text:
# Альфред фон Губіцкі
Альфред Ріттер фон Губіцкі (нім. Alfred Ritter von Hubicki; 5 лютого 1887, Фрідріхсдорф — 14 липня 1971, Відень) — австрійський і німецький офіцер, доктор права, генерал танкових військ вермахту. Кавалер Лицарського хреста Залізного хреста.

## Біографія
З 1905 року навчався в артилерійському кадетському училищі у Відні, потім служив у 4-му дивізіоні артилерійського полку Австро-Угорської армії, з 1909 року — в 7-у артилерійському дивізіоні в місті Арад. В 1911 році вступив у Військову академію у Відні. В 1914 році прийнятий на службу в Генштаб. Учасник Першої світової війни, командував підрозділом альпійських стрільців на Італійському фронті. Після війни продовжив службу в австрійській армії, паралельно навчався у Віденському університеті. В 1935 році призначений в Генеральну інспекцію Міністерства оборони.
З 1936 року — командир швидкої (моторизованої) дивізії, яка, після аншлюсу 1 квітня 1938 року увійшла до складу вермахту і була перейменована у 4-ту легку дивізію (з 3 січня 1940 року — 9-та танкова дивізія), проте Губіцкі залишався її командиром. Учасник Польської, Французької і Балканської кампаній, а також Німецько-радянської війни. 15 квітня 1942 року відправлений у резерв. 31 липня 1942 року очолив генеральне командування Шельде, згодом перетворене на 89-й армійський корпус. Командував корпусом до 17 грудня 1942 і з 30 квітня по 1 червня 1943 року, після чого очолив штаб поповнення «Центр», в липні — 2-й спеціальний штаб ОКГ, в грудні 1943 року — німецьку військову місію в Словаччині. В жовтні 1944 року знову переведений в резерв. 31 березня 1945 року звільнений у відставку.

## Звання
- Лейтенант (1907)
- Гауптман (1915)
- Генерал-майор (24 грудня 1935)
- Генерал-лейтенант (1 серпня 1940)
- Генерал танкових військ (1 жовтня 1942)

## Нагороди
- Ювілейний хрест (1908)
- Бронзова і срібна медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) з мечами
- Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) 3-го класу з військовою відзнакою і мечами — нагороджений двічі.
- Орден Залізної Корони 3-го класу з військовою відзнакою і мечами
- Військовий Хрест Карла
- Орден Вюртемберзької корони, лицарський хрест з мечами
- Пам'ятна військова медаль (Австрія) з мечами
- Почесний знак «За заслуги перед Австрійською Республікою»
  - золотий знак
  - золотий почесний знак
- Хрест «За вислугу років» (Австрія) 2-го класу для офіцерів (25 років)
- Почесний хрест ветерана війни з мечами
- Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
- Залізний хрест
  - 2-го класу (18 вересня 1939)
  - 1-го класу (23 вересня 1939)
- Лицарський хрест Залізного хреста (20 квітня 1941) — за заслуги під час Балканської кампанії.
- Німецький хрест в золоті (22 квітня 1942)
- Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» (9 вересня 1942)

title: Альфред фон Губіцкі

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені = {{lang-de|Alfred Ritter von Hubicki}}
|зображення = Alfred Ritter von Hubicki.png
|підпис =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = {{Ранг|країна=3 Рейх|звання=Генерал|рід=танкових}}
|партія =
|нагороди = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Лицарський хрест Залізного хреста}}{{!!}}{{Залізний хрест 1-го класу 1939}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу 1939}}
{{!}}-
{{!}}{{Ювілейний хрест}}{{!!}}{{Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)}}{{!!}}{{Медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)}}
{{!}}-
{{!}}{{Орден Залізної Корони 3 ступеня (Австрія)}}{{!!}}{{Військовий Хрест Карла (Австро-Угорщина)}}{{!!}}{{Лицарський хрест ордена Корони (Вюртемберг)}}
{{!}}-
{{!}}{{Пам'ятна військова медаль (Австрія)}}{{!!}}{{Золотий почесний знак «За заслуги перед Австрійською Республікою»}}{{!!}}{{Золотий знак «За заслуги перед Австрійською Республікою»}}
{{!}}-
{{!}}{{Хрест «За вислугу років» (Австрія)}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 1-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 2-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 3-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Золотий німецький хрест}}{{!!}}{{Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»}}
{{!)}}
}}
'''Альфред Ріттер фон Губіцкі''' ({{lang-de|Alfred Ritter von Hubicki}}; [[5 лютого]] [[1887]], [[Кольчино|Фрідріхсдорф]] — [[14 липня]] [[1971]], [[Відень]]) — австрійський і німецький офіцер, доктор права, [[генерал танкових військ]] [[вермахт]]у. Кавалер [[Лицарський хрест Залізного хреста|Лицарського хреста Залізного хреста]].

== Біографія ==
З 1905 року навчався в артилерійському кадетському училищі у Відні, потім служив у 4-му дивізіоні артилерійського полку Австро-Угорської армії, з 1909 року — в 7-у артилерійському дивізіоні в місті [[Арад]]. В 1911 році вступив у Військову академію у Відні. В 1914 році прийнятий на службу в Генштаб. Учасник [[Перша світова війна|Першої світової війни]], командував підрозділом альпійських стрільців на [[Італійський фронт Першої світової війни|Італійському фронті]]. Після війни продовжив службу в австрійській армії, паралельно навчався у [[Віденський університет|Віденському університеті]]. В 1935 році призначений в Генеральну інспекцію Міністерства оборони.
[[Файл:Bundesarchiv Bild 101I-187-0203-28A, Russland, Besprechung von Offizieren.jpg|міні|праворуч|300пкс|Губіцкі (другий ліворуч) і [[Ганс-Горст фон Некер]] (другий праворуч) із штабними офіцерами ([[Львів]], липень 1941)]]
З 1936 року — командир швидкої (моторизованої) дивізії, яка, після [[аншлюс]]у 1 квітня 1938 року увійшла до складу вермахту і була перейменована у [[4-та легка дивізія (Третій Рейх)|4-ту легку дивізію]] (з 3 січня 1940 року — [[9-та танкова дивізія (Третій Рейх)|9-та танкова дивізія]]), проте Губіцкі залишався її командиром. Учасник [[Польська кампанія (1939)|Польської]], [[Французька кампанія (1940)|Французької]] і [[Балканська кампанія (Друга світова війна)|Балканської]] кампаній, а також [[Німецько-радянська війна|Німецько-радянської війни]]. 15 квітня 1942 року відправлений у резерв. 31 липня 1942 року очолив генеральне командування Шельде, згодом перетворене на [[89-й армійський корпус (Третій Рейх)|89-й армійський корпус]]. Командував корпусом до 17 грудня 1942 і з 30 квітня по 1 червня 1943 року, після чого очолив штаб поповнення «Центр», в липні — 2-й спеціальний штаб [[ОКГ]], в грудні 1943 року — німецьку військову місію в Словаччині. В жовтні 1944 року знову переведений в резерв. 31 березня 1945 року звільнений у відставку.

== Звання ==

* [[Лейтенант]] (1907)
* [[Гауптман (звання)|Гауптман]] (1915)
* [[Генерал-майор]] (24 грудня 1935)
* [[Генерал-лейтенант]] (1 серпня 1940)
* [[Генерал танкових військ]] (1 жовтня 1942)

== Нагороди ==

* [[Ювілейний хрест]] (1908)
* Бронзова і срібна [[медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)]] з мечами
* [[Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)]] 3-го класу з військовою відзнакою і мечами — нагороджений двічі.
* [[Орден Залізної Корони]] 3-го класу з військовою відзнакою і мечами
* [[Військовий Хрест Карла]]
* [[Орден Вюртемберзької корони]], лицарський хрест з мечами
* [[Пам'ятна військова медаль (Австрія)]] з мечами
* [[Почесний знак «За заслуги перед Австрійською Республікою»]]
** золотий знак
** золотий почесний знак
* [[Хрест «За вислугу років» (Австрія)]] 2-го класу для офіцерів (25 років)
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами
* [[Медаль «За вислугу років у Вермахті»]] 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]]
** 2-го класу (18 вересня 1939)
** 1-го класу (23 вересня 1939)
* [[Лицарський хрест Залізного хреста]] (20 квітня 1941) — за заслуги під час Балканської кампанії.
* [[Німецький хрест]] в золоті (22 квітня 1942)
* [[Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»]] (9 вересня 1942)

== Література ==

* Theodor von Zeynek, Peter Broucek (Hrsg.): Ein Offizier im Generalstabskorps erinnert sich, Böhlau Verlag, Wien/Köln/Weimar 2009, ISBN 978-3-205-78149-3, S. 274.
* [[Файт Шерцер|Veit Scherzer]]: ''Ritterkreuzträger 1939—1945. Die Inhaber des Eisernen Kreuzes von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündete Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchivs.'' 2. Auflage. Scherzers Militaer-Verlag, Ranis/Jena 2007, ISBN 978-3-938845-17-2, S. 407.

== Посилання ==

* [https://www.webcitation.org/query?url=http%3A%2F%2Fwww.geocities.com%2F%257Eorion47%2FWEHRMACHT%2FHEER%2FGeneral%2FHUBICKI_ALFRED.html&date=2010-02-20 Біографія.]
* [https://forum.axishistory.com/viewtopic.php?f=5&t=33906&p=1901734&hilit=Josef+Wächter#p1901734 Звання і нагороди.]

== Примітки ==
{{DEFAULTSORT:Губіцкі Альфред фон}}
[[Категорія:Австро-Угорські військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Німеччини]]

title: нім. Alfred Ritter von Hubicki

Народився: 5 лютого 1887 · Кольчино, Мукачівський район, Закарпатська область, СРСР

Помер: 14 липня 1971 (84 роки) · Відень, Австрія

Країна: Австрія

Діяльність: військовослужбовець

Alma mater: Віденський університет

Науковий ступінь: доктор права

Учасник: Перша світова війна, Друга світова війна і Military occupation of the Slovak Republicd

Військове звання: Генерал танкових військ

Нагороди: | Лицарський хрест Залізного хреста | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | Ювілейний хрест | Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) | Медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) | | Орден Залізної Корони 3 ступеня | Військовий хрест Карла (Австро-Угорщина) | Лицарський хрест ордена Корони (Вюртемберг) | | Пам'ятна військова медаль (Австрія) | Золотий почесний знак «За заслуги перед Австрійською Республікою» | Золотий знак «За заслуги перед Австрійською Республікою» | | Хрест «За вислугу років» (Австрія) | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу | | Золотий німецький хрест | Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» | |

title: Військове звання

Лицарський хрест Залізного хреста: Залізний хрест 1-го класу · Залізний хрест 2-го класу

Ювілейний хрест: Хрест «За військові заслуги» (Австро-Угорщина) · Медаль «За військові заслуги» (Австро-Угорщина)

Орден Залізної Корони 3 ступеня: Військовий хрест Карла (Австро-Угорщина) · Лицарський хрест ордена Корони (Вюртемберг)

Пам'ятна військова медаль (Австрія): Золотий почесний знак «За заслуги перед Австрійською Республікою» · Золотий знак «За заслуги перед Австрійською Республікою»

Хрест «За вислугу років» (Австрія): Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) · Медаль «За вислугу років у Вермахті»

Медаль «За вислугу років у Вермахті»: Медаль «За вислугу років у Вермахті» · Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу


text:
# Васмак (Тафреш)
Васмак (перс. وسمق) — село в Ірані, у дегестані Рудбар, у Центральному бахші, шагрестані Тафреш остану Марказі. За даними перепису 2006 року, його населення становило 175 осіб, що проживали у складі 49 сімей.

## Клімат
Середня річна температура становить 13,54 °C, середня максимальна – 32,28 °C, а середня мінімальна – -9,32 °C. Середня річна кількість опадів – 272 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 8,18             | 10,26            | 15,74            | 22,40            | 26,74            | 31,70            | 32,28            | 31,34            | 27,23            | 21,60            | 14,87            | 8,76             |                  |
| Середня температура, °C                       | −0,57            | 1,51             | 6,98             | 13,64            | 17,98            | 22,96            | 26,25            | 25,31            | 21,22            | 15,58            | 8,85             | 2,75             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | −9,32            | −7,24            | −1,78            | 4,88             | 9,24             | 14,21            | 20,24            | 19,30            | 15,20            | 9,56             | 2,82             | −3,27            |                  |
| Норма опадів, мм                              | 39               | 36               | 48               | 37               | 30               | 5                | 1                | 1                | 0                | 12               | 24               | 39               |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 2.10             | 2.06             | 3.20             | 3.34             | 2.88             | 2.66             | 2.84             | 2.62             | 2.33             | 2.28             | 1.96             | 1.47             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 8684             | 11811            | 14355            | 17946            | 22012            | 26582            | 25931            | 23770            | 20373            | 14883            | 10701            | 8656             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

wikiname: ukwiki

title: Васмак (Тафреш)

in_language: uk

wikitext:
{{Infobox Settlement
  |official_name          = Васмак
  |native_name            = وسمق
  |image_skyline          =
  |map_caption            =
  |pushpin_map            = Іран
  |latd = 34 | latm = 54 | lats = 42.84 | latNS = N
  |longd = 49 | longm = 35 | longs = 0.96 | longEW = E
  |coor_footnotes = {{coord|34.9119|49.5836|format=dms|display=title}}
  |subdivision_type       = Країна
  |subdivision_name       = [[Іран]]
  |subdivision_type1      = [[Остани Ірану|Остан]]
  |subdivision_name1      = [[Марказі]]
  |subdivision_type2      = [[Шагрестани Ірану|Шагрестан]]
  |subdivision_name2      = [[Тафреш (шагрестан)|Тафреш]]
  |subdivision_type3      = [[Бахш]]
  |subdivision_name3      = [[Центральний (бахш, шагрестан Тафреш)|Центральний]]
  |subdivision_type4      = [[Дегестан]]
  |subdivision_name4      = [[Рудбар (дегестан, остан Марказі)|Рудбар]]
  |leader_title           =
  |leader_name            =
  |established_title      =
  |established_date       =
  |area_magnitude         =
  |area_metro_km2         =
  |area_metro_sq_mi       =
  |area_land_km2          =
  |area_land_sq_mi        =
  |area_water_km2         =
  |area_water_sq_mi       =
  |area_water_percent     =
  |area_total_km2         =
  |area_total_sq_mi       =
  |population_as_of       = 2006
  |population_total       = 175
  |population_footnotes = <ref name="census2006"/>
  |timezone               = IRST
  |utc_offset             = +3:30
  |timezone_DST           = IRST
  |utc_offset_DST         = +4:30
  |website                =
  |postal_code            =
  |postal_code_type       = Поштовий індекс
  |elevation_m            =
  |footnotes              =
}}
'''Васмак''' ({{lang-fa|وسمق}}) — село в [[Іран]]і, у дегестані [[Рудбар (дегестан, остан Марказі)|Рудбар]], у [[Центральний (бахш, шагрестан Тафреш)|Центральному]] бахші, шагрестані [[Тафреш (шагрестан)|Тафреш]] остану [[Марказі]]. За даними перепису 2006 року, його населення становило 175 осіб, що проживали у складі 49 сімей<ref name="census2006">[https://web.archive.org/web/20110920084728/http://www.amar.org.ir/DesktopModules/FTPManager/upload/upload2360/newjkh/newjkh/00.xls Перепис населення Ірану 2006]</ref>.

== Клімат ==
Середня річна температура становить 13,54 °C, середня максимальна – 32,28 °C, а середня мінімальна – -9,32 °C. Середня річна кількість опадів – 272 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas.|authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology.|accessdate=3 червня 2022|archive-date=12 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220312224814/https://www.worldclim.org/}}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=-0.57           | Січ_сер_опади=39
| Лют_сер=1.51           | Лют_сер_опади=36
| Бер_сер=6.98           | Бер_сер_опади=48
| Кві_сер=13.64           | Кві_сер_опади=37
| Тра_сер=17.98           | Тра_сер_опади=30
| Чер_сер=22.96           | Чер_сер_опади=5
| Лип_сер=26.25           | Лип_сер_опади=1
| Сер_сер=25.31           | Сер_сер_опади=1
| Вер_сер=21.22           | Вер_сер_опади=0
| Жов_сер=15.58           | Жов_сер_опади=12
| Лис_сер=8.85           | Лис_сер_опади=24
| Гру_сер=2.75           | Гру_сер_опади=39

| Січ_сер_мін= -9.32       | Січ_сер_макс= 8.18
| Лют_сер_мін= -7.24       | Лют_сер_макс= 10.26
| Бер_сер_мін= -1.78       | Бер_сер_макс= 15.74
| Кві_сер_мін= 4.88       | Кві_сер_макс= 22.40
| Тра_сер_мін= 9.24       | Тра_сер_макс= 26.74
| Чер_сер_мін= 14.21       | Чер_сер_макс= 31.70
| Лип_сер_мін= 20.24       | Лип_сер_макс= 32.28
| Сер_сер_мін= 19.30       | Сер_сер_макс= 31.34
| Вер_сер_мін= 15.20       | Вер_сер_макс= 27.23
| Жов_сер_мін= 9.56       | Жов_сер_макс= 21.60
| Лис_сер_мін= 2.82       | Лис_сер_макс= 14.87
| Гру_сер_мін= -3.27       | Гру_сер_макс= 8.76

|Січ_вітер = 2.10	|Січ_рад = 8684
|Лют_вітер = 2.06	|Лют_рад = 11811
|Бер_вітер = 3.20	|Бер_рад = 14355
|Кві_вітер = 3.34	|Кві_рад = 17946
|Тра_вітер = 2.88	|Тра_рад = 22012
|Чер_вітер = 2.66	|Чер_рад = 26582
|Лип_вітер = 2.84	|Лип_рад = 25931
|Сер_вітер = 2.62	|Сер_рад = 23770
|Вер_вітер = 2.33	|Вер_рад = 20373
|Жов_вітер = 2.28	|Жов_рад = 14883
|Лис_вітер = 1.96	|Лис_рад = 10701
|Гру_вітер = 1.47	|Гру_рад = 8656
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Остан Марказі}}

{{Iran-geo-stub}}

{{Портали|Іран|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти шагрестану Тафреш]]

title: Координати34°54′43″ пн. ш. 49°35′01″ сх. д. / 34.9119° пн. ш. 49.5836° сх. д.: 34°54′42.84″ пн. ш. 49°35′0.96″ сх. д. / 34.9119000° пн. ш. 49.5836000° сх. д.

Країна: Іран

Остан: Марказі

Шагрестан: Тафреш

Бахш: Центральний

Дегестан: Рудбар

Населення (2006)

Часовий пояс: IRST (UTC+3:30)

- Літній час: IRST (UTC+4:30)


text:
# Томас Петру
Томас Петру - американська знаменитість в Інтернеті та підприємець, відомий своїми каналами TikTok та YouTube. Петру є засновником The Hype House, групи творців Інтернет-контенту та особняка в голлівудсько-іспанському стилі, в якому вони проживають разом.   Томас також недовго проживав у будинку "Команди 10", перш ніж був звільнений з невідомих причин у серпні 2019 року.  Станом на грудень 2020 року Петру зібрав понад 1,90 мільйона підписників на YouTube  та 7,9 мільйона підписників на TikTok.

## Кар'єра
Томас Петру з'явився у YouTube в 2015 році. В травні 2019 року приєднався до "Команди 10", перш ніж оголосив, що його було звільнено через три місяці "без причини".   Через сім місяців після закінчення роботи в "Команді 10" він заснував The Hype House, колектив творців, які живуть у великому будинку в Лос-Анджелесі та створюють контент разом з Алексом Уорреном, Кувром Енноном, Дейзі Кіч та Чейзом Хадсоном. .  У березні 2020 року Дейзі Кіч покинула The Hype House і заявила, що відчуває, ніби з нею не рахуються при ухваленні важливих рішень щодо групи, перш ніж подати до суду на Петру та іншого члена-засновника Хадсона.   У травні 2020 року виникла суперечка між Брайс Холом, членом іншого колективу творців Інтернет-контенту під назвою Sway House, та Петру.  Холл звинуватив Петру у крадіжці грошей у членів The Hype House і поганому поводженні з його особистими фінансовими ресурсами.   Після того, як Петру надіслав повідомлення Холу, пропонуючи їм вирішити свої проблеми в подкасті Хола, Холл оприлюднив скріншот цих повідомлень. У відповідь Петру розмістив більше їхніх онлайн-взаємодій, щоб надати контекст ситуації.

title: Томас Петру

wikitext:
{{Infobox person
|name = Thomas Petrou
|birth_date =
|occupation = {{flatlist|
* [[Internet celebrity|TikToker]]
* [[YouTuber]]}}
|years_active = 2015–present
|known_for = [[TikTok]] and [[YouTube]] channels
}}

'''Томас Петру''' - американська [[Інфлуенсер|знаменитість в Інтернеті]] та [[Підприємництво|підприємець]], відомий своїми каналами TikTok та YouTube. Петру є засновником The Hype House, групи творців Інтернет-контенту та особняка в голлівудсько-іспанському стилі, в якому вони проживають разом. <ref>{{Cite news|last=Lorenz|first=Taylor|date=2020-05-21|title=Hype House and the Los Angeles TikTok Mansion Gold Rush|language=en-US|work=The New York Times|url=https://www.nytimes.com/2020/01/03/style/hype-house-los-angeles-tik-tok.html|accessdate=2020-10-29|issn=0362-4331|archive-date=1 квітня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200401131538/https://www.nytimes.com/2020/01/03/style/hype-house-los-angeles-tik-tok.html}}</ref> <ref>{{Cite news|last=Lorenz|first=Taylor|date=2020-08-06|title=Why Influencers Won’t Stop Partying Anytime Soon|language=en-US|work=The New York Times|url=https://www.nytimes.com/2020/08/06/style/influencer-parties-jake-paul-tana-mongeau-thomas-petrou-hype-house.html|accessdate=2020-12-30|issn=0362-4331|archive-date=1 березня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210301060812/https://www.nytimes.com/2020/08/06/style/influencer-parties-jake-paul-tana-mongeau-thomas-petrou-hype-house.html}}</ref> Томас також недовго проживав у будинку "Команди 10", перш ніж був звільнений з невідомих причин у серпні 2019 року. <ref name="Vacco-Bolaños">{{Cite web|last=Vacco-Bolaños|first=Jessica|title=We Need To Talk About Thomas Petrou & Why He Was Fired From Team 10|url=https://www.elitedaily.com/p/why-was-thomas-petrou-fired-from-team-10-the-reason-is-kind-of-mysterious-22844029|accessdate=2020-10-29|website=Elite Daily|language=en|archive-date=15 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210415121109/https://www.elitedaily.com/p/why-was-thomas-petrou-fired-from-team-10-the-reason-is-kind-of-mysterious-22844029}}</ref> Станом на грудень 2020 року Петру зібрав понад 1,90 мільйона підписників на YouTube <ref>{{Cite web|title=Thomas Petrou's YouTube Stats (Summary Profile) - Social Blade Stats|url=https://socialblade.com/youtube/c/petroutv/monthly|accessdate=2020-10-29|website=socialblade.com|archive-date=1 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201101183543/https://socialblade.com/youtube/c/petroutv/monthly}}</ref> та 7,9 мільйона підписників на TikTok. <ref>{{Cite web|title=petroutv TikTok Stats Summary Profile (Social Blade TikTok Statistics)|url=https://socialblade.com/tiktok/user/petroutv|accessdate=2020-10-29|website=socialblade.com|archive-date=4 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201104232809/https://socialblade.com/tiktok/user/petroutv}}</ref>

== Кар'єра ==
Томас Петру з'явився у YouTube в 2015 році. В травні 2019 року приєднався до "Команди 10", перш ніж оголосив, що його було звільнено через три місяці "без причини". <ref name="Vacco-Bolaños" /> <ref>{{Cite web|last=Twersky|first=Carolyn|date=2020-03-31|title=Everything You Need to Know About TikTok Star Thomas Petrou|url=https://www.seventeen.com/celebrity/a31996322/who-is-thomas-petrou/|accessdate=2020-10-29|website=Seventeen|language=en-US|archive-date=10 лютого 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210210002840/https://www.seventeen.com/celebrity/a31996322/who-is-thomas-petrou/}}</ref> Через сім місяців після закінчення роботи в "Команді 10" він заснував The Hype House, колектив творців, які живуть у великому будинку в Лос-Анджелесі та створюють контент разом з Алексом Уорреном, Кувром Енноном, Дейзі Кіч та Чейзом Хадсоном. . <ref>{{Cite web|last=Lustig|first=Hanna|title=A power struggle and trademark dispute are rocking TikTok's Hype House as the influencer collective finds fame and fortune|url=https://www.insider.com/tiktok-hype-house-facing-power-struggle-legal-dispute-2020-3|accessdate=2020-10-29|website=Insider}}</ref> У березні 2020 року Дейзі Кіч покинула The Hype House і заявила, що відчуває, ніби з нею не рахуються при ухваленні важливих рішень щодо групи, перш ніж подати до суду на Петру та іншого члена-засновника Хадсона. <ref>{{Cite web|last=Twersky|first=Carolyn|date=2020-03-31|title=Everything to Know About the Newest TikTok House The Clubhouse|url=https://www.seventeen.com/celebrity/a31993118/tiktok-clubhouse-facts/|accessdate=2020-10-29|website=Seventeen|language=en-US|archive-date=30 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210130221930/https://www.seventeen.com/celebrity/a31993118/tiktok-clubhouse-facts/}}</ref> <ref>{{Cite web|last=Twersky|first=Carolyn|date=2020-03-30|title=Daisy Keech Just Opened Up About All of the Hype House Drama Between Her and Thomas Petrou|url=https://www.seventeen.com/celebrity/a31981927/daisy-keech-hype-house-drama-thomas-petrou/|accessdate=2020-10-29|website=Seventeen|language=en-US|archive-date=26 січня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210126033243/https://www.seventeen.com/celebrity/a31981927/daisy-keech-hype-house-drama-thomas-petrou/}}</ref> У травні 2020 року виникла суперечка між Брайс Холом, членом іншого колективу творців Інтернет-контенту під назвою Sway House, та Петру. <ref>{{Cite web|last=Harris|first=Margot|title=Influencer Bryce Hall challenged Hype House's Thomas Petrou to a $500,000 boxing match to settle their feud|url=https://www.insider.com/bryce-hall-thomas-petrou-boxing-sway-hype-house-match-triller-2020-8|accessdate=2020-12-30|website=Insider}}</ref> Холл звинуватив Петру у крадіжці грошей у членів The Hype House і поганому поводженні з його особистими фінансовими ресурсами. <ref name=":0">{{Cite web|title=The Bryce Hall and Thomas Petrou Beef Reached Another Boiling Point|url=https://www.distractify.com/p/bryce-hall-and-thomas-petrou-beef|accessdate=2020-10-29|website=Distractify|language=en|archive-date=29 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201129052049/https://www.distractify.com/p/bryce-hall-and-thomas-petrou-beef}}</ref> <ref name=":1">{{Cite web|date=2020-10-23|title=Bryce Hall exposes Thomas Petrou for trying to start "fake beef" in DMs|url=https://www.dexerto.com/entertainment/bryce-hall-exposes-thomas-petrou-for-trying-to-start-fake-beef-in-dms-1437855/|accessdate=2020-10-29|website=Dexerto|language=en|archive-date=5 грудня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201205214917/https://www.dexerto.com/entertainment/bryce-hall-exposes-thomas-petrou-for-trying-to-start-fake-beef-in-dms-1437855/}}</ref> Після того, як Петру надіслав повідомлення Холу, пропонуючи їм вирішити свої проблеми в подкасті Хола, Холл оприлюднив скріншот цих повідомлень. У відповідь Петру розмістив більше їхніх онлайн-взаємодій, щоб надати контекст ситуації.

== Список літератури ==
{{Reflist}}

title: Thomas Petrou

Відомий завдяки: TikTok and YouTube channels


text:
# Історія освіти
Історія освіти — це наука, яка вивчає розвиток освітніх систем, методів навчання, виховання та трансляції знань від найдавніших часів до сучасності. Вона досліджує, як змінювались освітні практики, соціальні та культурні умови навчання, а також вплив різних цивілізацій, філософських течій і політичних змін на процеси навчання і виховання.

## Історія розвитку адрагогіки[1]
Розвиток теорiї i практики освiти дорослих має значну хронологiчну тяглiсть i пройшов декiлька етапiв. Iсторично першим етапом становлення андрагогiки, як галузi, пов’язаної з розвитком практики навчання дорослих, розпочався iз середини 30-х рокiв XIX ст. Для багатьох країн Європи i Америки це був час стихiйного накопичення досвiду просвiтництва дорослого населення (переважно народних мас), що було викликано про - мисловим переворотом та глибокими соцiально-економiчними трансформацiями. Вiдтодi освiта почала розглядатися як один iз чинникiв полiпшеної якостi життя, а знання та квалiфiкацiя стають прiоритетними цiнностями людської життєдiяльностi. Iз наукових джерел вiдомо, що поняття «андрагогiка» було введено в науковий ужиток нiмецьким iсториком-педагогом А. Каппом у 1833 р. в його книзi «Освiтнi iдеї Платона», де обґрунтовується необхiднiсть «учитися все життя». Окремий роздiл своєї книги вчений присвятив освiтi дорослих, назвавши його «Andragogie». Вiн обґрунтував положення про важливiсть освiти саме для дорослого населення i сформулював якостi, важливi для такого навчання. А саме, А. Капп стверджував, що андрагогiка тiсно пов’язана з самоосвiтою i самодисциплiною та може застосовуватися як у системi загальної освiти, так i для професiйного навчання. Утiм першi спостереження й намагання осмислити навчання дорослих з’явилися в рамках традицiйної педагогiки. Ще Я. А. Коменський у своїх працях вказував про необхiднiсть продовження навчання у дорослому вiцi. На теренi вiтчизняної iсторiї аналогiчний термiн уперше використано в 1885 р. професором Київського унiверситету св. Володимира М. Оленицьким. У книзi «Повний курс педа - гогiки: керiвництво для зайнятих вихованням i навчанням Теорiя 24 виховання» вчений вживає поняття «андрагогiка» в контекстi розкриття ролi освiти в рiзнi перiоди розвитку людини (дитинство, юнiсть, зрiлiсть i старiсть) та стверджує думку про можливiсть людини навчатися протягом життя. У той час, переконаний вчений, як з вiком зменшується фiзична сила людини, потенцiал її iнтелектуального життя у зрiлому й старшому вiцi може зрiвнюватися з енергiєю молодi. Теоретичнi основи навчання дорослих розробив К. Ушинський у другiй половинi XIX ст. У вiдомiй статтi «Недiльнi школи» (1861 р.) вiн зазначав, що при навчаннi дорослих необхiдно: забезпечити зв'язок навчання з виробничою дiяльнiстю; ставити реальнi, практично важливi цiлi навчання; використо вувати у навчаннi життєвий досвiд тих хто навчається; максимально iндивiдуалiзувати навчання; придавати навчанню дорослих розвиваючий та неперервний характер. Наприкiнцi ХIХ ст. рiзнi аспекти навчання i виховання дорослих розглядалися в контекстi розробки теорiї позашкiльної освiти, яку здiйснювали вiдомi вiтчизнянi педагоги В. Вахтеров, М. Пирогов, К. Ушинський, А. Алчевська, Г. Фальборк та iн. У тi часи узагальнюючим термiном «Позашкiльна освiта» позначали сукупнiсть видiв просвiтницької дiяльностi, спрямованих на усi верстви дорослого населення. Проблеми освiти та навчання дорослих розробляли й вiдомi зарубiжнi педагоги. Продуктивними для андрагогiки стали iдеї великого американського вченого Дж. Дьюї (1859–1952 рр.) про навчання, що орiєнтоване на того, хто навчається, на його досвiд, що дає можливiсть досягнути практичної цiлi. На початку XX ст. проблематика навчання дорослої людини поступово вводиться вченими в контекст наук, що вивчають людину. У першу чергу це торкнулось психологiї – в частинi, що пов’язано з перiодизацiєю етапiв психiчного розвитку. На той час точка зору на здiбностi людини продовжувати навчання у рiзному вiцi була далеко не очевидною i вимагала доказiв. Проте з моменту виходу книги вiдомого американського дослiдника Е. Торндайка «Психологiя навчання дорослих» i опублiкування праць, де наведений аналiз особливостi вторинної спецiалiзацiї (Е. Ерiксон, Р. Гоулд, О. Бримм та iн.), наукова спiльнота отримує мiцний iмпульс до бiльш глибокого вивчення питань пiсляшкiльної освiти. Народження андрагогiки як науки вiдбулося в серединi XX ст., цьому сприяло ряд об’єктивних причин: розгортання науково-технiчної революцiї, що вимагало високого рiвня квалiфiкацiї основної маси економiчно активного населення; формування в суспiльствi свiдомого розумiння необхiдностi органiзацiї навчання для дорослого населення; становлення андрагогiки як окремої галузi знань. Один iз класикiв освiти дорослих, американський педагог Е. Лiндеман, ще на етапi зародження вчення висловився так: «Це нове починання називається освiтою дорослих не тому, що воно призначено для дорослих, а тому, що його горизонти визначає доросле життя, зрiлiсть». Розумiння термiну «андрагогiка» й нового пiдходу до навчання дорослих як самоспрямованого навчання сприяли працi аме - риканського теоретика й практика М. Ноулза. У 1940–60-х рр. спостерiгається активний пошук визначення специфiки її предмета, дослiдницьких методiв, категорiального апарата. Вченi рiзних країн (Канади – Д. Кiдд, США – М. Ноулз, Нiмеччини – Ф. Пеггелер, Югославiї – Б. Самоловчев, Польшi – Е. Рад - линська та iн.) детально розглядали широкий спектр взаємо - пов’язаних питань: як навчаються дорослi, якi в них освiтнi потреби; якими повиннi бути принципи та методи їх навчання; у чому специфiка вiдносин, що формується в системi дорослої освiти; яку роль вiдiграють соцiальнi умови в розвитку актив ностi дорослої людини в процесi навчання. Так формувалось коло проблем, характерних для андрагогiчного знання. До розробки проблеми iсторiї освiти дорослих в Українi долучилися й українськi вченi-педагоги. Зокрема, в докторськiй дисертацiї Л. Вовк «Генезис прiоритетних тенденцiй освiти дорослих в Українi (II половина ХIХ – 20-тi роки ХХ столiття)» (1995) iсторичний поступ освiти дорослих проаналiзований у площинi рiзних за характером соцiально-економiчних умов. Автор констатує, що запровадження освiти дорослих в Українi (ХIХ ст.) збiгається у часi з появою i розвитком неперервної освiти в Європi, динамiчними змiнами в науцi, соцiально26 економiчних вiдносинах. Ключовим концептом дослiдження Л. Вовк став розгляд iсторiї освiти дорослих у контекстi культурнонацiонального питання. Освiта дорослих схарактери зована як неформальна ланка освiти, проте термiн «андрагогiка» не вживається. Проблемi iсторiї освiти дорослих в Українi присвячена також докторська дисертацiя Л. Сiгаєвої – «Тенденцiї розвитку освiти дорослих в Українi (друга половина ХХ – початок ХХI ст.)» (2010), де проаналiзовано розвиток освiти дорослих в Українi впродовж означеного перiоду, виявлено тенденцiї та особливостi, пов’язанi iз соцiально-економiчним становищем та культурним поступом держави.

## Історія технічних засобів навчання[2]
Технічні засоби відображають епоху в якій вони створені. Якщо з’являється інноваційний технічний засіб, то його намагатимуться застосувати у певній сфері.
1.Використання пошти як засобу дистанційного навчання XVIII-XIX століттях. У 1728 році К. Філіпс створив перший курс дистанційного навчання. Уроки курсу розсилались студентам щотижня звичайною поштою. У 1840-х І. Пітман викладав у своїх учнів стенографію за допомогою листування у Великій Британії. Ця форма символічного письма була розроблена для покращення швидкості письма і була популярна серед професій таких як: секретарі, журналісти та ті професії, що пов’язані з обробкою великої кількості інформації. 2. Використання радіо як технічного засобу навчання. З 1906 Вісконсинський університет у Медісоні використовував навчальні матеріали та лекції, що були записані у вигляді фонографних записів. У 1922 році університет штату Пенсільванія – це перший коледж, який транслював курси по радіо. У 1925 році університет Айови починає пропонувати курси для п’яти різних курсів радіопереписки. У 1929 році в Огайо заснована школа, що використовувала радіоефіри для розповсюдження навчального контенту. 3.Використання телебачення як засобу навчання. У 1950 р. університет штату Айова запускає першу освітню телевізійну станцію. У 1953 р. університет Х’юстона починає пропонувати курси для телепереписки.
4. Проектори як засіб навчання. У 1850 р. Вільям та Фредерік Лангенгейми придумали геніальну ідею, яка отримала назву Гіалотип, що у 1920-х р. стала популярною у викладачів і використовувався як ілюстративний засіб. Починаючи з 1950-х і 1980-х років використовувалися слайд-проектори у навчальних закладах. Пізніше їх аналогами були: діапроектори, фотозбільшувачі, діаскопи, стереоскопи, кодоскопи (що використовувався у 1940-х 1990-х роках як засіб для проектування зображення на стіну).
5.Використання комп’ютерів та Інтернету у навчальних цілях. В освіті у цей період починають застосовувати революційні технічні засоби. 1924 Професор С. Прессі розробив перший електронний пристрій для навчання «Автоматичний учитель». Пристрій був розроблений для заміни стандартизованного тестування за допомогою автоматичної машини. У 1954 році Б.Ф. Скіннер винайшов «навчальну машину», яка дозволила школам здійснювати програмоване навчання. Тип навчальної машини Скіннера, яка називається GLIDER, відрізнялася від машини Прессі тим, що вона мала на меті навчати студентів, а не просто перевіряти їх знання. Пристрій мав незначний успіх. Професор Дон Бітцер з Університету Іллінойсу створив перший комп’ютерний навчальний засіб під назвою PLATO (Програмована логіка для автоматичних навчальних операцій). На початку PLATO використовувався для комп’ютерної освіти з метою підвищення грамотності учнів. Однак призначення пристрою швидко переросло у суто освітнє використання і стало наріжним каменем у сучасних обчисленнях. PLATO – прямий родоначальник сучасних систем електронного навчання, таких як Blackboard та WebCT Спочатку пристрій був розроблений виключно для фахівців з обчислювальної техніки, але завдяки інноваційним можливостям роботи в мережі він швидко став основою для онлайн-навчання та інтернет-спільноти. У 1966: І П. Суппес із Стенфордського університету започаткував керовану комп'ютером інструкцію з обладнанням IBM 1500. Він навчав дітей початкової школи за індивідуальними заняттями з математики, щоб доповнити навчанню вчителям. Суппес стверджував, що найбільшою цінністю комп'ютерів в освіті є індивідуальне навчання та підтримуваний діалог. Університет Іллінойсу створює інтернет-системи для доступу студентів до матеріалів курсу та записаних лекцій. Університет Іллінойсу створює інтернет-системи для доступу студентів до матеріалів курсу та записаних лекцій. ARPANET, технічний фундамент Інтернету, був створений шляхом з'єднання чотирьох університетських комп'ютерів. Первісною метою створення ARPANET була освітня для того, щоб користувачі могли використовувати ресурси в наукових установах. Однак сьогодні його широко розглядають як засновника сучасного Інтернету. У 1976 році побудовано перший віртуальний кампус, Coastline Community College, який пропонує дипломну програму повністю за допомогою курсів дистанційного керування, також відомих як телекурси (за допомогою телефону, телебачення, радіо, записів та касет). Віртуальний кампус працює за межами Фонтан-Веллі, штат Каліфорнія [4]. У 1984 році електронна університетська мережа створена для доступу до онлайнових курсів. 1985 Першу акредитовану онлайн-програму для випускників пропонує Південно-Східний університет Нова. У 1986 Електронна університетська мережа пропонує свій перший курс для використання з комп'ютерами на базі DOS та Commodore 64. У 1992 р. Університет Західного Мічигану розробляє систему автоматичного комп’ютеризованого оцінювання, відому як „Персоналізований підхід за допомогою комп’ютера”. У період 2000 по 2012 рік з’явилися платформи такі як: Moodle та Coursera. У 2013 університет Флориди – стає першим державним університетом, який працює лише в Інтернеті. У 1999: перший повністю акредитований онлайн-університет, Міжнародний університет імені Джонса ,відкрив свої двері в 1999 році. Він пропонував студентам онлайн-курси та дипломи з бізнесу та освіти до 2015 року, алевін був офіційно закритий.
Отже, за допомогою технічних засобів людство, на кожному з етапів свого розвитку, прагнуло застосовувати в освіті нові способи передачі інформації такі як: радіо, телебачення, проектор, комп’ютер та Інтернет, що змінювало навчальний процес на етапі підготовки до заняття, інтегруючи технічний компонент у освітнє середовище.

## Список використаних джерел
| Текст вилучений зі статті через підозру в порушенні авторських прав                                                                                |
| ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| Текст, що раніше перебував на цій сторінці, запідозрено в порушенні авторських прав на текст із таких джерел: https://eprints.cdu.edu.ua/4845/ https://eprints.cdu.edu.ua/4523/ Тому, хто повісив цей шаблон: На сторінку обговорення користувача, який розмістив цю статтю, варто додати повідомлення {{subst:nothanks cv\|Історія освіти\|url=https://eprints.cdu.edu.ua/4845/ https://eprints.cdu.edu.ua/4523/}} --~~~~.                                                                                |
| До уваги користувача, який розмістив цю статтю Не редагуйте статтю зараз, навіть якщо ви збираєтеся її переписати. Дотримуйтесь вказівок нижче. - Якщо власник авторських прав на зазначений вище матеріал дозволяє використовувати його на умовах GNU FDL без незмінюваних секцій та Creative Commons із зазначенням автора / розповсюдження на тих самих умовах, будь ласка, сповістіть про це на сторінці обговорення цієї статті. - Якщо правовласником є ви, додайте на зазначеному вище ресурсі примітку: «Матеріали дозволено використовувати на умовах GNU FDL без незмінюваних секцій та Creative Commons із зазначенням автора / розповсюдження на тих самих умовах». - Якщо дозволу на використання цього матеріалу немає, будь ласка, зробіть одне з двох: 1. Напишіть хоча б гарний накид статті на цій підсторінці. Зверніть увагу: не треба копіювати текст, що порушує авторські права, на зазначену підсторінку й редагувати його. Якщо ви взялися за написання нової статті, не забудьте сповістити про це на сторінці обговорення. 2. Залиште все як є, і тоді статтю буде вилучено. У випадку, якщо новий текст написано не буде, цю статтю буде вилучено через тиждень після появи цього попередження (детальніше див. документацію шаблону). Вихідний текст цієї статті з можливим порушенням копірайту можна знайти в історії змін. Зверніть увагу, що розміщення у Вікіпедії матеріалів, автор яких не надав явного дозволу на їхнє використання відповідно до ліцензії GNU FDL без незмінюваних секцій та Creative Commons із зазначенням автора / розповсюдження на тих самих умовах, може бути порушенням законів про авторське право. Користувачів, які додають до Вікіпедії такі матеріали, може бути тимчасово позбавлено права редагувати статті. Попри все, ми завжди раді вашим оригінальним статтям. Дякуємо. Цю сторінку внесено до категорії Вікіпедія:Можливе порушення авторських прав. |

1. ↑  Десятов, Т. М., Лещенко, І. Т. (2022) Андрагогiка: теорiя, досвiд, перспективи : навч. посiб. для студентiв ЗВО. [Навчальний матеріал]
2. ↑  Бардадим  О.  В.  Історія  використання  освітніх технічних  засобів  навчання. Теоретичні  та  практичні дослідження молодих науковців : ХIV Міжнар. наук.-практ. конф. магістрантів та аспірантів (01–04 грудня 2020 року). Дніпро, 2020. С. 428–429

title: Історія освіти

wikitext:
'''Історія освіти''' — це наука, яка вивчає розвиток освітніх систем, методів навчання, виховання та трансляції знань від найдавніших часів до сучасності. Вона досліджує, як змінювались освітні практики, соціальні та культурні умови навчання, а також вплив різних цивілізацій, філософських течій і політичних змін на процеси навчання і виховання.

== Історія розвитку освіти (докільна, початкова, загальна середня, фахова, вища) ==

== Історія розвитку адрагогіки<ref>Десятов, Т. М., Лещенко, І. Т. (2022) ''Андрагогiка: теорiя, досвiд, перспективи : навч. посiб. для студентiв ЗВО.'' [Навчальний матеріал]</ref> ==
Розвиток теорiї i практики освiти дорослих має значну хронологiчну тяглiсть i пройшов декiлька етапiв. Iсторично першим етапом становлення андрагогiки, як галузi, пов’язаної з розвитком практики навчання дорослих, розпочався iз середини 30-х рокiв XIX ст. Для багатьох країн Європи i Америки це був час стихiйного накопичення досвiду просвiтництва дорослого населення (переважно народних мас), що було викликано про - мисловим переворотом та глибокими соцiально-економiчними трансформацiями. Вiдтодi освiта почала розглядатися як один iз чинникiв полiпшеної якостi життя, а знання та квалiфiкацiя стають прiоритетними цiнностями людської життєдiяльностi. Iз наукових джерел вiдомо, що поняття «андрагогiка» було введено в науковий ужиток нiмецьким iсториком-педагогом А. Каппом у 1833 р. в його книзi «Освiтнi iдеї Платона», де обґрунтовується необхiднiсть «учитися все життя». Окремий роздiл своєї книги вчений присвятив освiтi дорослих, назвавши його «Andragogie». Вiн обґрунтував положення про важливiсть освiти саме для дорослого населення i сформулював якостi, важливi для такого навчання. А саме, А. Капп стверджував, що андрагогiка тiсно пов’язана з самоосвiтою i самодисциплiною та може застосовуватися як у системi загальної освiти, так i для професiйного навчання. Утiм першi спостереження й намагання осмислити навчання дорослих з’явилися в рамках традицiйної педагогiки. Ще Я. А. Коменський у своїх працях вказував про необхiднiсть продовження навчання у дорослому вiцi. На теренi вiтчизняної iсторiї аналогiчний термiн уперше використано в 1885 р. професором Київського унiверситету св. Володимира М. Оленицьким. У книзi «Повний курс педа - гогiки: керiвництво для зайнятих вихованням i навчанням Теорiя 24 виховання» вчений вживає поняття «андрагогiка» в контекстi розкриття ролi освiти в рiзнi перiоди розвитку людини (дитинство, юнiсть, зрiлiсть i старiсть) та стверджує думку про можливiсть людини навчатися протягом життя. У той час, переконаний вчений, як з вiком зменшується фiзична сила людини, потенцiал її iнтелектуального життя у зрiлому й старшому вiцi може зрiвнюватися з енергiєю молодi. Теоретичнi основи навчання дорослих розробив К. Ушинський у другiй половинi XIX ст. У вiдомiй статтi «Недiльнi школи» (1861 р.) вiн зазначав, що при навчаннi дорослих необхiдно: забезпечити зв'язок навчання з виробничою дiяльнiстю; ставити реальнi, практично важливi цiлi навчання; використо вувати у навчаннi життєвий досвiд тих хто навчається; максимально iндивiдуалiзувати навчання; придавати навчанню дорослих розвиваючий та неперервний характер. Наприкiнцi ХIХ ст. рiзнi аспекти навчання i виховання дорослих розглядалися в контекстi розробки теорiї позашкiльної освiти, яку здiйснювали вiдомi вiтчизнянi педагоги В. Вахтеров, М. Пирогов, К. Ушинський, А. Алчевська, Г. Фальборк та iн. У тi часи узагальнюючим термiном «Позашкiльна освiта» позначали сукупнiсть видiв просвiтницької дiяльностi, спрямованих на усi верстви дорослого населення. Проблеми освiти та навчання дорослих розробляли й вiдомi зарубiжнi педагоги. Продуктивними для андрагогiки стали iдеї великого американського вченого Дж. Дьюї (1859–1952 рр.) про навчання, що орiєнтоване на того, хто навчається, на його досвiд, що дає можливiсть досягнути практичної цiлi. На початку XX ст. проблематика навчання дорослої людини поступово вводиться вченими в контекст наук, що вивчають людину. У першу чергу це торкнулось психологiї – в частинi, що пов’язано з перiодизацiєю етапiв психiчного розвитку. На той час точка зору на здiбностi людини продовжувати навчання у рiзному вiцi була далеко не очевидною i вимагала доказiв. Проте з моменту виходу книги вiдомого американського дослiдника Е. Торндайка «Психологiя навчання дорослих» i опублiкування праць, де наведений аналiз особливостi вторинної спецiалiзацiї (Е. Ерiксон, Р. Гоулд, О. Бримм та iн.), наукова спiльнота отримує мiцний iмпульс до бiльш глибокого вивчення питань пiсляшкiльної освiти. Народження андрагогiки як науки вiдбулося в серединi XX ст., цьому сприяло ряд об’єктивних причин: розгортання науково-технiчної революцiї, що вимагало високого рiвня квалiфiкацiї основної маси економiчно активного населення; формування в суспiльствi свiдомого розумiння необхiдностi органiзацiї навчання для дорослого населення; становлення андрагогiки як окремої галузi знань. Один iз класикiв освiти дорослих, американський педагог Е. Лiндеман, ще на етапi зародження вчення висловився так: «Це нове починання називається освiтою дорослих не тому, що воно призначено для дорослих, а тому, що його горизонти визначає доросле життя, зрiлiсть». Розумiння термiну «андрагогiка» й нового пiдходу до навчання дорослих як самоспрямованого навчання сприяли працi аме - риканського теоретика й практика М. Ноулза. У 1940–60-х рр. спостерiгається активний пошук визначення специфiки її предмета, дослiдницьких методiв, категорiального апарата. Вченi рiзних країн (Канади – Д. Кiдд, США – М. Ноулз, Нiмеччини – Ф. Пеггелер, Югославiї – Б. Самоловчев, Польшi – Е. Рад - линська та iн.) детально розглядали широкий спектр взаємо - пов’язаних питань: як навчаються дорослi, якi в них освiтнi потреби; якими повиннi бути принципи та методи їх навчання; у чому специфiка вiдносин, що формується в системi дорослої освiти; яку роль вiдiграють соцiальнi умови в розвитку актив ностi дорослої людини в процесi навчання. Так формувалось коло проблем, характерних для андрагогiчного знання. До розробки проблеми iсторiї освiти дорослих в Українi долучилися й українськi вченi-педагоги. Зокрема, в докторськiй дисертацiї Л. Вовк «Генезис прiоритетних тенденцiй освiти дорослих в Українi (II половина ХIХ – 20-тi роки ХХ столiття)» (1995) iсторичний поступ освiти дорослих проаналiзований у площинi рiзних за характером соцiально-економiчних умов. Автор констатує, що запровадження освiти дорослих в Українi (ХIХ ст.) збiгається у часi з появою i розвитком неперервної освiти в Європi, динамiчними змiнами в науцi, соцiально26 економiчних вiдносинах. Ключовим концептом дослiдження Л. Вовк став розгляд iсторiї освiти дорослих у контекстi культурнонацiонального питання. Освiта дорослих схарактери зована як неформальна ланка освiти, проте термiн «андрагогiка» не вживається. Проблемi iсторiї освiти дорослих в Українi присвячена також докторська дисертацiя Л. Сiгаєвої – «Тенденцiї розвитку освiти дорослих в Українi (друга половина ХХ – початок ХХI ст.)» (2010), де проаналiзовано розвиток освiти дорослих в Українi впродовж означеного перiоду, виявлено тенденцiї та особливостi, пов’язанi iз соцiально-економiчним становищем та культурним поступом держави.

== Історія технічних засобів навчання<ref>Бардадим  О.  В.  Історія  використання  освітніх технічних  засобів  навчання. Теоретичні  та  практичні дослідження молодих науковців : ХIV Міжнар. наук.-практ. конф. магістрантів та аспірантів (01–04 грудня 2020 року). Дніпро, 2020. С. 428–429</ref> ==
Технічні засоби відображають епоху в якій вони створені. Якщо з’являється інноваційний технічний засіб, то його намагатимуться застосувати у певній сфері.

1.Використання пошти як засобу дистанційного навчання XVIII-XIX століттях. У 1728 році К. Філіпс створив перший курс дистанційного навчання. Уроки курсу розсилались студентам щотижня звичайною поштою. У 1840-х І. Пітман викладав у своїх учнів стенографію за допомогою листування у Великій Британії. Ця форма символічного письма була розроблена для покращення швидкості письма і була популярна серед професій таких як: секретарі, журналісти та ті професії, що пов’язані з обробкою великої кількості інформації. 2. Використання радіо як технічного засобу навчання. З 1906 Вісконсинський університет у Медісоні використовував навчальні матеріали та лекції, що були записані у вигляді фонографних записів. У 1922 році університет штату Пенсільванія – це перший коледж, який транслював курси по радіо. У 1925 році університет Айови починає пропонувати курси для п’яти різних курсів радіопереписки. У 1929 році в Огайо заснована школа, що використовувала радіоефіри для розповсюдження навчального контенту. 3.Використання телебачення як засобу навчання. У 1950 р. університет штату Айова запускає першу освітню телевізійну станцію. У 1953 р. університет Х’юстона починає пропонувати курси для телепереписки.

4. Проектори як засіб навчання. У 1850 р. Вільям та Фредерік Лангенгейми придумали геніальну ідею, яка отримала назву Гіалотип, що у 1920-х р. стала популярною у викладачів і використовувався як ілюстративний засіб. Починаючи з 1950-х і 1980-х років використовувалися слайд-проектори у навчальних закладах. Пізніше їх аналогами були: діапроектори, фотозбільшувачі, діаскопи, стереоскопи, кодоскопи (що використовувався у 1940-х 1990-х роках як засіб для проектування зображення на стіну).

5.Використання комп’ютерів та Інтернету у навчальних цілях. В освіті у цей період починають застосовувати революційні технічні засоби. 1924 Професор С. Прессі розробив перший електронний пристрій для навчання «Автоматичний учитель». Пристрій був розроблений для заміни стандартизованного тестування за допомогою автоматичної машини. У 1954 році Б.Ф. Скіннер винайшов «навчальну машину», яка дозволила школам здійснювати програмоване навчання. Тип навчальної машини Скіннера, яка називається GLIDER, відрізнялася від машини Прессі тим, що вона мала на меті навчати студентів, а не просто перевіряти їх знання. Пристрій мав незначний успіх. Професор Дон Бітцер з Університету Іллінойсу створив перший комп’ютерний навчальний засіб під назвою PLATO (Програмована логіка для автоматичних навчальних операцій). На початку PLATO використовувався для комп’ютерної освіти з метою підвищення грамотності учнів. Однак призначення пристрою швидко переросло у суто освітнє використання і стало наріжним каменем у сучасних обчисленнях. PLATO – прямий родоначальник сучасних систем електронного навчання, таких як Blackboard та WebCT Спочатку пристрій був розроблений виключно для фахівців з обчислювальної техніки, але завдяки інноваційним можливостям роботи в мережі він швидко став основою для онлайн-навчання та інтернет-спільноти. У 1966: І П. Суппес із Стенфордського університету започаткував керовану комп'ютером інструкцію з обладнанням IBM 1500. Він навчав дітей початкової школи за індивідуальними заняттями з математики, щоб доповнити навчанню вчителям. Суппес стверджував, що найбільшою цінністю комп'ютерів в освіті є індивідуальне навчання та підтримуваний діалог. Університет Іллінойсу створює інтернет-системи для доступу студентів до матеріалів курсу та записаних лекцій. Університет Іллінойсу створює інтернет-системи для доступу студентів до матеріалів курсу та записаних лекцій. ARPANET, технічний фундамент Інтернету, був створений шляхом з'єднання чотирьох університетських комп'ютерів. Первісною метою створення ARPANET була освітня для того, щоб користувачі могли використовувати ресурси в наукових установах. Однак сьогодні його широко розглядають як засновника сучасного Інтернету. У 1976 році побудовано перший віртуальний кампус, Coastline Community College, який пропонує дипломну програму повністю за допомогою курсів дистанційного керування, також відомих як телекурси (за допомогою телефону, телебачення, радіо, записів та касет). Віртуальний кампус працює за межами Фонтан-Веллі, штат Каліфорнія [4]. У 1984 році електронна університетська мережа створена для доступу до онлайнових курсів. 1985 Першу акредитовану онлайн-програму для випускників пропонує Південно-Східний університет Нова. У 1986 Електронна університетська мережа пропонує свій перший курс для використання з комп'ютерами на базі DOS та Commodore 64. У 1992 р. Університет Західного Мічигану розробляє систему автоматичного комп’ютеризованого оцінювання, відому як „Персоналізований підхід за допомогою комп’ютера”. У період 2000 по 2012 рік з’явилися платформи такі як: Moodle та Coursera. У 2013 університет Флориди – стає першим державним університетом, який працює лише в Інтернеті. У 1999: перший повністю акредитований онлайн-університет, Міжнародний університет імені Джонса ,відкрив свої двері в 1999 році. Він пропонував студентам онлайн-курси та дипломи з бізнесу та освіти до 2015 року, алевін був офіційно закритий.

Отже, за допомогою технічних засобів людство, на кожному з етапів свого розвитку, прагнуло застосовувати в освіті нові способи передачі інформації такі як: радіо, телебачення, проектор, комп’ютер та Інтернет, що змінювало навчальний процес на етапі підготовки до заняття, інтегруючи технічний компонент у освітнє середовище.

== Список використаних джерел ==
{{Copyvio|https://eprints.cdu.edu.ua/4845/ https://eprints.cdu.edu.ua/4523/}}

[[Категорія:Історія освіти| ]]


text:
# Nuphar microphylla
Nuphar microphylla — вид водних квіткових рослин родини лататтєві (Nymphaeaceae).

## Поширення
Вид поширений у північно-східній частині Північної Америки. Ареал виду простягається від Нової Шотландії в Канаді на захід до Манітоби, а південна межа розповсюдження виду проходить від штату Нью-Джерсі на захід до штатів Міннесота та Мічиган у США. Nuphar microphylla зростає в тихих озерах, ставках, а іноді і в річках з повільною течією. Мешкає у низовинних районах на висоті до 400 м над рівнем моря.

## Опис
Гладке кореневище має діаметр від 0,5 до 2,0 сантиметрів. Кореневище та черешки постійно знаходяться під водою. Листові пластинки плавають на поверхні води. Вони зеленого або фіолетового забарвлення, форма відрізняється від широко еліптичної до яйцеподібної, 8—13 см завдовжки.
Період цвітіння з червня по вересень. Квіти діаметром 1,2—2,1 см. Чашолистки жовті, біля основи червоніють червоний до основи. Пелюстки тонкі, лопатчасті, жовто-помаранчевого забарвлення. Маточки жовті, від 1 до 3 мм завдовжки і приблизно в п'ять разів коротші від тичинок. Плоди округлояйцеподібні, зелені, коричневі або фіолетові, розміром 1х2,5 см. Насіння жовтувато-коричневого до коричневого забарвлення, яйцеподібної форми і завдовжки до 3,5 мм.

title: Nuphar microphylla

wikitext:
{{Speciesbox
| name =
| image = Nuphar microphylla Bot. Mag. 31. 1243. 1809.jpg
| image_caption = Ілюстрація 1809 року
| image_width = 270px
| genus = Nuphar
| species = microphylla
| authority = ([[Христіан Гендрік Персон|Pers.]], 1806) [[Меррітт Ліндон Ферналд|Fernald]], 1917
}}
'''''Nuphar microphylla''''' — вид водних [[квіткові|квіткових]] рослин родини [[лататтєві]] (Nymphaeaceae).<ref name = "COL">{{cite web|url= http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2014/details/species/id/16786537|title= Species 2000 & ITIS Catalogue of Life: 2014 Annual Checklist.|author= Roskov Y., Kunze T., Orrell T., Abucay L., Paglinawan L., Culham A., Bailly N., Kirk P., Bourgoin T., Baillargeon G., Decock W., De Wever A., Didžiulis V. (ed)|year= 2014|publisher= Species 2000: Reading, UK.|accessdate= 26 травня 2014|archive-date= 24 грудня 2016|archive-url= https://web.archive.org/web/20161224094820/http://www.catalogueoflife.org/annual-checklist/2014/details/species/id/16786537}}</ref>

== Поширення ==
Вид поширений у північно-східній частині [[Північна Америка|Північної Америки]]. [[Ареал]] виду простягається від [[Нова Шотландія|Нової Шотландії]] в [[Канада|Канаді]] на захід до [[Манітоба|Манітоби]], а південна межа розповсюдження виду проходить від штату [[Нью-Джерсі]] на захід до штатів [[Міннесота]] та [[Мічиган]] у [[Сполучені Штати Америки|США]]. ''Nuphar microphylla'' зростає в тихих озерах, ставках, а іноді і в річках з повільною течією. Мешкає у низовинних районах на висоті до 400 м над рівнем моря.

== Опис ==
Гладке кореневище має діаметр від 0,5 до 2,0 сантиметрів. [[Кореневище]] та [[черешок|черешки]] постійно знаходяться під водою. [[Листя|Листові пластинки]] плавають на поверхні води. Вони зеленого або фіолетового забарвлення, форма відрізняється від широко еліптичної до яйцеподібної, 8—13 см завдовжки.

Період цвітіння з червня по вересень. Квіти діаметром 1,2—2,1 см. [[Чашолисток|Чашолистки]] жовті, біля основи червоніють червоний до основи. Пелюстки тонкі, лопатчасті, жовто-помаранчевого забарвлення. [[Маточка|Маточки]] жовті, від 1 до 3 мм завдовжки і приблизно в п'ять разів коротші від [[тичинка|тичинок]]. Плоди округлояйцеподібні, зелені, коричневі або фіолетові, розміром 1х2,5 см. Насіння жовтувато-коричневого до коричневого забарвлення, яйцеподібної форми і завдовжки до 3,5 мм.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Donald J. Padgett: ''A Monograph of Nuphar (Nymphaeaceae)''. Rhodora, Vol. 109, No. 937, S. 1–95, 2007.

{{квіткові-доробити}}
{{Портали|Ботаніка|Біологія}}
{{Taxonbar|from1=Q2005182|from2=Q39400897}}

[[Категорія:Глечики (рослина)|microphylla]]
[[Категорія:Флора Канади]]
[[Категорія:Флора США]]
[[Категорія:Рослини, описані 1806]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)

Порядок: Лататтєцвіті (Nymphaeales)

Родина: Лататтєві (Nymphaeaceae)

Рід: Глечики (рослина) (Nuphar)

Вид: N. microphylla

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Nuphar microphylla · (Pers., 1806) Fernald, 1917


text:
# Джозеф Каллея
Джозеф Каллея (англ. Joseph Calleia, уроджений Джузеппе Марія Спуррін-Каллея (мальт. Giuseppe Maria Spurrin-Calleja), 4 серпня 1897 — 31 жовтня 1975) — мальтійський співак і актор, який працював в Голлівуді.

## Біографія
Джозеф Каллея народився в невеликому мальтійському місті Рабат 4 серпня 1897 року в сім'ї Паскаля і Елени Каллея. У 1914 році він покинув Мальту і почав гастролювати по Європі в якості співака в різних кафе і мюзик-холах. В середині 1920-х років Джозеф перебрався в США, де в 1926 році дебютував на Бродвеї. За свою театральну кар'єру, яка тривала близько 20 років, Каллея з'явився в таких постановках, як «Бродвей», «Остання миля», «Гран готель», «Медовий місяць», «Десять хвилин алібі», «Невелике диво» та інших. У 1931 році Каллея підписав контракт з студією «MGM», де знявся в 57 фільмах. У кіно він дуже часто грав ролі поліцейських або негідників в різних голлівудських вестернах і гангстерських фільмах. Каллея знявся в таких картинах, як «За тонким людиною» (1936), «Марія-Антуанетта» (1938), «Алжир» (1938), за роль в якому він був удостоєний «Премії кінокритиків», «Хуарес» (1939), «Книга джунглів» (1942), «По кому дзвонить дзвін» (1943), «Конспіратори» (1944), «Джильда» (1946), «Крайній термін — на світанку» (1946), «Печать зла» (1958), «Форт Аламо» (1960) і деяких інших. У 1963 році Каллея завершив акторську кар'єру і повернувся на Мальту. 31 жовтня 1975 Джозеф Каллея помер від інфаркту у себе на батьківщині в місті Сліма.

## Вибрана фільмографія
- 1937 — Негідник з Брімстоун
- 1938 — Марія-Антуанетта
- 1939 — Хуарес
- 1940 — Вайомінг
- 1942 — Книга джунглів
- 1942 — Скляний ключ / The Glass Key
- 1951 — «Валентино» / (Valentino) — Луїджі Вердуччі
- 1960 — Форт Аламо / (The Alamo) — капітан техаської армії Хуан Сегін[en]

title: Джозеф Каллея

wikitext:
{{кінематографіст}}
'''Джозеф Каллея''' ({{lang-en|Joseph Calleia}}, уроджений Джузеппе Марія Спуррін-Каллея ({{lang-mt|Giuseppe Maria Spurrin-Calleja}}), [[4 серпня]] [[1897]] — [[31 жовтня]] [[1975]]) — мальтійський співак і актор, який працював в [[Голлівуд|Голлівуді]].

== Біографія ==
Джозеф Каллея народився в невеликому мальтійському місті Рабат 4 серпня 1897 року в сім'ї Паскаля і Елени Каллея. У 1914 році він покинув Мальту і почав гастролювати по Європі в якості співака в різних кафе і мюзик-холах. В середині 1920-х років Джозеф перебрався в США, де в 1926 році дебютував на Бродвеї. За свою театральну кар'єру, яка тривала близько 20 років, Каллея з'явився в таких постановках, як «Бродвей», «Остання миля», «Гран готель», «Медовий місяць», «Десять хвилин алібі», «Невелике диво» та інших. У 1931 році Каллея підписав контракт з студією «MGM», де знявся в 57 фільмах. У кіно він дуже часто грав ролі поліцейських або негідників в різних голлівудських вестернах і гангстерських фільмах. Каллея знявся в таких картинах, як «За тонким людиною» (1936), «Марія-Антуанетта» (1938), «Алжир» (1938), за роль в якому він був удостоєний «Премії кінокритиків», «[[Хуарес (фільм)|Хуарес]]» (1939), «[[Книга джунглів (фільм, 1942)|Книга джунглів]]» (1942), «По кому дзвонить дзвін» (1943), «Конспіратори» (1944), «Джильда» (1946), «Крайній термін — на світанку» (1946), «Печать зла» (1958), «[[Форт Аламо (фільм, 1960)|Форт Аламо]]» (1960) і деяких інших. У 1963 році Каллея завершив акторську кар'єру і повернувся на Мальту. 31 жовтня 1975 Джозеф Каллея помер від інфаркту у себе на батьківщині в місті Сліма.

== Вибрана фільмографія ==
* 1937 — [[Негідник з Брімстоун]]
* 1938 — [[Марія-Антуанетта (фільм, 1938)|Марія-Антуанетта]]
* 1939 — [[Хуарес (фільм)|Хуарес]]
* 1940 — [[Вайомінг (фільм, 1940)|Вайомінг]]
* 1942 — [[Книга джунглів (фільм, 1942)|Книга джунглів]]
* 1942 — [[Скляний ключ (фільм)|Скляний ключ]] / The Glass Key
* {{рук|1951}} — «[[Валентино (фільм, 1951)|Валентино]]» / (''Valentino'') — ''Луїджі Вердуччі''
* {{рік у кіно|1960}} — [[Форт Аламо (фільм, 1960)|Форт Аламо]] / (''The Alamo'') — ''капітан техаської армії {{нп|Хуан Сегін||en|Juan Seguín}}''

== Примітки ==
{{reflist}}
{{бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Каллея, Джозеф}}
[[Категорія:Актори США]]
[[Категорія:Мальтійські емігранти до США]]
[[Категорія:Театр Мальти]]

title: Джозеф Каллея

Дата народження: 4 серпня 1897[…]

Місце народження: Мдіна, Western Region (Punent)d, Мальта, Королівство Велика Британія або Рабат, Мальта, Королівство Велика Британія

Дата смерті: 31 жовтня 1975[…] (78 років)

Місце смерті: Сліма

Поховання: Addolorata Cemeteryd

Громадянство: Коронна колонія Мальта · Мальта · Мальта · США

Професія: актор, співак, сценарист, актор театру, телеактор


text:
# Підвербцівська сільська рада
| Підвербцівська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Тлумацькому районі Івано-Франківської області з адміністративним центром у с. Підвербці. Утворена 15 листопада 1995 року. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Підвербці |

## Склад ради
Рада складається з 15 депутатів та голови.

### Керівний склад ради
| ПІБ                        | Основні відомості                                                 | Дата обрання | Дата звільнення |
| -------------------------- | ----------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Теліщук Микола Миколайович | Сільський голова, 1962 року народження, освіта, безпартійний      | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Теліщук Микола Миколайович | Сільський голова, 1962 року народження, освіта вища, безпартійний | 31.10.2010   | 27.03.2014      |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

title: Підвербцівська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Підвербцівська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{UKR}}
   | область             = [[Івано-Франківська область]]
   | район               = {{ІФ-Тл}}
   | центр               = с. [[Підвербці]]
   | голова              =
   | кількість членів    = 15
   | код КОАТУУ          = 2625687700
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=14420 Підвербцівська сільська рада]
   | площа               =
   | населення           = 755 ''(станом на 2001 рік)''
   | щільність           =
   | населені пункти     = с. [[Підвербці]]
   | поштовий індекс     = 78046
   | телефонний код      = 3479
   | адреса              = 78046, Івано-Франківська обл., Тлумацький р-н, с.Підвербці
| вебсторінка         =
  }}

{|
| valign="top" | '''Підвербцівська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Тлумацький район|Тлумацькому районі]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Підвербці]].

== Історія ==
Утворена 15 листопада 1995 року.<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=08.04.2017&letter=5937 Нормативно-правові акти з питань адміністративно-територіального устрою України]</ref>

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Підвербці]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складається з 15 депутатів та голови.

=== Керівний склад ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Теліщук Микола Миколайович
| Сільський голова, 1962 року народження, освіта, безпартійний
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Теліщук Микола Миколайович
| Сільський голова, 1962 року народження, освіта вища, безпартійний
| align=center| 31.10.2010
| align=center| 27.03.2014
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=6436&rid256=121 Керівний склад попередніх скликань ради] на сайті [[Верховна Рада України|Верховної Ради України]]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=14420 Картка ради на сайті Верховної Ради України]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Тлумацького району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Тлумацького району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Івано-Франківська область

Район: Тлумацький район

Адм. центр: с. Підвербці

Облікова картка: Підвербцівська сільська рада

title: Склад

title: Територія та населення

Населення: 755 (станом на 2001 рік)

Населені пункти: с. Підвербці

title: Контактні дані


text:
# Поджіо Йосип Вікторович
Йо́сип Ві́кторович По́джіо (30 серпня 1792 — 8 січня 1848) — декабрист, член Південного товариства, штабс-капітан у відставці, старший брат Поджіо Олександра Вікторовича.

## Біографія
Народився у Миколаєві, католик.
Батько — Вітторіо Амадео Поджіо (вступив на російську службу в 1783 році). За сім років на російській службі батько Поджіо дійшов до обер-офіцера, що надавало право на отримання спадкового дворянства. В 1809 році В. А. Поджіо придбав маєток (Янівка Чигиринського повіту Київської губернії) з 429 душами кріпаків і став поміщиком.
Мати — Магдалена Кватроккі.
Освіту здобув у єзуїтському пансіоні у Петербурзі. В службу вступив підпрапорщиком до лейб-гвардії Преображенського полку в 1811 році. Учасник Франко-російської війни 1812 року (Бородинської битви) і закордонних походів російської армії. 1818 року звільнений у відставку в зв'язку з хворобою.
1824 року прийнятий до Південного товариства  Василем Львовичем Давидовим. Заарештований 14 січня 1826 року у своєму маєтку — селі Янівка Чигиринського повіту Київської губернії (Іванівка Олександрівського району Кіровоградської області). Під час слідства свідчив про те, що знав про плани товариства щодо встановлення республіканської форми правління і знищення царської родини, але жодного сприяння товариству не здійснив і в нарадах участі не брав. Засуджений по четвертому розряду і по конфірмації засуджений до каторжних робіт на 12 років. 22 серпня 1826 року строк скорочено до 8 років. Відправлений до Свеаборга, 4 жовтня 1827 року — до Свартгольма. 16 жовтня 1827 року за наказом імператора на прохання сенатора генерал-лейтенанта Андрія Михайловича Бороздіна (тестя Поджіо) — замість Сибиру відправлений до Шлісельбурга, де і відбував покарання. Перебування Поджіо у Шлісельбургу приховувалося від рідних. Право листування з родиною отримав 1829 року, але було заборонено вказувати місце свого перебування. 1834 року, по закінченні терміну ув'язнення, відправлений на поселення до Східного Сибіру в село Усть-Куда Іркутського округу.
Перша дружина Поджіо, Челишева Єлизавета Матвіївна (с1820) померла, народивши сина Олександра (нар.1 лютого 1820-пом.1885), який мешкав у селі Знам'янському Торопецького повіту Псковської губернії (тепер Торопецький район Тверської області РФ). Друга дружина, Марія Бороздіна, народила сина Лева (нар.8 квітня 1826, служив у Новомиргородському уланському полку) та до 1830 року робила спроби поділити долю чоловіка, але її батько, сенатор Бороздін, перешкоджав їй у цьому. З часом вона погодилась і до 1834 року стала дружиною князя Олександра Івановича Гагаріна.
Помер в Іркутську в будинку Сергія Григоровича Волконського. Похований на Єрусалимському кладовищі.

title: Поджіо Йосип Вікторович

wikitext:
{{Othernames|Поджіо}}
{{особа}}
'''Йо́сип Ві́кторович По́джіо''' ([[30 серпня]] [[1792]] — [[8 січня]] [[1848]]) — [[декабрист]], член [[ Південне товариство |Південного товариства]], [[штабс-капітан]] у відставці, старший брат [[Поджіо Олександр Вікторович |Поджіо Олександра Вікторовича]].

== Біографія ==
Народився у [[Миколаїв |Миколаєві]], [[католик]].

Батько — [[Поджіо Вітторіо Амадео|Вітторіо Амадео Поджіо]] (вступив на російську службу в [[1783]] році). За сім років на російській службі батько Поджіо дійшов до обер-офіцера, що надавало право на отримання спадкового дворянства. В 1809 році В. А. Поджіо придбав маєток ([[Іванівка (Олександрівський район)|Янівка]] [[Чигиринський повіт|Чигиринського повіту]] [[Київська губернія|Київської губернії]]) з 429 душами кріпаків і став поміщиком.

Мати — Магдалена Кватроккі.

Освіту здобув у єзуїтському пансіоні у [[Санкт-Петербург|Петербурзі]]. В службу вступив [[підпрапорщик]]ом до [[лейб-гвардія|лейб-гвардії]] [[Преображенський полк|Преображенського полку]] в [[1811]] році. Учасник [[Франко-російська війна 1812|Франко-російської війни 1812]] року ([[Бородинська битва|Бородинської битви]]) і закордонних походів російської армії. [[1818]] року звільнений у відставку в зв'язку з хворобою.

[[1824]] року прийнятий до [[Південне товариство|Південного товариства]] [[Давидов Василь Львович| Василем Львовичем Давидовим]]. Заарештований 14 січня 1826 року у своєму маєтку — селі Янівка [[Чигиринський повіт|Чигиринського повіту]] [[Київська губернія|Київської губернії]] ([[Іванівка (Олександрівський район)|Іванівка]] [[Олександрівський район (Кіровоградська область)|Олександрівського району]] [[Кіровоградська область|Кіровоградської області]]). Під час слідства свідчив про те, що знав про плани товариства щодо встановлення республіканської форми правління і знищення царської родини, але жодного сприяння товариству не здійснив і в нарадах участі не брав. Засуджений по четвертому розряду і по [[конфірмація |конфірмації]] засуджений до каторжних робіт на 12 років. 22 серпня [[1826]] року строк скорочено до 8 років. Відправлений до [[Свеаборг]]а, 4 жовтня [[1827]] року — до [[Свартгольм]]а. 16 жовтня 1827 року за наказом [[імператор]]а на прохання сенатора генерал-лейтенанта [[Бороздін Андрій Михайлович|Андрія Михайловича Бороздіна]] (тестя Поджіо) — замість Сибиру відправлений до [[Шлісельбвург|Шлісельбурга]], де і відбував покарання. Перебування Поджіо у [[Шлісельбург]]у приховувалося від рідних. Право листування з родиною отримав [[1829]] року, але було заборонено вказувати місце свого перебування. [[1834]] року, по закінченні терміну ув'язнення, відправлений на поселення до [[Східний Сибір|Східного Сибіру]] в село Усть-Куда Іркутського округу.

Перша дружина Поджіо, Челишева Єлизавета Матвіївна (с1820) [[Материнська смертність|померла, народивши]] сина Олександра ({{н}}[[1 лютого]] [[1820]]-{{пом}}[[1885]]), який мешкав у селі Знам'янському Торопецького повіту Псковської губернії (тепер Торопецький район [[Тверська область|Тверської області]] [[Росія|РФ]]). Друга дружина, [[Бороздіна Марія Андріївна|Марія Бороздіна]], народила сина Лева ({{н}}[[8 квітня]] [[1826]], служив у [[Новомиргород]]ському [[улани|уланському]] полку) та до [[1830]] року робила спроби поділити долю чоловіка, але її батько, [[сенатор]] [[Бороздін Андрій Михайлович|Бороздін]], перешкоджав їй у цьому. З часом вона погодилась і до [[1834]] року стала дружиною князя [[Гагарін Олександр Іванович|Олександра Івановича Гагаріна]].

Помер в [[Іркутськ]]у в будинку [[Волконський Сергій Григорович|Сергія Григоровича Волконського]]. Похований на Єрусалимському кладовищі.

== Див. також ==
* [[Поджіо (родина)]]

== Література ==
* ''Соколов Инн.'' Поджио Иосиф Викторович // Русский биографический словарь. — Т. 14: Плавильщиков — Примо. — Санкт-Петербург, 1905. — С. 192—193.
* Декабристы: Биографический справочник / Под ред. академика ''М. В. Нечкиной''. — Москва: Наука, 1988.
* ''Павлюченко Э. А.'' В добровольном изгнании. — Москва: Наука, 1986.
* Секретный арестант // ''Попов Антонин''. Декабристы-псковичи. — Ленинград: Лениздат, 1980. — С. 199—206.

[[Категорія:Уродженці Миколаєва]]
[[Категорія:Декабристи]]
[[Категорія:В'язні Петропавлівської фортеці]]
[[Категорія:Учасники Франко-російської війни 1812]]
[[Категорія:Персоналії:Новомиргород]]

title: Поджіо Йосип Вікторович

Народився: 22 листопада 1792 · Миколаїв, Катеринославське намісництво, Російська імперія

Помер: 8 січня 1848 (55 років) · Іркутськ, Російська імперія

Поховання: Єрусалимський цвинтарd

Діяльність: військовослужбовець

Батько: Поджіо Вітторіо Амадео

Брати, сестри: Поджіо Олександр Вікторович

У шлюбі з: Бороздіна Марія Андріївна


text:
# Франц Оппенгеймер
Франц О́ппенгеймер (нім. Franz Oppenheimer; 30 березня 1864, Берлін, Німеччина— 30 вересня 1943, Лос-Анджелес, США) — німецький економіст і соціолог, який публікував соціально-економічні праці з соціології держави й з теорії походження держави.
Найбільш відомою працею Франца Оппенгеймера є «Держава» (нім. Der Staat), вперше опублікована у Німеччині у 1908 році.

## Біографія
Виходець із сім'ї рабинів, лікар за освітою. 1881-1885 - Вивчав медицину у Фрайбурзі і в Берліні. Здобув медичну освіту в університетах Фрайбурга і Берліна (закінчив в 1885 р), десять років займався лікарською практикою, потім залишив її для занять соціологією і економікою (ступінь доктора в університеті Кіля в 1909 р).
1886-1895 - Практичний лікар в Берліні і одночасно з 1890 займався соціально-політичними проблемами і наукової соціо-економікою. Згодом займався журналістською діяльністю в якості головного редактора тижневика "Welt am Montag" ("Світ у понеділок").
1895-1909 - Навчався соціології та економіці, отримав ступінь доктора в університеті Кіля в 1909 р
На сіоністському конгресі 1903 року відразу запропонував комплексну програму економічного відновлення того, що повинно було стати державою Ізраїль. [5] Розробив проект сільськогосподарської кооперативної єврейської колонізації Палестини, прийнятий 9-м сіоністському конгресі в Гамбурзі (1909).
У 1909-17 рр. Оппенгеймер - приват-доцент Берлінського університету, 1917 - Титульний Професор Франкфуртського університету; в 1919-1929 - професор соціології та теоретичної економіки у Франкфурті-на-Майні в Університеті ім. І. В. Гете і завідувач кафедрою соціології та теоретичної економіки (перша посаду професора соціології в Німеччині і перша кафедра соціології в Німеччині).
Кооперативна ферма, названа «кооператив в Мерхавіі», була заснована в 1911 році єврейськими іммігрантами в Палестині, використавши план сільськогосподарського співробітництва, розроблений Францем Оппенгеймером. [6] Проект в кінцевому підсумку зазнав невдачі, і Мерхавія була перетворена в 1922 році в мошав, в іншій формі общинного врегулювання.
У 1933 р, після приходу нацистів до влади в Німеччині, Оппенгеймер емігрував, читав лекції в університетах Франції і Ерец-Ісраель.
З 1934 по 1935 рік Оппенгеймер викладав в Палестині. У 1936 році він був призначений почесним членом Американської соціологічної асоціації. У 1938 році, рятуючись від нацистських переслідувань, він емігрував через Токіо і Шанхай в Лос-Анджелес. У 1941 році Франц Оппенгеймер став одним із засновників Американського журналу економіки і соціології.
1936 - Почесний член Американського Товариства Соціології. 1938 - Викладач в Університеті Кобе, Японія, згодом емігрував до Лос-Анджелесу. З 1938 р жив в США. 1942 - Засновник, видавець "Американського Журналу Економіки і Соціології" при Американському Товаристві Соціології.
Оппенгеймера визначають як прихильника соціального лібералізму (або як «ліберального соціаліста») і ідеї «соціального ринкового господарства». Його ідеї вплинули на ідеологію і практику кібуців.
Сином Франца Оппенгеймера був Гиллель Оппенгеймер (1899-1971), професор ботаніки Єврейського університету в Єрусалимі, який отримав премію Ізраїлю.

title: Франц Оппенгеймер

wikitext:
{{однофамільці|Оппенгеймер}}{{особа}}
'''Франц О́ппенгеймер''' (нім. Franz Oppenheimer; 30 березня 1864, Берлін, Німеччина— 30 вересня 1943, Лос-Анджелес, США) — німецький економіст і соціолог, який публікував соціально-економічні праці з соціології держави й з теорії походження держави.

Найбільш відомою працею Франца Оппенгеймера є «Держава» ({{lang-de|Der Staat}}), вперше опублікована у Німеччині у 1908 році.

{{main|Держава (книга Франца Оппенгеймера)}}

== Біографія ==
Виходець із сім'ї рабинів, лікар за освітою. 1881-1885 - Вивчав медицину у Фрайбурзі і в Берліні. Здобув медичну освіту в університетах [[Фрайбург|Фрайбурга]] і [[Берлін|Берліна]] (закінчив в 1885 р), десять років займався лікарською практикою, потім залишив її для занять [[Соціологія|соціологією]] і [[Економічна теорія|економікою]] (ступінь доктора в університеті Кіля в 1909 р).

1886-1895 - Практичний лікар в Берліні і одночасно з 1890 займався соціально-політичними проблемами і наукової соціо-економікою. Згодом займався журналістською діяльністю в якості головного редактора тижневика "Welt am Montag" ("''Світ у понеділок''").

1895-1909 - Навчався соціології та економіці, отримав ступінь доктора в університеті Кіля в 1909 р

На [[Всесвітній конгрес сіоністів|сіоністському конгресі]] 1903 року відразу запропонував комплексну програму економічного відновлення того, що повинно було стати державою [[Ізраїль]]. [5] Розробив проект сільськогосподарської кооперативної єврейської колонізації [[Палестинська держава|Палестини]], прийнятий 9-м сіоністському конгресі в Гамбурзі (1909).

У 1909-17 рр. Оппенгеймер - приват-доцент [[Гумбольдтський університет Берліна|Берлінського університету]], 1917 - Титульний Професор [[Франкфуртський університет|Франкфуртського університету]]; в 1919-1929 - професор соціології та теоретичної економіки у [[Франкфурт-на-Майні|Франкфурті-на-Майні]] в [[Франкфуртський університет|Університеті ім. І. В. Гете]] і завідувач кафедрою соціології та теоретичної економіки (перша посаду професора соціології в [[Німеччина|Німеччині]] і перша кафедра соціології в Німеччині).

Кооперативна ферма, названа «кооператив в Мерхавіі», була заснована в 1911 році єврейськими іммігрантами в Палестині, використавши план сільськогосподарського співробітництва, розроблений Францем Оппенгеймером. [6] Проект в кінцевому підсумку зазнав невдачі, і Мерхавія була перетворена в 1922 році в мошав, в іншій формі общинного врегулювання.

У 1933 р, після приходу нацистів до влади в Німеччині, Оппенгеймер емігрував, читав лекції в університетах [[Франція|Франції]] і [[Земля Ізраїльська|Ерец-Ісраель]].

З 1934 по 1935 рік Оппенгеймер викладав в Палестині. У 1936 році він був призначений почесним членом [[Американська соціологічна асоціація|Американської соціологічної асоціації]]. У 1938 році, рятуючись від нацистських переслідувань, він емігрував через [[Токіо]] і [[Шанхай]] в [[Лос-Анджелес]]. У 1941 році Франц Оппенгеймер став одним із засновників [[Американський журнал економіки і соціології|Американського журналу економіки і соціології]].

1936 - Почесний член [[Американське Товариство Соціології|Американського Товариства Соціології]]. 1938 - Викладач в Університеті Кобе, Японія, згодом емігрував до Лос-Анджелесу. З 1938 р жив в США. 1942 - Засновник, видавець "Американського Журналу Економіки і Соціології" при Американському Товаристві Соціології.

Оппенгеймера визначають як прихильника [[Соціал-лібералізм|соціального лібералізму]] (або як «ліберального соціаліста») і ідеї «соціального ринкового господарства». Його ідеї вплинули на ідеологію і практику [[Кібуц|кібуців]].

Сином Франца Оппенгеймера був Гиллель Оппенгеймер (1899-1971), професор ботаніки Єврейського університету в [[Єрусалим|Єрусалимі]], який отримав премію Ізраїлю.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Refimprove|дата=квітень 2020}}
{{Нормативний контроль}}
{{DEFAULTSORT:Оппенгеймер, Франц}}
[[Категорія:Економісти]]
[[Категорія:Економісти XX століття]]
[[Категорія:Соціологи]]
[[Категорія:Німецькі соціологи]]
[[Категорія:Соціологи США]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Джорджисти]]
[[Категорія:Персоналії:Берлін]]

title: нім. Franz Oppenheimer

Народився: 30 березня 1864[…] · Берлін, Королівство Пруссія

Помер: 30 вересня 1943[…] (79 років) · Лос-Анджелес, США

Поховання: Südfriedhofd

Країна: Королівство Пруссія · Німецька імперія · Веймарська республіка · Німеччина

Діяльність: економіст, соціолог, викладач університету, філософ, автор, economist, лікар, філолог

Alma mater: Кільський університет

Науковий ступінь: докторський ступінь

Знання мов: німецька

Заклад: Франкфуртський університет

Magnum opus: Держава (книга Франца Оппенгеймера)

Батько: Julius Oppenheimerd

Родичі: Georg Steindorffd

Брати, сестри: Paula Dehmeld і Carl Oppenheimerd

Діти: Ludwig Yehuda Oppenheimerd і Hillel Oppenheimerd


text:
# Ганс Траут
Ганс Еміль Юліус Людвіг Карл Траут (нім. Hans Emil Julius Ludwig Karl Traut; 25 січня 1895, Сарргемін — 9 грудня 1974, Дармштадт) — німецький воєначальник, генерал-лейтенант вермахту. Кавалер Лицарського хреста Залізного хреста з дубовим листям.

## Біографія
Учасник Першої світової війни. Після демобілізації армії залишений у рейхсвері. З 1 жовтня 1937 року — командир 1-го батальйону 90-то піхотного полку 20-ї мотопіхотної дивізії. Учасник Польської і Французької кампаній. З 25 жовтня 1940 року — командир 41-го піхотного полку 10-ї піхотної дивізії, з якою взяв участь у німецько-радянській війні. З 25 квітня 1942 року — командир 263-ї піхотної дивізії. З 1 квітня 1942 року — командир 78-ї штурмової дивізії (із перервою з 1 листопада 1943 по 15 лютого 1944 року). Учасник Курської битви. В липні 1944 року його дивізія була практично повністю знищена, а сам Траут 12 липня взятий в полон радянськими військами. 4 листопада 1947 року засуджений до 25 років ув'язнення. 6 жовтня 1955 року переданий владі ФРН і звільнений.

## Звання
- Фанен-юнкер (серпень 1914)
- Фенріх
- Лейтенант без патенту (18 червня 1915) — отримав патент 19 грудня 1915 року.
- Оберлейтенант (1 травня 1925)
- Гауптман (1 лютого 1930)
- Майор (1 листопада 1935)
- Оберстлейтенант (1 серпня 1938)
- Оберст (1 вересня 1941)
- Генерал-майор (1 квітня 1942)
- Генерал-лейтенант (21 січня 1943)

## Нагороди
- Залізний хрест
  - 2-го класу (21 жовтня 1914)
  - 1-го класу (17 січня 1917)
- Нагрудний знак «За поранення» в чорному
- Почесний хрест ветерана війни з мечами
- Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
- Застібка до Залізного хреста
  - 2-го класу (20 вересня 1939)
  - 1-го класу (4 жовтня 1939)
- Лицарський хрест Залізного хреста з дубовим листям
  - лицарський хрест (5 серпня 1940)
  - дубове листя (№ 67; 23 січня 1942)
- Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»
- Німецький хрест в золоті (15 грудня 1943)
- Відзначений у Вермахтберіхт (13 березня 1944)

title: Ганс Траут

wikitext:
{{Особа
|жінка =
|оригінал імені = {{lang-de|Hans Emil Julius Ludwig Karl Traut}}
|зображення = Traut, Hans Emil Julius Ludwig Karl.jpg
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|поховання =
|громадянство =
|національність =
|військове звання = {{Ранг|країна=3 Рейх|звання=Генерал-лейтенант}}
|партія =
|нагороди = {{(!}}
{{!}}{{Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям}}{{!!}}{{Застібка до Залізного хреста 1-го класу}}{{!!}}{{Застібка до Залізного хреста 2-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Золотий німецький хрест}}{{!!}}{{Залізний хрест 1-го класу}}{{!!}}{{Залізний хрест 2-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{За поранення (чорний нагрудний знак Німецької імперії)}}{{!!}}{{Почесний хрест ветерана війни}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 1-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 2-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 3-го класу}}{{!!}}{{Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу}}
{{!}}-
{{!}}{{Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»}}
{{!)}}
}}
'''Ганс Еміль Юліус Людвіг Карл Траут''' ({{lang-de|Hans Emil Julius Ludwig Karl Traut}}; [[25 січня]] [[1895]], [[Сарргемін]] — [[9 грудня]] [[1974]], [[Дармштадт]]) — німецький воєначальник, [[генерал-лейтенант]] [[вермахт]]у. Кавалер [[Лицарський хрест Залізного хреста|Лицарського хреста Залізного хреста]] з дубовим листям.

== Біографія ==
Учасник [[Перша світова війна|Першої світової війни]]. Після демобілізації армії залишений у [[рейхсвер]]і. З 1 жовтня 1937 року — командир 1-го батальйону 90-то піхотного полку [[20-та моторизована дивізія (Третій Рейх)|20-ї мотопіхотної дивізії]]. Учасник [[Польська кампанія (1939)|Польської]] і [[Французька кампанія (1940)|Французької]] кампаній. З 25 жовтня 1940 року — командир 41-го піхотного полку [[10-та піхотна дивізія (Третій Рейх)|10-ї піхотної дивізії]], з якою взяв участь у [[Німецько-радянська війна|німецько-радянській війні]]. З 25 квітня 1942 року — командир [[263-тя піхотна дивізія (Третій Рейх)|263-ї піхотної дивізії]]. З 1 квітня 1942 року — командир [[78-ма штурмова дивізія (Третій Рейх)|78-ї штурмової дивізії]] (із перервою з 1 листопада 1943 по 15 лютого 1944 року). Учасник [[Битва на Курській дузі|Курської битви]]. В липні 1944 року його дивізія була практично повністю знищена, а сам Траут 12 липня взятий в полон радянськими військами. 4 листопада 1947 року засуджений до 25 років ув'язнення. 6 жовтня 1955 року переданий владі [[ФРН]] і звільнений.

== Звання ==

* [[Фанен-юнкер]] (серпень 1914)
* [[Фенріх]]
* [[Лейтенант]] без патенту (18 червня 1915) — отримав патент 19 грудня 1915 року.
* [[Оберлейтенант]] (1 травня 1925)
* [[Гауптман (звання)|Гауптман]] (1 лютого 1930)
* [[Майор]] (1 листопада 1935)
* [[Оберстлейтенант]] (1 серпня 1938)
* [[Оберст]] (1 вересня 1941)
* [[Генерал-майор]] (1 квітня 1942)
* [[Генерал-лейтенант]] (21 січня 1943)

== Нагороди ==

* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]]
** 2-го класу (21 жовтня 1914)
** 1-го класу (17 січня 1917)
* [[Нагрудний знак «За поранення»]] в чорному
* [[Почесний хрест ветерана війни]] з мечами
* [[Медаль «За вислугу років у Вермахті»]] 4-го, 3-го, 2-го і 1-го класу (25 років)
* [[Застібка до Залізного хреста]]
** 2-го класу (20 вересня 1939)
** 1-го класу (4 жовтня 1939)
* [[Лицарський хрест Залізного хреста]] з дубовим листям
** лицарський хрест (5 серпня 1940)
** дубове листя (№ 67; 23 січня 1942)
* [[Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42»]]
* [[Німецький хрест]] в золоті (15 грудня 1943)
* Відзначений у [[Вермахтберіхт]] (13 березня 1944)

== Література ==

* ''Залесский К. А.'' Железный крест. — М.: Яуза-пресс, 2007. — с.100 — 4000 экз. — ISBN 978-5-903339-37-2
* Veit Scherzer: ''Die Ritterkreuzträger 1939—1945. Die Inhaber des Eisernen Kreuzes von Heer, Luftwaffe, Kriegsmarine, Waffen-SS, Volkssturm sowie mit Deutschland verbündete Streitkräfte nach den Unterlagen des Bundesarchivs'', Scherzers Militaer-Verlag, Ranis/Jena, 2. Auflage 2007, S. 749, ISBN 978-3-938845-17-2
* THOMAS, FRANZ & WEGMANN, GÜNTER, Die Eichenlaubträger 1940—1945, Biblio-Verlag, 1998.
* Die Ordensträger der Deutschen Wehrmacht (CD), VMD-Verlag GmbH, Osnabrück, 2002
* Kwasny A., Kwasny G., Die Eichenlaubträger 1940—1945 (CD), Deutsches Wehrkundearchiv, Lage-Waddenhausen, 2001
* Reichswehrministerium (Hg.): ''Rangliste des Deutschen Reichsheeres'', Mittler & Sohn Verlag, Berlin 1929, S. 156

* [[Вальтер-Пер Фельгібель|Fellgiebel W.P.]], Elite of the Third Reich, The recipients of the Knight's Cross of the Iron Cross 1939—1945: A Reference, Helion & Company Limited, Solihull, 2003, ISBN 1-874622-46-9
* Patzwall K., Scherzer V., Das Deutsche Kreuz 1941—1945, Geschichte und Inhaber Band II, Verlag Klaus D. Patzwall, Norderstedt, 2001, ISBN 3-931533-45-X

== Примітки ==
{{DEFAULTSORT:Траут Ганс}}
[[Категорія:Німецькі військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Гауптмани Рейхсверу]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни з Німеччини]]
[[Категорія:В'язні ГУЛАГу]]
[[Категорія:Відзначені у Вермахтберіхті]]

title: нім. Hans Emil Julius Ludwig Karl Traut

Народився: 25 січня 1895 · Сарргемін

Помер: 9 грудня 1974 (79 років) · Дармштадт, Гессен, ФРН

Країна: Німеччина

Діяльність: офіцер

Учасник: Перша світова війна, Польська кампанія, Французька кампанія, план «Барбаросса», Битва на Курській дузі і Вітебсько-Оршанська операція

Військове звання: Генерал-лейтенант

Нагороди: | Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям | Застібка до Залізного хреста 1-го класу | Застібка до Залізного хреста 2-го класу | | Золотий німецький хрест | Залізний хрест 1-го класу | Залізний хрест 2-го класу | | За поранення (нагрудний знак) | Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» | Медаль «За вислугу років у Вермахті» 4-го класу | | Медаль «За зимову кампанію на Сході 1941/42» | | |

title: Військове звання

Лицарський хрест Залізного хреста з Дубовим листям: Застібка до Залізного хреста 1-го класу · Застібка до Залізного хреста 2-го класу

Золотий німецький хрест: Залізний хрест 1-го класу · Залізний хрест 2-го класу

За поранення (нагрудний знак): Почесний хрест ветерана війни (для учасників бойових дій) · Медаль «За вислугу років у Вермахті»


text:
# Облога Карса (1855)
Облога Карса відбулася в червні-листопаді 1855 року в період Кримської війни.
Облога Карса була останньою значною операцією Кримської війни. У червні 1855 р. Олександр II вирішив послабити тиск союзних військ на Севастополь. Для цього він наказав  військам, які очолював генерал
Муравйов-Карський Микола Миколайович, атакувати східну частину Османської імперії. Він об'єднав малі загони в сильну 25-тисячну армію. Муравйов вирішив захопити  Карс, найважливішу фортецю Східної Туреччини. 25-тисячна російська армія обложила османський гарнізон з 17000 осіб.
Перша атака була відбита османським гарнізоном під командуванням британського генерала сера Вільяма Вільямса. Росіяни почали будувати укріплення і почали облогу, яка тривала до листопада. Через 5 місяців облоги місто було взяте росіянами.

## Галерея
- План облоги Карса російськими військами у 1855 році
- План штурму Карса 17 вересня 1855 року

title: Облога Карса (1855)

wikitext:
{{Otheruses2|Облога Карса}}
{{Infobox Military Conflict
|conflict = Облога Карса
|partof = [[Кримська війна]]
|image = Thomas Jones Barker The Capitulation of Kars 1855.jpg
|size            = 300px
|caption = «''Здача Карса, Кримська війна, 28 листопада 1855 року»''
 {{не перекладено|Томас Джонс Баркер|Томас Джонс Баркер|en|Thomas Jones Barker}}, бл. 1860 р.
 {{не перекладено|Національний музей армії|Національний музей армії|en|National Army Museum}}, [[Лондон]]
|date = [[Червень]] — [[листопад]] [[1855]] р.
|place = [[Карс]], [[Османська імперія]]
|result = Перемога російських військ
|combatant1 = [[Файл:Flag of Russia.svg|22px]] [[Російська імперія|Росія]]
|combatant2 = [[Файл:Flag of the Ottoman Empire (1844–1922).svg|22px]] [[Османська імперія]]
|commander1 = [[Файл:Flag of Russia.svg|22px]] [[Муравйов-Карський Микола Миколайович]]
|commander2 = [[Файл:Flag of the Ottoman Empire (1844–1922).svg|22px]] [[Омер Лютфі-паша|Омер-паша]]
[[Файл:Flag of the United Kingdom.svg|20px]] Сер [[Фенвік Вільямс|Вільям Вільямс]]
|strength1 = 25000 солдат
|strength2 = 17000 осіб
|casulties1 = 2377 вбитий, 5187 поранених, 170 полонених. Загалом 7734 особи.
|casulties2 = 6500 вбитих і поранених, 11127 полонено. Загалом 17 627 осіб.
}}
{{Кримська війна}}

'''Облога [[Карс]]а''' відбулася в червні-листопаді 1855 року в період [[Кримська війна|Кримської війни]].

Облога Карса була останньою значною операцією [[Кримська війна|Кримської війни]]. У червні 1855 р. [[Олександр II (російський імператор)|Олександр II]] вирішив послабити тиск союзних військ на Севастополь. Для цього він наказав  військам, які очолював генерал

[[Муравйов-Карський Микола Миколайович]], атакувати східну частину [[Османська імперія|Османської імперії]]. Він об'єднав малі загони в сильну 25-тисячну армію. Муравйов вирішив захопити  [[Карс]], найважливішу фортецю Східної Туреччини. 25-тисячна російська армія обложила османський гарнізон з 17000 осіб.

Перша атака була відбита османським гарнізоном під командуванням британського генерала сера [[Фенвік Вільямс|Вільяма Вільямса]]. Росіяни почали будувати укріплення і почали облогу, яка тривала до листопада. Через 5 місяців облоги місто було взяте росіянами.

== Див. також ==
* [[Російсько-турецькі війни]]
* [[Карс]]
* [[Кримська війна]]

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights="220">
File:The Siege of Kars, 1855.gif|План облоги Карса російськими військами у 1855 році
File:Siege of Kars 1855.jpg|План штурму Карса 17 вересня 1855 року
</gallery>

== Джерела ==
* Harold E. Raugh, The Victorians at War, 1815-1914, ABC-CLIO, 2004. p. 199
* Alexis S. Troubetzkoy. The Crimean War - The Causes and Consequences of a Medieval Conflict. Constable & Robinson Ltd, London, 2006.

{{DEFAULTSORT:Карс}}

[[Категорія:Битви Росії у Кримській війні]]
[[Категорія:Битви Османської імперії у Кримській війні]]
[[Категорія:Битви в Туреччині]]
[[Категорія:Битви Кримської війни]]
[[Категорія:Облоги Карса]]
[[Категорія:Облоги XIX століття|К]]
[[Категорія:Битви 1855]]
[[Категорія:Новоісторична Туреччина]]

title: Облога Карса

Дата: Червень — листопад 1855 р.

Місце: Карс, Османська імперія

Результат: Перемога російських військ

title: Сторони

Росія: Османська імперія

title: Командувачі

Муравйов-Карський Микола Миколайович: Омер-паша Сер Вільям Вільямс

title: Військові сили