text:
# Галичина (Дрогобич)
«Галичина» — український футбольний клуб з міста Дрогобича. Заснований 2 грудня 1989 року під назвою СФК «Дрогобич» на базі клубу СКА «Карпати» (Львів).
Найкраще досягнення у чемпіонатах України — 11 місце у Першій лізі України (1992), 1/8 Кубка України (1996). Стадіон: «Галичина» (Дрогобич, 8000 місць).

## Історичний екскурс
Футбол у Дрогобичі почав розвиватися у період перебування міста в складі Австро-Угорської імперії. Першим клубом міста став Спортивний клуб «Поґонь», заснований 1909 р. Він був філією львівської команди й розділявся на дві команди — «біло-червоних» та «блакитних». Перша гра дрогобицької команди, яка зафіксована в писемних джерелах відбулася 12 червня 1910 р., коли зустрічалися «Аттіка» (Дрогобич) — «Поґонь»-5 (Стрий) — 0:13.
Більшою активністю футбольне життя у Дрогобичі відзначалося в міжвоєнний період. У 1920-х роках в місті існували футбольні колективи польської громади — «Юнак», «Польмін», «Колєяж», «Сокул», «Тисмениця», «Т.U.R.», єврейської — «Бейтар», «Штерн» та української. У 1923 р. українська громада міста створила команду «Підгір'я», а в 1934 р. частина членів клубу організували Український спортивний клуб «Ватра» (кольори форми — зелено-червоні смугасті футболки, червоні шорти та зелені гетри). Найбільшим її досягненням стало лідерство у Львівській окружній футбольній лізі 1944 р., але турнір не встиг завершитися через наближення військових дій. Цього ж року «Ватра» припинила своє існування. Одними з лідерів команди були захисник Костянтин Кіцила, форварди Євстахій Ярема, Василь Флюнт.
Грізною силою регіонального футболу у міжвоєнний період була команда «Юнак». У 1939 р. вона здобула першість у Львівській окружній футбольній лізі, але через початок Другої світової війни припинила своє існування.
Найвідомішими гравцями тієї команди стали Болеслав Габовський, Ян Гемерлінґ, Мєчислав Ґурський, Станіслав Геруля, Владислав Шевчик та інші.
По закінченні Другої світової війни найвідомішими командами Дрогобича були «Спартак», «Динамо» та «Нафтовик». Перша з них брала участь в аматорському чемпіонаті УРСР 1946 і 1948 років. А її кольори захищали Йосип та Володимир Николишини, Казимир Булькевич, Володимир Ушкалов, Володимир Заморьонов та інші улюбленці місцевої публіки. «Динамо» брало участь у цьому ж турнірі 1949 року. Але найбільшими успіхами відзначилися дрогобицькі нафтовики, «Нафтовик» (форма біла) було створено у 1950 р. й з перервами колектив існував до 1989 р. Команда не лише брала участь в аматорських чемпіонатах УРСР (1951, 1953—1956, 1958, 1959 рр.), але й одного разу зайняли 3-є місце (1958 р.), а наступного року зупинилися на четвертій позначці. Далі «Нафтовик» перейшов у ранг команд майстрів чемпіонату СРСР, де найбільшим успіхом відзначився у 1965 р, посівши 5-е місце у групі Б, ставши 17-ю за рейтингом командою УРСР. У складі команди філігранною грою відзначалися такі відомі футболісти як Лев Броварський, Остап Савка, Ігор Кульчицький, Олександр Філяєв та багато інших.
На рубежі 1970-1980-х років найсильнішим футбольним колективом Дрогобича був «Хімік» (форма біло-зелена), який у 1979 р. став бронзовим призером аматорського чемпіонату УРСР. Незважаючи на успішну гру, команда невдовзі припинила своє існування, а її лідерами вважалися Ігор Пилипів, Володимир Спориняк, Юрій Міраї, Богдан Риб'як, Олексій Борщенко, Олексій Кучинський, Тарас Гірший, Юрій Мінько, Степан Данилюк, Василь Берездецький, Михайло Луців.
Успіхи дрогобицького футболу продовжив «Авангард» (форма біло-чорна), котрий існував з 1982 по 1989 роки. Найбільшим звершенням колективу став вихід у фінал розіграшу Кубка УРСР серед аматорів 1987 р., де дрогобичани поступилися єнакієвській «Південьсталі» (2:0, 0:3 у додатковий час). У 1986 р. «Авангард» став срібним призером чемпіонату Львівської області. Гра біло-чорних залежала від таких майстрів як Володимир Журавчак, Тарас Гірший, Микола Козоріз, Ігор Пилипів, Богдан Риб'як, Василь Берездецький, Юрій Мінько, Юрій Широков, Василь Карпин, Богдан Пирч, Степан Греділь.

## Чемпіонати СРСР
У чемпіонаті СРСР ФК «Галичина» виступала у сезонах 1990 р. (друга ліга, зона «Захід», 9-е місце з 22-х учасників) і 1991 р. (друга ліга, буферна західна зона, 14-е місце з 22-х учасників).
У всіх іграх взяли участь 50 гравців.

### Найбільше ігор зіграли
Степан Нич (41 гра), Василь Бондарчук, Володимир Кухлевський, Фаіль Міргалімов — по 40 ігор, Марат Мінібаєв, Андрій Валенко — по 39, Анатолій Безсмертний — 38, Анатолій Сєдих, Олег Головань — по 37, Валерій Лінніков, Ярослав Волошин, Андрій Василитчук, Володимир Воротеляк — по 36.

### Найкращі бомбардири
Володимир Кухлевський — 12 голів, Олег Головань — 10, Юрій Шулятицький — 9, Володимир Фурсов, Валерій Лінніков, Фаіль Міргалімов — по 6, Іван Гамалій — 5.

### Ворота захищали
Олег Береський — 26 ігор, 25 пропущених голів (0,96 у середньому за гру), Михайло Гончаров — 23 гри, 29 пропущених голів (1,26), Микола Ващилко — 21 гра, 34 пропущених голів (1,62), Олександр Коваленко — 20 ігор, 25 пропущених голів (1,25).
За команду у сезонах 1990 і 1991 рр. також виступали такі відомі гравці як Володимир Буняк, Олександр Войтюк, Олександр Гій, Роман Зуб, Вячеслав Медвідь, Юрій Мокрицький, Михайло Стельмах, Роман Толочко, Борис Фінкель.

### Головними тренерами працювали
- Микола Самарін (1990)
- Вільгельм Теллінґер (1990—1991)
- Борис Рассихін (1991).

## Кубок СРСР
ФК «Галичина» розпочала боротьбу за кубок СРСР 1990/1991 р. зі стадії 1/64 фіналу, коли 14 квітня 1990 р. у домашній грі переграла представника вищої ліги «Металург» (Запоріжжя) — 2:1 (Володимир Кухлевський і автогол Віктор Скрипник). 2 травня 1990 р. на наступній стадії розіграшу команда зазнала поразки у Ризі від місцевої «Даугави», котра була одним з лідерів першої ліги, з рахунком 1:4 (Володимир Кухлевський).
У розіграші кубка 1991/1992 р. команда участі не брала.

## Чемпіонати України
Навесні 1992 року «Галичина» виступала в групі А першої ліги чемпіонату України. Команда провела 26 ігор, у яких здобула 9 перемог, 5 нічиїх і 12 поразок. Різниця м’ячів 25-32. У підсумку команда посіла 11 місце. Усі наступні роки грала у другій лізі (11 разів). У 2003 році залишила другу лігу. Через 2 роки колектив удалося відновити в чемпіонаті області.
Загалом у другій лізі чемпіонату України команда зіграла 374 ігри, здобула 137 перемог, 80 разів зіграла внічию, зазнала 157 поразок, різниця голів 403:435.
На рівні індивідуальних досягнень варто відзначити сезон 1992/1993 рр., коли Василь Карпин зі 12-а забитими голами став 5-м бомбардиром другої ліги. У сезоні 1993/1994 рр. цей самий гравець згідно з одними джерелами став 2-м бомбардиром другої ліги, забивши 20 голів. За іншими даними цей показник став найкращим у сезоні. Його традицію продовжив у сезоні 1996/1997 рр. Василь Климко, котрий із 8-а голами посів 6-е місце серед бомбардирів другої ліги в групі А. У сезоні 1998/1999 рр. Василь Карпин знову ввійшов до числа найкращих бомбардирів другої ліги, забивши 11 голів, що дало можливість посісти 3-є місце в групі А. У сезоні 2001/2002 рр. Олег Теплий забив 15 голів, ставши 5-м бомбардиром другої ліги в групі А, але цього показника він досягнув виступами за дві команди («Галичина» Дрогобич і «Сокіл» Золочів).

## Результати виступів у чемпіонатах СРСР, України та Львівської області
| Рік  | Ліга                                        | Місце                           |
| 1990 | 2-га ліга СРСР                              | 14                              |
| 1991 | 2-га ліга СРСР                              | 18                              |
| 1992 | 1-а ліга України                            | 11                              |
| 1993 | 2-га ліга України                           | 9                               |
| 1994 | 2-га ліга України                           | 9                               |
| 1995 | 2-га ліга України                           | 5                               |
| 1996 | 2-га ліга України                           | 14 (в групі А)                  |
| 1997 | 2-га ліга України                           | 6 (в групі А)                   |
| 1998 | 2-га ліга України                           | 7 (в групі А)                   |
| 1999 | 2-га ліга України                           | 10 (в групі А)                  |
| 2000 | 2-га ліга України                           | 13 (в групі А)                  |
| 2001 | 2-га ліга України                           | 14 (в групі А)                  |
| 2002 | 2-га ліга України                           | 11 (в групі А)                  |
| 2003 | 2-га ліга України                           | 15 (в групі А)                  |
| 2004 | не виступали                                |                                 |
| 2005 | Чемпіонат Львівської області                | 4                               |
| 2006 | Чемпіонат Львівської області                | 13 (у липні знялися зі змагань) |
| 2007 | не виступали                                |                                 |
| 2008 | Чемпіонат Львівської області (перша ліга)   | 7                               |
| 2009 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 3                               |
| 2010 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 10                              |
| 2017 | Чемпіонат Львівської області (друга ліга)   | 3                               |
| 2018 | Чемпіонат Львівської області (перша ліга)   | 4                               |
| 2019 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 8                               |
| 2020 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 7                               |
| 2021 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 8                               |
| 2022 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 13                              |
| 2023 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 11                              |
| 2024 | Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга) | 10                              |

## Кубок України
Команда взяла участь у 10-ти розіграшах Кубка України. Перша гра пройшла 16 лютого 1992 р. у Дрогобичі на стадіоні «Крановик» у межах 1/32 розіграшу Кубка. За присутності 3000 глядачів місцева команда поступилася вищоліговому колективу «Нафтовик» (Охтирка) з рахунком 0:2. Найвище досягнення в Кубку України — вихід до 1/8 фіналу в сезоні 1995/1996: ву1/64 фіналу дрогобичани обіграли на виїзді «Підгір’я» (Сторожинець) 1:0, далі в домашніх іграх здолали «Ниву» (Теребовля) з рахунком 3:1 і криворізький «Кривбас» (0:0; 6:5 у серії пенальті), але в 1/8 фіналі програли у Вінниці місцевій «Ниві» — 0:2.
За цей час було зіграно 18 ігор, з них 6 перемог, 1 нічия та 11 поразок, різниця м’ячів — 12:17.

## Кубок другої ліги України
«Галичина» також взяла участь у двох турнірах Кубка другої ліги, які проводилися в сезонах 1999/2000 і 2000/2001 років. У 1/32 першого розіграшу дрогобичани здолали опір «Прикарпаття — 2» (Івано-Франківськ) з рахунком 1:0, але в 1/16 за підсумками двох ігор поступилися долинському «Нафтовику» — 2:3, 0:0. В сезоні 2000/2001 років шлях до Кубка перервався вже після першої гри. На першому етапі «Галичина» поступилася у Львові «Карпатам — 2» з рахунком 1:2 й припинила участь у турнірі.

## Статистика виступів «Галичини» в кубках СРСР, України та другої ліги України
| Рік                           | Стадія             | Суперник, ліга                                   | Рахунок            |
| 1990/1991                     | 1/64               | Галичина — Металург (Запоріжжя), п. л.           | 2:1                |
|                               | 1/32               | Даугава (Рига), п. л. — Галичина                 | 4:1                |
| 1992                          | 1/32               | Галичина — Нафтовик (Охтирка), в. л.             | 0:2                |
| 1992/1993                     | 1/64               | Птахівник (Великі Гаї) — Галичина                | 1:0                |
| 1993/1994                     | 1/64               | ФК Львів — Галичина                              | 2:1 (д. ч.)        |
| 1994/1995                     | 1/64               | Бактянець (Бадалово) — Галичина                  | 0:2                |
|                               | 1/32               | Галичина — Прикарпаття (Івано-Франківськ), в. л. | 0:1                |
| 1995/1996                     | 1/32               | Підгір'я (Сторожинець) — Галичина                | 0:1                |
|                               | 1/16 (перший етап) | Галичина — Нива (Теребовля)                      | 3:1                |
|                               | 1/16 (другий етап) | Галичина — Кривбас (Кривий Ріг), в. л.           | 0:0, 6:5 (по пен.) |
|                               | 1/8                | Нива (Вінниця), в. л. — Галичина                 | 2:0                |
| 1996/1997                     | 1/64               | Покуття (Коломия) — Галичина                     | 1:2 (д. ч.)        |
|                               | 1/32 (перший етап) | Галичина — Закарпаття (Ужгород), п. л.           | 1:0                |
|                               | 1/32 (другий етап) | Галичина — Буковина (Чернівці), п. л.            | 0:0, 2:4 (по пен.) |
| 1997/1998                     | 1/128              | Газовик (Комарно) — Галичина                     | 1:0                |
| 1998/1999                     | 1/64               | Галичина — Поділля (Хмельницький), п. л.         | 1:2, 0:1           |
| 1999/2000 (Кубок другої ліги) | 1/32               | Галичина — Прикарпаття — 2 (Івано-Франківськ)    | 1:0                |
|                               | 1/16               | Нафтовик (Долина) — Галичина                     | 3:2, 0:0           |
| 2000/2001 (Кубок другої ліги) | попередній етап    | Карпати — 2 (Львів) — Галичина                   | 2:1                |
| 2001/2002                     | перший етап        | Галичина — Сокіл (Золочів)                       | 1:1, 0:1           |
| 2002/2003                     | 1/32               | Галичина — Таврія (Сімферополь), в. л.           | 0:1                |

## Загальна статистика на професійному рівні
У чемпіонатах СРСР та України, розіграшах кубків СРСР, України та другої ліги ФК «Галичина» зіграла 482 гри, здобула 171 перемогу, 104 рази зіграла внічию, зазнала 207 поразок. Різниця м'ячів складає — 516:578.

### Найбільше ігор зіграли
1) Василь Карпин — 260, 2) Серґо Ґоґоладзе — 236, 3) Степан Греділь — 228, 4) Микола Дудич — 189, 5) Андрій Воротеляк — 185, 6) Роман Кіндратів — 148, 7) Георгій Грущак — 133, 8) Ігор Гіщак — 121, 9) Ярослав Волошин — 116, 10) Дмитро Тверитінов — 104, 11) Віталій Малик — 100, 12) Олег Береський — 97, 13) Василь Малик — 94, 14) Андрій Петричкович — 84, 15-16) Андрій Валенко, Микола Левицький — по 82, 17) Ігор Білан — 80, 18-19) Роман Ковальчик, Віталій Шукатка — по 74, 20) Іван Коношенко — 73.

### Статистика за амплуа
воротарі: 1) Олег Береський — 97, 2) Ігор Білан — 80, 3) Альґімантас Бряуніс — 56, 4) Євген Ющишин — 46, 5) В'ячеслав Котляр — 41;
захисники: 1) Серґо Ґоґоладзе — 236, 2) Степан Греділь — 228, 3) Роман Кіндратів — 148, 4) Георгій Грущак — 133, 5-6) Андрій Валенко, Микола Левицький — по 82; півзахисники: 1) Микола Дудич — 189, 2) Андрій Воротеляк — 185, 3) Ігор Гіщак — 121, 4) Ярослав Волошин — 116, 5) Василь Малик — 94;
нападники: 1) Василь Карпин — 260, 2) Дмитро Тверитінов — 104, 3) Віталій Малик — 100, 4) Василь Климко — 70, 5) Андрій Добрянський — 68.

### Найкращі бомбардири
1) Василь Карпин — 88, 2) Віталій Малик — 30, 3) Микола Дудич — 25, 4) Василь Климко — 16, 5) Андрій Воротеляк — 15, 6-8) Володимир Кухлевський, Ярослав Волошин, Олег Теплий — по 14, 9) Володимир Уштан — 11, 10-11) Олег Головань, Сергій Райко — по 10, 12-15) Юрій Шулятицький, Степан Нич, Андрій Добрянський, Василь Телятник — по 9, 16-19) Ігор Гіщак, Павло Дуда, Андрій Петричкович, Віталій Шукатка — по 8, 20-22) Олег Яремчук, Дмитро Тверитінов, Георгій Грущак — по 7.

### Статистика проти окремих команд
В офіційних турнірах на професійному рівні «Галичина» зіграла проти 112 команд. Найчастіше їхнім суперником були «Газовик» (Комарно) – 19; +9=3-7, 19:19, «Хімік/ЛУКОР» (Калуш) – 16; +8=1-7, 17:17, «Верес» (Рівне) – 14; +4=2-8, 18:21, «Нафтовик» (Долина) – 14; +3=5-6, 15:17, «Поділля» (Хмельницький) – 12; +1=1-10, 11:33.

### Найбільші перемоги та поразки
Найбільша перемога на своєму полі – 6:0 проти «Ниви» (Вінниця), 26 вересня 1999 р.
Найбільша перемога на чужому полі – 5:0 проти «Беркута» (Бедевля), 23 квітня 1998 р.
Найбільша поразка на своєму полі – 0:3 проти «Карпат-2» (Львів), 8 серпня 1999 р.; «Системи-Борекс» (Бородянка), 25 червня 2000 р.; «Сокола» (Золочів), 10 квітня 2002 р.
Найбільша поразка на чужому полі – 0:6 проти «Торпедо» (Запоріжжя), 25 травня 1991 р.

## Головні тренери
У чемпіонатах та кубках України головними тренерами працювали:
- Борис Рассихін (1992)
- Хосе Турчик (1992—1993)
- Андрій Карімов (1994—1995)
- Юрій Дубровний (1995—1996)
- Лев Броварський (1996—1998)
- Микола Жуков (1998—1999)
- Степан Греділь (1999)
- Роман Покора (1999)
- Степан Греділь (2000)
- Анатолій Веселовський (2000-2001)
- Михайло Луців (2001—2002)
- Василь Малик (2002—2003)
- Євген Камінський (2002—2003)

## Кубок України серед аматорів
У 2005 р. дрогобицька команда взяла участь у розіграші Кубка України серед аматорів.
1/16 фіналу – пропускали
1/8 фіналу – Авангард (Свалява) – Галичина (Дрогобич) – 0:1, 1:1.
1/4 фіналу – Галичина (Дрогобич) – ФК Лужани (Лужани) – 1:1, 0:3.

## Чемпіонат області
У 2005—2006 роках клуб виступав у чемпіонаті Львівської області, де був одним із середняків ліги. 2005 рік «Галичина» завершила на 4 місці обласного чемпіонату, а наступний сезон дограла лише до літа, у липні через нестачу коштів колектив знявся зі змагань.
На початку 2008 року Дрогобицька міська рада ухвалила рішення про відновлення муніципального футбольного клубу «Галичина» та сприяла фінансуванню команди. Клуб заявився на першу лігу Львівщини 2008, одразу фінішувавши на першому місці та вийшовши до Прем'єр-ліги. У Прем'єр-лізі Львівщини 2009 року «Галичина» здобула бронзові нагороди.
У 2017 р. зусиллями уболівальників і міської влади було відновлено команду, яка заявилася в другій лізі чемпіонату області. Перший матч після семирічної перерви «Галичина» зіграла 13 травня 2017 р. у Дрогобичі проти «Вереса» (Великий Любінь) — 1:3. В 2018 р. до команди, яка розпочала виступи у першій лізі Львівської області, повернулася ціла низка талановитих місцевих вихованців — Ю. Ковельський, Т. Тарасович, Т. Рудавець, Т. Грицан, В. Трусевич, Р. Подоляк, І. Сілецький, А. Петричкович, І. Ільчишин.

### Прем'єр-ліга Львівської області
Сезон 2009 р. виявився загалом вдалим, особливо якщо зважити на статус дебютанта. «Галичина» лише на 3 очка відстала від переможця «Карпати» (Кам'янка-Бузька) і мали одинакову кількість очок зі срібним призером «Шахтарем» (Червоноград). А Б. Хмизов був визнаний найкращим півзахисником турніру. Але успіх не вдалося розвинути і наступний сезон став останнім у прем'єр-лізі Львівської області аж до 2019 р.

## Загальна статистика на аматорському рівні

### Найбільше ігор зіграли
1) Віталій Трусевич - 124, 2) Тарас Тарасович - 108, 3) Іван Бутим - 105, 4) Тарас Грицан - 103, 5) Тарас Рудавець - 102, 6) Роман Маланяк - 92, 7) Іван Юзьв'як - 89, 8) Олег Михайловський – 84, 9) Ігор Височанський – 81, 10) Віктор Коссак - 76, 11) Вадим Бреньо - 75, 12) Володимир Сушинець - 74, 13) Ігор Білан – 71, 14) Подоляк - 70, 15) Олег Кінаш – 69, 16) Роман Чопко - 67, 17) Андрій Сов'як - 63, 18) Ігор Тершак – 58, 19) Віталій Швець - 56, 20) Ярослав Карнадз-Мартинів – 55.

### Найкращі бомбардири
1) Роман Маланяк – 35, 2) Тарас Рудавець – 31, 3) Ігор Тершак – 22, 4) Іван Бутим – 21, 5) Богдан Хмизов – 18, 6) Ярослав Карнадз-Мартинів – 17, 7-8) Олександр Розлач – 13, 7-8) Андрій Сливка – 13, 9) Максим Філіпов - 12, 10-12) Іван Сливка – 11, 10-12) Вадим Бреньо – 11, 10-12) Віталій Трусевич – 11.

### Підсумкові результати змагань в чемпіонаті області
| Рік                 | І  | В  | Н | П  | М'ячі | О  | Місце |
| 2005 (вища ліга)    | 26 | 14 | 4 | 8  | 49-28 | 46 | 4     |
| 2006 (вища ліга)    | 28 | 8  | 2 | 18 | 20-55 | 26 | 13    |
| 2008 (перша ліга)   | 26 | 13 | 6 | 7  | 40-21 | 45 | 7     |
| 2009 (прем’єр-ліга) | 18 | 12 | 2 | 4  | 40-19 | 38 | 3     |
| 2010 (прем’єр-ліга) | 22 | 4  | 6 | 12 | 22-40 | 18 | 10    |
| 2017 (друга ліга)   | 24 | 16 | 2 | 6  | 60-26 | 50 | 3     |
| 2018 (перша ліга)   | 30 | 20 | 6 | 4  | 79-32 | 66 | 4     |
| 2019 (прем’єр-ліга) | 22 | 4  | 8 | 10 | 20-35 | 20 | 8     |
| 2020 (прем’єр-ліга) | 12 | 4  | 2 | 6  | 19-26 | 14 | 7     |
| 2021 (прем’єр-ліга) | 24 | 7  | 5 | 12 | 22-39 | 26 | 8     |
| 2022 (прем’єр-ліга) | 9  | 4  | 0 | 5  | 14-27 | 12 | 13    |
| 2023 (прем’єр-ліга) | 17 | 5  | 2 | 10 | 21-46 | 17 | 11    |
| 2024 (прем’єр-ліга) | 24 | 8  | 1 | 15 | 25-54 | 25 | 10    |

### Статистика проти окремих команд
На аматорському рівні «Галичина» зіграла в чотирьох офіційних турнірах – чемпіонат Львівщини, кубок Львівщини, кубок ліги, кубок України серед аматорів. Їхніми суперниками були 77 команд. Найчастіше дрогобичани змагалися (разом з технічними перемогами і поразками) проти ФК «Миколаїв» (19; +5=5-9, 25:44), ФСК «Самбір» (16; +9=3-4, 32:22), «Шахтаря» (12; +4=1-7, 14:24), кам’янко-бузьких «Карпат» (11; +0=1-10, 4:21), золочівського «Сокола» (11; +6=1-4, 27:16), торчиновицького «Кар'єра-Дністра» (10; +3=0-7, 15:18).

### Найбільші перемоги та поразки
Найбільша перемога на своєму полі – 5:0 проти ФК «Миколаїв» (25 квітня 2009 р.).
Найбільша перемога на чужому полі – 9:0 проти годовицького «Форварда» (28 червня 2017 р.).
Найбільша поразка на своєму полі – 0:6 проти ФК «Миколаїв» (31 жовтня 2021 р.).
Найбільші поразки на чужому полі – 0:7 проти ФК «П'ятничани» (13 жовтня 2024 р.).

## Кубок області
«Галичина» шість раз заявлялася для участі у розіграші кубка Львівщини (2005 р., 2006 р., 2008 р., 2009 р., 2010 р., 2020 р.). Найкращим став результат 2008 р., коли дрогобичани грали у півфіналі. У 2009 р. і 2010 р. «жовто-зелені» дісталися чвертьфіналу. У 2006 р. через брак фінансування команда так і не стартувала у змаганнях. Загалом «Галичина» має у доробку 17 матчів (разом з трьома технічними поразками). З них 7 перемог, 2 нічиї та 8 поразок. Різниця м’ячів – 20:17. Найчастіше зустрічалася поразка з рахунком 0:2 – три рази. Найбільше ігор дрогобичани провели проти червоноградського «Шахтаря» – 4. Тричі мали зустрітися з ФК «Вишня» (Судова Вишня), але у двох матчах дрогобичани не вийшли на поле. Ще 2 рази конкурували із золочівським «Соколом».

## Тренери в аматорських турнірах
Анатолій Веселовський (2005)
Василь Малик (2005-2006, 2008-2009)
Ігор Білан (2010)
Олександр Розлач (2017)
Ігор Височанський (2018 - жовтень 2020)
Любомир Цісельський (жовтень 2020 - січень 2021)
Іван Ільчишин (січень 2021 - 28 травня 2023)
Роман Подоляк (28 травня 2023 - 2025)

## Президенти клубу
Хосе Турчик (грудень 1989 - грудень 1990)
Михайло Коростельов (грудень 1990 - травень 1991)
Олег Гайдук (з травня 1991 - ?)
Юрій Чирук (1993)
Костянтин Гришаєв (до січня 1996)
Михайло Лужецький (січень 1996 - 24 травня 1998)
Олексій Радзієвський (24 травня 1998 - вересень ? 2001)
Леонід Мищатин (вересень ? 2001 - ?)
Михайло Лужецький (лютий 2005 - 2006)
Василь Карпин (2008-2010)
Юрій Кушлик (травень 2017-2025)

## Відомі гравці
- Анатолій Безсмертний
- Олег Береський
- Василь Бондарчук
- Андрій Валенко
- Едуард Валенко
- Андрій Василитчук
- Олександр Войтюк
- Іван Гамалій
- Олександр Гій
- Олег Головань
- Андрій Грінер
- Степан Греділь
- Михайло Гурка
- Роман Деркач
- Юрій Дубровний
- Роман Зуб
- Василь Карпин
- Роман Кіндратів
- Роман Ковальчик
- Володимир Кухлевський
- Валерій Лінніков
- Валерій Матусевич
- Вячеслав Медвідь
- Марат Мінібаєв
- Фаіль Міргалімов
- Юрій Мокрицький
- Віталій Постранський
- Сергій Райко
- Віктор Рафальчук
- Анатолій Саулевич
- Анатолій Сєдих
- Микола Сич
- Михайло Стельмах
- Олег Теплий
- Роман Толочко
- Борис Фінкель
- Володимир Фурсов
- Юрій Шулятицький

title: Галичина (Дрогобич)

wikitext:
{{Otheruses|Галичина (значення)}}'''«Галичина»''' — [[Україна|український]] [[футбольний клуб]] з міста [[Дрогобич]]а. Заснований [[2 грудня]] [[1989]] року під назвою СФК «Дрогобич» на базі клубу [[СКА (Львів)|СКА «Карпати» (Львів)]].

{{Футбольний клуб
| назва клубу = Галичина (Дрогобич)
| емблема = Емблема ФК Галичина.gif
| image_size = 150px
| повна назва = Муніципальний футбольний
 клуб «Галичина» Дрогобич
| коротка назва = Галичина
| рік заснування = [[2 грудня]] [[1989]]
| стадіон = [[Галичина (стадіон)|«Галичина»]]
 [[Каменяр (стадіон)|«Каменяр»]]
 [[Дрогобицька дитячо-юнацька спортивна школа імені Івана Боберського|ДЮСШ]]
| вебсторінка = http://galuchuna.at.ua/
| президент = {{Прапорець|UKR}} Юрій Кушлик
| головний тренер = {{Прапорець|UKR}} Роман Подоляк
| ліга = [[Чемпіонат Львівської області з футболу|Прем’єр-ліга Львівської області]]
| сезон = 2024
| місце = 10-е
| місто = [[Дрогобич]]
| країна = {{UKR}}
| лівий_рукав2 = 990000
| футболка2 = 990000
| правий_рукав2 = 990000
| гетри2 = 990000
| труси2 = 000000
| прізвисько = галичани, дрогобичани
| сайт = http://galychyna.at.ua/
| футболка1 = FFFF00
| труси1 = 009933
| гетри1 = FFFF00
| правий_рукав1 = 009933
| лівий_рукав1 = 009933
}}Найкраще досягнення у чемпіонатах України — 11 місце у [[Чемпіонат України з футболу: перша ліга|Першій лізі України]] ([[1992]]), 1/8 [[Кубок України з футболу|Кубка України]] ([[1996]]). Стадіон: [[Галичина (стадіон, Дрогобич)|«Галичина»]] (Дрогобич, 8000 місць).

{{External media||align=right
||video1=[https://www.youtube.com/watch?v=8yyB4gVIMLg Урочистості з нагоди відродження муніципальної ФК «Галичина» у Дрогобичі (13.05.2017)], Дрогобицька міська рада ОФІЦІЙНА СТОРІНКА, опубліковано 13 травня 2017 року
}}
== Історичний екскурс ==
Футбол у Дрогобичі почав розвиватися у період перебування міста в складі Австро-Угорської імперії. Першим клубом міста став Спортивний клуб «Поґонь», заснований 1909 р. Він був філією львівської команди й розділявся на дві команди — «біло-червоних» та «блакитних». Перша гра дрогобицької команди, яка зафіксована в писемних джерелах відбулася 12 червня 1910 р., коли зустрічалися «Аттіка» (Дрогобич) — «Поґонь»-5 (Стрий) — 0:13<ref>{{Cite book|title=Хроніки львівського футболу. Т. 1 (друга половина ХІХ ст.. – 1965 р.)|last=Люпа|first=Б. М.|last2=Грисьо Я. А., Яремко І. Я.|year=2015|publisher=ЛА «Піраміда»|location=Львів|pages=103, 116|language=українська|isbn=978-966-441-414-9}}</ref>.

Більшою активністю футбольне життя у Дрогобичі відзначалося в міжвоєнний період. У 1920-х роках в місті існували футбольні колективи польської громади — «[[Юнак (Дрогобич)|Юнак]]», [[Польмін (Дрогобич)|«Польмін»]], «Колєяж», [[Сокул (Дрогобич)|«Сокул»]], «Тисмениця», [[Т.У.Р. (Дрогобич)|«Т.U.R.»]], єврейської — [[Бейтар (Дрогобич)|«Бейтар»]], «Штерн» та української. У 1923 р. українська громада міста створила команду «Підгір'я», а в 1934 р. частина членів клубу організували Український спортивний клуб «<nowiki/>[[Ватра (Дрогобич)|Ватра]]<nowiki/>» (''кольори форми — зелено-червоні смугасті футболки, червоні шорти та зелені гетри''). Найбільшим її досягненням стало лідерство у Львівській окружній футбольній лізі 1944 р., але турнір не встиг завершитися через наближення військових дій. Цього ж року «<nowiki/>[[Ватра (Дрогобич)|Ватра]]<nowiki/>» припинила своє існування. Одними з лідерів команди були захисник Костянтин Кіцила, форварди Євстахій Ярема, Василь Флюнт.

Грізною силою регіонального футболу у міжвоєнний період була команда «<nowiki/>[[Юнак (Дрогобич)|Юнак]]<nowiki/>». У 1939 р. вона здобула першість у Львівській окружній футбольній лізі, але через початок Другої світової війни припинила своє існування.
{{Головна|Радянська анексія західноукраїнських земель}}
Найвідомішими гравцями тієї команди стали Болеслав Габовський, Ян Гемерлінґ, Мєчислав Ґурський, Станіслав Геруля, Владислав Шевчик та інші.

По закінченні Другої світової війни найвідомішими командами Дрогобича були «<nowiki/>[[Спартак (Дрогобич)|Спартак]]<nowiki/>», [[Динамо (Дрогобич)|«Динамо»]] та «<nowiki/>[[Нафтовик (Дрогобич)|Нафтовик]]<nowiki/>». Перша з них брала участь в аматорському чемпіонаті УРСР 1946 і 1948 років. А її кольори захищали Йосип та Володимир Николишини, Казимир Булькевич, Володимир Ушкалов, Володимир Заморьонов та інші улюбленці місцевої публіки. «Динамо» брало участь у цьому ж турнірі 1949 року. Але найбільшими успіхами відзначилися дрогобицькі нафтовики, «<nowiki/>[[Нафтовик (Дрогобич)|Нафтовик]]<nowiki/>» (''форма біла'') було створено у 1950 р. й з перервами колектив існував до 1989 р. Команда не лише брала участь в аматорських чемпіонатах УРСР (1951, 1953—1956, 1958, 1959 рр.), але й одного разу зайняли 3-є місце (1958 р.), а наступного року зупинилися на четвертій позначці. Далі «<nowiki/>[[Нафтовик (Дрогобич)|Нафтовик]]<nowiki/>» перейшов у ранг команд майстрів чемпіонату СРСР, де найбільшим успіхом відзначився у 1965 р, посівши 5-е місце у групі Б, ставши 17-ю за рейтингом командою УРСР. У складі команди філігранною грою відзначалися такі відомі футболісти як [[Броварський Лев Рудольфович|Лев Броварський]]''',''' [[Савка Остап Володимирович|Остап Савка]], [[Кульчицький Ігор Євстахович|Ігор Кульчицький]], [[Філяєв Олександр Євгенович|Олександр Філяєв]] та багато інших.

На рубежі 1970-1980-х років найсильнішим футбольним колективом Дрогобича був «Хімік» (''форма біло-зелена''), який у 1979 р. став бронзовим призером аматорського чемпіонату УРСР. Незважаючи на успішну гру, команда невдовзі припинила своє існування, а її лідерами вважалися Ігор Пилипів, Володимир Спориняк, Юрій Міраї, Богдан Риб'як, Олексій Борщенко, Олексій Кучинський, Тарас Гірший, Юрій Мінько, Степан Данилюк, Василь Берездецький, Михайло Луців.

Успіхи дрогобицького футболу продовжив «Авангард» (''форма біло-чорна''), котрий існував з 1982 по 1989 роки. Найбільшим звершенням колективу став вихід у фінал розіграшу Кубка УРСР серед аматорів 1987 р., де дрогобичани поступилися єнакієвській «Південьсталі» (2:0, 0:3 у додатковий час). У 1986 р. «Авангард» став срібним призером чемпіонату Львівської області. Гра біло-чорних залежала від таких майстрів як [[Журавчак Володимир Олексович|Володимир Журавчак]]''',''' Тарас Гірший, Микола Козоріз, Ігор Пилипів, Богдан Риб'як, Василь Берездецький, Юрій Мінько, Юрій Широков, Василь Карпин, Богдан Пирч, [[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]]<ref>{{Cite book|title=Довідник-календар "Футбол"|last=Дмитроца|first=М. М.|last2=Борис Ю.|first2=Дмитроца С.|year=1994|publisher=Футбольний клуб "Галичина"|location=Дрогобич|pages=5-27|language=українська|isbn=}}</ref>'''.'''

== Чемпіонати СРСР ==
У чемпіонаті СРСР ФК «Галичина» виступала у сезонах 1990 р. (друга ліга, зона «Захід», 9-е місце з 22-х учасників) і 1991 р. (друга ліга, буферна західна зона, 14-е місце з 22-х учасників).

У всіх іграх взяли участь 50 гравців.

=== Найбільше ігор зіграли ===
Степан Нич (41 гра), Василь Бондарчук, Володимир Кухлевський, Фаіль Міргалімов — по 40 ігор, Марат Мінібаєв, Андрій Валенко — по 39, Анатолій Безсмертний — 38, Анатолій Сєдих, Олег Головань — по 37, Валерій Лінніков, Ярослав Волошин, [[Василитчук Андрій Миколайович|Андрій Василитчук]], Володимир Воротеляк — по 36.

=== Найкращі бомбардири  ===
Володимир Кухлевський — 12 голів, Олег Головань — 10, Юрій Шулятицький — 9, Володимир Фурсов, Валерій Лінніков, Фаіль Міргалімов — по 6, Іван [[Гамалій Іван Павлович|Гамалій]] — 5.

=== Ворота захищали ===
Олег Береський — 26 ігор, 25 пропущених голів (0,96 у середньому за гру), Михайло Гончаров — 23 гри, 29 пропущених голів (1,26), Микола Ващилко — 21 гра, 34 пропущених голів (1,62), Олександр Коваленко — 20 ігор, 25 пропущених голів (1,25).

За команду у сезонах 1990 і 1991 рр. також виступали такі відомі гравці як [[Буняк Володимир Сергійович|Володимир Буняк]], Олександр Войтюк, [[Гій Олександр Володимирович|Олександр Гій]], [[Зуб Роман Іванович (футболіст)|Роман Зуб]], Вячеслав Медвідь, [[Мокрицький Юрій Ярославович|Юрій Мокрицький]], Михайло [[Стельмах Михайло Андрійович|Стельмах]], [[Толочко Роман Любомирович|Роман Толочко]], [[Фінкель Борис Аркадійович|Борис Фінкель]].

=== Головними тренерами працювали ===
* Микола Самарін (1990)
* Вільгельм Теллінґер (1990—1991)
* [[Рассихін Борис Андрійович|Борис Рассихін]] (1991).

== Кубок СРСР ==
ФК «Галичина» розпочала боротьбу за кубок СРСР 1990/1991 р. зі стадії 1/64 фіналу, коли 14 квітня 1990 р. у домашній грі переграла представника вищої ліги «Металург» (Запоріжжя) — 2:1 (Володимир Кухлевський і автогол Віктор Скрипник). 2 травня 1990 р. на наступній стадії розіграшу команда зазнала поразки у Ризі від місцевої «Даугави», котра була одним з лідерів першої ліги, з рахунком 1:4 (Володимир Кухлевський).

У розіграші кубка 1991/1992 р. команда участі не брала.

== Чемпіонати України ==
Навесні [[1992]] року «Галичина» виступала в групі А першої ліги чемпіонату України. Команда провела 26 ігор, у яких здобула 9 перемог, 5 нічиїх і 12 поразок. Різниця м’ячів 25-32. У підсумку команда посіла 11 місце. Усі наступні роки грала у другій лізі (11 разів). У [[2003]] році залишила другу лігу. Через 2 роки колектив удалося відновити в чемпіонаті області.

Загалом у другій лізі чемпіонату України команда зіграла 374 ігри, здобула 137 перемог, 80 разів зіграла внічию, зазнала 157 поразок, різниця голів 403:435.

На рівні індивідуальних досягнень варто відзначити сезон 1992/1993 рр., коли [[Василь Карпин]] зі 12-а забитими голами став 5-м бомбардиром другої ліги. У сезоні 1993/1994 рр. цей самий гравець згідно з одними джерелами став 2-м бомбардиром другої ліги, забивши 20 голів. За іншими даними цей показник став найкращим у сезоні. Його традицію продовжив у сезоні 1996/1997 рр. Василь Климко, котрий із 8-а голами посів 6-е місце серед бомбардирів другої ліги в групі А. У сезоні 1998/1999 рр. Василь Карпин знову ввійшов до числа найкращих бомбардирів другої ліги, забивши 11 голів, що дало можливість посісти 3-є місце в групі А. У сезоні 2001/2002 рр. Олег Теплий забив 15 голів, ставши 5-м бомбардиром другої ліги в групі А, але цього показника він досягнув виступами за дві команди («Галичина» Дрогобич і «Сокіл» Золочів).

== Результати виступів у чемпіонатах СРСР, України та Львівської області ==
{| class="wikitable"
|'''Рік'''
|'''Ліга'''
|'''Місце'''
|-
|1990
|2-га ліга СРСР
|14
|-
|1991
|2-га ліга СРСР
|18
|-
|1992
|1-а ліга України
|11
|-
|1993
|2-га ліга України
|9
|-
|1994
|2-га ліга України
|9
|-
|1995
|2-га ліга України
|5
|-
|1996
|2-га ліга України
|14 (в групі А)
|-
|1997
|2-га ліга України
|6 (в групі А)
|-
|1998
|2-га ліга України
|7 (в групі А)
|-
|1999
|2-га ліга України
|10 (в групі А)
|-
|2000
|2-га ліга України
|13 (в групі А)
|-
|2001
|2-га ліга України
|14 (в групі А)
|-
|2002
|2-га ліга України
|11 (в групі А)
|-
|2003
|2-га ліга України
|15 (в групі А)
|-
|2004
|не виступали
|
|-
|2005
|Чемпіонат Львівської області
|4
|-
|2006
|Чемпіонат Львівської області
|13 (у липні знялися зі змагань)
|-
|2007
|не виступали
|
|-
|2008
|Чемпіонат Львівської області (перша ліга)
|7
|-
|2009
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|3
|-
|2010
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|10
|-
|2017
|Чемпіонат Львівської області (друга ліга)
|3
|-
|2018
|Чемпіонат Львівської області (перша ліга)
|4
|-
|2019
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|8
|-
|2020
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|7
|-
|2021
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|8
|-
|2022
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|13
|-
|2023
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|11
|-
|2024
|Чемпіонат Львівської області (прем'єр-ліга)
|10
|}

== Кубок України ==
Команда взяла участь у 10-ти розіграшах Кубка України. Перша гра пройшла 16 лютого 1992 р. у Дрогобичі на стадіоні «Крановик» у межах 1/32 розіграшу Кубка. За присутності 3000 глядачів місцева команда поступилася вищоліговому колективу «Нафтовик» (Охтирка) з рахунком 0:2. Найвище досягнення в Кубку України — вихід до 1/8 фіналу в [[Кубок України з футболу 1995—1996|сезоні 1995/1996]]: ву1/64 фіналу дрогобичани обіграли на виїзді [[Підгір'я (Сторожинець)|«Підгір’я» (Сторожинець)]] 1:0, далі в домашніх іграх здолали [[Нива (Теребовля)|«Ниву» (Теребовля)]] з рахунком 3:1 і [[Кривбас (Кривий Ріг)|криворізький «Кривбас»]] (0:0; 6:5 у серії пенальті), але в 1/8 фіналі програли у Вінниці місцевій «[[Нива (Вінниця)|Ниві]]» — 0:2.

За цей час було зіграно 18 ігор, з них 6 перемог, 1 нічия та 11 поразок, різниця м’ячів — 12:17.

== Кубок другої ліги України ==
«Галичина» також взяла участь у двох турнірах Кубка другої ліги, які проводилися в сезонах 1999/2000 і 2000/2001 років. У 1/32 першого розіграшу дрогобичани здолали опір «Прикарпаття — 2» (Івано-Франківськ) з рахунком 1:0, але в 1/16 за підсумками двох ігор поступилися долинському «Нафтовику» — 2:3, 0:0. В сезоні 2000/2001 років шлях до Кубка перервався вже після першої гри. На першому етапі «Галичина» поступилася у Львові «Карпатам — 2» з рахунком 1:2 й припинила участь у турнірі.

== Статистика виступів «Галичини» в кубках СРСР, України та другої ліги України ==
{| class="wikitable"
|'''Рік'''
|'''Стадія'''
|'''Суперник, ліга'''
|'''Рахунок'''
|-
|1990/1991
|1/64
|Галичина — [[Металург (Запоріжжя)]], п. л.
|2:1
|-
|
|1/32
|[[Даугава (Рига, 1944)|Даугава (Рига)]], п. л. — Галичина
|4:1
|-
|1992
|1/32
|Галичина — Нафтовик (Охтирка), в. л.
|0:2
|-
|1992/1993
|1/64
|Птахівник (Великі Гаї) — Галичина
|1:0
|-
|1993/1994
|1/64
|ФК Львів — Галичина
|2:1 (д. ч.)
|-
|1994/1995
|1/64
|Бактянець (Бадалово) — Галичина
|0:2
|-
|
|1/32
|Галичина — Прикарпаття (Івано-Франківськ), в. л.
|0:1
|-
|1995/1996
|1/32
|Підгір'я (Сторожинець) — Галичина
|0:1
|-
|
|1/16 (перший етап)
|Галичина — Нива (Теребовля)
|3:1
|-
|
|1/16 (другий етап)
|Галичина — Кривбас (Кривий Ріг), в. л.
|0:0, 6:5 (по пен.)
|-
|
|1/8
|Нива (Вінниця), в. л. — Галичина
|2:0
|-
|1996/1997
|1/64
|Покуття (Коломия) — Галичина
|1:2 (д. ч.)
|-
|
|1/32 (перший етап)
|Галичина — Закарпаття (Ужгород), п. л.
|1:0
|-
|
|1/32 (другий етап)
|Галичина — Буковина (Чернівці), п. л.
|0:0, 2:4 (по пен.)
|-
|1997/1998
|1/128
|Газовик (Комарно) — Галичина
|1:0
|-
|1998/1999
|1/64
|Галичина — Поділля (Хмельницький), п. л.
|1:2, 0:1
|-
|''1999/2000 (Кубок другої ліги)''
|1/32
|Галичина — Прикарпаття — 2 (Івано-Франківськ)
|1:0
|-
|
|1/16
|Нафтовик (Долина) — Галичина
|3:2, 0:0
|-
|''2000/2001 (Кубок другої ліги)''
|попередній етап
|Карпати — 2 (Львів) — Галичина
|2:1
|-
|2001/2002
|перший етап
|Галичина — Сокіл (Золочів)
|1:1, 0:1
|-
|2002/2003
|1/32
|Галичина — Таврія (Сімферополь), в. л.
|0:1
|}

== Загальна статистика на професійному рівні ==
У чемпіонатах СРСР та України, розіграшах кубків СРСР, України та другої ліги ФК «Галичина» зіграла 482 гри, здобула 171 перемогу, 104 рази зіграла внічию, зазнала 207 поразок. Різниця м'ячів складає — 516:578.

=== Найбільше ігор зіграли ===
1) [[Василь Карпин]] — 260, 2) Серґо Ґоґоладзе — 236, 3) [[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]] — 228, 4) [[Дудич Микола Михайлович|Микола Дудич]] — 189, 5) [[Воротеляк Андрій Володимирович|Андрій Воротеляк]] — 185, 6) Роман Кіндратів — 148, 7) Георгій Грущак — 133, 8) Ігор Гіщак — 121, 9) Ярослав Волошин — 116, 10) Дмитро Тверитінов — 104, 11) [[Малик Віталій Іванович|Віталій Малик]] — 100, 12) Олег Береський — 97, 13) [[Малик Василь Іванович|Василь Малик]] — 94, 14) Андрій Петричкович — 84, 15-16) [[Валенко Андрій Анатолійович|Андрій Валенко]], Микола Левицький — по 82, 17) [[Білан Ігор Ігорович|Ігор Білан]] — 80, 18-19) [[Ковальчик Роман Миколайович|Роман Ковальчик]], Віталій Шукатка — по 74, 20) Іван Коношенко — 73.

=== Статистика за амплуа ===
''воротарі:'' 1) Олег Береський — 97, 2) Ігор Білан — 80, 3) Альґімантас Бряуніс — 56, 4) Євген Ющишин — 46, 5) В'ячеслав Котляр — 41;

''захисники:'' 1) Серґо Ґоґоладзе — 236, 2) [[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]] — 228, 3) Роман Кіндратів — 148, 4) Георгій Грущак — 133, 5-6) Андрій Валенко, Микола Левицький — по 82; ''півзахисники:'' 1) Микола Дудич — 189, 2) Андрій Воротеляк — 185, 3) Ігор Гіщак — 121, 4) Ярослав Волошин — 116, 5) Василь Малик — 94;

''нападники:'' 1) [[Василь Карпин]] — 260, 2) Дмитро Тверитінов — 104, 3) Віталій Малик — 100, 4) Василь Климко — 70, 5) Андрій Добрянський — 68.

=== Найкращі бомбардири ===
1) [[Василь Карпин]] — 88, 2) Віталій Малик — 30, 3) Микола Дудич — 25, 4) Василь Климко — 16, 5) Андрій Воротеляк — 15, 6-8) Володимир Кухлевський, Ярослав Волошин, Олег Теплий — по 14, 9) Володимир Уштан — 11, 10-11) Олег Головань, Сергій Райко — по 10, 12-15) Юрій Шулятицький, Степан Нич, Андрій Добрянський, Василь Телятник — по 9, 16-19) Ігор Гіщак, Павло Дуда, Андрій Петричкович, Віталій Шукатка — по 8, 20-22) Олег Яремчук, Дмитро Тверитінов, Георгій Грущак — по 7.

=== Статистика проти окремих команд ===
В офіційних турнірах на професійному рівні «Галичина» зіграла проти 112 команд. Найчастіше їхнім суперником були «Газовик» (Комарно) – 19; +9=3-7, 19:19, «Хімік/ЛУКОР» (Калуш) – 16; +8=1-7, 17:17, «Верес» (Рівне) – 14; +4=2-8, 18:21, «Нафтовик» (Долина) – 14; +3=5-6, 15:17, «Поділля» (Хмельницький) – 12; +1=1-10, 11:33.

=== Найбільші перемоги та поразки ===
Найбільша перемога на своєму полі – 6:0 проти «Ниви» (Вінниця), 26 вересня 1999 р.

Найбільша перемога на чужому полі – 5:0 проти «Беркута» (Бедевля), 23 квітня 1998 р.

Найбільша поразка на своєму полі – 0:3 проти «Карпат-2» (Львів), 8 серпня 1999 р.; «Системи-Борекс» (Бородянка), 25 червня 2000 р.; «Сокола» (Золочів), 10 квітня 2002 р.

Найбільша поразка на чужому полі – 0:6 проти «Торпедо» (Запоріжжя), 25 травня 1991 р.

== Головні тренери ==
У чемпіонатах та кубках України головними тренерами працювали:
* [[Рассихін Борис Андрійович|Борис Рассихін]] (1992)
* [[Турчик Хосе Йосипович|Хосе Турчик]] (1992—1993)
* [[Карімов Андрій Усманович|Андрій Карімов]] (1994—1995)
* [[Дубровний Юрій Михайлович|Юрій Дубровний]] (1995—1996)
* [[Броварський Лев Рудольфович|Лев Броварський]] (1996—1998)
* [[Жуков Микола Григорович|Микола Жуков]] (1998—1999)
*[[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]] (1999)
* [[Покора Роман Михайлович|Роман Покора]] (1999)
*[[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]] (2000)
*Анатолій Веселовський (2000-2001)
* [[Луців Михайло Йосипович|Михайло Луців]] (2001—2002)
*[[Малик Василь Іванович|Василь Малик]] (2002—2003)
* [[Камінський Євген Зіновійович|Євген Камінський]] (2002—2003)

== Кубок України серед аматорів ==
У 2005 р. дрогобицька команда взяла участь у розіграші Кубка України серед аматорів.

1/16 фіналу – пропускали

1/8 фіналу – Авангард (Свалява) – Галичина (Дрогобич) – 0:1, 1:1.

1/4 фіналу – Галичина (Дрогобич) – ФК Лужани (Лужани) – 1:1, 0:3.

== Чемпіонат області ==
У 2005—2006 роках клуб виступав у чемпіонаті Львівської області, де був одним із середняків ліги. 2005 рік «Галичина» завершила на 4 місці обласного чемпіонату, а наступний сезон дограла лише до літа, у липні через нестачу коштів колектив знявся зі змагань.

На початку 2008 року Дрогобицька міська рада ухвалила рішення про відновлення муніципального футбольного клубу «Галичина» та сприяла фінансуванню команди. Клуб заявився на першу лігу Львівщини 2008, одразу фінішувавши на першому місці та вийшовши до Прем'єр-ліги. У Прем'єр-лізі Львівщини 2009 року «Галичина» здобула бронзові нагороди.

У 2017 р. зусиллями уболівальників і міської влади було відновлено команду, яка заявилася в другій лізі чемпіонату області. Перший матч після семирічної перерви «Галичина» зіграла 13 травня 2017 р. у Дрогобичі проти «Вереса» (Великий Любінь) — 1:3. В 2018 р. до команди, яка розпочала виступи у першій лізі Львівської області, повернулася ціла низка талановитих місцевих вихованців — Ю. Ковельський, Т. Тарасович, Т. Рудавець, Т. Грицан, В. Трусевич, Р. Подоляк, І. Сілецький, А. Петричкович, І. Ільчишин.

=== Прем'єр-ліга Львівської області ===
Сезон 2009 р. виявився загалом вдалим, особливо якщо зважити на статус дебютанта. «Галичина» лише на 3 очка відстала від переможця «Карпати» (Кам'янка-Бузька) і мали одинакову кількість очок зі срібним призером «Шахтарем» (Червоноград). А Б. Хмизов був визнаний найкращим півзахисником турніру. Але успіх не вдалося розвинути і наступний сезон став останнім у прем'єр-лізі Львівської області аж до 2019 р.

== Загальна статистика на аматорському рівні ==

=== Найбільше ігор зіграли ===
1) Віталій Трусевич - 124, 2) Тарас Тарасович - 108, 3) Іван Бутим - 105, 4) Тарас Грицан - 103, 5) Тарас Рудавець - 102, 6) Роман Маланяк - 92, 7) Іван Юзьв'як - 89, 8) Олег Михайловський – 84, 9) Ігор Височанський – 81, 10) Віктор Коссак - 76, 11) Вадим Бреньо - 75, 12) Володимир Сушинець - 74, 13) Ігор Білан – 71, 14) Подоляк - 70, 15) Олег Кінаш – 69, 16) Роман Чопко - 67, 17) Андрій Сов'як - 63, 18) Ігор Тершак – 58, 19) Віталій Швець - 56, 20) Ярослав Карнадз-Мартинів – 55.

=== Найкращі бомбардири ===
1) Роман Маланяк – 35, 2) Тарас Рудавець – 31, 3) Ігор Тершак – 22, 4) Іван Бутим – 21, 5) Богдан Хмизов – 18, 6) Ярослав Карнадз-Мартинів – 17, 7-8) Олександр Розлач – 13, 7-8) Андрій Сливка – 13, 9) Максим Філіпов - 12, 10-12) Іван Сливка – 11, 10-12) Вадим Бреньо – 11, 10-12) Віталій Трусевич – 11.

=== Підсумкові результати змагань в чемпіонаті області ===
{| class="wikitable"
|'''Рік'''
|'''І'''
|'''В'''
|'''Н'''
|'''П'''
|'''М'ячі'''
|'''О'''
|'''Місце'''
|-
|'''2005  (вища ліга)'''
|26
|14
|4
|8
|49-28
|46
|4
|-
|'''2006  (вища ліга)'''
|28
|8
|2
|18
|20-55
|26
|13
|-
|'''2008  (перша ліга)'''
|26
|13
|6
|7
|40-21
|45
|7
|-
|'''2009  (прем’єр-ліга)'''
|18
|12
|2
|4
|40-19
|38
|3
|-
|'''2010  (прем’єр-ліга)'''
|22
|4
|6
|12
|22-40
|18
|10
|-
|'''2017  (друга ліга)'''
|24
|16
|2
|6
|60-26
|50
|3
|-
|'''2018  (перша ліга)'''
|30
|20
|6
|4
|79-32
|66
|4
|-
|'''2019  (прем’єр-ліга)'''
|22
|4
|8
|10
|20-35
|20
|8
|-
|'''2020  (прем’єр-ліга)'''
|12
|4
|2
|6
|19-26
|14
|7
|-
|'''2021  (прем’єр-ліга)'''
|24
|7
|5
|12
|22-39
|26
|8
|-
|'''2022  (прем’єр-ліга)'''
|9
|4
|0
|5
|14-27
|12
|13
|-
|'''2023  (прем’єр-ліга)'''
|17
|5
|2
|10
|21-46
|17
|11
|-
|'''2024  (прем’єр-ліга)'''
|24
|8
|1
|15
|25-54
|25
|10
|}

=== Статистика проти окремих команд ===
На аматорському рівні «Галичина» зіграла в чотирьох офіційних турнірах – чемпіонат Львівщини, кубок Львівщини, кубок ліги, кубок України серед аматорів. Їхніми суперниками були 77 команд. Найчастіше дрогобичани змагалися (разом з технічними перемогами і поразками) проти ФК «Миколаїв» (19; +5=5-9, 25:44), ФСК «Самбір» (16; +9=3-4, 32:22), «Шахтаря» (12; +4=1-7, 14:24), кам’янко-бузьких «Карпат» (11; +0=1-10, 4:21), золочівського «Сокола» (11; +6=1-4, 27:16), торчиновицького «Кар'єра-Дністра» (10; +3=0-7, 15:18).

=== Найбільші перемоги та поразки ===
Найбільша перемога на своєму полі – 5:0 проти ФК «Миколаїв» (25 квітня 2009 р.).

Найбільша перемога на чужому полі – 9:0 проти годовицького «Форварда» (28 червня 2017 р.).

Найбільша поразка на своєму полі – 0:6 проти ФК «Миколаїв» (31 жовтня 2021 р.).

Найбільші поразки на чужому полі – 0:7 проти ФК «П'ятничани» (13 жовтня 2024 р.).

== Кубок області ==
«Галичина» шість раз заявлялася для участі у розіграші кубка Львівщини (2005 р., 2006 р., 2008 р., 2009 р., 2010 р., 2020 р.). Найкращим став результат 2008 р., коли дрогобичани грали у півфіналі. У 2009 р. і 2010 р. «жовто-зелені» дісталися чвертьфіналу. У 2006 р. через брак фінансування команда так і не стартувала у змаганнях. Загалом «Галичина» має у доробку 17 матчів (разом з трьома технічними поразками). З них 7 перемог, 2 нічиї та 8 поразок. Різниця м’ячів – 20:17. Найчастіше зустрічалася поразка з рахунком 0:2 – три рази. Найбільше ігор дрогобичани провели проти червоноградського «Шахтаря» – 4. Тричі мали зустрітися з ФК «Вишня» (Судова Вишня), але у двох матчах дрогобичани не вийшли на поле. Ще 2 рази конкурували із золочівським «Соколом».

== Тренери в аматорських турнірах ==
Анатолій Веселовський (2005)

Василь Малик (2005-2006, 2008-2009)

Ігор Білан (2010)

Олександр Розлач (2017)

Ігор Височанський (2018 - жовтень 2020)

Любомир Цісельський (жовтень 2020<ref>{{Cite web|url=https://ffl.org.ua/news/3544|title=Зміна тренера в "Галичині"|last=|first=|date=|website=|publisher=Львівська асоціація футболу|language=українська|accessdate=8.10.2020|archive-date=12 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210412060326/https://ffl.org.ua/news/3544}}</ref> - січень 2021)

Іван Ільчишин (січень 2021 - 28 травня 2023)

Роман Подоляк (28 травня 2023 - 2025)

== Президенти клубу ==
Хосе Турчик (грудень 1989 - грудень 1990)

Михайло Коростельов (грудень 1990 - травень 1991)

Олег Гайдук (з травня 1991 - ?)

Юрій Чирук (1993)

Костянтин Гришаєв (до січня 1996)

Михайло Лужецький (січень 1996 - 24 травня 1998)

Олексій Радзієвський (24 травня 1998 - вересень ? 2001)

Леонід Мищатин (вересень ? 2001 - ?)

Михайло Лужецький (лютий 2005 - 2006)

Василь Карпин (2008-2010)

Юрій Кушлик (травень 2017-2025)

== Відомі гравці ==
{{стовпці|4}}
* [[Безсмертний Анатолій Петрович|Анатолій Безсмертний]]
* [[Береський Олег Іванович|Олег Береський]]
* [[Бондарчук Василь Васильович|Василь Бондарчук]]
* [[Валенко Андрій Анатолійович|Андрій Валенко]]
* [[Валенко Едуард Анатолійович|Едуард Валенко]]
* '''[[Василитчук Андрій Миколайович|Андрій Василитчук]]'''
* [[Войтюк Олександр Ростиславович|Олександр Войтюк]]
* [[Гамалій Іван Павлович|Іван Гамалій]]
* [[Гій Олександр Володимирович|Олександр Гій]]
* [[Головань Олег Михайлович|Олег Головань]]
* [[Грінер Андрій Михайлович|Андрій Грінер]]
* [[Греділь Степан Осипович|Степан Греділь]]
* [[Гурка Михайло Петрович|Михайло Гурка]]
* [[Деркач Роман Степанович|Роман Деркач]]
* [[Дубровний Юрій Михайлович|Юрій Дубровний]]
*  '''[[Зуб Роман Іванович (футболіст)|Роман Зуб]]'''
*  [[Карпин Василь Іванович|Василь Карпин]]
* Роман Кіндратів
* [[Ковальчик Роман Миколайович|'''Роман Ковальчик''']]
* [[Кухлевський Володимир Олександрович|Володимир Кухлевський]]
* [[Линников Валерій Петрович|Валерій Лінніков]]
* [[Матусевич Валерій Володимирович|Валерій Матусевич]]
* [[Медвідь В'ячеслав Йосипович|Вячеслав Медвідь]]
* [[Мінібаєв Марат Михайлович|Марат Мінібаєв]]
* [[Міргалімов Фаіль Фарасатович|Фаіль Міргалімов]]
* [[Мокрицький Юрій Ярославович|Юрій Мокрицький]]
* [[Постранський Віталій Михайлович|Віталій Постранський]]
* [[Райко Сергій Іванович|Сергій Райко]]
* [[Рафальчук Віктор Казимирович|Віктор Рафальчук]]
* [[Саулевич Анатолій Володимирович|Анатолій Саулевич]]
* [[Сєдих Анатолій Юрійович|Анатолій Сєдих]]
* [[Сич Микола Анатолійович|Микола Сич]]
* [[Стельмах Михайло Андрійович|Михайло Стельмах]]
* [[Теплий Олег Романович|Олег Теплий]]
* [[Толочко Роман Любомирович|Роман Толочко]]
* [[Фінкель Борис Аркадійович|Борис Фінкель]]
* [[Фурсов Володимир Володимирович|Володимир Фурсов]]
* [[Шулятицький Юрій Юрій-Йосипович|Юрій Шулятицький]]

== Див. також ==
{{стовпці|4}}
* [[Дрогобицько-Стрийське футбольне протистояння|Підгірське класичне]]
* [[Нафтове дербі (Дрогобицько-Бориславське дербі)|Нафтове дербі]]
* [[Авангард (Дрогобич)]]
* [[Бейтар (Дрогобич)]]
* [[Ватра (Дрогобич)]]
* [[Галичина (футбольний клуб, Львів)|Галичина (Львів)]]
* [[Динамо (Дрогобич)]]
* [[Долотник (Дрогобич)]]
* [[Нафтовик (Дрогобич)]]
* [[Підгір'я (Дрогобич)]]
* [[Польмін (Дрогобич)]]
* [[СКА (Львів)|СКА «Карпати»]] (Львів)
* [[Сокул (Дрогобич)]]
* [[Спартак (Дрогобич)]]
* [[Торпедо (Дрогобич)]]
* [[Т.У.Р. (Дрогобич)]]'
* [[Хімік (Дрогобич)]]
* [[Юнак (Дрогобич)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://galychyna.at.ua/ Вебсторінка команди] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130724015058/http://galychyna.at.ua/ |date=24 липня 2013 }}

{{Тренери ФК Галичина (Дрогобич)}}
{{ПЛ Львівщини з футболу}}
{{FC-stub}}
[[Категорія:Спорт у Дрогобичі]]
[[Категорія:Футбольні клуби Дрогобича]]
[[Категорія:Футбольні клуби, засновані 1989]]

title: Галичина (Дрогобич)

Повна назва: Муніципальний футбольний · клуб «Галичина» Дрогобич

Прізвисько: галичани, дрогобичани

Коротка назва: Галичина

Засновано: 2 грудня 1989

Населений пункт: Дрогобич, Україна

Стадіон: «Галичина» · «Каменяр» · ДЮСШ

Президент: Юрій Кушлик

Головний тренер: Роман Подоляк

Ліга: Прем’єр-ліга Львівської області

Домашня: Виїзна


text:
# Амбре (парфуми)
Амбре́(фр. extrait d'ambre) — у XIX столітті сорт парфумів, виготовлених із есенції сірої амбри з додаванням інших речовин: мускусу, трояндової олії тощо.
Амбре відрізняється міцним та стійким ароматом; білизна, напарфумлена амбре, зберігала запах навіть після прання з милом.
Способи приготування амбре могли відрізнятися; дешеві сорти парфумів через високу вартість амбри містили тільки її олію, та часто в них не було навіть ознак амбри.
Справжнє закордонне амбре готувалося за наступним рецептом:
- есенція амбри — 1/2 кварти;
- міцний трояндовий спирт (esprit de rose triple) — 1/4;
- есенція мускусу — 1/5;
- екстракт ванілі — 4 лота.

wikiname: ukwiki

title: Амбре (парфуми)

in_language: uk

wikitext:
{{Недостатньо джерел|дата=вересень 2023}}
'''Амбре́'''({{lang-fr|extrait d'ambre}}) — у XIX столітті сорт [[Парфуми|парфумів]], виготовлених із [[Есенція (речовина)|есенції]] сірої [[Амбра|амбри]] з додаванням інших речовин: [[мускус]]у, трояндової [[Олія|олії]] тощо.

Амбре відрізняється міцним та стійким ароматом; білизна, напарфумлена амбре, зберігала запах навіть після прання з [[мило]]м.
Способи приготування амбре могли відрізнятися; дешеві сорти парфумів через високу вартість амбри містили тільки її олію, та часто в них не було навіть ознак амбри.

Справжнє закордонне амбре готувалося за наступним рецептом:
* есенція амбри — 1/2 [[кварта|кварти]];
* міцний трояндовий спирт (esprit de rose triple) — 1/4;
* есенція мускусу — 1/5;
* [[Екстракт|екстракт ванілі]] — 4 [[лот]]а.

== Література ==
* [http://dic.academic.ru/dic.nsf/ushakov/738926 Толковый словарь Ушакова]{{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160207060214/http://dic.academic.ru/dic.nsf/ushakov/738926 |date=7 лютого 2016 }}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Парфуми]]


text:
# Anolis capito
Anolis capito (великоголовий аноліс) — вид ігуаноподібних ящірок родини анолісових (Dactyloidae). Мешкає в Мексиці і Центральній Америці.

## Поширення і екологія
Великоголові аноліси мешкають в Мексиці (Табаско, Чіапас), Гватемалі, Белізі, Гондурасі, Нікарагуа, Коста-Риці і Панамі. Вони живуть у вологих тропічних і субтропічних лісах, на висоті до 1900 м над рівнем моря. Живляться безхребетними і амфібіями.

title: Anolis capito

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Anolis capito''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=197442|title=Anolis capito|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2023.1|accessdate=02 квітня 2024}}</ref>
| image =Norops capito.jpeg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| subordo = [[Ігуаноподібні]] (Iguania)
| familia = [[Dactyloidae|Анолісові]] (Dactyloidae)
| genus = [[Аноліс]] (''Anolis'')
| species = '''''A. capito'''''
| binomial = ''Anolis capito''
| binomial_authority = [[Вільгельм Петерс|W. Peters]], 1863
| synonyms =''Norops capito''
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Anolis capito
| commonscat = Anolis capito
| commons = Anolis capito
}}
'''''Anolis capito''''' (великоголовий аноліс) — вид [[Ігуаноподібні|ігуаноподібних]] [[Ящірки|ящірок]] родини [[Dactyloidae|анолісових]] (Dactyloidae)<ref>{{NRDB species|genus=Anolis|species=capito}}</ref>. Мешкає в [[Мексика|Мексиці]] і [[Центральна Америка|Центральній Америці]].

== Поширення і екологія ==
Великоголові аноліси мешкають в Мексиці ([[Табаско]], [[Чіапас]]), [[Гватемала|Гватемалі]], [[Беліз]]і, [[Гондурас]]і, [[Нікарагуа]], [[Коста-Рика|Коста-Риці]] і [[Панама|Панамі]]. Вони живуть у вологих тропічних і субтропічних лісах, на висоті до 1900 м над рівнем моря. Живляться безхребетними і амфібіями.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3343944}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Аноліс]]
[[Категорія:Тварини, описані 1863]]
[[Категорія:Плазуни Мексики]]
[[Категорія:Плазуни Гватемали]]
[[Категорія:Плазуни Белізу]]
[[Категорія:Плазуни Гондурасу]]
[[Категорія:Плазуни Нікарагуа]]
[[Категорія:Плазуни Коста-Рики]]
[[Категорія:Плазуни Панами]]

title: ?Anolis capito

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Підряд: Ігуаноподібні (Iguania)

Родина: Анолісові (Dactyloidae)

Рід: Аноліс (Anolis)

Вид: A. capito

Вікісховище: Anolis capito

Віківиди: Anolis capito


text:
# Вершина (Сумський район)
Верши́на —   село в Україні, у Лебединській міській громаді Сумського району Сумської області. Населення становить 32 осіб. До 2020 орган місцевого самоврядування — Калюжненська сільська рада.

## Географія
Село Вершина знаходиться неподалік від витоків річки Ташань. За 0,5 км розташовані села Тригуби і Ляшки, за 2 км — село Калюжне.

## Історія
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області» увійшло до складу Лебединської міської громади.
19 липня 2020 року, після ліквідації Лебединського району, село увійшло до Сумського району.

title: Вершина (Сумський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Вершина
| область         = [[Сумська область]]
| район           = [[Сумський район]]
| громада         = [[Лебединська міська громада]]
| рада            = [[Лебединська міська рада]]
| код КОАТУУ      = 5922983702
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       =
| населення       = 32
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 42253
| телефонний код  = 5445
| координати      = {{coord|50|30|15|N|34|36|12|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 30|
| lat_sec         = 15
| lon_deg         = 34|
| lon_min         = 36|
| lon_sec         = 12
| висота          = 186
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 42200 Сумська обл., Сумський р-н., м. Лебедин, вул. Сумська, 12
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=02.02.2010&rf7571=29346 Вершина]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses|Вершина}}
'''Верши́на''' —   [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Лебединська міська громада|Лебединській міській громаді]] [[Сумський район|Сумського району]] [[Сумська область|Сумської області]]. Населення становить 32 осіб. До [[2020]] орган місцевого самоврядування — [[Калюжненська сільська рада]].

== Географія ==
Село ''Вершина'' знаходиться неподалік від витоків річки [[Ташань (річка)|Ташань]]. За 0,5 км розташовані села [[Тригуби]] і [[Ляшки (Україна)|Ляшки]], за 2 км — село [[Калюжне (Сумський район)|Калюжне]].

== Історія ==
12 червня [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області» увійшло до складу Лебединської міської громади<ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2021-10-25|language=ua|last=|archive-date=25 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211025201756/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620}}</ref>.

19 липня [[2020]] року, після ліквідації [[Лебединський район|Лебединського району]], село увійшло до Сумського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/symskaja/3316 Погода в селі Вершина]
{{Лебединська міська громада}}
[[Категорія:Села Сумської області]]

title: село Вершина

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Сумський район

Тер. громада: Лебединська міська громада

Облікова картка: Вершина

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Вершина


text:
# Будище (Лисянська селищна громада)
Будище — село в Україні, у Лисянській селищній громаді Звенигородського району Черкаської області. Центр Будищенської сільської ради.
Населення села становить 611 осіб (2005.

## Історія
Розташування сучасного села по обидва береги річки Гнилий Тікич дає можливість припускати, що люди в цій місцевості селилися з давніх-давен.
Це підтверджується знахідками місцевих жителів кам'яних сокир на території села. В околицях села маються залишки поселень трипільської культури.
За місцевими переказами декілька століть тому в цій місцевості оселився чоловік-самітник і коли випадкові подорожуючі проходили повз його житло то запитували чому він сам тут живе окремо, на що чоловік відповідав, що буде ще тут люд, тобто будуть ще люди.
Незалежно від місцевих переказів, похідним словом, від якого пішла назва села, є, скоріше всього, слово «буда» — спеціальна піч для випалення поташу — калієвої солі вугільної кислоти, яку отримували шляхом виварювання деревного попелу. Сукупність декількох таких печей, де здійснювався даний промисел, і можна назвати словом «будище», що в свою чергу дає можливість стверджувати, що перші місцеві поселенці займалися виготовленням поташу. Про зайняття місцевих жителів свідчать декілька назв околиць села, зокрема «цегельня» — місце, де виготовляли цеглу, «парня» — місце, де парили та гнули обіддя на колеса.
Вперше в історичних документах поселення згадується в першій третині XVIII століття як володіння землевласників Тишковських. Згідно "Історії міст і сіл УРСР" поселення згадується в 30-х роках XVII століття.
Універсалом гетьмана Богдана Хмельницького від 20.09.1656 р. с. Будище разом з с. Орли та с. Смільчинці були передані Ірдинсько-Виноградському монастирю, а в 1670 р. польський король Міхал Корибут Вишневецький відписав ченцям Святотроїцького монастиря села Лисянського староства, у тому числі й с. Будище.
Станом на 1738 р. в с. Будище нараховувалося 20 дворів, тоді ж побудовано «de novo» «церковь Покровскую, деревянную, 7-го класса».
В 1829 р. село відвідав Тарас Григорович Шевченко, який, у свої праці «Прогулка с удовольствием и не без морали» так описує церкву: «Церковь была обыкновенная, ее вы увидите в каждом селе в Малороссии. Деревянная, темная, о трех осьмиугольных конических куполах с почерневшими узорными железными крестами. Самая обыкновенная церковь, но теперь она показалось мне необыкновенно грациозною. Солнечные лучи трепетали розовым огнем на ее круглых оболонках и осьмиугольных, бляхою крытых куполах. Развесистые старые вербы и стройные высокие тополи окружив, полузакрывали ее, выпукло и мягко тушуясь солнечным светом. Виньетка, какой не увидите ни в самом раскошном кепсаке…» "… Снявши шапку, я подошел к священнику и после троекратного благословения мы с ним похристосовались. Я отрекомендовал ему себя. Он отвечал тем же мне, сказавши: «отец Савва Нестеровский»
В 1825 р. в селі народилося 11 душ чоловічої статі і 3 душі жіночої, зареєстровано 6 шлюбів, померло 10 душ чоловічої статі і 12 душ жіночої.
Звертаючись до вищевказаної праці маємо опис тогочасного села: «… Село хоть куда. Хаты большие, не пошатнувшиеся в разные стороны как пьяные бабы на базаре. Чистые, белые нередко с светлицами и почти все окруженные темными фруктовыми садами, клунями и стогами разного хлеба. И скотины разной также немало выгоняют из дворов на выгон свежие здоровые девки в новеньких белых свитках, у красных и желтых сапогах на вершковых подковах. Везде все чисто и опрятно, так, что хоть бы и в казенном имении, так впору… Кривая неправильная улица обведенная плетнями и частоколами, вывела нас на такую же, криво, неправильно, но прочно устроенную плотину с двумя небольшими, соломой крытыми мельницами, увенчанными огромными гнездами аистов, уже возвратившихся с зимовки и тщательно обновлявших свои на время покинутые жилища. Вода лилась из открытых шлюзов и шумела, не шевеля огромных мельничных колес. Религиозные земляки мои не только своим волам и коням, воде не позволяют работать в праздник. За широким прудом, на желтовато-бледной возвышенности из молодого березника и олешника выглядывают несколько белых хат с размалеванными ставнями и с аистовыми гнездами на гребешках. Хаты как нарядные сельские красавицы в чистых белых свитках подошли к зеркалу пруда полюбоваться своей красотою. А весь этот незатейливый пейзаж оглашался стаями плававших на воде крикливых гусей и уток. Я сел на инвалидном жерновом камне, лежавшем на берегу пруда, полюбоваться этой живописной картиной. А любознательный Трохим сообщал мне свои топографические сведения о представляющейся перед нами местности. Он сообщил мне, что это не просто пруд, а речка называемая Гнилой Тикич и что это село называется не просто Будыща, а Гнилые Будыща, а такие просто Будыща, находятся за Шестеринцами. Трохим соврал за селом Майдановкою просто Будыща находятся, а не Шестеринцами. У меня эта местность крепко засела в памяти. Я изучил ее еще тогда, когда ходил искать себе маляра учителя и нашел его в персоне отца диакона Ефрема, у которого я, как уже известно читателям не выдержал первого искуса».
В 1864 р. в м. Києві вийшла праця Л. І. Похилевича «Сказания о населенных пунктах Киевской губернии», де вказується наступне: "Будыще, село при реке Тикич в 4-х верстах ниже местечка Лысянки и в таком же расстоянии от села Шестеринцы ниже по реке лежащих называется Лысянскими Будыщами. Жителей обоего пола 630; земли 1175 десятин. Принадлежит Соломонии Тишковской и ее сыну Иосифу Феликсовичу… "
Наприкінці XIX століття село входило до Лисянської волості Київської губернії. У 1890-х рр. населення села налічувало 988 осіб. Його кількість не змінилася й на початок ХХ ст. Зокрема, осіб чоловічої статі було 493, жіночої 495. В селі в 1900 р. налічувалось 1235 десятин землі. З цієї кількості 736 десятин належало поміщикам, 18 десятин — церкві, 481 десятина — селянам.. Господарство в панському маєтку вів Меркурій Іванченко. В селі діяла православна церква, церковно-приходська школа, 2 водяних млини, 2 кузні, магазин із хлібними запасами. У сільському банку станом на 1 січня 1900 р. налічувалося 55 крб. 50 коп. готівкою та 2111 крб. у позиці. В 1906 р. налічувалось 1899 крб. 36 коп.
В кінці ХІХ — на початку ХХ ст. в селі діяла невелика цукроварня, яку місцевий поміщик програв в карти почапинському панові та останній, перевізши її в с. Почапинці об'єднав із Почапинським цукровим заводом.
За даними різних джерел протягом Голодомору 1932—1933 р. у селі померло 44 особи. Мартиролог укладено на підставі свідчень очевидців Голодомору. Свідчення очевидців зберігаються в Державному архіві Черкаської області (ДАЧО 5664, оп. 1, спр. 63).
В серпні 1936 р. в селі відкрито сільський магазин.
У 1937 р. виконкомом Лисянської ради депутатів трудящих с. Будище присвоєно звання населеного пункту зразкового громадського порядку.
У роки Другої світової війни 236 жителів села захищали свою землю, 120 полягло в боях з нацистами, 170 нагороджено орденами і медалями.
Починаючи з 1933 р. та в післявоєнні роки на території села знаходилась центральна садиба колгоспу «Більшовик», у користуванні якого знаходилося 2.6 тис. гектарів землі, у т.ч 2 тис. гектарів орної землі. Будищанській сільській раді підпорядковувалися с. Орли та с.Шестеринці.
У 1962 р. населення села становило 824 особи. В часи СРСР в селі працювали восьмирічна школа, клуб, бібліотека з книжковим фондом 7 тис. томів, ФАП, майстерня з пошиття одягу.
У пострадянські часи колгосп «Більшовик» було розформовано та на його базі було створено СТОВ «Тікич», керівниками якого, у різні часи були В. Г. Сіденко та А. М. Жила.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 685 осіб, з яких 317 чоловіків та 368 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 609 осіб.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Відсоток |
| ---------- | -------- |
| українська | 96,40 %  |
| російська  | 2,95 %   |
| інші       | 0,65 %   |

## Пам'ятки
На території села знаходиться комплексна пам'ятка природи «Тарасові явори», про які, за місцевими переказами було написано вірш «Тече вода з-пд явора». А також ентомологічний заказник місцевого значення Будищанський заказник.
В Будищах встановлено пам'ятник Тарасу Григоровичу Шевченку.

title: Будище (Лисянська селищна громада)

wikitext:
{{Село
| назва           = Будище
| область         = [[Черкаська область]]
| район           = [[Звенигородський район]]
| громада         = [[Лисянська селищна громада]]
| рада            = [[Будищенська сільська рада (Лисянський район)|Будищенська сільська рада]]
| код КОАТУУ      = 7122881201
| засновано       = 17 століття<ref>[http://ukrssr.com.ua/cherkass/lisyanskiy/budishhe-lisyanskiy УРЕ]</ref>
| населення       = 611 ([[2005]])
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 19323
| телефонний код  = 4749
| координати      = {{coord|49|14|9|N|30|53|26|E|scale:30000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 14|
| lat_sec         = 9
| lon_deg         = 30|
| lon_min         = 53|
| lon_sec         = 26
| висота          = 145
| ref-висота      =
| водойма         = р.[[Гнилий Тікич]]
| адреса          = 19323, Черкаська обл., Лисянський р-н., с.Будище
| сільський голова = Райченко Юрій Борисович
| облікова картка = [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=26.07.2009&rf7571=38085 картка]
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      = 10
| ref-відстань р  =
| станція         = [[Лисянка (станція)|Лисянка]]
| відстань ст     = 10
}}
{{Otheruses|тип=НП}}
'''Будище''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Лисянська селищна громада|Лисянській селищній громаді]] [[Звенигородський район|Звенигородського району]] [[Черкаська область|Черкаської області]]. Центр Будищенської [[сільська рада|сільської ради]].

Населення села становить 611 осіб ([[2005]].

== Історія ==
Розташування сучасного села по обидва береги річки [[Гнилий Тікич]] дає можливість припускати, що люди в цій місцевості селилися з давніх-давен.

Це підтверджується знахідками місцевих жителів кам'яних сокир на території села. В околицях села маються залишки поселень трипільської культури.

За місцевими переказами декілька століть тому в цій місцевості оселився чоловік-самітник і коли випадкові подорожуючі проходили повз його житло то запитували чому він сам тут живе окремо, на що чоловік відповідав, що буде ще тут люд, тобто будуть ще люди.

Незалежно від місцевих переказів, похідним словом, від якого пішла назва села, є, скоріше всього, слово «буда» — спеціальна піч для випалення [[поташ]]у — калієвої солі вугільної кислоти, яку отримували шляхом виварювання деревного попелу. Сукупність декількох таких печей, де здійснювався даний промисел, і можна назвати словом «будище», що в свою чергу дає можливість стверджувати, що перші місцеві поселенці займалися виготовленням поташу. Про зайняття місцевих жителів свідчать декілька назв околиць села, зокрема «цегельня» — місце, де виготовляли цеглу, «парня» — місце, де парили та гнули обіддя на колеса.

Вперше в історичних документах поселення згадується в першій третині XVIII століття як володіння землевласників Тишковських. Згідно "Історії міст і сіл УРСР" поселення згадується в 30-х роках XVII століття.

Універсалом гетьмана Богдана Хмельницького від 20.09.1656 р. с. Будище разом з с. Орли та с. Смільчинці були передані Ірдинсько-Виноградському монастирю, а в 1670 р. польський король [[Міхал Корибут Вишневецький]] відписав ченцям Святотроїцького монастиря села Лисянського староства, у тому числі й с. Будище.

Станом на 1738 р. в с. Будище нараховувалося 20 дворів, тоді ж побудовано «de novo» «церковь Покровскую, деревянную, 7-го класса».

В 1829 р. село відвідав [[Тарас Григорович Шевченко]], який, у свої праці «Прогулка с удовольствием и не без морали» так описує церкву: «Церковь была обыкновенная, ее вы увидите в каждом селе в Малороссии. Деревянная, темная, о трех осьмиугольных конических куполах с почерневшими узорными железными крестами. Самая обыкновенная церковь, но теперь она показалось мне необыкновенно грациозною. Солнечные лучи трепетали розовым огнем на ее круглых оболонках и осьмиугольных, бляхою крытых куполах. Развесистые старые вербы и стройные высокие тополи окружив, полузакрывали ее, выпукло и мягко тушуясь солнечным светом. Виньетка, какой не увидите ни в самом раскошном кепсаке…» "… Снявши шапку, я подошел к священнику и после троекратного благословения мы с ним похристосовались. Я отрекомендовал ему себя. Он отвечал тем же мне, сказавши: «отец Савва Нестеровский»

В 1825 р. в селі народилося 11 душ чоловічої статі і 3 душі жіночої, зареєстровано 6 шлюбів, померло 10 душ чоловічої статі і 12 душ жіночої.

Звертаючись до вищевказаної праці маємо опис тогочасного села: «… Село хоть куда. Хаты большие, не пошатнувшиеся в разные стороны как пьяные бабы на базаре. Чистые, белые нередко с светлицами и почти все окруженные темными фруктовыми садами, клунями и стогами разного хлеба. И скотины разной также немало выгоняют из дворов на выгон свежие здоровые девки в новеньких белых свитках, у красных и желтых сапогах на вершковых подковах. Везде все чисто и опрятно, так, что хоть бы и в казенном имении, так впору… Кривая неправильная улица обведенная плетнями и частоколами, вывела нас на такую же, криво, неправильно, но прочно устроенную плотину с двумя небольшими, соломой крытыми мельницами, увенчанными огромными гнездами аистов, уже возвратившихся с зимовки и тщательно обновлявших свои на время покинутые жилища. Вода лилась из открытых шлюзов и шумела, не шевеля огромных мельничных колес. Религиозные земляки мои не только своим волам и коням, воде не позволяют работать в праздник. За широким прудом, на желтовато-бледной возвышенности из молодого березника и олешника выглядывают несколько белых хат с размалеванными ставнями и с аистовыми гнездами на гребешках. Хаты как нарядные сельские красавицы в чистых белых свитках подошли к зеркалу пруда полюбоваться своей красотою. А весь этот незатейливый пейзаж оглашался стаями плававших на воде крикливых гусей и уток. Я сел на инвалидном жерновом камне, лежавшем на берегу пруда, полюбоваться этой живописной картиной. А любознательный Трохим сообщал мне свои топографические сведения о представляющейся перед нами местности. Он сообщил мне, что это не просто пруд, а речка называемая Гнилой Тикич и что это село называется не просто Будыща, а Гнилые Будыща, а такие просто Будыща, находятся за Шестеринцами. Трохим соврал за селом Майдановкою просто Будыща находятся, а не Шестеринцами. У меня эта местность крепко засела в памяти. Я изучил ее еще тогда, когда ходил искать себе маляра учителя и нашел его в персоне отца диакона Ефрема, у которого я, как уже известно читателям не выдержал первого искуса».

В 1864 р. в м. Києві вийшла праця Л. І. Похилевича «Сказания о населенных пунктах Киевской губернии», де вказується наступне: "Будыще, село при реке Тикич в 4-х верстах ниже местечка Лысянки и в таком же расстоянии от села Шестеринцы ниже по реке лежащих называется Лысянскими Будыщами. Жителей обоего пола 630; земли 1175 десятин. Принадлежит Соломонии Тишковской и ее сыну Иосифу Феликсовичу… "

Наприкінці XIX століття село входило до Лисянської волості Київської губернії. У 1890-х рр. населення села налічувало 988 осіб. Його кількість не змінилася й на початок ХХ ст. Зокрема, осіб чоловічої статі було 493, жіночої 495. В селі в 1900 р. налічувалось 1235 десятин землі. З цієї кількості 736 десятин належало поміщикам, 18 десятин — церкві, 481 десятина — селянам.. Господарство в панському маєтку вів Меркурій Іванченко. В селі діяла православна церква, церковно-приходська школа, 2 водяних млини, 2 кузні, магазин із хлібними запасами. У сільському банку станом на 1 січня 1900 р. налічувалося 55 крб. 50 коп. готівкою та 2111 крб. у позиці. В 1906 р. налічувалось 1899 крб. 36 коп.

В кінці ХІХ — на початку ХХ ст. в селі діяла невелика цукроварня, яку місцевий поміщик програв в карти почапинському панові та останній, перевізши її в с. Почапинці об'єднав із Почапинським цукровим заводом.

За даними різних джерел протягом Голодомору 1932—1933 р. у селі померло 44 особи. Мартиролог укладено на підставі свідчень очевидців Голодомору. Свідчення очевидців зберігаються в Державному архіві Черкаської області (ДАЧО 5664, оп. 1, спр. 63).

В серпні 1936 р. в селі відкрито сільський магазин.

У 1937 р. виконкомом Лисянської ради депутатів трудящих с. Будище присвоєно звання населеного пункту зразкового громадського порядку.

У роки Другої світової війни 236 жителів села захищали свою землю, 120 полягло в боях з нацистами, 170 нагороджено орденами і медалями.

Починаючи з 1933 р. та в післявоєнні роки на території села знаходилась центральна садиба колгоспу «Більшовик», у користуванні якого знаходилося 2.6 тис. гектарів землі, у т.ч 2 тис. гектарів орної землі. Будищанській сільській раді підпорядковувалися с. Орли та с.Шестеринці.

У 1962 р. населення села становило 824 особи. В часи СРСР в селі працювали восьмирічна школа, клуб, бібліотека з книжковим фондом 7 тис. томів, ФАП, майстерня з пошиття одягу.

У пострадянські часи колгосп «Більшовик» було розформовано та на його базі було створено СТОВ «Тікич», керівниками якого, у різні часи були В. Г. Сіденко та А. М. Жила.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 685 осіб, з яких 317 чоловіків та 368 жінок<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 609 осіб<ref name="населення 2001"/>.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року<ref name="населення 2001 мова"/>:
{| class="standard"
|-
! Мова || Відсоток
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 96,40 %
|-
| [[російська мова в Україні|російська]]
| align="right"| 2,95 %
|-
| інші
| align="right"| 0,65 %
|}

== Пам'ятки ==
На території села знаходиться комплексна пам'ятка природи «[[Тарасові явори]]», про які, за місцевими переказами було написано вірш «Тече вода з-пд явора». А також ентомологічний заказник місцевого значення [[Будищанський заказник]].
[[Файл:Пам’ятник Тарасу Шевченку в Будищах, Черк. обл.jpg|міні|Памятник Тарасу Григоровичу Шевченку в Будищах.]]
В Будищах встановлено пам'ятник Тарасу Григоровичу Шевченку.

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Черкаська область)]]

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Черкаська область}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Черкаська область}}</ref>

<ref name="населення 2001 мова">{{БД Держстату України|тип=2001 мова|регіон=Черкаська область}}</ref>

}}

== Посилання ==
* «Історія міст і сіл УРСР. Черкаська область».
* В. М. Щербатюк «Історія регіонів України. Лисянщина».
* Т. Г. Шевченко «Прогулка с удовольствием и не без морали».
* Л. І. Похилевич «Сказания о населенных пунктах Киевской губернии».
{{Лисянська селищна громада}}

{{Cherkasy-obl-stub}}

[[Категорія:Населені пункти України, засновані в XVII столітті]]

title: село Будище

Область: Черкаська область

Район: Звенигородський район

Тер. громада: Лисянська селищна громада

Облікова картка: картка

title: Основні дані

Засноване: 17 століття

title: Географічні дані

Водойми: р.Гнилий Тікич

Відстань до · районного центру: 10 км

Найближча залізнична станція: Лисянка

Відстань до · залізничної станції: 10 км

title: Місцева влада

Сільський голова: Райченко Юрій Борисович

title: Карта

Карта: Будище


text:
# П'єр-Поль Мерсьє де Ла Рів'єр де Сен-Медар
П'єр-Поль (Ле) Мерсьє де Ла Рів'єр де Сен-Медар (фр. Pierre-Paul Lemercier (Mercier) de La Rivière de Saint-Médard; бл. 1719, Сомюр — бл. 1792, Париж) — французький економіст, представник фізіократів, поділяв погляди Франсуа Кене. Виступав за свободу конкуренції, скасування всіх обмежень в торгівлі, відстоював важливість землеробства як головного джерела багатства.

## Біографія
Почав кар'єру з посади радника паризького парламенту (1747—1758). Завдяки заступництву пані де Помпадур був призначений інтендантом (губернатором) Мартиніки; за час перебування на посаді (1759—1764) домігся великих успіхів, відновивши економіку острова, яка сильно постраждала під час його захоплення англійцями.
У 1767 році Мерсьє де Ла Рів'єр, який завоював миттєву популярність після виходу на початку року твору «Природний і необхідний порядок суспільних установ» (L'Ordre naturel et essentiel des sociétés politiques), отримав від Катерини II запрошення відправитися в Росію для роботи над складанням «Наказу» і, за порадою Дідро, прийняв його. Провівши в Санкт-Петербурзі всього кілька місяців, він був зі скандалом відсторонений від двору і повернувся до Франції. Причиною цього були як розбіжності з імператрицею в політичних і економічних поглядах, так і амбіції самого Мерсьє де Ла Рів'єра, який стверджував, що за два роки зможе повністю реформувати російську державу, і який вимагав величезної платні. Катерина II стверджувала, що він — «балакун і багато про себе думає», і висміювала його проекти як нездійсненні фантазії. У комедії «Передня знатного боярина» (1772) вона вивела образ француза Оранбара — невігласи, авантюриста і прожектера, впевненого, що в Росії люди ходять рачки. Згодом у листі до Вольтера від 2 (13) листопада 1774 імператриця фактично визнала, що під цим ім'ям виведений саме Ла Рів'єр: «І пан де ла Рів'єр, який шість років тому вважав, що ми ходимо рачки і зволив приїхати з Мартиніки, щоб підняти нас на задні лапи, також прибув невчасно».

## Твори
- L'Ordre naturel et essentiel des sociétés politiques. V. 1—2. Londres — Paris, 1767.

- De l'instruction publique, Paris, 1775

- L'intérêt général de l'Etat, ou la Liberté du commerce des blés. Amsterdam — Paris, 1770

- Essais sur les maximes et loix fondamentales de la monarcbie française ou Canevas d'un Code constitutionel. Paris, 1789.

- Palladium de la constitution politique, ou Régénération morale de la France. Paris, [s. а.]

wikitext:
{{Науковець
|ім'я = Мерсьє де Ла Рів'єр, П'єр Поль
|ім'я_мовою_оригіналу = Pierre-Paul Lemercier de La Rivière de Saint-Médard
|зображення =
|підпис =
|дата народження =
|місце народження =
|дата смерті =
|місце смерті =
|резиденція =
|громадянство =
|галузь = економіка Франції XVIII століття
|заклад =
|alma mater =
|відомий завдяки =
|ступінь =
|нагороди =
}}

'''П'єр-Поль (Ле) Мерсьє де Ла Рів'єр де Сен-Медар''' ({{lang-fr|Pierre-Paul Lemercier (Mercier) de La Rivière de Saint-Médard}}; бл. [[1719]], [[Сомюр]] — бл. [[1792]], [[Париж]]) — французький [[економіст]], представник [[Фізіократи|фізіократів]], поділяв погляди [[Франсуа Кене]]. Виступав за свободу [[Конкуренція|конкуренції]], скасування всіх обмежень в торгівлі, відстоював важливість [[Землеробство|землеробства]] як головного джерела багатства.

== Біографія ==
Почав кар'єру з посади [[Радник|радника паризького парламенту]] ([[1747]]—[[1758]]). Завдяки заступництву [[Маркіза де Помпадур|пані де Помпадур]] був призначений [[інтендант]]ом ([[губернатор]]ом) [[Мартиніка|Мартиніки]]; за час перебування на посаді ([[1759]]—[[1764]]) домігся великих успіхів, відновивши економіку острова, яка сильно постраждала під час його захоплення [[Англійці|англійцями]].

У [[1767]] році Мерсьє де Ла Рів'єр, який завоював миттєву популярність після виходу на початку року твору «Природний і необхідний порядок суспільних установ» (''L'Ordre naturel et essentiel des sociétés politiques''), отримав від [[Катерина II|Катерини II]] запрошення відправитися в [[Росія|Росію]] для роботи над складанням «[[Наказ Катерини|Наказу]]» і, за порадою [[Дені Дідро|Дідро]], прийняв його. Провівши в [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]] всього кілька місяців, він був зі скандалом відсторонений від двору і повернувся до [[Франція|Франції]]. Причиною цього були як розбіжності з імператрицею в політичних і економічних поглядах, так і амбіції самого Мерсьє де Ла Рів'єра, який стверджував, що за два роки зможе повністю реформувати російську державу, і який вимагав величезної платні<ref>{{Cite web|url=https://www.e-reading.club/book.php?book=1019463|title=Авантюристы Просвещения: «Те, кто поправляет фортуну» - Строев Александр|last=Александр|first=Строев|website=www.e-reading.club|accessdate=2018-01-29}}</ref>. [[Катерина II]] стверджувала, що він — «балакун і багато про себе думає», і висміювала його проекти як нездійсненні фантазії. У комедії «Передня знатного боярина» ([[1772]]) вона вивела образ француза Оранбара — невігласи, авантюриста і прожектера, впевненого, що в Росії люди ходять рачки. Згодом у листі до [[Вольтер]]а від 2 (13) листопада [[1774]] імператриця фактично визнала, що під цим ім'ям виведений саме Ла Рів'єр: «І пан де ла Рів'єр, який шість років тому вважав, що ми ходимо рачки і зволив приїхати з [[Мартиніка|Мартиніки]], щоб підняти нас на задні лапи, також прибув невчасно».

== Твори ==
* ''L'Ordre naturel et essentiel des sociétés politiques.'' V. 1—2. Londres — Paris, 1767.

* ''De l'instruction publique'', Paris, 1775

* ''L'intérêt général de l'Etat, ou la Liberté du commerce des blés''. Amsterdam — Paris, 1770

* ''Essais sur les maximes et loix fondamentales de la monarcbie française ou Canevas d'un Code constitutionel''. Paris, 1789.

* ''Palladium de la constitution politique, ou Régénération morale de la France.'' Paris, [s. а.]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Мерсьє де ла Рів’єр де Сен-Медар}}

[[Категорія:Фізіократи|Мерсьє]]

Народився: 10 березня 1719 · Сомюр

Помер: 27 листопада 1801 (82 роки) · Гриньї

Країна: Франція

Діяльність: економіст, колоніальний управлінець

Галузь: економіка Франції XVIII століття

Посада: Intendant des Îles-du-Vent de l'Amérique et de la Martiniqued


text:
# Гугі (архітектура)
Архітектура Гугі (англ. Googie) — форма стилю постмодерної архітектури, підрозділ футуристичної архітектури.
Це тип футуристичної архітектури, на який вплинула культура автомобілів, реактивних літаків, космічної та атомної ери. Він виник у Південній Каліфорнії з архітектурою стримлайн модерн 1930-х років і був популярним у Сполучених Штатах приблизно з 1945 року до початку 1970-х років. Пік популярності цього стилю: 1940-1950-ті роки. Альтернативні назви цього стилю: популюкс (populux) або ду-воп (doo-wop).
Архітектура Гугі була популярною серед мотелів, кав'ярень, ресторанів, боулінгів, автомийок, заправок.
Походження назви: у 1949 році у Голлівуді відкрилася кав'ярня Googies Coffee Shop, спроектована архітектором Джоном Лотнером. Ім'я «Гугі» було сімейним прізвиськом дружини первісного власника ресторану. Гугі стало назвою для цілого архітектурного стилю після виходу статті Д. Хаскелла у журналі House and Home 1952 року.
Особливості Гугі включають консольні або висхідні дахи, криволінійні геометричні форми та сміливе використання скла, сталі та неону, насичені яскраві кольори. Будівлі імітували мотиви стартових комплексів космічних ракет, реактивних літаків або фантастичних космічних кораблів. Багато споруд у стилі Гугі мають дах, який виглядає як 2⁄3 перевернутого тупого трикутника або як парабола, вигнута донизу.
Популярні форми цього стилю: бумеранги, літаючі тарілки, космічні станції, хвости літаків, схематичні атоми, зірки, спалахи та параболи. Також Гугі притаманне перебільшення, наприклад — гігантський пончик як елемент зовнішнього оформлення кав'ярні.
Цей стиль був тісно пов'язаний з розвитком автомобільного трафіку. Він віддзеркалює епоху, коли автомобіль став у США основним засобом пересування. Бізнес зрозумів, що для того, щоб привернути для себе клієнтів, які швидко рухаються на авто, потрібно бути максимально помітними. Це й пояснює використання величезних сяючих вивісок, великих вікон, яскравих кольорів.
Типовий приклад естетики Гугі — величезні рекламні стели та вивіски з неоном, як от наприклад знаменитий знак «Ласкаво просимо до неймовірного Лас-Вегасу».
Ці стилістичні умовності відображали захоплення американського суспільства темами космічної ери та маркетинговий акцент на футуристичному дизайні. Гугі був просякнутий ескапізмом, оптимізмом, енергією руху та швидкості.
З часом Гугі став менш цінуватися, і багато будівель у цьому стилі було зруйновано. До того ж, основним покликанням цієї архітектури часто була лише мета привернути увагу клієнтів, і будівлі не вписувалися естетично у оточуюче середовище.
У середині 1980-х зародився рух захисників стилю Гугі, який вніс особливо важливі споруди цього стилю у список архітектурних пам'ятників.

## Приклади стилю Гугі
- Найстаріший ресторан McDonald's (Дауні, Каліфорнія) з його золотими арками.
- Заправка Union 76 Station у Беверлі Гіллз.
- Башта Спейс-Нідл[en] у Сіетлі.
- Theme Building[en] — споруда у формі НЛО у міжнародному аеропорту Лос-Анджелеса.
- Молитовна вежа у кампусі Університету Орала Робертса.

## У популярній культурі
У фільмі «Американські графіті» події відбуваються біля кафе «Mel's Drive-In», яке побудоване у стилі Гугі.
Архітектура Гугі притаманна футуристичному світові мультсеріалу «Джетсони».

## Галерея
- Автомийка, Сан Бернардіно, Каліфорнія.
- Ресторан Norms, Лос-Анджелес.
- Мотель Caribbean, Нью-Джерсі.
- Знак «Ласкаво просимо до неймовірного Лас-Вегасу».
- TWA Flight Center, Нью-Йорк.
- Theme Building, Лос-Анджелес.
- Спейс-Нідл, Сіетл.
- Мотель Tucson Inn (1956).
- Mel’s Drive-In, Голлівуд.

title: Гугі (архітектура)

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Архітектура Гугі''' (англ. ''Googie'') — форма стилю постмодерної архітектури, підрозділ футуристичної архітектури.

Це тип [[Футуризм|футуристичної]] архітектури, на який вплинула культура автомобілів, реактивних літаків, космічної та атомної ери. Він виник у [[Південна Каліфорнія|Південній Каліфорнії]] з архітектурою [[Стримлайн|стримлайн модерн]] 1930-х років і був популярним у Сполучених Штатах приблизно з 1945 року до початку 1970-х років. Пік популярності цього стилю: 1940-1950-ті роки. Альтернативні назви цього стилю: популюкс (''populux'') або ду-воп (''doo-wop'').

Архітектура Гугі була популярною серед мотелів, кав'ярень, ресторанів, боулінгів, автомийок, заправок.
Походження назви: у 1949 році у Голлівуді відкрилася кав'ярня Googies Coffee Shop, спроектована архітектором Джоном Лотнером. Ім'я «Гугі» було сімейним прізвиськом дружини первісного власника ресторану. Гугі стало назвою для цілого архітектурного стилю після виходу статті Д. Хаскелла у журналі House and Home 1952 року.

Особливості Гугі включають консольні або висхідні дахи, криволінійні геометричні форми та сміливе використання скла, сталі та [[Неонова лампа|неону]], насичені яскраві кольори. Будівлі імітували мотиви стартових комплексів космічних ракет, реактивних літаків або фантастичних космічних кораблів. Багато споруд у стилі Гугі мають дах, який виглядає як 2⁄3 перевернутого тупого трикутника або як парабола, вигнута донизу.
Популярні форми цього стилю: бумеранги, літаючі тарілки, космічні станції, хвости літаків, схематичні атоми, зірки, спалахи та параболи. Також Гугі притаманне перебільшення, наприклад — гігантський пончик як елемент зовнішнього оформлення кав'ярні.
Цей стиль був тісно пов'язаний з розвитком автомобільного трафіку. Він віддзеркалює епоху, коли автомобіль став у США основним засобом пересування. Бізнес зрозумів, що для того, щоб привернути для себе клієнтів, які швидко рухаються на авто, потрібно бути максимально помітними. Це й пояснює використання величезних сяючих вивісок, великих вікон, яскравих кольорів.

Типовий приклад естетики Гугі — величезні рекламні стели та вивіски з неоном, як от наприклад знаменитий {{iw|4=Welcome to Fabulous Las Vegas sign|знак «Ласкаво просимо до неймовірного Лас-Вегасу»}}.
Ці стилістичні умовності відображали захоплення американського суспільства темами космічної ери та маркетинговий акцент на футуристичному дизайні. Гугі був просякнутий [[ескапізм]]ом, оптимізмом, енергією руху та швидкості.
З часом Гугі став менш цінуватися, і багато будівель у цьому стилі було зруйновано. До того ж, основним покликанням цієї архітектури часто була лише мета привернути увагу клієнтів, і будівлі не вписувалися естетично у оточуюче середовище.
У середині 1980-х зародився рух захисників стилю Гугі, який вніс особливо важливі споруди цього стилю у список архітектурних пам'ятників.

== Приклади стилю Гугі ==
* Найстаріший ресторан [[McDonald's]] (Дауні, Каліфорнія) з його золотими арками.
* Заправка Union 76 Station у [[Беверлі-Гіллз|Беверлі Гіллз]].
* Башта {{iw|4=Space Needle|Спейс-Нідл}} у Сіетлі.
* {{iw|4=Theme Building|Theme Building}} — споруда у формі [[Непізнаний літаючий об'єкт|НЛО]] у міжнародному аеропорту Лос-Анджелеса.
* [[Молитовна вежа]] у кампусі Університету Орала Робертса.

== У популярній культурі ==
У фільмі [[Американські графіті|«Американські графіті»]] події відбуваються біля кафе «Mel's Drive-In», яке побудоване у стилі Гугі.

Архітектура Гугі притаманна футуристичному світові мультсеріалу [[Джетсони|«Джетсони»]].

== Галерея ==
<gallery>
File:Car Wash, San Bernardino, CA.jpg|thumb|Автомийка, Сан Бернардіно, Каліфорнія.
File:NormsRestaurant LaCienega.JPG|thumb|Ресторан Norms, Лос-Анджелес.
File:Caribbean Motel NJ.JPG|thumb|Мотель Caribbean, Нью-Джерсі.
File:Welcome to Fabulous Las Vegas.jpg|thumb|Знак «Ласкаво просимо до неймовірного Лас-Вегасу».
File:TWA Flight Center 2015 NY2.jpg|thumb|TWA Flight Center, Нью-Йорк.
File:LAX LA.jpg|thumb|Theme Building, Лос-Анджелес.
File:Space Needle 2011-07-04.jpg|thumb|Спейс-Нідл, Сіетл.
File:Tucson Inn, 1956.jpg|thumb|Мотель Tucson Inn (1956).
File:Mel's drive in Hollywood.jpg|thumb|Mel’s Drive-In, Голлівуд.
</gallery>

== Див. також ==
* [[Ретрофутуризм]]
* [[Стрімлайн]]
* [[Плавниковий стиль]]
* [[Футуризм]]
* [[Космічна Ера]]

== Джерела ==
* [https://briandeines.medium.com/before-there-was-google-there-was-googie-6146bd973509 Before We Had Google, There Was Googie Architecture]
* [https://www.travelchannel.com/interests/arts-and-culture/photos/amazing-googie-architecture-across-america Incredible Googie Architecture Across America]
* [https://web.archive.org/web/20020802164308/http://www.spaceagecity.com/googie/index.htm Chris Jepsen. Googie Architecture]
[[Категорія:Архітектура США]]
[[Категорія:Архітектурний модернізм]]
[[Категорія:Архітектура XX століття]]

Названо на честь: Googies Coffee Shopd

Походить з: Південна Каліфорнія

Зазнав впливу від: реактивний літак, Atomic Aged і Космічна Ера

Значиме місце: Маямі-Біч і Лас-Вегас