text:
# Ігор Матич
Ігор Матич (серб. Igor Matić / Игор Матић, нар. 22 червня 1981, Земун) — сербський футболіст, нападник клубу «Чукарички».

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 1998 року виступами за команду «Земун», в якій провів п'ять сезонів, взявши участь у 71 матчі чемпіонату.
Згодом з 2003 року вистиупав за ОФК (Белград), після чого на початку 2005 року перейшов у французький «Кан», з яким у першому ж сезоні вилетів з Ліги 1, проте продовжив виступи за клуб і в другому дивізіоні.
В подальшому грав за «Пролетер», казахський «Мегаспорт», чорногорські «Грбаль» та «Могрен» і сербський «Напредак» (Крушевац).
До складу клубу «Чукарички» приєднався 2012 року. Відтоді встиг відіграти за белградську команду 106 матчів в національному чемпіонаті.

## Виступи за збірну
Протягом 2002—2004 років залучався до складу молодіжної збірної Сербії і Чорногорії, разом з якою став фіналістом молодіжного Євро-2004. На молодіжному рівні зіграв в 11 офіційних матчах, забив 3 голи.
У складі олімпійської збірної був учасником Олімпійських ігор 2004 року.

## Досягнення
- Чемпіон Чорногорії: 2010/11
- Володар Кубка Сербії: 2014/15

title: Ігор Матич

wikitext:
{{Однофамільці|Матич}}
{{Футболіст
| ім'я = Ігор Матич
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження = [[Земун]]<ref>За іншими даними — у місті [[Бугойно]]</ref>
| країна-народження = [[СФРЮ]]
| дата-народження = 22.6.1981
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 178 см
| вага = 72 кг
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|SRB}} «[[Чукарички]]»
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| номер  = 10
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1998–2003 | {{Прапорець|YUG}} | [[Земун (футбольний клуб)|«Земун»]] | 71 |11}}
{{Футболіст рядок 1|2003–2005 | {{Прапорець|SCG}} | [[ОФК Белград|ОФК (Белград)]] | 36 |11}}
{{Футболіст рядок 0|2005–2006 | {{Прапорець|FRA}} | [[Кан (футбольний клуб)|«Кан»]] | 24 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2007–2008 | {{Прапорець|SRB}} | [[Банат (футбольний клуб)|«Пролетер»]] | 11 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2008 | {{Прапорець|KAZ}} | [[Мегаспорт (футбольний клуб)|«Мегаспорт»]]| 11 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2009–2010 | {{Прапорець|MNE}} | [[Грбаль (футбольний клуб)|«Грбаль»]] | 27 |9}}
{{Футболіст рядок 0|2010–2012 | {{Прапорець|MNE}} | [[Могрен (футбольний клуб)|«Могрен»]] | 43 |10}}
{{Футболіст рядок 1|2012 | {{Прапорець|SRB}} | [[Напредак (футбольний клуб, Крушевац)|«Напредак» (Крушевац)]] | 16 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2012– | {{Прапорець|SRB}} | «[[Чукарички]]» | 106 |22}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2002–2004 | {{Прапорець|SCG}} | [[Молодіжна збірна Сербії і Чорногорії з футболу|Сербія і Чорногорія U-21]] | 11 |3}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 6 серпня 2016
| збірна-поновлення =
}}
'''Ігор Матич''' ({{lang-sr|Igor Matić / Игор Матић}}, {{н}} [[22 червня]] [[1981]], [[Земун]]) — сербський [[футболіст]], [[Нападник (футбол)|нападник]] клубу «[[Чукарички]]».

== Клубна кар'єра ==
У дорослому футболі дебютував [[1998]] року виступами за команду [[Земун (футбольний клуб)|«Земун»]], в якій провів п'ять сезонів, взявши участь у 71 матчі чемпіонату.

Згодом з 2003 року вистиупав за [[ОФК Белград|ОФК (Белград)]], після чого на початку [[2005]] року перейшов у французький [[Кан (футбольний клуб)|«Кан»]], з яким у першому ж сезоні вилетів з Ліги 1, проте продовжив виступи за клуб і в другому дивізіоні.

В подальшому грав за [[Банат (футбольний клуб)|«Пролетер»]], казахський [[Мегаспорт (футбольний клуб)|«Мегаспорт»]], чорногорські [[Грбаль (футбольний клуб)|«Грбаль»]] та [[Могрен (футбольний клуб)|«Могрен»]] і сербський [[Напредак (футбольний клуб, Крушевац)|«Напредак» (Крушевац)]].

До складу клубу «[[Чукарички]]» приєднався [[2012]] року. Відтоді встиг відіграти за белградську команду 106 матчів в національному чемпіонаті.

== Виступи за збірну ==
Протягом [[2002]]—[[2004]] років залучався до складу [[Молодіжна збірна Сербії і Чорногорії з футболу|молодіжної збірної Сербії і Чорногорії]], разом з якою став фіналістом [[Молодіжний чемпіонат Європи з футболу 2004|молодіжного Євро-2004]]. На молодіжному рівні зіграв в 11 офіційних матчах, забив 3 голи.

У складі олімпійської збірної був учасником [[Олімпійські ігри 2004|Олімпійських ігор 2004]] року.

== Досягнення ==
* [[Чемпіонат Чорногорії з футболу|Чемпіон Чорногорії]]: 2010/11
* Володар Кубка Сербії: 2014/15

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{transfermarkt|17201}}
* {{soccerway|igor-matic/92692}}
* {{footballfacts|340737}}

{{Склад збірної Сербії і Чорногорії U21 на Молодіжному чемпіонаті Європи 2004}}
{{Склад футбольної збірної Сербії і Чорногорії на Олімпійських іграх 2004}}
{{Тренери ФК Чукарички}}
{{footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Матич, Ігор}}
[[Категорія:Сербські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Земуна»]]
[[Категорія:Футболісти ОФКа]]
[[Категорія:Футболісти «Кана»]]
[[Категорія:Футболісти «Баната»]]
[[Категорія:Футболісти «Мегаспорта»]]
[[Категорія:Футболісти «Грбаля»]]
[[Категорія:Футболісти «Могрена»]]
[[Категорія:Футболісти «Напредака»]]
[[Категорія:Футболісти «Чукаричок»]]
[[Категорія:Сербські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Франції]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Казахстані]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Чорногорії]]
[[Категорія:Уродженці Земуна]]
[[Категорія:Серби Боснії і Герцеговини]]
[[Категорія:Сербські футбольні тренери]]
[[Категорія:Тренери ФК «Чукарички»]]

title: Особисті дані

Народження: 22 червня 1981 (43 роки)

Вага: 72 кг

Громадянство: Сербія

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Чукарички»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Земун» · 71 · (11)

ОФК (Белград) · 36 · (11)

«Кан» · 24 · (2)

«Пролетер» · 11 · (0)

«Мегаспорт» · 11 · (0)

«Грбаль» · 27 · (9)

«Могрен» · 43 · (10)

«Напредак» (Крушевац) · 16 · (2)

«Чукарички» · 106 · (22)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Сербія і Чорногорія U-21 · 11 · (3)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 6 серпня 2016.


text:
# Андре Львов
Андре́ Міше́ль Львов (фр. André Michel Lwoff; 8 травня 1902, Ене-ле-Шато — 30 вересня 1994, Париж) — французький мікробіолог, лауреат Нобелівської премії з фізіології або медицини за 1965 рік разом із Франсуа Жакобом та Жаком Моно) "за відкриття в галузі генетичного контролю синтезу ферментів і вірусів ".

## Біографія

### Сім'я
Андре Львов народився 8 травня 1902 року в селі Ене-ле-Шато (департамент Альє, Франція) в єврейській родині російського походження.
Батько — Соломон Кеселевич Львов — був народовольцем, а згодом психіатром, головним лікарем психіатричної лікарні під Парижем; за участь у студентському революційному русі в Києві був разом із братами Наумом (1856—1889) та Ароном засланий в Олонецьку губернію, і після втечі в 1887 року емігрував до Франції. У 1910—1911 роках він разом з Полем Серьйо (Paul Sérieux) очолював державну експедицію з вивчення психічних захворювань і психіатричної допомоги в Північній Африці (Алжир та Марокко). Після експедиції опублікував низку важливих публікацій з психіатричної епідеміології, які мають значення для історії медицини донині . За дорученням Міністерства внутрішніх справ займався також вивченням організації медичної допомоги психічнохворим у сільській місцевості в долині Сени, що знайшло відображення в колективних монографіях " Rapport sur le service des aliénés du département de la Seine pour l'année 1911 " і " Rapport Sur Le Service Des Aliénés Du Département De La Seine Pendant L'année 1914 et 1915 ". Саме батько зацікавив юного Львова медициною, коли ще підлітком приводив його з собою на ранкові обходи хворих .
Мати, Марія Яківна Львова (до шлюбу Симонович або Сімінович, 1864—1955) — скульптор, двоюрідна сестра (по матері) художника Валентина Сєрова, зображена ним на відомій картині «Дівчина, освітлена сонцем» (переданої нею в дар Третьяковської галереї в 1940 році)  і на пізнішому портреті . Вчилася скульптурі й живопису в Парижі, де познайомилася з майбутнім чоловіком. Залишила мемуари (1949) про свою сестру Надію Яківну Симонович (у шлюбі Дервіз, 1866—1907) та її чоловіка художника В. Д. Дервіза (1853—1937) — батьків відомої художниці М. В. Фаворської (1887—1959).
Дід науковця — Яків Миронович Симонович (1840—1883) — дитячий лікар, випускник Медико-хірургічної академії (нині Військово-медична академія), автор книг з педіатрії і педагогіки ("Наочне навчання для дітей, тільки що надійшли в народну школу ", Тифліс, 1870 ; "Теорія природного добору та її застосування до людини ", Тифліс, 1872; " Основи гігієни ", СПб, 2-е вид., 1883; "Практичні нотатки про індивідуальне і суспільне вихованні малолітніх дітей ", разом із дружиною А. С. Симонович, СПб, 1874, 1884 і 1907). З 1876 року служив в Єлизаветинській дитячої лікарні в Петербурзі; разом із дружиною видавав журнал " Дитячий сад " (1866—1968) і завідував першими дитячими садками на теренах Російської імперії в Петербурзі і Тифлісі.
Бабуся науковця — Аделаїда Семенівна Симонович (до шлюбу Бергман, 1844—1933) — педагог, стояла біля витоків дошкільної освіти в Росії, 27 вересня 1863 року разом з чоловіком відкрила в Петербурзі перший в Російській імперії дитячий садок і почала видавати журнал «Дитячий сад», присвячений питанням дошкільної освіти . У 1870—1876 роках завідувала дитячим садком у Тифлісі, в 1886 році у заснувала при Калачаевской сільській школі в Тверської губернії перші дитячі ясла, в 1874 році опублікувала двотомне зібрання своїх з чоловіком статей з педагогіки і психології дошкільного віку " Практичні нотатки про індивідуальне і суспільне виховання малолітніх дітей ", що витримало два перевидання (у 1884 і 1907 роках, останнє під назвою " Дитячий сад "з ілюстраціями власних дітей). Відомі портрети дітей А. С. Симонович у виконанні В. А. Сєрова (див., наприклад, М. Я. Симонович, /picture.php ? id_picture = 7005 А. Я. Симонович-Дервіз, 1872-1945) і також вона).
Тітка Андре Львова (див. скульптурний портрет тут [Архівовано 28 вересня 2007 у Wayback Machine.]) — Ніна Яківна Симонович-Єфімова (1877—1948) — художниця, одна із засновниць і теоретик дитячого лялькового театру в Росії (театр Петрушки), авторка книг спогадів про свого двоюрідного брата художника В. А. Сєрова та інших (« Записки Петрушечника », Держвидав:Москва-Ленінград, 1925, « Ляльки на тростині», Москва, 1940; " Спогади про Валентина Олександровича Сєрова ", Художник РРФСР: Москва, 1964; " Записки петрушечника та статті про театр ляльок ", Мистецтво: Москва, 1980; " Записки художника ", Радянський художник: Москва, 1982). Дружина скульптора І. С. Єфімова (1878—1959), разом з яким в 1918 році заснувала перший радянський театр ляльок Єфімових (тепер дитячий театр ляльок ім. М. І. Сац) . Див. галерею художниці тут [Архівовано 19 грудня 2010 у Wayback Machine.].
Інші родичі: сестра бабусі Валентина Семенівна Сєрова (до шлюбу Бергман, 1846—1924) — перша в Росії жінка — професійна композитор, авторка опер « Уріель Акоста» (1885), «Ілля Муромець» (1899), «Марія д'Орваль», «Глитай», фортепіанного циклу, спогадів (Санкт-Петербург, 1914) про сина художника В. А. Сєрова та чоловіка композитора О. М. Сєрова, чиї опери « Ворожа сила» і «Коваль Вакула» вона закінчила після смерті чоловіка. Двоюрідний племінник Андре Львова — Луїс Сімінович — канадський молекулярний біолог, який в серії спільних робіт з Андре Львовим і Нільсом Кьєлгаардом з дослідження впливу ультрафіолетового випромінювання на лізогенію бактерій вперше продемонстрував його індуктивний вплив на виділення бактеріофага і його роль в загибелі клітини .

## Життєпис і наукова кар'єра
У 19-річному віці вступив до Пастерівського інституту, де навчався у всесвітньо відомого французького мікробіолога Едуара Шатона (фр. Edouard Chatton), з яким згодом працював разом протягом 17 років. Перші дослідження Львова були в області паразитичених інфузорій, циклу їхнього розвитку і морфогенезу. Пізніше працював над проблемами, пов'язаними з харчуванням найпростіших одноклітинних організмів. У 1962 році запропонував класифікацію вірусів. Запровадив поняття провіруса; роботи з дослідження механізму зараження провірусом бактерій були удостоєні Нобелівської премії.
У 1925 році одружився з Маргеріт Бурдале (Marguerite Lwoff, 1905—1979), з якою познайомився в Пастерівському інституті й надалі проводив спільні дослідження. У 1929 році отримав медичний ступінь в Паризькому університеті, в у 1932 — ступінь доктора філософії.
У 1932—1933 роках завдяки гранту Рокфеллерівського фонду працював у лабораторії Отто Меєргофа в Гайдельберзькому університеті. У 1936 році завдяки іншому гранту того ж фонду працював у Кембриджі в лабораторії Девіда Кейліна. У 1938 році Львов став деканом факультету в Пастерівському інституті, а в 1959 році — професором мікробіології на Факультеті наук в Паризькому університеті

## Відзнаки
- Медаль Левенгука (1960)

Андре Львов мав почесні ступені низки університетів:
- Чиказький університет (D. Sc., 1959),
- Оксфордський університет (D. Sc., 1959),
- Університет Глазго (Doctor of Laws, 1963)
- Лувенський університет (MD, 1966).

wikiname: ukwiki

title: Андре Львов

in_language: uk

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Андре Мішель Львов
| зображення            =Файл:Lwoff-andre.jpg
| розмір  = 250пкс
| галузь = [[Мікробіологія]], [[вірусологія]]
| заклад = Інститут Пастера
| Alma Mater =
| відомий через =
| звання =
| ступінь = [[доктор філософії|доктор філософських]] і доктор медичних наук
| керівник =
| учні =
| нагороди = {{НобелівськаПремія|з фізіології або медицини|1965}}, [[медаль Левенгука]]
| примітки =
}}

'''Андре́ Міше́ль Львов''' ({{lang-fr|André Michel Lwoff}}; [[8 травня]] [[1902]], [[Ене-ле-Шато]] — [[30 вересня]] [[1994]], [[Париж]]) — [[Франція|французький]] [[мікробіолог]], лауреат [[Нобелівська премія з фізіології або медицини|Нобелівської премії з фізіології або медицини]] за [[1965]] рік разом із [[Франсуа Жакоб]]ом та [[Жак Моно|Жаком Моно]]) "за відкриття в галузі генетичного контролю синтезу [[фермент]]ів і [[вірус]]ів ".

== Біографія ==

=== Сім'я ===
Андре Львов народився [[8 травня]] [[1902]] року в селі [[Ене-ле-Шато]] (департамент [[Альє]], [[Франція]]) в [[єврей]]ській родині російського походження.

Батько — Соломон Кеселевич Львов — був народовольцем, а згодом психіатром, головним лікарем психіатричної лікарні під [[Париж]]ем; за участь у студентському революційному русі в [[Київ|Києві]] був разом із братами Наумом (1856—1889) та Ароном засланий в Олонецьку губернію, і після втечі в 1887 року емігрував до Франції. У 1910—1911 роках він разом з Полем Серьйо (Paul Sérieux) очолював державну експедицію з вивчення психічних захворювань і психіатричної допомоги в [[Північна Африка|Північній Африці]] ([[Алжир]] та [[Марокко]]). Після експедиції опублікував низку важливих публікацій з психіатричної епідеміології, які мають значення для історії медицини донині <ref>{{Cite web |url=http://aslimnet.free.fr/traductions/articles/j_bennani.htm |title=S. Lwoff et P. Sérieux, «Sur quelques moyens de contrainte appliqués aux aliénés du Maroc», ''Revue de psychiatrie'', 1911, № 15, pp. 185-189 et «Les aliénés au Maroc», ''Annales médico-psychologiques'', 1911, t. 1, p. 471 |accessdate=13 жовтня 2010 |archive-date=16 липня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110716091029/http://aslimnet.free.fr/traductions/articles/j_bennani.htm }}</ref>. За дорученням Міністерства внутрішніх справ займався також вивченням організації медичної допомоги психічнохворим у сільській місцевості в долині [[Сена|Сени]], що знайшло відображення в колективних [[монографія]]х " Rapport sur le service des aliénés du département de la Seine pour l'année 1911 " і " Rapport Sur Le Service Des Aliénés Du Département De La Seine Pendant L'année 1914 et 1915 ". Саме батько зацікавив юного Львова медициною, коли ще підлітком приводив його з собою на ранкові обходи хворих <ref>{{Cite web |url=http://faqs.org/health/bios/43/Andr-Lwoff.html |title=Біографія А. Львова |accessdate=13 жовтня 2010 |archive-date=11 січня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120111060915/http://www.faqs.org/health/bios/43/Andr-Lwoff.html }}</ref>.

Мати, Марія Яківна Львова ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] ''Симонович'' або ''Сімінович'', 1864—1955) — [[скульптор]], двоюрідна сестра (по матері) художника [[Сєров Валентин Олександрович|Валентина Сєрова]], зображена ним на відомій картині [https://web.archive.org/web/20070927222809/http://www.picture.art-catalog.ru/picture.php?id_picture=5042 «Дівчина, освітлена сонцем»] (переданої нею в дар [[Третьяковська галерея|Третьяковської галереї]] в [[1940]] році) <ref>{{Cite web |url=http://www.vestnik.com/issues/2001/0508/win/orlov.htm |title=Дівчина, освітлена сонцем |accessdate=13 жовтня 2010 |archive-date=10 листопада 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20091110024329/http://www.vestnik.com/issues/2001/0508/win/orlov.htm }}</ref> і на пізнішому [https://web.archive.org/web/20070927222941/http://www.picture.art-catalog.ru/picture.php?id_picture=7024 портреті] <ref>[http://nt.ru/nl/mf/lwoff.htm Лауреати Нобелівської премії:Енциклопедія]{{Недоступне посилання|date=червень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}:Пер. з англ. Москва:Прогрес, 1992.</ref><ref>{{Cite web |url=http://vivovoco.rsl.ru/VV/JOURNAL/NATURE/08_01/GOLUB.HTM |title=Біографічні дані А.М. Львова |accessdate=13 жовтня 2010 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20120924085529/http://vivovoco.rsl.ru/VV/JOURNAL/NATURE/08_01/GOLUB.HTM |archivedate=24 вересня 2012 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120924085529/http://vivovoco.rsl.ru/VV/JOURNAL/NATURE/08_01/GOLUB.HTM |date=2012-09-24 }}</ref>. Вчилася скульптурі й живопису в Парижі, де познайомилася з майбутнім чоловіком. Залишила [[мемуари]] (1949) про свою сестру [https://web.archive.org/web/20070927222555/http://www.picture.art-catalog.ru/picture.php?id_picture=5041 Надію Яківну Симонович] (у шлюбі ''Дервіз'', 1866—1907) та її чоловіка художника [[Дервіз Володимир Дмитрович|В. Д. Дервіза]] (1853—1937) — батьків відомої художниці [[Фаворська Марія Володимирівна|М. В. Фаворської]] (1887—1959).

Дід науковця — [[Симонович Яків Миронович|Яків Миронович Симонович]] (1840—1883) — дитячий лікар, випускник Медико-хірургічної академії (нині Військово-медична академія), автор книг з педіатрії і педагогіки ("Наочне навчання для дітей, тільки що надійшли в народну школу ", [[Тифліс]], 1870 ; "Теорія [[Природний добір|природного добору]] та її застосування до людини ", [[Тифліс]], 1872; " Основи гігієни ", СПб, 2-е вид., 1883; "Практичні нотатки про індивідуальне і суспільне вихованні малолітніх дітей ", разом із дружиною А. С. Симонович, СПб, 1874, 1884 і 1907). З [[1876]] року служив в Єлизаветинській дитячої лікарні в [[Петербург|Петербурзі]]; разом із дружиною видавав журнал " Дитячий сад " (1866—1968) і завідував першими дитячими садками на теренах Російської імперії в Петербурзі і Тифлісі.

Бабуся науковця — [[Симонович Аделаїда Семенівна|Аделаїда Семенівна Симонович]] ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] ''Бергман'', 1844—1933) — педагог, стояла біля витоків дошкільної освіти в Росії, 27 вересня 1863 року разом з чоловіком відкрила в [[Петербург|Петербурзі]] перший в Російській імперії дитячий садок і почала видавати журнал «Дитячий сад», присвячений питанням дошкільної освіти <ref>{{Cite web |url=http://info.hde.kurganobl.ru/b4/4_4/doshobr/dob.1september.ru/2004/10/2.htm |title=Фотографії і матеріали про сім'ю Симонович |accessdate=27 травня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20070928001950/http://info.hde.kurganobl.ru/b4/4_4/doshobr/dob.1september.ru/2004/10/2.htm |archivedate=28 вересня 2007 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070928001950/http://info.hde.kurganobl.ru/b4/4_4/doshobr/dob.1september.ru/2004/10/2.htm |date=2007-09-28 }}</ref>. У 1870—1876 роках завідувала дитячим садком у Тифлісі, в 1886 році у заснувала при Калачаевской сільській школі в [[Тверська губернія|Тверської губернії]] перші дитячі ясла, в 1874 році опублікувала двотомне зібрання своїх з чоловіком статей з педагогіки і психології дошкільного віку " Практичні нотатки про індивідуальне і суспільне виховання малолітніх дітей ", що витримало два перевидання (у 1884 і 1907 роках, останнє під назвою " Дитячий сад "з ілюстраціями власних дітей). Відомі портрети дітей А. С. Симонович у виконанні В. А. Сєрова (див., наприклад, [https://web.archive.org/web/20070927222505/http://www.picture.art-catalog.ru/picture.php?id_picture=7006 М. Я. Симонович], [https://web.archive.org/web/20080426002313/http://www.picture.art-catalog.ru/ /picture.php ? id_picture = 7005 А. Я. Симонович-Дервіз, 1872-1945)] і [https://web.archive.org/web/20070927222628/http://www.picture.art-catalog.ru/picture.php?id_picture=7014 також вона]).

Тітка Андре Львова (див. скульптурний портрет [http://www.artlib.ru/index.php?id=11&idp=15&fp=2&uid=803&iid=7895&idg=0&user_serie=0 тут] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070928125540/http://www.artlib.ru/index.php?id=11&idp=15&fp=2&uid=803&iid=7895&idg=0&user_serie=0 |date=28 вересня 2007 }}) — [[Симонович-Єфімова Ніна Яківна|Ніна Яківна Симонович-Єфімова]] (1877—1948) — художниця, одна із засновниць і теоретик дитячого лялькового театру в Росії (театр Петрушки), авторка книг спогадів про свого двоюрідного брата художника [[Сєров Валентин Олександрович|В. А. Сєрова]] та інших ([https://web.archive.org/web/20071009110912/http://www.artantik.ru/images/pr/9598-0-DSCF9123.JPG « Записки Петрушечника »], Держвидав:Москва-Ленінград, 1925, « Ляльки на тростині», Москва, 1940; " Спогади про Валентина Олександровича Сєрова ", Художник РРФСР: Москва, 1964; " Записки петрушечника та статті про театр ляльок ", Мистецтво: Москва, 1980; " Записки художника ", Радянський художник: Москва, 1982). Дружина скульптора [[Єфімов Іван Семенович|І. С. Єфімова]] (1878—1959), разом з яким в 1918 році заснувала перший радянський театр ляльок Єфімових (тепер дитячий театр ляльок ім. [[Сац Наталя Іллівна|М. І. Сац]]) <ref>{{Cite web |url=http://nasledie-rus.ru/podshivka/7305.php |title=Листування Н.Я. Симонович-Ефімової з блокадного Ленінграда |accessdate=13 жовтня 2010 |archive-date=25 жовтня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20121025013314/http://nasledie-rus.ru/podshivka/7305.php }}</ref>. Див. галерею художниці [http://nasledie-rus.ru/projects/pr06.php тут] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101219002218/http://www.nasledie-rus.ru/projects/pr06.php |date=19 грудня 2010 }}.

Інші родичі: сестра бабусі [[Сєрова Валентина Семенівна|Валентина Семенівна Сєрова]] (до шлюбу ''Бергман'', 1846—1924) — перша в Росії жінка — професійна композитор<ref>{{Cite web |url=http://www.lechaim.ru/ARHIV/91/medovar.htm |title=Валентина Сєрова:служіння музичній культурі |accessdate=27 травня 2019 |archive-date=6 червня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160606010329/http://www.lechaim.ru/ARHIV/91/medovar.htm }}</ref>, авторка опер « Уріель Акоста» (1885), «Ілля Муромець» (1899), «Марія д'Орваль», «Глитай», фортепіанного циклу, спогадів (Санкт-Петербург, 1914) про сина художника [[Сєров Валентин Олександрович|В. А. Сєрова]] та чоловіка композитора [[Сєров Олександр Миколайович|О. М. Сєрова]], чиї опери « Ворожа сила» і «Коваль Вакула» вона закінчила після смерті чоловіка. Двоюрідний племінник Андре Львова — {{нп|Луїс Сімінович||en|Louis Siminovitch}} — [[Канада|канадський]] молекулярний біолог, який в серії спільних робіт з Андре Львовим і Нільсом Кьєлгаардом з дослідження впливу ультрафіолетового випромінювання на лізогенію бактерій вперше продемонстрував його індуктивний вплив на виділення бактеріофага і його роль в загибелі клітини <ref>{{Cite web |url=http://www.science.ca/scientists/scientistprofile.php?pID |title== 399 Наукова біографія молекулярного біолога Лу Сіміновича |accessdate=13 жовтня 2010 |archive-date=7 листопада 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171107013930/http://www.science.ca/scientists/scientistprofile.php?pID }}</ref>.

== Життєпис і наукова кар'єра ==
У 19-річному віці вступив до Пастерівського інституту, де навчався у всесвітньо відомого французького [[мікробіолог]]а [[Едуар Шатон|Едуара Шатона]] ({{lang-fr|Edouard Chatton}}), з яким згодом працював разом протягом 17 років. Перші дослідження Львова були в області [[паразит]]ичених [[Ciliophora|інфузорій]], циклу їхнього розвитку і [[морфогенез]]у. Пізніше працював над проблемами, пов'язаними з харчуванням найпростіших [[одноклітинні|одноклітинних]] організмів. У 1962 році запропонував класифікацію вірусів. Запровадив поняття [[провірус]]а; роботи з дослідження механізму зараження провірусом бактерій були удостоєні Нобелівської премії.

У 1925 році одружився з Маргеріт Бурдале (Marguerite Lwoff, 1905—1979), з якою познайомився в Пастерівському інституті й надалі проводив спільні дослідження. У 1929 році отримав медичний ступінь в [[Паризький університет|Паризькому університеті]], в у 1932 — [[доктор філософії|ступінь доктора філософії]].

У 1932—1933 роках завдяки гранту [[Джон Девісон Рокфеллер|Рокфеллер]]івського фонду працював у лабораторії [[Отто Меєргоф]]а в [[Гайдельберзький університет|Гайдельберзькому університеті]]. У 1936 році завдяки іншому гранту того ж фонду працював у [[Кембридж]]і в лабораторії Девіда Кейліна. У 1938 році Львов став [[Декан (посада)|деканом]] факультету в [[Пастерівський інститут|Пастерівському інституті]], а в 1959 році — професором мікробіології на Факультеті наук в [[Паризький університет|Паризькому університеті]]

== Відзнаки ==
* [[Медаль Левенгука]] (1960)

Андре Львов мав почесні ступені низки університетів:
* [[Чиказький університет]] ({{langi|en|D. Sc.}}, 1959),
* [[Оксфордський університет]] ({{langi|en|D. Sc.}}, 1959),
* [[Університет Глазго]] ({{langi|en|Doctor of Laws}}, 1963)
* [[Лувенський університет]] ({{langi|en|MD}}, 1966).

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* [http://nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1965/lwoff-bio.html Біографія Андре Львова на сайті Нобелівського комітету] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151117024209/http://www.nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1965/lwoff-bio.html |date=17 листопада 2015 }} {{ref-en}}.
* [http://nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1965/lwoff-lecture.html Нобелівська лекція Андре Львова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101016190354/http://nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1965/lwoff-lecture.html |date=16 жовтня 2010 }} {{ref-en}}.
{{Бібліоінформація}}
{{Нобелівська премія з фізіології або медицини}}
{{DEFAULTSORT:Львов Андре}}
[[Категорія:Французькі мікробіологи]]
[[Категорія:Французькі вірусологи]]
[[Категорія:Французькі Нобелівські лауреати]]
[[Категорія:Члени Французької академії наук]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю Левенгука]]
[[Категорія:Уродженці Альє]]
[[Категорія:Інститут Пастера]]

title: фр. André Lwoff

Народився: 8 травня 1902[…] · Ене-ле-Шато

Помер: 30 вересня 1994[…] (92 роки) · Париж

Країна: Франція

Діяльність: біолог, вірусолог, лікар, дослідник, ботанік

Alma mater: Інститут Пастера · Lycée Voltaired

Галузь: Мікробіологія, вірусологія

Заклад: Інститут Пастера

Науковий ступінь: доктор філософських і доктор медичних наук

Членство: Лондонське королівське товариство · Французька академія наук · Французьке зоологічне товариствоd · Американська академія мистецтв і наук · Угорська академія наук · Європейська організація молекулярної біології · Леопольдина · Бельгійська королівська академія медицини · Національна академія наук США

Мати: Marie Lwoffd

У шлюбі з: Marguerite Lwoffd

Родичі: Yakov Simonovichd і Adelaida Semyonovna Simonovitchd

Нагороди: Нобелівська премія з фізіології або медицини (1965) , медаль Левенгука


text:
# Філонівка (Полтавська область)
Філонівка — село, Петро-Давидівська сільська рада, Диканський район, Полтавська область, Україна.
Село ліквідоване в 1979—1987 роках.

## Географія
Село Філонівка розташоване за 1 км від села Петро-Давидівка.

title: Філонівка (Полтавська область)

wikitext:
{{Село
 | область         = [[Полтавська область]]
 | район           = [[Полтавський район]]
 | рада            = [[Петро-Давидівська сільська рада]]
}}

{{Otheruses}}
'''Філонівка''' — [[село]], [[Петро-Давидівська сільська рада]], [[Диканський район]], [[Полтавська область]], [[Україна]].

Село ліквідоване в 1979—1987 роках.

== Географія ==
Село ''Філонівка'' розташоване за 1 км від села [[Петро-Давидівка]].

== Примітки ==

[[Категорія:Колишні населені пункти Полтавської області]]
[[Категорія:Населені пункти Диканського району]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]

title: село Філонівка

Країна: Україна

Область: Полтавська область

Район: Полтавський район

Рада: Петро-Давидівська сільська рада

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Карта

Карта: Філонівка


text:
# Туаєв Казбек Алієвич
Казбек Алієвич Туаєв (рос. Казбек Ильич (Алиевич) Туаев, азерб. Kazbek Əlirza oğlu Tuayev, нар. 9 травня 1940, Алят) — радянський футболіст, що грав на позиції нападника. По завершенні ігрової кар'єри — футбольний тренер.
Більшу частину кар'єри провів у «Нефтчі», а також зіграв кілька матчів за національну збірну СРСР. Майстер спорту СРСР (1963).

## Клубна кар'єра
У дитинстві був досить різнобічним спортсменом. Мав 1-й розряд з гімнастики, плавання, легкої атлетики та штанзі. Тим не менш найбільше захоплювався футболом. Розпочав грати у футбол у «Локомотиві» (Баку) з 1954 року.
У дорослому футболі дебютував 1959 року виступами за команду «Спартак-Нальчик» з Першої ліги. У «Спартаку» змушений був грати через те, що тренер «Нафтовика» Олег Тімаков не хотів брати в команду молодих футболістів. Через рік перспективним футболістом цікавилися багато клубів класу «А», але через проблеми з армією повернувся в Баку, і став виступати за «Нефтчі». Відіграв за бакинську команду наступні дев'ять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі бакінського «Нефтчі», був основним гравцем атакувальної ланки команди.
У 1970 році після кількох матчів за «Нефтчі», змушений був піти у «Спартак» (Орджонікідзе) через конфлікт з тренером Ахмедом Аласкаровим. Проте вже на наступний рік повернувся в рідну команду, де ще два роки відіграв диспетчером, після чого завершив ігрову кар'єру.

## Виступи за збірну
У жовтні 1967 року провів два товариські матчі у складі національної збірної СРСР проти Швейцарії (2:2) та Болгарії (2:1). Раніше, 20 червня того ж року, Туаєв зіграв за збірну у неофіційному матчі проти збірної Скандинавії.

## Кар'єра тренера
З серпня 1970 року, коли виступав за «Спартак» (Орджонікідзе), паралельно працював і головним тренером команди. Після завершення ігрової кар'єри з липні 1973 року знову очолював орджонікідзенську команду.
Надалі очолював команди «Хазар-Ланкаран» та «Нефтчі», після чого з липня 1984 року був директором РСДЮШОР «Нефтчі».
У серпні 1987 року відправився за кордон, очоливши туніський «Клуб Африкен», з яким працював три сезони і у 1988 році дійшов з командою до фіналу Кубка арабських чемпіонів, де поступився саудівському «Аль-Іттіфаку» в серії пенальті.
1990 року повернувся до Баку, де знову працював з «Нефтчі», а з 1992 року до першого чемпіонату Азербайджану очолив бакинський клуб «Таррагі», який з наступного сезону отримав назву «Азнефтяг».
У 1993—1995 роках очолював «Туран», з яким у 1994 році став чемпіоном Азербайджану, паралельно тренуючи збірну Азербайджану.
Надалі Туаєв ще кілька разів очолював «Нефтчі» та збірну Азербайджану, вигравши із «нафтовиками» чемпіонат Азербайджану у 1996, 1997 і 2004 роках, а також національний кубок у 1996 і 2004 роках.

## Особисте життя
Президент Союзу футбольних тренерів Азербайджану.
За національністю — осетин. Сини: Олександр (програміст, Канада) і Сергій (лікар-стоматолог, Росія).

## Досягнення

### Як гравець
- Віце-чемпіон Європи: 1964
- У списку 33 найкращих футболістів сезону: 1963, 1966, 1967.
- Майстер спорту СРСР: 1963

### Як тренер
- Чемпіон Азербайджану: 1994, 1996, 1997, 2004
- Володар Кубка Азербайджану: 1995-96, 2003-04
- Нагороджений орденом Азербайджану «Слава»: 2000

title: Туаєв Казбек Алієвич

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Казбек Туаєв
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження = [[Алят]]
| країна-народження = [[СРСР]]
| дата-народження = 9.5.1940
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 170 см
| вага = 67 кг
| позиція = правий [[Нападник (футбол)|нападник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1959–1961 | {{Прапорець|URS}} | «[[Спартак-Нальчик]]» | 54 |16}}
{{Футболіст рядок 1|1961–1970 | {{Прапорець|URS}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]] | 251 |56}}
{{Футболіст рядок 0|1970 | {{Прапорець|URS}} | [[Аланія (футбольний клуб)|«Спартак» (Орджонікідзе)]] | 14 |3}}
{{Футболіст рядок 1|1971–1972 | {{Прапорець|URS}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]] | 26 |2}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|1967 | {{Прапорець|URS}} | [[збірна СРСР з футболу|СРСР]] | 2 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1970 | {{Прапорець|URS}} | [[Аланія (футбольний клуб)|«Спартак» (Орджонікідзе)]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1973–1977 | {{Прапорець|URS}} | [[Аланія (футбольний клуб)|«Спартак» (Орджонікідзе)]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1978–1982 | {{Прапорець|URS}} | «[[Хазар-Ланкаран]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1983–1984 | {{Прапорець|URS}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1987–1990 | {{Прапорець|TUN}} | «[[Клуб Африкен]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1991 | {{Прапорець|URS}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1992–1993 | {{Прапорець|AZE}} | [[Азнефтяг (футбольний клуб)|«Азнефтяг»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1993–1994 | {{Прапорець|AZE}} | [[Збірна Азербайджану з футболу|Азербайджан]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1993–1995 | {{Прапорець|AZE}} | [[Туран (Товуз)|«Туран»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1995–1997 | {{Прапорець|AZE}} | [[Збірна Азербайджану з футболу|Азербайджан]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1996–1997 | {{Прапорець|AZE}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]]}}
{{Футбольний тренер рядок 0|2002 | {{Прапорець|AZE}} | [[Збірна Азербайджану з футболу|Азербайджан]]}}
{{Футбольний тренер рядок 1|2004–2006 | {{Прапорець|AZE}} | [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]]}}
{{Футбольний тренер кінець}}
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
}}
'''Казбек Алієвич Туаєв''' ({{lang-ru|Казбек Ильич (Алиевич) Туаев}}, {{lang-az|Kazbek Əlirza oğlu Tuayev}}, {{н.}} [[9 травня]] [[1940]], [[Алят]]) — радянський [[футболіст]], що грав на позиції [[Нападник (футбол)|нападника]]. По завершенні ігрової кар'єри — футбольний тренер.

Більшу частину кар'єри провів у «[[Нефтчі (Баку)|Нефтчі]]», а також зіграв кілька матчів за [[збірна СРСР з футболу|національну збірну СРСР]]. [[Майстер спорту СРСР]] (1963).

== Клубна кар'єра ==
У дитинстві був досить різнобічним спортсменом. Мав 1-й розряд з гімнастики, плавання, легкої атлетики та штанзі. Тим не менш найбільше захоплювався футболом. Розпочав грати у футбол у «Локомотиві» (Баку) з 1954 року.

У дорослому футболі дебютував [[1959]] року виступами за команду «[[Спартак-Нальчик]]» з Першої ліги. У «Спартаку» змушений був грати через те, що тренер «Нафтовика» [[Тімаков Олег Михайлович|Олег Тімаков]] не хотів брати в команду молодих футболістів. Через рік перспективним футболістом цікавилися багато клубів класу «А», але через проблеми з армією повернувся в [[Баку]], і став виступати за [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]]. Відіграв за бакинську команду наступні дев'ять сезонів своєї ігрової кар'єри. Більшість часу, проведеного у складі бакінського «Нефтчі», був основним гравцем атакувальної ланки команди.

У [[1970]] році після кількох матчів за «Нефтчі», змушений був піти у [[Аланія (футбольний клуб)|«Спартак» (Орджонікідзе)]] через конфлікт з тренером [[Ахмед Латіф огли Аласкаров|Ахмедом Аласкаровим]]. Проте вже на наступний рік повернувся в рідну команду, де ще два роки відіграв диспетчером, після чого завершив ігрову кар'єру.

== Виступи за збірну ==
У жовтні [[1967]] року провів два товариські матчі у складі [[Збірна СРСР з футболу|національної збірної СРСР]] проти Швейцарії (2:2) та Болгарії (2:1). Раніше, 20 червня того ж року, Туаєв зіграв за збірну у неофіційному матчі проти збірної Скандинавії.

== Кар'єра тренера ==
З серпня 1970 року, коли виступав за [[Аланія (футбольний клуб)|«Спартак» (Орджонікідзе)]], паралельно працював і головним тренером команди. Після завершення ігрової кар'єри з липні 1973 року знову очолював орджонікідзенську команду.

Надалі очолював команди «[[Хазар-Ланкаран]]» та [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]], після чого з липня 1984 року був директором РСДЮШОР «Нефтчі».

У серпні 1987 року відправився за кордон, очоливши туніський «[[Клуб Африкен]]», з яким працював три сезони і у 1988 році дійшов з командою до фіналу Кубка арабських чемпіонів, де поступився саудівському [[Аль-Іттіфак (футбольний клуб)|«Аль-Іттіфаку»]] в серії пенальті.

1990 року повернувся до Баку, де знову працював з «Нефтчі», а з 1992 року до першого чемпіонату Азербайджану очолив бакинський клуб «Таррагі», який з наступного сезону отримав назву [[Азнефтяг (футбольний клуб)|«Азнефтяг»]].

У 1993—1995 роках очолював [[Туран (Товуз)|«Туран»]], з яким у 1994 році став чемпіоном Азербайджану, паралельно тренуючи збірну Азербайджану<ref>{{Cite web |url=http://www.rsssf.com/intldetails/1994e1.html |title=International Matches 1994 — Europe (January-June) |accessdate=9 серпня 2016 |archive-date=21 вересня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110921152538/http://www.rsssf.com/intldetails/1994e1.html }}</ref>.

Надалі Туаєв ще кілька разів очолював [[Нефтчі (Баку)|«Нефтчі»]] та збірну Азербайджану, вигравши із «нафтовиками» чемпіонат Азербайджану у 1996, 1997 і 2004 роках, а також національний кубок у 1996 і 2004 роках.

== Особисте життя ==
Президент Союзу футбольних тренерів Азербайджану.

За національністю — [[Осетини|осетин]]<ref>{{Cite web |url=http://www.ossetians.com/rus/news.php?newsid=521&f=4 |title=Осетины — Туаев Казбек |accessdate=9 серпня 2016 |archive-date=4 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304104643/http://www.ossetians.com/rus/news.php?newsid=521&f=4 }}</ref>. Сини: Олександр (програміст, Канада) і Сергій (лікар-стоматолог, Росія).

== Досягнення ==

=== Як гравець ===
* [[Чемпіонат Європи з футболу|Віце-чемпіон Європи]]: [[Чемпіонат Європи з футболу 1964|1964]]
* У [[Список 33 найкращих футболістів сезону в СРСР|списку 33 найкращих футболістів сезону]]: 1963, 1966, 1967.
* [[Майстер спорту СРСР]]: 1963

=== Як тренер ===
* [[Чемпіонат Азербайджану з футболу|Чемпіон Азербайджану]]: [[Чемпіонат Азербайджану з футболу 1993—1994|1994]], [[Чемпіонат Азербайджану з футболу 1995—1996|1996]], [[Чемпіонат Азербайджану з футболу 1996—1997|1997]], [[Чемпіонат Азербайджану з футболу 2003—2004|2004]]
* Володар [[Кубок Азербайджану з футболу|Кубка Азербайджану]]: [[Кубок Азербайджану з футболу 1995—1996|1995-96]], [[Кубок Азербайджану з футболу 2003—2004|2003-04]]
* Нагороджений орденом Азербайджану «[[Орден «Слава» (Азербайджан)|Слава]]»: 2000

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* ''Олег Кусов'' [http://www.ossetians.com/rus/news.php?newsid=521&f=4 Беседа с Казбеком Туаевым] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304104643/http://www.ossetians.com/rus/news.php?newsid=521&f=4 |date=4 березня 2016 }} {{ref-ru}}
* ''Сергей Щурко'' [https://www.sport-express.ru/newspaper/1996-08-17/3_3/ Казбек Туаев: «Мой навес — и Банишевский обводит вратаря»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220102011559/https://www.sport-express.ru/newspaper/1996-08-17/3_3/ |date=2 січня 2022 }} {{ref-ru}}
* ''Юрий Голышак, Александр Кружков'' [https://www.sport-express.ru/fridays/reviews/937225/ Казбек Туаев: «Газзаева обменяли на эшелон руды»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220102011555/https://www.sport-express.ru/fridays/reviews/937225/ |date=2 січня 2022 }} {{ref-ru}}

== Посилання ==
* [http://www.rusteam.permian.ru/players/tuaev.html Профиль Казбека Туаева на www.rusteam.permian.ru] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200629213151/http://www.rusteam.permian.ru/players/tuaev.html |date=29 червня 2020 }} {{ref-ru}}
* {{NFT player|pid=39286}}
* {{footballfacts|107967}}

{{Navboxes colour
|title=Тренерські позиції Казбека Туаєва
|bg=
|fg=
|list1={{Тренери ФК Аланія}}
{{Тренери ФК Нефтчі Баку}}
{{Тренери збірної Азербайджану з футболу}}
}}
{{footballer-stub}}

[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні тренери СРСР]]
[[Категорія:Азербайджанські футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної СРСР з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Спартака» (Нальчик)]]
[[Категорія:Футболісти «Нефтчі»]]
[[Категорія:Футболісти «Аланії»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Хазар-Ланкаран»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Клуб Африкен»]]
[[Категорія:Тренери ФК «Туран» (Товуз)]]
[[Категорія:Тренери збірної Азербайджану з футболу]]

title: Особисті дані

Народження: 9 травня 1940 (85 років)

Вага: 67 кг

Громадянство: СРСР · Азербайджан

Позиція: правий нападник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Спартак-Нальчик» · 54 · (16)

«Нефтчі» · 251 · (56)

«Спартак» (Орджонікідзе) · 14 · (3)

«Нефтчі» · 26 · (2)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

СРСР · 2 · (0)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Спартак» (Орджонікідзе)

«Спартак» (Орджонікідзе)

«Хазар-Ланкаран»

«Нефтчі»

«Клуб Африкен»

«Нефтчі»

«Азнефтяг»

Азербайджан

«Туран»

Азербайджан

«Нефтчі»

Азербайджан

«Нефтчі»

title: Звання, нагороди

Нагороди: орден «Слава» · майстер спорту СРСР

Звання, нагороди: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Звання, нагороди: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Дідьє Кело
Дідьє́ Кело́ (нар. 23 лютого 1966) — швейцарський астроном, лауреат Нобелівської премії з фізики 2019 року (спільно з Мішелем Майором та разом із Джеймсом Піблсом)
У 1990 році закінчив фізичний факультет Женевського університету, в 1995 році здобув докторський ступінь.
У тому ж році, разом з Мішелем Майором опублікував доповідь про відкриття першої з екзопланет, що обертається навколо зорі головної послідовності — 51 Пегаса b.

## Біографія
Дідьє Кело народився у Швейцарії 23 лютого 1966 року. Навчався в Університеті Женеви, де 1990 року здобув ступінь магістра з фізики, а 1995 року захистив дисертацію доктора філософії під керівництвом Мішеля Майора.
1995 року Дідьє Кело і Мішель Майор виявили першу екзопланету на орбіті навколо зорі головної послідовності - 51 Пегаса b. Планету було виявлено методом Доплера, тобто шляхом вимірювання малих періодичних змін променевої швидкості зорі, спричинених обертанням навколо неї. Променева швидкість зорі визначалась за допомогою ефекту Доплера, вимірюваного на надточному на той час спектрографі ELODIE. За цей результат Майор і Кело отримали половину Нобелівської премії з фізики 2019 року «за відкриття екзопланети, що обертається навколо сонцеподібної зорі».

## Нагороди та визнання
- 1996: Balzers-Preis Швейцарського фізичного товариства[13]
- 1996: Медаль Міжнародного астрономічного союзу
- 2009:На його честь названий астероїд (177415) Queloz[fr].
- 2011: BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards[14].
- 2013: Медіакомпанія «Thomson Reuters» включила Кело до свого списку найімовірніших кандидатів на отримання Нобелівської премії з фізики[15]
- 2017: Премія Вольфа з фізики[16]
- 2019: Нобелівська премія з фізики[17]

title: Дідьє Кело

wikitext:
{{особа}}
'''Дідьє́ Кело́''' (нар. [[23 лютого]] [[1966]]) — швейцарський [[астроном]], лауреат [[Нобелівська премія з фізики|Нобелівської премії з фізики]] 2019 року (спільно з [[Мішель Майор|Мішелем Майором]] та разом із [[Джеймс Піблс|Джеймсом Піблсом]])<ref name="nobelivska-premia-z-fizyky"/><ref>{{cite web |url=https://www.nobelprize.org/prizes/physics/2019/summary/ |title=The Nobel Prize in Physics 2019 |publisher=Nobelprize.org |accessdate=8 жовтня 2019 |archive-date=22 травня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200522041927/https://www.nobelprize.org/prizes/physics/2019/summary/ }}{{ref-en}}</ref>

У 1990 році закінчив фізичний факультет [[Женевський університет|Женевського університету]], в 1995 році здобув докторський ступінь.

У тому ж році, разом з [[Мішель Майор|Мішелем Майором]] опублікував доповідь про відкриття першої з [[екзопланета|екзопланет]], що обертається навколо зорі [[Головна послідовність|головної послідовності]] — [[51 Пегаса b]].

== Біографія ==
Дідьє Кело народився у Швейцарії 23 лютого 1966 року<ref>{{Cite web|url=http://nccr-planets.ch/blog/2015/04/25/didier-queloz/|title=Didier Queloz|last=Vonarburg|first=Barbara|date=25 квітня 2015|website=PlanetS|publisher=National Centre of Competence in Research|language=en-US|accessdate=9 жовтня 2019}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://physicsworld.com/a/james-peebles-michel-mayor-and-didier-queloz-share-nobel-prize-for-physics/|title=James Peebles, Michel Mayor and Didier Queloz share Nobel Prize for Physics|last=Johnston|first=Hamish|date=8 жовтня 2019|website=Physics World|language=en-GB|accessdate=9 жовтня 2019}}</ref>. Навчався в [[Женевський університет|Університеті Женеви,]] де 1990 року здобув ступінь магістра з фізики, а 1995 року захистив дисертацію [[Доктор філософії|доктора філософії]] під керівництвом [[Мішель Майор|Мішеля Майора]]<ref>[http://obswww.unige.ch/~queloz/CV_en_didier_queloz.pdf Curriculum Vitae Didier Queloz] - website of the [[University of Geneva]]</ref>.

1995 року Дідьє Кело і Мішель Майор виявили першу [[Екзопланета|екзопланету]] на орбіті навколо зорі [[Головна послідовність|головної послідовності]] - [[51 Пегаса b]]<ref name=":0">{{Cite journal|last=Mayor, Michael|last2=Queloz, Didier|year=1995|title=A Jupiter-mass companion to a solar-type star|journal=[[Nature (journal)|Nature]]|volume=378|issue=6555|pages=355–359|bibcode=1995Natur.378..355M|doi=10.1038/378355a0}}</ref><ref name="NYT-20140512">{{Cite news|last=Overbye|first=Dennis|authorlink1=Dennis Overbye|title=Finder of New Worlds|url=https://www.nytimes.com/2014/05/13/science/finder-of-new-worlds.html|date=12 травня 2013|work=[[The New York Times]]|accessdate=13 травня 2014}}</ref>. Планету було виявлено [[Метод Доплера|методом Доплера]], тобто шляхом вимірювання малих періодичних змін [[Променева швидкість|променевої швидкості]] зорі, спричинених обертанням навколо неї. Променева швидкість зорі визначалась за допомогою [[Ефект Доплера|ефекту Доплера]], вимірюваного на надточному на той час спектрографі ELODIE<ref>{{Cite journal|last=A. Baranne|last2=D. Queloz|last3=M. Mayor|last4=G. Adrianzyk|last5=G. Knispel|last6=D. Kohler|last7=D. Lacroix|last8=J.-P. Meunier|last9=G. Rimbaud|year=1996|title=ELODIE: A spectrograph for accurate radial velocity measurements|url=https://aas.aanda.org/articles/aas/pdf/1996/14/ds1106.pdf|journal=Astronomy and Astrophysics Supplement Series|volume=119|issue=2|pages=373–390|bibcode=1996A&AS..119..373B|doi=10.1051/aas:1996251|access-date=9 жовтня 2019|doi-access=free}}</ref>. За цей результат Майор і Кело отримали половину [[Нобелівська премія з фізики|Нобелівської премії з фізики]] 2019 року «за відкриття екзопланети, що обертається навколо сонцеподібної зорі»<ref name="NYT-20191008">{{Cite news|url=https://www.nytimes.com/2019/10/08/science/nobel-prize-physics.html|title=Nobel Prize in Physics Awarded for Studies of Earth's Place in the Universe|last=Chang|first=Kenneth|date=8 жовтня 2019|work=[[The New York Times]]|accessdate=8 жовтня 2019|last2=Specia|first2=Megan}}</ref>.

== Нагороди та визнання ==
* 1996: Balzers-Preis Швейцарського фізичного товариства<ref>[http://www.sps.ch/fr/sps-award/awardsarchive/ SPG Preise 1991–2005] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191009125705/http://www.sps.ch/fr/sps-award/awardsarchive/ |date=9 жовтня 2019 }}, sps.ch</ref>
* 1996: Медаль [[Міжнародний астрономічний союз|Міжнародного астрономічного союзу]]
* 2009:На його честь названий [[астероїд]] {{нп|(177415) Queloz||fr|}}.
* 2011: [[BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards]]<ref>{{Cite web |url=http://fbbva.es/TLFU/tlfu/ing/microsites/premios/fronteras/galardonados/2011/ciencias.jsp |title=BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards|accessdate=2016-09-27 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20120708171441/http://www.fbbva.es/TLFU/tlfu/ing/microsites/premios/fronteras/galardonados/2011/ciencias.jsp |archivedate=2012-07-08 |deadlink=yes }}</ref>.
* 2013: Медіакомпанія «[[Thomson Reuters]]» включила Кело до [[Thomson Reuters Citation Laureates|свого списку]] найімовірніших кандидатів на отримання [[Нобелівська премія з фізики|Нобелівської премії з фізики]]<ref>{{Cite web |url=http://sciencewatch.com/nobel/2013-predictions |title=2013 Predictions {{!}} ScienceWatch {{!}} Thomson Reuters |accessdate=12 жовтня 2019 |archive-date=12 червня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170612051626/http://sciencewatch.com/nobel/2013-predictions }}</ref>
* 2017: [[Премія Вольфа]] [[Лауреати премії Вольфа (фізика)|з фізики]]<ref>{{Cite web |url=http://www.wolffund.org.il/index.php?dir=site&page=winners&cs=913 |title=Архівована копія |accessdate=12 жовтня 2019 |archive-date=12 липня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170712011119/http://www.wolffund.org.il/index.php?dir=site&page=winners&cs=913 }}{{ref-en}}</ref>
* 2019: [[Нобелівська премія з фізики]]<ref>{{Cite web|url=https://www.nobelprize.org/prizes/physics/2019/queloz/facts/|title=The Nobel Prize in Physics 2019|author=|website=|date=|publisher=NobelPrize.org|lang=en|accessdate=2019-10-08|archive-date=25 липня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200725041710/https://www.nobelprize.org/prizes/physics/2019/queloz/facts/}}</ref>

== Джерела ==
{{Commonscat|Didier Queloz}}
* [http://obswww.unige.ch/~queloz/ Website von Didier Queloz] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210307105401/http://obswww.unige.ch/~queloz/ |date=7 березня 2021 }}

== Примітки ==
{{reflist|refs=
<ref name="nobelivska-premia-z-fizyky">{{cite web|url=https://www.radiosvoboda.org/a/news-nobelivska-premia-z-fizyky/30205474.html|title=Лауреатів Нобелівської премії з фізики оголосили в Стокгольмі|work=[[Радіо Свобода]]|date=10 жовтня 2019|accessdate=2019-10-10|archive-date=9 жовтня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191009121246/https://www.radiosvoboda.org/a/news-nobelivska-premia-z-fizyky/30205474.html}}</ref>
}}

{{Премія Вольфа з фізики}}
{{Нобелівська премія з фізики}}
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Кело Дідьє}}
[[Категорія:Швейцарські астрономи]]
[[Категорія:Випускники Женевського університету]]

title: фр. Didier Queloz

Ім'я при народженні: фр. Didier Patrick Queloz

Народився: 23 лютого 1966 (59 років) · Женева, Швейцарія

Країна: Швейцарія

Діяльність: астроном, астрофізик, викладач університету

Галузь: астрономія

Відомий завдяки: астрономія

Alma mater: Женевський університет

Науковий керівник: Мішель Майор

Знання мов: англійська

Заклад: Universidad del Norte, Colombiad

Членство: Лондонське королівське товариство, МАС і Папська академія наук

Нагороди: премія Вольфа з фізики (2017) BBVA Foundation Frontiers of Knowledge Awards (2011) член Лондонського королівського товариства (2020) Thomson Reuters Citation Laureates (2013) honorary doctor of the Aix-Marseille Universityd (2020)


text:
# Commonwealth Bank Tennis Classic
Commonwealth Bank Tennis Classic — тенісний турнір WTA туру, що проводився в Балі, Індонезія. Проводився з 1990 року, відкритих хардових кортах. У 1999 та 2000 роках, турнір було проведено в Куала-Лумпурі.

## Фінали

### Одиночний розряд
| Місце                   | Рік  | Чемпіонка                        | Фіналістка         | Рахунок фіналу     |               |
| ----------------------- | ---- | -------------------------------- | ------------------ | ------------------ | ------------- |
| Сурабая (Індонезія)     | 1994 | Елена Вагнер                     | Суґіяма Ай         | 2–6, 6–0, retired  |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1995 | Ван Ші-тін                       | Yi Jingqian        | 6–1, 6–1           |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1996 | Ван Ші-тін                       | Міягі Нана         | 6–4, 6–0           |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1997 | Домінік Монамі                   | Lenka Nemecková    | 6–1, 6–3           |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1998 | Не проводився                    | Не проводився      | Не проводився      | Не проводився |
| Куала-Лумпур (Малайзія) | 1999 | Оса Карлссон                     | Еріка Делоун       | 6–2, 6–4           |               |
| Куала-Лумпур (Малайзія) | 2000 | Генрієта Надьова                 | Іва Майолі         | 6–4, 6–2           |               |
| Балі (Індонезія)        | 2001 | Анжелік Віджайя                  | Йоаннетта Крюгер   | 7–6(7–2), 7–6(7–4) |               |
| Балі (Індонезія)        | 2002 | Кузнецова Світлана Олександрівна | Кончіта Мартінес   | 3–6, 7–6(7–4), 7–5 |               |
| Балі (Індонезія)        | 2003 | Дементьєва Олена В'ячеславівна   | Чанда Рубін        | 6–2, 6–1           |               |
| Балі (Індонезія)        | 2004 | Кузнецова Світлана Олександрівна | Марлен Вайнгартнер | 6–1, 6–4           |               |
| Балі (Індонезія)        | 2005 | Ліндсі Девенпорт                 | Франческа Ск'явоне | 6–2, 6–4           |               |
| Балі (Індонезія)        | 2006 | Кузнецова Світлана Олександрівна | Маріон Бартолі     | 7–5, 6–2           |               |
| Балі (Індонезія)        | 2007 | Ліндсі Девенпорт                 | Даніела Гантухова  | 6–4, 3–6, 6–2      |               |
| Балі (Індонезія)        | 2008 | Патті Шнідер                     | Таміра Пашек       | 6–3, 6–0           |               |

### Парний розряд
| Місце                   | Рік  | Чемпіонки                              | Фіналістки                                             | Рахунок фіналу             |               |
| ----------------------- | ---- | -------------------------------------- | ------------------------------------------------------ | -------------------------- | ------------- |
| Сурабая (Індонезія)     | 1994 | Басукі Яюк Романа Теджакусума          | Kyoko Nagatsuka Суґіяма Ай                             | walkover                   |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1995 | Петра Камстра Тіна Кріжан              | Міягі Нана Стефані Ріс                                 | 2–6, 6–4, 6–1              |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1996 | Александра Фусаї Керрі-Енн Г'юз        | Тіна Кріжан Нелле ван Лоттум                           | 6–4, 6–4                   |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1997 | Керрі-Енн Г'юз Хіракі Ріка             | Морін Дрейк Рената Колбовіч                            | 6–1, 7–6                   |               |
| Сурабая (Індонезія)     | 1998 | Не проводився                          | Не проводився                                          | Не проводився              | Не проводився |
| Куала-Лумпур (Малайзія) | 1999 | Єлена Костанич-Тошич Тіна Писник       | Хіракі Ріка Йосіда Юка                                 | 3–6, 6–2, 6–4              |               |
| Куала-Лумпур (Малайзія) | 2000 | Генрієта Надьова Сільвія Плішке        | Лізель Губер Ванесса Вебб                              | 6–4, 7–6(7–4)              |               |
| Балі (Індонезія)        | 2001 | Еві Домінікович Тамарін Танасугарн     | Джанет Лі (тенісистка) Вінне Пракуся                   | 6–7(4–7), 6–2, 6–3         |               |
| Балі (Індонезія)        | 2002 | Кара Блек Вірхінія Руано Паскуаль      | Кузнецова Світлана Олександрівна Аранча Санчес Вікаріо | 6–2, 6–3                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2003 | Марія Венто-Кабчі Анжелік Віджайя      | Емілі Луа Ніколь Пратт                                 | 7–5, 6–2                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2004 | Мискіна Анастасія Андріївна Суґіяма Ай | Кузнецова Світлана Олександрівна Аранча Санчес Вікаріо | 6–3, 7–5                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2005 | Анна-Лена Гренефельд Меган Шонессі     | Yan Zi Чжен Цзє                                        | 6–3, 6–3                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2006 | Ліндсі Девенпорт Коріна Мораріу        | Наталі Грандін Труді Мусгрейв                          | 6–3, 6–4                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2007 | Сунь Шеннань Цзи Чуньмей               | Джилл Крейбас Наталі Грандін                           | 6–3, 6–2                   |               |
| Балі (Індонезія)        | 2008 | Сє Шувей Пен Шуай                      | Марта Домаховська Петрова Надія Вікторівна             | 6–7(4–7), 7–6(7–3), [10–7] |               |

title: Commonwealth Bank Tennis Classic

wikitext:
{{Тенісні турніри WTA
| Назва турніру         = Commonwealth Bank Tennis Classic
| Current               =
| Логотип               =
| Логотип_size          = 150px
| Місто проведення      = [[Балі]]
| Країна проведення     = [[Індонезія]]
| Арена                 =
| Категорія             = International
| Покриття              = Hard / Outdoor
| Турнірна сітка        = 32M/16Q/16D
| Призові               = $220 000
| Сайт                  = [http://www.bali-wtatour.com/ Офіційний сайт]
| Примітка              =
}}

'''Commonwealth Bank Tennis Classic''' — тенісний турнір WTA туру, що проводився в [[Балі]], [[Індонезія]]. Проводився з [[1990]] року, відкритих хардових кортах. У [[1999]] та [[2000]] роках, турнір було проведено в [[Куала-Лумпур]]і.

== Фінали ==

=== Одиночний розряд ===
{| class="wikitable"
|-
!style="width:100px"|Місце
!style="width:40px"|Рік
!style="width:200px"|Чемпіонка
!style="width:200px"|Фіналістка
!style="width:160px" class="unsortable"|Рахунок фіналу
|-
|align=center rowspan=5| [[Сурабая]]
([[Індонезія]])
|[[Wismilak International 1994, одиночний розряд|1994]] || {{flagicon|DEU}} [[Елена Вагнер]] || {{flagicon|JPN}} [[Суґіяма Ай]] || 2–6, 6–0, retired
|-
|[[Wismilak International 1995, одиночний розряд|1995]] || {{flagicon|TPE}} [[Ван Ші-тін]] || {{flagicon|CHN}} [[Yi Jingqian]] || 6–1, 6–1
|-
|[[Wismilak International 1996, одиночний розряд|1996]] || {{flagicon|TPE}} [[Ван Ші-тін]] || {{flagicon|JPN}} [[Міягі Нана]] || 6–4, 6–0
|-
|[[Wismilak International 1997, одиночний розряд|1997]] || {{flagicon|BEL}} [[Домінік Монамі]] || {{flagicon|CZE}} [[Lenka Nemecková]] || 6–1, 6–3
|-
||{{nowrap|1998}}|| colspan=4 align=center | ''Не проводився''
|-
|align=center rowspan=2| [[Куала-Лумпур]]
([[Малайзія]])
|[[Wismilak International 1999, одиночний розряд|1999]] || {{flagicon|SWE}} [[Оса Свенссон|Оса Карлссон]] || {{flagicon|USA}} [[Еріка Делоун]] || 6–2, 6–4
|-
|[[Wismilak International 2000, одиночний розряд|2000]] || {{flagicon|SVK}} [[Генрієта Надьова]] || {{flagicon|CRO}} [[Іва Майолі]] || 6–4, 6–2
|-
|align=center rowspan=8| [[Балі (провінція)|Балі]]
([[Індонезія]])
|[[Wismilak International 2001, одиночний розряд|2001]] || {{flagicon|IDN}} [[Анжелік Віджайя]] || {{flagicon|ZAF}} [[Йоаннетта Крюгер]] || 7–6(7–2), 7–6(7–4)
|-
|[[Wismilak International 2002, одиночний розряд|2002]] || {{flagicon|RUS}} [[Кузнецова Світлана Олександрівна]] || {{flagicon|ESP}} [[Кончіта Мартінес]] || 3–6, 7–6(7–4), 7–5
|-
|[[Wismilak International 2003, одиночний розряд|2003]] || {{flagicon|RUS}} [[Дементьєва Олена В'ячеславівна]] || {{flagicon|USA}} [[Чанда Рубін]] || 6–2, 6–1
|-
|[[Wismilak International 2004, одиночний розряд|2004]] || {{flagicon|RUS}} [[Кузнецова Світлана Олександрівна]] || {{flagicon|DEU}} [[Марлен Вайнгартнер]] || 6–1, 6–4
|-
|[[wismilak International 2005, одиночний розряд|2005]]|| {{flagicon|USA}} [[Ліндсі Девенпорт]] || {{flagicon|ITA}} [[Франческа Ск'явоне]] || 6–2, 6–4
|-
|[[wismilak International 2006, одиночний розряд|2006]]|| {{flagicon|RUS}} [[Кузнецова Світлана Олександрівна]] || {{flagicon|FRA}} [[Маріон Бартолі]] || 7–5, 6–2
|-
|[[Commonwealth Bank Tennis Classic 2007, одиночний розряд|2007]] || {{flagicon|USA}} [[Ліндсі Девенпорт]] || {{flagicon|SVK}} [[Даніела Гантухова]]|| 6–4, 3–6, 6–2
|-
|[[Commonwealth Bank Tennis Classic 2008, одиночний розряд|2008]] || {{flagicon|SUI}} [[Патті Шнідер]] || {{flagicon|AUT}} [[Таміра Пашек]]|| 6–3, 6–0
|}

=== Парний розряд ===
{| class="wikitable"
|-
!style="width:100px"|Місце
!style="width:40px"|Рік
!style="width:200px"|Чемпіонки
!style="width:200px"|Фіналістки
!style="width:160px" class="unsortable"|Рахунок фіналу
|-
|align=center rowspan=5| [[Сурабая]]
([[Індонезія]])
|[[Wismilak International 1994, парний розряд|1994]] || {{flagicon|INA}} [[Басукі Яюк]]
 {{flagicon|INA}} [[Романа Теджакусума]] ||{{flagicon|JPN}} [[Kyoko Nagatsuka]]
 {{flagicon|JPN}} [[Суґіяма Ай]]  ||  walkover
|-
|[[Wismilak International 1995, парний розряд|1995]] || {{flagicon|NED}} [[Петра Камстра]]
 {{flagicon|SLO}} [[Тіна Кріжан]] ||{{flagicon|JPN}} [[Міягі Нана]]
 {{flagicon|USA}} [[Стефані Ріс]]  ||   2–6, 6–4, 6–1
|-
|[[Wismilak International 1996, парний розряд|1996]] || {{flagicon|FRA}} [[Александра Фусаї]]
 {{flagicon|AUS}} [[Керрі-Енн Г'юз]] ||{{flagicon|SLO}} [[Тіна Кріжан]]
 {{flagicon|FRA}} [[Нелле ван Лоттум]]  ||   6–4, 6–4
|-
|[[Wismilak International 1997, парний розряд|1997]] || {{flagicon|AUS}} [[Керрі-Енн Г'юз]]
 {{flagicon|JPN}} [[Хіракі Ріка]] || {{flagicon|CAN}} [[Морін Дрейк]]
 {{flagicon|CAN}} [[Рената Колбовіч]] || 6–1, 7–6
|-
||{{nowrap|1998}}|| colspan=4 align=center | ''Не проводився''
|-
|align=center rowspan=2| [[Куала-Лумпур]]
([[Малайзія]])
|[[Wismilak International 1999, парний розряд|1999]] || {{flagicon|CRO}} [[Єлена Костанич-Тошич]]
 {{flagicon|SLO}} [[Тіна Писник]]|| {{flagicon|JPN}} [[Хіракі Ріка]]
 {{flagicon|JPN}} [[Йосіда Юка]] || 3–6, 6–2, 6–4
|-
|[[Wismilak International 2000, парний розряд|2000]] || {{flagicon|SVK}} [[Генрієта Надьова]]
 {{flagicon|AUT}} [[Сільвія Плішке]]|| {{flagicon|RSA}} [[Лізель Губер]]
 {{flagicon|CAN}} [[Ванесса Вебб]] || 6–4, 7–6(7–4)
|-
|align=center rowspan=8| [[Балі (провінція)|Балі]]
([[Індонезія]])
|[[Wismilak International 2001, парний розряд|2001]] || {{flagicon|AUS}} [[Еві Домінікович]]
 {{flagicon|THA}} [[Тамарін Танасугарн]] ||  {{flagicon|TPE}} [[Джанет Лі (тенісистка)]]
 {{flagicon|INA}} [[Вінне Пракуся]] ||  6–7(4–7), 6–2, 6–3
|-
|[[Wismilak International 2002, парний розряд|2002]] || {{flagicon|ZIM}} [[Кара Блек]]
 {{flagicon|ESP}} [[Вірхінія Руано Паскуаль]] ||  {{flagicon|RUS}} [[Кузнецова Світлана Олександрівна]]
 {{flagicon|ESP}} [[Аранча Санчес Вікаріо]] || 6–2, 6–3
|-
|[[Wismilak International 2003, парний розряд|2003]] ||{{flagicon|VEN}} [[Марія Венто-Кабчі]]
  {{flagicon|IDN}} [[Анжелік Віджайя]]  || {{flagicon|FRA}} [[Емілі Луа]]
 {{flagicon|AUS}} [[Ніколь Пратт]]  || 7–5, 6–2
|-
|[[Wismilak International 2004, парний розряд|2004]] ||{{flagicon|RUS}} [[Мискіна Анастасія Андріївна]]
 {{flagicon|JPN}} [[Суґіяма Ай]]  || {{flagicon|RUS}} [[Кузнецова Світлана Олександрівна]]
 {{flagicon|ESP}} [[Аранча Санчес Вікаріо]]  || 6–3, 7–5
|-
|[[wismilak International 2005, парний розряд|2005]] || {{flagicon|GER}} [[Анна-Лена Гренефельд]]
 {{flagicon|USA}} [[Меган Шонессі]]|| {{flagicon|CHN}} [[Янь Цзи|Yan Zi]]
 {{flagicon|CHN}} [[Чжен Цзє]] || 6–3, 6–3
|-
|[[wismilak International 2006, парний розряд|2006]] || {{flagicon|USA}} [[Ліндсі Девенпорт]]
 {{flagicon|USA}} [[Коріна Мораріу]]|| {{flagicon|RSA}} [[Наталі Грандін]]
 {{flagicon|AUS}} [[Труді Мусгрейв]] || 6–3, 6–4
|-
|[[commonwealth Bank Tennis Classic 2007, парний розряд|2007]] || {{flagicon|CHN}} [[Сунь Шеннань]]
 {{flagicon|CHN}} [[Цзи Чуньмей]] || {{flagicon|USA}} [[Джилл Крейбас]]
 {{flagicon|RSA}} [[Наталі Грандін]]|| 6–3, 6–2
|-
|[[commonwealth Bank Tennis Classic 2008, парний розряд|2008]] || {{flagicon|TPE}} [[Сє Шувей]]
 {{flagicon|CHN}} [[Пен Шуай]] || {{flagicon|POL}} [[Марта Домаховська]]
 {{flagicon|RUS}}  [[Петрова Надія Вікторівна]]|| 6–7(4–7), 7–6(7–3), [10–7]

|}

{{tennis-stub}}

== Посилання ==
* [http://www.bali-wtatour.com/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081026100100/http://www.bali-wtatour.com/ |date=26 жовтня 2008 }}

{{WTA 3}}

{{Портали|Теніс|Спорт}}

[[Категорія:Commonwealth Bank Tennis Classic|*]]
[[Категорія:Теніс в Індонезії]]
[[Категорія:Тенісні турніри в Індонезії]]

title: WTA Тур

Місто проведення турніру: Балі · Індонезія

Категорія: International

Покриття: Hard / Outdoor

Сайт: Офіційний сайт


text:
# Яворський Сергій Іванович
Сергі́й Іва́нович Яво́рський (отаман Карий) (1892, с. Нова Гребля, Калинівського району, Вінницької області. — 1923, м. Київ, Україна) — військовий діяч, активний учасник повстанського руху в Україні. Командувач Другої (Північної) повстанської групи.

## Життєпис
Народився 1892 року у селі Нова Гребля Калинівського району Вінницької області.
Закінчив Ново-Гребельське 2-класне народне училище, учителював у селі Юзефівка (нині — Йосипівка) теперішнього Козятинського району Вінницької області. Походить з стародавнього шляхетного роду графа Ванчалуха гербу Drag-Sas. В часи УНР належав до партії незалежників.
З лютого 1919 року Сергій Яворський входив до складу підпільного Всеукраїнського ревкому очолював у ньому політичний відділ. Згодом командує бригадою в регулярній армії, а після поразки українського війська в 1920 році відходить на територію Польщі.
У травні 1921 р. С. Яворський під псевдо «Карий» повертається в Україну як командувач Другою (Північною) повстанською групою, що охоплювала територію Київщини, Волині та більшої частини Поділля (наказ Партизансько-повстанського штабу від 3 травня 1921 року підписав генерал-хорунжий Юрко Тютюнник).
Завдання, які стояли перед командувачем Другої групи, були, об'єднати всі повстанські загони на терені краю та готувати людей до всеукраїнського збройного повстання проти червоних окупантів. Але, внаслідок об'єктивних та суб'єктивних причин (в тому числі і засилля в середовищі Тютюнника більшовицьких агентів), благородні наміри українських патріотів, на жаль, не увінчались успіхом.
В кінці серпня 1921 р. загін «Карого» об'єднався із загонами отаманів Лиха та Артема Онищука, і активно почав діяти в Калинівському, Козятинському, Вінницькому, Тиврівському, Оратівському районах.

## Загибель
У 1922 р. на Великдень потрапив до рук ЧК і був заарештований. Загинув С. Яворський (очевидно розстріляний) у 1923 р. в Лук'янівській в'язниці м. Києва.

## Пам'ять
У селі Нова Гребля, де народився С.І. Яворський поруч з Братською могилою воїнів Великої Вітчизняної війни та хрестом пам'яті жертв Голодомору споруджено пам'ятний хрест видатному земляку.

title: Яворський Сергій Іванович

wikitext:
{{othernames|Яворський}}
{{Військовик2
| ім'я = Яворський Сергій Іванович
| портрет =
| підпис =
| дата народження = 1892
| місце народження = с. [[Нова Гребля (Калинівський район)|Нова Гребля]], [[Калинівський район|Калинівського району]], [[Вінницька область|Вінницької області]].
| дата смерті = 1923
| місце смерті = [[Київ]], {{UKR}}
| прізвисько =
| національність = [[українець]]
| приналежність = {{fАрміяУНР}}
| країна = {{UNR}}
| рід військ =
| роки служби =
| битви = [[Перша світова війна]]<br />[[Українсько-радянська війна]]
| звання = {{Ранг|країна=УНР|звання=Полковник}}
}}
'''Сергі́й Іва́нович Яво́рський'' (отаман Карий)''''' ([[1892]], с. [[Нова Гребля (Калинівський район)|Нова Гребля]], [[Калинівський район|Калинівського району]], [[Вінницька область|Вінницької області]]. — [[1923]], м. [[Київ]], [[Україна]]) — військовий діяч, активний учасник повстанського руху в Україні. Командувач Другої (Північної) повстанської групи.

== Життєпис ==
[[Файл:Nova Greblya 34.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Пам'ятний хрест у с. [[Нова Гребля (Калинівський район)|Нова Гребля]] на честь земляка С. Яворського]]
Народився [[1892]] [[рік|року]] у [[село|селі]] [[Нова Гребля (Калинівський район)|Нова Гребля]] [[Калинівський район|Калинівського району]] [[Вінницька область|Вінницької області]].

Закінчив Ново-Гребельське 2-класне народне училище, учителював у селі Юзефівка (нині — [[Йосипівка (Козятинський район)|Йосипівка]]) теперішнього Козятинського району Вінницької області. Походить з стародавнього шляхетного роду графа Ванчалуха гербу Drag-Sas. В часи [[Українська Народна Республіка|УНР]] належав до партії незалежників.

З лютого [[1919]] року Сергій Яворський входив до складу підпільного Всеукраїнського ревкому очолював у ньому політичний відділ. Згодом командує бригадою в регулярній армії, а після поразки українського війська в [[1920]] році відходить на територію [[Польща|Польщі]].

У травні [[1921]] р. С. Яворський під псевдо «Карий» повертається в Україну як командувач Другою (Північною) повстанською групою, що охоплювала територію [[Київщина|Київщини]], [[Волинь|Волині]] та більшої частини [[Поділля]] ''(наказ [[Повстансько-партизанський штаб УНР|Партизансько-повстанського штабу]] від 3 травня [[1921]] року підписав [[генерал-хорунжий]] [[Тютюнник Юрій Йосипович|Юрко Тютюнник]])''.

Завдання, які стояли перед командувачем Другої групи, були, об'єднати всі повстанські загони на терені краю та готувати людей до всеукраїнського збройного повстання проти [[більшовики|червоних окупантів]]. Але, внаслідок об'єктивних та суб'єктивних причин (в тому числі і засилля в середовищі [[Тютюнник Юрій Йосипович|Тютюнника]] більшовицьких агентів), благородні наміри українських патріотів, на жаль, не увінчались успіхом.

В кінці серпня [[1921]] р. загін «Карого» об'єднався із загонами отаманів Лиха та Артема Онищука, і активно почав діяти в [[Калинівський район|Калинівському]], [[Козятинський район|Козятинському]], [[Вінницький район|Вінницькому]], [[Тиврівський район|Тиврівському]], [[Оратівський район|Оратівському]] районах.

== Загибель ==
У [[1922]] р. на [[Великдень]] потрапив до рук [[ВЧК|ЧК]] і був заарештований. Загинув С. Яворський (очевидно розстріляний) у [[1923]] р. в [[Лук'янівська в'язниця|Лук'янівській в'язниці]] м. Києва.<ref>''
Володимир Барцьось'' [http://gazeta.ua/blog/13897/na-vinnichchini-vidkriyut-pam-yatnij-hrest-borcyu-za-samostijnu-ukrajinu-polkovniku-armiji-unr-i-povstanskomu-otamanu-sergiyu-yavorskomu-karomu/ На Вінниччині відкриють пам'ятний хрест борцю за самостійну Україну, полковнику Армії УНР і повстанському отаману Сергію Яворському ''Карому''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130204155130/http://gazeta.ua/blog/13897/na-vinnichchini-vidkriyut-pam-yatnij-hrest-borcyu-za-samostijnu-ukrajinu-polkovniku-armiji-unr-i-povstanskomu-otamanu-sergiyu-yavorskomu-karomu |date=4 лютого 2013 }}</ref>

== Пам'ять ==
У селі [[Нова Гребля (Калинівський район)|Нова Гребля]], де народився С.І. Яворський поруч з Братською могилою воїнів Великої Вітчизняної війни та хрестом пам'яті жертв Голодомору споруджено пам'ятний хрест видатному земляку.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* [https://web.archive.org/web/20130626051402/http://unknownwar.info/------_491/ Костянтин Завальнюк. Отаман Карий (Сергій Яворський)]
* [https://web.archive.org/web/20130204155130/http://gazeta.ua/blog/13897/na-vinnichchini-vidkriyut-pam-yatnij-hrest-borcyu-za-samostijnu-ukrajinu-polkovniku-armiji-unr-i-povstanskomu-otamanu-sergiyu-yavorskomu-karomu На Вінниччині відкриють пам'ятний хрест борцю за самостійну Україну, полковнику Армії УНР і повстанському отаману Сергію Яворському ''Карому'']
{{ukr-mil-bio-stub}}
[[Категорія:Повстанські отамани]]
[[Категорія:Персоналії:УНР]]
[[Категорія:Уродженці Нової Греблі (Хмільницький район)]]

title: Загальна інформація

Народження: 1892 · с. Нова Гребля, Калинівського району, Вінницької області.

Смерть: 1923 · Київ, Україна

Національність: українець

title: Військова служба

Приналежність: УНР

Війни / битви: Перша світова війна · Українсько-радянська війна


text:
# Leopolis Grand Prix (фестиваль)
Leopolis Grand Prix (укр. Леополіс Гран Прі) — фестиваль ретро автомобілів, який з 2011 року щорічно проходить у Львові.
Фестиваль «Leopolis Grand Prix» або «Великі Призи Львова» — це відновлення історичних автомобільних перегонів трасою «Львівський трикутник» (вул. Вітовського, пл. І Франка, вул. Стрийська, Гвардійська (тепер Героїв Майдану)), а також рівнинних перегонів поза Львовом. Його внесено до офіційної програми світових ретро-фестивалів. У програму фестивалю входять не тільки перегони, а й багато різноманітних акцій: виставки-презентації класичних автомобілів, ретро-парад центральними вулицями міста, покази спеціалізованих колекцій мод на автомобільну тематику.
Окрім шоу-перегонів на класичних автомобілях у програму включено змагання в національному класі автомобілів: власники антикварних українських «Запорожців ЗАЗ-965», запрошені з різних куточків України та закордону, змагаються за Кубки у різних категоріях.

## Історія
1907 року через збільшення кількості транспорту влада Львова ввела перші дорожні правила.
Потреба в промоції авто породила пробіги та перегони. Пробіг між Львовом та Краковом тривав 40 годин. Проте найкраще промували автомобіль спортивні перегони, які щойно зароджувалися.
1930 року відбулися перші кільцеві перегони Гран-прі Львова, які пройшли трасою «Львівський трикутник».

## Мета фестивалю
Міжнародний фестиваль старожитніх автомобілів «Leopolis Grand Prix» відродив перегони в статусі ретро на історичній трасі «Львівський трикутник». Він був створений на замовлення Львівської обласної держадміністрації та Львівської міської ради, з метою популяризації туристичної привабливості регіону в Україні та за кордоном, розвитку автомобілізму та автомобільного туризму, популяризації та поширенню руху збереження та відновлення класичних автомобілів.

## Історія фестивалю

### 2011 рік
10-12 червня 2011 у Львові відбулися перші змагання в рамках фестивалю «Леополіс Гран Прі». Ця подія була приурочена до 80-річчя Перших Міжнародних авто змагань «Гран-прі Львова», які стартували вулицями Львова 8 вересня 1930 року.
В 2011 році в фестивалі взяло участь 74 екіпажі, з них 34 з-за кордону. До огляду були представлені різні ретро-автомобілі, найстарішим з них було авто 1927 року.
До участі у «Леополіс Гран Прі 2011» допускалися транспортні засоби, виготовлені в роках (періодах), визначених класифікацією FIVA.
Класифікація FIVA
- Class A (Ancestor) до 31/12/1904 р.
- Class B (Veteran) 01/01/1905 до 31/12/1918 р.
- Class C (Vintage) 01/01/1919 до 31/12/1930 р.
- Class D (Post Vintage) 01/01/1931 до 31/12/1945 р.
- Class E (Post War) 01/01/1946 до 31/12/1960 р.
- Class F 01/01/1961 до 31/12/1970 р.
- Class G (Excluzive) 01/01/1971 до 31/12/1983 р.

Організатором заходів був Малопольський Автомобільний Клуб (МАК), зі штаб-квартирою у Львові.

### 2012 рік
У 2012-му році фестиваль «Леополіс Гран Прі» включений до офіційної програми святкування Дня Львова. «Леополіс Гран Прі-2012» проходив за місяць до проведення у Львові масштабної події — футбольного ЄВРО-2012. Під час проведення автомобільних змагань на історичній трасі «Львівський трикутник» (5 травня 2012 року) пройшли навчання з узгодження дій служб, задіяних у підтриманні правопорядку, МНС, служб ДАІ, ППС, пожежних, служб екстреної медицини та офіційних волонтерів ЄВРО.

### 2013 рік
Під час фестивалю у 2013 році Львів перетворився на виставку ретро авто просто неба. 300 тисяч львів'ян та гостей міста відвідали дійство за три дні фестивалю. ЗМІ про фестиваль згадали 506 разів. Youtube показує понад 1000 любительських відео.

### 2014 рік
Через події в державі фестиваль змінив свій формат. Відбулася виставка ретро-авто, автопробіг та збір коштів для 24-ї окремої механіхованої бригади.

### 2015 рік
у фестивалі взяло участь 120 авто з трьох країн. Головна локація — парк культури ім. Б.Хмельницького.

### 2016 рік
На фестиваль приїхали 162 екіпажі, серед яких: Україна (126), Білорусь (2), Польща (24), Литва (3), Угорщина (3), Австрія (1), Італія (2), Німеччина (1). У програмі: виставка ретро автомобілів, парад автоучасників вулицями Львова, перегони класичних авто трасою «Львівський трикутник», конкурс ретро елеганції, церемонія нагородження, концертна програма за участі гуртів «ТНМК» та «Піккардійської терції».

### 2017 рік
Наступний фестиваль Leopolis Grand Prix відбувся 2-4 червня 2017 року. Місце проведення: парк культури та відпочинку ім. Б.Хмельницького.

## Кубки
- Головний Кубок фестивалю: стилізована бронзова чаша (автор — Мирослав Дедишин)
- Кубок 5-разового Чемпіона України з авторалі — Василя Ростоцького. Це головна нагорода для ЗАЗ-965 "Національний клас. (Автор — Юрій Мисько)
- Кубок Соломії Крушельницької- головна нагорода для кращого жіночого екіпажу (автор — Леся Квик)

Переможцям вручається диплом та замінний кубок.

## Положення про допуск автомобілів до участі в фестивалі Леополіс Гран Прі
Умови участі у Леополіс Гран Прі 2016*
До перегонів допускаються автомобілі:
- до 1975 року випуску
- з оригінальним кузовом та двигуном

Участь в конкурсі елеганції, виставці та параду допускаються автомобілі:
- до 1985 року випуску або ексклюзивні.

Учасник зобов'язаний зареєструватись на сайті Леополіс Гран Прі

## Конкурс Елеганції
Це конкурс, у якому учасники представляють свій автомобіль публіці.
Мета — якнайкраще відобразити епоху даного автомобіля, передати енергетику та харизму автівки, її особливість та унікальність.
Впродовж років цей конкурс набув все більших оборотів: з простого виїзду на подіум та опису автомобіля він переріс у цікаві інсценізації учасниками фестивалю, що надало йому ще більшого шарму та цікавості!
Отже, основними критеріями у виборі фіналістів є:
1. Зовнішня естетика автомобіля та його власників.
2. Вміння поводитись на сцені/подіумі.
3. Представлення авто: це може бути сценічна постановка: сценка, шарж та інші види малих сценічних форм.
4. Креативний підхід.

Нагороди за місця: І, ІІ, ІІІ.
Та номінації:
- За найкраще відображення епохи авто
- За естетику, красу, шарм
- За креативний підхід
- За найкращу інсценізацію
- За найкращий військовий автомобіль
- За глобальність та глибокість задуму
- номінація «Глядацьких симпатій»

## Організатори
Організатором фестивалю «Леополіс Гран Прі» є громадська організація «Авто-Фан-Клуб „ЗАЗ-Козак“». При підтримці Автомобільної федерації України, Міжнародної автомобільної федерації (ФІА). Під патронатом Львівської обласної державної адміністрації та Ради міста Львова, Міського Голови міста Львова, Генерального консула Республіки Польща у Львові.

title: Leopolis Grand Prix (фестиваль)

wikitext:
'''Leopolis Grand Prix''' ({{lang-uk|Леополіс Гран Прі}}) — [[фестиваль]] [[класичний автомобіль|ретро автомобілів]], який з [[2011]] року щорічно проходить у [[Львів|Львові]].

Фестиваль «Leopolis Grand Prix» або «Великі Призи Львова» — це відновлення історичних автомобільних перегонів трасою «[[Львівський трикутник]]» ([[Вулиця Вітовського (Львів)|вул. Вітовського]], пл. І Франка, [[Вулиця Стрийська (Львів)|вул. Стрийська]], Гвардійська (тепер [[Вулиця Героїв Майдану (Львів)|Героїв Майдану]])), а також рівнинних перегонів поза Львовом. Його внесено до офіційної програми світових ретро-фестивалів. У програму фестивалю входять не тільки перегони, а й багато різноманітних акцій: виставки-презентації класичних автомобілів, ретро-парад центральними вулицями міста, покази спеціалізованих колекцій мод на автомобільну тематику.

Окрім шоу-перегонів на класичних автомобілях у програму включено змагання в національному класі автомобілів: власники антикварних українських «Запорожців [[ЗАЗ-965]]», запрошені з різних куточків України та закордону, змагаються за Кубки у різних категоріях.

== Історія ==
{{main|Гран-прі Львова}}

1907 року через збільшення кількості транспорту влада Львова ввела перші дорожні правила.

Потреба в промоції авто породила пробіги та перегони. Пробіг між Львовом та Краковом тривав 40 годин. Проте найкраще промували автомобіль спортивні перегони, які щойно зароджувалися.

1930 року відбулися перші кільцеві перегони [[Гран-прі Львова]], які пройшли трасою «Львівський трикутник».

== Мета фестивалю ==
Міжнародний фестиваль старожитніх автомобілів «Leopolis Grand Prix» відродив перегони в статусі ретро на історичній трасі «Львівський трикутник». Він був створений на замовлення Львівської обласної держадміністрації та Львівської міської ради, з метою популяризації туристичної привабливості регіону в Україні та за кордоном, розвитку автомобілізму та автомобільного туризму, популяризації та поширенню руху збереження та відновлення класичних автомобілів.

== Історія фестивалю ==

=== 2011 рік ===
10-12 червня 2011 у Львові відбулися перші змагання в рамках фестивалю «Леополіс Гран Прі». Ця подія була приурочена до 80-річчя Перших Міжнародних авто змагань «Гран-прі Львова», які стартували вулицями Львова 8 вересня 1930 року.

В 2011 році в фестивалі взяло участь 74 екіпажі, з них 34 з-за кордону. До огляду були представлені різні ретро-автомобілі, найстарішим з них було авто 1927 року.

До участі у «Леополіс Гран Прі 2011» допускалися транспортні засоби, виготовлені в роках (періодах), визначених класифікацією FIVA.

Класифікація FIVA
* Class A (Ancestor) до 31/12/1904 р.
* Class B (Veteran) 01/01/1905 до 31/12/1918 р.
* Class C (Vintage) 01/01/1919 до 31/12/1930 р.
* Class D (Post Vintage) 01/01/1931 до 31/12/1945 р.
* Class E (Post War) 01/01/1946 до 31/12/1960 р.
* Class F 01/01/1961 до 31/12/1970 р.
* Class G (Excluzive) 01/01/1971 до 31/12/1983 р.

Організатором заходів був Малопольський Автомобільний Клуб (МАК), зі штаб-квартирою у Львові.

=== 2012 рік ===
У 2012-му році фестиваль «Леополіс Гран Прі» включений до офіційної програми святкування Дня Львова. «Леополіс Гран Прі-2012» проходив за місяць до проведення у Львові масштабної події — футбольного [[Чемпіонат Європи з футболу 2012|ЄВРО-2012]]. Під час проведення автомобільних змагань на історичній трасі «Львівський трикутник» (5 травня 2012 року) пройшли навчання з узгодження дій служб, задіяних у підтриманні правопорядку, МНС, служб ДАІ, ППС, пожежних, служб екстреної медицини та офіційних волонтерів ЄВРО.

=== 2013 рік ===
Під час фестивалю у 2013 році Львів перетворився на виставку ретро авто просто неба. 300 тисяч львів'ян та гостей міста відвідали дійство за три дні фестивалю. [[Засоби масової інформації|ЗМІ]] про фестиваль згадали 506 разів. [[YouTube|Youtube]] показує понад 1000 любительських відео.

=== 2014 рік ===
Через події [[Революція гідності|в державі]] фестиваль змінив свій формат. Відбулася виставка ретро-авто, автопробіг та збір коштів для [[24-та окрема механізована бригада (Україна)|24-ї окремої механіхованої бригади]].

=== 2015 рік ===
у фестивалі взяло участь 120 авто з трьох країн. Головна локація — [[Парк культури та відпочинку імені Богдана Хмельницького|парк культури ім. Б.Хмельницького]].

=== 2016 рік ===
На фестиваль приїхали 162 екіпажі, серед яких: Україна (126), Білорусь (2), Польща (24), Литва (3), Угорщина (3), Австрія (1), Італія (2), Німеччина (1). У програмі: виставка ретро автомобілів, парад автоучасників вулицями Львова, перегони класичних авто трасою «Львівський трикутник», конкурс ретро елеганції, церемонія нагородження, концертна програма за участі гуртів «[[ТНМК]]» та «[[Піккардійська Терція|Піккардійської терції]]».

=== 2017 рік ===
Наступний фестиваль Leopolis Grand Prix відбувся 2-4 червня [[2017]] року. Місце проведення: [[Парк культури та відпочинку імені Богдана Хмельницького|парк культури]] та відпочинку ім. Б.Хмельницького.
[[Файл:Статистика країн-учасниць Leopolis Grand Prix 2017.png|міні]]

== Кубки ==
* Головний Кубок фестивалю: стилізована бронзова чаша (автор — Мирослав Дедишин)
* Кубок 5-разового Чемпіона України з авторалі — Василя Ростоцького. Це головна нагорода для ЗАЗ-965 "Національний клас. (Автор — [[Мисько Юрій Еммануїлович|Юрій Мисько]])
* Кубок Соломії Крушельницької- головна нагорода для кращого жіночого екіпажу (автор — Леся Квик)

Переможцям вручається диплом та замінний кубок.

== Положення про допуск автомобілів до участі в фестивалі Леополіс Гран Прі ==
Умови участі у Леополіс Гран Прі 2016*

До перегонів допускаються автомобілі:
* до 1975 року випуску
* з оригінальним кузовом та двигуном
Участь в конкурсі елеганції, виставці та параду допускаються автомобілі:
* до 1985 року випуску або ексклюзивні.
Учасник зобов'язаний зареєструватись на сайті Леополіс Гран Прі<ref>{{Cite web|url=http://www.leopolis-grand-prix.com|title=Leopolis Grand Prix|website=www.leopolis-grand-prix.com|accessdate=2016-10-12|archive-date=3 липня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20130703125305/http://www.leopolis-grand-prix.com/}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130703125305/http://www.leopolis-grand-prix.com/ |date=2013-07-03 }}</ref>

== Конкурс Елеганції ==
Це конкурс, у якому учасники представляють свій автомобіль публіці.

Мета — якнайкраще відобразити епоху даного автомобіля, передати енергетику та харизму автівки, її особливість та унікальність.

Впродовж років цей конкурс набув все більших оборотів: з простого виїзду на подіум та опису автомобіля він переріс у цікаві інсценізації учасниками фестивалю, що надало йому ще більшого шарму та цікавості!

Отже, основними критеріями у виборі фіналістів є:

# Зовнішня естетика автомобіля та його власників.
# Вміння поводитись на сцені/подіумі.
# Представлення авто: це може бути сценічна постановка: сценка, шарж та інші види малих сценічних форм.
# Креативний підхід.

Нагороди за місця: І, ІІ, ІІІ.

Та номінації:
* За найкраще відображення епохи авто
* За естетику, красу, шарм
* За креативний підхід
* За найкращу інсценізацію
* За найкращий військовий автомобіль
* За глобальність та глибокість задуму
* номінація «Глядацьких симпатій»

== Організатори ==
Організатором фестивалю «Леополіс Гран Прі» є громадська організація «Авто-Фан-Клуб „ЗАЗ-Козак“». При підтримці [[Автомобільна федерація України|Автомобільної федерації України]], [[Міжнародна Автомобільна Федерація|Міжнародної автомобільної федерації (ФІА]]). Під патронатом Львівської обласної державної адміністрації та Ради міста Львова, Міського Голови міста Львова, Генерального консула Республіки Польща у Львові.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [http://isport.ua/auto/history/news/89122.html Легендарные гонки. Гран-при Львова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130312153913/http://isport.ua/auto/history/news/89122.html |date=12 березня 2013 }} {{ref-ru}}
* [http://www.zazkozak.com Великі автоперегони повертаються до Львова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181229115725/http://zazkozak.com/ |date=29 грудня 2018 }}
* Офіційний сайт [http://leopolis-grand-prix.com Леополіс Гран Прі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210227055525/http://leopolis-grand-prix.com/ |date=27 лютого 2021 }}
* [http://www.zazkozak.com Авто-фан-клуб ретро-автомобілів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181229115725/http://zazkozak.com/ |date=29 грудня 2018 }}
* [http://daily.lviv.ua/panorams/3d-panoramy-lvova/leopolis-grand-prix-2 3D панорама з фестивалю Leopolis Grand Prix у Львові, 21/06/2013] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130921083240/http://daily.lviv.ua/panorams/3d-panoramy-lvova/leopolis-grand-prix-2 |date=21 вересня 2013 }}

[[Категорія:Фестивалі Львова]]


text:
# Три башточки
Три башточки — три загострені формування у вигляді прямовисних скель уздовж північно-східного хребта на горі Еверест. Впродовж довгого часу вони не були скорені альпіністами.
Скелі розташовані на відмітці 7800, 8100 і 8200 м н.р.м. і, отже, вже в «зоні смерті», в якій людський організм не може нормально функціонувати, навіть у стані спокою.
Звичайні маршрути на Еверест проходять поза цією областю (зокрема, північний маршрут проходить ліворуч від неї).
Альпіністи неодноразово намагалися підкорити ці скелі, щоб відкрити новий маршрут по усій північно-східній гряді, і там неодноразово бували нещасні випадки із смертельним результатом. У 1982 році Пітер Бордман і Джо Таскер загинули в першій серйозній спробі піднятися в зоні смерті. Джо Таскер зник; через десять років після його смерті казахстанські альпіністи знайшли тіло Пітера Бордмана біля підніжжя другої вершини у сидячому положенні.
У 1988 році Рассел Брайс і його партнер, Гаррі Тейлор, нарешті, піднялися на Три башточки, але вони були так виснажені після сходження, що відмовилися від свого первинного плану продовжити шлях на вершину по звичайному маршруту. Замість цього, вони перетнули звичайний маршрут уздовж північного хребта і спустилися на Північне Сідло.
Тільки у 1995 році команда японського університету, за підтримки групи з приблизно 35 шерпів-носильників, підкорила увесь маршрут до північного сходу хребта, у тому числі Три башточки в обох напрямках. Шерпи покрили увесь маршрут периловими мотузками, і тільки після цього група японців пройшла по маршруту.
Навіть сьогодні цю частину великої гори майже завжди обминають, занадто великі її труднощі: важко здолати самі «Башти», екстремальна холоднеча, вітер, значна висота, а також важкий ландшафт в цілому.

title: Три башточки

wikitext:
[[Файл: Kangshung-06.PNG|thumb|250px]]
[[Файл: North face marked.png|thumb|250px|Північна стіна Евересту: маршрути і важливі точки]]

'''Три башточки''' — три загострені формування у вигляді прямовисних скель уздовж північно-східного хребта на горі [[Еверест]]. Впродовж довгого часу вони не були скорені альпіністами.

Скелі розташовані на відмітці 7800, 8100 і 8200 м н.р.м. і, отже, вже в «зоні смерті», в якій людський організм не може нормально функціонувати, навіть у стані спокою.

Звичайні маршрути на Еверест проходять поза цією областю (зокрема, північний маршрут проходить ліворуч від неї).

Альпіністи неодноразово намагалися підкорити ці скелі, щоб відкрити новий маршрут по усій північно-східній гряді, і там неодноразово бували нещасні випадки із смертельним результатом. У 1982 році [[Пітер Бордман]] і [[Джо Таскер]] загинули в першій серйозній спробі піднятися в зоні смерті. Джо Таскер зник; через десять років після його смерті казахстанські альпіністи знайшли тіло Пітера Бордмана біля підніжжя другої вершини у сидячому положенні.

У 1988 році Рассел Брайс і його партнер, Гаррі Тейлор, нарешті, піднялися на Три башточки, але вони були так виснажені після сходження, що відмовилися від свого первинного плану продовжити шлях на вершину по звичайному маршруту. Замість цього, вони перетнули звичайний маршрут уздовж північного хребта і спустилися на Північне Сідло.

Тільки у 1995 році команда японського університету, за підтримки групи з приблизно 35 шерпів-носильників, підкорила увесь маршрут до північного сходу хребта, у тому числі Три башточки в обох напрямках. Шерпи покрили увесь маршрут периловими мотузками, і тільки після цього група японців пройшла по маршруту.

Навіть сьогодні цю частину великої гори майже завжди обминають, занадто великі її труднощі: важко здолати самі «Башти», екстремальна холоднеча, вітер, значна висота, а також важкий ландшафт в цілому.

== Див. також ==
* [[Долина Мовчання]]
* [[Кхумбу (льодопад)]]
* [[Південне сідло]]
* [[Північне сідло]]
* [[Базовий табір Джомолунгми]]

== Джерела ==
* Stephen Venables: Everest, Kangshung Face. Pan, 1991, ISBN 0-330-31559-5
* Roberto Mantovani und Kurt Diemberger: Mount Everest — Kampf in eisigen Höhen. Moewig, 1997, ISBN 3-8118-1715-9
* Stephen Venables: Everest — Die Geschichte seiner Erkundung. Geo, Frederking und Thaler, 2003, ISBN 3-89405-465-4

{{Джомолунгма}}

[[Категорія:Альпінізм]]
[[Категорія:Географія Джомолунгми]]


text:
# Рессін Ілля Залманович
Ілля Залманович (Салманович) Рессін (1 жовтня 1903, м. Чернігів — 27 лютого 1940) — радянський політик, співробітник держбезпеки. Нарком внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя (1938). Депутат Верховної Ради РРФСР 1-го скликання, депутат Верховної Ради АРСР Німців Поволжя 1-го скликання. Входив до складу особливої трійки НКВС СРСР.

## Біографія
Син торговця дровами Залмана Ельєвіча Рессіна. У 1916 році закінчив 3 класи міського училища у Чернігові. З 13 років працював на лісопильному заводі Гуркова у Чернігові — навальник, накатник, помічник верстатного машиніста.
З січня 1922 року до січня 1923 року — рядовий 1-ї дивізії Червоного (червоного) козацтва в РККА.
З 1923 року в органах ГПУ. З 1 березня 1923 по 1 серпня 1925 — співробітник Чернігівського губернського відділу ГПУ. З 1 серпня 1925 року до січня 1928 року — співробітник Ніжинського окружного відділу ГПУ. Член ВКП(б) з 1928 р. З січня 1928 року до 1 березня 1930 року — співробітник Луганського окружного відділу ГПУ.
З 1 березня до 1 жовтня 1930 року — співробітник Харківського окружного відділу ГПУ. З 1 жовтня 1930 року до лютого 1930 року — начальник Економічного відділу (ЕКО) Харківського оперативного сектору ГПУ. З лютого 1932 року до 1 березня 1933 року — начальник відділення ЕКО Харківського обласного відділу ГПУ.
З 1 березня 1933 року до липня 1934 року — начальник відділення ЕКО Дніпропетровського обласного відділу ГПУ. З липня 1934 року по січень 1937 року — начальник відділення ЕКО-КРО УДБ УНКВС Дніпропетровської області, по 26 квітня — заступник начальника 3 відділу УДБ УНКВС Дніпропетровської області. З 26 квітня до 15 серпня 1937 року — начальник відділення 5 відділу УДБ НКВС Української РСР.
З 15 серпня 1937 року до 25 лютого 1938 року — заступник наркома внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя, в. о. наркома внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя. З 25 лютого по 19 листопада 1938 — нарком внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя. Цей період відзначений входженням до складу особливої трійки, створеної за наказом НКВС СРСР від 30.07.1937 № 00447 та активною участю у сталінських репресіях.
З 29 травня 1938 — капітан ГБ. 26 червня 1938 обраний депутатом Верховної Ради РРФСР 1-го скликання від Марксштадтського виборчого округу АРСР Німців Поволжя.
Заарештовано 19 листопада 1938 року. Розстріляно за вироком ВКВС СРСР 27 лютого 1940 р. Не реабілітований.

## Нагороди
Орден Червоної Зірки (1937).

title: Рессін Ілля Залманович

wikitext:
{{Особа}}
'''Ілля Залманович (Салманович) Рессін''' ([[1 жовтня]] [[1903]], м. [[Чернігів]] — [[27 лютого]] [[1940]]) — радянський політик, співробітник держбезпеки. Нарком внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя (1938). Депутат Верховної Ради РРФСР 1-го скликання, депутат Верховної Ради АРСР Німців Поволжя 1-го скликання. Входив до складу [[Трійка НКВС|особливої трійки НКВС СРСР]].

== Біографія ==
Син торговця дровами Залмана Ельєвіча Рессіна. У 1916 році закінчив 3 класи міського училища у Чернігові. З 13 років працював на лісопильному заводі Гуркова у Чернігові — навальник, накатник, помічник верстатного машиніста.

З січня 1922 року до січня 1923 року — рядовий 1-ї дивізії Червоного (червоного) козацтва в РККА.

З 1923 року в органах [[Державне політичне управління|ГПУ]]. З 1 березня 1923 по 1 серпня 1925 — співробітник Чернігівського губернського відділу ГПУ. З 1 серпня 1925 року до січня 1928 року — співробітник [[Ніжин]]ського окружного відділу ГПУ. Член [[Комуністична партія Радянського Союзу|ВКП(б)]] з 1928 р. З січня 1928 року до 1 березня 1930 року — співробітник Луганського окружного відділу ГПУ.

З 1 березня до 1 жовтня 1930 року — співробітник Харківського окружного відділу ГПУ. З 1 жовтня 1930 року до лютого 1930 року — начальник Економічного відділу (ЕКО) Харківського оперативного сектору ГПУ. З лютого 1932 року до 1 березня 1933 року — начальник відділення ЕКО Харківського обласного відділу ГПУ.

З 1 березня 1933 року до липня 1934 року — начальник відділення ЕКО Дніпропетровського обласного відділу ГПУ. З липня 1934 року по січень 1937 року — начальник відділення ЕКО-КРО УДБ УНКВС Дніпропетровської області, по 26 квітня — заступник начальника 3 відділу УДБ УНКВС Дніпропетровської області. З 26 квітня до 15 серпня 1937 року — начальник відділення 5 відділу УДБ НКВС Української РСР.

З 15 серпня 1937 року до 25 лютого 1938 року — заступник наркома внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя, в. о. наркома внутрішніх справ АРСР Німців Поволжя. З 25 лютого по 19 листопада 1938 — нарком внутрішніх справ [[Автономна Радянська Соціалістична Республіка Німців Поволжя|АРСР Німців Поволжя]]. Цей період відзначений входженням до складу [[Трійка НКВС|особливої трійки]], створеної за наказом НКВС СРСР від 30.07.1937 № 00447<ref>{{Cite web|url=http://nkvd.memo.ru/index.php/Документ:Составы_троек_в_1937%E2%88%921938_годах|title=Составы троек в 1937−1938 годах // Сайт Nkvd.memo.ru|accessdate=2017-03-10|archivedate=2020-07-04|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200704050528/https://nkvd.memo.ru/index.php/Документ:Составы_троек_в_1937%E2%88%921938_годах|deadurl=no}}</ref> та активною участю у [[Сталінські репресії|сталінських репресіях]]<ref>{{Cite web|url=http://www.alexanderyakovlev.org/almanah/inside/almanah-doc/1007240|title=Сталинский план по уничтожению народа: Подготовка и реализация приказа НКВД № 00447 «Об операции по репрессированию бывших кулаков, уголовников и других антисоветских элементов» // Архив Александра Н. Яковлева|accessdate=2017-03-10|archivedate=2017-08-13|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170813155434/http://www.alexanderyakovlev.org/almanah/inside/almanah-doc/1007240|deadurl=no}}</ref>.

З 29 травня 1938 — капітан ГБ. 26 червня 1938 обраний депутатом Верховної Ради РРФСР 1-го скликання від Марксштадтського виборчого округу АРСР Німців Поволжя.

Заарештовано 19 листопада 1938 року. Розстріляно за вироком ВКВС СРСР 27 лютого 1940 р. Не реабілітований.

== Нагороди ==
[[Орден Червоної Зірки]] ([[1937]]).

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Посилання ==
[http://www.hrono.info/biograf/bio_r/ressin.html Рессін Ілля Залманович // Сайт Hrono.info]

== Література ==

* ''В. Абрамов'' Евреи в КГБ. Палачи и жертвы. М., Яуза — Эксмо, 2005.
* ''Н. В. Петров, К. В. Скоркин'' Кто руководил НКВД, 1934—1941.
* ''Н. В. Петров'' Кто руководил органами госбезопасности, 1941—1954 : Справочник; Сталинские депортации, 1928—1953.

[[Категорія:Уродженці Чернігова]]
[[Категорія:Члени КПРС]]
[[Категорія:Репресовані співробітники НКВС]]
[[Категорія:Репресовані воєначальники]]
[[Категорія:Кавалери ордена Червоної Зірки]]

title: Рессін Ілля Залманович

Народився: 1 жовтня 1903 · Чернігів, Російська імперія

Помер: 27 лютого 1940 (36 років)

Країна: СРСР

Партія: КПРС

Нагороди: орден Червоної Зірки