text:
# Єдина (фільм, 2019)
Єдина — американський постапокаліптичний романтичний фільм 2019 року режисера Такаші Дошера. Прем'єра відбулася на кінофестивалі «Трайбека» у 2019 році та вийшла в кінотеатрах 6 березня 2020 року. Згодом він вийшов на «Netflix US» 5 липня 2020 року, швидко піднявшись у десятку найпопулярніших фільмів на платформі.

## Про фільм
Жінки помирають по всій планеті, що є цьому причиною — невідомо. Скрізь введено надзвичайний стан, в будь-який момент у квартирі може з'явитися спецзагін із жорсткою перевіркою.
У цій божевільній атмосфері Вілл і Єва намагаються вижити. Чоловік облаштував притулок, призначений для порятунку коханої.
Невже вона стане останньою жінкою у світі?

## Знімались
| Актор               | Роль   |
| ------------------- | ------ |
| Фріда Пінто         | Єва    |
| Леслі Одом-молодший | Вілл   |
| Чендлер Ріггз       | Кейсі  |
| Джейсон Ворнер Сміт | Артур  |
| Марк Ешворт         | Форест |

title: Єдина (фільм, 2019)

wikitext:
{{фільм
|рік = 2019}}
{{також|Єдина (фільм)}}
'''Єдина''' — американський постапокаліптичний романтичний фільм 2019 року режисера Такаші Дошера. Прем'єра відбулася на [[Кінофестиваль «Трайбека»|кінофестивалі «Трайбека»]] у 2019 році та вийшла в кінотеатрах 6 березня 2020 року. Згодом він вийшов на «Netflix US» 5 липня 2020 року, швидко піднявшись у десятку найпопулярніших фільмів на платформі.

== Про фільм ==
Жінки помирають по всій планеті, що є цьому причиною — невідомо. Скрізь введено надзвичайний стан, в будь-який момент у квартирі може з'явитися спецзагін із жорсткою перевіркою.

У цій божевільній атмосфері Вілл і Єва намагаються вижити. Чоловік облаштував притулок, призначений для порятунку коханої.

Невже вона стане останньою жінкою у світі?

== Знімались ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях|[[Фріда Пінто]]||Єва}}
{{ВРолях|[[Леслі Одом-молодший]]||Вілл}}
{{ВРолях|[[Чендлер Ріггз]]||Кейсі}}
{{ВРолях|[[Джейсон Ворнер Сміт]]|Артур}}
{{ВРолях|[[Марк Ешворт]]||Форест}}
{{ВРоляхНиз}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [https://www.imdb.com/title/tt3984356/ Only]
* [https://megogo.net/ua/view/9718075-edina.html Мегого]
* [https://www.imdb.com/title/tt3984356/releaseinfo Release Info]
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Кінематограф}}
{{USA-film-stub}}
[[Категорія:Науково-фантастичні фільми 2019]]
[[Категорія:Постапокаліптичні фільми]]
[[Категорія:Фільми США 2019]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]

title: англ. Only

Жанр: драматичний фільм

Режисер: Takashi Doscherd

Мова: англійська


text:
# Догана (Сан-Марино)
Догана (італ. Falciano, Митниця) — місто і село у республіці Сан-Марино. Територіально відноситься до муніципалітету Серравалле.
Найбільше за чисельністю населення в країні (7000 мешканців).

## Географія
Розташоване у північно-східній частині країни і є крайньою північною точкою Сан-Марино після Фальчано. Догана прилягає до кордону з Італією, безпосередньо межуючи із поселенням Черасоло комуни Коріано (провінція Ріміні). У місті знаходиться прикордонний пункт, огляд на якому скасовано.
19 квітня 2011 року на честі Догани було названо марсіанський кратер, діаметром 41 км.

## Історія
У 2006 році Догана намагалася виділитися зі складу Серравалле в окреме місто-комуну, проте у 2007 році було прийнято рішення зберегти чинне положення. Тим не менш, Догані було присвоєно окремий від Серравалле поштовий індекс (47891 замість 47899).

## Економіка
Догана є основним прикордонним пунктом, через який туристи прибувають до Сан-Марино з Італії (по шосе № 72 з Ріміні). Хоча назва міста у перекладі з італійської означає Митниця, немає ніяких прикордонних формальностей у будь-якому місці на кордоні між Італією і Сан-Марино. Тому автомобілісти можуть зупинитися в Догані лише для того, аби зробити покупки в одному з торгових центрів.

## Спорт
Місцевою футбольною командою є Ювенес-Догана. У місті знаходиться Олімпійський стадіон Сан-Марино.

wikiname: ukwiki

title: Догана (Сан-Марино)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
 |країна                  = {{SMR}}
 |статус                  = Село
 |українська назва        = Догана
|оригінальна назва = {{lang-it|Dogana}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |опис герба              =
 |опис прапора            =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
  |lat_dir =N |lat_deg =43 |lat_min =58 |lat_sec =52.57
  |lon_dir =E |lon_deg =12 |lon_min =29 |lon_sec =22.2
 |розмір карти регіону    =
 |розмір карти району     =
 |position                = <!-- right, left, top або bottom (положення підпису маркера на мапі) -->
 |вид регіону             = муніципалітет
 |регіон                  = Серравалле
 |регіон у таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   =
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =
 |община                  =
 |община в таблиці        =
 |карта країни            =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        = 150
 |офіційна мова           = італійська
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              = 7000
  |рік перепису           =
  |густота населення      =
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            =
 |DST                     = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
 |телефонний код          = +378 (0549)
 |поштовий індекс         = 47891
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      = <!--назва або скороч., наприклад, для НП Росії-ЗКАТУ, України-КОАТУУ -->
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
}}
'''Догана''' ({{lang-it|Falciano}}, ''Митниця'') — місто і село у республіці [[Сан-Марино]]. Територіально відноситься до муніципалітету [[Серравалле]].

Найбільше за чисельністю населення в країні (7000 мешканців).

== Географія ==
Розташоване у північно-східній частині країни і є крайньою північною точкою Сан-Марино після [[Фальчано]]. Догана прилягає до кордону з [[Італія|Італією]], безпосередньо межуючи із поселенням Черасоло комуни [[Коріано]] ([[Ріміні (провінція)|провінція Ріміні]]). У місті знаходиться [[Прикордонний контроль|прикордонний пункт]], огляд на якому скасовано.

[[19 квітня]] [[2011]] року на честі Догани було названо [[марс]]іанський [[кратер]], діаметром 41 км.

== Історія ==
У [[2006]] році Догана намагалася виділитися зі складу [[Серравалле]] в окреме місто-комуну, проте у [[2007]] році було прийнято рішення зберегти чинне положення. Тим не менш, Догані було присвоєно окремий від Серравалле [[поштовий індекс]] (47891 замість 47899).

== Економіка ==
Догана є основним прикордонним пунктом, через який туристи прибувають до Сан-Марино з Італії (по шосе № 72 з [[Ріміні]]). Хоча назва міста у перекладі з італійської означає ''Митниця'', немає ніяких прикордонних формальностей у будь-якому місці на кордоні між Італією і Сан-Марино. Тому автомобілісти можуть зупинитися в Догані лише для того, аби зробити покупки в одному з торгових центрів.

== Спорт ==
Місцевою футбольною командою є [[Ювенес-Догана]]. У місті знаходиться [[Олімпійський стадіон Сан-Марино]].

== Див. також ==
* [[Серравалле]]
* [[Вальджіурата]]
* [[Торрачія]]

{{SanMarino-geo-stub}}
{{Села Сан-Марино}}

[[Категорія:Села Сан-Марино]]

title: Країна

Країна: Сан-Марино

Муніципалітет: Серравалле

Офіційна мова: італійська

Населення: 7000 осіб

Катойконім: італ. doganesi

Часовий пояс: UTC+1 (Серравалле)

Автомобільний код: RSM


text:
# Костики (Вілейський район, Костеневицька сільська рада)
Костики (біл. вёска Костыкі) — село в складі Вілейського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Костеневицькій сільській раді, розташоване в північній частині області.

## Історія
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Костики, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.
У 1921–1945 роках село знаходилось у Польщі, у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Костеневичі.

## Населення
- 1866 рік — 165 людини, 21 будинків[1]
- 1921 рік — 277 людини, 52 будинків[2].
- 1931 рік — 361 людини, 69 будинків[3].

wikitext:
{{НП
 |країна                  = {{BLR}}
 |статус                  = Село
 |українська назва        = Костики
 |оригінальна назва       = {{lang-be|вёска Костыкі}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
  |lat_dir = N|lat_deg = 54|lat_min = 34|lat_sec = 01
  |lon_dir = E|lon_deg = 27|lon_min = 18|lon_sec = 58
  |CoordAddon             =
|размер карты страны     = 300
 |размер карты региона    = 300
 |размер карты района     =
 |вид регіону             = Область
 |регион                  = Мінська область
 |регіон в таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   = [[Вілейський район|Вілейський]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =   Сільрада Білорусі{{!}}Сільська рада
|община                  = Костеневицька сільська рада
 |община в таблиці        =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |year                    =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              =
  |рік перепису           =
  |плотность              =
  |агломерація            =
  |національний склад     = [[білоруси]]
  |конфесійний склад=
 |часовий пояс            =
 |DST                     =
 |телефонний код          = +375-17-71
 |поштовий індекс         = 222429
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      = [[ЗКАТУ|Код ЗКАТУ]]
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   = Офіційна адреса
 |add2                    = 222429 Менска вобласьць,
Вялейскі раён,
Касьцяневіцкі сельсавет
Вёска Костыкі
 |add3n                   = Телефон
 |add3                    = +375-17-71
 |add4n                   =
 |add4                    =
}}
'''Костики''' ({{lang-be|вёска Костыкі}}) — [[село]] в складі [[Вілейський район|Вілейського району]] [[Мінська область|Мінської області]], [[Білорусь]]. Село підпорядковане [[Костеневицька сільська рада|Костеневицькій сільській раді]], розташоване в північній частині області.

== Історія ==
З 1793 після другого розділу Речі Посполитої Костики, як і вся Вілейщина, входила до складу Російської імперії, був утворений Вілейський повіт у складі спочатку Мінської губернії, а з 1843 - Віленської губернії.

У 1921–1945 роках [[село]] знаходилось у [[Польща|Польщі]], у Вільнюськім воєводстві, Вілейського повіту, у гміні Костеневичі.

== Населення ==

* 1866 рік — 165 людини, 21 будинків<ref>{{Cite web|title=Słownik geograficzny Królestwa Polskiego i innych krajów słowiańskich, Tom IV - wynik wyszukiwania - DIR|url=http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_IV/479|website=dir.icm.edu.pl|accessdate=2023-03-26}}</ref>
* 1921 рік — 277 людини, 52 будинків<ref name="skorowidz2">Skorowidz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej — Tom VII — Część II — Ziemia Wileńska — Powiaty: Brasław, Duniłowicze, Brasław i Wilejka, Główny Urząd Statystyczny Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1923, s 84.</ref>.
* 1931 рік — 361 людини, 69 будинків<ref>Wykaz miejscowości Rzeczypospolitej Polskiej, Warszawa 1938, wolumin — 1, s. 59</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя.» Т.6, Менска вобласьць/С. В. Марцэлеў; Рэдкалегія: Г. П. Пашкоў (галоўны рэдактар) і інш. —  Мн.: Белэн

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20130524161322/http://vialejka.info/ Інформація про Вілейський район]
* [http://belaruscity.net/vileika/towns.php Каталог сіл Вілейського району] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130704085054/http://belaruscity.net/vileika/towns.php |date=4 липня 2013 }}
* {{SgKP|IV|479|Kostyki, wieś, powiat wilejski}}

[[Категорія:Села Мінської області]]
[[Категорія:Населені пункти Вілейського району]]

{{Belarus-geo-stub}}

title: Країна

Країна: Білорусь

Область: Мінська область

Район: Вілейський

Сільська рада: Костеневицька сільська рада

Національний склад: білоруси

Транслітерація назви: Kastyki

Офіційна адреса: 222429 Менска вобласьць, · Вялейскі раён, · Касьцяневіцкі сельсавет · Вёска Костыкі


text:
# Тріозофосфатізомераза
Тріо́зофосфа́тізомера́за (англ. triose-phosphate isomerase, TPI або TIM) — фермент (КФ 5.3.1.1), що каталізує оборотне взаємне перетворення ізомерів тріозо-фосфату дигідроацетонфосфата і D-гліцеральдегід-3-фосфата.
TPI грає важливу роль в гліколізі та важлива для отримання енергії. TPI знайдена практичново у всіх живих організмах, досліджених з цієї точки зору, включаючи ссавців, комах, грибів, рослин і бактерій. Проте, деякі бактерії, що не проводять гліколіз, такі як Ureaplasma, не мають TPI.
У людини, тріозофосфатізомеразна недостатність є тяжким нейрологічним захворюванням.
Тріозофосфатізомераза є дуже ефективним ферментом, виконуючи реакцію в мільярди разів швидше, ніж вона мимовільно протікає в розчині. Фактично, в живих клітинах, кількість переробленого субстрату залежить тільки від швидкості дифузії до активного центру ферменту.

title: Тріозофосфатізомераза

wikitext:
{{без джерел|дата=травень 2017}}[[Файл:TPI1 structure.png|thumb|right|300px|Структура тріозофосфатізомерази.]]

'''Тріо́зофосфа́тізомера́за''' ({{lang-en|triose-phosphate isomerase, TPI}} або ''TIM'') — [[фермент]] ({{EC number|5.3.1.1}}), що [[каталіз]]ує оборотне взаємне перетворення [[ізомер]]ів [[тріоза|тріозо]]-фосфату [[дигідроацетонфосфат]]а і D-[[гліцеральдегід-3-фосфат]]а.

TPI грає важливу роль в [[гліколіз]]і та важлива для отримання енергії. TPI знайдена практичново у всіх живих організмах, досліджених з цієї точки зору, включаючи [[ссавці]]в, [[комахи|комах]], [[гриб]]ів, [[рослини|рослин]] і [[бактерії|бактерій]]. Проте, деякі бактерії, що не проводять гліколіз, такі як ''[[Ureaplasma]]'', не мають TPI.

У людини, тріозофосфатізомеразна недостатність є тяжким нейрологічним захворюванням.

Тріозофосфатізомераза є дуже ефективним ферментом, виконуючи реакцію в мільярди разів швидше, ніж вона мимовільно протікає в розчині. Фактично, в живих клітинах, кількість переробленого субстрату залежить тільки від швидкості дифузії до [[активний центр|активного центру]] ферменту.

{{Схема гліколізу}}

{{protein-stub}}

[[Категорія:КФ 5.3.1]]
[[Категорія:Ізомерази]]


text:
# Транспорт Шпіцбергену
Транспорт Шпіцбергену представлений автомобільним , залізничним , повітряним , водним (морським, річковим і озерним)  і трубопровідним , у населених пунктах  та у міжміському сполученні діє громадський транспорт пасажирських перевезень. Площа країни дорівнює 62 045 км² (125-те місце у світі). Форма території країни — ; максимальна дистанція з півночі на південь — км, зі сходу на захід — км. Географічне положення Шпіцбергену дозволяє країні контролювати транспортні шляхи .

## Автомобільний
- Вулиці в Барецбурзі
- Головний засіб пересування взимку
- Гусеничний транспорт
- Типовий дороговказ і стоянка автотранспорту на архіпелазі

## Повітряний
У країні, станом на 2013 рік, діє 4 аеропорти (190-те місце у світі), з них 1 із твердим покриттям злітно-посадкових смуг і 3 із ґрунтовим. Аеропорти країни за довжиною злітно-посадкових смуг розподіляються наступним чином (у дужках окремо кількість без твердого покриття):
- від 10 тис. до 8 тис. футів (3047-2438 м) — 1 (0);
- коротші за 3 тис. футів (<914 м) — 0 (3)[1].

У країні, станом на 2013 рік, споруджено і діє 1 гелікоптерний майданчик.
- Аеропорт Лонг'їру
- Термінал аеропорту Лонг'їру
- Геліпорт у Піраміді
- Досліджувальний літак

Шпіцберген не є членом Міжнародної організації цивільної авіації (ICAO), інтереси архіпелагу в міжнародній організації представляє Норвегія.

## Водний

### Морський
Головні морські порти країни: Баренцбург, Лонг'їр, Ню-Алесунд, Піраміда.
- Гавань Лонг'їру
- Вугільний термінал Баренцбурга
- Причал Піраміди
- Кораблетроща на острові Ведмежому

## Міський громадський
- Шпіцбергенський автобус у аеропорту

## Державне управління
Норвегія здійснює управління транспортною інфраструктурою країни через Міністр транспорту і зв'язку. Станом на 29 грудня 2016 року міністерство в уряді Ерни Сольберг очолював Кетіл Солвік-Ольсен.

### Українською
- Атлас. 10-11 клас. Економічна і соціальна географія світу / упорядники :  О. Я. Скуратович, Н. І. Чанцева. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — ISBN 978-966-475-639-3.
- Атлас світу / голов. ред. І. С. Руденко ; зав. ред. В. В. Радченко ; відп. ред. О. В. Вакуленко. — К. : ДНВП «Картографія», 2005. — 336 с. — ISBN 9666315467.
- Безуглий В. В. Економічна і соціальна географія зарубіжних країн : Навчальний посібник. — К. : ВЦ «Академія», 2007. — 704 с. — ISBN 978-966-580-239-6.
- Безуглий В. В., Козинець С. В. Регіональна економічна і соціальна географія світу : Навчальний посібник. — видання 2-ге, доп., перероб. — К. : ВЦ «Академія», 2007. — 688 с. — ISBN 966-580-144-9.
- Дахно І. І. Країни світу: Енциклопедичний довідник / І. І. Дахно, С. М. Тимофієв. — К. : Мапа, 2011. — 606 с. — (Бібліотека нового українця) — ISBN 978-966-8804-23-6.
- Дахно І. І. Економічна географія зарубіжних країн : навчальний посібник. — К. : Центр учбової літератури, 2014. — 319 с. — ISBN 978-611-01-0682-5.
- Дорошенко В. І. Географія транспорту : Навчальний посібник / В. І. Дорошенко, К. Д. Діденко. — К. : Київський нац. ун-т ім. Т. Шевченка, 2010. — 183 с. — ISBN 978-966-439-329-1.
- Дубович І. А. Країнознавчий словник-довідник. — 5-те вид., перероб. і доп. — К. : Знання, 2008. — 839 с. — ISBN 978-966-346-330-8.
- Економічна і соціальна географія країн світу : Навчальний посібник / За ред. С. П. Кузика. — Л. : Світ, 2002. — 672 с. — ISBN 966-603-178-7.
- Зарубіжна транспортна географія : навчальний посібник / уклад. : Петрашевський О. Л. и др. — К. : Національний транспортний університет, 2015. — 95 с. — ISBN 978-966-632-227-5.
- Юрківський В. М. Регіональна економічна і соціальна географія. Зарубіжні країни : Підручник. — К. : Либідь, 2001. — 416 с. — ISBN 966-06-0092-5.

### Англійською
- (англ.) Modern Transport Geography / Hoyle, B. and R. Knowles (eds). — Second Edition,. — London : Wiley, 1998.
- (англ.) Rodrigue, J-P. The Geography of Transport Systems. — Fourth Edition. — N. Y. : Routledge, 2017. — 440 с. — ISBN 978-1138669574.
- (англ.) Taaffe E. J., Gauthier H. L. and O'Kelly M. E. Geography of transportation. — Second Edition. — N. Y. : Prentice Hall, 1996. — ISBN 0-13-368572-1.
- (англ.) Black, W. Transportation: A Geographical Analysis. — N. Y. : Guilford, 2003.

### Російською
- (рос.) Максаковский В. П. Географическая картина мира. Книга I: Общая характеристика мира. — М. : Дрофа, 2008. — 495 с. — ISBN 978-5-358-05275-8.
- (рос.) Максаковский В. П. Географическая картина мира. Книга II: Региональная характеристика мира. — М. : Дрофа, 2009. — 480 с. — ISBN 978-5-358-06280-1.
- (рос.) Физико-географический атлас мира. — М. : Академия наук СССР и главное управление геодезии и картографии ГГК СССР, 1964. — 298 с.
- (рос.) Шаповал Н. С. Транспортная география и транспортные системы мира : учебное пособие. — К. : Центр учбової літератури, 2006. — 188 с. — ISBN 000-0000-00-4.
- (рос.) Экономическая, социальная и политическая география мира. Регионы и страны / под ред. С. Б. Лаврова, Н. В. Каледина. — М. : Гардарики, 2002. — 928 с. — ISBN 5-8297-0039-5.
- (рос.) Энциклопедия стран мира / глав. ред. Н. А. Симония. — М. : НПО «Экономика» РАН, отделение общественных наук, 2004. — 1319 с. — ISBN 5-282-02318-0.

title: Транспорт Шпіцбергену

wikitext:
{{Транспорт країни
|назва = Шпіцбергену
|карта = Topographic map of Svalbard uk.svg
|карта_розмір = 210px
|карта_підпис = Транспортна система Шпіцбергену {{ref-en}}
|площа = 62,0 тис.
|площа_місце = 125-те
|рельєф = гірський
|найвищ = гора [[Ньютонтоппен]]
|найвищ_м = 1717
|аеропорти = 4
|аеропорти_місце = 190-те
|узбережжя_км = 3587
|гол_порт = [[Лонг'їр]]
|найдовша_річка =
|найдовша_річка_км =
|найбільше_озеро =
|найбільше_озеро_площа =
|трубопроводи_км =
|метро =
|керівний_орган = [[Міністерство транспорту і зв'язку Норвегії|Міністерство транспорту і зв'язку]]
|посада = міністр
|голова = [[Кетіл Солвік-Ольсен]]
}}

'''Транспорт [[Шпіцберген]]у''' представлений [[автомобільний транспорт|автомобільним]] {{перехід|#Автомобільний|2|}}, [[залізничний транспорт|залізничним]] {{перехід|#Залізничний|2|}}, [[повітряний транспорт|повітряним]] {{перехід|#Повітряний|2|}}, [[водний транспорт|водним]] ([[морський транспорт|морським]], [[річковий транспорт|річковим]] і [[річковий транспорт|озерним]]) {{перехід|#Водний|2|}} і [[трубопровідний транспорт|трубопровідним]] {{перехід|#Трубопровідний|2|}}, у населених пунктах {{перехід|#Міський громадський|2|}} та у міжміському сполученні діє [[громадський транспорт]] пасажирських перевезень. Площа країни дорівнює 62 045 км² (125-те місце у світі)<ref name="WF"/>. Форма території країни — ; максимальна дистанція з півночі на південь — км, зі сходу на захід — км{{sfn|Атлас світу|2005}}{{sfn|Дубович І. А.|2008}}. Географічне положення Шпіцбергену дозволяє країні контролювати транспортні шляхи {{sfn|Атлас. Економічна і соціальна географія світу|2010}}.

== Історія становлення і розвитку ==

== Автомобільний ==
{{main|Автомобільний транспорт Шпіцбергену}}
<gallery caption="" widths="" heights="" mode=packed perrow="" class= style=>
Barentsburg mainstreet.jpg|border|Вулиці в Барецбурзі
Longyearbyen unterwegs in Longyearbyen 48.jpg|border|Головний засіб пересування взимку
NO-spitzbergen-schneefahrzeuge.jpg|border|Гусеничний транспорт
Welcome to Svalbard - panoramio.jpg|border|Типовий дороговказ і стоянка автотранспорту на архіпелазі
</gallery>

{{see also|Автошляхи Шпіцбергену|Номерні знаки Шпіцбергену}}

== Повітряний ==
{{main|Цивільна авіація Шпіцбергену}}
У країні, станом на 2013 рік, діє 4 [[аеропорт]]и (190-те місце у світі), з них 1 із твердим покриттям [[злітно-посадкова смуга|злітно-посадкових смуг]] і 3 із ґрунтовим<ref name="WF"/>. Аеропорти країни за довжиною злітно-посадкових смуг розподіляються наступним чином (у дужках окремо кількість без твердого покриття):
* від 10 тис. до 8 тис. [[фут]]ів (3047-2438 м) — 1 (0);
* коротші за 3 тис. футів (<914 м) — 0 (3)<ref name="WF"/>.

У країні, станом на 2013 рік, споруджено і діє 1 [[Геліпорт|гелікоптерний майданчик]]<ref name="WF"/>.

<gallery caption="" widths="" heights="" mode=packed perrow="" class= style=>
Longyearbyen Hotellneset IMG 3003.jpg|border|Аеропорт Лонг'їру
Longyearbyen airport.JPG|border|Термінал аеропорту Лонг'їру
Mil Mi-8 at Pyramiden helipad.jpg|border|Геліпорт у Піраміді
Research airplane, Svalbard.jpg|border|Досліджувальний літак
</gallery>

Шпіцберген не є членом [[Міжнародна організація цивільної авіації|Міжнародної організації цивільної авіації]] (ICAO), інтереси архіпелагу в міжнародній організації представляє [[Норвегія]]<ref name="CICA"/>.

{{see also|Авіакомпанії Норвегії|Аеропорти Шпіцбергену}}

== Водний ==
{{main|Водний транспорт Шпіцбергену}}

=== Морський ===
Головні [[порт|морські порти]] країни: [[Баренцбург]], [[Лонг'їр]], [[Ню-Алесунд]], [[Піраміда (Шпіцберген)|Піраміда]].

<gallery caption="" widths="" heights="" mode=packed perrow="" class= style=>
08 Longyearbyen prn.JPG|border|Гавань Лонг'їру

Barentsburg 1.jpg|border|Вугільний термінал Баренцбурга
Pyramiden july2011 5.jpg|border|Причал Піраміди
Russian Shipwreck on Bear Island Svalbard Arctic (20094306308).jpg|border|Кораблетроща на острові Ведмежому
</gallery>

== Міський громадський ==
{{main|Міський громадський транспорт Шпіцбергену}}
<gallery caption="" widths="" heights="" mode=packed perrow="" class= style=>
SVALBARD BUS VOLVO B10M CARRUS TWIN AXLE COACH AT LONGYEARBYEN LUFTHAVN NORWAY JUNE 2014 (14566304392).jpg|border|Шпіцбергенський автобус у аеропорту
</gallery>

== Державне управління ==
[[Норвегія]] здійснює управління транспортною інфраструктурою країни через [[Міністерство транспорту і зв'язку Норвегії|Міністр транспорту і зв'язку]]. Станом на 29 грудня 2016 року міністерство в уряді [[Ерна Сольберг|Ерни Сольберг]] очолював [[Кетіл Солвік-Ольсен]]<ref name="WL"/>.

== Див. також ==
* [[Економіка Шпіцбергену]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="WF">{{cite web 2 |url = https://www.cia.gov/library/publications/the-world-factbook/geos/sv.html |title = Svalbard |work = [[The World Factbook]]  |publisher = {{comment|Washington, D.C.|Вашингтон, округ Колумбія}} : [[Центральне розвідувальне управління|Central Intelligence Agency]] |date = 2017  |lang= en |showlang = 1  |issn = 1553-8133 |accessdate = 21 лютого 2017 року |ref = The World Factbook }}</ref>
<ref name="WL">{{cite web 2 |url =https://www.cia.gov/library/publications/resources/world-leaders-1/NO.html |title = Norway |work = Chiefs of State and Cabinet Members of Foreign Governments |publisher = {{comment|Washington, D.C.|Вашингтон, округ Колумбія}} : [[Центральне розвідувальне управління|Central Intelligence Agency]] |date = 2017  |lang= en |showlang = 1  |issn = |accessdate = 21 лютого 2017 року |ref = World Leaders}}</ref>
<ref name="CICA">{{ref-en}} [http://www.icao.int/publications/Documents/7300_orig.pdf Convention on International Civil Aviation.]</ref>
}}

== Література ==

=== Українською ===
* {{книга|автор = |заголовок = Атлас. 10-11 клас. Економічна і соціальна географія світу |відповідальний = упорядники :  [[Скуратович Олег Ярославович|О. Я. Скуратович]], [[Чанцева Ніна Іванівна|Н. І. Чанцева]] |місце = {{К.}} |видавництво = [[ДНВП «Картографія»]] |рік = 2010 |isbn= 978-966-475-639-3 | ref = Атлас. Економічна і соціальна географія світу}}
* {{книга |автор = |частина =  |посилання частина =  |заголовок = Атлас світу |посилання =   |том= |відповідальний = голов. ред. [[Руденко Ірина Станіславівна|І. С. Руденко]] ; зав. ред. [[Радченко Вероніка Вікторівна|В. В. Радченко]] ; відп. ред. [[Вакуленко Олена Володимирівна|О. В. Вакуленко]] |місце =  {{К.}} |видавництво = [[ДНВП «Картографія»]] |рік = 2005 |сторінок = 336 |сторінки = |isbn= 9666315467 |ref = Атлас світу }}
* {{книга |автор = [[Безуглий Віталій Вікторович|Безуглий В. В.]] |заголовок = Економічна і соціальна географія зарубіжних країн : Навчальний посібник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Академія (видавничий центр)|ВЦ «Академія»]] |рік = 2007 |сторінок = 704 |isbn = 978-966-580-239-6}}
* {{книга |автор = [[Безуглий Віталій Вікторович|Безуглий В. В.]], Козинець С. В. |заголовок = Регіональна економічна і соціальна географія світу : Навчальний посібник |видання =  видання 2-ге, доп., перероб |місце = {{К.}} |видавництво = [[Академія (видавничий центр)|ВЦ «Академія»]] |рік = 2007 |сторінок = 688 |isbn = 966-580-144-9}}
* {{книга |автор = [[Дахно Іван Іванович|Дахно І. І.]]  |заголовок = Країни світу: Енциклопедичний довідник |відповідальний = І. І. Дахно, С. М. Тимофієв |місце = {{К.}} |видавництво = [[Мапа (видавництво)|Мапа]] |рік = 2011 |сторінок = 606 |серія = Бібліотека нового українця |isbn = 978-966-8804-23-6}}
* {{книга |автор = [[Дахно Іван Іванович|Дахно І. І.]]  |заголовок = Економічна географія зарубіжних країн : навчальний посібник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Центр учбової літератури]] |рік = 2014 |сторінок = 319 |isbn = 978-611-01-0682-5}}
* {{книга |автор = [[Дорошенко Віктор Іванович|Дорошенко В. І.]] |заголовок = Географія транспорту : Навчальний посібник |відповідальний = В. І. Дорошенко, К. Д. Діденко |місце = {{К.}} |видавництво = [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київський нац. ун-т ім. Т. Шевченка]] |рік = 2010 |сторінок = 183 |isbn = 978-966-439-329-1}}
* {{книга |автор = [[Дубович Іван Андрійович|Дубович І. А.]] |заголовок = Країнознавчий словник-довідник |посилання = |відповідальний = |місце = {{К.}} |видавництво = [[Знання (видавництво)|Знання]] |видання = 5-те вид., перероб. і доп. |рік = 2008 |том = |сторінок = 839 |сторінки = |isbn = 978-966-346-330-8 |ref= Дубович І. А. }}
* {{книга |автор = |заголовок = Економічна і соціальна географія країн світу : Навчальний посібник |відповідальний = За ред. [[Кузик Степан Петрович|С. П. Кузика]] |місце = {{Льв.}} |видавництво = [[Світ (видавництво)|Світ]] |рік = 2002 |сторінок = 672 |isbn = 966-603-178-7 |ref = Кузик С. П. }}
* {{книга |автор =  |заголовок = Зарубіжна транспортна географія : навчальний посібник |відповідальний = уклад. : Петрашевський О. Л. и др |місце = {{К.}} |видавництво = [[Національний транспортний університет]] |рік = 2015 |сторінок = 95 |isbn = 978-966-632-227-5 }}
* {{книга |автор = [[Юрківський Віктор Минович|Юрківський В. М.]] |заголовок = Регіональна економічна і соціальна географія. Зарубіжні країни : Підручник |місце = {{К.}} |видавництво = [[Либідь (видавництво)|Либідь]] |рік = 2001 |сторінок = 416 |isbn = 966-06-0092-5 | ref = Юрківський В. М.}}

=== Англійською ===
* {{ref-en}} {{книга |автор =  |заголовок = Modern Transport Geography  |відповідальний = Hoyle, B. and R. Knowles (eds) |видання = Second Edition, |місце = {{comment|London|Лондон}} |видавництво = [[Wiley]] |рік = 1998 |сторінок = |isbn = }}
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Жан-Поль Родріге|Rodrigue, J-P.]] |заголовок = The Geography of Transport Systems |видання = Fourth Edition |місце = {{N. Y.}} |видавництво = [[Routledge]] |рік = 2017 |сторінок = 440 |isbn = 978-1138669574}}
* {{ref-en}} {{книга |автор = [[Едвард Тааффе|Taaffe E. J.]], Gauthier H. L. and [[Мортон О'Келлі|O'Kelly M. E.]] |заголовок = Geography of transportation |видання = Second Edition |видавництво = [[Prentice Hall]] |місце = {{N. Y.}} |рік = 1996 |сторінок = |isbn = 0-13-368572-1}}
* {{ref-en}} {{книга |автор = Black, W. |заголовок = Transportation: A Geographical Analysis |місце = {{N. Y.}} |видавництво = [[Guilford]] |рік = 2003 |сторінок = |isbn = }}

=== Російською ===
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Максаковський Володимир Павлович|Максаковский В. П.]] |заголовок = Географическая картина мира. Книга I: Общая характеристика мира |місце = {{М.}} |видавництво = [[Дрофа (видавництво)|Дрофа]] |рік = 2008 |сторінок = 495 |isbn = 978-5-358-05275-8}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Максаковський Володимир Павлович|Максаковский В. П.]] |заголовок = Географическая картина мира. Книга II: Региональная характеристика мира |місце = {{М.}} |видавництво = [[Дрофа (видавництво)|Дрофа]] |рік = 2009 |сторінок = 480 |isbn = 978-5-358-06280-1}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Физико-географический атлас мира |посилання = |відповідальний = |місце = {{М.}} |видавництво = Академия наук СССР и главное управление геодезии и картографии ГГК СССР |рік = 1964 |том = |сторінок= 298 |сторінки = |isbn = |ref = ФГАМ }}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = [[Шаповал Наталя Семенівна|Шаповал Н. С.]] |заголовок = Транспортная география и транспортные системы мира : учебное пособие |місце = {{К.}} |видавництво = [[Центр учбової літератури]] |рік = 2006 |сторінок = 188 |isbn = 000-0000-00-4}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Экономическая, социальная и политическая география мира. Регионы и страны |відповідальний =  под ред. С. Б. Лаврова, Н. В. Каледина |місце = {{М.}} |видавництво = [[Гардарики (видавництво)|Гардарики]] |рік = 2002 |сторінок = 928 |isbn = 5-8297-0039-5}}
* {{ref-ru}} {{книга |автор = |заголовок = Энциклопедия стран мира |відповідальний = глав. ред. [[Сімонія Нодарі Олександрович|Н. А. Симония]] |місце = {{М.}} |видавництво = НПО «Экономика» РАН, отделение общественных наук |рік = 2004 |сторінок = 1319 |isbn= 5-282-02318-0}}

== Посилання ==
{{Commonscat|Transport in Svalbard}}
* [https://commons.wikimedia.org/wiki/Atlas_of_Svalbard Карти транспортної системи Шпіцбергену] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170331035605/https://commons.wikimedia.org/wiki/Atlas_of_Svalbard |date=31 березня 2017 }} на [[Вікісховище|Вікісховищі]].
* [http://www.lib.utexas.edu/maps/norway.html Карти Шпіцбергену] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171221084051/http://www.lib.utexas.edu/maps/norway.html |date=21 грудня 2017 }} — [[Бібліотека Перрі – Кастанеди|Perry–Castañeda Library]] Map Collection.
* {{ref-ru}} [http://www.vokrugsveta.ru/encyclopedia/index.php?title=Шпицберген Добірка публікацій про Шпіцберген]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} з часопису «[[Вокруг света]]».

{{Шпіцберген у темах}}
{{Транспорт країн світу}}
{{Транспорт Шпіцбергену}}
{{Портали|Транспорт|Економіка|Авіація|Автомобілі|Залізниця|Судноплавство|Європа|Норвегія}}

[[Категорія:Транспорт Шпіцбергену| ]]

title: Територія

Рельєф: гірський

Найвища точка: гора Ньютонтоппен (1717 м)

title: Повітряний

title: Водний

Головний порт: Лонг'їр

title: Адміністрування

Орган: Міністерство транспорту і зв'язку

Голова: міністр Кетіл Солвік-Ольсен


text:
# Hyposmocoma opuumaloo
Hyposmocoma opuumaloo — вид молі ендемічного гавайського роду Hyposmocoma.

## Поширення
Зустрічається на острові Некер на Флегпоул-Хілл.

## Опис
Дорослі молі мають розмах крил 8,9—9,1 мм.

### Личинкова стадія
Личинки плетуть кокон. Кокон гусениці — конічної форми, довжиною 6,7—7,1 мм, від сірого до коричневого кольору, декорований піщинками, вплетеними в шовкові філаменти.

title: Hyposmocoma opuumaloo

wikitext:
{{italic title}}
{{Taxobox
| name = ''Hyposmocoma opuumaloo''
| image =
| image_width = 240px
| image_caption =
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Членистоногі]] (Arthropoda)
| classis = [[Комахи]] (Insecta)
| ordo = [[Лускокрилі]] (Lepidoptera)
| superfamilia = [[Gelechioidea]]
| familia = [[Cosmopterigidae]]
| genus = ''[[Hyposmocoma]]''
| species = '''''H. opuumaloo'''''
| binomial = ''Hyposmocoma opuumaloo''
| binomial_authority = [[Schmitz]] & [[Rubinoff]], [[2009 у науці|2009]]
| synonyms =
| wikispecies = Hyposmocoma opuumaloo
| commons = Hyposmocoma opuumaloo
| itis = 117981
}}

'''''Hyposmocoma opuumaloo''''' — [[вид (біологія)|вид]] [[міль|молі]] [[ендемік|ендемічного]] [[Гаваї|гавайського]] роду ''[[Hyposmocoma]]''.

== Поширення ==
Зустрічається на острові [[Некер]] на Флегпоул-Хілл.

== Опис ==
Дорослі молі мають розмах крил 8,9—9,1 мм.

=== Личинкова стадія ===
[[личинка|Личинки]] плетуть кокон. Кокон [[гусениця|гусениці]] — конічної форми, довжиною 6,7—7,1 мм, від [[сірий колір|сірого]] до [[коричневий колір|коричневого]] кольору, декорований піщинками, вплетеними в шовкові філаменти.

== Посилання ==
* [http://www.mapress.com/zootaxa/2009/f/zt02272p053.pdf New species of ''Hyposmocoma'' (Lepidoptera, Cosmopterigidae) from the remote Northwestern Hawaiian Islands of Laysan, Necker, and Nihoa] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111224183423/http://mapress.com/zootaxa/2009/f/zt02272p053.pdf |date=24 грудня 2011 }}

{{комахи-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Cosmopterigidae]]
[[Категорія:Тварини, описані 2009]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Гавайських островів]]
[[Категорія:Комахи Океанії]]

title: ?Hyposmocoma opuumaloo

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Членистоногі (Arthropoda)

Клас: Комахи (Insecta)

Ряд: Лускокрилі (Lepidoptera)

Надродина: Gelechioidea

Родина: Cosmopterigidae

Рід: Hyposmocoma

Вид: H. opuumaloo

Вікісховище: Hyposmocoma opuumaloo

Віківиди: Hyposmocoma opuumaloo


text:
# Morethia butleri
Morethia butleri — вид сцинкоподібних ящірок родини сцинкових (Scincidae). Ендемік Австралії.

## Поширення і екологія
Morethia butleri мешкають на півдні Західної Австралії і Південної Австралії (від затоки Шарк-Бей до рівнини Налларбор і півострова Ейр). Вони живуть в напівпустельних чагарникових заростях і рідколіссях.

title: Morethia butleri

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Morethia butleri''
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=109480344|title=Morethia butleri|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2024.1|accessdate=12 жовтня 2024}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Сцинкоподібні]] (Scincomorpha)
| familia = [[Сцинкові]] (Scincidae)
| genus = ''[[Morethia]]''
| species = '''''M. butleri'''''
| binomial = ''Morethia butleri''
| binomial_authority =([[Glen Milton Storr|Storr]], 1963)
| synonyms =''Ablepharus butleri''
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Morethia butleri
| commonscat = Morethia butleri
| commons = Morethia butleri
}}
'''''Morethia butleri''''' — вид [[Сцинкоподібні|сцинкоподібних]] [[Ящірки|ящірок]] родини [[Сцинкові|сцинкових]] (Scincidae)<ref>{{NRDB species|genus=Morethia|species=butleri}}</ref>. [[Ендемік]] [[Австралія|Австралії]].

== Поширення і екологія ==
''Morethia butleri'' мешкають на півдні [[Західна Австралія|Західної Австралії]] і [[Південна Австралія|Південної Австралії]] (від затоки [[Шарк-Бей]] до рівнини [[Налларбор]] і півострова [[Ейр (півострів)|Ейр]]). Вони живуть в напівпустельних чагарникових заростях і рідколіссях.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q5120620}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Сцинкові]]
[[Категорія:Тварини, описані 1963]]
[[Категорія:Плазуни Австралії]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Австралії]]

title: ?Morethia butleri

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Сцинкоподібні (Scincomorpha)

Родина: Сцинкові (Scincidae)

Рід: Morethia

Вид: M. butleri

Вікісховище: Morethia butleri

Віківиди: Morethia butleri


text:
# HD243007
HD243007 є хімічно пекулярною зорею спектрального класу
A1 й має видиму зоряну величину в смузі V приблизно 10,2.

## Пекулярний хімічний вміст
Зоряна атмосфера HD243007 має підвищений вміст
Si
.

title: HD243007

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD243007}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD243007}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA| 5|23| 8,44}}
| схилення= {{DEC|+30|13|27,9}}
| вид_вел = 10,20<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A...498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A1]]
| u-b =  0,10
| b-v =  0,26
| r-i =
| змінна =
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =
| схилення =
| паралакс =
| п_похибка =
| відстань_ср =
| відстань_пс =
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 243007,
[[Боннський огляд|BD+30 867]]
}}
{{Starbox reference
| Simbad= HD243007
}}
{{Starbox end}}

'''HD243007''' є [[хімічно пекулярна зоря|хімічно пекулярною зорею]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]]
[[Зорі спектрального класу A|A1]] й має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно 10,2.<ref name=CPcat />
<!--Вона знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]] й розташована на відстані біля [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].-->

==Пекулярний хімічний вміст==

[[Зоряна атмосфера]] HD243007 має підвищений вміст
[[кремній|Si]]
.<ref name=CPcat />

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (4h-6h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія: (сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A1]]
[[Категорія:HD243000-243999|0]]

{{astro-stub}}

title: HD243007

title: Характеристики

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: мас/рік · за схиленням: мас/рік

Відстань: світлових років · парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD243007


text:
# Справа Янгулбаєвих
«Справа Янгулбаєвих» — умовна назва суспільно-політичного скандалу, який спалахнув у Росії в січні 2022 року. Юрист « Комітету проти тортур» Абубакар Янгулбаєв заявив про зникнення в Чечні кількох десятків своїх родичів.
Після цього чеченські силовики насильно відвезли його матір Зарему Мусаєву (дружину відставного федерального судді) з Нижнього Новгорода до Грозного, де вона стала фігуранткою кримінальної справи і була відправлена до СІЗО. Брата Абубакара, Ібрагіма, оголосили у федеральний розшук, його батько та сестра поспіхом виїхали з Росії.

## Передісторія
Сім'я Янгулбаєвих належить до чеченського тайпу Келой. Сайді Янгулбаєв зробив кар'єру у слідчих та судових органах Чеченської республіки: став членом Верховного суду Чечні. Середній син судді, Ібрагім, вів паблік у соціальних мережах, де писав про історію Чечні та порушення прав людини.
У листопаді 2015 року, за словами Абубакара Янгулбаєва, їхнього батька та двох братів викликав до себе в резиденцію голова Чечні Рамзан Кадиров. Там було багато людей з оточення Кадирова. Кадиров висловив претензії щодо інтернет-публікацій Ібрагіма. Якоїсь миті, як розповідає Сайді Янгулбаєв, Ібрагіма почали бити. Почалася бійка. Після першого побиття, коли батькові та двом синам і так уже сильно дісталося, за твердженням Абубакара Янгулбаєва, їх намагалися змусити злизувати їхню власну кров із підлоги, але вони відмовилися. Потім їх ще раз побили, і, за словами старшого сина, лише тоді Кадиров вимагав припинити побиття. Батька та старшого сина відпустили, а Ібрагіма залишили у резиденції Кадирова. Сайді Янгулбаєва змусили піти у відставку, сказавши йому, що якщо він цього не зробить, свого сина він може більше не побачити. Сім'я не бачила Ібрагіма півроку. Виявилося, що весь цей час він був у підвалі будівлі місцевого СОБРу. Його звільнили лише тому, що у нього загострився апендицит.
2017 року Ібрагім став фігурантом кримінальної справи про порушення міжнаціональної ворожнечі. Він півтора роки провів у СІЗО, після декриміналізації цієї статті Кримінального кодексу Російської Федерації отримав свободу, і після цього сім'я Янгулбаєвих виїхала з Чечні до Нижнього Новгорода.
Старший син судді, Абубакар, став правозахисником та юристом «Комітету проти тортур». Він регулярно робив різкі заяви про керівництво Чечні, про переслідування, яких зазнавала його сім'я. Його запідозрили, що саме він веде опозиційний телеграм-канал 1ADAT.
У грудні 2021 року Абубакар Янгулбаєв повідомив про зникнення своїх родичів у Чечні. Він розповів, що нарахував близько 40 зниклих родичів. До січня 2022 року йому стало зрозуміло, що насправді їх було близько 50. Він дав кілька інтерв'ю, в яких заявив, що пов'язує те, що відбувається, з критикою членів його сім'ї на адресу Рамзана Кадирова. Коли у самого глави Чечні на прес-конференції наприкінці грудня запитали про зникнення родичів опозиціонерів, він заговорив про честь сім'ї та кровну помсту.
Через кілька днів після того, як Абубакар Янгулбаєв заявив про зникнення родичів, у нього вдома у П'ятигорську провели обшук у справі про виправдання тероризму. Незабаром Абубакар Янгулбаєв з міркувань безпеки виїхав із Росії.

## Затримання та кримінальна справа Зареми Мусаєвої
Увечері 20 січня 2022 року чеченські поліцейські прийшли до квартири Сайді Янгулбаєва у Нижньому Новгороді. Вони продемонстрували повідомлення слідчого УМВС Росії у Чеченській Республіці про приведення Сайді Янгулбаєва та Зареми Мусаєвої на допит як свідків у справі про шахрайство, яке розслідують у Грозному. До квартири Янгулбаєвих прибули юристи «Комітету проти катувань» Сергій Бабинець та Олег Хабібрахманов. Вони сказали поліцейським, що допит, якщо він потрібний, можна провести на місці. Але поліцейські увірвалися в квартиру, юристів заштовхали в одну кімнату, Сайді Янгулбаєва разом з дочкою — в іншу, а Зарему Мусаєву, що знепритомніла, волоком витягли з квартири без взуття і верхнього одягу. У Зареми цукровий діабет їй необхідно регулярно робити ін'єкції інсуліну, інакше вона може впасти в діабетичну кому. Крім того, у неї була підозра на COVID-19. Ліки, які юристи намагалися передати співробітникам поліції, вони не взяли.
Зарему Мусаєву вивезли до Чечні, де її засудили до 15 діб адміністративного арешту за звинуваченням у «дрібному хуліганстві». Глава Чечні Рамзан Кадиров потім заявив, що Мусаєва вже в Грозному напала на поліцейського і мало не покалічила його. Заремі Мусаєвій було висунуто звинувачення за ч. 2 ст. 318 КК РФ (застосування насильства щодо представника влади) та Старопромисловий районний суд Грозного 2 лютого 2022 року обрав їй запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

## Інші події
Затримання Мусаєвої стало приводом низки висловлювань, що викликали резонанс. Абубакар Янгулбаєв та член Ради при президенті РФ з розвитку громадянського суспільства та прав людини (СПЛ) Ігор Каляпін засудили дії чеченських силовиків. У свою чергу глава Чечні Рамзан Кадиров заявив про законність дій представників республіканського МВС у Нижньому Новгороді і виступив із жорсткою критикою сім'ї Янгулбаєвих. Зокрема, він висловив думку, що деякі її члени «закликають до тероризму та екстремізму», що членів сім'ї Янгулбаєвих треба затримати і покарати, «а якщо чинитимуть опір, то знищити як посібників терористів»; пізніше він зажадав від іноземних урядів, щоб втікачів повернули до Чечні. Він також назвав терористами Каляпіна, а також журналістку «Нової газети» Олену Мілашину, яка займається розслідуваннями порушення прав людини на Північному Кавказі та в Чечні, зокрема, і зажадав їх затримання.
23 січня 2022 року стало відомо, що Сайді Янгулбаєв разом з дочкою виїхав з Росії.
31 січня 2022 року Вісаєтовський суд Грозного ухвалив заочне рішення про взяття Ібрагіма Янгулбаєва під варту. Він знаходиться у федеральному розшуку у кримінальній справі за статтею про публічні заклики до тероризму (ч. 2 ст. 205.2 КК РФ).
Депутат Державної думи Адам Делімханов оголосив Янгулбаєвим кровну помсту. 1 лютого 2022 року в прямому ефірі в Instagram чеченською мовою він пообіцяв відрізати голови членам сім'ї Янгулбаєвих, а також тим, хто перекладе це відео російською мовою. Раніше із погрозами на адресу сім'ї Янгулбаєвих виступив і глава Чечні Рамзан Кадиров.
2 лютого 2022 року у Грозному пройшов мітинг, учасники якого палили та топтали портрети Янгулбаєвих; за офіційними даними, мітингувальників було близько 400 тисяч. Рамзан Кадиров заявив, що учасники мітингу йдуть дорогою джихада.
3 лютого 2022 року колегія суддів Чечні позбавила Сайді Янгулбаєва недоторканності за «невідповідність вимогам статусу судді».

## Реакція російської федеральної влади
Прес-секретар президента Росії Дмитро Пєсков 21 січня 2022 року новину про викрадення Мусаєвої прокоментував так: «Взагалі фантастична історія. Ми вважаємо за краще не вірити просто таким повідомленням без будь-яких підтверджень. Аж надто в неправдивий час ми живемо», а 24 січня, відповідаючи на запитання журналістів, заявив, що звинувачення в тероризмі є право будь-якого громадянина, у тому числі і політика, і голови регіону.

## Міжнародна реакція
23 січня 2022 року на інтернет-сайті дипломатичної служби ЄС з'явилася заява із закликом до влади Росії звільнити Мусаєву, провести розслідування обставин того, що сталося, і покласти край переслідуванню захисників прав людини, членів їхніх сімей, та негайно звільнити затриманих за сфабрикованими звинуваченнями. У заяві також сказано, що від російської влади чекають також ефективного та швидкого розслідування всіх випадків позасудових страт, тортур та інших випадків грубого порушення прав людини у Чечні.

title: Справа Янгулбаєвих

wikitext:
«'''Справа Янгулбаєвих'''» — умовна назва суспільно-політичного скандалу, який спалахнув у Росії в січні 2022 року. Юрист « Комітету проти тортур» Абубакар Янгулбаєв заявив про зникнення в [[Чечня|Чечні]] кількох десятків своїх родичів<ref>{{Cite web|url=https://novayagazeta.ru/articles/2021/12/25/iurist-severokavkazskogo-filiala-komiteta-protiv-pytok-zaiavil-o-pokhishchenii-okolo-svoikh-40-rodstvennikov-v-chechne-news|title=Юрист северокавказского филиала «Комитета против пыток» заявил о похищении около 40 своих родственников в Чечне|website=Новая газета|accessdate=4 лютого 2022|archive-date=22 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220122105807/https://novayagazeta.ru/articles/2021/12/25/iurist-severokavkazskogo-filiala-komiteta-protiv-pytok-zaiavil-o-pokhishchenii-okolo-svoikh-40-rodstvennikov-v-chechne-news}}</ref>.

Після цього чеченські силовики насильно відвезли його матір Зарему Мусаєву (дружину відставного федерального судді) з [[Нижній Новгород|Нижнього Новгорода]] до [[Грозний|Грозного]]<ref>{{Cite web|url=https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/21/komitet-protiv-pytok-podal-srochnuiu-zhalobu-v-espch-po-pravilu-39-po-faktu-pokhishcheniia-zheny-federalnogo-sudi-iangulbaeva-news|title=«Комитет против пыток» подал срочную жалобу в ЕСПЧ по правилу 39 по факту похищения жены федерального судьи Янгулбаева|website=Новая газета|accessdate=4 лютого 2022|archive-date=25 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220125020036/https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/21/komitet-protiv-pytok-podal-srochnuiu-zhalobu-v-espch-po-pravilu-39-po-faktu-pokhishcheniia-zheny-federalnogo-sudi-iangulbaeva-news}}</ref>, де вона стала фігуранткою кримінальної справи і була відправлена до [[Слідчий ізолятор|СІЗО]]. Брата Абубакара, Ібрагіма, оголосили у федеральний розшук, його батько та сестра поспіхом виїхали з Росії.

== Передісторія ==
Сім'я Янгулбаєвих належить до чеченського [[тайп]]у ''Келой''. Сайді Янгулбаєв зробив кар'єру у слідчих та судових органах Чеченської республіки: став членом Верховного суду Чечні. Середній син судді, Ібрагім, вів паблік у соціальних мережах, де писав про історію Чечні та порушення прав людини.

У листопаді 2015 року, за словами Абубакара Янгулбаєва, їхнього батька та двох братів викликав до себе в резиденцію голова Чечні [[Кадиров Рамзан Ахматович|Рамзан Кадиров]]. Там було багато людей з оточення Кадирова. Кадиров висловив претензії щодо інтернет-публікацій Ібрагіма. Якоїсь миті, як розповідає Сайді Янгулбаєв, Ібрагіма почали бити. Почалася бійка. Після першого побиття, коли батькові та двом синам і так уже сильно дісталося, за твердженням Абубакара Янгулбаєва, їх намагалися змусити злизувати їхню власну кров із підлоги, але вони відмовилися. Потім їх ще раз побили, і, за словами старшого сина, лише тоді Кадиров вимагав припинити побиття. Батька та старшого сина відпустили, а Ібрагіма залишили у резиденції Кадирова. Сайді Янгулбаєва змусили піти у відставку, сказавши йому, що якщо він цього не зробить, свого сина він може більше не побачити. Сім'я не бачила Ібрагіма півроку. Виявилося, що весь цей час він був у підвалі будівлі місцевого СОБРу. Його звільнили лише тому, що у нього загострився [[апендицит]].

2017 року Ібрагім став фігурантом кримінальної справи про порушення міжнаціональної ворожнечі. Він півтора роки провів у СІЗО, після декриміналізації цієї статті Кримінального кодексу [[Росія|Російської Федерації]] отримав свободу, і після цього сім'я Янгулбаєвих виїхала з Чечні до Нижнього Новгорода<ref name="нн">{{Cite web |url=https://www.nn.ru/text/criminal/2022/01/22/70393772/ |title=Чем семья Янгулбаевых вызвала ненависть Рамзана Кадырова и почему переехала из Чечни в Нижний Новгород. Репортаж NN.RU |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=3 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220203213820/https://www.nn.ru/text/criminal/2022/01/22/70393772/ }}</ref>.

Старший син судді, Абубакар, став правозахисником та юристом «Комітету проти тортур». Він регулярно робив різкі заяви про керівництво Чечні, про переслідування, яких зазнавала його сім'я. Його запідозрили, що саме він веде опозиційний телеграм-канал 1ADAT<ref name="нн"/>.

У грудні 2021 року Абубакар Янгулбаєв повідомив про зникнення своїх родичів у Чечні. Він розповів, що нарахував близько 40 зниклих родичів. До січня 2022 року йому стало зрозуміло, що насправді їх було близько 50. Він дав кілька інтерв'ю, в яких заявив, що пов'язує те, що відбувається, з критикою членів його сім'ї на адресу Рамзана Кадирова. Коли у самого глави Чечні на прес-конференції наприкінці грудня запитали про зникнення родичів опозиціонерів, він заговорив про честь сім'ї та [[Кровна помста|кровну помсту]].

Через кілька днів після того, як Абубакар Янгулбаєв заявив про зникнення родичів, у нього вдома у [[П'ятигорськ]]у провели обшук у справі про виправдання тероризму. Незабаром Абубакар Янгулбаєв з міркувань безпеки виїхав із Росії<ref>{{Cite web |url=https://www.bbc.com/russian/news-60117735 |title=«Никто не может нести ответственность за другого человека». История противостояния семьи Янгулбаевых с властями Чечни |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=6 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220206131204/https://www.bbc.com/russian/news-60117735 }}</ref>.

== Затримання та кримінальна справа Зареми Мусаєвої ==
Увечері 20 січня 2022 року чеченські поліцейські прийшли до квартири Сайді Янгулбаєва у Нижньому Новгороді. Вони продемонстрували повідомлення слідчого УМВС Росії у Чеченській Республіці про приведення Сайді Янгулбаєва та Зареми Мусаєвої на допит як свідків у справі про шахрайство, яке розслідують у [[Грозний|Грозному]]. До квартири Янгулбаєвих прибули юристи «Комітету проти катувань» Сергій Бабинець та Олег Хабібрахманов. Вони сказали поліцейським, що допит, якщо він потрібний, можна провести на місці. Але поліцейські увірвалися в квартиру, юристів заштовхали в одну кімнату, Сайді Янгулбаєва разом з дочкою — в іншу, а Зарему Мусаєву, що знепритомніла, волоком витягли з квартири без взуття і верхнього одягу. У Зареми [[цукровий діабет]] їй необхідно регулярно робити ін'єкції [[інсулін]]у, інакше вона може впасти в діабетичну кому. Крім того, у неї була підозра на [[Коронавірусна хвороба 2019|COVID-19]]. Ліки, які юристи намагалися передати співробітникам поліції, вони не взяли<ref>{{Cite web |url=https://www.znak.com/2022-01-21/yurist_kpp_nahodivshiysya_v_kvartire_federalnogo_sudi_v_nizhnem_novgorode_rasskazal_podrobnosti_uvoz |title=«Зарему били и волоком вытаскивали на лестничную клетку» |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=2 березня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220302001653/https://www.znak.com/2022-01-21/yurist_kpp_nahodivshiysya_v_kvartire_federalnogo_sudi_v_nizhnem_novgorode_rasskazal_podrobnosti_uvoz }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220302001653/https://www.znak.com/2022-01-21/yurist_kpp_nahodivshiysya_v_kvartire_federalnogo_sudi_v_nizhnem_novgorode_rasskazal_podrobnosti_uvoz |date=2022-03-02 }}</ref>.

Зарему Мусаєву вивезли до Чечні, де її засудили до 15 діб адміністративного арешту за звинуваченням у «дрібному хуліганстві». Глава Чечні Рамзан Кадиров потім заявив, що Мусаєва вже в Грозному напала на поліцейського і мало не покалічила його. Заремі Мусаєвій було висунуто звинувачення за ч. 2 ст. 318 КК РФ (застосування насильства щодо представника влади) та Старопромисловий районний суд Грозного 2 лютого 2022 року обрав їй запобіжний захід у вигляді взяття під варту<ref name="автоссылка1">{{Cite web |url=https://www.interfax.ru/russia/819824 |title=Суд в Грозном арестовал Зарему Мусаеву на два месяца |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204213910/https://www.interfax.ru/russia/819824 }}</ref>.

== Інші події ==
Затримання Мусаєвої стало приводом низки висловлювань, що викликали резонанс. Абубакар Янгулбаєв та член Ради при президенті РФ з розвитку громадянського суспільства та прав людини (СПЛ) Ігор Каляпін засудили дії чеченських силовиків. У свою чергу глава Чечні Рамзан Кадиров заявив про законність дій представників республіканського МВС у Нижньому Новгороді і виступив із жорсткою критикою сім'ї Янгулбаєвих. Зокрема, він висловив думку, що деякі її члени «закликають до тероризму та екстремізму», що членів сім'ї Янгулбаєвих треба затримати і покарати, «а якщо чинитимуть опір, то знищити як посібників терористів»; пізніше він зажадав від іноземних урядів, щоб втікачів повернули до Чечні. Він також назвав терористами Каляпіна, а також журналістку «Нової газети» [[Мілашина Олена Валеріївна|Олену Мілашину]], яка займається розслідуваннями порушення прав людини на [[Північний Кавказ|Північному Кавказі]] та в Чечні, зокрема, і зажадав їх затримання<ref name="автоссылка1"/><ref>{{Cite web |url=https://ria.ru/20220124/kadyrov-1769221037.html |title=Кадыров попросил задержать члена СПЧ Каляпина и журналистку Милашину |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204165430/https://ria.ru/20220124/kadyrov-1769221037.html }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.gazeta.ru/politics/2022/01/24/14451787.shtml |title=«Кадыров не в первый раз объявляет меня врагом» |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=3 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220203094648/https://www.gazeta.ru/politics/2022/01/24/14451787.shtml }}</ref><ref name="M">{{Цитата:Новини|title=В Кремле считают, что Кадыров имеет право называть «террористами» журналистов и правозащитников|url=https://meduza.io/feature/2022/01/24/v-kremle-schitayut-chto-kadyrov-imeet-pravo-nazyvat-terroristami-zhurnalistov-i-pravozaschitnikov|work=Meduza|date=2022-01-24|accessdate=4 лютого 2022|archive-date=2 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220202080125/https://meduza.io/feature/2022/01/24/v-kremle-schitayut-chto-kadyrov-imeet-pravo-nazyvat-terroristami-zhurnalistov-i-pravozaschitnikov}}</ref>.

23 січня 2022 року стало відомо, що Сайді Янгулбаєв разом з дочкою виїхав з Росії<ref>{{Cite web |url=https://www.interfax.ru/russia/817892 |title=Судья в отставке Сайди Янгулбаев и его дочь покинули Россию |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204214031/https://www.interfax.ru/russia/817892 }}</ref>.

31 січня 2022 року Вісаєтовський суд Грозного ухвалив заочне рішення про взяття Ібрагіма Янгулбаєва під варту. Він знаходиться у федеральному розшуку у кримінальній справі за статтею про публічні заклики до тероризму (ч. 2 ст. 205.2 КК РФ)<ref>{{Cite web |url=https://www.interfax.ru/russia/819406 |title=Суд заочно арестовал одного из сыновей бывшего судьи Сайди Янгулбаева |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204214029/https://www.interfax.ru/russia/819406 }}</ref>.

Депутат Державної думи [[Делімханов Адам Султанович|Адам Делімханов]] оголосив Янгулбаєвим [[Кровна помста|кровну помсту]]. 1 лютого 2022 року в прямому ефірі в Instagram [[Чеченська мова|чеченською мовою]] він пообіцяв [[Обезголовлювання|відрізати голови]] членам сім'ї Янгулбаєвих, а також тим, хто перекладе це відео російською мовою. Раніше із погрозами на адресу сім'ї Янгулбаєвих виступив і глава Чечні Рамзан Кадиров<ref>{{Цитата:Новини|title=Депутат Госдумы Адам Делимханов поклялся отрезать головы родственникам судьи Янгулбаева и тем, кто переведет его угрозы на русский язык|url=https://theins.ru/news/248307|work=The Insider|date=2022-02-01|accessdate=4 лютого 2022|archive-date=5 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220205070852/https://theins.ru/news/248307}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.bbc.com/russian/features-60226189 |title=«Отрывая вам головы». Руководство Чечни снова угрожает семье Янгулбаевых |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204073144/https://www.bbc.com/russian/features-60226189 }}</ref>.

2 лютого 2022 року у Грозному пройшов мітинг, учасники якого палили та топтали портрети Янгулбаєвих; за офіційними даними, мітингувальників було близько 400 тисяч<ref>{{Cite web |url=https://ria.ru/20220202/miting-1770734714.html |title=В Чечне на митинг против семьи Янгулбаевых вышли более 400 тысяч человек |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=3 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220203094643/https://ria.ru/20220202/miting-1770734714.html }}</ref>. Рамзан Кадиров заявив, що учасники мітингу йдуть дорогою [[джихад]]а<ref>{{Cite web |url=https://www.rbc.ru/politics/03/02/2022/61fb84809a79474e33631298 |title=Кадыров назвал митинг против Янгулбаевых шагом на пути «священной войны» |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=4 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220204201455/https://www.rbc.ru/politics/03/02/2022/61fb84809a79474e33631298 }}</ref>.

3 лютого 2022 року колегія суддів Чечні позбавила Сайді Янгулбаєва недоторканності за «невідповідність вимогам статусу судді»<ref name="novayagazeta">{{Cite web|title=Коллегия судей Чечни лишила Сайди Янгулбаева неприкосновенности|url=https://novayagazeta.ru/articles/2022/02/03/kollegiia-sudei-chechni-lishila-saidi-iangulbaeva-neprikosnovennosti-news|website=novayagazeta|accessdate=4 лютого 2022|archive-date=3 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220203155212/https://novayagazeta.ru/articles/2022/02/03/kollegiia-sudei-chechni-lishila-saidi-iangulbaeva-neprikosnovennosti-news}}</ref>.

== Реакція російської федеральної влади ==
Прес-секретар президента Росії [[Пєсков Дмитро Сергійович|Дмитро Пєсков]] 21 січня 2022 року новину про викрадення Мусаєвої прокоментував так: «Взагалі фантастична історія. Ми вважаємо за краще не вірити просто таким повідомленням без будь-яких підтверджень. Аж надто в неправдивий час ми живемо», а 24 січня, відповідаючи на запитання журналістів, заявив, що звинувачення в тероризмі є ''право будь-якого громадянина, у тому числі і політика, і голови регіону''<ref name="M"/>.

== Міжнародна реакція ==
23 січня 2022 року на інтернет-сайті [[Європейська служба зовнішніх справ|дипломатичної служби ЄС]] з'явилася заява із закликом до влади Росії звільнити Мусаєву, провести розслідування обставин того, що сталося, і покласти край переслідуванню захисників прав людини, членів їхніх сімей, та негайно звільнити затриманих за сфабрикованими звинуваченнями. У заяві також сказано, що від російської влади чекають також ефективного та швидкого розслідування всіх випадків позасудових страт, тортур та інших випадків грубого порушення прав людини у Чечні<ref>{{Cite web |url=https://www.svoboda.org/a/evrosoyuz-prizval-rossiyu-osvoboditj-pohischennuyu-vlastyami-chechni-zhenu-sudji-zaremu-musaevu/31667374.html |title=Евросоюз призвал Россию освободить похищенную властями Чечни жену судьи Зарему Мусаеву |accessdate=4 лютого 2022 |archive-date=3 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220203212655/https://www.svoboda.org/a/evrosoyuz-prizval-rossiyu-osvoboditj-pohischennuyu-vlastyami-chechni-zhenu-sudji-zaremu-musaevu/31667374.html }}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Посилання ==

* [https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin Ворог номер один.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220204160814/https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin |date=4 лютого 2022 }} [https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin Рамзан Кадиров вперше зіштовхнувся із загрозою, яку не може контролювати.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220204160814/https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin |date=4 лютого 2022 }} [https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin Дослідження Олени Мілашиної] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220204160814/https://novayagazeta.ru/articles/2022/01/28/vrag-nomer-odin |date=4 лютого 2022 }}
{{Нормативний контроль|}}
[[Категорія:Політичні скандали Росії]]
[[Категорія:2022 у Росії]]
[[Категорія:Права людини в Росії]]


text:
# Ткачик Валерій Іванович
Валерій Іванович Ткачик — підполковник Збройних сил України.

## Нагороди
21 жовтня 2014 року — за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі під час російсько-української війни, відзначений — нагороджений орденом Богдана Хмельницького III ступеня.

title: Ткачик Валерій Іванович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                =Ткачик Валерій Іванович
| оригінал імені      =
| портрет             =
| ім'я при народженні =
| дата народження     =
| місце народження    =
| дата смерті         =
| місце смерті        =
| причина смерті      =
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    ={{fЗСУ}}
| рід військ          =
| роки служби         =
| звання              ={{Ранг|країна=Україна|звання=Підполковник}}
| формування          =
| командування        =
| битви               = [[Війна на сході України]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}}{{Орден Богдана Хмельницького III ступеня (Україна)}}
{{!)}}
| університет         =
| signature           =
| інше                =
}}

{{Однофамільці|Ткачик (прізвище)}}
'''Валерій Іванович Ткачик''' — підполковник Збройних сил України.
== Нагороди ==
21 жовтня 2014 року — за особисту [[мужність]] і [[героїзм]], виявлені у захисті державного [[суверенітет]]у та територіальної цілісності України, вірність військовій [[присяга|присязі]] під час [[Війна на сході України|російсько-української війни]], відзначений — нагороджений орденом Богдана Хмельницького III ступеня.

== Джерела ==
* [http://www.president.gov.ua/documents/8172014-17849 Указ Президента]
{{ukr-mil-bio-stub}}

{{Учасники РУВ}}

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Збройні сили

Війни / битви: Війна на сході України


text:
# Карл Йоахім Фрідріх
Карл Йоахім Фрідріх (5 червня 1901, Лейпциг — 19 вересня 1984, Лексінгтон, Массачусетс) — німецько-американський політолог-теоретик, впливовий фахівець з питань політичного права та конституціоналізму; один з засновників теорії тоталітаризму.

## Біографія
Народився в сім'ї Таємного державного радника та головного військового лікаря, професора хірургії Пауля Леопольда Фрідріха. Мати — дочка колишнього президента імперського Верховного суду Карла фон Бюлова. Карл Фрідріх вивчав спочатку медицину, а потім національну економію в Марбурзькому, а потім в Гейдельберзькому університетах.
В 1925 р. захистив докторську дисертацію у Альфреда Вебера (брата Макса Вебера). Потім працював асистентом економічного семінару у професорів Едгара Саліна та Альфреда Вебера в новозаснованому Інституті соціальних і політичних наук при Гайдельберзькому університеті. В тому ж році в рамках програми обміну Німецької служби академічних обмінів (DAAD) поїхав до США. З 1926 року доцент, а з 1931 професор Гарвардського університету, експерт з німецького конституційного права.
В 1938 році прийняв американське громадянство. Під час Другої світової війни очолив Школу по підготовці цивільних державних службовців при Гарвардському університеті, співпрацював з державною антинацистською контрпропагандою. Після війни разом з Талкоттом Парсонзом очолив Школу Закордонної Адміністрації. Фрідріх працював політичним радником в справах повоєнної окупованої Німеччини, брав участь в Московській конференції міністрів закордонних справ (1947), брав участь у розробці Плана Маршалла (1956), був персональним радником генерала Лусіуса Клея, керівника американської окупаційної адміністрації в Німеччині. Крім того він взяв участь у розробці нової Конституції Німеччини. Роками пізніше він був радником політичних комісій і комітетів по розробці начерку майбутньої Європейської Конституції для запланованого «Європейського політичного співтовариства».
В 1950 Карл Фрідріх одержав посаду гостевого професора, а з 1956 працював вже повним професором політології Гейдельберзького університету.

## Вплив і значення
Карл Фрідріх зробив в США блискучу кар'єру політолога, спробувавши пов'язати ставлення американців до системи цінностей суспільства США з традиціями європейської філософії; вплинув на ціле покоління американських вчених, багато з яких потім працювали урядовими радниками.

## Членство в наукових організаціях
- Президент Американської асоціації політичних наук (1962)
- Президент Міжнародної асоціації політичних наук (1970—1973)

## Праці (вибірково)
- Constitutional Government and Politics: Nature and Development. — New York/London, 1937// Конституційний уряд та управління.
- Military Government. (1950)// Військова адміністрація.
- Totalitäre Diktatur. (1957)
- Карл Фрідріх (в співавт. зі З. Бжезинським). Totalitarian Dictatorships and Autocracy. // Тоталітарна диктатура і автократія. (1956)
- Тоталітарна диктатура (1957)

title: Карл Йоахім Фрідріх

wikitext:
{{особа}}
'''Карл Йоахім Фрідріх''' ({{ДН|5|6|1901}}, [[Лейпциг]] — {{ДС|19|9|1984}}, [[Лексінгтон (Массачусетс)|Лексінгтон]], [[Массачусетс]]) — [[Німеччина|німецько]]-[[Сполучені Штати Америки|американський]] [[політолог]]-теоретик, впливовий фахівець з питань політичного права та [[конституціоналізм]]у; один з засновників теорії [[тоталітаризм]]у.

== Біографія ==
Народився в сім'ї [[Таємний радник|Таємного державного радника]] та головного військового лікаря, професора хірургії Пауля Леопольда Фрідріха. Мати — дочка колишнього президента імперського Верховного суду Карла фон Бюлова. Карл Фрідріх вивчав спочатку медицину, а потім [[Економіка|національну економію]] в [[Марбурзький університет|Марбурзькому]], а потім в [[Гейдельберзький університет Рупрехта-Карла|Гейдельберзькому університетах]].

В 1925 р. захистив докторську дисертацію у [[Альфред Вебер|Альфреда Вебера]] (брата [[Макс Вебер|Макса Вебера]]). Потім працював асистентом економічного семінару у професорів Едгара Саліна та Альфреда Вебера в новозаснованому Інституті соціальних і політичних наук при Гайдельберзькому університеті. В тому ж році в рамках програми обміну [[Німецька служба академічних обмінів|Німецької служби академічних обмінів]] (DAAD) поїхав до [[Сполучені Штати Америки|США]]. З 1926 року доцент, а з 1931 професор [[Гарвардський університет|Гарвардського університету]], експерт з німецького конституційного права.

В 1938 році прийняв американське громадянство. Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] очолив Школу по підготовці цивільних державних службовців при Гарвардському університеті, співпрацював з державною антинацистською контрпропагандою. Після війни разом з [[Талкотт Парсонс|Талкоттом Парсонзом]] очолив Школу Закордонної Адміністрації. Фрідріх працював політичним радником в справах повоєнної окупованої Німеччини, брав участь в Московській конференції міністрів закордонних справ (1947), брав участь у розробці [[План Маршалла|Плана Маршалла]] (1956), був персональним радником генерала [[Лусіус Клей|Лусіуса Клея]], керівника американської окупаційної адміністрації в Німеччині. Крім того він взяв участь у розробці нової [[Основний закон Німеччини|Конституції Німеччини]]. Роками пізніше він був радником політичних комісій і комітетів по розробці начерку майбутньої Європейської Конституції для запланованого «Європейського політичного співтовариства».

В 1950 Карл Фрідріх одержав посаду гостевого професора, а з 1956 працював вже повним професором політології [[Гейдельберзький університет Рупрехта-Карла|Гейдельберзького університету]].

== Вплив і значення ==
Карл Фрідріх зробив в США блискучу кар'єру політолога, спробувавши пов'язати ставлення американців до системи цінностей суспільства США з традиціями європейської філософії; вплинув на ціле покоління американських вчених, багато з яких потім працювали урядовими радниками.

== Членство в наукових організаціях ==
* Президент Американської асоціації політичних наук (1962)
* Президент [[Міжнародна асоціація політичних наук|Міжнародної асоціації політичних наук]] (1970—1973)

== Праці (вибірково) ==
* Constitutional Government and Politics: Nature and Development. — New York/London, 1937// Конституційний уряд та управління.
* Military Government. (1950)// Військова адміністрація.
* Totalitäre Diktatur. (1957)
* Карл Фрідріх (''в співавт. зі'' [[Збігнев Бжезинський|З. Бжезинським]]). Totalitarian Dictatorships and Autocracy. // Тоталітарна диктатура і автократія. (1956)
* Тоталітарна диктатура (1957)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [[Der Spiegel]]: [http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-13511619.html Стислий некролог] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160308055421/http://www.spiegel.de/spiegel/print/d-13511619.html |date=8 березня 2016 }}{{ref-de}}
* [http://www.lomonosov-fund.ru/enc/ru/encyclopedia:0126999:article Біографія на сайті «Ломоносов»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160910230447/http://lomonosov-fund.ru/enc/ru/encyclopedia:0126999:article |date=10 вересня 2016 }}{{ref-ru}}

{{DEFAULTSORT:Фрідріх, Карл}}
[[Категорія:Німецькі політологи]]
[[Категорія:Політологи США]]
[[Категорія:Дослідники тоталітаризму]]
[[Категорія:Німецькі емігранти до США]]

title: нім. Carl Joachim Friedrich

Народився: 5 червня 1901[…] · Лейпциг, Саксонське королівство, Німецький Райх

Помер: 19 вересня 1984 (83 роки) · Лексінґтон, Міддлсекс, Массачусетс, США

Поховання: Sleepy Hollow Cemeteryd

Країна: Німеччина · США

Діяльність: політолог, викладач університету

Alma mater: Гайдельберзький університет Рупрехта-Карла (1925), Гайдельберзький університет Рупрехта-Карла і Gymnasium Philippinum Marburgd

Науковий ступінь: докторський ступінь

Науковий керівник: Альфред Вебер

Знання мов: англійська

Заклад: Гарвардський університет, Гайдельберзький університет Рупрехта-Карла і Дюкський університет

Членство: Американська академія мистецтв і наук

Посада: голова

Батько: Paul Leopold Friedrichd

Мати: Charlotte Friedrichd

Брати, сестри: Otto A. Friedrichd, Hans Eberhard Friedrichd і Wolfgang Günther Friedrichd

Діти: Paul Friedrichd

Нагороди: Грант Ґуґґенгайма (1951)


text:
# Старочуднівська вулиця (Житомир)
Старочуднівська вулиця — вулиця в Богунському районі міста Житомира.

## Характеристики
Розташована на перетині історичних місцевостей: на західній околиці Павликівки та східній околиці Корбутівки.
Бере початок з Чуднівської вулиці, прямує на захід, завершується перехрестям з вулицями Скульптора Олішкевича, Родини Гамченків.

## Історія
Являє собою частину старої дороги на Чуднів. Стара дорога на Чуднів через Павликівку виникла у другій половині ХІХ століття, внаслідок побудови у 1860-х роках мосту через річку Кам'янку з середмістя на Павликівку. З другої половині ХІХ століття шлях у межах передмість на захід від річки Кам'янки відомий як Андріївська вулиця. На кінець ХІХ століття та станом на 1915 рік вулиця у передмісті Павликівка. У 1930-х роках мала назву вулиця Військових Таборів. У другій половині 1930-х років вулиці повернули історичну назву Андріївська. У 1958 році отримала назву Чуднівська, оскільки була об'єднана топонімічно з Чуднівською вулицею, розташованою у середмісті на лівому березі Кам'янки.
Історична забудова вулиці — садибна. Сформувалася у другій половині ХІХ століття.
З північного боку вулиці, на захід від перехрестя з сучасними вулицею Скульптора Олішкевича та з 1-м Західним провулком розташовувалося Павликівське кладовище, засноване в ХІХ столітті та ліквідоване у 1960-х роках.
Внаслідок побудови у першій половині 1970-х років нової ділянки магістралі на Чуднів на південь від старої, вулиця втратила значення магістральної. Будівлі вздовж вулиці належали до вулиці Черняховського.
У 1970-х — 1980-х рр. навколо вулиці сформувався новий мікрорайон багатоповерхової житлової та громадської забудови. Нові багатоквартирні житлові будинки (нині №№ 92, 94, 100 по вул. Чуднівській та № 9 по вул. Старочуднівській) ізолювали збережену ділянку колишньої дороги на Чуднів від основної частини вулиці Черняховського. Східна частина колишньої дороги на Чуднів в районі перехрестя з 2-м Гранітним провулком була ліквідована у 1970-х роках внаслідок реконструкції. Західна ділянка старої дороги на Чуднів залишилася дотепер як безіменний проїзд від Чуднівської вулиці до будинку № 100. Серединна ділянка старої дороги на Чуднів отримала нове з'єднання з новозбудованою ділянкою вулиці Черняховського, побудоване між будинками № 94 та № 96 та у 1993 році одержала назву Старочуднівська вулиця.

title: Старочуднівська вулиця (Житомир)

wikitext:
{{Вулиця
|назва = Старочуднівська вулиця
|населений пункт = [[Житомир]]
|район = [[Богунський район|Богунський]]
|місцевість = [[Павликівка (місцевість)|Павликівка]], [[Корбутівка]]
|протяжність = 400 м
|індекс = 10005
|OSM = 15841274
|забудова = садибна житлова, багатоповерхова житлова, громадська
|колишні назви = Андріївська вулиця, вулиця Військових Таборів, Чуднівська вулиця, вулиця Черняховського
}}
<mapframe latitude="50.246231" longitude="28.639040" zoom="16" width="270" height="200" align="right" />'''Старочуднівська вулиця''' — вулиця в [[Богунський район|Богунському районі]] [[Житомир|міста Житомира]].

== Характеристики ==
Розташована на перетині історичних місцевостей: на західній околиці [[Павликівка (місцевість)|Павликівки]] та східній околиці [[Корбутівка|Корбутівки]].

Бере початок з [[Чуднівська вулиця (Житомир)|Чуднівської вулиці]], прямує на захід, завершується перехрестям з вулицями [[Вулиця Скульптора Олішкевича (Житомир)|Скульптора Олішкевича]], [[Вулиця Родини Гамченків (Житомир)|Родини Гамченків]].

== Історія ==
Являє собою частину старої дороги на [[Чуднів]].<ref name=":0">{{Cite book
|title=Вулиці Житомира. Енциклопедія Житомира. Том 1. Книга 1.
|last=Мокрицький Г.П.
|year=2007
|publisher=Волинь
|location=Житомир
|pages=260
|isbn=966-690-084-X
}}</ref> Стара дорога на Чуднів через [[Павликівка (місцевість)|Павликівку]] виникла у другій половині ХІХ століття, внаслідок побудови у 1860-х роках мосту через [[Кам'янка (притока Тетерева)|річку Кам'янку]] з середмістя на Павликівку. З другої половині ХІХ століття шлях у межах передмість на захід від річки Кам'янки відомий як ''Андріївська вулиця''. На кінець ХІХ століття та станом на 1915 рік<ref>Опис поліцейських дільниць міста Житомира, 1915 рік</ref> вулиця у передмісті Павликівка. У 1930-х роках мала назву ''вулиця Військових Таборів''. У другій половині 1930-х років вулиці повернули історичну назву ''Андріївська''. У 1958 році отримала назву ''Чуднівська'', оскільки була об'єднана топонімічно з Чуднівською вулицею, розташованою у середмісті на лівому березі Кам'янки.<ref>{{Cite book
|title=Вулиці Житомира. Енциклопедія Житомира. Том 1. Книга 1.
|last=Мокрицький Г.П.
|year=2007
|publisher=Волинь
|location=Житомир
|pages=294
|isbn=966-690-084-X
}}</ref>

Історична забудова вулиці — [[Садибна забудова|садибна]]. Сформувалася у другій половині ХІХ століття.

З північного боку вулиці, на захід від перехрестя з сучасними [[Вулиця Скульптора Олішкевича (Житомир)|вулицею Скульптора Олішкевича]] та з [[1-й Західний провулок (Житомир)|1-м Західним провулком]] розташовувалося Павликівське кладовище, засноване в ХІХ столітті та ліквідоване у 1960-х роках.<ref>{{Cite web|title=План міста Житомира, 1915 рік|url=https://polona.pl/item-view/06b15d47-4866-4ed0-8c2a-4cf5593100cb?page=0|website=polona.pl|accessdate=2023-05-11|language=pl}}</ref><ref>{{Cite web|title=Древние и старые кладбища Житомира (Борис Дубман) / Проза.ру|url=https://proza.ru/2011/12/20/1176|website=web.archive.org|date=2021-12-25|accessdate=2023-05-11|archive-date=2021-12-25|archive-url=https://web.archive.org/web/20211225195610/https://proza.ru/2011/12/20/1176}}</ref>

Внаслідок побудови у першій половині 1970-х років нової ділянки магістралі на Чуднів на південь від старої, вулиця втратила значення магістральної. Будівлі вздовж вулиці належали до ''вулиці Черняховського''.<ref name=":0" />

У 1970-х — 1980-х рр. навколо вулиці сформувався новий [[мікрорайон]] багатоповерхової житлової та громадської забудови. Нові багатоквартирні житлові будинки (нині №№ 92, 94, 100 по вул. [[Чуднівська вулиця (Житомир)|Чуднівській]] та № 9 по вул. Старочуднівській) ізолювали збережену ділянку колишньої дороги на Чуднів від основної частини вулиці Черняховського. Східна частина колишньої дороги на Чуднів в районі перехрестя з [[2-й Гранітний провулок (Житомир)|2-м Гранітним провулком]] була ліквідована у 1970-х роках внаслідок реконструкції. Західна ділянка старої дороги на Чуднів залишилася дотепер як безіменний проїзд від Чуднівської вулиці до будинку № 100. Серединна ділянка старої дороги на Чуднів отримала нове з'єднання з новозбудованою ділянкою вулиці Черняховського, побудоване між будинками № 94 та № 96 та у 1993 році одержала назву Старочуднівська вулиця<ref name=":0" />.

== Примітки ==
<references />
== Джерела ==

* [https://gis.zt-rada.gov.ua/ Офіційний геопортал Житомирської міської ради з використанням шарів «Топографічний план 1:2000», «Історичні плани», «Адресний реєстр», інструменту «виміряти відстань».]
* [https://data.gov.ua/dataset/d5f10ad8-3c2c-41c4-a37a-beabbc7d0349 Генеральний план міста Житомира. План існуючого використання території.]
* [https://chtyvo.org.ua/authors/Rychkov_Petro/Kartohrafichni_dzherela_do_urbanistychnoi_istorii_hubernskoho_Zhytomyra/ Петро Ричков. Картографічні джерела до урбаністичної історії губернського Житомира].

{{Павликівка (місцевість)|nocat=1}}
{{Корбутівка|nocat=1}}

[[Категорія:Вулиці Житомира]]

title: Старочуднівська вулиця · Україна

Населений пункт: Житомир

Місцевість: Павликівка, Корбутівка

Район: Богунський

title: Історичні відомості

title: Загальні відомості

title: Інфраструктура

title: Зовнішні посилання


text:
# Шипіцин Олег Олександрович
Олег Олександрович Шипіцин (рос. Олег Александрович Шипицин; 17 липня 1974, Ухта, Комі АРСР — 18 березня 2022, Маріуполь, Україна) — російський військовик, старший матрос ВМФ РФ. Герой Російської Федерації.

## Біографія
Виріс в Рубцовську, де в 1993 році був призваний в ЗС РФ. Після закінчення строкової служби підписав контракт і продовжив службу. Учасник громадянської війни в Таджикистані і Другої чеченської війни. Після закінчення контракту деякий час працював шахтарем на підземній гірській ділянці №2 Рубцовської копальні. В 2021 році служив у російських частинах в Нагірному Карабасі. З 24 лютого 2022 року у складі 810-ї окремої бригади морської піхоти брав участь у вторгненні в Україну. Загинув у бою. 11 квітня був похований в селі Косіха.

## Нагороди
Отримав численні нагороди, серед яких:
- Медаль Суворова
- Медаль «За військову доблесть» 2-го ступеня
- Звання «Герой Російської Федерації» (5 липня 2022, посмертно) — «за мужність та героїзм, проявлені під час виконання бойового завдання.» 9 серпня 2022 року медаль «Золота зірка» була передана рідним Шипіцина губернатором Алтайського краю Олександром Карліним.

## Вшанування пам'яті
В лютому 2023 року бойовому катеру Чорноморського флоту РФ було надано ім'я «Олег Шипіцин».

title: Шипіцин Олег Олександрович

wikitext:
{{Особа
|зображення = File:№ 3011 О.А. Шипицин.jpg
| розмір_зображення           = 250px
}}

'''Олег Олександрович Шипіцин''' ({{lang-ru|Олег Александрович Шипицин}}; [[17 липня]] [[1974]], [[Ухта]], [[Комі АРСР]] — [[18 березня]] [[2022]], [[Маріуполь]], [[Україна]]) — російський військовик, [[старший матрос]] [[ВМФ РФ]]. [[Герой Російської Федерації]].

== Біографія ==
Виріс в [[Рубцовськ|Рубцовську]], де в 1993 році був призваний в [[ЗС РФ]]. Після закінчення строкової служби підписав контракт і продовжив службу. Учасник [[Громадянська війна в Таджикистані|громадянської війни в Таджикистані]] і [[Друга чеченська війна|Другої чеченської війни]]. Після закінчення контракту деякий час працював шахтарем на підземній гірській ділянці №2 Рубцовської копальні. В 2021 році служив у російських частинах в [[Нагірний Карабах|Нагірному Карабасі]]. З 24 лютого 2022 року у складі [[810-та окрема бригада морської піхоти (РФ)|810-ї окремої бригади морської піхоти]] брав участь у [[Російське вторгнення в Україну (2022)|вторгненні в Україну]]. [[Загинув у бою]]. 11 квітня був похований в селі [[Косіха]].

== Нагороди ==
Отримав численні нагороди, серед яких:

* [[Медаль Суворова]]
* [[Медаль «За військову доблесть» (Російська Федерація)|Медаль «За військову доблесть»]] 2-го ступеня
* Звання «<nowiki/>[[Герой Російської Федерації]]<nowiki/>» (5 липня 2022, посмертно) — «за мужність та героїзм, проявлені під час виконання бойового завдання.» 9 серпня 2022 року медаль «Золота зірка» була передана рідним Шипіцина губернатором [[Алтайський край|Алтайського краю]] [[Карлін Олександр Богданович|Олександром Карліним]].

== Вшанування пам'яті ==
В лютому 2023 року бойовому катеру Чорноморського флоту РФ було надано ім'я «Олег Шипіцин»<ref>[https://bloknot-novorossiysk.ru/news/dazhe-posle-smerti-voennosluzhashchiy-budet-vypoln-1573205 Даже после смерти, военнослужащий будет выполнять долг и оберегать Новороссийск]</ref>.

== Посилання ==

* [https://warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=32676 Біографія на сайті «Герои страны».]

== Примітки ==
{{примітки}}

[[Категорія:Старші матроси (Російська Федерація)]]
[[Категорія:Учасники Громадянської війни в Таджикистані]]
[[Категорія:Учасники Другої чеченської війни]]
[[Категорія:Російські військовики, загиблі у російсько-українській війні (з 2014)]]
[[Категорія:Поховані в Алтайському краї]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Учасники битви за Маріуполь (2022)]]

title: рос. Олег Александрович Шипицин

Народився: 17 липня 1974 · Республіка Комі, РРФСР, СРСР

Помер: 18 березня 2022 (47 років) · Маріуполь, Донецька область, Україна

Поховання: Косіха

Діяльність: військовослужбовець

Учасник: Громадянська війна в Таджикистані, Друга чеченська війна, Друга Карабаська війна і російське вторгнення в Україну (з 2022)

Військове звання: старший матрос і старший матрос

Нагороди: Герой Російської Федерації · Медаль Суворова · Медаль «За військову доблесть» 2-го ступеня


text:
# Герб Корсики
Герб Ко́рсики — герб регіону на півдні Франції — острову Корсика.

## Походження

### Символіка
Вперше голова мавра як символ острова вжита 1573 року.
Голова мавра часто використовується як геральдична фігура на гербах місцевих родин, зокрема тих, чиє прізвище має корінь «Мор». Ця традиція поширена не тільки в Корсиці, але і в континентальній Франції, Фландрії, Аугсбурзі, та Швейцарії. Голова мавра зображується переважно в профіль ліворуч. При цьому фігура чорна, а очі білі. Антропологічні дані голови відповідають негроїдній расі з товстими губами, приплюснутим носом і курчавим волоссям. Таке зображення відповідало традиційному опису мавританських рабів з Іспанії, півдня Португалії, частини середземноморського узбережжя Франції та кількох сіл Корсики. Так звані маври були чорні африканці, араби, ісламізовані вихідці з Магрибу.
В зображеннях 17-18-го століть голова мавра незмінно з перловим намистом і сергою у вусі. Пов'язка мусила б символізувати вінець.
Сучасний герб Корсики іноді має як щитортримачів двох Марині (морських гігантів).

### Місцеві легенди
Деякі корсиканського легенди розповідають, що голова була символом переможеного воєначальника сарацинів. Переможець поклав відрізану голову для збереження в шматок білої тканини. Оскільки він не міг зберегти голову занадто довго, він вирішив намалювати його на шматку білої тканини.
Інша популярна легенда свідчить, що одного разу викрали корсари наречену молодого корсиканця з Алерії (місто на Сході острова) і продав її королю Арагона. Корсиканець звільнив свою наречену і вбив переслідувача, якого послав за ним король. Так голова лейтенанта-переслідувача була показана як трофей всьому острову.

### Арагонська гіпотеза
Визначні вчені підтримують Арагонську версію походження голови мавра. В 1297 року папа Боніфацій VIII (1235-1303) визнав за королем Арагона з право на володіння королівствами Сардинії і Корсики. Голова мавра вживалася на арагонських гербах (чотири голови мавра навколо Червоного Хреста) від 1281 року. Цей герб використовувався до 1387, коли король Хайме I відновив колишній символ Арагона. Існує версія, без твердих доказів, що цар Петро I Арагонський прийняв голову мавра після битви при Алкорасі (1046), коли він переміг чотири мавританських королів. Єдиний твердий висновок, який можна зробити в тому, що голова мавра НЕ корсиканського походження, але, ймовірно, запозичена від королів Арагона, хоча його використання не документовано до початку 14 століття.
1376 року Арріго Делла Рокка, лідер корсиканської проараагонської партії, використовував на своєму прапорі грифона з гербом Арагона. Проте в описі не вказано, який герб. Можливо, це були голови маврів. Полковник корсиканського полку на службі короля Франції (1547) Сампрієро використовував чорний прапор з білим хрестом і головою мавра в центрі. Голову мавра, нібито, додано до полкового прапора, щоб відрізнити його від прапора П'ємонтського полку. Висновок: у 13-14-х століттях корсиканські лідери могли використовувати голову мавра на своєму прапорі, хоча це ще не був офіційним символом Корсики.
1573 року італійський географ Маіналд Ґалераті у своєму атласі показує серед володінь короля Філіпа II Іспанського голову мавра як емблему Корсики. В атласі 1662 року, виданому в Голландії Йоханом Блау, популяризував голову мавра на золотому тлі та Тритона з тризубом озброєний тризубом.
Атласу Блау, опублікований 1731 року в Аугсбурзі, містить карту Корсики з гербом із головою мавра. 12 березня 1736 авантюрист Негоф фон Теодор (1694-1756) висадився в Алерії, де він був проголошений королем Корсики. Він використовував білий прапор з головою мавра з пов'язкою на очах. Монети, що карбувалися в той час у Корсиці містять голову, яка була інтерпретована як голова мавра або голова новоспеченого короля. Негоф покинув Корсику через шість місяців, але його історія була широко популярна у Європі. Це може бути причиною того, чому з тих пір голова мавра була розглянута як офіційний символ Корсики.
24 травня 1761 року було прийнято рішення карбувати монети з гербом Королівства Корсики. Голова мавра з пов'язкою на лобі була поміщена на щит, увінчаний королівською короною. Щит був у супроводі двох морських божеств. Ці герби з деякими варіаціями були розміщені на прапорах Корсики. На прапорі флоту очі були без пов'язки. Командувач флоту сказав: «Корсиканці хочуть добре бачити, хочуть волю, мають право слідкувати за смолоскипом філософії і не будуть лякатися світла». Згідно з Амброджіа Россі, Паолі сказав: «У даний час розміщення королівської пов'язки вказує на нашу гідність, а не ганьбу, як наші вороги воліли б бачити». Тим не менш, генуезькі архіви доводять, що прапори з пов'язками на лобі Мавра існував вже 1731 року. Після битви при Понте-Нову (1769) та втечею Паолі в Англію, французи зберегли голову мавра, але без пов'язки та з лілеями. Французька революція зберегла голову мавра, але прибрала лілеї. Між 1794 і 1796, Паолі спробували створити англо-корсиканське королівство. Його офіційна емблема пов'язана голова мавра і королівським гербом Англії.

### Святий Моріс, як мавр
Сучасні геральдисти підозрюють, що голова мавра може символізувати Святого Маврикія, чорного покровителя Священної Римської імперії з початку 10-го століття. Маврикій був зображений негроїдом.

title: Герб Корсики

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Герб Корсики
|зображення         = Blason de Corse.svg
|зображення_розмір  = 200px
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір = 150px
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              = [[Корсика]]
|дата_затвердження  =
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                =
|щитотримачі        =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      =
|ранні_версії       =
|використання       =
}}

'''Герб Ко́рсики''' — [[герб]] [[Корсика|регіону]] на півдні [[Франція|Франції]] — острову [[Корсика]].

== Походження ==
=== Символіка ===
Вперше голова мавра як символ острова вжита [[1573]] року.

Голова [[мавр]]а часто використовується як геральдична фігура на гербах місцевих родин, зокрема тих, чиє прізвище має корінь «Мор». Ця традиція поширена не тільки в Корсиці, але і в континентальній [[Франція|Франції]], [[Фландрія|Фландрії]], [[Аугсбург|Аугсбурзі]], та [[Швейцарія|Швейцарії]]. Голова мавра зображується переважно в профіль ліворуч. При цьому фігура чорна, а очі білі. Антропологічні дані голови відповідають [[негроїдна раса|негроїдній расі]] з товстими губами, приплюснутим носом і курчавим волоссям. Таке зображення відповідало традиційному опису мавританських рабів з [[Іспанія|Іспанії]], півдня [[Португалія|Португалії]], частини середземноморського узбережжя Франції та кількох сіл Корсики. Так звані маври були чорні африканці, араби, ісламізовані вихідці з Магрибу.

В зображеннях 17-18-го століть голова мавра незмінно з перловим намистом і сергою у вусі. Пов'язка мусила б символізувати вінець.

Сучасний герб Корсики іноді має як щитортримачів двох Марині (морських гігантів).

=== Місцеві легенди ===
Деякі корсиканського легенди розповідають, що голова була символом переможеного воєначальника сарацинів. Переможець поклав відрізану голову для збереження в шматок білої тканини. Оскільки він не міг зберегти голову занадто довго, він вирішив намалювати його на шматку білої тканини.

Інша популярна легенда свідчить, що одного разу викрали корсари наречену молодого корсиканця з Алерії (місто на Сході острова) і продав її королю Арагона. Корсиканець звільнив свою наречену і вбив переслідувача, якого послав за ним король. Так голова лейтенанта-переслідувача була показана як трофей всьому острову.

=== Арагонська гіпотеза ===
Визначні вчені підтримують Арагонську версію походження голови мавра. В 1297 року папа [[Боніфацій VIII]] (1235-1303) визнав за королем Арагона з право на володіння королівствами Сардинії і Корсики. Голова мавра вживалася на арагонських гербах (чотири голови мавра навколо Червоного Хреста) від [[1281]] року. Цей герб використовувався до 1387, коли король Хайме I відновив колишній символ Арагона. Існує версія, без твердих доказів, що цар Петро I Арагонський прийняв голову мавра після битви при Алкорасі (1046), коли він переміг чотири мавританських королів. Єдиний твердий висновок, який можна зробити в тому, що голова мавра НЕ корсиканського походження, але, ймовірно, запозичена від королів Арагона, хоча його використання не документовано до початку 14 століття.

[[1376]] року Арріго Делла Рокка, лідер корсиканської проараагонської партії, використовував на своєму прапорі грифона з гербом Арагона. Проте в описі не вказано, який герб. Можливо, це були голови маврів. Полковник корсиканського полку на службі короля Франції (1547) Сампрієро використовував чорний прапор з білим хрестом і головою мавра в центрі. Голову мавра, нібито, додано до полкового прапора, щоб відрізнити його від прапора П'ємонтського полку. Висновок: у 13-14-х століттях корсиканські лідери могли використовувати голову мавра на своєму прапорі, хоча це ще не був офіційним символом Корсики.

[[1573]] року італійський географ Маіналд Ґалераті у своєму атласі показує серед володінь короля Філіпа II Іспанського голову мавра як емблему Корсики. В атласі [[1662]] року, виданому в Голландії Йоханом Блау, популяризував голову мавра на золотому тлі та Тритона з тризубом озброєний тризубом.

Атласу Блау, опублікований [[1731]] року в Аугсбурзі, містить карту Корсики з гербом із головою мавра. [[12 березня]] [[1736]] авантюрист Негоф фон Теодор (1694-1756) висадився в Алерії, де він був проголошений королем Корсики. Він використовував білий прапор з головою мавра з пов'язкою на очах. Монети, що карбувалися в той час у Корсиці містять голову, яка була інтерпретована як голова мавра або голова новоспеченого короля. Негоф покинув Корсику через шість місяців, але його історія була широко популярна у Європі. Це може бути причиною того, чому з тих пір голова мавра була розглянута як офіційний символ Корсики.

[[24 травня]] [[1761]] року було прийнято рішення карбувати монети з гербом Королівства Корсики. Голова мавра з пов'язкою на лобі була поміщена на щит, увінчаний королівською короною. Щит був у супроводі двох морських божеств. Ці герби з деякими варіаціями були розміщені на прапорах Корсики. На прапорі флоту очі були без пов'язки. Командувач флоту сказав: «Корсиканці хочуть добре бачити, хочуть волю, мають право слідкувати за смолоскипом філософії і не будуть лякатися світла». Згідно з Амброджіа Россі, [[Паолі Паскаль|Паолі]] сказав: «У даний час розміщення королівської пов'язки вказує на нашу гідність, а не ганьбу, як наші вороги воліли б бачити». Тим не менш, генуезькі архіви доводять, що прапори з пов'язками на лобі Мавра існував вже 1731 року. Після битви при Понте-Нову (1769) та втечею Паолі в Англію, французи зберегли голову мавра, але без пов'язки та з лілеями. Французька революція зберегла голову мавра, але прибрала лілеї. Між 1794 і 1796, Паолі спробували створити англо-корсиканське королівство. Його офіційна емблема пов'язана голова мавра і королівським гербом Англії.

=== Святий Моріс, як мавр ===
Сучасні геральдисти підозрюють, що голова мавра може символізувати [[Святий Маврикій|Святого Маврикія]], чорного покровителя Священної Римської імперії з початку 10-го століття. Маврикій був зображений негроїдом.

== Див. також ==
* [[Прапор Корсики]]
* [[Герб Сардинії]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

{{Герби регіонів Франції}}

[[Категорія:Герби регіонів Франції]]
[[Категорія:Корсика]]

title: Деталі

Носій: Корсика