text:
# Батончик
Батончик — вид солодощів (цукерка) у вигляді батона, що містить какао, цукор, молоко, карамельну нугу, горіхи чи фрукти (шоколадний або карамельний батончик). Також може містити емульгатори, наприклад соєвий лецитин і ароматичні добавки, наприклад ваніль.
Поліетиленова упаковка, невеликі розміри і поширеність в невеликих магазинах дають можливість використовувати батончики для перекусу за відсутності альтернативної нормальної їжі. Спортсмени також використовують батончики під час змагань, але їх склад сильно відрізняється від зазначеного, вони містять значно більше вітамінів і іноді білків.
Також батончиками називають соєві цукерки.

## Провідні виробники
- Cadbury plc
- Ferrero SpA
- Hershey Foods Corporation
- Mondelēz International (екс-Kraft Foods)
- Mars, Incorporated
- Nestlé
- Рошен
- Житомирські ласощі

## Відомі бренди
- Bounty
- Kinder Chocolate
- KitKat
- Lion
- Mars
- Milky Way
- Nuts
- Snickers
- Toblerone
- Twix
- Шоколадний батон
- Sumatra
- GoodDay
- Wispa

title: Батончик

wikitext:
{{страва}}
[[Файл: Twix opened.jpg|thumb|[[Бісквіт]] і карамельна [[нуга]] батончика «[[Twix]]»]]
[[Файл: Snickers-broken.JPG|thumb|Батончик «[[Snickers]]»]]
[[Файл: KinderSchokolade.jpg|thumb |Батончик «[[Kinder-Schokolade]]»]]
[[Файл: Bounty-Split.jpg|thumb|Батончик «[[Баунті (шоколад)|Mars Bounty]]»]]
[[Файл: Milky way whole European.jpg|thumb |Батончик «European [[Milky Way]]»]]
[[Файл: Butterfinger opened.jpg|thumb|[[Butterfinger]]]]

'''Батончик''' — вид [[солодощі]]в ([[цукерка]]) у вигляді батона, що містить [[какао]], [[цукор]], [[молоко]], [[карамель]]ну нугу, [[горіх]]и чи [[фрукт]]и ([[шоколад]]ний або карамельний батончик). Також може містити емульгатори, наприклад соєвий [[лецитин]] і ароматичні добавки, наприклад [[ваніль]].

[[Поліетилен]]ова упаковка, невеликі розміри і поширеність в невеликих магазинах дають можливість використовувати батончики для [[снек|перекусу]] за відсутності альтернативної нормальної їжі. [[Спортсмен]]и також використовують батончики під час змагань, але їх склад сильно відрізняється від зазначеного, вони містять значно більше [[Вітаміни|вітамін]]ів і іноді [[білки|білків]].

Також батончиками називають [[соя|соєві]] цукерки.

== Провідні виробники ==
* [[Cadbury plc]]
* [[Ferrero SpA]]
* [[Hershey Foods Corporation]]
* [[Mondelēz International]] (екс-Kraft Foods)
* [[Mars, Incorporated]]
* [[Nestlé]]
* [[Рошен]]
* [[Житомирські ласощі]]

== Відомі бренди ==
* [[Баунті (шоколад)|Bounty]]
* [[Kinder Chocolate]]
* [[KitKat]]
* [[Lion]]
* [[Mars (батончик)|Mars]]
* [[Milky Way]]
* [[Nuts]]
* [[Snickers]]
* [[Toblerone]]
* [[Twix]]
* [[Шоколадний батон]]
* [[Sumatra (батончик)|Sumatra]]
* [[GoodDay(батончик)|GoodDay]]
* [[Wispa]]

== Посилання ==
* [https://namasse.com.ua/koryst-i-shkoda-proteinovykh-batonchykiv-yak-pravylno-vzhyvaty-shchob-otrymaty-rezultat/ Користь і шкода протеїнових батончиків]

== Література ==
* Almond, Steve (2004) '' Candyfreak '', Algonquin Books of Chapel Hill ISBN 1-56512-421-9
* Broekel, Ray (1982) '' The Great American Candy Bar Book '', Houghton Mifflin Co. ISBN 0-395-32502-1
* Richardson, Tim (2002) '' Sweets: A History of Candy '', Bloomsbury ISBN 1-58234-307-1

{{food-stub}}
{{Какао-продукти}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Батончики| ]]


text:
# Нижнє Гусне
Ни́жнє Гусне (до 2008 року — Нижнє Гусине) — село в Україні, у Самбірському районі Львівської області. Населення становить 259 осіб. Орган місцевого самоврядування — Боринська селищна рада.
На деяких картографічних ресурсах позначене за своєю старою назвою, як Нижнє Гусине.

## Назва
Існує декілька версій назви села. Одна з них — від «гусників», молодих і густих смереково-ялинових лісів, яких тут колись було чимало. Друга — від диких гусей, які жили на місцевій ріці. Третя версія назви стосується великої пожежі й занепаду давнього села Вир — нібито його жителі переселились вище по гирлу річки Гуснянки — від неї й одержало назву Гусне.
Існує і четверта, легендарна назва Гусного, пов'язана зі згаданим селом Вир. Там жив парубок, який чудово грав на гуслях. У нього за долиною жила кохана дівчина, до якої юнак приходив. Та хлопця через ревнощі й заздрість вбив інший залицяльник. Після скоєного він викинув гуслі у кущі — вони продовжували грати навіть після смерті парубка недоспівані пісні його любові. Перехожі зупинялися і слухали мелодію. Від цих чарівних звуків гуслів і походить назва Гусного за легендою.
Перша згадка про село датується 1556 роком.
У радянські часи в селі була головна садиба радгоспу «Карпати».

## Релігійні споруди

### Церква Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці
Посеред села розташована дерев'яна церква Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці (Непорочного зачаття Пресвятої Богородиці, Святої Трійці) 1903 року.
Церква входить до реєстру пам’яток архітектури національного значення. Будівничим церкви був майстер Снігур Лука Павлович з села Погар.
Храм збудований у неоукраїнському стилі, хрещатий в плані зі смерекових брусів на мурованому фундаменті. До восьмибічної нави прилягають прямокутні зруби: бічні рамена, вівтар з невеликою прямокутною північною ризницею та бабинець. Середхресття вінчає високий світлий восьмерик, вкритий приплюснутою банею з ліхтарем і маківкою з хрестом, двосхилі дахи вівтаря і бабинця увінчані меншими восьмериками, ще менші вінчають двосхилі дахи бічних рамен. Церкву оперізує піддашшя, оперте на профільовані виступи вінців зрубів. Під піддашшям при західній стіні бабинця, схований характерний для майстра триарковий ґанок (тепер знесений). Стіни надопасання ошальовані вертикально дошками і лиштвами, а підопасання — тільки дошками.

### Дзвіниця Церкви Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці
Дерев'яна дзвіниця церкви Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці зведена 1888 року й також входить до реєстру пам’яток архітектури національного значення. У плані вона двоярусна: перший ярус зрубний, другий – стовповий. Дзвіниця вкрита пірамідальним наметовим дахом, під яким влаштована відкрита голосникова галерея.

## Господарство
У радянські часи радгосп спеціалізувався на вирощуванні картоплі, льону, м'ясо-молочному тваринництві.

## Відомі люди

### Уродженці
- Федько Василь Іванович — український поет, письменник, прозаїк, публіцист, науковець, громадський і політичний діяч, доктор філософії, лауреат Бойківського літературно-краєзнавчого конкурсу ім. Мирона Утриска і Всеукраїнської премії ім. Ірини Вільде, член Української асоціації письменників, автор гімну Бойків.

wikiname: ukwiki

title: Нижнє Гусне

in_language: uk

wikitext:
{{Село
 | назва           = Нижнє Гусне
 | область         = [[Львівська область]]
 | район           = [[Самбірський район]]
 | громада         = [[Боринська селищна громада]]
 | код КОАТУУ      = 4625581602
 | розташування    =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | перша згадка    = 1556
 | населення       = 259
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           = 1,9
 | ref-площа       =
 | щільність       = 136,32
 | поштовий індекс = 82564
 | телефонний код  = 3269
 | координати      =  {{coord|48|53|58|N|23|3|18|E|scale:100000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 48 || lat_min = 53 || lat_sec = 58
   | lon_deg = 23 || lon_min = 3 || lon_sec = 18
 | висота          = 703
 | ref-висота      =
 | водойма         = р. [[Гуснянка]]
 | адреса          = 82547, Львівська обл., Самбірський р-н, смт. Бориня
 | облікова картка =
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
 }}

'''Ни́жнє Гусне''' (до 2008 року — '''Нижнє Гусине'''<ref>Перейменоване [http://www.oblrada.lviv.ua/arhivtext.php?send=rsn5&par=605&item=605%09%CF%F0%EE%20%EF%E5%F0%E5%E9%EC%E5%ED%F3%E2%E0%ED%ED%FF%20%F1%B3%EB%20%C2%E5%F0%F5%ED%BA%20%C3%F3%F1%E8%ED%E5%20%B3%20%CD%E8%E6%ED%BA%20%C3%F3%F1%E8%ED%E5%20%C2%E5%F0%ED%FC%EE%E3%F3%F1%E8%ED%E5%F6%FC%EA%EE%BF%20%F1%B3%EB%FC%F1%FC%EA%EE%BF%20%F0%E0%E4%E8%20%D2%F3%F0%EA%B3%E2%F1%FC%EA%EE%E3%EE%20%F0%E0%E9%EE%ED%F3%20%CB%FC%E2%B3%E2%F1%FC%EA%EE%BF%20%EE%E1%EB%E0%F1%F2%B3.%0A рішенням]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} Львівської обласної ради від 3 червня 2008 року.</ref>) — [[село]] в Україні, у [[Самбірський район|Самбірському районі]] [[Львівська область|Львівської області]]. Населення становить 259 осіб. Орган місцевого самоврядування — [[Боринська селищна рада]].

На деяких картографічних ресурсах позначене за своєю старою назвою, як '''Нижнє Гусине'''.

== Назва ==
Існує декілька версій назви села. Одна з них — від «гусників», молодих і густих смереково-ялинових лісів, яких тут колись було чимало. Друга — від диких гусей, які жили на місцевій ріці. Третя версія назви стосується великої пожежі й занепаду давнього села Вир — нібито його жителі переселились вище по гирлу річки Гуснянки — від неї й одержало назву Гусне.

Існує і четверта, легендарна назва Гусного, пов'язана зі згаданим селом Вир. Там жив парубок, який чудово грав на [[Гуслі|гуслях]]. У нього за долиною жила кохана дівчина, до якої юнак приходив. Та хлопця через ревнощі й заздрість вбив інший залицяльник. Після скоєного він викинув гуслі у кущі — вони продовжували грати навіть після смерті парубка недоспівані пісні його любові. Перехожі зупинялися і слухали мелодію. Від цих чарівних звуків гуслів і походить назва Гусного за легендою<ref>{{Cite web |url=https://www.karpaty.info/ua/uk/lv/tr/nyzhnie.husne/ |title=Нижнє Гусне на сайті karpaty.info |accessdate=10 грудня 2018 |archive-date=10 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181210203345/https://www.karpaty.info/ua/uk/lv/tr/nyzhnie.husne/ }}</ref>.

Перша згадка про село датується [[1556]] роком.

У радянські часи в селі була головна садиба [[радгосп]]у «Карпати».

== Релігійні споруди ==

=== Церква Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці ===
Посеред села розташована дерев'яна церква Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці (Непорочного зачаття Пресвятої Богородиці, Святої Трійці) [[1903]] року.

Церква входить до реєстру пам’яток архітектури національного значення. Будівничим церкви був майстер [[Снігур Лука Павлович]] з села [[Погар (село)|Погар]].

Храм збудований у неоукраїнському стилі, хрещатий в плані зі смерекових брусів на мурованому фундаменті. До восьмибічної [[Нава|нави]] прилягають прямокутні [[Зруб|зруби]]: бічні рамена, [[вівтар]] з невеликою прямокутною північною [[Ризниця|ризницею]] та [[бабинець]]. Середхресття вінчає високий світлий [[восьмерик]], вкритий приплюснутою [[Баня (архітектура)|банею]] з [[Ліхтар (архітектура)|ліхтарем]] і [[Маківка (архітектура)|маківкою]] з хрестом, двосхилі дахи вівтаря і бабинця увінчані меншими восьмериками, ще менші вінчають двосхилі дахи бічних рамен. Церкву оперізує піддашшя, оперте на профільовані виступи вінців зрубів. Під піддашшям при західній стіні бабинця, схований характерний для майстра триарковий [[ґанок]] (тепер знесений). Стіни надопасання ошальовані вертикально дошками і лиштвами, а підопасання — тільки дошками.

=== Дзвіниця Церкви Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці ===
Дерев'яна дзвіниця церкви Втечі до Єгипту Пресвятої Богородиці зведена [[1888]] року й також входить до реєстру пам’яток архітектури національного значення. У плані вона двоярусна: перший ярус зрубний, другий – стовповий. Дзвіниця вкрита пірамідальним наметовим дахом, під яким влаштована відкрита голосникова галерея.

== Господарство ==
У радянські часи радгосп спеціалізувався на вирощуванні [[Картопля|картоплі]], [[льон]]у, м'ясо-молочному [[Тваринництво|тваринництві]]<ref>[[Історія міст і сіл Української РСР]]. Львівська область/  — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1968. — стор. 692</ref>.

== Відомі люди ==
=== Уродженці ===
* [[Федько Василь Іванович]] — український поет, письменник, прозаїк, публіцист, науковець, громадський і політичний діяч, доктор філософії, лауреат Бойківського літературно-краєзнавчого конкурсу ім. Мирона Утриска і Всеукраїнської премії ім. Ірини Вільде, член Української асоціації письменників, автор [[гімн Бойків|гімну Бойків]].

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

* [http://weather.in.ua/ua/l'vovskaja/16870 Погода в селі Нижнє Гусне] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200926001901/http://weather.in.ua/ua/l'vovskaja/16870 |date=26 вересня 2020 }}.
* [http://turka-rda.gov.ua/turkivschyna-turystychna/1284-2/ Інформація про храми Турківського району на сайті РДА] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161006031122/http://turka-rda.gov.ua/turkivschyna-turystychna/1284-2/ |date=6 жовтня 2016 }}.

{{Вікітека-мова|pl|Słownik geograficzny Królestwa Polskiego/Tom III/Husne Wyżne i Niżne|Нижнє Гусне у «Географічному словнику Королівства Польського»{{ref-pl}}}}

{{Боринська селищна громада}}
{{Самбірський район}}

[[Категорія:Села Львівської області]]

{{Ukraine-geo-stub}}

title: село Нижнє Гусне

Країна: Україна

Область: Львівська область

Район: Самбірський район

Тер. громада: Боринська селищна громада

title: Основні дані

Площа: 1,9 км²

Густота населення: 136,32 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Гуснянка

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Нижнє Гусне


text:
# Два шматки хліба, що висловлюють любовне почуття
«Два шматки́ хлі́ба, що висло́влюють любо́вне почуття́» — картина  іспанського художника Сальвадора Далі, написана у 1940 році. Знаходиться в колекції Театру-музею Сальвадора Далі у Фігерасі.

## Опис
Цю картину Далі написав навесні 1940 року в Аркашоні, неподалік від Бордо. Наступного року картину було виставлено в галереї Жюльєна Леві у Нью-Йорку. У передмові до каталогу виставки «Останній скандал Сальвадора Далі» художник пише:
|  | ... у ці смутні часи плутанини, хвилювань та зростаючої деморалізації (...) як я вже казав, Далі знаходить унікальний підхід до своєї долі: ВІН СТАНЕ КЛАСИКОМ! Він ніби сказав собі: "Зараз або ніколи". |

Зображений на картині загадковий гіперреалістичний шаховий пішак — знак поваги до друга Далі, художника Марселя Дюшана, котрий у той час гостював у Далі та кожного дня грав у шахи з Галою. Далі розставив предмети для натюрморту, й серед них випадково виявився пішак, який він залишив у композиції. Шматки хліба нагадують глядачу натюрморти Санчеса Котана або Сурбарана, символічі та реалістичні водночас.

wikitext:
{{Витвір мистецтва
|вирівнювання     = <!--звичаєво right-->
|файл             = Два шматки хліба що висловлюють любовне почуття.jpg
|розмір           = 300пкс
|розміри          = 81,3 × 100,3 см
|назва            = «Два шматки хліба, що висловлюють любовне почуття»<br />
|оригінал         =
|автор = [[Сальвадор Далі]]
|рік = [[1940]]
|матеріал = олія на полотні
|техніка =
|місцезнаходження = [[Фігерас]], [[Іспанія]]
|музей = [[Театр-музей Сальвадора Далі]]
}}

'''«Два шматки́ хлі́ба, що висло́влюють любо́вне почуття́»''' — картина  [[Іспанія|іспанського]] художника [[Сальвадор Далі|Сальвадора Далі]], написана у [[1940]] році. Знаходиться в колекції [[Театр-музей Сальвадора Далі|Театру-музею Сальвадора Далі]] у [[Фігерас]]і.

== Опис ==
Цю картину Далі написав навесні [[1940]] року в [[Аркашон]]і, неподалік від [[Бордо]]. Наступного року картину було виставлено в галереї Жюльєна Леві у [[Нью-Йорк]]у. У передмові до каталогу виставки «Останній скандал Сальвадора Далі» художник пише:
{{Цитата|... у ці смутні часи плутанини, хвилювань та зростаючої деморалізації (...) як я вже казав, Далі знаходить унікальний підхід до своєї долі: ВІН СТАНЕ КЛАСИКОМ! Він ніби сказав собі: "Зараз або ніколи".|40|}}
Зображений на картині загадковий гіперреалістичний [[шахи|шаховий]] [[пішак]] — знак поваги до друга Далі, художника [[Марсель Дюшан|Марселя Дюшана]], котрий у той час гостював у Далі та кожного дня грав у шахи з [[Гала Далі|Галою]]. Далі розставив предмети для [[натюрморт]]у, й серед них випадково виявився пішак, який він залишив у композиції. Шматки хліба нагадують глядачу натюрморти Санчеса Котана або Сурбарана, символічі та реалістичні водночас.

== Джерела ==
* Антони Пичот, Монсе Агер, Жорж Пуч. Театр-музей Дали в Фигерасе // Фонд «Гала-Сальвадор Дали», «Триангле посталс» {{ref-ru}}

== Див. також ==
* [[Кошик з хлібом (1926)]]
* [[Кошик з хлібом]]

{{Сальвадор Далі}}

[[Категорія:Картини за алфавітом]]
[[Категорія:Картини 1940]]
[[Категорія:Картини Сальвадора Далі]]

title: «Два шматки хліба, що висловлюють любовне почуття» ·

Творець: Сальвадор Далі

Матеріал: олія на полотні

Зберігається: Фігерас, Іспанія

Музей: Театр-музей Сальвадора Далі


text:
# Студена (Перницька область)
Студе́на (болг. Студена) — село в Перницькій області Болгарії. Входить до складу общини Перник.

## Населення
За даними перепису населення 2011 року у селі проживали 1819 осіб, з них 1748 осіб (99,9%) — болгари.
Розподіл населення за віком у 2011 році:
Динаміка населення:

title: Студена (Перницька область)

wikitext:
{{Otheruses|Студена (значення)}}
{{НП Болгарії
 | назва                 = Студена
 | статус                = село
 | місцева_назва         = {{lang-bg|Студена}}
 | герб                  =
 | прапор                =
 | зображення            =
 | зображення_підпис     =
 | область               = [[Перницька область]]
 | община                = [[Перник (община)|Перник]]
 | община_кмет           =
 | община_кмет_партія    =
 | кметство              = '''Студена'''
 | кмет                  =
 | кмет_партія           =
 | код_ЕКАТТЕ            = 70038
 | широта                = 42.5411
 | довгота               = 23.1237
 | висота                = 789
 | населення             = 1819
 | населення_рік         = 2011
 | населення_джерело     =
 | площа                 =
 | поштові_індекси       = 2344
 | телефонний_код        = 07715
 | вебсторінка           =
 | фізична_о             = 10
 | фізична_о_джерело     = <ref name="відстані">Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref>
 | фізична_с             = 23
 | фізична_с_джерело     = <ref name="відстані"/>}}
'''Студе́на''' ({{lang-bg|Студена}}) — село в [[Перницька область|Перницькій області]] [[Болгарія|Болгарії]]. Входить до складу общини [[Перник (община)|Перник]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Болгарії (2011)|перепису населення 2011 року]] у селі проживали {{formatnum:1819}} осіб, з них 1748 осіб (99,9%) — [[болгари]]<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и самоопределение по етническа принадлежност към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Fdhrysbu?url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_4.pop_by_ethnos.xls|archivedate=05.04.2013|deadurl=no}}</ref>.

Розподіл населення за віком у 2011 році<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|title=Национален статистически институт. Население по области, общини, населени места и възраст към 01.02.2011 г.|language=болгарською|accessdate=2012-03-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Irx9OSLX?url=http://www.nsi.bg/ORPDOCS/Census2011_1.pop_by_age.xls|archivedate=14.08.2013|deadurl=no}}</ref>:
{{Демографія/розподіл за віком
| макс=169
| всього=1819
| 0-4=62
| 5-9=42
| 10-14=73
| 15-19=68
| 20-24=61
| 25-29=89
| 30-34=128
| 35-39=125
| 40-44=129
| 45-49=104
| 50-54=143
| 55-59=146
| 60-64=169
| 65-69=150
| 70-74=125
| 75-79=103
| 80-84=69
| 85+=33
}}

Динаміка населення<ref>{{cite web|url=http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=4624&ezik=bul|title=Национален статистически институт. Справка за населението на с. Студена, общ. Перник, обл. Перник|language=болгарською|accessdate=2012-01-23|archiveurl=https://www.webcitation.org/6IzA6yPGJ?url=http://www.nsi.bg/nrnm/show9.php?sid=4624|archivedate=2013-08-19|deadurl=no}}</ref>:
{{Демографія/Населення Болгарії
|Ширина зображення  = 440
|Максимум шкали     = 3000
|Крок більшої шкали = 500
|Крок меншої шкали  = 100
|1934 = 1923
|1946 = 2142
|1956 = 2454
|1965 = 2582
|1975 = 2776
|1985 = 2475
|1992 = 2288
|2001 = 2046
|2011 = 1819
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Перницька область|Перник}}
{{Bulgaria-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Болгарія}}

[[Категорія:Села Перницької області]]

title: Студена · болг. Студена

Країна: Болгарія

Область: Перницька область

Община: Перник

Кметство: Студена

title: Відстань

Відстань:
До обласного центру
До Софії

фізична:
10 км
23 км

title: Розташування

Розташування: СтуденаСтудена (Болгарія)


text:
# Дзвоники ріпчасті
Дзвоники ріпчасті, дзвоники рапунцель (Campanula rapunculus L.) — вид квіткових рослин родини дзвоникові (Campanulaceae).

## Опис
Дворічна трав'яниста рослина. Має прямовисні, прості, квадратні, голі або злегка волохаті стебла до 100 см заввишки. Прикореневі листки оберненояйцеподібні, верхні — лінійно-ланцетні. Квітки зібрані в суцвіття. Віночок — дзвінок або воронкоподібний, світло-блакитний, 13–21 мм. Фрукти в формі капсули перевернутого конуса 4–12 мм, який відкривається через маленькі отвори. Насіння 0,5–0,7 × 0,25–0,4 мм. Він цвіте навесні й влітку.

## Поширення
Північна Африка: Алжир; Марокко; Туніс. Кавказ: Грузія; Росія — Передкавказзя, європейська частина. Азія: Іран; Ізраїль; Джордан; Ліван; Сирія; Туреччина. Європа: Молдова; Україна; Австрія; Бельгія; Німеччина; Угорщина; Нідерланди; Польща; Словаччина; Швейцарія; Албанія; Боснія і Герцеговина; Болгарія; Хорватія; Греція; Італія; Македонія; Чорногорія; Румунія; Сербія; Словенія; Франція; Португалія; Іспанія. Натуралізований: Чехія; Швеція; Об'єднане Королівство.
Населяє луки, чагарники, ліси й соснові насадження. Надає перевагу більш-менш сухим, багатим поживними речовинами, суглинним ґрунтам.

## Використання
Мають членисті, потовщені, ріпчасті, м'ясисті та солодкуваті на смак кореневища, що нагадують брукву та турнепс, використовується в їжу як селера. У багатьох країнах Європи, на Кавказі та в Малій Азії солодкі й багаті на поживні речовини корені дзвоників уживають у їжу нарівні з волоською ріпою (топінамбуром). Споживають їх сирими, відварюють, тушкують. Але найчастіше використовують для приготування овочевих гарнірів.
Листки додають у салат. У середні віки, рослини збирали й культивували в садах.

title: Дзвоники ріпчасті

wikitext:
{{Speciesbox
| name = Дзвоники ріпчасті
| image = Campanula_rapunculus_—_Flora_Batava_—_Volume_v15.jpg
| image_width = 270пкс
| genus = Campanula
| species = rapunculus
| authority = [[Карл Лінней|L.]], [[1753]]
| synonyms= ''Campanula elatior'' Hoffmanns. & Link
''Campanula verruculosa'' Hoffmanns. & Link
}}

'''Дзвоники ріпчасті'''<ref>{{кобів|Campanula|rapunculus}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://ekontsh.civicua.org/fam/Campanulaceae/Campanula/Campanula%20rapunculus/ |title=Фотовизначник рослин Українських Карпат |accessdate=4 лютого 2016 |archive-date=11 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160311143212/http://ekontsh.civicua.org/fam/Campanulaceae/Campanula/Campanula%20rapunculus/ }}</ref>, дзвоники рапунцель<ref>{{Cite web |url=http://p-for.com/book_366_glava_19_%C2%A7_16._BІNOMІNALNІ_NAZVI.html |title=''С. П. Гриценко, О. Ю. Балалаєва'' Латинська мова для студентів-агробіологів |accessdate=4 лютого 2016 |archive-date=1 грудня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171201140201/http://p-for.com/book_366_glava_19_%C2%A7_16._BІNOMІNALNІ_NAZVI.html }}</ref> (''Campanula rapunculus'' L.) — вид квіткових рослин родини [[дзвоникові]] (Campanulaceae).

== Опис ==
Дворічна трав'яниста рослина. Має прямовисні, прості, квадратні, голі або злегка волохаті стебла до 100 см заввишки. Прикореневі листки оберненояйцеподібні, верхні — лінійно-ланцетні. Квітки зібрані в суцвіття. Віночок — дзвінок або воронкоподібний, світло-блакитний, 13–21 мм. Фрукти в формі капсули перевернутого конуса 4–12 мм, який відкривається через маленькі отвори. Насіння 0,5–0,7 × 0,25–0,4 мм. Він цвіте навесні й влітку.

== Поширення ==
[[Північна Африка]]: Алжир; Марокко; Туніс. [[Кавказ]]: Грузія; Росія — Передкавказзя, європейська частина. [[Азія]]: Іран; Ізраїль; Джордан; Ліван; Сирія; Туреччина. [[Європа]]: Молдова; [[Україна]]; Австрія; Бельгія; Німеччина; Угорщина; Нідерланди; Польща; Словаччина; Швейцарія; Албанія; Боснія і Герцеговина; Болгарія; Хорватія; Греція; Італія; Македонія; Чорногорія; Румунія; Сербія; Словенія; Франція; Португалія; Іспанія. Натуралізований: Чехія; Швеція; Об'єднане Королівство.

Населяє луки, чагарники, ліси й соснові насадження. Надає перевагу більш-менш сухим, багатим поживними речовинами, суглинним ґрунтам.

== Використання ==
Мають членисті, потовщені, ріпчасті, м'ясисті та солодкуваті на смак кореневища, що нагадують брукву та турнепс, використовується в їжу як селера. У багатьох країнах Європи, на Кавказі та в Малій Азії солодкі й багаті на поживні речовини корені дзвоників уживають у їжу нарівні з волоською ріпою (топінамбуром). Споживають їх сирими, відварюють, тушкують. Але найчастіше використовують для приготування овочевих гарнірів.<ref>М. Л. Рева, Н. Н. Рева Дикі їстівні рослини України / Київ, Наукова думка, 1976—168 с. — С.69</ref>

Листки додають у салат. У середні віки, рослини збирали й культивували в садах.

== Галерея ==
<gallery widths=175 heights=175>
Campanula rapunculus W2.jpg
Campanula rapunculus W1.jpg
Campanula rapunculus W.jpg
Campanulaceae_-_Campanula_rapunculus-5.JPG
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://npgsweb.ars-grin.gov/gringlobal/taxonomydetail.aspx?id=8778 GRIN-Global Web v 1.9.4.2] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160208020800/https://npgsweb.ars-grin.gov/gringlobal/taxonomydetail.aspx?id=8778 |date=8 лютого 2016 }}
* [http://www.floravascular.com/index.php?spp=Campanula%20rapunculus Flora Vascular] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160303181856/http://www.floravascular.com/index.php?spp=Campanula%20rapunculus |date=3 березня 2016 }}
* [http://ww2.bgbm.org/EuroPlusMed/PTaxonDetail.asp?NameCache=Campanula%20rapunculus The Euro+Med PlantBase] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160205011013/http://ww2.bgbm.org/EuroPlusMed/PTaxonDetail.asp?NameCache=Campanula%20rapunculus |date=5 лютого 2016 }}

{{Taxonbar|from=Q547186}}

[[Категорія:Дзвоники|ріпчасті]]
[[Категорія:Флора Північної Африки]]
[[Категорія:Флора Європи]]
[[Категорія:Флора Азії]]
[[Категорія:Флора Кавказу]]
[[Категорія:Флора України]]
[[Категорія:Рослини, описані 1753]]
[[Категорія:Харчові рослини]]
[[Категорія:Дикі їстівні рослини України]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Айстериди (Asterids)

Порядок: Айстроцвіті (Asterales)

Родина: Дзвоникові (Campanulaceae)

Рід: Дзвоники (Campanula)

Вид: Дзвоники ріпчасті (C. rapunculus)

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Campanula rapunculus · L., 1753

title: Синоніми

Синоніми: Campanula elatior Hoffmanns. & Link · Campanula verruculosa Hoffmanns. & Link


text:
# Гатне
Гатне́ — село у Фастівському районі Київської області. У селі Гатному було знайдено скелет мамонта, що зараз перебуває на експозиції в Палеонтологічному музеї в м. Києві, Південне передмістя.

## Історія
Історична дата утворення села —  1169 рік.
|  | ГАТНОЕ село по дороге из Киева за 5 вёрст далее села Жулян. Жителей обоего пола: православных 803, евреев 7. Село это очень давнее. В актах, относящихся к истории Украины (том I, под № 178), напечатана отказная запись 1500 года князя Богдана Глинского Киево-Пустынному Николаевскому монастырю на это село с угодьями. В настоящее время в селе Гатном монастырю этому принадлежит только хутор в 400 десятин земли с хозяйственными заведениями, лесом, пасекой, огородом, садом и 2 прудами с мельничкой. Для приезжающих летом настоятелей монастыря построен покойным архимандритом Авксентием Галинским двухэтажный довольно просторный дом среди сада. Должно также упомянуть, что с. Гатное, особенно монастырский хутор, имеет весьма красивое открытое местоположение при вершине ручья Веты, и что в двух хуторных колодезях превосходная вода. — Лаврентій Похилевич. «Сказання про населені місцевості Київської губернії» (1864) |

|  | Богатий документальний матеріал, який маємо з початком XVI в., дає нам того рода факти в великім числі. В Київщинї князь Богдан Глинський записує Пустинно-Никольському монастиреви село Гатне, воєвода Монтовтович озеро, а його наступник Андрій Немирович ріжні ґрунти, рибне мито, остров на Днїпрі, Іван Полозович другий острів, Остафій Дашкович село Гвоздів, села Соркланово і Колтегаєво — великі земельні маєтности. Він же дав Печерському монастиреви звістний Терехтемирів, а князь Константин Ів. Острозький ріжні маєтности по тестаменту своєї тещі кн. Анаст. Гольшанської — М. Грушевський. Історія України-Руси. Том VI. Розділ IV. Стор. 2 |

У селі до 1930-х років існувала цегляна Покровська церква, збудована 1908 року.

### Умовний розподіл території
Село складається з Красниці, Серединки, Кучанщини, Градини, Шляхової, Дібровки, Кургану, Копилової, Доброго Дуба, Прусової.
Своєю чергою кожна частина села поділяється на кутки:
- Красниця — Багирів, Яровий, Кажанів, Костишин, Шкільний і Перемога;
- Серединка — Багів, Дубників, Носачів, Дзюбів, Шинків;
- Кучаншина — Маширів, Батухів, Польовий;
- Шляхова — Бобрів, Карачунів, Дібровів;
- Копилова — Садовий, Янчукір, Бобків.

### Історія села за регіонами
Добрий Дуб
Північна околиця села має назву Добрий Дуб. Урочище Добрий Дуб було добре відоме Київським князям. Ця назва не раз згадується у багатьох історичних документах, починаючи від часів князювання Володимира Великого, Ярослава Мудрого, Володимира Мономаха. А також в актах XVIII—XIX ст., при встановленні меж між монастирськими володіннями земель, «… почавши оть кринице Днепреца дорогою Гатенською до долина Журавлици й до Доброго Дуба при Журавлице жь. Журавлицею в речку Гатенку, вниз до гребла Шахравского, дальше до Туровой долиньї».
Підтвердженням того, що це дійсно урочище Доброго Дуба, є запис у «Рукописе Софиевского Собора» від 1701 р. за № 322. «… вище пня дубового, спаленого уже к самой дорозе троха в ґрунт», що підтверджує дійсно місце знаходження Доброго Дуба. Був у східних слов'ян язичницький бог Доброт — бог захисник, оборонець подорожніх, бог створення добра. За уявою це божество нібито жило в дубі. Якості, приписувані божеству, яке жило у дубі, пізніше були перенесені на дуб. Внаслідок цього відбулася трансформація назви. Дерево стало божеством — деревом, призначеним для ритуальних обрядів і почало називатися Добрим Дубом.
Це дерево — тотем (святе дерево) невідомо коли і ким посаджене, росло на перетині доріг понад тисячу літ. Воно було орієнтиром для подорожніх і предметом для поклоніння язичницьким богам (Перуну, Дажу, Велесу, Берегині та ін.). Тут було місце для відпочинку, розваг і забав. Вважалося, що в креслатому Дубові з покрученими гілками й стовбуром у три обхвати й недосягаючим вершком жив бог Доброт. Тому-то йому поклонялись всі подорожні й мешканці довкілля. Кожен приносив пожертву і благав у бога для себе і дітей здоров'я, удачі та обереги, добра і сімейного благополуччя. Землероби просили дощів, урожаю, відвернення лиха від них і худоби, а дівчата краси й щастя. За міфом цей Дуб Перун обсмалював блискавицями три рази в століття. Після цього на ньому сяяли золотисті жолуді й бриніли квіти. З-під його коріння вибивало джерело «цілющої води, а поруч достигало жито, пшениця й всяка пашниця, стриміли у землі рала й плуги». Після того, як засох Дуб, зупинялися тут на відпочинок прочани, які йшли на прошу до Києво-Печерської Лаври. Пили й умивалися джерельною водою, відпочивали на траві.
Тепер тут зберігається мальовничий куточок з двоприточним ставком, рідкостоєм вільхи, верболозу, кущі калини, де весною не замовкає пташиний спів та жаб'ячий скрегіт. Довкола добротні будинки, а далі тягнуться лани пшениці та овочів, переткані дубовими лісосмугами, за якими видніються масиви Теремки. Так, як і півтори тисячі років тому, за часів Кия, тут живуть люди, ходять у Добрий Дуб по чисту джерельну воду, яка була і є першою необхідністю для всього живого.
Курган
Урочище Курган простягається від східної околиці села до масиву Теремки Києва. На широкому полі за Дібровкою (Рощею), біля озер Циганового та Пастушою височіли могили-кургани періоду ранньої бронзи й скіфських поселень. Тут відбувалися ратні історичні події, де залишились могили під назвою «Вовчі могили» (пізнішого часу) як свідки про боротьбу наших далеких предків за право жити на цій землі.
«Вовчі могили» — це могили-кургани дуже давнього поховання. Знаходяться на північний захід від села на 500 м; 500 м від Окружної дороги без під'їзду до них. Могильник складається з трьох могил, оточений невисоким, ледве помітним валом, а з півдня виритим широким заходом до могил. Могили тепер стоять розриті. «Вовчі могили» і скіфські могили-кургани стали свідками досить великого проміжку часу в історії країни. Це підтверджують дослідження їх професором В. Б. Антоновичем ще в 1874 р. Дуже давні кургани були розриті й розорані. До революції були тут дарчі борщепринагідні землі Микільсько-Пустинного монастиря.
Знахідки свідчать про дуже давні поселення перехідного періоду від кам'яного до залізного. Це могильник трипільської культури. Він був пограбований — цінні золоті вироби і прикраси не збереглися. У післявоєнні роки від могил залишилась лише назва. За Дібровкою й насипом забудовується частина урочища Курган. Між потічками Теремця та Гатенки поля зернових, кормових та овочевих культур, які підходять до самого Кібернетичного центру НАН України. Ця територія простягається від околиць села Гатне (заболоченої низинки), від урочища Лубків, аж до Теремків і до Жулянських полів. Тепер цей масив відведено по генплану села на ділянки під забудову, де виростають красиві котеджі сучасної архітектури.
Грядина
На південному сході обабіч асфальтованої дороги, ближче до Чабанів, розкинулось урочище Грядина. Походить воно від слова грядка-ділянка для вирощення різних овочевих культур та зернових. У минулому значна частина урочища, від потічка Гатенки, називалася Грудки. На цій частині росли дубові ліси, а решта — вкрита посівами зернових культур.
У минулому наші пращури випалювали ліс під ділянки сільськогосподарських культур. Стовбури дерев використовували для будівництва житла та різних речей широкого вжитку: діжі для тіста, барила, діжки і т. д. Коріння викорчовували і спалювали. Попіл змішувався з ґрунтом і після дощу утворювалися грудки. Ґрунт через деякий час ставав кращим. Але назви «Грядина» і «Грудки» були паралельні в одному урочищі. З часом вони злилися-трансформувалися в одну — «Грядина — велика грядка».
Тепер тут ростуть яблуневі і грушеві сади. Частина Грядини відведена під забудову. Урочище змінює свій вигляд. Протягом 1995—1999 рр. виросли дво-, триповерхові котеджі красивої сучасної архітектури з новими асфальтованими освітленими вулицями.
Теремки
Теремки — старовинне поселення на одному з численних шляхів сполучення з містом Києвом. Сьогодні на ньому збудовано один з найкращих і найкрасивіших мікрорайонів міста.
Назва Теремки походить від назви будинків «теремів».
У минулому тут була прекрасна природа. Росли змішані ліси стелилися зелені шовкові трави. Сріблом виблискували озера, ставки. У лісах було багато всякої звірини та птахів.
Поблизу цього урочища проходила дорога від Трипілля через Дерев'яну, Обухів, Нещерів, через заплави Стугни, Безрадичі, Дмитровичі, Підгірні, Ходосіївку, Лісники, Пирогів, Феофанію, Сераково (Хотів) на Теремки, Добрий Дуб (Гатне), Крюківщину, Петрівське (Куликівське) й Білогородку на Червенський шлях. Далі дорога ішла з Києва на південь.
Ці шляхи за Київської Русі мали величезне значення для спілкування торговців, взаємозв'язків між поліськими й степовими слов'янськими племенами, між князівськими володіннями. По них проходили ратні походи князів, на них відбивали навали кочівників.
Біля дороги зупинялися подорожні, що йшли в Києво-Печерську лавру на прощу, князі, бояри, дружинники, посли, мисливці. Тут і було побудовано перший дім «терем». Це великий будинок, двоповерховий з піддашшям, навколо оточений високою огорожею з брамою. Такі будинки слугували для відпочинку та ночівлі подорожніх. Біля них поселялась обслуга, яка займалась землеробством, скотарством, не раз терпіла від набігів кочівників.
Урочище Теремки знаходиться на крайній південній околиці міста Києва на вододілі у верхів'ях потічків Желані і Теремця.
У Теремках здавна селилися люди, ще до християнства. В Іпатівському літописі за 1115 р. згадується урочище під Києвом Теремець. Мабуть це було велике селище в той час.
Чабани
У минулому це урочище біля лісу використовувалося для випасання худоби. Людей, які пасли отари овець, називали чабанами. Слово чабан тюркського походження. В урочищі спочатку будували тимчасове житло, а потім уже будували постійне житло біля дороги (для пастухів-чабанів).
Назва урочища прижилась і до хутора.
Селище міського типу Чабани (1971 р.) розташоване на південь від міста на 16-му км автостради Київ — Одеса. Воно знаходиться за масивом Теремки обабіч старого Васильківського шосе на витоку Шварнівського потічка. Навколо нього села: Новосілки, Хотів, Віта Поштова, Гатне, Теремки.
Згадується воно десь на початку XII століття при розмежуванні земельних володінь Микільсько-Пустинного (с. Гатне) та Києво-Печерського (с. Хотів) монастирів.
На початку XX ст. в час Столипінської реформи та будівництва нової Васильківської дороги на Київ, на хутір переселялись селяни з Гатного, Хотова, Віти Поштової.
Красниця
Західна частина села складається з 5-ти кутків: Кажанівського, Костишеного, Бачирівського та Догівського. Вони розміщені на території двох стародавніх городищ Красного і Ярового. Повз них проходив найдавніший шлях-дорога з Києва на південь. Ця дорога йшла з Києва, що знаходився на Старокиївській горі по рівнинках нинішніх вулиць Володимирській, Тарасівській, Залізничній та Гайдара, потім вбрід через річку Либідь по Солом'янці, Чоколовці до Желані, десь через середню течію, поміж болотцями Желані й жилок Дніприка, Журавлиці й до Доброго Дуба. Тут перетиналась із другим важливим шляхом від Дніпра на Захід — до Червенського краю і Польщі. Проходила вона через заболоті річок Добродубівки й Гатенки мимо городищ. На цьому перетині, біля двопритокового озерця, зупинялися і вклонялися Доброму Дубові, який ріс на перетині доріг.
В одному з літописів за 1169 рік згадується про поселення: «…На гатяхь по дорозе на Киев… на Желаньи у Доброго Дуба». Мабуть, люди поселялись по балці понад Добродубівським потічком з чисто джерельною водою на природно захищених пагорбах. На одному із них є ознаки древнього городища.
Пагорб площею 1,5 км² з рівною поверхнею висотою в 30—35 м, оточений з трьох сторін річечкою Гатенкою та притоками Красною й Костишеною, називається Красницею, що походить від слова Красне і означає гарне місце. А місце, де було городище, називається Красниця. Так назва городища перейшла на назву місця, де воно було розташоване — Красне-Красна (назва притоки Гатенки) трансформувалось в назву — Красниця.
Турова долина
З находиться на західній околиці села, де сходяться із струмками чотири балки — Гатненська, Крюківщинська, Турінська та Шварнівська. Тут зливаються річки Сіверка та Гатенка й утворюється річечка Віта (нині ставок). «Турова божниця» знаходилась на схилах Костишинового пагорбка (нині дачі). В минулому тут у вибалках і байраках на луговинах водилось багато диких тварин, серед них бики-тури (самці дикої степової корови), на яких полювали місцеві мисливці і навіть кияни.
Після вдалого полювання тут влаштовувались забави та змагання на честь бога Тура. Із забитого бика знімали шкіру разом із рогатою головою й напинали на зліплене з глини бичаче туловище й прикрашали роги квітами й гілками, а з ганчір'я й соломи ладнали опудало Мари. Після ігрищ і змагання на конях у долині, всі збирались біля опудала Тура-бика, приносили богу Туру пожертву, танцювали й смакували засмажене м'ясо й спалювали опудало Мари
Шкварнівка (Шварновка)
Це місце не раз згадується під час неодноразових епідемій чуми й сибірки. Трупи тварин вивозили у провалля і там їх спалювали. Такі шквари (шкварки) довго валялися на дні яру, який став прозиватись Шкварнівським або Шкварнівка. Посеред яру, забудованого дачами, протікає потічок у витоках якого розкинулись луки. На тих луках, скільки пам'ятається, випасали овець, велику рогату худобу. Пастухи-чабани поселялися тут обабіч потічка, біля дороги. Доглядаючи за отарами овець, поруч розорювали землю, у лісі заготовляли деревину для забудови хутора і села, Шкварнівка простягається за ланами.
Лан
З півдня до села прилягають угіддя ланів з родючими ґрунтами. За традицією святкують обжинки і овсення. На ланах продовжують колоситися поля вже нових рафінованих сортів зернових насінницького акціонерного господарства «Чабани», їхню продукцію широко використовують господарства лісостепової зони, де одержують значно підвищений урожай зернових.

### У роки голодомору
У 1926 році в селі було створено артіль «Колос». Першим головою було обрано Костенка С. А., головою сільської ради — Дубинченко З. Є. 1929 року було оголошено суцільну колективізацію. В цей же період артіль «Колос» стала колгоспом ім. Сталіна.
Під час примусової колективізації і штучного голодомору в селі загинуло 50 осіб.

### Друга світова війна
Перед війною (1941 року) при в'їзді й виїзді з хутора розмістились «Червоні казарми» (військовий гарнізон) і допоміжне господарство «Воїнведа» та захисна смуга Київського укріпрайону (КиУР). Був створений невеликий колгосп «Більшовицька весна».
На початку війни в липні-вересні 1941 року, на основному напрямку наступу військ Вермахту на Київ, на Васильківському шосе кипіли бої.
Хутір 4 рази переходив з рук в руки, піддавався бомбардуванням, пережив і німецьку і радянську окупацію.
Хутір Чабани, нині селище Чабани було відвойоване старими окупантами 6 грудня 1943 року.

### Післявоєнний період
Післявоєнний період був важким і тривалим.
Відновили допоміжне господарство Чабани. Багато жителів села у післявоєнні роки працювали в допоміжному господарстві в Чабанах. Відновили роботу колгоспу «Більшовицька весна» Тут же в Чабанах знаходився табір військовополонених німців. Згодом на цьому місці було побудовано Інститут землеробства (ВАСГНІЛ), експериментальний завод ВНДУ — тваринмаш, зональну амбулаторію та Інститут захисту рослин.
Допоміжне господарство стало насінницьким радгоспом «Чабани» Інституту землеробства. Хутір переріс у село Хотівської сільської Ради.
З року в рік велась забудова Чабанів власними добротними будинками й подвірними будівлями.
Інститут землеробства Всесоюзної Академії сільськогосподарських наук (ВАСГНІЛ — південне відділення, директор Василь Миколайович Євминов) успішно вирішував проблеми селекції зернових, кукурудзи та сої для лісостепової зони та надавав практичну допомогу по веденню зернового господарства України.
Радгосп «Чабани» став дослідницьким господарством насінництва (директор Іван Олексійович Латуженко).
З року в рік велася забудова одно-, дво- і багатоповерховими будинками, збільшувалась кількість населення. Чабани в 1971 році набули статус селища міського типу, до якого підпорядковано с. Новосілки.

### 1980-ті роки
У галузі економіки шість років перебудови не дали позитивних результатів. Господарська діяльність зосередилась повністю в руках партійних органів. Була провалена «косигінська реформа», розбалансовано народне господарство. Поглибився дефіцит державного бюджету, відчутним стала незабезпеченість людей товарами та послугами, була низька зарплата, ринок товарів народного споживання розпався.
Побудова великих тваринницьких ферм і комплексів, агромістечок, укрупнення колгоспів і радгоспів, передача їм сільгосптехніки з МТС призвело до появи «неперспективних сіл», деградації селянства та масової міграції у міста. Продовжувалися «експерименти у сільському господарстві». Не минули вони Гатне і цього разу. Село знову опинилось у центрі кардинальних змін Радгосп «Тарасівський», куди входило село Гатне, було «розукрупнено». До радгоспу «Крюківщина» відійшло 250 га землі Гатного 700 га було передано Інституту землеробства ВАСГНІЛ, з них — 431 га орної землі.
До радгоспу «Чабани» відійшов сад, гуртожиток на 100 місць та ферма ВРХ високопродуктивних корів і 70,1 га землі для створення підсобного господарства (нині кооператив «Підряд»). Ферми великої рогатої худоби було розділено і вони практично перестали існувати. Ферма Гатного, яка щоденно поставляла до міста Києва майже 6 тонн молока, була зруйнована. Кілька десятків робітників ферми залишилися безробітними.
Ось коли знову село стало не тільки неперспективним, але й дедалі без майбутнього. Більшість жителів працювала в місті, решта займалася вирощенням сільгосппродуктів на присадибних ділянках.
У ці важкі часи село залишилося без землі, воно стало залежним від інститутського керівництва та дирекції дослідного господарства «Чабани».
Господарство відділку перепрофілювалося на вирощення насіння нововиведених рослин.
Сільська Рада разом з активістами провела значну роботу по благоустрою села, почалася масова телефонізація.
Після катастрофи на Чорнобильській атомній електростанції 1986 року на базі Інституту захисту рослин розпочав роботу філіал Всесоюзного інституту радіології, де вивчається вплив радіації на рослинний світ та надається практична допомога всім потерпілим від аварії на ЧАЕС.
1987 року почалася робота над технічною документацією школи
У 1988 році було проведено газифікацію будинків села.
Попри складнощі життя, школа працювала стабільно. При школі постійно працював консультпункт Вишневецької заочної середньої школи, у якому навчались понад тридцять осіб робітничої молоді.

### 1990-ті роки
24 серпня 1991 року позачергова сесія Верховної Ради УРСР оголосила незалежність України. В Гатному утворилася група громадян у складі 20 осіб, яка входила до Народного Руху України. Ця організація проіснувала два роки. Група не мала програми і була малоактивною.
Незалежність України все населення зустріло з радістю, але негаразди перехідного періоду негативно позначилися на житті села Гатне.
Більшість з тих, хто жив у селі, але працював у Києві залишилися безробітними. Перші роки самостійності не виправдали сподівань і надій гатенців. Склалися складні обставини — село після розукрупнення залишилося без землі, населення було багато, будуватися не було де, постало питання про виділення земельної площі під забудову.
У листопаді 1991 року почалося будівництво нової школи за кошти місцевого бюджету.

### 2020. Децентралізація
З моменту створення Києво-Святошинського району і до 2020 року Гатне входило до його складу. За офіційними даними від Гатного до Києва 4 км. По трасі Київ — Одеса від дорожнього знака, що позначає кінець населеного пункту Київ і початок населеного пункту Гатне— 100 м. Мешканці Гатного приймалися в Боярській районній лікарні (25 км), органи районного керівництва знаходилися в Києві (районна рада, БТІ, головний архітектор, тощо), у Вишневому (військкомат, фонд соціального захисту). Себто, всі органи в рамках 20-25 км.
В результаті реформи децентралізації у 2020 році Гатне віднесене до Фастівського району. До районного центру Фастів 65 км. Найближче (по автомагістралі) місто раніше районний центр Васильків, до якого 35 км. Проте, в результаті тієї ж реформи 2020 року, Васильківський район було також ліквідовано.

## Російське вторгнення в Україну (2022)
3 березня 2022 року російські війська завдали потужного авіаудару по селу.
15 березня 2024 року прем'єр-міністр України Денис Шмигаль повідомив, що Кабінет Міністрів України офіційно затвердив рішення щодо розміщення Національного військового меморіального кладовища біля села Гатного, що прилягає до Києва. Уряд вже офіційно визначив дві ділянки у Гатненській громаді Фастівського району Київської області. Всього на створення кладовища виділено 515 млн грн.

## Населення
- На 1989 рік населення становило 3087 осіб [22].
- На 01.01.2024 року чисельність постійно проживаючого населення складає – 12 500 осіб [23].

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Кількість | Відсоток |
| --------------- | --------- | -------- |
| українська      | 2946      | 95.43%   |
| російська       | 130       | 4.21%    |
| вірменська      | 4         | 0.13%    |
| білоруська      | 2         | 0.06%    |
| болгарська      | 1         | 0.04%    |
| інші/не вказали | 4         | 0.13%    |
| Усього          | 3087      | 100%     |

## Пам'ятки
- Покровська церква (1904 рік) — початково Миколаївська, монастирська скиту Пустинно-Миколаївського монастиря, зараз парафіяльна. Наразі підпорядкована Православній церкві України; до 15 грудня 2018 року Українській православній церкві Київського патріархату.
- На вулиці Жулянській с. Гатне збудований меморіал, який жителі знають, як «Танк»[25][26]; меморіал присвячено пам'яті усіх загиблих односельчан в усіх війнах 20 століття.
- Храм Покрова Божої Матері і великомученика Артемія Антіохійського, збудований у 2011 році. Храм дерев'яний, при ньому працюють недільна школа та православна бібліотека. Наразі підпорядкований Українській православній церкві (Московського Патріархату)[27].
- У сільському парку «Народний» є меморіал захисникам Київщини, загиблим під час Другої світової війни, відкритий у 2012 році[28][29].

У дворі сільської ради села є пам'ятники
- Тарасу Шевченку
- Валерію Марченку — уродженцю села, українському дисиденту-правозахиснику, літературознавцю і перекладачеві. Гранітний пам'ятник роботи скульптора Романа Захарчука відкритий 14 жовтня 2017. На обеліску з чорного граніту викарбувані слова американського президента Рональда Рейгана: «Його життя назавжди лишиться прикладом для всіх тих, кого глибоко хвилюють права українського народу»[30].

## Підприємства, що працюють
- 2005 рік — запуск виробничого комплексу «Патрон» у с. Гатне Київської області, відкриття власної лабораторії контролю якості та напрямку розробок і досліджень.

## Освіта
- У Гатному ще у 1780 році при общинній церкві Покрови Пресвятої Богородиці працювала церковнопарафіяльна школа (з Літопису Софійського собору № 372), але подальша історія стану освіти в селі в архівних матеріалах не прослідковується аж до 1861 року, коли настоятель місцевої парафії священник о. Євстафій Іоаннович Василевський, котрий служив у Гатному понад чотири десятиліття, відновив роботу школи. Школа не мала навіть окремого приміщення і заняття в 60 — роках XIX століття проходили в помешканнях селян[31].
- Навесні 1921 року через недогляд згоріла школа, що змусило під навчальний заклад переобладнати монастирську церкву[32].
- У передвоєнні роки діти Гатнянської семирічної школи навчалися у трьох пристосованих приміщеннях, віддалених одне від одного на 250—800 метрів. Перед війною із цегли церкви, зруйнованої у 1938 році, збудували нове приміщення школи.
- За німецької окупації школа була зруйнована. Одразу після звільнення села від фашистів були збиті з дощок навіси, столи, лавки, у яких відновлено навчання дітей, паралельно розпочалося будівництво школи.
- Після відвоювання села радянською армією 7 листопада 1943 року педагоги на чолі з завідувачкою початкової школи Валовненко Галиною Євтухівною залучали дітей до навчання.
- У березні 1945 року директором Гатнянської школи було призначено фронтовика Герасименка Михайла Григоровича. Разом з учителями він доклав багато зусиль до підготовки школи до нового навчального року: на період будівництва нової школи обладнано класні кімнати в шести селянських хатах.
- У 1952-1953 роках було капітально відбудовано зруйновану під час війни школу, і вже новий 1953—1954 навчальний рік розпочався у двоповерховій школі[33]
- У 1954 році Гатнянська семирічна школа була реорганізована у середню школу, у якій навчалося понад 542 учні з Гатного і сусідніх сіл (Крюківщина, Чабани, Хотів, Юріївка).
- У 1991 році розпочалося будівництво нової Гатнянської школи, яке завершилося у 1995 році[34].

## Видатні люди
- Герасименко Михайло Григорович — колишній вчитель[35], написав книгу про історію села Гатного.
- Кірієнко Олександр Вікторович (1997—2017) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.
- Марченко Михайло Іванович — український історик, автор численних праць з історії України доби середньовіччя, перший радянський ректор Львівського університету.
- Марченко Валерій Веніамінович — онук Михайла Марченка, український дисидент-правозахисник, літературознавець і перекладач, похований у Гатному.
- Марченко Ніна Михайлівна — мати Валерія Марченка, кандидат педагогічних наук, викладач, похована поруч із сином у Гатному.
- Новицький Олекса Миколайович — український радянський поет, перекладач, заслужений працівник культури Грузинської РСР, член Спілки письменників України, колишній вчитель Гатнянської середньої школи.[джерело?]

## Засоби масової інформації
- «Рідне Гатне» — газета громади села Гатне, яка виходить з листопада 2010 року. Наклад — 2000 примірників. Засновник та видавець: ТОВ «Медіа Бренд».

## Галерея
- Фасад підприємства компанії ВМ - Витратні матеріали - ТМ Патрон
- Іконостас церкви Покрови Пресвятої Богородиці (ПЦУ)
- У Великодню ніч
- Став в селі. Вигляд на новобудови ІнтерГалБуда і хатку лебедів
- Праворуч від дамби
- Перший став від смт Чабани (на 09.04.2018; зараз масив забудований). Молоді лебеді
- Заказник ландшафтний Озерне на околиці Гатного
- Озерне (заказник) на околиці Гатного
- Гіпермаркет "МегаМаркет"
- Інноваційна школа
- Братська могила солдат Радянської Армії, які загинули в роки Другої світової війни
- Сільська рада
- Меморіал захисникам Київщини в Народному парку
- Храм Покрови Божої Матері і великомученика Артемія Антіохійського
- Пам'ятник на братській могилі загиблих в 1941-1943 р.р.
- Погруддя Т.Г. Шевченка
- Погруддя В.В. Марченка
- Пам'ятна плита на місці, де у 1949 р. був знайдений кістяк мамута

title: Гатне

wikitext:
{{about|село в Україні|село у Словаччині|Гатне (округ Поважська Бистриця)}}
{{Село
| назва           = Гатне
| область         = [[Київська область]]
| район           = [[Фастівський район]]
| зображення      = Гатне Церква 2018 535.jpg
| зображення_підпис = Церква Покрови Пресвятої Богородиці (оздоблення на 2018 р.)
| код КОАТУУ      = 3222481601
| розташування    = Kyievo sviatoshynskyi.gif
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1169
| населення       = 12500
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 7
| ref-площа       =
| щільність       = 1072
| поштовий індекс = 08160
| телефонний код  = 4598
| координати      = {{coord|50|21|15|N|30|22|30|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 21|
| lat_sec         = 15
| lon_deg         = 30|
| lon_min         = 22|
| lon_sec         = 30
| висота          = 152
| ref-висота      =
| водойма         = Гатнянка
| адреса          = 08160, Київська обл., Фастівський р-н, с. Гатне, вул. Київська, 138
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=07.02.2013&rf7571=15930 Гатне]
| прапор          = Gatne prapor.png
| герб            = Gatne gerb.png
| відстань о      = 20,6
| ref-відстань о  =
| відстань р      = 20,6
| ref-відстань р  =
| станція         = [[Вишневе (станція)|Вишневе]] (4,7 км)
Найближча станція [[Київський метрополітен|Київського метрополітену]] — [[Теремки (станція метро)|Теремки]] (4 км)
| відстань ст     =
| громада         = [[Гатненська сільська громада]]
| Виконуючий обов'язки селищного голови = Шульган Дмитро Юрійович
}}
'''Гатне́''' — [[село]] у [[Фастівський район|Фастівському районі]] [[Київська область|Київської області]]. У селі Гатному було знайдено скелет [[мамонт]]а<ref>Унікальний він тим, що єдиний на території України '''цілий''', а не зібраний з останків різних особин, як його популярний побратим з Музею природи НАНУ.
Навіть у Росії самий відомий, «березовський» мамонт, знайдений на [[Колима (річка)|Колимі]] на початку XX ст., з такою гордістю експонований в Санкт-Петербурзі і пропіарений в радянських підручниках,— більшою мірою муляж і майстерна робота реставраторів.

Вчені всього світу протягом століття мріяли знайти цілого мамонта. А коли в 1977 р. в льодах Магадана знайшли труп мамонтеняти — майже цілий, про це одразу ж дізнався весь світ. Знахідку назвали Дмитриком, визначили навіть його страхувальну вартість в 10 млн фунтів стерлінгів. У той час як в Києві ще 29 років до цієї події, у [[1948]] р., місцеві геологи знайшли дорослого цілого мамонта і скромно поставили в своєму університеті. [http://kiyany.obozrevatel.com/news/2009/3/19/52867.htm kiyany.obozrevatel.com/news/2009/3/19/52867.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151222102149/http://kiyany.obozrevatel.com/news/2009/3/19/52867.htm |date=22 грудня 2015 }}</ref>, що зараз перебуває на експозиції в [[Палеонтологічний музей імені В. О. Топачевського|Палеонтологічному музеї]] в м. Києві, Південне [[передмістя]].

== Історія ==
Історична дата утворення села —  [[1169]] рік<ref>{{Cite web |url=http://cerkva-gatne.at.ua/index/gatne_istorija_5_stor/0-15 |title=На сайті церква Київського патріархату. Історія села Гатного |accessdate=15 грудня 2015 |archive-date=22 грудня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151222135855/http://cerkva-gatne.at.ua/index/gatne_istorija_5_stor/0-15 }}</ref>.

{{Цитата|ГАТНОЕ село по дороге из Киева за 5 вёрст далее села Жулян. Жителей обоего пола: православных 803, евреев 7. Село это очень давнее. В актах, относящихся к истории Украины (том I, под № 178), напечатана отказная запись 1500 года князя Богдана Глинского [[Київський Пустинно-Микільський монастир|Киево-Пустынному Николаевскому монастырю]] на это село с угодьями. В настоящее время в селе Гатном монастырю этому принадлежит только хутор в 400 десятин земли с хозяйственными заведениями, лесом, пасекой, огородом, садом и 2 прудами с мельничкой. Для приезжающих летом настоятелей монастыря построен покойным архимандритом Авксентием Галинским двухэтажный довольно просторный дом среди сада. Должно также упомянуть, что с. Гатное, особенно монастырский хутор, имеет весьма красивое открытое местоположение при вершине ручья Веты, и что в двух хуторных колодезях превосходная вода.
— [[Похилевич Лаврентій Іванович|Лаврентій Похилевич]]. «[[Сказання про населені місцевості Київської губернії]]» ([[1864]])|40||}}

{{Цитата|Богатий документальний матеріал, який маємо з початком XVI в., дає нам того рода факти в великім числі. В Київщинї князь [[Богдан Глинський]] записує Пустинно-Никольському монастиреви село Гатне, воєвода Монтовтович озеро, а його наступник Андрій Немирович ріжні ґрунти, рибне мито, остров на Днїпрі, Іван Полозович другий острів, Остафій Дашкович село Гвоздів, села Соркланово і Колтегаєво — великі земельні маєтности. Він же дав Печерському монастиреви звістний Терехтемирів, а князь Константин Ів. Острозький ріжні маєтности по тестаменту своєї тещі кн. Анаст. Гольшанської
— [http://litopys.org.ua/hrushrus/iur60402.htm М. Грушевський. Історія України-Руси. Том VI. Розділ IV. Стор. 2]  |40}}

У селі до 1930-х років існувала цегляна Покровська церква, збудована 1908 року.

=== Умовний розподіл території ===
Село складається з Красниці, Серединки, Кучанщини, Градини, Шляхової, Дібровки, Кургану, Копилової, Доброго Дуба, Прусової.

;<nowiki>Своєю чергою кожна частина села поділяється на кутки:</nowiki>

* Красниця — Багирів, Яровий, Кажанів, Костишин, Шкільний і Перемога;
* Серединка — Багів, Дубників, Носачів, Дзюбів, Шинків;
* Кучаншина — Маширів, Батухів, Польовий;
* Шляхова — Бобрів, Карачунів, Дібровів;
* Копилова — Садовий, Янчукір, Бобків.

=== Історія села за регіонами ===
;Добрий Дуб
Північна околиця села має назву Добрий [[Дуб]]. Урочище Добрий Дуб було добре відоме Київським князям. Ця назва не раз згадується у багатьох історичних документах, починаючи від часів князювання [[Володимир Святославич|Володимира Великого]], [[Ярослав Мудрий|Ярослава Мудрого]], [[Володимир Мономах|Володимира Мономаха]]. А також в актах XVIII—XIX ст., при встановленні меж між монастирськими володіннями земель, «… почавши оть кринице Днепреца дорогою Гатенською до долина Журавлици й до Доброго Дуба при Журавлице жь. Журавлицею в речку Гатенку, вниз до гребла Шахравского, дальше до Туровой долиньї».

Підтвердженням того, що це дійсно урочище Доброго Дуба, є запис у «Рукописе Софиевского Собора» від [[1701]] р. за № 322. «… вище пня дубового, спаленого уже к самой дорозе троха в ґрунт», що підтверджує дійсно місце знаходження Доброго Дуба. Був у східних слов'ян язичницький бог [[Доброт]] — бог захисник, оборонець подорожніх, бог створення добра. За уявою це божество нібито жило в дубі. Якості, приписувані божеству, яке жило у дубі, пізніше були перенесені на дуб. Внаслідок цього відбулася трансформація назви. Дерево стало божеством — деревом, призначеним для ритуальних обрядів і почало називатися Добрим Дубом.

Це дерево — тотем (святе дерево) невідомо коли і ким посаджене, росло на перетині доріг понад тисячу літ. Воно було орієнтиром для подорожніх і предметом для поклоніння язичницьким богам ([[Перун]]у, [[Дажбог|Дажу]], [[Велес]]у, [[Берегиня|Берегині]] та ін.). Тут було місце для відпочинку, розваг і забав. Вважалося, що в креслатому Дубові з покрученими гілками й стовбуром у три обхвати й недосягаючим вершком жив бог [[Доброт]]. Тому-то йому поклонялись всі подорожні й мешканці довкілля. Кожен приносив пожертву і благав у бога для себе і дітей здоров'я, удачі та обереги, добра і сімейного благополуччя. Землероби просили дощів, урожаю, відвернення лиха від них і худоби, а дівчата краси й щастя. За міфом цей Дуб Перун обсмалював блискавицями три рази в століття. Після цього на ньому сяяли золотисті жолуді й бриніли квіти. З-під його коріння вибивало джерело «цілющої води, а поруч достигало жито, пшениця й всяка пашниця, стриміли у землі рала й плуги». Після того, як засох Дуб, зупинялися тут на відпочинок прочани, які йшли на прошу до Києво-Печерської Лаври. Пили й умивалися джерельною водою, відпочивали на траві.
Тепер тут зберігається мальовничий куточок з двоприточним ставком, рідкостоєм вільхи, верболозу, кущі калини, де весною не замовкає пташиний спів та жаб'ячий скрегіт. Довкола добротні будинки, а далі тягнуться лани пшениці та овочів, переткані дубовими [[лісосмуга]]ми, за якими видніються масиви [[Теремки]]. Так, як і півтори тисячі років тому, за часів [[Кий (князь)|Кия]], тут живуть люди, ходять у Добрий Дуб по чисту джерельну воду, яка була і є першою необхідністю для всього живого.

;Курган

Урочище Курган простягається від східної околиці села до масиву [[Теремки]] [[Київ|Києва]]. На широкому полі за Дібровкою (Рощею), біля озер Циганового та Пастушою височіли могили-кургани періоду ранньої бронзи й скіфських поселень. Тут відбувалися ратні історичні події, де залишились могили під назвою «Вовчі могили» (пізнішого часу) як свідки про боротьбу наших далеких предків за право жити на цій землі.

«Вовчі могили» — це могили-кургани дуже давнього поховання. Знаходяться на північний захід від села на 500 м; 500 м від Окружної дороги без під'їзду до них. Могильник складається з трьох могил, оточений невисоким, ледве помітним валом, а з півдня виритим широким заходом до могил. Могили тепер стоять розриті. «Вовчі могили» і скіфські могили-кургани стали свідками досить великого проміжку часу в історії країни. Це підтверджують дослідження їх професором В. Б. Антоновичем ще в 1874 р. Дуже давні кургани були розриті й розорані. До революції були тут дарчі борщепринагідні землі Микільсько-Пустинного монастиря.

Знахідки свідчать про дуже давні поселення перехідного періоду від кам'яного до залізного. Це могильник трипільської культури. Він був пограбований — цінні золоті вироби і прикраси не збереглися. У післявоєнні роки від могил залишилась лише назва. За Дібровкою й насипом забудовується частина урочища Курган. Між потічками Теремця та Гатенки поля зернових, кормових та овочевих культур, які підходять до самого Кібернетичного центру НАН України. Ця територія простягається від околиць села Гатне (заболоченої низинки), від урочища Лубків, аж до Теремків і до Жулянських полів. Тепер цей масив відведено по генплану села на ділянки під забудову, де виростають красиві котеджі сучасної архітектури.

;Грядина

На південному сході обабіч асфальтованої дороги, ближче до Чабанів, розкинулось урочище Грядина. Походить воно від слова грядка-ділянка для вирощення різних овочевих культур та зернових. У минулому значна частина урочища, від потічка Гатенки, називалася Грудки. На цій частині росли дубові ліси, а решта — вкрита посівами зернових культур.

У минулому наші пращури випалювали ліс під ділянки сільськогосподарських культур. Стовбури дерев використовували для будівництва житла та різних речей широкого вжитку: діжі для тіста, барила, діжки і т. д. Коріння викорчовували і спалювали. Попіл змішувався з ґрунтом і після дощу утворювалися грудки. Ґрунт через деякий час ставав кращим. Але назви «Грядина» і «Грудки» були паралельні в одному урочищі. З часом вони злилися-трансформувалися в одну — «Грядина — велика грядка».

Тепер тут ростуть яблуневі і грушеві сади<ref>Це писалося на початку 1990х років. Станом на 2018 ніяких садів там давно нема. Гіпермаркет Мегамаркет і суцільні новобудови</ref>. Частина Грядини відведена під забудову. Урочище змінює свій вигляд. Протягом 1995—1999 рр. виросли дво-, триповерхові котеджі красивої сучасної архітектури з новими асфальтованими освітленими вулицями.

;Теремки

[[Теремки]] — старовинне поселення на одному з численних шляхів сполучення з містом Києвом. Сьогодні на ньому збудовано один з найкращих і найкрасивіших мікрорайонів міста.

Назва Теремки походить від назви будинків «теремів».

У минулому тут була прекрасна природа. Росли змішані ліси стелилися зелені шовкові трави. Сріблом виблискували озера, ставки. У лісах було багато всякої звірини та птахів.

Поблизу цього урочища проходила дорога від Трипілля через Дерев'яну, Обухів, Нещерів, через заплави Стугни, Безрадичі, Дмитровичі, Підгірні, Ходосіївку, Лісники, Пирогів, Феофанію, Сераково (Хотів) на Теремки, Добрий Дуб (Гатне), Крюківщину, Петрівське (Куликівське) й Білогородку на Червенський шлях. Далі дорога ішла з Києва на південь.

Ці шляхи за Київської Русі мали величезне значення для спілкування торговців, взаємозв'язків між поліськими й степовими слов'янськими племенами, між князівськими володіннями. По них проходили ратні походи князів, на них відбивали навали кочівників.

Біля дороги зупинялися подорожні, що йшли в [[Києво-Печерська лавра|Києво-Печерську лавру]] на прощу, князі, бояри, дружинники, посли, мисливці. Тут і було побудовано перший дім «терем». Це великий будинок, двоповерховий з піддашшям, навколо оточений високою огорожею з брамою. Такі будинки слугували для відпочинку та ночівлі подорожніх. Біля них поселялась обслуга, яка займалась землеробством, скотарством, не раз терпіла від набігів кочівників.

Урочище Теремки знаходиться на крайній південній околиці міста Києва на вододілі у верхів'ях потічків Желані і Теремця.

У Теремках здавна селилися люди, ще до християнства. В Іпатівському літописі за 1115 р. згадується урочище під Києвом Теремець. Мабуть це було велике селище в той час.

;[[Чабани (смт)|Чабани]]

У минулому це урочище біля лісу використовувалося для випасання худоби. Людей, які пасли отари овець, називали чабанами. Слово чабан тюркського походження. В урочищі спочатку будували тимчасове житло, а потім уже будували постійне житло біля дороги (для пастухів-чабанів).

Назва урочища прижилась і до хутора.

Селище міського типу Чабани (1971 р.) розташоване на південь від міста на 16-му км автостради Київ — Одеса. Воно знаходиться за масивом Теремки обабіч старого Васильківського шосе на витоку Шварнівського потічка. Навколо нього села: Новосілки, Хотів, Віта Поштова, Гатне, Теремки.

Згадується воно десь на початку XII століття при розмежуванні земельних володінь Микільсько-Пустинного (с. Гатне) та Києво-Печерського (с. [[Хотів]]) монастирів.

На початку XX ст. в час [[Столипінська реформа|Столипінської]] реформи та будівництва нової Васильківської дороги на Київ, на хутір переселялись селяни з Гатного, Хотова, Віти Поштової.

; Красниця

Західна частина села складається з 5-ти кутків: Кажанівського, Костишеного, Бачирівського та Догівського. Вони розміщені на території двох стародавніх городищ Красного і Ярового. Повз них проходив найдавніший шлях-дорога з Києва на південь. Ця дорога йшла з Києва, що знаходився на Старокиївській горі по рівнинках нинішніх вулиць Володимирській, Тарасівській, Залізничній та Гайдара, потім вбрід через річку Либідь по Солом'янці, Чоколовці до Желані, десь через середню течію, поміж болотцями Желані й жилок Дніприка, Журавлиці й до Доброго Дуба. Тут перетиналась із другим важливим шляхом від Дніпра на Захід — до Червенського краю і Польщі. Проходила вона через заболоті річок Добродубівки й Гатенки мимо городищ. На цьому перетині, біля двопритокового озерця, зупинялися і вклонялися Доброму Дубові, який ріс на перетині доріг.

В одному з літописів за [[1169]] рік згадується про поселення: «…На гатяхь по дорозе на Киев… на Желаньи у Доброго Дуба». Мабуть, люди поселялись по балці понад Добродубівським потічком з чисто джерельною водою на природно захищених пагорбах. На одному із них є ознаки древнього городища.

Пагорб площею 1,5 км² з рівною поверхнею висотою в 30—35 м, оточений з трьох сторін річечкою Гатенкою та притоками Красною й Костишеною, називається Красницею, що походить від слова Красне і означає гарне місце. А місце, де було городище, називається Красниця. Так назва городища перейшла на назву місця, де воно було розташоване — Красне-Красна (назва притоки Гатенки) трансформувалось в назву — Красниця.

'''Турова долина'''

З находиться на західній околиці села, де сходяться із струмками чотири [[Балка (форма рельєфу)|балки]] — Гатненська, Крюківщинська, Турінська та Шварнівська. Тут зливаються річки ''Сіверка'' та ''Гатенка'' й утворюється річечка ''Віта'' (нині ставок). «Турова божниця»<ref>Припущення</ref> знаходилась на схилах Костишинового пагорбка (нині дачі). В минулому тут у вибалках і байраках на луговинах водилось багато диких тварин, серед них бики-[[тур]]и (самці дикої степової корови), на яких полювали місцеві мисливці і навіть кияни.

Після вдалого полювання тут влаштовувались забави та змагання на честь бога [[Тур (бог)|Тура]]. Із забитого бика знімали шкіру разом із рогатою головою й напинали на зліплене з глини бичаче туловище й прикрашали роги квітами й гілками, а з ганчір'я й соломи ладнали опудало Мари. Після ігрищ і змагання на конях у долині, всі збирались біля опудала Тура-бика, приносили богу Туру пожертву, танцювали й смакували засмажене м'ясо й спалювали опудало Мари<ref>Очевидно, така традиція існувала довго, бо князь [[Ярослав Мудрий]] із своїми синами після полювання, або огляду Змійових валів, не забороняв проведення таких язичницьких ритуалів. А саме, перед розгромом печенігів у [[1036]] році на Васильківській дорозі й на річці Алті, поклонявся Доброму Дубові. Аж через сто років князь Володимир Мономах заборонив полювання на биків-турів. Зникла і Турова божниця, залишилась тільки назва — Турова долина. Тепер тут знаходяться ставки, а на схилах балок дачі.</ref>

; Шкварнівка (Шварновка)

Це місце не раз згадується під час неодноразових епідемій [[Чума|чуми]] й [[Сибірка|сибірки]]. Трупи тварин вивозили у провалля і там їх спалювали. Такі шквари (шкварки) довго валялися на дні яру, який став прозиватись Шкварнівським або Шкварнівка. Посеред яру, забудованого дачами, протікає потічок у витоках якого розкинулись луки. На тих луках, скільки пам'ятається, випасали овець, велику рогату худобу. Пастухи-чабани поселялися тут обабіч потічка, біля дороги. Доглядаючи за отарами овець, поруч розорювали землю, у лісі заготовляли деревину для забудови хутора і села, Шкварнівка простягається за ланами.

; Лан

З півдня до села прилягають угіддя ланів з родючими ґрунтами. За традицією святкують обжинки і овсення. На ланах продовжують колоситися поля вже нових рафінованих сортів зернових насінницького акціонерного господарства «Чабани», їхню продукцію широко використовують господарства лісостепової зони, де одержують значно підвищений урожай зернових.

=== У роки голодомору ===
У [[1926]] році в селі було створено артіль «Колос». Першим головою було обрано Костенка С. А., головою сільської ради — Дубинченко З. Є. [[1929]] року було оголошено суцільну колективізацію. В цей же період артіль «Колос» стала колгоспом ім. Сталіна.

'''Під час примусової колективізації і штучного голодомору в селі загинуло 50 осіб.'''<ref>{{Cite web|url=http://memorialholodomors.org.ua/PDF/Kyiv/Києво-Святошинський%20район.pdf|title=Національний музей "Меморіал пам'яті жертв голодоморів в Україні"|last=Administrator|website=memorialholodomors.org.ua|language=uk-ua|accessdate=2018-10-13}}{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>

=== Друга світова війна ===
[[Файл:Bundesarchiv Bild 146-1974-099-45, Russland, Gatnoje, Soldaten bei Besetzung einer Ortschaft.jpg|міні|Німці в бою за село, серпень 1941]]
[[Файл:Гатне. Пам'ятник на братський могилі радянських воїнів (1957 р.) та Покровська церква (1904 р.).jpg|міні|Пам'ятник, встановлений спочатку біля братської могили 40 похованих (військові і мирні мешканці, що загинули в 1941—1943 роках<ref>1941 — Гатне було в безпосередній близькості до Київського УРа, тут точилися бої по обороні Києва, 1943 не менш запеклі бої, коли Червонп армія виганяла німецькі окупаційні війська та відновлювала російську окупацію.</ref>). Пізніше докарбовувалися ще імена тих, хто був опізнаний / підпохований. При реставрації [[2017]] року сільська рада ухвалила рішення, і на пам'ятнику окрім викарбуваних раніше (до 50 осіб) в алфавітному порядку викарбували прізвища всіх односельців, хто загинув в роки радянсько-німецької війни 1941 - 1945 рр.]]
[[Файл:Памятник Братська могила Гатне 412.jpg|міні|Сучасний вигляд]]
Перед війною (1941 року) при в'їзді й виїзді з хутора розмістились «Червоні казарми» (військовий гарнізон) і допоміжне господарство «Воїнведа» та захисна смуга Київського укріпрайону (КиУР). Був створений невеликий колгосп «Більшовицька весна».

На початку війни в липні-вересні 1941 року, на основному напрямку наступу військ [[Вермахт]]у на Київ, на Васильківському шосе кипіли бої.

Хутір 4 рази переходив з рук в руки, піддавався бомбардуванням, пережив і німецьку і радянську окупацію.

[[Чабани (смт)|Хутір Чабани]], нині селище Чабани<ref>Не належить до Гатного</ref> було відвойоване старими окупантами [[6 грудня]] [[1943]] року.

=== Післявоєнний період ===
Післявоєнний період був важким і тривалим.

Відновили допоміжне господарство Чабани<ref>(директор Анатолій Володимирович Юрко)</ref>. Багато жителів села у післявоєнні роки працювали в допоміжному господарстві в Чабанах. Відновили роботу колгоспу «Більшовицька весна»<ref>(голови: Євтух Іванович Воловненко, Зінько Євменович Дубінченко).</ref> Тут же в Чабанах знаходився табір військовополонених німців. Згодом на цьому місці було побудовано Інститут землеробства (ВАСГНІЛ), експериментальний завод ВНДУ — тваринмаш, зональну амбулаторію та Інститут захисту рослин.

Допоміжне господарство стало насінницьким радгоспом «Чабани» Інституту землеробства. Хутір переріс у село Хотівської сільської Ради.

З року в рік велась забудова Чабанів власними добротними будинками й подвірними будівлями.

Інститут землеробства Всесоюзної Академії сільськогосподарських наук (ВАСГНІЛ — південне відділення, директор Василь Миколайович Євминов) успішно вирішував проблеми селекції зернових, кукурудзи та сої для лісостепової зони та надавав практичну допомогу по веденню зернового господарства України.

Радгосп «Чабани» став дослідницьким господарством насінництва (директор Іван Олексійович Латуженко).

З року в рік велася забудова одно-, дво- і багатоповерховими будинками, збільшувалась кількість населення. Чабани в 1971 році набули статус селища міського типу, до якого підпорядковано с. [[Новосілки (Києво-Святошинський район)|Новосілки]].

=== 1980-ті роки ===
У галузі економіки шість років перебудови не дали позитивних результатів<ref>У березні 1985 року, після смерті К. Черненка, Генеральним секретарем ЦК КПРС обрано М. С. Горбачова, якому належала ініціатива перебудови, що почалася під гаслом «прискорення» економічного розвитку. Але ЦК і влада на місцях залишилася в руках старих партійних структур. В Україні партійні структури очолював перший секретар ЦК КПУ В. В. Щербицький, який прийшов на зміну П. Шелесту у травні 1972 року. Перебування на посаді республіканської Компартії стало рекордним за тривалістю — 17 років! Політична діяльність В. В. Щербицького здійснювалася в період, коли змінилося шестеро генсеків. Розпочавши її в завершальні роки сталінської епохи, він пройшов через хрущовську відлигу, брежнєвську стабілізацію та застій, андроповську спробу реформ і черненківську «мертву зону», а потім, ще майже протягом п'яти років утримувався на бурхливих хвилях «горбачовської перебудови». Це унікальне явище в історії України: «феномен В. В. Щербицького».</ref>. Господарська діяльність зосередилась повністю в руках партійних органів. Була провалена «косигінська реформа», розбалансовано народне господарство. Поглибився дефіцит державного бюджету, відчутним стала незабезпеченість людей товарами та послугами, була низька зарплата, ринок товарів народного споживання розпався.

Побудова великих тваринницьких ферм і комплексів, агромістечок, укрупнення колгоспів і радгоспів, передача їм сільгосптехніки з МТС призвело до появи «неперспективних сіл», деградації селянства та масової міграції у міста. Продовжувалися «експерименти у сільському господарстві». Не минули вони Гатне і цього разу. Село знову опинилось у центрі кардинальних змін Радгосп «Тарасівський», куди входило село Гатне, було «розукрупнено». До радгоспу «Крюківщина» відійшло 250 га землі Гатного 700 га було передано Інституту землеробства ВАСГНІЛ, з них — 431 га орної землі.

До радгоспу «Чабани» відійшов сад, гуртожиток на 100 місць та ферма ВРХ високопродуктивних корів і 70,1 га землі для створення підсобного господарства (нині кооператив «Підряд»)<ref>Теж уже зліквідовано станом на 2015 рік</ref>. Ферми великої рогатої худоби було розділено і вони практично перестали існувати. Ферма Гатного, яка щоденно поставляла до міста Києва майже 6 тонн молока, була зруйнована. Кілька десятків робітників ферми залишилися безробітними.

Ось коли знову село стало не тільки неперспективним, але й дедалі без майбутнього. Більшість жителів працювала в місті, решта займалася вирощенням сільгосппродуктів на присадибних ділянках.

У ці важкі часи село залишилося без землі, воно стало залежним від інститутського керівництва та дирекції дослідного господарства «Чабани»<ref>(директор — Іван Олексійович Латушко)</ref>.

Господарство відділку перепрофілювалося на вирощення насіння нововиведених рослин<ref>(керуючий — Іван Гнатович Пшець)</ref>.

Сільська Рада разом з активістами провела значну роботу по благоустрою села, почалася масова телефонізація.

Після катастрофи на [[Чорнобильська атомна електростанція|Чорнобильській атомній електростанції]] 1986 року на базі Інституту захисту рослин розпочав роботу філіал Всесоюзного інституту радіології, де вивчається вплив радіації на рослинний світ та надається практична допомога всім потерпілим від аварії на ЧАЕС.

[[1987]] року почалася робота над технічною документацією школи<ref>Цю роботу було доручено депутату сільської і обласної Ради В. О. Жидченку.</ref>

У [[1988]] році було проведено газифікацію будинків села<ref>Кооператив по газифікації очолював Григорій Данилович Капроненко, заступник Іван Андрійович Пасацький. У газифікації села велику роль відігравав Віталій Васильович Омельчук</ref>.

Попри складнощі життя, школа працювала стабільно. При школі постійно працював консультпункт Вишневецької заочної середньої школи<ref>(завідувач — М. Й. Мурафа та Л. П. Євич)</ref>, у якому навчались понад тридцять осіб робітничої молоді.

=== 1990-ті роки ===
24 серпня 1991 року позачергова сесія Верховної Ради УРСР оголосила незалежність України. В Гатному утворилася група громадян у складі 20 осіб, яка входила до [[Народний рух України|Народного Руху України]]<ref>(групу очолив П. Г. Ляшенко)</ref>. Ця організація проіснувала два роки. Група не мала програми і була малоактивною.

Незалежність України все населення зустріло з радістю, але негаразди перехідного періоду негативно позначилися на житті села Гатне.
Більшість з тих, хто жив у селі, але працював у Києві залишилися безробітними. Перші роки самостійності не виправдали сподівань і надій гатенців. Склалися складні обставини — село після розукрупнення залишилося без землі, населення було багато, будуватися не було де, постало питання про виділення земельної площі під забудову.

У листопаді [[1991]] року почалося будівництво нової школи за кошти місцевого бюджету.

=== 2020. Децентралізація ===
З моменту створення [[Києво-Святошинський район|Києво-Святошинського району]] і до [[2020]] року Гатне входило до його складу. За офіційними даними від Гатного до Києва 4 км. По трасі Київ — Одеса від дорожнього знака, що позначає кінець населеного пункту Київ і початок населеного пункту Гатне— 100 м. Мешканці Гатного приймалися в Боярській районній лікарні (25 км), органи районного керівництва знаходилися в Києві (районна рада, БТІ, головний архітектор, тощо), у Вишневому (військкомат, фонд соціального захисту). Себто, всі органи в рамках 20-25 км.

В результаті реформи децентралізації<ref>[https://glavcom.ua/kyiv/news/na-kijivshchini-zamist-25-rayoniv-zalishitsya-shist-karta-684878.html glavcom.ua/kyiv/news/na-kijivshchini-zamist-25-rayoniv-zalishitsya-shist-karta-684878.html]</ref> у 2020 році Гатне віднесене до [[Фастівський район|Фастівського району]]. До районного центру [[Фастів]] 65 км. Найближче (по автомагістралі) місто раніше районний центр [[Васильків]], до якого 35 км. Проте, в результаті тієї ж реформи 2020 року, [[Васильківський район (Київська область)|Васильківський район]] було також ліквідовано.

== [[Російське вторгнення в Україну (2022)]] ==
3 березня 2022 року російські війська завдали потужного авіаудару по селу<ref>{{Cite web |url=https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3418915-rosijski-vijska-zavdali-potuznogo-aviaudaru-po-selu-gatne-policia.html |title=Російські війська завдали потужного авіаудару по селу Гатне — поліція |accessdate=3 березня 2022 |archive-date=3 березня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220303115207/https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3418915-rosijski-vijska-zavdali-potuznogo-aviaudaru-po-selu-gatne-policia.html }}</ref>.

15 березня 2024 року прем'єр-міністр України [[Шмигаль Денис Анатолійович|Денис Шмигаль]] повідомив, що [[Кабінет Міністрів України]] офіційно затвердив рішення щодо розміщення [[Національне військове меморіальне кладовище|Національного військового меморіального кладовища]] біля села Гатного, що прилягає до Києва. Уряд вже офіційно визначив дві ділянки у Гатненській громаді Фастівського району Київської області. Всього на створення кладовища виділено 515 млн грн<ref>[https://informator.ua/uk/memorialne-kladovishche-viyskovih-shmigal-rozpoviv-podrobici-rishennya-shchodo-yogo-rozmishchennya Меморіальне кладовище військових: Шмигаль розповів подробиці рішення щодо його розміщення. 15.03.2024, 20:20]</ref>.

== Населення ==
*  На 1989 рік населення становило 3087 осіб <ref>За даними перепису 1989 року. Фактично ця цифра на сьогодні більша вчетверо, проте  дані переписів відсутні</ref>.
* На 01.01.2024 року чисельність постійно проживаючого населення складає – 12 500 осіб <ref>[https://dream.gov.ua/ua/project/DREAM-UA-110923-F0416AE7/profile DREAM Проєкти. «Капітальний ремонт будівлі Гатнянської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів за адресою: вул. Космонавтів 1, с. Гатне Києво-Святошинського району Київської області"]. Збільшення кількості населення майже учетверо пов'язане із швидким будівництвом житлових кварталів із багатоповерхівками, серед яких Рідний, Озерний гай, Фемелі.</ref>.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|2946
|95.43%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|130
|4.21%
|-
|[[Вірменська мова|вірменська]]
|4
|0.13%
|-
|[[Білоруська мова|білоруська]]
|2
|0.06%
|-
|[[Болгарська мова|болгарська]]
|1
|0.04%
|-
|інші/не вказали
|4
|0.13%
|- class="sortbottom"
!Усього
|3087
|100%
|}

== Пам'ятки ==
* [[Церква Покрови Пресвятої Богородиці (Гатне)|Покровська церква]] (1904 рік) — початково Миколаївська, монастирська скиту Пустинно-Миколаївського монастиря, зараз [[парафія]]льна. Наразі підпорядкована [[Православна церква України|Православній церкві України]]; до 15 грудня 2018 року [[Українська православна церква Київського патріархату|Українській православній церкві Київського патріархату]].
* На вулиці Жулянській с. Гатне збудований меморіал, який жителі знають, як «Танк»<ref>На крутому схилі встановлено дійсно танк [[Т-62Б]]</ref><ref>{{Cite web |url=http://tanki.in.ua/map/140/ |title= |website= |author= |language= |accessdate=15 грудня 2015 |archive-date=22 грудня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151222111204/http://tanki.in.ua/map/140/ }}</ref>; меморіал присвячено пам'яті усіх загиблих односельчан в усіх війнах 20 століття.
* Храм Покрова Божої Матері і великомученика Артемія Антіохійського, збудований у 2011 році. Храм дерев'яний, при ньому працюють недільна школа та православна бібліотека. Наразі підпорядкований [[Українська православна церква (Московський патріархат)|Українській православній церкві (Московського Патріархату)]]<ref>{{Cite news|url=http://orthodoxia.kiev-foto.info/tserkvi/tserkvi-kiyivskoyi-oblasti/tserkva-velikomuchenika-artemiya-ta-pokrova-bogoroditsi-s-gatne/|title=Церква великомученика Артемія та Покрова Богородиці с. Гатне - Ортодоксія|date=2016-09-10|language=ru-RU|work=Ортодоксія|accessdate=2018-10-12|archiveurl=https://web.archive.org/web/20181013173657/http://orthodoxia.kiev-foto.info/tserkvi/tserkvi-kiyivskoyi-oblasti/tserkva-velikomuchenika-artemiya-ta-pokrova-bogoroditsi-s-gatne/|archivedate=2018-10-13|deadurl=yes}}</ref>[[Українська православна церква (Московський патріархат)|.]]
* У сільському парку «Народний» є меморіал захисникам Київщини, загиблим під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]], відкритий у 2012 році<ref>{{Cite web|url=http://wikimapia.org/29995331/uk/Меморіал-на-честь-захисників-Київщини|title=Меморіал на честь захисників Київщини - Wikimapia|website=wikimapia.org|language=uk|accessdate=2018-10-13|archive-date=13 жовтня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181013172523/http://wikimapia.org/29995331/uk/Меморіал-на-честь-захисників-Київщини}}</ref><ref>На всі заходи, пов'язані із цим меморіалом, приїздив [[Бойко Юрій Анатолійович (міністр)|одіозний Юрій Бойко]]. Серед мешканців села побутує думка, що зазначений меморіал спеціально розмістили між парком і храмом Московського патріархату, щоб припинити конфліктну ситуацію навколо самозахоплення московським храмом частини земель парку, що належали сільській громаді</ref>.

;У дворі сільської ради села є пам'ятники:
* [[Шевченко Тарас Григорович|Тарасу Шевченку]]
* [[Марченко Валерій Веніамінович|Валерію Марченку]] — уродженцю села, українському [[дисидент]]у-[[правозахисник]]у, літературознавцю і [[перекладач]]еві. Гранітний [[пам'ятник]] роботи скульптора Романа Захарчука відкритий [[14 жовтня]] [[2017]]. На обеліску з чорного граніту викарбувані слова американського президента Рональда Рейгана: «Його життя назавжди лишиться прикладом для всіх тих, кого глибоко хвилюють права українського народу»<ref>{{cite web | url = http://www.istpravda.com.ua/short/2017/10/17/150926/ | title = Валерій Марченко удостоївся пам'ятника, а його суддя — ордена. | publisher = Історична правда  author = | date = 2017-10-17 | accessdate =  | language =  | archive-date = 23 жовтня 2017 | archive-url = https://web.archive.org/web/20171023120146/http://www.istpravda.com.ua/short/2017/10/17/150926/ }}</ref>.

== Підприємства, що працюють ==
* 2005 рік — запуск [[В. М.|виробничого комплексу «Патрон]]<nowiki/>» у с. Гатне Київської області, відкриття власної лабораторії контролю якості та напрямку розробок і досліджень.

== Освіта ==
* У Гатному ще у [[1780]] році при общинній церкві Покрови Пресвятої Богородиці працювала церковнопарафіяльна школа (з Літопису Софійського собору № 372), але подальша історія стану освіти в селі в архівних матеріалах не прослідковується аж до [[1861]] року, коли настоятель місцевої парафії священник о. Євстафій Іоаннович Василевський, котрий служив у Гатному понад чотири десятиліття, відновив роботу школи. Школа не мала навіть окремого приміщення і заняття в 60 — роках XIX століття проходили в помешканнях селян<ref>ОСВІТА КИЄВО-СВЯТОШИНСЬКОГО РАЙОНУ: МИНУЛЕ ТА СЬОГОДЕННЯ</ref>.
* Навесні [[1921]] року через недогляд згоріла школа, що змусило під навчальний заклад переобладнати монастирську церкву<ref>Учнів навчали брат і сестра — Борис Вікентійович і Лариса Вікентіївна Богданови. Борис Вікентійович та Лариса Вікентіївна були активними організаторами культосвітніх заходів на селі: сприяли створенню хати–читальні, а згодом і клубу; залучали молодь до участі у художній самодіяльності та ліквідації неписьменності серед односельців</ref>.
* У передвоєнні роки діти Гатнянської семирічної школи навчалися у трьох пристосованих приміщеннях, віддалених одне від одного на 250—800 метрів. Перед війною із цегли церкви, зруйнованої у [[1938]] році, збудували нове приміщення школи.
* За німецької окупації школа була зруйнована. Одразу після звільнення села від [[фашист]]ів були збиті з дощок навіси, столи, лавки, у яких відновлено навчання дітей, паралельно розпочалося будівництво школи.
* Після відвоювання села радянською армією 7 листопада 1943 року педагоги на чолі з завідувачкою початкової школи Валовненко Галиною Євтухівною залучали дітей до навчання.
* У березні [[1945]] року директором Гатнянської школи було призначено фронтовика [[Герасименко Михайло Григорович|Герасименка Михайла Григоровича]]. Разом з учителями він доклав багато зусиль до підготовки школи до нового навчального року: на період будівництва нової школи обладнано класні кімнати в шести селянських хатах.
* У [[1952]]-[[1953]] роках було капітально відбудовано зруйновану під час війни школу, і вже новий 1953—1954 навчальний рік розпочався у двоповерховій школі<ref>Нині у приміщенні міститься сільська рада та клуб</ref>
* У [[1954]] році Гатнянська семирічна школа була реорганізована у середню школу, у якій навчалося понад 542 учні з Гатного і сусідніх сіл ([[Крюківщина]], [[Чабани (смт)|Чабани]], [[Хотів]], [[Юрівка (Києво-Святошинський район)|Юріївка]]).
* У [[1991]] році розпочалося будівництво нової Гатнянської школи, яке завершилося у [[1995]] році<ref>{{Cite web |url=http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ |title=Гатненська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів: Історія |website=gatne-school.edukit.kiev.ua |accessdate=16 грудня 2015 |archive-date=19 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170519233422/http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ }}</ref>.

== Видатні люди ==
* [[Герасименко Михайло Григорович]] — колишній вчитель<ref>{{Cite web |url=http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ |title=Гатнянської середньої школи |accessdate=16 грудня 2015 |archive-date=19 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170519233422/http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ }}</ref>, написав книгу про історію села Гатного.
* [[Кірієнко Олександр Вікторович]] (1997—2017) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.
* [[Марченко Михайло Іванович]] — український історик, автор численних праць з історії України доби середньовіччя, перший радянський [[Ректори Львівського університету|ректор Львівського університету]].
* [[Марченко Валерій Веніамінович]] — онук Михайла Марченка, український [[дисидент]]-правозахисник, [[літературознавець]] і [[перекладач]], похований у Гатному.
* [[Марченко Ніна Михайлівна]] — мати Валерія Марченка, кандидат педагогічних наук, викладач, похована поруч із сином у Гатному.
* [[Новицький Олекса Миколайович]] — український радянський поет, перекладач, заслужений працівник культури Грузинської РСР, член Спілки письменників України, колишній вчитель Гатнянської середньої школи.{{джерело}}

== Засоби масової інформації ==
* «Рідне Гатне» — газета громади села Гатне, яка виходить з [[листопад]]а [[2010]] року. Наклад — 2000 примірників. Засновник та видавець: ТОВ «Медіа Бренд».

== Галерея ==
<gallery columns="4" class="center" style="center">
Файл:Гатне 20180325 ВМ Офіс.jpg|Фасад підприємства компанії ВМ - Витратні матеріали - ТМ Патрон
Файл:Гатне 20180325 Олтар 52.jpg|[[Іконостас]] церкви Покрови Пресвятої Богородиці (ПЦУ)
Файл:Гатне ПокровськаЦерква УПЦ КП 20180408 015316.jpg|У Великодню ніч
Файл:Гатне Став 01 20180407 01.jpg|Став в селі. Вигляд на новобудови ІнтерГалБуда і хатку [[Лебідь|лебедів]]
Файл:Гатне Став 01 20180407 02.jpg|Праворуч від дамби
Файл:Гатне Стави 20180409 120159.jpg|Перший став від смт Чабани (на 09.04.2018; зараз масив забудований). Молоді лебеді
Файл:Заказник ландшафтний Озерне 01.jpg|Заказник ландшафтний Озерне на околиці Гатного
Файл:Озерне (заказник) 01.jpg|Озерне (заказник) на околиці Гатного
Файл:Гатне Київська 2В.jpg|Гіпермаркет "МегаМаркет"
Файл:Інноваційна школа, с. Гатне.jpg|Інноваційна школа
Файл:Братська могила воїнів Радянської Армії, які загинули в роки Великої Вітчизняної війни, село Гатне.jpg|Братська могила солдат Радянської Армії, які загинули в роки Другої світової війни
Файл:Гатненский сельский совет.jpg|Сільська рада
Файл:Гатное мемориал в Народном парке.jpg|Меморіал захисникам Київщини в Народному парку
Файл:Гатное храм Покрова Богоматери.jpg|Храм Покрови Божої Матері і великомученика Артемія Антіохійського
Файл:Гатное памятник на братской могиле.jpg|Пам'ятник на братській могилі загиблих в 1941-1943 р.р.
Файл:Гатное бюст Шевченко.jpg|Погруддя Т.Г. Шевченка
Файл:Гатное бюст В. В. Марченко.jpg|Погруддя В.В. Марченка
Файл:Гатное памятная плита о нахождении скелета мамонта.jpg|Пам'ятна плита на місці, де у [[1949]] р. був знайдений кістяк [[Мамут|мамута]]
</gallery>

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Київська область)]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
{{commonscat|Gatne|Гатне}}
* [https://rada.info/rada/04358508/ Гатне на сайті Верховної ради України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200710180746/https://rada.info/rada/04358508/ |date=10 липня 2020 }}
* [https://web.archive.org/web/20120205185904/http://www.rada.gov.ua/zakon/new/ADM/zmistko.html Адміністративно-територіальний устрій Київської області]
* Герасименко М Г. Гатне Києво-Святошинського району Київської області. Люди і події. / М. Г. Герасименко. — Київ-ІРМА-Прес, 2000.
* [https://web.archive.org/web/20181013173657/http://orthodoxia.kiev-foto.info/tserkvi/tserkvi-kiyivskoyi-oblasti/tserkva-velikomuchenika-artemiya-ta-pokrova-bogoroditsi-s-gatne/ Храм Покрова Божої Матері і великомученика Артемія Антіохійського на ресурсі «Ортодоксія»]

== Посилання ==
* [http://gatne.rada.org.ua/ Офіційний сайт Гатненськорї сільської ради] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170902010113/http://gatne.rada.org.ua/ |date=2 вересня 2017 }}
* [https://gatne.online/ Новий офіційний сайт Гатненської сільської ради з 22.01.2021] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210521124705/https://gatne.online/ |date=21 травня 2021 }}
* [http://cerkva-gatne.at.ua/ Сайт церкви УПЦ-КП села Гатне] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170116035716/http://cerkva-gatne.at.ua/ |date=16 січня 2017 }}
* [https://gatne.info/ Гатне Інфо — про суспільно-політичне життя села] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170902005407/https://gatne.info/ |date=2 вересня 2017 }}
* [http://umka2007.at.ua/ ДНЗ «Умка» с. Гатного] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170219131229/http://umka2007.at.ua/ |date=19 лютого 2017 }}
* [http://religions.unian.ua/orthodoxy/289760-konflikt-na-kievschine-svyato-pokrovskiy-hram-sela-gatnoe-kak-epitsentr-protivostoyaniya.html religions.unian.ua/orthodoxy/289760-konflikt-na-kievschine-svyato-pokrovskiy-hram-sela-gatnoe-kak-epitsentr-protivostoyaniya.html] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304185416/http://religions.unian.ua/orthodoxy/289760-konflikt-na-kievschine-svyato-pokrovskiy-hram-sela-gatnoe-kak-epitsentr-protivostoyaniya.html |date=4 березня 2016 }} — про конфлікт навколо новозбудованого храму УПЦ-МП в с. Гатне
* [http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ Сайт Гатнянської загальноосвітньої школи] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170519233422/http://gatne-school.edukit.kiev.ua/informaciya_pro_zaklad/istoriya/ |date=19 травня 2017 }}
* [http://wikimapia.org/29995331/uk/Меморіал-на-честь-захисників-Київщини Меморіал захисників Київщини, загиблих під час німецько-радянської війни на ресурсі Wikimapia] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181013172523/http://wikimapia.org/29995331/uk/Меморіал-на-честь-захисників-Київщини |date=13 жовтня 2018 }}
{{Гатненська сільська громада}}
[[Категорія:Села Київської області]]

title: село Гатне

Герб: Прапор

Область: Київська область

Район: Фастівський район

Тер. громада: Гатненська сільська громада

Облікова картка: Гатне

title: Основні дані

Площа: 7 км²

Густота населення: 1072 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: Гатнянка

Найближча залізнична станція: Вишневе (4,7 км) · Найближча станція Київського метрополітену — Теремки (4 км)

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Гатне

title: Мапа

Мапа: Гатне у Вікісховищі