><ref>{{cite journal |doi=10.1016/0016-7037(91)90388-L |last=Nishiizumi |first=K. |coauthors=Kohl, C.P.; Shoemaker, E.M.; Arnold, J.R.; Klein, J.; Fink, D.; Middleton, R. |year=1991 |title=In situ 10Be-26Al exposure ages at Meteor Crater, Arizona |url=https://archive.org/details/sim_geochimica-et-cosmochimica-acta_1991-09_55_9/page/2699 |journal=Geochimica et Cosmochimica Acta |volume=55 |issue=9 |pages=2699–2703|bibcode = 1991GeCoA..55.2699N }}</ref>, коли клімат на [[Колорадо (плато)|плато Колорадо]] був прохолоднішим та вологішим. Коли його побачили перші люди, кратеру було понад 10 000 років<ref>{{cite web|url=https://www.cambridgedna.com/genealogy-dna-ancient-migrations-slideshow.php?view=step7|title=An mtDNA view of the peopling of the world by Homo sapiens|publisher=Cambridge DNA Services|year=2007|accessdate=2011-06-01|archiveurl=https://web.archive.org/web/20110511091253/https://www.cambridgedna.com/genealogy-dna-ancient-migrations-slideshow.php?view=step7|archivedate=2011-05-11|deadurl=yes}}</ref><ref name=SpencerWells2>{{cite book|first1=Spencer|last1=Wells|first2=Mark|last2=Read|title=The Journey of Man - A Genetic Odyssey|url=http://books.google.com/books?id=WAsKm-_zu5sC&lpg=PP1&dq=The%20Journey%20of%20Man&pg=PA138#v=onepage&q&f=true|format=Digitised online by Google books|publisher=Random House|isbn=0-8129-7146-9|accessdate=2009-11-21|year=2002|pages=138–140|archive-date=11 травня 2011|archive-url=https://web.archive.org/web/20110511083003/http://books.google.com/books?id=WAsKm-_zu5sC&lpg=PP1&dq=The%20Journey%20of%20Man&pg=PA138#v=onepage&q&f=true}}</ref>.

[[Залізний метеорит|Залізно-нікелевий метеорит]], що утворив кратер, до входу в атмосферу мав 50-70 м у діаметрі<ref name=Artemieva_2009/>. Енергія, що вивільнилася при зіткненні, згідно з більшістю оцінок XXI століття, була порядку 10 [[Тротиловий еквівалент|мегатонн тротилу]] (за старішими оцінками — від 1 до близько 60 мегатон)<ref name=Kring_2017/>.

== Історія відкриття та дослідження кратера ==
Аризонський метеоритний кратер був відомий ще індіанцям. Індіанці племені [[Навахо (народ)|навахо]] назвали сусідній каньйон [[Дьябло (каньйон)|каньйоном Диявола]]. В індіанців існує [[легенда]], за якою в давнину на цьому місці до них із неба зійшов вогняний бог<ref>Очерки о Вселенной. — С. 340.</ref>.
[[Файл:Holsinger Meteorite.jpg|thumb|Найбільший знайдений фрагмент [[Canyon Diablo|метеорита, що утворив кратер]]]]
Коли [[європейці]] вперше відкрили регіон, на довколишній рівнині було знайдено близько 30 тонн великих [[Окиснення|окиснених]] залізних фрагментів.

=== Ґроув Карл Ґілберт ===
1891 року {{Не перекладено|Ґроув Карл Ґілберт|Ґроув Карл Ґілберт|en|Grove Karl Gilbert}}, головний геолог [[Геологічна служба США|Геологічної служби США]], дослідив кратер та дійшов висновку, що він радше є наслідком [[Маар|вулканічного газового виверження]], ніж удару метеорита. Ґілберт припускав, що якби це був ударний кратер, то його об'єм разом із метеоритом мав бути більшим за обсяг викинутої породи, з якої складається довколишній вал. Крім того, на його думку, метеоритне залізо мало б спричиняти [[магнітна аномалія|магнітні аномалії]]. Підрахунки Ґілберта показали, що об'єм кратера та обсяг уламків на його краях майже однакові. До того ж не спостерігалося ніяких магнітних аномалій. Він вважав, що фрагменти метеорита, знайдені на краю кратера, були просто випадковим збігом обставин. Ґілберт опублікував свої спостереження в серії лекцій 1895 року<ref>{{Cite web |url=http://www.barringercrater.com/science/ |title=The Science: What is the Barringer Meteorite Crater? |accessdate=11 січня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080719102623/http://www.barringercrater.com/science/ |archivedate=19 липня 2008 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080719102623/http://www.barringercrater.com/science/ |date=2008-07-19 }}</ref>.

=== Деніел Беррінджер ===
1903 року гірничий інженер та бізнесмен Деніел Беррінджер припустив, що кратер утворився внаслідок падіння великого залізного метеорита. Компанія Беррінджера, the Standard Iron Company, подала заявку на гірничі роботи на відповідній ділянці<ref name=DRO-GS2002>{{cite book |editor-last=Oldroyd |editor-first=David Roger |title=The Earth Inside and Out: Some Major Contributions to Geology in the Twentieth Century |url=https://archive.org/details/earthinsideoutso0000unse |year=2002 |publisher=Geological Society |pages=[https://archive.org/details/earthinsideoutso0000unse/page/28 28]–32 |isbn=1-86239-096-7}}</ref> та 1903 року отримала документ, підписаний [[Теодор Рузвельт|Теодором Рузвельтом]]<ref name=RJHowarth-GS2006>{{cite book |editor3-last=Howarth |editor3-first=R.J. |title=The History of Meteoritics and Key Meteorite Collections |url=https://archive.org/details/historymeteoriti00mcca |year=2006 |publisher=Geological Society |page=[https://archive.org/details/historymeteoriti00mcca/page/n71 61] |editor1-last=McCall |editor1-first=G.J.H. |editor2-last=Bowden |editor2-first=A.J. |isbn=978-1-86239-194-9}}</ref>, що підтверджує право власності на ділянку розміром 640 акрів (2,6 км²) навколо центру кратера<ref name="bbarr1964">{{cite journal |last=Barringer |first=B. |title=Daniel Moreau Barringer (1860–1929) and His Crater (the beginning of the Crater Branch of Meteoritics) |journal=Meteoritics |date=December 1964 |volume=2 |issue=3 |bibcode=1964Metic...2..183B |page=186 |publisher=Meteoritical Society}}</ref>.

''Standard Iron Company'' досліджувала походження кратера між 1903 та 1905 рр. Вона дійшла висновку, що причиною утворення кратера було зіткнення з метеоритом. Беррінджер і його партнер, математик та фізик Бенджамін Чу Тілман, задокументували докази ударної теорії в доповіді, яку було подано [[Геологічна служба США|Геологічній службі США]] 1906 року та опубліковано в записах Академії природничих наук у [[Філадельфія|Філадельфії]]<ref>Barringer, D.M. (1906). «[https://www.lpi.usra.edu/publications/books/barringer_crater_guidebook/BarringerReports/Barringer_CoonMountainAndItsCrater_1905.pdf Coon Mountain and its Crater] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151029034133/http://www.lpi.usra.edu/publications/books/barringer_crater_guidebook/BarringerReports/Barringer_CoonMountainAndItsCrater_1905.pdf |date=29 жовтня 2015 }}.» Proceedings of the Academy of Natural Science of Philadelphia, 57:861-886.</ref>.

Аргументи Беррінджера зустріли зі [[скептицизм]]ом, оскільки на той час роль метеоритів у земній геології не розглядалася. Утім, він твердо стояв на своєму та прагнув довести свою теорію, визначаючи місцезнаходження уламків метеорита. [[Окиснення|Окиснені]] уламки метеорита, що вкривали довколишню рівнину, навели Беррінджера на думку, що основну масу метеорита можна знайти під дном кратера. Беррінджер не усвідомлював, що більша частина космічного тіла під час зіткнення випарувалася. Він витратив 27 років, намагаючись знайти поклади [[Метеоритне залізо|метеоритного заліза]], та пробурив свердловину на глибину 419 м, але його зусилля були марними.

=== Юджин Шумейкер ===
Метеоритне походження кратера остаточно довів [[Юджин Шумейкер]]<ref>{{citation|author=Shoemaker, E. M. |title=Penetration mechanics of high velocity meteorites, illustrated by Meteor crater, Arizona // International Geological Congress, 21st |place=Copenhagen |year=1960 |pages=418-434 |bibcode=1977mecr.book..170S}}{{ref-en}}</ref>. Про це свідчить загальний характер уламків порід; дрібні включення залізо-нікелевих сплавів: [[камасит]]у та [[теніт]]у, які характерні для залізних метеоритів; знайдені в кратері мінерали [[коесит]] та [[стишовіт]], що утворюються за дуже великого тиску під час вибухів (зокрема — під час ядерних випробувань)<ref>{{cite journal |url= http://arrowsmith410-598.asu.edu/Lectures/Lecture19/i0-8137-5402-X-2-0-399Shoemaker.pdf |title= Meteor Crater, Arizona |author= Eugene M. Shoemaker |journal= Geological Society of America Centennial Field Guide—Rocky Mountain Section |year= 1987 |pages= 399—404 |accessdate= 1 липня 2014 |archiveurl= https://web.archive.org/web/20130515033637/http://arrowsmith410-598.asu.edu/Lectures/Lecture19/i0-8137-5402-X-2-0-399Shoemaker.pdf |archivedate= 15 травня 2013 |deadurl= yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130515033637/http://arrowsmith410-598.asu.edu/Lectures/Lecture19/i0-8137-5402-X-2-0-399Shoemaker.pdf |date= 15 травня 2013 }} {{ref-en}}</ref>.

== Цікаві факти ==
* Упродовж 1960-х рр. астронавти НАСА тренувалися в кратері, щоб підготуватися в рамках [[Космічна програма «Аполлон»|космічної програми «Аполлон»]] для польоту на [[Місяць (супутник)|Місяць]]<ref>{{Cite web |url=http://library.nau.edu/speccoll/exhibits/daysofarchives/lunar.html |title=Apollo Lunar Training |accessdate=9 січня 2014 |archive-date=16 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200816025346/http://library.nau.edu/speccoll/exhibits/daysofarchives/lunar.html }}</ref>.
* Аризонський кратер належить до найбільш відомих астроблем Землі. Його нерідко знімають у науково-документальних фільмах, зокрема [[BBC]] та [[Діскавері (телеканал)|Discovery]].
{{Панорама|Barringer Crater panoramic.jpg|2000px|Панорамний вигляд кратера з південної частини валу|align-cap=center}}

== Див. також ==
{{Commons|Barringer Crater}}
* [[Зіткнення з космічним тілом]]
* [[Перелік астроблем]]
* [[Canyon Diablo]]

== Примітки ==
{{примітки|refs=
<ref name=Roddy_1995>{{cite journal
 |last=Roddy
 |first=D. J.
 |coauthors=and E. M. Shoemaker
 |year=1995
 |title=Meteor Crater (Barringer Meteorite Crater), Arizona: summary of impact conditions
 |journal=Meteoritics
 |volume=30
 |issue=5
 |pages=567
 |bibcode=1995Metic..30Q.567R
 |url=http://articles.adsabs.harvard.edu/full/1995Metic..30Q.567R
 |accessdate=14 липня 2018
 |archive-date=25 вересня 2019
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190925174501/http://articles.adsabs.harvard.edu/full/1995Metic..30Q.567R
 }}</ref>
<ref name=Artemieva_2009>{{cite journal
 |title        = The Canyon Diablo impact event: Projectile motion through the atmosphere
 |author       = Artemieva N.; Pierazzo E.
 |date         = 2009
 |journal      = Meteoritics & Planetary Science
 |volume       = 44
 |issue        = 1
 |pages        = 25–42
 |doi          = 10.1111/j.1945-5100.2009.tb00715.x
 |bibcode      = 2009M&PS...44...25A
 |url          = http://digitalcommons.library.arizona.edu/objectviewer?o=uadc%3A%2F%2Fazu_maps%2FVolume44%2FNumber1%2F2e6bef07-594f-4340-ab74-40ef9ef00db5
 |accessdate   = 14 липня 2018
 |archive-date = 29 червня 2010
 |archive-url  = https://web.archive.org/web/20100629091011/https://digitalcommons.library.arizona.edu/objectviewer?o=uadc%3A%2F%2Fazu_maps%2FVolume44%2FNumber1%2F2e6bef07-594f-4340-ab74-40ef9ef00db5
}}</ref>
<ref name=Kring_2017>{{книга
 |автор          = Kring D. A.
 |частина        = 11. Energy of Impact
 |chapterurl     = https://www.lpi.usra.edu/publications/books/barringer_crater_guidebook/chapter_11.pdf
 |заголовок      = Guidebook to the Geology of Barringer Meteorite Crater, Arizona (a.k.a. Meteor Crater), 2nd edition (LPI Contribution No. 2040)
 |посилання      = https://www.lpi.usra.edu/publications/books/barringer_crater_guidebook/
 |рік            = 2017
 |сторінки       = 119-120
}}</ref>
}}

== Література ==
* [[Воронцов-Вельямінов Борис Олександрович|Воронцов-Вельяминов Б. А.]] Очерки о Вселенной. — М.: Наука, 1969. — 728 с.

{{Астроблеми}}

[[Категорія:Географія Аризони]]
[[Категорія:Метеоритні кратери]]

Відомий під іменем: Franklin's Hole, Coon Butte, Coon Mountain, Meteorite Mountain, Crater Mound, Crater Mound і Meteor Crater

Ким названо: Herman Le Roy Fairchildd

Країна: США

Адміністративна одиниця: Коконіно

Статус спадщини: National Natural Landmarkd

Площа: 1,1 км²


text:
# Корсика й Сардинія
39°15′ пн. ш. 9°03′ сх. д. / 39.25° пн. ш. 9.05° сх. д.
Корсика й Сардинія — провінція Римської імперії. Обидва острови відійшли у володіння Риму і офіційно передані йому Карфагеном після Першої Пунічної Війни у 237 році до н. е. і проголошені провінцією у 227 р. до н. е. Перед передачею Риму цієї території їх було проголошено за договором між Карфагеном і Римом демілітаризованою та нейтральною зоною.
У 456 році Сардинію завоювали вандали, чим і завершилось там панування Риму.

title: Корсика й Сардинія

wikitext:
{{без джерел|дата=грудень 2018}}
{{Універсальна картка}}
[[Файл:REmpire-Corsica et Sardinia.jpg|thumb|right|200px|Римська провінція Корсика и Сардинія бл. 120 року.]]
'''[[Корсика]] й [[Сардинія]]''' — провінція [[Римська імперія|Римської імперії]]. Обидва острови відійшли у володіння Риму і офіційно передані йому [[Карфаген]]ом після [[Перша Пунічна війна|Першої Пунічної Війни]] у [[237 до н. е.|237]] році до н. е. і проголошені провінцією у [[227 до н. е.|227]] р. до н. е. Перед передачею Риму цієї території їх було проголошено за договором між Карфагеном і Римом [[Демілітаризована зона|демілітаризованою]] та [[Нейтральна зона|нейтральною зоною]].

У [[456]] році Сардинію завоювали [[вандали]], чим і завершилось там панування Риму.

{{Hist-stub}}

== Див. також ==
* [[Корсика]]
* [[Сардинія]]

{{Бібліоінформація}}

{{Провінції Риму}}
[[Категорія:238 до н. е.]]
[[Категорія:Римські провінції]]
[[Категорія:Історія Корсики]]
[[Категорія:Історія Сардинії]]
[[Категорія:Стародавня Італія]]
[[Категорія:Римська Галлія]]
[[Категорія:Держави і території, засновані в III столітті до н. е.]]
[[Категорія:Держави і території, зникли 456]]
[[Категорія:Зникли в Європі 456]]

Країна: Стародавній Рим

Столиця: Кальярі

Територія перекривається з: Італія і Франція

Юрисдикція: Стародавній Рим

Межею є: Середземне море

Замінений на: Африканське королівство

На заміну: Карфаген

Історичний період: античність


text:
# Токарівка (Херсонський район)
Токарі́вка — село в Україні, у Дар'ївській сільській громаді Херсонського району Херсонської області. Населення становить 1354 осіб.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1259 осіб, з яких 602 чоловіки та 657 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 1354 особи.

### Мовний склад
Рідна мова населення за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 1265      | 93.43%   |
| російська  | 87        | 6.42%    |
| білоруська | 2         | 0.15%    |
| Усього     | 1354      | 100%     |

## Храми
- Ольгинський храм УПЦ МП

title: Токарівка (Херсонський район)

wikitext:
{{Село України
| назва           = Токарівка
| область         = [[Херсонська область]]
| район           = [[Херсонський район]]
| громада         = [[Дар'ївська сільська громада]]
| зображення      =
| зображення_розмір = 300 px
| зображення_підпис =
| засновано       = [[1780]]
| населення       = 1354
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 1,493
| ref-площа       =
| щільність       = 906,9
| поштовий індекс = 75040<ref>[http://www.uaidx.com/23/493/index Довідник поштових індексів України. Херсонська область. Білозерський район]</ref>
| телефонний код  = 5547
| координати      = {{coord|46|45|29|N|32|57|38|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 46|
| lat_min         = 45|
| lat_sec         = 29
| lon_deg         = 32|
| lon_min         = 57|
| lon_sec         = 38
| висота          = 21
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Дніпро (річка)|Дніпро]]
| адреса          = 75032, Херсонська обл., Херсонський р-н, с. Дар’ївка, вул. Соборна, буд. 68а
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=12.01.2015&rf7571=34434 Токарівка]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      = 36
| ref-відстань о  =
| відстань р      = 48,7
| ref-відстань р  =
| станція         = [[Херсон (станція)|Херсон]]
| відстань ст     = 36
}}
{{Otheruses|тип=НП|Токарівка}}
'''Токарі́вка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Дар'ївська сільська громада|Дар'ївській сільській громаді]] [[Херсонський район|Херсонського району]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Населення становить 1354 осіб.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 1259 осіб, з яких 602 чоловіки та 657 жінок<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 1354 особи<ref name="населення 2001"/>.

=== Мовний склад ===
Рідна мова населення за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|1265
|93.43%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|87
|6.42%
|-
|[[Білоруська мова|білоруська]]
|2
|0.15%
|- class="sortbottom"
!Усього
|1354
|100%
|}

== Храми ==
* Ольгинський храм [[УПЦ МП]]

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Херсонська область)]]
== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Херсонська область}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Херсонська область}}</ref>

}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/26241 Погода в селі Токарівка]
* [http://kolokray.com/uk/f/tokarevka-imenie-erdeli.html Історичні факти про село Токарівку]
* [https://nzkherson.blogspot.com/2016/02/blog-post_9.html Кому належала Токарівка]

{{Kherson-geo-stub}}

{{Дар'ївська сільська громада}}
{{Херсонський район}}
{{Білозерський район}}
{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Села Херсонської області]]
[[Категорія:Села, занесені на «чорні дошки» (Голодомор)]]

title: село Токарівка

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Район: Херсонський район

Тер. громада: Дар'ївська сільська громада

Облікова картка: Токарівка

title: Основні дані

Густота населення: 906,9 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Дніпро

Відстань до · обласного центру: 36 км

Найближча залізнична станція: Херсон

Відстань до · залізничної станції: 36 км

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Токарівка

title: Мапа

Мапа: Токарівка у Вікісховищі