text:
# Сушена бринза
Сушена бринза — сушений подрібнений розсольний сичужний козячий сир кремового кольору з насиченим виразно-солоними смаком, з пряно-гострими, трав’яними і тваринними нотами. Виготовляється із непастеризованого молока кіз бессарабської породи народної селекції — болгарської строкатої кози.
Є похідним продуктом із причорноморської південно-бессарабської козячої бринзи, яка є нащадком розсільних сирів, що виготовлялися в чорноморських полісах давньогрецької цивілізації, а пізніше на теренах Римської Імперії, частиною якої був зазначений український регіон. Проте продукт пройшов свій власний еволюційний шлях.
Основною особливістю Причорноморської козячої бринзи є сам факт використання козячого молока, на відміну від інших регіонів України, де використовують овече або коров’яче молоко. Крім того, степова галофітна рослинність, що є кормовою базою кіз, надає цьому продукту унікальні смакові властивості.
Сушена бринза є невід’ємною частиною бессарабської кухні, яка представлена кухнями молдован, липован, болгар, гагаузів та українців. Ці національні меншини мають схожі рецепти переробки (сушіння) свіжої козячої бринзи. Вона постійно присутня на столі як спеція та частина багатокомпонентних страв, рецепти яких є сімейною спадщиною впродовж, щонайменше, трьох-чотирьох поколінь.
Продукт в основному виробляється для власного споживання. Але останнім часом носії традиції виробляють сушену бринзу з локальними травами та реалізують туристам як гастрономічний сувенір або в мережі інтернет.

wikiname: ukwiki

title: Сушена бринза

in_language: uk

wikitext:
'''Сушена бринза''' — сушений подрібнений розсольний сичужний [[козячий сир]] кремового кольору з насиченим виразно-солоними смаком, з пряно-гострими, трав’яними і тваринними нотами. Виготовляється із непастеризованого молока кіз бессарабської породи народної селекції — болгарської строкатої кози.<ref>[https://www.unisg.it/assets/ADG_UCRAINA_WEB_2.pdf Ковчег смаку. Україна]</ref>

Є похідним продуктом із причорноморської південно-бессарабської козячої бринзи, яка є нащадком розсільних сирів, що виготовлялися в чорноморських полісах давньогрецької цивілізації, а пізніше на теренах Римської Імперії, частиною якої був зазначений український регіон. Проте продукт пройшов свій власний еволюційний шлях.

Основною особливістю Причорноморської козячої бринзи є сам факт використання козячого молока, на відміну від інших регіонів України, де використовують овече або коров’яче молоко. Крім того, степова галофітна рослинність, що є кормовою базою кіз, надає цьому продукту унікальні смакові властивості.

Сушена бринза є невід’ємною частиною [[Бессарабська кухня|бессарабської кухні]], яка представлена кухнями молдован, липован, болгар, гагаузів та українців. Ці національні меншини мають схожі рецепти переробки (сушіння) свіжої козячої бринзи. Вона постійно присутня на столі як спеція та частина багатокомпонентних страв, рецепти яких є сімейною спадщиною впродовж, щонайменше, трьох-чотирьох поколінь.

Продукт в основному виробляється для власного споживання. Але останнім часом носії традиції виробляють сушену бринзу з локальними травами та реалізують туристам як гастрономічний сувенір або в мережі інтернет.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Сири]]
[[Категорія:Українські сири]]


text:
# Гравітаційні бурові платформи
Стаціонарна платформа гравітаційного типу (МСП-ГП) (Gravity-based structure. GBS-англ.) — морська стаціонарна платформа, яка утримується на дні за рахунок власної ваги і зв'язків у нижній частині платформи з ґрунтом. Також зустрічається назва: «гравітаційна морська платформа».

## Загальний опис
Застосовується в районах, в яких є або передбачаються потужні силові дії, які прагнуть зрушити або перекинути платформу (сейсмічна активність, потужна течія, вітер, зрушення льоду). Вперше конструкції такого роду встановлені в середині 1970-х років в районі Північного моря.
МСП-ГП може служити несучою основою для нафтових платформ, вітроенергетичних установок, регазифікаційних терміналів та ін. Виготовляється із залізобетону, або комбінованими (опори з металу, основа із залізобетону). Бетонна гравітаційна платформа може бути монолітною, або містити в собі напрямні колони для буріння, резервуари для зберігання нафти або палива, використовуваного в якості енергоносія, трубопроводи. Елементи основи доставляються до місця монтажу поблочно. Перед установкою МСП-ГП морське дно вирівнюють, камені — прибрирають, тріщини і западини — заливають бетоном.
Перевага МСП-ГП — доступність і низька ціна вихідних матеріалів, малий час установки платформи в морі (приблизно 24 год замість 7 — 12 місяців, необхідних для установки і закріплення пальових платформ). Власна плавучість і наявність системи баластування дозволяють буксирувати гравітаційні платформи на великі відстані і встановлювати їх в робоче положення на місці експлуатації в море без застосування дорогих вантажопідіймальних і транспортних засобів. Також перевагою є можливість повторного використання платформи в новому місці, підвищені вібростійкість і вогнестійкість, висока опірність морській корозії, незначна деформація під впливом навантажень і більш високий захист від забруднення моря.
Гравітаційна морська бурова платформа будується в глибоководних затоках і буксирується до місця експлуатації. Крім буріння, вона призначена також і для видобутку та зберігання нафти й транспортування її танкерами до місць переробки,. На морському дні платформа утримується завдяки своїй великій масі.
Коли родовище розроблено, всі свердловини консервують, пристрої від'єднують від гирла свердловини, платформу відривають від морського дна і буксирують до нової точки. Це величезний плюс порівняно з морськими стаціонарними платформами, що залишаються на місці розробки родовища назавжди.

title: Гравітаційні бурові платформи

wikitext:
[[Файл:Oil platform Norway.jpg|thumb|right|[[Condeep]] — тип ГБП, [[Норвегія]].]]
'''Стаціонарна платформа гравітаційного типу (МСП-ГП)''' (Gravity-based structure. GBS-англ.) — [[морська стаціонарна платформа]], яка утримується на дні за рахунок власної ваги і зв'язків у нижній частині платформи з [[ґрунт]]ом. Також зустрічається назва: ''«гравітаційна морська платформа».''

== Загальний опис ==
Застосовується в районах, в яких є або передбачаються потужні силові дії, які прагнуть зрушити або перекинути платформу (сейсмічна активність, потужна течія, вітер, зрушення льоду). Вперше конструкції такого роду встановлені в середині 1970-х років в районі Північного моря.

МСП-ГП може служити несучою основою для нафтових платформ, вітроенергетичних установок, регазифікаційних терміналів та ін. Виготовляється із залізобетону, або комбінованими (опори з металу, основа із [[залізобетон]]у). [[Бетон]]на гравітаційна платформа може бути монолітною, або містити в собі напрямні колони для буріння, резервуари для зберігання нафти або палива, використовуваного в якості енергоносія, трубопроводи. Елементи основи доставляються до місця монтажу поблочно. Перед установкою МСП-ГП морське дно вирівнюють, камені — прибрирають, тріщини і западини — заливають бетоном.

Перевага МСП-ГП — доступність і низька ціна вихідних матеріалів, малий час установки платформи в морі (приблизно 24 год замість 7 — 12 місяців, необхідних для установки і закріплення пальових платформ). Власна плавучість і наявність системи баластування дозволяють буксирувати гравітаційні платформи на великі відстані і встановлювати їх в робоче положення на місці експлуатації в море без застосування дорогих вантажопідіймальних і транспортних засобів. Також перевагою є можливість повторного використання платформи в новому місці, підвищені вібростійкість і вогнестійкість, висока опірність морській корозії, незначна деформація під впливом навантажень і більш високий захист від забруднення моря.

Гравітаційна морська бурова платформа будується в глибоководних затоках і буксирується до місця експлуатації. Крім буріння, вона призначена також і для видобутку та зберігання нафти й транспортування її танкерами до місць переробки,. На морському дні платформа утримується завдяки своїй великій масі.
Коли родовище розроблено, всі свердловини консервують, пристрої від'єднують від гирла свердловини, платформу відривають від морського дна і буксирують до нової точки. Це величезний плюс порівняно з морськими стаціонарними платформами, що залишаються на місці розробки родовища назавжди.

== Див. також ==
* [[Живучість морської нафтогазової споруди]]
* [[морська стаціонарна платформа]]
* [[Платформа ANDOC]]
* [[Морські нафтогазові промисли]]
* [[Напівзанурена бурова платформа]]
* [[Вибух нафтової платформи Deepwater Horizon]]

== Література ==
* {{книга|автор = [[Білецький Володимир Стефанович|Білецький В. С.]]|частина = |посилання частина = |заголовок = Основи нафтогазової справи|оригінал = |посилання = https://pb03.twirpx.net/2577/2577327_49E06720/biletskii_vs_orlovskii_vm_dmitrenko_vi_pokhilko_am_osnovi_na.pdf|відповідальний = В. С. Білецький, В. М. Орловський, В. І. Дмитренко, А. М. Похилко|видання = |місце = Полтава; Київ|видавництво = ПолтНТУ; ФОП Халіков Р. Х.|рік = 2017|том = |сторінки = |сторінок = 312|серія = |isbn = 978-617-7565-05-4|тираж = |ref = }}
* {{книга|автор = [[Бойко Василь Степанович|Бойко В. С.]], Бойко Р. В.|частина = |посилання частина = |заголовок = [[Словник-довідник з нафти і газу|Тлумачно-термінологічний словник-довідник з нафти і газу]]: у 2-х томах|оригінал = |посилання = |відповідальний = |видання = |місце = Київ|видавництво = Міжнародна економічна фундація|рік = 2004|том = 1: А–К|сторінки = |сторінок = 560|серія = |isbn = |тираж = |ref = }}
* {{книга|автор = [[Бойко Василь Степанович|Бойко В. С.]], Бойко Р. В.|частина = |посилання частина = |заголовок = [[Словник-довідник з нафти і газу|Тлумачно-термінологічний словник-довідник з нафти і газу]]: у 2-х томах|оригінал = |посилання = |відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = [[Видавництво «Апріорі»|Апріорі]]|рік = 2006|том = 2: Л–Я|сторінки = |сторінок = 800|серія = |isbn = |тираж = |ref = }}
* {{МГЕ|nocat=1}}
* ''Тимошенко В. М., Лях М. М., Савик В. М.'' Бурові споруди, їх монтаж та експлуатація. — Полтава: ПолтНТУ, 2008, — 105 с.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Commons|Oil platform}}
* [https://www.sfu.ca/cstudies/science/oilgas.htm Exploring the Future of Offshore Oil and Gas Development in BC: Lessons from the Atlantic] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304003624/http://www.sfu.ca/cstudies/science/oilgas.htm |date=4 березня 2016 }}
* [https://web.archive.org/web/20061023013732/http://www.offshore-mag.com/drillingandcompletion/ Offshore Oil Drilling News] Offshore Oil Drilling News
* [https://web.archive.org/web/20170626212641/http://oilrigdisasters.co.uk/ Oil Rig Disasters] Listing of Oil Rig Accidents
* [http://www.oilrig-photos.com Oil Rig Photos] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190805122859/http://oilrig-photos.com/ |date=5 серпня 2019 }} Collection of pictures of Drilling Rigs and Production Platforms
* [http://www.spacewx.com/SpaceWater.html Novel concept to use off-shore oil platforms for fresh water production] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131209085444/http://www.spacewx.com/SpaceWater.html |date=9 грудня 2013 }}
* [http://www.oil-jobs-offshore.com/jobs.html Oil Rig Jobs] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131018001532/http://www.oil-jobs-offshore.com/jobs.html |date=18 жовтня 2013 }}

[[Категорія:Гравітаційні платформи| ]]


text:
# Орцинуові
Орцинуові (італ. Orzinuovi) — муніципалітет в Італії, у регіоні Ломбардія, провінція Брешія.
Орцинуові розташоване на відстані близько 440 км на північний захід від Рима, 60 км на схід від Мілана, 27 км на південний захід від Брешії.
Населення — 12 603 особи (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 24 серпня. Покровитель — святий Варфоломій.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживало 1590 іноземців з 40 країн, серед них 123 громадяни країн Євросоюзу та 73 громадяни України.

## Уродженці
- Серджо Вольпі (*1974) — італійський футболіст, півзахисник, згодом — футбольний тренер.
- Джанлуїджі Гальбаджині (*1964) — італійський футболіст, захисник, згодом — футбольний тренер.
- Чезаре Пранделлі (*1957) — італійський футболіст, згодом тренер, що тренував зокрема збірну Італії.
- Джузеппе Фаваллі (*1972) — італійський футболіст, захисник.

## Сусідні муніципалітети
- Барбарига
- Борго-Сан-Джакомо
- Орцивеккі
- Помп'яно
- Роккафранка
- Сан-Паоло
- Сончино
- Торре-Паллавічина
- Віллак'яра

title: Орцинуові

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Орцинуові
 | місцева_назва = Orzinuovi
 | герб          = <!-- Orzinuovi-Stemma.png -->
 | регіон        = LOM <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = BS <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 45
 | latm   = 24
 | lats   = 0
 | longd  = 9
 | longm  = 56
 | longs  = 0
 | висота = 81
 | населення     = 12388
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 48
 | густота       = 259,0
 | поштові_індекси  = 25034, 25030 per la frazione Pudiano
 | телефонний_код = 030
 | код_ISTAT     = 017125
 | покровитель   = San Bartolomeo
 | мер           = Gianpietro Maffoni
 | обраний       = 27-5-2019
 | www           = http://www.comune.orzinuovi.bs.it/
}}

'''Орцинуові''' ({{lang-it|Orzinuovi}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[Ломбардія]], [[Брешія (провінція)|провінція Брешія]].

Орцинуові розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 440 км на північний захід від [[Рим|Рима]], 60 км на схід від [[Мілан|Мілана]], 27 км на південний захід від [[Брешія|Брешії]].

Населення — {{formatnum:12603}} {{МНОЖИНА:12603|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 24 серпня. Покровитель — [[Варфоломій (апостол)|святий Варфоломій]].

== Демографія ==
{{Демографія/Orzinuovi}}
{{Іноземці в Італії | назва=Орцинуові | дата=1 січня 2023 року
 | всього=1590 | країн=40 | Укр=73 | ЄС=123 | таблиця= | країна1=[[Косово]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Уродженці ==
* [[Серджо Вольпі]] (*[[1974]]) — італійський футболіст, [[півзахисник]], згодом — футбольний тренер.
* [[Джанлуїджі Гальбаджині]] (*[[1964]]) — італійський футболіст, [[Захисник (футбол)|захисник]], згодом — футбольний тренер.
* [[Чезаре Пранделлі]] (*[[1957]]) — італійський [[футбол]]іст, згодом тренер, що тренував зокрема [[Збірна Італії з футболу|збірну Італії]].
* [[Джузеппе Фаваллі]] (*[[1972]]) — італійський [[футбол]]іст, [[Захисник (футбол)|захисник]].

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Барбарига]]
* [[Борго-Сан-Джакомо]]
* [[Орцивеккі]]
* [[Помп'яно]]
* [[Роккафранка]]
* [[Сан-Паоло (провінція Брешія)|Сан-Паоло]]
* [[Сончино]]
* [[Торре-Паллавічина]]
* [[Віллак'яра]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Брешія]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Брешія}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Брешія]]

title: Орцинуові · Orzinuovi

Країна: Італія

Регіон: Ломбардія

Провінція: Брешія

Поштові індекси: 25034, 25030 per la frazione Pudiano

Площа: 48 км²

title: Розміщення

Розміщення: Commune

title: Влада

Мер: Gianpietro Maffoni (27-5-2019)


text:
# Клод Каон
Клод Каон (фр. вимова: [klod ka.œ̃], уроджена Люсі Рене Матільда Швоб; 25 жовтня 1894 — 8 грудня 1954) — французький фотограф — сюрреалістка, скульпторка і письменниця.
У 1914 році Швоб взяла псевдонім Клод Каон. Каон найбільше відома як письменниця і автопортретист, який прийняв різноманітні перформативні образи.
У своїх текстах вона постійно називала себе «elle» (вона), і ця стаття відповідає її практиці; але вона також сказала, що її фактичну стать було змінною. Наприклад, у книзі Заперечення або скасовані зізнання Каон пише: «Чоловіче? Жіночий? Це залежить від ситуації. Середній — це єдина стать, яка мені завжди підходить».
Під час Другої світової війни Каон також була активним діячем опору та пропагандистом.

## Раннє життя
Каон народилася в місті Нант у 1894 році в заможній єврейській літературній родині. Письменник-авангардист Марсель Швоб був її дядьком, а сходознавець Девід Леон Каон — двоюродним дядьком. Коли Каон було чотири роки, її мати, Марія-Антуанетта Курбебес, почала страждати від психічної хвороби, що зрештою призвело до того, що її матір назавжди помістили в психіатричну лікарню. За відсутності матері Каон виховувала бабуся Матильда.
Каон відвідувала приватну школу Пардон Мід у графстві Суррей після досвіду боротьби з антисемітизмом у середній школі в Нанті. Вона навчалася в Паризькому університеті Сорбонна. Почала робити фотопортрети ще в 1912 році (у віці 18 років) і продовжувала фотографувати себе протягом 1930-х років.
Приблизно в 1914 році вона змінила своє ім'я на Клод Каон, після того, як раніше використовувала імена Клод Курліс (на честь кучеря) і Деніел Дуглас (на честь лорда Альфреда Дугласа). На початку 1920-х років вона оселилася в Парижі з партнеркою на все життя Сюзанною Малерб, яка прийняла псевдонім Марсель Мур. :70 Вони стали зведеними сестрами в 1917 році після одруження розлученого батька Каони та овдовілої матері Мура, через вісім років після початку творчого партнерства Каон та Мура. До кінця свого життя Каон і Мур співпрацювали над різними письмовими роботами, скульптурами, фотомонтажами та колажами. Вони публікували статті та романи, зокрема в періодичному виданні Mercure de France, і дружили з Анрі Мішо, П'єром Моранжем і Робером Деносом.
Близько 1922 року Каон і Мур почали влаштовувати художні салони у себе вдома. Серед постійних відвідувачів були художники Анрі Мішо та Андре Бретон та літературні підприємці Сільвія Біч та Адрієнн Моньє.

## Робота
Роботи Каони охоплювали письменництво, фотографію та театр, з яких найбільше запам'яталися високопоставлені автопортрети та картини, які включали візуальну естетику сюрреалізму. Протягом 1920-х років Каон створила вражаючу кількість автопортретів у різних іпостасях, таких як льотчик, денді, лялька, бодібілдер, вампір, ангел і японська лялька.:67
На деяких портретах Каони зображено художника, який дивиться прямо на глядача, з поголеною головою, часто відкриваючи лише голову та плечі (виключаючи тіло з поля зору), і розмиваючи гендерні ознаки та поведінку, що слугує для підриву патріархального погляду. Вчений Міранда Уелбі-Еверард написала про важливість театру, вистави та костюма, які лежать в основі творчості Каони, припускаючи, як це могло вплинути на різні гендерні презентації художника.
Опубліковані твори Каона включають «Героїнь» (1925) серію монологів, заснованих на жіночих персонажах казок, переплетених з дотепними порівняннями із сучасним образом жінки; Aveux non avenus, (Carrefour, 1930) книга нарисів і записаних снів, проілюстрованих фотомонтажем; і кілька нарисів у журналах і журналах.
У 1932 році Каон приєдналася до Асоціації революціонерів художників і художниць, де познайомилася з Андре Бретоном і Рене Кревелем. Після цього Каон почала спілкуватися з групою сюрреалістів і згодом брала участь у низці сюрреалістичних виставок, включаючи Лондонську міжнародну сюрреалістичну виставку (New Burlington Gallery) і Exposition surréaliste d'Objets (Charles Ratton Gallery, Париж), обидві в 1936 році. Фотографія Каона з лондонської виставки, на якій Шейла Леґґ стоїть посеред Трафальгарської площі, її голова закрита квітковою композицією та голубами, що сидять на її витягнутих руках, з'явилася в численних газетах, а пізніше була відтворена в кількох книгах. У 1934 році Каон опублікувала коротке полемічне есе Les Paris sont Ouverts, а в 1935 році брала участь у заснуванні лівого антифашистського альянсу Contre Attaque разом з Андре Бретоном і Жоржем Батаєм. Бретон назвав Каон «одним із найцікавіших духів нашого часу».
У 1994 році Інститут сучасного мистецтва в Лондоні провів виставку фотографічних автопортретів Каона 1927—1947 років разом із роботами двох молодих сучасних британських художниць, Вірджинії Німарко та Тасіти Дін, під назвою Mise en Scene. У сюрреалістичних автопортретах Каон представляла себе андрогіном, німфою, моделлю та солдатом.

У 2007 році Девід Боуї створив мультимедійну виставку робіт Каона в садах Загальної теологічної семінарії в Нью-Йорку. Це було частиною фестивалю під назвою Highline Festival, який також включав пропозиції Air, Лорі Андерсон і Майка Гарсона. Боуї сказав про Каона:
Ви можете назвати її трансгресивною або ви можете назвати її переодягненим Мен Реєм із сюрреалістичними тенденціями. Я вважаю цю роботу дуже божевільною, у найкращому розумінні. За межами Франції, а тепер і у Великій Британії, вона не мала такого визнання, на яке вона, безумовно, заслуговує як послідовник-засновник, друг і діяч оригінального сюрреалістичного руху.

### Співпраця з Марселем Муром
Робота Каона часто була результатом співпраці з Марселем Муром. Каон і Мур часто співпрацювали, хоча це часто залишається невизнаним. Вважається, що Мур часто був людиною, яка стояла за камерою під час портретних зйомок Каона, і був рівноправним партнером у колажах Каона.
Оскільки більшість фотографій, які приписують Каону, походять із особистої колекції, а не з тієї, що призначена для публічного показу, було припущено, що ці особисті фотографії дозволили Каону більшою мірою експериментувати з гендерною презентацією та роллю глядача.

## Активізм Другої світової війни
У 1937 році Каон і Мур оселилися в Джерсі. Після падіння Франції та німецької окупації Джерсі та інших Нормандських островів вони стали активними діячами опору та пропагандистами. Горяче виступаючи проти війни, вони багато працювали над виготовленням антинімецьких листівок. Багато з них були уривками з перекладів з англійської на німецьку репортажів BBC про злочини та зухвалість нацистів, які були склеєні разом, щоб створити ритмічні вірші та різку критику. Вони створили багато з цих повідомлень під німецьким псевдонімом Der Soldat Ohne Namen, або Солдат без імені, щоб ввести в оману німецьких солдатів, що серед окупаційних військ існує змова. Тоді подружжя одягалося та відвідувало багато німецьких військових заходів у Джерсі, стратегічно розміщуючи свої брошури в солдатських кишенях, на стільцях і в сигаретних коробках, щоб солдати могли їх знайти. Крім того, вони непомітно м'ялися та кидали листівки в машини та вікна.
Одного разу вони вивісили в місцевій церкві банер із написом: «Ісус великий, але Гітлер більший, бо Ісус помер за людей, а люди помирають за Гітлера». Як і в більшості мистецьких робіт Каона та Мура в Парижі, у багатьох їхніх нотатках також використовувався той самий стиль чорного гумору. У багатьох відношеннях спроби опору Каона та Мура були не лише політичними, але й мистецькими діями, які використовували їхні творчі таланти для маніпулювання та підриву влади, яку вони зневажали. У багатьох відношеннях діяльність Каона була зосереджена на підриві певного авторитету; однак їхня активність становила загрозу їхній фізичній безпеці. Як пише історик Джеффрі Х. Джексон у своєму остаточному дослідженні їхнього опору під час війни Paper Bullets, для Каона та Мура «боротьба з німецькою окупацією Джерсі була кульмінацією зразків опору протягом усього життя, який завжди мав політичну перевагу в справі свободи, коли вони викроювали власний бунтарський спосіб спільного життя у світі. Для них політичне завжди було глибоко особистим».У 1944 році Каон і Мур були заарештовані і засуджені до смертної кари, але вирок так і не був виконаний, оскільки острів був звільнений від німецької окупації в 1945 році Однак після лікування у в'язниці здоров'я Каон так і не відновилося, і вона померла в 1954 році. Каон похована у церкві Св. Брелада разом із її партнером Марселем Муром. На суді Каон сказала німецькому судді (згідно з документальним фільмом про окупацію Нормандських островів, представленим Джоном Неттлзом), що німцям доведеться застрелити її двічі, оскільки вона була не лише учасником Опору, а й єврейкою. Очевидно, це викликало сміх у суді та, як кажуть, було однією з причин, чому страту не було виконано (Мартін Шугарман, архіваріус AJEX).

## Соціальна критика і спадщина
Каон робила собі роботу і не хотіла бути відомою. Лише через 40 років після її смерті роботи Каони стали визнані. У багатьох відношеннях життя Каони було відзначене діями, які бунтували проти загальноприйнятих умов, і її публічний імідж став коментарем, який кидає виклик уявленням громадськості про стать, красу та логіку.
Її робота мала змінити розуміння глядачами фотографії як документації реальності. Більше того, її поезія кидала виклик гендерним ролям того часу та атакувала соціальні та економічні кордони світу, що дедалі дедалі модернізувався. Крім того, участь Каона в групі паризьких сюрреалістів внесла елемент різноманітності в творчість групи, що започаткувало нові уявлення. Більшість художників-сюрреалістів були чоловіками, чиї основні зображення жінок зображували їх як ізольовані символи еротизму, а не як хамелеонічні, гендерно невідповідні фігури, які представляв Каон. Фотографії, твори та загалом життя Каона як мистецького та політичного революціонера продовжує впливати на художників.
Зібрані твори Каона були опубліковані в 2002 році під назвою Claude Cahun — Écrits (ISBN 2-85893-616-1), під редакцією Франсуа Леперльє. У 2018 році вулиця Парижа отримала назву «Alée Claude Cahun — Marcel Moore» (район Сен-Жермен-де-Пре — Монпарнас, поблизу вулиці Нотр-Дам-де-Шам, де жили Клод і Сюзанна).
Роман Руперта Томсона «Ніколи, крім тебе» 2018 року заснований на житті Каона та Мура. Його схвально відгукнувся Адам Марс-Джонс у London Review of Books.
Активність і героїзм Каон та Мур під час Другої світової війни задокументовано Джеффрі Х. Джексоном у книзі «Паперові кулі: двоє митців, які ризикували життям, щоб протистояти нацистам» 2020 року.
Google вшанував Клода Каон, показавши анімований дудл на своїй домашній сторінці в багатьох країнах 25 жовтня 2021 року, у річницю, що мала б стати її 127-річчям.

title: Клод Каон

wikitext:
{{Художник}}
'''Клод Каон''' ({{IPA-fr|klod ka.œ̃}}, уроджена '''Люсі Рене Матільда Швоб''';<ref>{{Cite web|url=https://www.moma.org/learn/moma_learning/claude-cahun-untitled-c-1921|title=MoMA {{!}} Claude Cahun. Untitled c. 1921|website=www.moma.org|accessdate=2018-01-08}}</ref> 25 жовтня 1894 — 8 грудня 1954) — французький [[фотограф]] — [[Сюрреалізм|сюрреалістка]], [[Скульптура|скульпторка]] і письменниця.<ref>{{Cite web|title=Claude Cahun – Chronology|url=http://www.connectotel.com/cahun/cahunchr.html|accessdate=18 жовтня 2007}}</ref>

У 1914 році Швоб взяла псевдонім Клод Каон.<ref>Sarah Howgate, Dawn Ades, National Portrait Gallery (Great Britain), Gillian Wearing and Claude Cahun Behind the Mask, Another Mask (Princeton University Press, 2017), p. 189.</ref> Каон найбільше відома як письменниця і [[автопортрет]]ист, який прийняв різноманітні перформативні образи.

У своїх текстах вона постійно називала себе «elle» (вона),<ref>{{Cite web|title=Claude Cahun - Kunsthal|url=https://www.kunsthal.nl/en/plan-your-visit/exhibitions/claudecahun/|accessdate=2022-12-19|website=www.kunsthal.nl|language=en}}</ref> і ця стаття відповідає її практиці; але вона також сказала, що її фактичну стать було змінною. Наприклад, у книзі ''Заперечення або скасовані зізнання'' Каон пише: «Чоловіче? Жіночий? Це залежить від ситуації. Середній — це єдина стать, яка мені завжди підходить».<ref>{{Cite book
|title=Заперечення: або скасовані зізнання
|last=Каон
|first=Клод
|date=2008
|publisher=The MIT Press
|page=151
|isbn=9780262533034
|oclc=922878515
}}</ref>

Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] Каон також була активним діячем опору та пропагандистом.

== Раннє життя ==
Каон народилася в місті [[Нант]] у 1894 році<ref name="Phaidon Editors">{{Cite book
|title=Great women artists
|date=2019
|publisher=Phaidon Press
|page=81
|isbn=978-0714878775
}}</ref> в заможній єврейській літературній родині.<ref>{{Cite journal|last=Knafo|first=Danielle|date=15 січня 2001|title=Claude Cahun: The Third Sex|journal=Studies in Gender and Sexuality|volume=2|issue=1|pages=29–61|doi=10.1080/15240650209349169}}</ref> Письменник[[Авангардизм|-авангардист]] [[Марсель Швоб]] був її дядьком, а сходознавець Девід Леон Каон — двоюродним дядьком. Коли Каон було чотири роки, її мати, Марія-Антуанетта Курбебес, почала страждати від психічної хвороби, що зрештою призвело до того, що її матір назавжди помістили в психіатричну лікарню.<ref>{{Cite journal|last=Colvile|first=Georgiana M.M.|date=2005|title=Self-Representation as Symposium: The Case of Claude Cahun|url=http://alliance-primo.hosted.exlibrisgroup.com/UO:uo_alma:CP71131938420001451|journal=Interfaces: Women, Autobiography, Image, Performance|page=265|access-date=2016-03-05}}</ref> За відсутності матері Каон виховувала бабуся Матильда.

Каон відвідувала приватну школу Пардон Мід у графстві Суррей після досвіду боротьби з антисемітизмом у середній школі в Нанті.<ref name=":0">{{Cite book
|title=Claude Cahun: A Sensual Politics of Photography
|last=Doy
|first=Gen
|year=2007
|publisher=I.B. Tauris
|location=London/New York
|pages=xv–xvi
|isbn=9781845115517
}}</ref><ref>{{Cite book
|title=Claude Cahun at School in England
|last=Williamson
|first=Marcus
|year=2011
|publisher=Marcus Williamson
|isbn=978-1257639526
}}</ref> Вона навчалася в Паризькому університеті Сорбонна.<ref name=":0" /> Почала робити фотопортрети ще в 1912 році (у віці 18 років) і продовжувала фотографувати себе протягом 1930-х років.

Приблизно в 1914 році вона змінила своє ім'я на Клод Каон, після того, як раніше використовувала імена '''Клод Курліс''' (на честь [[Кульон|кучеря]]) і '''Деніел Дуглас''' (на честь [[Лорд Альфред Дуґлас|лорда Альфреда Дугласа]]). На початку 1920-х років вона оселилася в Парижі з партнеркою на все життя Сюзанною Малерб, яка прийняла псевдонім ''Марсель Мур''.<ref name="kline">{{Cite book
|title=Mirror Images: Women, Surrealism, and Self-Representation
|last=Kline
|first=Katy
|year=1998
|editor-last=Chadwick
|publisher=MIT Press
|pages=66–81
|chapter=In or Out of the Picture: Claude Cahun and Cindy Sherman
}}</ref> {{Rp|70}} Вони стали зведеними сестрами в 1917 році після одруження розлученого батька Каони та овдовілої матері Мура, через вісім років після початку творчого партнерства Каон та Мура.<ref>{{Cite book
|title=Women Together/Women Apart: Portraits of Lesbian Paris
|url=https://archive.org/details/womentogetherwom00tirz
|last=Latimer
|first=Tirza True
|year=2005
|publisher=Rutgers University Press
|pages=[https://archive.org/details/womentogetherwom00tirz/page/n89 74]
}}</ref> До кінця свого життя Каон і Мур співпрацювали над різними письмовими роботами, скульптурами, фотомонтажами та колажами. Вони публікували статті та романи, зокрема в періодичному виданні ''[[Меркюр де Франс|Mercure de France]]'', і дружили з [[Анрі Мішо]], П'єром Моранжем і [[Робер Деснос|Робером Деносом]].

Близько 1922 року Каон і Мур почали влаштовувати художні салони у себе вдома. Серед постійних відвідувачів були художники [[Анрі Мішо]] та [[Андре Бретон]] та літературні підприємці Сільвія Біч та Адрієнн Моньє.<ref>{{Cite book
|title=Women Seeing Women, A Pictorial History of Women's Photography
|last=Schirmer
|first=Lothar
|year=2001
|publisher=NY: Norton
|page=208
}}</ref>

== Робота ==
Роботи Каони охоплювали письменництво, фотографію та театр, з яких найбільше запам'яталися високопоставлені автопортрети та картини, які включали візуальну естетику [[сюрреалізм]]у. Протягом 1920-х років Каон створила вражаючу кількість автопортретів у різних іпостасях, таких як льотчик, денді, лялька, бодібілдер, вампір, ангел і японська лялька.<ref name="kline2">{{Cite book
|title=Mirror Images: Women, Surrealism, and Self-Representation
|last=Kline
|first=Katy
|year=1998
|editor-last=Chadwick
|publisher=MIT Press
|pages=66–81
|chapter=In or Out of the Picture: Claude Cahun and Cindy Sherman
}}</ref>{{Rp|67}}

На деяких портретах Каони зображено художника, який дивиться прямо на глядача, з поголеною головою, часто відкриваючи лише голову та плечі (виключаючи тіло з поля зору), і розмиваючи гендерні ознаки та поведінку, що слугує для підриву патріархального погляду.<ref name=":03">Cole, Julie, ‘Claude Cahun, Marcel Moore and the Collaborative Construction of a Lesbian Subjectivity’, in Norma Broude and Mary D. Garrard (eds.), Reclaiming Female Agency: Feminist Art History after Postmodernism (California: University of California Press, 2005), 343–60.</ref><ref>{{Cite journal|last=Hutchison|first=Sharla|date=2003|title=Convulsive Beauty: Images of Hysteria and Transgressive Sexuality Claude Cahun and Djuna Barnes|journal=Symplokē|volume=11|issue=1/2|pages=212–226|doi=10.1353/sym.2003.0012|jstor=40536944}}</ref> Вчений Міранда Уелбі-Еверард написала про важливість театру, вистави та костюма, які лежать в основі творчості Каони, припускаючи, як це могло вплинути на різні гендерні презентації художника.<ref name="Welby-Everard">{{Cite journal|last=Welby-Everard|first=Miranda|date=2006|title=Imaging the Actor: The Theatre of Claude Cahun|journal=Oxford Art Journal|volume=29|issue=1|pages=3–24|doi=10.1093/oxartj/kci044|issn=0142-6540|jstor=3600491}}</ref>

Опубліковані твори Каона включають «Героїнь» (1925) серію монологів, заснованих на жіночих персонажах казок, переплетених з дотепними порівняннями із сучасним образом жінки; ''Aveux non avenus'', (Carrefour, 1930) книга нарисів і записаних снів, проілюстрованих [[фотомонтаж]]ем; і кілька нарисів у журналах і журналах.<ref>Penelope Rosemont, ''Surrealist Women'' 1998, University of Texas Press</ref>

У 1932 році Каон приєдналася до Асоціації революціонерів художників і художниць, де познайомилася з [[Андре Бретон]]ом і Рене Кревелем. Після цього Каон почала спілкуватися з групою [[Сюрреалізм|сюрреалістів]] і згодом брала участь у низці сюрреалістичних виставок, включаючи Лондонську міжнародну сюрреалістичну виставку (New Burlington Gallery) і Exposition surréaliste d'Objets (Charles Ratton Gallery, Париж), обидві в 1936 році. Фотографія Каона з лондонської виставки, на якій Шейла Леґґ стоїть посеред [[Трафальгар-сквер|Трафальгарської площі]], її голова закрита [[Флористика (дизайн)|квітковою композицією]] та голубами, що сидять на її витягнутих руках, з'явилася в численних газетах, а пізніше була відтворена в кількох книгах.<ref name="Surrealist Women">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=hMIru5bweYgC&q=sheila
|title=Surrealist Women
|last=Rosemont
|first=Penelope
|date=1 грудня 2000
|publisher=A&C Black
|pages=88–90
|isbn=9780567171283
}}</ref><ref name="London:After a Fashion">{{Cite book
|url=https://books.google.com/books?id=h1_v1IPBe84C&q=gascoyne+london+surrealist+legge&pg=PA77
|title=London: After a Fashion
|last=O'Neill
|first=Alistair
|date=2007
|publisher=Cambridge University Press
|location=London, England
|page=77
|isbn=9781861893154
|accessdate=19 лютого 2017
}}</ref> У 1934 році Каон опублікувала коротке полемічне есе ''Les Paris sont Ouverts'', а в 1935 році брала участь у заснуванні лівого антифашистського альянсу ''Contre Attaque'' разом з [[Андре Бретон]]ом і [[Жорж Батай|Жоржем Батаєм]].<ref name=":1">{{Cite journal|last=Andersen|first=Corinne|date=2005|title=Que me veux-tu?/ What do you want of me?: Claude Cahun's Autoportraits and the Process of Gender Identification|journal=Women in French Studies|volume=13|pages=37–50|doi=10.1353/wfs.2005.0002}}</ref> Бретон назвав Каон «одним із найцікавіших духів нашого часу».<ref>{{Cite news|url=https://www.theguardian.com/books/2012/feb/14/claude-cahun-finding-great|title=Claude Cahun: Finding a lost great|last=Bower|first=Gavin James|date=2012-02-14|work=The Guardian|accessdate=2018-01-08|language=en-GB|issn=0261-3077}}</ref>

У 1994 році Інститут сучасного мистецтва в Лондоні провів виставку фотографічних автопортретів Каона 1927—1947 років разом із роботами двох молодих сучасних британських художниць, Вірджинії Німарко та Тасіти Дін, під назвою ''Mise en Scene''. У сюрреалістичних автопортретах Каон представляла себе андрогіном, німфою, моделлю та солдатом.<ref>Katy Deepwell ' Uncanny Resemblances: Restaging Claude Cahun in 'Mise en Scene'' issue 1 Dec 1996 n.paradoxa: international feminist art journal online pp. 46–51''</ref>

У 2007 році [[Девід Бові|Девід Боуї]] створив мультимедійну виставку робіт Каона в садах Загальної теологічної семінарії в Нью-Йорку. Це було частиною фестивалю під назвою Highline Festival, який також включав пропозиції [[Air (гурт)|Air]], [[Лорі Андерсон]] і Майка Гарсона. Боуї сказав про Каона:
Ви можете назвати її трансгресивною або ви можете назвати її переодягненим Мен Реєм із сюрреалістичними тенденціями. Я вважаю цю роботу дуже божевільною, у найкращому розумінні. За межами Франції, а тепер і у Великій Британії, вона не мала такого визнання, на яке вона, безумовно, заслуговує як послідовник-засновник, друг і діяч оригінального сюрреалістичного руху.<ref name="The Art Story - Claude Cahun: French Photographer, Writer and Political Activist">{{Cite news|title=The Art Story - Claude Cahun: French Photographer, Writer and Political Activist|url=https://www.theartstory.org/artist-cahun-claude-life-and-legacy.htm|accessdate=27 березня 2019}}</ref>

=== Співпраця з Марселем Муром ===
Робота Каона часто була результатом співпраці з Марселем Муром. Каон і Мур часто співпрацювали, хоча це часто залишається невизнаним. Вважається, що Мур часто був людиною, яка стояла за камерою під час портретних зйомок Каона, і був рівноправним партнером у колажах Каона.<ref name=":032">Cole, Julie, ‘Claude Cahun, Marcel Moore and the Collaborative Construction of a Lesbian Subjectivity’, in Norma Broude and Mary D. Garrard (eds.), Reclaiming Female Agency: Feminist Art History after Postmodernism (California: University of California Press, 2005), 343–60.</ref>

Оскільки більшість фотографій, які приписують Каону, походять із особистої колекції, а не з тієї, що призначена для публічного показу, було припущено, що ці особисті фотографії дозволили Каону більшою мірою експериментувати з гендерною презентацією та роллю глядача.<ref name=":034">Cole, Julie, ‘Claude Cahun, Marcel Moore and the Collaborative Construction of a Lesbian Subjectivity’, in Norma Broude and Mary D. Garrard (eds.), Reclaiming Female Agency: Feminist Art History after Postmodernism (California: University of California Press, 2005), 343–60.</ref>

== Активізм Другої світової війни ==
У 1937 році Каон і Мур оселилися в [[Джерсі]]. Після падіння Франції та [[Німецька окупація Нормандських островів (1940—1945)|німецької окупації Джерсі та інших Нормандських островів]] вони стали активними діячами опору та пропагандистами. Горяче виступаючи проти війни, вони багато працювали над виготовленням антинімецьких листівок. Багато з них були уривками з перекладів з англійської на німецьку репортажів BBC про злочини та зухвалість нацистів, які були склеєні разом, щоб створити ритмічні вірші та різку критику. Вони створили багато з цих повідомлень під німецьким псевдонімом Der Soldat Ohne Namen, або Солдат без імені, щоб ввести в оману німецьких солдатів, що серед окупаційних військ існує змова.<ref>{{Cite book
|title=Paper Bullets: Two Artists Who Risked Their Lives to Defy the Nazis
|last=Jeffrey
|first=Jackson
|year=2020
|publisher=Algonquin Books
|location=New York
|pages=122–23
|isbn=978-1616209162
}}</ref> Тоді подружжя одягалося та відвідувало багато німецьких військових заходів у Джерсі, стратегічно розміщуючи свої брошури в солдатських кишенях, на стільцях і в сигаретних коробках, щоб солдати могли їх знайти. Крім того, вони непомітно м'ялися та кидали листівки в машини та вікна.

Одного разу вони вивісили в місцевій церкві банер із написом: «Ісус великий, але Гітлер більший, бо Ісус помер за людей, а люди помирають за Гітлера». Як і в більшості мистецьких робіт Каона та Мура в Парижі, у багатьох їхніх нотатках також використовувався той самий стиль чорного гумору. У багатьох відношеннях спроби опору Каона та Мура були не лише політичними, але й мистецькими діями, які використовували їхні творчі таланти для маніпулювання та підриву влади, яку вони зневажали. У багатьох відношеннях діяльність Каона була зосереджена на підриві певного авторитету; однак їхня активність становила загрозу їхній фізичній безпеці. Як пише історик Джеффрі Х. Джексон у своєму остаточному дослідженні їхнього опору під час війни ''Paper Bullets'', для Каона та Мура «боротьба з німецькою окупацією Джерсі була кульмінацією зразків опору протягом усього життя, який завжди мав політичну перевагу в справі свободи, коли вони викроювали власний бунтарський спосіб спільного життя у світі. Для них політичне завжди було глибоко особистим».<ref>{{Cite book
|title=Paper Bullets
|last=Jackson
|first=Jeffrey
|year=2020
|publisher=Algonquin Books
|location=New York
|pages=267–68
|isbn=978-1616209162
}}</ref>У 1944 році Каон і Мур були заарештовані і засуджені до смертної кари, але вирок так і не був виконаний, оскільки острів був звільнений від німецької окупації в 1945 році<ref name=":12">{{Cite journal|last=Andersen|first=Corinne|date=2005|title=Que me veux-tu?/ What do you want of me?: Claude Cahun's Autoportraits and the Process of Gender Identification|journal=Women in French Studies|volume=13|pages=37–50|doi=10.1353/wfs.2005.0002}}</ref> Однак після лікування у в'язниці здоров'я Каон так і не відновилося, і вона померла в 1954 році. Каон похована у церкві Св. Брелада разом із її партнером Марселем Муром. На суді Каон сказала німецькому судді (згідно з документальним фільмом про окупацію Нормандських островів, представленим [[Джон Нетлс|Джоном Неттлзом]]), що німцям доведеться застрелити її двічі, оскільки вона була не лише учасником Опору, а й єврейкою. Очевидно, це викликало сміх у суді та, як кажуть, було однією з причин, чому страту не було виконано (Мартін Шугарман, архіваріус AJEX).

== Соціальна критика і спадщина ==
Каон робила собі роботу і не хотіла бути відомою.<ref>{{Cite journal|last=Colvile|first=Georgiana M.M.|date=2005|title=Self-Representation as Symposium: The Case of Claude Cahun|journal=Interfaces: Women, Autobiography, Image, Performance|pages=263–288}}</ref> Лише через 40 років після її смерті роботи Каони стали визнані. У багатьох відношеннях життя Каони було відзначене діями, які бунтували проти загальноприйнятих умов, і її публічний імідж став коментарем, який кидає виклик уявленням громадськості про стать, красу та логіку.

Її робота мала змінити розуміння глядачами фотографії як документації реальності. Більше того, її поезія кидала виклик гендерним ролям того часу та атакувала соціальні та економічні кордони світу, що дедалі дедалі модернізувався. Крім того, участь Каона в групі паризьких сюрреалістів внесла елемент різноманітності в творчість групи, що започаткувало нові уявлення. Більшість художників-сюрреалістів були чоловіками, чиї основні зображення жінок зображували їх як ізольовані символи еротизму, а не як хамелеонічні, [[Гендерна варіативність|гендерно невідповідні]] фігури, які представляв Каон. Фотографії, твори та загалом життя Каона як мистецького та політичного революціонера продовжує впливати на художників.

Зібрані твори Каона були опубліковані в 2002 році під назвою ''Claude Cahun — Écrits'' ({{ISBN|2-85893-616-1}}), під редакцією Франсуа Леперльє. У 2018 році вулиця Парижа отримала назву «Alée Claude Cahun — Marcel Moore»<ref>{{Cite web|url=http://a06.apps.paris.fr/a06/jsp/site/plugins/solr/modules/ods/DoDownload.jsp?id_document=144541&items_per_page=20&sort_name=&sort_order=&terms=cahun&query=cahun|title=Conseil de Paris|accessdate=25 жовтня 2021|archive-date=2020-11-17|archive-url=https://web.archive.org/web/20201117022515/http://a06.apps.paris.fr/a06/jsp/site/plugins/solr/modules/ods/DoDownload.jsp?id_document=144541&items_per_page=20&sort_name=&sort_order=&terms=cahun&query=cahun}}</ref> (район Сен-Жермен-де-Пре — Монпарнас, поблизу вулиці Нотр-Дам-де-Шам, де жили Клод і Сюзанна).

Роман Руперта Томсона «''Ніколи, крім тебе»'' 2018 року заснований на житті Каона та Мура. Його схвально відгукнувся Адам Марс-Джонс у ''London Review of Books''.<ref>{{Cite journal|last=Mars-Jones|first=Adam|date=2 серпня 2018|title=I'm a Cahunian|url=https://www.lrb.co.uk/the-paper/v40/n15/adam-mars-jones/i-m-a-cahunian|journal=London Review of Books|volume=40|issue=15|via=www.lrb.co.uk}}</ref>

Активність і героїзм Каон та Мур під час Другої світової війни задокументовано Джеффрі Х. Джексоном у книзі ''«Паперові кулі: двоє митців, які ризикували життям, щоб протистояти нацистам»'' 2020 року''.''<ref>{{Cite web|title=Speaker Series: Jeffrey Jackson In Conversation with Emily Yellin|url=https://charlestonlibrarysociety.org/event/speaker-series-jeffery-jackson/|accessdate=2020-12-13|website=Charleston Library Society|language=en-US|archivedate=4 December 2020|archiveurl=https://web.archive.org/web/20201204085337/https://charlestonlibrarysociety.org/event/speaker-series-jeffery-jackson/|url-status=dead}}</ref>

Google вшанував Клода Каон, показавши анімований [[Тематичні малюнки Google|дудл]] на своїй домашній сторінці в багатьох країнах 25 жовтня 2021 року, у річницю, що мала б стати її 127-річчям.<ref>{{Cite web|url=http://www.google.com/logos/doodles/2021/claude-cahuns-127th-birthday-6753651837109117.4-2xa.gif|title=Claude Cahun's 127th Birthday|accessdate=25 жовтня 2021}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=h3M4qn7jWDE|archiveurl=https://web.archive.org/web/20211024133634/https://www.youtube.com/watch?v=h3M4qn7jWDE|archivedate=2021-10-24|url-status=live|title=Claude Cahun Google Doodle | Short Biography of French photographer Claude Cahun|accessdate=25 жовтня 2021}}</ref>

== Список літератури ==

* ''Vues et Visions'' (псевдонім Claude Courlis), Mercure de France, № 406, 16 травня 1914 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k201747v.image.r=mercure+de+france.f40.langFR Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''«Саломея» Оскара Уайльда.'' ''Le procés Billing et les 47000 pervertis du Livre noir'', Mercure de France, № 481, 1 липня 1918 р
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k2018216.image.r=mercure+de+france.f73.langFR Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Le poteau frontière'' (псевдонім Daniel Douglas), La Gerbe, № 3, грудень 1918 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k54155097.image.f4.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Au plus beau des anges'' (псевдонім Daniel Douglas), La Gerbe, № 3, грудень 1918
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k54155097.image.r=douglas.f5.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Сигарети'' (псевдонім Деніел Дуглас), La Gerbe, № 3, грудень 1918 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k54155097.image.r=douglas.f6.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Aux Amis des livres'', La Gerbe, № 5, лютий 1919 р
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415533w.image.r=%22claude+cahun%22.f27.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''La Sorbonne en robe de fête'' (псевдонім Daniel Douglas), La Gerbe, № 5, лютий 1919 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415533w.image.r=daniel+douglas.f23.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''La owners du Monde, par Georges Duhamel'', La Gerbe, № 7, квітень 1919
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415562m.image.f21.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Les Gerbes'' (псевдонім Daniel Douglas), La Gerbe, № 7, квітень 1919 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415562m.image.f16.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''L'amour aveugle'' (псевдонім Деніел Дуглас), La Gerbe, № 12, вересень 1919 р.
* ''La machine magique'' (псевдонім Деніел Дуглас), La Gerbe, № 12, вересень 1919 р.
* ''Матильда Аланік.'' ''Les roses refleurissent'', Le Phare de la Loire, 29 червня 1919 р
* ''Le théâtre de mademoiselle, par Mathias Morhardt'', Le Phare de la Loire, 20 липня 1919 р.
* ''Vues et Visions'', з ілюстраціями Марселя Мура, Париж: Georges Crès & Cie, 1919
* ''Параболи'' (псевдонім Деніел Дуглас), La Gerbe, № 17, лютий 1920 р.
* ''Une conférence de Georges Duhamel'' (псевдонім Daniel Douglas), La Gerbe, № 19, квітень 1920 р.
* ''Марсель Швоб'', La Gerbe, № 20, травень 1920 р
* ''Бокс'' (псевдонім Деніел Дуглас), La Gerbe, № 22, липень 1920 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415632t.image.r=daniel+douglas.f25.langFR Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Old Scotch Whisky'', La Gerbe, № 27, грудень 1920 року
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k54156441.image.r=claude+cahun.f21.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''A propos d'une conference'' and ''Méditations à la faveur d'un Jazz Band'', La Gerbe, № 27, грудень 1920 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k5415654d.image.r=CAHUN.f32.langFR Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Героїні: «Eve la trop crédule», «Dalila, femme entre les femmes», «La Sadique Judith», «Hélène la rebelle», «Sapho l'incomprise», «Marguerite, sœur incestueuse», "Salomé la sceptique <nowiki>»</nowiki>,'' Mercure de France, № 639, 1 лютого 1925 р
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k201972m.image.r=claude+cahun.f64.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Héroïnes: 'Sophie la symboliste', 'la Belle ''', Le Journal littéraire, № 45, 28 лютого 1925 р.
* ''Méditation de Mademoiselle Lucie Schwob'', Філософії, № 5/6, березень 1925 р.
* ''Récits de rêve'', у спеціальному виданні Les rêves, Le Disque vert, третій рік, книга 4, № 2, 1925
* ''Carnaval en chambre'', La Ligne de cœur, книга 4, березень 1926 р.
* ''Ephémérides'', Mercure de France, № 685, 1 січня 1927 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k202017x.r=claude+cahun.f72.langEN Електронне видання на Bibliothèque Nationale Gallica]
* ''Au Diable'', Le Plateau, № 2, травень–червень 1929 р
* Ellis, Havelock: ''La Femme dans la société — I. L'Hygiene sociale'', переклад Люсі Швоб, Mercure de France, 1929
* ''Aveux non avenus'', ілюстрований Марселем Муром, Париж: Editions du Carrefour, 30 травня 1930 р.
** [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k2021007.image.r=claude+cahun.f167.pagination.langEN Огляд] на Bibliothèque Nationale Gallica
* ''Frontière Humaine'', автопортрет, Bifur, № 5, квітень 1930 р.
* ''Protestez'' (AEAR), Feuille rouge, № 2, березень 1933 р
* ''Contre le fascisme Mays aussi contre l'Imperialisme francais'' (AEAR), Feuille rouge, № 4, травень 1933 р.
* ''Les Paris sont ouvert'', Париж: Хосе Корті, травень 1934 р
* ''Union de lutte des intellectuels révolutionnaires, Contre-Attaque'', 7 жовтня 1935 р.
* ''Prenez garde aux obets domestique'', Cahier d'Art I—II, 1936
* ''Sous le feu des canons francais … et alliés'', Contre-Attaque, березень 1936 р.
* ''Розпуск де Contre-Attaque'', L'Œuvre, 24 березня 1936 р.
* ''Exposition surréaliste d'objets'', виставка в галереї Charles Ratton, Париж, 22–29 травня 1936 року. Предмети, перераховані Клодом Каоном, це ''Un air de famille'' і ''Souris valseuses''
* ''Il n'y a pas de liberté pour les ennemis de la liberté'', 20 липня 1936 р.
* Deharme, Lise: ''Le Cœur de Pic'', 32, ілюстрований 20 фотографіями Клода Каона, Париж: Хосе Кортіс, 1937
* ''Adhésion à la Fédération Internationale de l'Art Révolutionnaire Indépendant'', Clé, № 1, січень 1939
* ''À bas les lettres de cachets! À bas la terreur grise!'' (FIARI), червень 1939 р

== Примітки ==
{{примітки|40em}}

== Джерела ==

* [http://www.connectotel.com/cahun Інформаційна сторінка Клода Каона]
* [https://web.archive.org/web/20051221054030/http://vinland.org/scamp/Cahun/index.html Сторінка вшанування та біографії Клода Каона]
* [http://www.thedailybeast.com/articles/2015/04/21/claude-cahun-the-lesbian-surrealist-who-defied-the-nazis.html The Daily Beast, 21.04.2015, «Клод Каон: Лесбійський сюрреаліст, який кинув виклик нацистам»]
* [http://courses.washington.edu/femart/final_project/wordpress/claude-cahun/ Архів феміністичного мистецтва, Вашингтонський університет, 2012, «Клод Каон»]
* Бауер, Гевін Джеймс. «[https://www.theguardian.com/books/2012/feb/14/claude-cahun-finding-great Клод Каон: пошуки втраченого великого]». ''Охоронець''. Guardian News and Media, 14 лютого 2012 р. Інтернет. 11 грудня 2012
* Елкін, Лорен. «[https://web.archive.org/web/20160714115525/http://quarterlyconversation.com/claude-cahun-disavowals Читання Клода Каона] ». ''Щоквартальна розмова RSS''. Щоквартальна розмова RSS, nd Інтернет. 11 грудня 2012
* Ген, Дой. «[https://web.archive.org/web/20110430234939/http://www.meta-magazine.com/articles/claude-cahun-a-sensual-politics-of-photography Мета: Клод Каон — чуттєва політика фотографії] ». ''Meta-Magazine.com''. Мега, нд Інтернет. 11 грудня 201 р
* Партизанські дівчата. «XX століття: жінки ізму». ''Супутниця партизанських дівчат до історії західного мистецтва''. Нью-Йорк: Penguin Group, 1998. 62–63. Роздрукувати
* Шоу, Дженніфер. ''Існувати інакше: життя та творчість Клода Каона''. Велика Британія: [[Reaktion Books]], травень 2017 р. Роздрукувати.
* Захманн, Гейл. ''Фотографічний інтертекст: невидимі пригоди у творчості Клода Каона''. 3-е вид. том. 10. Np: Taylor and Francis Group, 2006. ''CrossRef''. Інтернет. 11 грудня 2012.
* Джексон, Джеффрі Х., ''Паперові кулі:'' ''Два митці, які ризикували життям, щоб кинути виклик нацистам.'' Нью-Йорк: Algonquin Books, 2020.{{ISBN|978-1616209162}}.

== Посилання ==

* {{Commonscat-inline}}
* [https://www.tate.org.uk/art/artists/claude-cahun-10611 Claude Cahun] у Тейт
* [https://web.archive.org/web/20070523135448/http://melusine.univ-paris3.fr/astu/Colville.htm De l'Éros des femmes surréalistes et de Claude Cahun en particulier by Georgina M.M. Colvile] (французькою)
* [https://web.archive.org/web/20090420041549/http://www.meta-magazine.com/index.php?id=13 Prof. Gen Doy on Claude Cahun]

[[Категорія:Мисткині-феміністки]]
[[Категорія:Учасники французького руху Опору]]
[[Категорія:Фотографи XX століття]]
[[Категорія:Французькі фотографи]]
[[Категорія:Французькі фотографки]]
[[Категорія:Єврейські феміністки]]

title: фр. Claude Cahun

При народженні: фр. Lucy Renée Mathilde Schwob

Народження: 25 жовтня 1894[…] · Нант, Метрополія Франції, Франція

Смерть: 8 грудня 1954[…] (60 років)

Поховання: Сент-Бреладd

Національність: євреї

Країна: Франція

Жанр: портрет і автопортрет

Навчання: Школа Парсонс Мідd, Ліцей Габріель Гуістхауd (1906) і Нантська школа мистецтвd

Діяльність: митець, фотограф, письменник, боєць опору, скульптор, художник

Напрямок: сюрреалізм

Член: Асоціація революційних письменників і художниківd

Роботи в колекції: Музей Бойманса - ван Бенінгена, Музей мистецтв Нельсона-Аткінсаd, Тейт, Музей сучасного мистецтва Сан-Франциско, Музей мистецтва Метрополітен, Музей Вікторії та Альберта, Музей Ізраїлю, Нантський музей образотворчого мистецтва, Institut Valencià d'Art Modernd, Picker Art Galleryd і Музей Ґетті

фр. Claude Cahun:
Клод Каон у Вікісховищі
Висловлювання у Вікіцитатах
Роботи у Вікіджерелах


text:
# Ян Режняк
Ян Режняк (словац. Ján Režňák; 14 квітня 1919 — 19 вересня 2007) — найуспішніший льотчик-ас Словацьких повітряних сил, які воювали на боці Німеччини проти СРСР, здобув 32 повітряних перемоги.

## Біографія
Син столяра. Після закінчення школи займався в аероклубі на братиславському аеродромі Вайнори, пізніше продовжував в 3-му винищувальному полку імені Штефаника в Спішській Новій Весі.
Після розпаду Чехословаччини в березні 1939 року полк переходить до армії Словацької держави. Ян Режняк був переведений в П'єштяні в ескадрилью № 13. 3 липня 1941 року ескадрилья, озброєна 11 застарілими біпланами Авіа B-534, була переведена в Самбір, потім до Львова і Чортків. Тут вони проводять розвідувальні польоти.
15 серпня 1941 року ескадрилья після втрат переводиться назад в П'єштяні. 25 лютого 1942 року Режняк, разом з 17 іншими льотчиками, був перекваліфікований на Мессершмітт Bf.109. 27 жовтня 1942 року Режняк був переведений в Майкоп. 17 січня 1943 року над селом Смоленське він збив свій перший літак — І-153. До 6 липня 1943 року Режняк воював на Кубані, потім повернувся до Словаччини, де ескадрилья № 13 повинна була охороняти Братиславу від нальотів американської авіації.
У 1944 році Режняк відмовився брати участь в антинацистському Словацькому Народному Повстанні, але одночасно відкинув пропозицію німців стати пілотом люфтваффе. У 1945 році був заарештований, але відразу ж звільнений.
Після війни залишився в армії, але в 1948 році був звільнений з армії, залишався авіаінструктором. У 1951 році був звільнений і вже життя працював як конструктор в Поважській Бистриці і П'єштяні. Вийшов на пенсію в 1979 році, до своєї смерті проживав в Пєштяні. Після 1989 року намагався домогтися повної реабілітації, але безуспішно.

## Нагороди

### Словаччина
- Нагрудний знак пілота (Словаччина)
- Медаль «За військові заслуги» (Словаччина)
- Медаль «За хоробрість» (Словаччина)
  - бронзова (1943)
  - срібна (1943)
  - золота (1944)
- Орден Хреста Перемоги
  - золота медаль (1944)
  - 2-го класу
- Пам'ятний знак «За похід проти СРСР» 1-го класу

### Третій Рейх
- Залізний хрест
  - 2-го класу (23 січня 1943)
  - 1-го класу (29 квітня 1943)
- Авіаційна планка винищувача в золоті (10 травня 1943)
- Почесний Кубок Люфтваффе (9 серпня 1943)
- Німецький хрест в золоті (27 вересня або 17 жовтня 1943)

### Незалежна Держава Хорватія
- Нагрудний знак пілота (Хорватія)
- Срібна медаль Корони короля Звоніміра

title: Ян Режняк

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені = {{lang-sk|Ján Režňák}}
|зображення =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання =
|партія =
|нагороди = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Золотий німецький хрест}}{{!!}}{{Залізний хрест 1-го класу 1939}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу 1939}}
{{!}}-
{{!}}{{Золота медаль «За хоробрість» (Словаччина)}}{{!!}}{{Срібна медаль «За хоробрість» (Словаччина)}}{{!!}}{{Бронзова медаль «За хоробрість» (Словаччина)}}
{{!}}-
{{!}}{{Орден Хреста Перемоги}}{{!!}}{{Медаль Корони короля Звоніміра}}{{!!}}[[Файл:AM.085157 Frontflugspange fuer Schlachtflieger und Zerstoerer Front Flying Clasp of the Luftwaffe..png|60px|Авіаційна планка Люфтваффе для денних винищувачів]]
{{!}}-
{{!}}{{Почесний Кубок Люфтваффе}}
{{!)}}
}}
'''Ян Режняк''' ({{lang-sk|Ján Režňák}}; [[14 квітня]] [[1919]] — [[19 вересня]] [[2007]]) — найуспішніший льотчик-ас Словацьких повітряних сил, які воювали на боці Німеччини проти СРСР, здобув 32 повітряних перемоги.

== Біографія ==
Син столяра. Після закінчення школи займався в аероклубі на братиславському аеродромі Вайнори, пізніше продовжував в 3-му винищувальному полку імені Штефаника в Спішській Новій Весі.

Після розпаду Чехословаччини в березні 1939 року полк переходить до армії Словацької держави. Ян Режняк був переведений в П'єштяні в ескадрилью № 13. 3 липня 1941 року ескадрилья, озброєна 11 застарілими біпланами [[Avia B-534|Авіа B-534]], була переведена в Самбір, потім до Львова і Чортків. Тут вони проводять розвідувальні польоти.

[[15 серпня]] 1941 року ескадрилья після втрат переводиться назад в П'єштяні. 25 лютого 1942 року Режняк, разом з 17 іншими льотчиками, був перекваліфікований на Мессершмітт Bf.109. 27 жовтня 1942 року Режняк був переведений в Майкоп. 17 січня 1943 року над селом Смоленське він збив свій перший літак — [[І-153]]. До 6 липня 1943 року Режняк воював на Кубані, потім повернувся до Словаччини, де ескадрилья № 13 повинна була охороняти Братиславу від нальотів американської авіації.

У 1944 році Режняк відмовився брати участь в антинацистському Словацькому Народному Повстанні, але одночасно відкинув пропозицію німців стати пілотом люфтваффе. У 1945 році був заарештований, але відразу ж звільнений.

Після війни залишився в армії, але в 1948 році був звільнений з армії, залишався авіаінструктором. У 1951 році був звільнений і вже життя працював як конструктор в Поважській Бистриці і П'єштяні. Вийшов на пенсію в 1979 році, до своєї смерті проживав в Пєштяні. Після 1989 року намагався домогтися повної реабілітації, але безуспішно.

== Нагороди ==

=== Словаччина ===

* [[Нагрудний знак пілота (Словаччина)]]
* [[Медаль «За військові заслуги» (Словаччина)]]
* [[Медаль «За хоробрість» (Словаччина)]]
** бронзова (1943)
** срібна (1943)
** золота (1944)
* [[Орден Хреста Перемоги]]
** золота медаль (1944)
** 2-го класу
* [[Пам'ятний знак «За похід проти СРСР»]] 1-го класу

=== Третій Рейх ===

* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]]
** 2-го класу (23 січня 1943)
** 1-го класу (29 квітня 1943)
* [[Авіаційні планки Люфтваффе|Авіаційна планка винищувача]] в золоті (10 травня 1943)
* [[Почесний Кубок Люфтваффе]] (9 серпня 1943)
* [[Німецький хрест]] в золоті (27 вересня або 17 жовтня 1943)

=== Незалежна Держава Хорватія ===

* [[Нагрудний знак пілота (Хорватія)]]
* Срібна [[медаль Корони короля Звоніміра]]

== Посилання ==
<br/>
* [https://web.archive.org/web/20090324084101/http://www.nazdar.ru/index.php?id=4&additional=4skreznak Словацкая свастика: Ас Ян Режняк (Интервью на русском)]
* [https://web.archive.org/web/20090309105251/http://kvhcarpathia.sk/clanky/reznak/index.htm Статья с фотографиями (на словацком)]
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Режняк Ян}}
[[Категорія:Військовики Другої світової війни]]
[[Категорія:Льотчики-винищувачі]]
[[Категорія:Льотчики-аси Другої світової війни]]
[[Категорія:Словацькі військовики]]

title: словац. Ján Režňák

Народився: 14 квітня 1919 · Трнавський край, Словаччина

Помер: 19 вересня 2007 (88 років) · Мартін, Жилінський край, Словаччина

Країна: Чехословаччина

Діяльність: військовослужбовець

Учасник: Східноєвропейський театр воєнних дій Другої світової війни

Нагороди: | Золотий німецький хрест | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | Золота медаль «За хоробрість» (Словаччина) | Срібна медаль «За хоробрість» (Словаччина) | Бронзова медаль «За хоробрість» (Словаччина) | | Орден Хреста Перемоги | Медаль Корони короля Звоніміра | Авіаційна планка Люфтваффе для денних винищувачів | | Почесний Кубок Люфтваффе | | |

title: Учасник

Золотий німецький хрест: Залізний хрест 1-го класу · Залізний хрест 2-го класу

Золота медаль «За хоробрість» (Словаччина): Срібна медаль «За хоробрість» (Словаччина) · Бронзова медаль «За хоробрість» (Словаччина)

Орден Хреста Перемоги: Медаль Корони короля Звоніміра · Авіаційна планка Люфтваффе для денних винищувачів


text:
# Рубцівська сільська рада
| Рубцівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Лиманському районі Донецької області з адміністративним центром у с. Рубці. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Рубці - с. Вовчий Яр - с. Лозове |

## Склад ради
Рада складається з 19 депутатів та голови.

## Керівний склад сільської ради
| ПІБ                           | Основні відомості                                                    | Дата обрання | Дата звільнення |
| ----------------------------- | -------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Гальченко Людмила Михайлівна  | Сільський голова, 1947 року народження, освіта, член Партії регіонів | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Безгубов Микола Володимирович | Сільський голова, 1985 року народження, освіта вища, безпартійний    | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

title: Рубцівська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Рубцівська сільська рада
   | будівля             =
   | область             = [[Донецька область]]
   | район               = {{Днц-Крл}}
   | центр               = с. [[Рубці]]
   | голова              = Безгубов Микола Володимирович
   | кількість членів    = 19
   | код КОАТУУ          = 1423084300
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=7009 Рубцівська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           = 2203
   | щільність           =
   | населені пункти     = 3
   | поштовий індекс     = 84411
   | телефонний код      = 6261
   | адреса              = 84411, Донецька обл., Лиманський р-н, с. Рубці, вул. Центральна, 35
| вебсторінка         =
  }}

{|
| valign="top" | '''Рубцівська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Лиманський район (Донецька область)|Лиманському районі]] [[Донецька область|Донецької області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Рубці]].

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Рубці]]
* с. [[Вовчий Яр (Лиманська міська громада)|Вовчий Яр]]
* с. [[Лозове (Краснолиманська міська громада)|Лозове]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складається з 19 депутатів та голови.

== Керівний склад сільської ради ==
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Гальченко Людмила Михайлівна
| Сільський голова, 1947 року народження, освіта, член Партії регіонів
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Безгубов Микола Володимирович
| Сільський голова, 1985 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
<small>''Примітка: таблиця складена за даними джерела''</small><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=204&rid256=121 rada.gov.ua]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=7009 Картка ради на сайті ВРУ]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Лиманського району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Донецька область

Район: Лиманський район

Адм. центр: с. Рубці

Облікова картка: Рубцівська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Безгубов Микола Володимирович

title: Територія та населення

title: Контактні дані


text:
# Спінето-Скривія
Спінето-Скривія (італ. Spineto Scrivia, п'єм. Spinegh) — муніципалітет в Італії, у регіоні П'ємонт,  провінція Алессандрія.
Спінето-Скривія розташоване на відстані близько 440 км на північний захід від Рима, 100 км на схід від Турина, 22 км на південний схід від Алессандрії.
Населення — 343 особи (2014).
Щорічний фестиваль відбувається 25 липня. Покровитель — San Giacomo apostolo.

## Демографія
Населення за роками:

Станом на 1 січня 2023 року в муніципалітеті офіційно проживали 44 іноземці з 15 країн, серед них 20 громадян країн Євросоюзу та 3 громадяни України.

## Сусідні муніципалітети
- Карбонара-Скривія
- Падерна
- Тортона
- Віллароманьяно

title: Спінето-Скривія

wikitext:
{{Комуна Італії
 | назва         = Спінето-Скривія
 | місцева_назва = Spineto Scrivia
 | герб          = <!-- Spineto Scrivia-Stemma.png -->
 | регіон        = PMN <!-- Лише 3-літерний КОД -->
 | провінція     = AL <!-- Лише 2-літерний КОД -->
 | latd   = 44
 | latm   = 50
 | lats   = 18
 | longd  = 8
 | longm  = 52
 | longs  = 29
 | висота = 260
 | населення     = 380
 | рік_насел     = 01-01-2023
 | площа         = 4,12
 | густота       = 96,2
 | поштові_індекси  = 15050
 | телефонний_код = 0131
 | код_ISTAT     = 006166
 | покровитель   = Giacomo il Maggiore|San Giacomo apostolo
 | мер           = Artana Giuseppe
 | обраний       = 26-05-2019
 | www           = http://www.comune.spinetoscrivia.al.it/
}}

'''Спінето-Скривія''' ({{lang-it|Spineto Scrivia}}, {{lang-pms|Spinegh}}) — [[муніципалітет]] в [[Італія|Італії]], у регіоні [[П'ємонт]],  [[Алессандрія (провінція)|провінція Алессандрія]].

Спінето-Скривія розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані та напрямки розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 440 км на північний захід від [[Рим|Рима]], 100 км на схід від [[Турин|Турина]], 22 км на південний схід від [[Алессандрія|Алессандрії]].

Населення — {{formatnum:343}} {{МНОЖИНА:343|особа|особи|осіб}} (2014)<ref name="dem1">{{cite web |url=http://www.demo.istat.it/bil2014/index.html |title=Демографічний баланс 2014 року та населення на 31 грудня |publisher=[[ISTAT]] |accessdate=25 грудня 2014 |archive-date=26 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150626150429/http://demo.istat.it/bil2014/index.html }}{{ref-it}}</ref>.
Щорічний фестиваль відбувається 25 липня. Покровитель — San Giacomo apostolo.

== Демографія ==
{{Демографія/Spineto Scrivia}}
{{Іноземці в Італії | назва=Спінето-Скривія | дата=1 січня 2023 року
 | всього=44 | країн=15 | Укр=3 | ЄС=20 | таблиця= | країна1=[[Румунія|Румунії]]
 | примітка=<ref>{{cite web| url=https://demo.istat.it/app/?i=RCS&l=en
  | title=Resident population by sex, municipality and citizenship | language=англ.
  | trans_title=Постійне населення за статтю, муніципалітетом і громадянством
  | publisher=[[ISTAT]]| accessdate=12 червня 2024}}</ref>
}}

== Сусідні муніципалітети ==

* [[Карбонара-Скривія]]
* [[Падерна]]
* [[Тортона]]
* [[Віллароманьяно]]

== Див. також ==
* [[Список муніципалітетів провінції Алессандрія]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Italy-geo-stub}}
{{Провінція Алессандрія}}

{{Портали|Географія|Італія}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Алессандрія]]
[[Категорія:Муніципалітети Італії]]

title: Спінето-Скривія · Spineto Scrivia

Регіон: П'ємонт

Провінція: Алессандрія

title: Розміщення

title: Влада

Мер: Artana Giuseppe (26-05-2019)


text:
# Остаточний діагноз (роман Артура Гейлі)
Остаточний діагноз (англ. The Final Diagnosis) — роман канадського письменника Артура Гейлі, опублікований видавництвом Doubleday у 1959 році.

## Сюжет
Дія роману відбувається у провінційному американському містечку середини ХХ сторіччя.
Кент О'Доннел — головний хірург лікарні, прагне кардинальних змін, запровадження новацій у роботі закладу. Але Джон Пірсон, керівник патологоанатомічного відділення, не бажає приймати нововведень та працює по-старому. При цьому саме його відділення неналежним чином виконує свою роботу, затримуючи надання результатів аналізів та остаточних діагнозів, необхідних для призначення правильного лікування. Внаслідок цього до керівництва лікарні надходить багато зауважень з боку інших лікарів. Але ситуація ускладнюється тим, що Пірсон користується підтримкою місцевого магната — голови опікунської ради лікарні, від якого залежить виділення коштів для її розвитку. Тому О'Доннел вимушений враховувати це у своїй діяльності.

## Відгуки
За оцінкою американського періодичного видання Kirkus Reviews, «Остаточний діагноз» — це роман, «…який легко читати та важко перестати читати».

title: Остаточний діагноз (роман Артура Гейлі)

wikitext:
{{Вікіфікувати|дата=серпень 2023}}
{{Літературний твір
|назва = Остаточний діагноз
|оригінальна назва = The Final Diagnosis
|жанр = роман
|автор = Артур Гейлі
|мова оригіналу = англійська
|публікація = 1959
|видавництво = Doubleday
}}

'''Остаточний діагноз''' (англ. The Final Diagnosis) — роман канадського письменника [[Артур Гейлі|Артура Гейлі]], опублікований видавництвом Doubleday у 1959 році<ref>{{Cite web|title=Артур Хейлі: до 100-річчя від дня народження канадського прозаїка {{!}} Запорізька обласна бібліотека для юнацтва|url=https://younglibzp.com.ua/artur-xejli-do-100-richchya-vid-dnya-narodzhennya-kanadskogo-prozaїka/|date=2020-04-13|accessdate=2023-07-02|language=uk}}</ref>.

== Сюжет ==
Дія роману відбувається у провінційному американському містечку середини ХХ сторіччя.

Кент О'Доннел — головний хірург лікарні, прагне кардинальних змін, запровадження новацій у роботі закладу. Але Джон Пірсон, керівник патологоанатомічного відділення, не бажає приймати нововведень та працює по-старому. При цьому саме його відділення неналежним чином виконує свою роботу, затримуючи надання результатів аналізів та остаточних діагнозів, необхідних для призначення правильного лікування. Внаслідок цього до керівництва лікарні надходить багато зауважень з боку інших лікарів. Але ситуація ускладнюється тим, що Пірсон користується підтримкою місцевого магната — голови опікунської ради лікарні, від якого залежить виділення коштів для її розвитку. Тому О'Доннел вимушений враховувати це у своїй діяльності.

== Відгуки ==
За оцінкою американського періодичного видання Kirkus Reviews, «Остаточний діагноз» — це роман, «…який легко читати та важко перестати читати»<ref>{{Cite web|title=Book Reviews, Sites, Romance, Fantasy, Fiction|url=https://www.kirkusreviews.com/book-reviews/a/arthur-hailey-7/the-final-diagnosis/|website=Kirkus Reviews|accessdate=2023-07-02|language=en}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Література XX століття]]
[[Категорія:Романи Артура Гейлі]]
[[Категорія:Твори про медицину]]

title: The Final Diagnosis

Жанр: роман

Автор: Артур Гейлі

Мова: англійська

Видавництво: Doubleday


text:
# Артемій (Кузьмін)
Єпи́скоп Арте́мій (світське ім'я Арте́м Андрі́йович Кузьмі́н (рос. Артём Андреевич Кузьмин); нар. 12 травня 1983 року, село Війниця, Волинська область) — архієрей Російської православної церкви, єпископ Таганрозький, вікарій Ростовської-на-Дону єпархії. Настоятель кафедрального Собору Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростова-на-Дону.
Тезоіменитство — 23 червня (6 липня) (пам'ять праведного Артемія Веркольського).

## Біографія
Народився 12 травня 1983 року в селі Війниця Локачинського району Волинської області України в родині військовослужбовця. Хрещений у 1988 році у Воскресенському соборі міста Фрунзе (нині Бішкек, Киргизстан). У 2000 році закінчив середню школу № 1 міста Остров Псковської області.
З 13 років прислуговував у вівтарі в Свято-Троїцькому храмі міста Остров. У 2001–2009 роках — старший вівтарник подвір'я патріарха Московського і всієї Русі при храмах Високо-Петровського монастиря в Москві.
У 2005 році закінчив економічний факультет Російського православного університету святого Іоанна Богослова, отримавши кваліфікацію «Економіст» за спеціальністю «Національна економіка». У 2005–2008 роках навчався в аспірантурі Московського економічного інституту за спеціальністю «Економіка та управління народним господарством». У 2006–2009 роках — керівник відділу маркетингу у видавництві «Євразія Екс-прес».
У 2009–2012 роках — співробітник Синодального відділу релігійної освіти і катехізації (займані посади — головний діловод, завідувач канцелярії служби документообігу та інформатизації, заступник голови відділу — керівник служби документообігу та інформатизації). Одночасно у 2009–2011 роках був іподияконом єпископа Зарайського Меркурія (Іванова), який очолював цей відділ.
3 грудня 2011 року в кафедральному соборі Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростов-на-Дону митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм був пострижений у рясофор з іменем Артемій на честь праведного Артемія Палестинського, а 4 грудня рукопокладений у сан ієродиякона, 7 грудня — у сан ієромонаха зі врученням золотого наперсного хреста.
7 грудня 2011 року призначений настоятелем домової церкви ікони Божої Матері «Знамення» архієрейського подвір'я міста Ростов-на-Дону. З 2011 року — секретар Єпархіального управління Ростовської-на-Дону єпархії.
17 березня 2012 року в Сергіївському храмі Високо-Петровського монастиря в Москві митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм пострижений у мантію з іменем Артемій на честь праведного Артемія Веркольського.
14 серпня 2015 року звільнений з посади настоятеля храму ікони Божої Матері «Знамення» і призначений настоятелем кафедрального собору Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростов-на-Дону..
У 2015 році заочно закінчив Московську духовну академію. У 2017 році захистив випускну кваліфікаційну роботу на тему: «Становлення церковної організації на північному сході Приазов'я у XVII — першій третині XIX ст.», з присудженням кваліфікації «Спеціаліст у галузі церковно-практичних дисциплін».
У 2018 році заочно закінчив магістратуру Санкт-Петербурзької духовної академії. Захистив випускну кваліфікаційну роботу на тему: «Аналіз основних положень редакції Статуту Руської Православної Церкви, прийнятого Архієрейським Собором 2000 р., у порівнянні зі Статутом про управління Руською Православною Церквою 1988 р. та Положенням про управління Руською Православною Церквою 1945 р. (зі змінами 1971 р.)», з присудженням кваліфікації «Магістр богослов'я».
11 березня 2020 року рішенням Священного Синоду Руської Православної Церкви обраний єпископом Таганрозьким, вікарієм Ростовської-на-Дону єпархії.
20 березня 2020 року в соборному храмі Святої Трійці Іверського жіночого монастиря міста Ростов-на-Дону митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм возведений у сан архімандрита.
18 серпня 2020 року у тронній залі кафедрального соборного храму Христа Спасителя в Москві відбулося наречення у єпископа, а 28 серпня 2020 року — хіротонія в тому ж храмі. Хіротонію звершили: Московський патріарх Кирило, митрополит Воскресенський Діонісій (Порубай), митрополит Ростовський і Новочеркаський Меркурій (Іванов), митрополит Сінгапурський і Південно-Східно-Азійський Сергій (Чашин), архієпископ Тверський і Кашинський Амвросій (Єрмаков), єпископ Шахтинський і Міллеровський Симеон (Морозов), єпископ Павлово-Посадський Фома (Мосолов).
З 13 по 17 листопада 2023 року єпископ Артемій пройшов навчання на курсах підвищення кваліфікації для новопоставлених архієреїв Руської Православної Церкви, що проходили з благословення патріарха Кирила на базі Московської духовної академії.

title: Артемій (Кузьмін)

wikitext:
{{Архієрей
| ім'я                = Єпископ Артемій
| ім'я при народженні = Артем Андрійович Кузьмін
| зображення          = Епископ Артемий.jpg
| титул               = Єпископ Таганрозький,
 вікарій [[Ростовська і Новочеркаська єпархія|Ростовської-на-Дону єпархії]]
| порядок             = 1
| церква              = [[Російська православна церква]]
| обрання             = {{д|11|3|2020|1}}
| періодпочаток       = {{д|28|08|2020|1}}
| попередник          = Йосип (Чернов)
| титул_2             = Настоятель кафедрального [[Собор Різдва Пресвятої Богородиці (Ростов-на-Дону)|Собору Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростова-на-Дону]]
| періодпочаток_2     = {{д|14|8|2015|1}}
| місце народження    = [[Війниця (Володимирський район)|Війниця]], {{МН|Локачинський район|Володимир-Волинського району}}, [[Волинська область]], [[Українська РСР]], [[СРСР]]
| громадянство        = {{RUS}}
| освіта              = Російський православний університет (2005),
[[Московська духовна академія]] (2015),
[[Санкт-Петербурзька духовна академія]] (2018)
| прийняття чернецтва = {{д|3|12|2011|1}}
| диякон              = {{д|4|12|2011|1}}
| священник           = {{д|7|12|2011|1}}
| хіротонія           = {{д|28|08|2020|1}}
| нагороди            = Медаль «За заслуги перед Ростовською областю» (2022)<ref>{{Cite web|url=https://donland.ru/activity/622/|назва=Жители, награжденные медалью ордена «За заслуги перед Ростовской областью»|дата-доступу=2023-10-28|дата-архіву=2022-06-05|url-архіву=https://web.archive.org/web/20220605230630/https://www.donland.ru/activity/622/|статус-url=live}}</ref>
}}
'''Єпи́скоп Арте́мій''' (світське ім'я '''Арте́м Андрі́йович Кузьмі́н''' ({{langx|ru|Артём Андреевич Кузьмин}}); нар. [[12 травня]] [[1983]] року, село [[Війниця (Володимирський район)|Війниця]], [[Волинська область]]) — архієрей Російської православної церкви, [[єпископ]] Таганрозький, [[вікарій]] [[Ростовська і Новочеркаська єпархія|Ростовської-на-Дону єпархії]]. Настоятель кафедрального [[Собор Різдва Пресвятої Богородиці (Ростов-на-Дону)|Собору Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростова-на-Дону]].

Тезоіменитство — {{СС|6|липня||23|червня}} (пам'ять праведного Артемія Веркольського).

== Біографія ==
Народився 12 травня 1983 року в селі Війниця Локачинського району Волинської області України в родині [[Військовослужбовець|військовослужбовця]]. Хрещений у 1988 році у Воскресенському соборі міста Фрунзе (нині [[Бішкек]], [[Киргизстан]]). У 2000 році закінчив [[Середня загальноосвітня школа|середню школу]] № 1 міста [[Остров (місто)|Остров]] [[Псковська область|Псковської області]].

З 13 років [[Вівтарна дружина|прислуговував у вівтарі]] в Свято-Троїцькому храмі міста Остров. У 2001–2009 роках — старший вівтарник подвір'я патріарха Московського і всієї Русі при храмах Високо-Петровського монастиря в [[Москва|Москві]].

У 2005 році закінчив економічний факультет Російського православного університету святого Іоанна Богослова, отримавши кваліфікацію «[[Економіст]]» за спеціальністю «[[Народне господарство|Національна економіка]]». У 2005–2008 роках навчався в [[Аспірантура|аспірантурі]] Московського економічного інституту за спеціальністю «Економіка та управління народним господарством». У 2006–2009 роках — [[керівник]] відділу [[маркетинг]]у у видавництві «Євразія Екс-прес».

У 2009–2012 роках — співробітник Синодального відділу релігійної освіти і катехізації (займані посади — головний діловод, завідувач канцелярії служби документообігу та інформатизації, заступник голови відділу — керівник служби документообігу та інформатизації). Одночасно у 2009–2011 роках був [[іподиякон]]ом єпископа Зарайського Меркурія (Іванова), який очолював цей відділ.

3 грудня [[2011]] року в кафедральному [[Собор Різдва Пресвятої Богородиці (Ростов-на-Дону)|соборі Різдва Пресвятої Богородиці]] міста [[Ростов-на-Дону]] митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм був [[Постриження|пострижений]] у рясофор з іменем [[Артемій]] на честь праведного Артемія Палестинського, а 4 грудня рукопокладений у сан [[ієродиякон]]а, 7 грудня — у сан [[ієромонах]]а зі врученням золотого [[Наперсний хрест|наперсного хреста]].

7 грудня 2011 року призначений [[Настоятель|настоятелем]] домової церкви ікони Божої Матері «Знамення» архієрейського подвір'я міста Ростов-на-Дону. З 2011 року — секретар Єпархіального управління Ростовської-на-Дону єпархії.

17 березня [[2012]] року в Сергіївському храмі Високо-Петровського монастиря в Москві митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм пострижений у мантію з іменем Артемій на честь праведного Артемія Веркольського.

14 серпня [[2015]] року звільнений з посади настоятеля храму ікони Божої Матері «Знамення» і призначений настоятелем кафедрального собору Різдва Пресвятої Богородиці міста Ростов-на-Дону..

У 2015 році заочно закінчив [[Московська духовна академія|Московську духовну академію]]. У 2017 році захистив випускну кваліфікаційну роботу на тему: «Становлення церковної організації на північному сході Приазов'я у XVII — першій третині XIX ст.», з присудженням кваліфікації «[[Спеціаліст]] у галузі церковно-практичних дисциплін».

У 2018 році заочно закінчив [[магістр]]атуру [[Санкт-Петербурзька духовна академія|Санкт-Петербурзької духовної академії]]. Захистив випускну кваліфікаційну роботу на тему: «Аналіз основних положень редакції Статуту Руської Православної Церкви, прийнятого Архієрейським Собором 2000 р., у порівнянні зі Статутом про управління Руською Православною Церквою 1988 р. та Положенням про управління Руською Православною Церквою 1945 р. (зі змінами 1971 р.)», з присудженням кваліфікації «Магістр богослов'я».

11 березня [[2020]] року рішенням [[Священний синод Російської православної церкви|Священного Синоду Руської Православної Церкви]] обраний єпископом Таганрозьким, вікарієм Ростовської-на-Дону єпархії.<ref>{{Cite news|url=http://www.patriarchia.ru/db/text/5605040.html|назва=Журналы заседания Священного Синода от 11 марта 2020 года. Журнал № 10|вебсайт=Патриархия.ru|дата=2020-03-11|дата-доступу=2020-03-26|мова=ru|дата-архіву=2022-01-07|url-архіву=https://web.archive.org/web/20220107140439/http://www.patriarchia.ru/db/text/5605040.html}}</ref>

20 березня 2020 року в соборному храмі Святої Трійці Іверського жіночого монастиря міста Ростов-на-Дону митрополитом Ростовським і Новочеркаським Меркурієм возведений у сан [[архімандрит]]а.<ref>{{Cite news|url=http://www.patriarchia.ru/db/text/5610054.html|назва=Иеромонах Артемий (Кузьмин), избранный епископом Таганрогским, возведен в сан архимандрита|вебсайт=Патриархия.ru|дата=2020-03-20|дата-доступу=2020-03-26|мова=ru|дата-архіву=2020-03-23|url-архіву=https://web.archive.org/web/20200323180211/http://www.patriarchia.ru/db/text/5610054.html}}</ref>

18 серпня 2020 року у тронній залі кафедрального соборного [[Храм Христа Спасителя (Москва)|храму Христа Спасителя]] в Москві відбулося наречення у єпископа,<ref>{{cite web|назва=Состоялось наречение архимандрита Иосифа (Королева) во епископа Тарусского, архимандрита Амвросия (Федуковича) во епископа Тракайского и архимандрита Артемия (Кузьмина) во епископа Таганрогского|url=http://www.patriarchia.ru/db/text/5677888.html|вебсайт=Патриархия.ru|дата=2020-08-18|дата-доступу=2020-08-29|дата-архіву=2020-08-20|url-архіву=https://web.archive.org/web/20200820001108/http://www.patriarchia.ru/db/text/5677888.html|мертвий-url=no}}</ref> а 28 серпня 2020 року — [[хіротонія]] в тому ж храмі. Хіротонію звершили: Московський патріарх [[Кирило (патріарх Московський)|Кирило]], митрополит Воскресенський [[Діонісій (Порубай)]], митрополит Ростовський і Новочеркаський Меркурій (Іванов), митрополит Сінгапурський і Південно-Східно-Азійський Сергій (Чашин), архієпископ Тверський і Кашинський Амвросій (Єрмаков), єпископ Шахтинський і Міллеровський Симеон (Морозов), єпископ Павлово-Посадський Фома (Мосолов).<ref>{{cite web|назва=В праздник Успения Пресвятой Богородицы Святейший Патриарх Кирилл совершил Литургию в Храме Христа Спасителя и возглавил хиротонию архимандрита Артемия (Кузьмина) во епископа Таганрогского|url=http://www.patriarchia.ru/db/text/5684254.html|вебсайт=Патриархия.ru|дата=2020-08-28|дата-доступу=2020-08-29|дата-архіву=2020-08-28|url-архіву=https://web.archive.org/web/20200828195621/http://www.patriarchia.ru/db/text/5684254.html|мертвий-url=no}}</ref>

З 13 по 17 листопада 2023 року єпископ Артемій пройшов навчання на курсах підвищення кваліфікації для новопоставлених архієреїв Руської Православної Церкви, що проходили з благословення патріарха Кирила на базі [[Московська духовна академія|Московської духовної академії]].<ref>{{cite web|назва=Епископ Таганрогский Артемий прошел обучение на курсах повышения квалификации для новопоставленных архиереев Русской Православной Церкви|url=https://www.rostoveparhia.ru/arkhipastyr/novosti-sobytija/episkop-taganrogskiy-artemiy-proshel-obuchenie-na-kursakh-povysheniya-kvalifikatsii-dlya-novopostavl/|вебсайт=www.rostoveparhia.ru|дата=2023-11-18|дата-доступу=2023-11-22|дата-архіву=2023-11-22|url-архіву=https://web.archive.org/web/20231122165620/https://www.rostoveparhia.ru/arkhipastyr/novosti-sobytija/episkop-taganrogskiy-artemiy-proshel-obuchenie-na-kursakh-povysheniya-kvalifikatsii-dlya-novopostavl/|статус-url=live}}</ref>

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* [http://www.patriarchia.ru/db/text/5609342.html Артемій, єпископ Таганрозький, вікарій Ростовської єпархії (Кузьмін Артем Андрійович).] // Патриархия.ru

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Єпископи Російської православної церкви]]
[[Категорія:Магістри богослов'я]]
[[Категорія:Випускники Московської духовної семінарії]]
[[Категорія:Випускники Санкт-Петербурзької духовної академії]]

title: з 28 серпня 2020

Обрання: 11 березня 2020

Церква: Російська православна церква

Попередник: Йосип (Чернов)

title: з 14 серпня 2015

Альма-матер: Російський православний університет (2005), · Московська духовна академія (2015), · Санкт-Петербурзька духовна академія (2018)

Громадянство: Росія

Ім'я при народженні: Артем Андрійович Кузьмін

Народження: 12 травня 1983 (42 роки) · Війниця, Локачинський район, Волинська область, Українська РСР, СРСР

Дияконство: 4 грудня 2011

Чернецтво: 3 грудня 2011

Єп. хіротонія: 28 серпня 2020

title: Нагороди:

Нагороди: Артемій у Вікісховищі