text:
# Попович Оксана Зенонівна
Окса́на Зено́нівна Попо́вич (2 лютого 1926, с. Жуків — 22 травня 2004, Івано-Франківськ) — українська дисидентка, учасниця національно-визвольного руху, членкиня ОУН та Української Гельсінської групи.

## Життєпис

### Ранні роки
Народилася 2 лютого 1926 року у с. Жуків Городенківського повіту Станиславівського воєводства (нині Тлумацького району Івано-Франківської області) в родині просвітянина, колишнього вояка Української Галицької Армії, учасника Листопадового зриву у Львові 1918 року — Зенона-Мар'яна Поповича та вчительки Олени Новодворської (походила з родини письменника Леся Мартовича).
Закінчила початкову школу, навчалася в українській гімназії міста Городенка. Була членкинею Юнацтва Організації Українських Націоналістів, де здобула військовий та санітарний вишкіл.

### Перший арешт
З початку 1944 року стала повною членкинею ОУН, районна провідниця. На початку 1945 року заарештована в с. Спас Коломийського району, при собі мала повстанську літературу. В липні 1945 року під вигаданим ім'ям Петрушак Варвара Петрівна була засуджена Військовим трибуналом НКВС на 10 років позбавлення волі у таборах Воркути (12-й табір ч. 223-Р «Предшахтна») та Комі АРСР («Мукерка», «Адат») на тяжких роботах, з поразкою в правах на 3 роки та з конфіскацією майна. При етапуванні була поранена в груди і праву ногу при спробі втекти з колони, дістала вивих ноги.
Після закінчення терміну ув'язнення, навесні 1955 року, була етапована на заслання в Красноярськ. Звільнена в серпні 1956 року після скасування заслання при М. Хрущові.

### Дисидентська діяльність
Після звільнення з заслання приїздить до с. Манява Богородчанського району Івано-Франківської області, де мешкала сестра. У 1960 році закінчила вечірню середню школу в смт Солотвин. Переходить на своє справжнє ім'я. При обстеженні лікарями встановлена інвалідність другої групи. У пошуках роботи разом з матір'ю переїжджає до с. Крихівці за 5 км від Івано-Франківська в найману хату, працює обліковкою в Івано-Франківському відділенні «Енергозбуту».
З 1959 року веде патріотичну й просвітницьку роботу — допомагає у поширенні самвидаву, збирає кошти на підтримку політв'язнів, організовує вечори, лекції. Знайомиться з Іваном Дзюбою та Оксаною Мешко. У грудні 1969 року підписала заяву 16-х колишніх політв'язнів «Знову камерні справи?» на ім'я Голови Президії Верховної ради УРСР, спрямовану проти практики засудження в ув'язненні. Заява публікувалась в «Українському віснику» № 1 за 1970 рік, транслювалась радіо «Свобода».

### Другий арешт
В кінці 1974 року отримала квартиру в Івано-Франківську, а вже через місяць була вдруге заарештована за звинуваченням у проведенні антирадянської агітації та пропаганди. Під час арешту пересувалася на милицях — нещодавно була зроблена друга операція на стегновій кістці, пошкодженій кулею при спробі втечі з етапної колони під час першого арешту. Протестуючи проти затримання, голодувала 48 діб. На початку 1975 року засуджена Івано-Франківським облсудом на 8 років таборів суворого режиму та 5 років заслання, визнана особливо небезпечною рецидивісткою. Ув'язнення відбувала разом з Іриною Калинець, Іриною Сеник, Стефанією Шабатурою, Надією Світличною, Дарією Гусяк, Марією Пальчак, Нійоле Садунайте в одному з таборів «Дублагу» (ЖХ-385/3 в с. Барашево Теньгушовського району, Мордовія). Через інвалідність відмовилась працювати, але неодноразово брала участь в протестних акціях та голодуваннях разом з іншими ув'язненими. Будучи в таборі, у 1979 році стала членкинею Української Гельсінкської групи. В бюлетні УГГ за № 8 від 20 лютого 1980 року Оксана Попович значиться серед тих, хто найбільше потребує негайного звільнення з таборів.
У жовтні 1982 року після закінчення терміну ув'язнення етапована на заслання в с. Молчаново Томської області. Звільнилась у жовтні 1987 року.

### Після звільнення
Після заслання повернулася до Івано-Франківська, де залишила у далекому 1974 році матір.
У липні 1988 року була серед членів-засновників Івано-Франківської обласної філії Української Гельсінської Спілки, обрана скарбницею спілки. При перетворенні на Установчому з'їзді 29-30 квітня 1990 року УГС на Українську Республіканську партію була серед тих, хто відмовилися вступати до новоствореної політичної партії.
Повністю реабілітована.
Останніми роками Оксана Попович тяжко хворіла. Жила самотньо на мізерну пенсію. Доглядали її сестра Марія Скрипник та племінниця Наталя. Померла 22 травня 2004 року. Похована 24 травня на Алеї Героїв у Івано-Франківську.

## Державні нагороди
- Орден «За мужність» I ст. (8 листопада 2006)[1] — за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод (посмертно).

title: Попович Оксана Зенонівна

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Оксана Зенонівна Попович
| жінка                = жінка
| оригінал імені       =
| зображення           = Popovych_Oksana.jpg
| розмір_зображення    = 250пкс
| дата народження      = 2.2.1926
| місце_народження     = с. [[Жуків (Тлумацький район)|Жуків]], [[Городенківський повіт]], [[Станиславівське воєводство]], {{прапорець|POL}} [[Польська республіка (1918—1939)|Польська республіка]]
| дата_смерті          = 22.5.2004
| місце_смерті         = [[Івано-Франківськ]],
{{UKR}}
| поховання            = Алея Героїв,
Івано-Франківськ
| громадянство         = {{UKR}}
| підданство           =
| національність       = [[українці|українка]]
| військове звання     =
| партія               =
| нагороди             = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За мужність I ступеня}}
{{!)}}
}}
{{Othernames|Попович}}
'''Окса́на Зено́нівна Попо́вич''' ([[2 лютого]] [[1926]], с. [[Жуків (Тлумацький район)|Жуків]] — [[22 травня]] [[2004]], [[Івано-Франківськ]]) — українська [[дисидент]]ка, учасниця [[Національно-визвольний рух|національно-визвольного руху]], членкиня [[ОУН]] та [[Українська гельсінська група|Української Гельсінської групи]].
== Життєпис ==
=== Ранні роки ===
Народилася [[2 лютого]] [[1926]] року у с. [[Жуків (Тлумацький район)|Жуків]] Городенківського повіту Станиславівського воєводства (нині [[Тлумацький район|Тлумацького району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]) в родині просвітянина, колишнього вояка [[УГА|Української Галицької Армії]], учасника [[Листопадовий зрив|Листопадового зриву]] у [[Львів|Львові]] [[1918]] року — Зенона-Мар'яна Поповича та [[вчитель]]ки Олени Новодворської (походила з родини [[письменник]]а [[Мартович Лесь|Леся Мартовича]]).

Закінчила початкову школу, навчалася в українській [[гімназія|гімназії]] міста [[Городенка]]. Була членкинею Юнацтва [[ОУН|Організації Українських Націоналістів]], де здобула військовий та санітарний вишкіл.

=== Перший арешт ===
З початку [[1944]] року стала повною членкинею ОУН, районна провідниця. На початку [[1945]] року [[арешт|заарештована]] в с. [[Спас (Коломийський район)|Спас]] [[Коломийський район|Коломийського району]], при собі мала повстанську літературу. В липні 1945 року під вигаданим ім'ям Петрушак Варвара Петрівна була засуджена Військовим [[трибунал]]ом [[НКВС]] на 10 років [[позбавлення волі]] у [[Концтабір|таборах]] [[Воркута|Воркути]] (12-й табір ч. 223-Р «Предшахтна») та [[Республіка Комі|Комі АРСР]] («Мукерка», «Адат») на тяжких роботах, з поразкою в правах на 3 роки та з [[Конфіскація майна|конфіскацією майна]]. При етапуванні була поранена в [[Грудна клітка|груди]] і праву [[Ноги|ногу]] при спробі втекти з колони, дістала [[вивих]] ноги.

Після закінчення терміну ув'язнення, навесні [[1955]] року, була етапована на [[заслання]] в [[Красноярськ]]. Звільнена в серпні [[1956]] року після скасування заслання при [[Хрущов Микита Сергійович|М. Хрущові]].

=== Дисидентська діяльність ===
Після звільнення з заслання приїздить до с. [[Манява]] [[Богородчанський район|Богородчанського району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]], де мешкала сестра. У [[1960]] році закінчила вечірню [[середня школа|середню школу]] в [[смт]] [[Солотвин (смт)|Солотвин]]. Переходить на своє справжнє ім'я. При обстеженні [[лікар]]ями встановлена [[Інвалідність|інвалідність другої групи]]. У пошуках роботи разом з матір'ю переїжджає до с. [[Крихівці]] за 5 км від Івано-Франківська в найману [[Хата|хату]], працює обліковкою в Івано-Франківському відділенні «Енергозбуту».

З [[1959]] року веде патріотичну й просвітницьку роботу — допомагає у поширенні [[самвидав]]у, збирає кошти на підтримку [[Політв'язень|політв'язнів]], організовує вечори, лекції. Знайомиться з [[Дзюба Іван Михайлович|Іваном Дзюбою]] та [[Мешко Оксана Яківна|Оксаною Мешко]]. У грудні [[1969]] року підписала заяву 16-х колишніх [[Політичний в'язень|політв'язнів]] «Знову камерні справи?» на ім'я Голови [[Президія Верховної ради УРСР|Президії Верховної ради УРСР]], спрямовану проти практики засудження в ув'язненні. Заява публікувалась в «[[Український вісник|Українському віснику]]» № 1 за [[1970]] рік, транслювалась [[радіо «Свобода»]].

=== Другий арешт ===
В кінці [[1974]] року отримала квартиру в [[Івано-Франківськ]]у, а вже через місяць була вдруге заарештована за звинуваченням у проведенні антирадянської [[Агітація|агітації]] та [[Пропаганда|пропаганди]]. Під час арешту пересувалася на милицях — нещодавно була зроблена друга [[Хірургічна операція|операція]] на [[стегно]]вій кістці, пошкодженій [[Куля (зброя)|кулею]] при спробі втечі з етапної колони під час першого арешту. [[Протест]]уючи проти затримання, голодувала 48 [[Доба|діб]]. На початку [[1975]] року засуджена Івано-Франківським облсудом на 8 років таборів суворого режиму та 5 років заслання, визнана особливо небезпечною рецидивісткою. Ув'язнення відбувала разом з [[Стасів-Калинець Ірина Онуфріївна|Іриною Калинець]], [[Сеник Ірина Михайлівна|Іриною Сеник]], [[Шабатура Стефанія Михайлівна|Стефанією Шабатурою]], [[Світлична Надія Олексіївна|Надією Світличною]], [[Гусяк Дарія Юріївна|Дарією Гусяк]], Марією Пальчак, Нійоле Садунайте в одному з таборів «Дублагу» (ЖХ-385/3 в с. Барашево Теньгушовського району, [[Мордовія]]). Через інвалідність відмовилась працювати, але неодноразово брала участь в протестних акціях та голодуваннях разом з іншими ув'язненими. Будучи в таборі, у [[1979]] році стала членкинею [[Українська Гельсінська група|Української Гельсінкської групи]]. В бюлетні УГГ за № 8 від [[20 лютого]] [[1980]] року Оксана Попович значиться серед тих, хто найбільше потребує негайного звільнення з таборів.

У жовтні [[1982]] року після закінчення терміну ув'язнення етапована на заслання в с. Молчаново [[Томська область|Томської області]]. Звільнилась у жовтні [[1987]] року.

=== Після звільнення ===
Після заслання повернулася до Івано-Франківська, де залишила у далекому 1974 році матір.

У липні [[1988]] року була серед членів-засновників Івано-Франківської обласної [[Філія|філії]] [[Українська Гельсінська спілка|Української Гельсінської Спілки]], обрана [[скарбник|скарбницею]] спілки. При перетворенні на Установчому з'їзді [[29 квітня|29]]-[[30 квітня]] [[1990]] року УГС на [[Українська республіканська партія|Українську Республіканську партію]] була серед тих, хто відмовилися вступати до новоствореної [[Політична партія|політичної партії]].

Повністю [[Реабілітація жертв політичних репресій в СРСР|реабілітована]].

Останніми роками Оксана Попович тяжко хворіла. Жила самотньо на мізерну пенсію. Доглядали її сестра Марія Скрипник та племінниця Наталя. Померла [[22 травня]] [[2004]] року. Похована [[24 травня]] на Алеї Героїв у Івано-Франківську.

== Державні нагороди ==
* [[Орден «За мужність»]] I ст. ([[8 листопада]] [[2006]])<ref>[http://zakon1.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=937/2006 Указ Президента України № 937/2006 від 8 листопада 2006 року «Про відзначення державними нагородами України засновників та активістів Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод»]</ref> — ''за громадянську мужність, самовідданість у боротьбі за утвердження ідеалів свободи і демократії та з нагоди 30-ї річниці створення Української Громадської Групи сприяння виконанню Гельсінкських угод'' (посмертно).
== Див. також ==
* [[Жінки в ОУН та УПА]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://archive.khpg.org/en/index.php?id=1121202927 Інтерв'ю з Оксаною Попович.] Записав Василь Овсієнко 6 лютого 2000 року (розмова тривала приблизно годину)
* [http://archive.khpg.org/index.php?id=1113936659 Дисидентський рух в Україні. Біографія Оксани Попович.] Автор С. Карасик (виправлення В. Овсієнко за остаточною волею О. Попович та її сестри М. Скрипник)
* [http://history.org.ua/LiberUA/966-8919-09-2/966-8919-09-2.pdf «Міжнародний біографічний словник дисидентів країн Центральної та Східної Європи й колишнього СРСР. Том 1. Україна. Частина 2». — Харків: Харківська правозахисна група «Права людини», 2006. — 1020 с.]

{{Bio-stub}}
[[Категорія:Уродженці Жукова (Тлумацький район)]]
[[Категорія:Діячки ОУН]]
[[Категорія:Дисидентки]]
[[Категорія:Український рух опору]]
[[Категорія:Українські політв'язні]]
[[Категорія:Жінки-в'язні ГУЛАГу]]
[[Категорія:Діячі Української Гельсінської Групи]]
[[Категорія:Померли в Івано-Франківську]]

title: Оксана Зенонівна Попович

Народилася: 2 лютого 1926 · с. Жуків, Городенківський повіт, Станиславівське воєводство, Польська республіка

Померла: 22 травня 2004 (78 років) · Івано-Франківськ, · Україна

Поховання: Алея Героїв, · Івано-Франківськ

Національність: українка

Діяльність: політична діячка

Партія: ОУН

Нагороди: | Орден «За мужність» І ступеня |


text:
# Слівіни (Свентокшиське воєводство)
Слівіни (пол. Śliwiny) — село в Польщі, у гміні Стравчин Келецького повіту Свентокшиського воєводства.
У 1975-1998 роках село належало до Келецького воєводства.

wikiname: ukwiki

title: Слівіни (Свентокшиське воєводство)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Слівіни
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Śliwiny}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Свентокшиське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Келецький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Стравчин{{!}}Стравчин
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 41
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = TKI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0273985
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Слівіни}}

'''Слівіни''' ({{lang-pl|Śliwiny}}) — село в Польщі, у [[Стравчин (гміна)|гміні Стравчин]] [[Келецький повіт|Келецького повіту]] [[Свентокшиське воєводство|Свентокшиського воєводства]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Келецьке воєводство|Келецького воєводства]].

== Примітки ==
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Стравчин}}

[[Категорія:Села Келецького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Свентокшиське воєводство

Повіт: Келецький повіт

Гміна: Стравчин

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: TKI

OSM: ↑2908866 ·R (Ґміна Стравчин)


text:
# Хрещенівка
Хреще́нівка — село в Україні, у Нововоронцовській селищній громаді Бериславського району Херсонської області. Населення становить 780 осіб.
У селі розташований меморіальний парк, який має природоохоронний статус — «Парк с. Хрещенівка».

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 768 осіб, з яких 363 чоловіки та 405 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 780 осіб.

### Мовний склад
Рідна мова населення за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Чисельність, осіб | Доля     |
| ---------- | ----------------- | -------- |
| Українська | 748               | 95,90 %  |
| Російська  | 25                | 3,20 %   |
| Інше       | 7                 | 0,90 %   |
| Разом      | 780               | 100,00 % |

## Відомі люди

### Народилися
- Громовенко Павло Федорович — український актор, майстер художнього слова. Заслужений артист УРСР.
- Пасько Григорій Михайлович (*19 травня 1962) — офіцер російського флоту (капітан II рангу), військовий журналіст, поет, правозахисник-еколог, політичний в'язень.

title: Хрещенівка

wikitext:
{{Село
| назва           = Хрещенівка
| область         = [[Херсонська область]]
| район           = [[Бериславський район]]
| громада         = [[Нововоронцовська селищна громада]]
| рада            =
| код КОАТУУ      = 6524182501
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1921
| населення       = 780
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 197,5
| ref-площа       =
| щільність       = 3,95
| поштовий індекс = 74213
| телефонний код  = 5533
| координати      = {{coord|47|23|7|N|33|49|18|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 47|
| lat_min         = 23|
| lat_sec         = 7
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 49|
| lon_sec         = 18
| висота          = 82
| ref-висота      = <ref>[http://weather.in.ua/ua/hersonskaja/27576 Погода в селі Хрещенівка]</ref>
| водойма         =
| адреса          = с. Хрещенівка, вул. Чкалова, 19
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
'''Хреще́нівка''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Нововоронцовська селищна громада|Нововоронцовській селищній громаді]] [[Бериславський район|Бериславського району]] [[Херсонська область|Херсонської області]]. Населення становить 780 осіб.

У селі розташований меморіальний парк, який має природоохоронний статус — «[[Парк с. Хрещенівка]]».

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 768 осіб, з яких 363 чоловіки та 405 жінок<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 780 осіб<ref name="населення 2001"/>.

=== Мовний склад ===
Рідна мова населення за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="standard"
|-
! Мова
! Чисельність, осіб
! Доля
|-
| [[Українська мова|Українська]]
| align="right"| 748 || align="right"| 95,90 %
|-
| [[Російська мова в Україні|Російська]]
| align="right"| 25 || align="right"| 3,20 %
|-
| {{comment|Інше|Ті, хто не вказав рідну мову або вказав такою мову, що була рідною для менш ніж 1 % місцевого населення.}}
| align="right"| 7 || align="right"| 0,90 %
|-
| Разом
| align="right"| 780 || align="right"| 100,00 %
|}

== Відомі люди ==
=== Народилися ===
* [[Громовенко Павло Федорович]] — український актор, майстер художнього слова. Заслужений артист УРСР.
* [[Пасько Григорій Михайлович]] (*[[19 травня]] [[1962]]) — [[офіцер]] російського [[Флот|флоту]] ([[капітан II рангу]]), військовий [[журналіст]], [[поет]], [[правозахисник]]-[[еколог]], [[політичний в'язень]].

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Херсонська область}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Херсонська область}}</ref>

}}

{{Kherson-geo-stub}}

{{Нововоронцовська селищна громада}}
{{Бериславський район}}
{{Нововоронцовський район}}
{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Села Херсонської області]]

title: село Хрещенівка

Країна: Україна

Область: Херсонська область

Район: Бериславський район

Тер. громада: Нововоронцовська селищна громада

title: Основні дані

Густота населення: 3,95 осіб/км²

title: Географічні дані

title: Місцева влада

Адреса ради: с. Хрещенівка, вул. Чкалова, 19

title: Карта

Карта: Хрещенівка


text:
# Мельно-Пижицьке
Мельно-Пижицьке (пол. Mielno Pyrzyckie) — село в Польщі, у гміні Козелиці Пижицького повіту Західнопоморського воєводства.
Населення — 266 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Щецинського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 141     | 26                 | 100              | 15                   |
| Жінки    | 125     | 23                 | 69               | 33                   |
| Разом    | 266     | 49                 | 169              | 48                   |

title: Мельно-Пижицьке

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Мельно-Пижицьке
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Mielno Pyrzyckie}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = KosciolMielnoPyrzyckie.JPG
|опис зображення    =  <!--Kościół filialny pw. św. Stanisława Kostki-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Західнопоморське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Пижицький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Козеліце{{!}}Козеліце
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 266
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 91
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = ZPY
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0777993
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Мельно-Пижицьке''' ({{lang-pl|Mielno Pyrzyckie}}) — село в Польщі, у [[Козелиці (гміна)|гміні Козелиці]] [[Пижицький повіт|Пижицького повіту]] [[Західнопоморське воєводство|Західнопоморського воєводства]].
Населення — {{formatnum:266}} {{МНОЖИНА:266|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Щецинське воєводство (1975—1998)|Щецинського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=141 |ЧолПре=26 |ЧолПрац=100 |ЧолПост=15
|Жін=125 |ЖінПре=23 |ЖінПрац=69 |ЖінПост=33
|Разом=266 |РазомПре=49 |РазомПрац=169 |РазомПост=48
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Козелиці}}

[[Категорія:Села Пижицького повіту]]

title: Країна

Воєводство: Західнопоморське воєводство

Повіт: Пижицький повіт

Гміна: Козеліце

Автомобільний код: ZPY

OSM: ↑2896984 ·R (Ґміна Козеліце)


text:
# Остаф'єво (платформа)
Остаф'єво (рос. Остафьево) — зупинний пункт на Курському напрямку Московської залізниці у Рязановському поселенні Новомосковського округу Москви. Входить до складу лінії МЦД-2 Московських центральних діаметрів. Відкрито для пасажирів 23 січня 2020.

## Розташування
Зупинний пункт побудований на діючій дільниці Щербинка — Силікатна у Новій Москві. Виходи ведуть на вулиці Подільська і Південна. Поруч з наземним вестибюлем обладнане паркування. Станом на початок 2020 року, діє тільки вихід із західного боку від колій.

## Технічні особливості
Зупинний пункт має у своєму складі дві високі острівні платформи, сполучені надземним переходом (конкорсом). Платформи обладнані навісами з двома рядами колон, енергозберігаючим освітленням, лавочками та навігаційними стелами. До платформ примикають чотири колії з семи, ще три колії на схід від платформи відносяться до станції Силікатна і використовуються для вантажного руху.
Наземний вестибюль зупинного пункту виконаний у вигляді двоповерхового будинку з металоконструкцій площею 1,8 тис. м² зі скляним фасадом, що складається з декількох блоків зі спусками у місто і на платформи і сполучених критим надземним переходом. Усередині надземний перехід обладнаний турнікетами і розподільним залом, а спуски до платформ і в місто оснащені ескалаторами і ліфтами для маломобільних пасажирів.

## Рух і пасажирообіг
На зупинному пункті на першій платформі зупиняються всі приміські електропоїзди Курського напрямку, що прямують по першій і другій коліях. Приміські експреси, що прямують по третій і четвертій коліях, станом на початок 2020 року прямують платформою без зупинки. Надалі після завершення будівництва виходу вони будуть зупинятися на другій платформі.
Передбачуваний пасажирообіг — понад 10 тисяч осіб на годину пік.

## Пересадки
- Автобус: 525

title: Остаф'єво (платформа)

wikitext:
{{Otheruses}}
{{Залізнична станція
|тип = залізнична станція
|Font-Color =
|Color =
|Name = Остаф'єво
|Line = [[Курський напрямок МЗ]]
[[Файл:Moskwa Metro Line D2.svg|border|15px|link=Лінія МЦД-2]] [[Лінія МЦД-2]]
|Railway = [[Московська залізниця]]
|Department = {{Ст.|Щербинка}} — {{Ст.|Подольськ}} (2),
 Щербинка — {{Ст.|Силікатна}} (2)
|населений_пункт = [[Москва]]
|Image =
  |lat_dir = N |lat_deg = 55 |lat_min = 29 |lat_sec = 09
  |lon_dir = E |lon_deg = 37 |lon_min = 33 |lon_sec = 18
  |region              = RU
  |CoordScale          = 2000
|карта розташування = Росія Москва
|Date =  23 січня
|Year = 2020
|ProjectName = Старосирове, Рязановська
|OldName =
|NameProjects =
|Type = проміжна
|Arhitector =
|Enginer =
|NumberOfPlatforms =2
|NumberOfTracks = 7
|PlatformType = острівні
|PlatformForm =прямі
|PlatformLength =
|PlatformWidth =
|Builder =
|Street =
|TransTo =
|TransTo1 = [[автобус|А]] 525
|DistanceKiev =
|Distance =
|Center =
|Distance2 =
|Center2 =
|Distance3 =
|Center3 =
|Tariff = 4 (МЗ)
|Code =
|CodeExpress =
|services =
|services1 =
|Commons =
}}
{{Нахабіно — Подольськ}}
'''Остаф'єво''' ({{lang-ru|Остафьево}}) — зупинний пункт на [[Курський напрямок Московської залізниці|Курському напрямку Московської залізниці]] у Рязановському поселенні [[Новомосковський адміністративний округ|Новомосковського округу]] [[Москва|Москви]]. Входить до складу лінії [[МЦД-2]] [[Московські центральні діаметри|Московських центральних діаметрів]]. Відкрито для пасажирів 23 січня 2020<ref name="opened">{{Cite web|url=https://stroi.mos.ru/photo_lines/mtsd-2-na-bazie-stantsii-ostaf-ievo-sozdadut-sovriemiennyi-tpu|title=МЦД-2: на базі станції Остаф'єво створять сучасний ТПЦ|publisher=stroi.mos.ru|lang=ru|date=2020-01-24|accessdate=2020-02-07|archive-date=2020-01-26|archive-url=https://web.archive.org/web/20200126185716/https://stroi.mos.ru/photo_lines/mtsd-2-na-bazie-stantsii-ostaf-ievo-sozdadut-sovriemiennyi-tpu}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.m24.ru/videos/mehr-Moskvy/23012020/226927|title=Собянін відкрив платформу Остаф'єво МЦД-2|publisher=m24.ru|lang=ru|accessdate=2020-01-23}}</ref>.

== Розташування ==
Зупинний пункт побудований на діючій дільниці {{Ст.|Щербинка}} — {{Ст.|Силікатна}} у [[Нова Москва|Новій Москві]]. Виходи ведуть на вулиці Подільська і Південна. Поруч з наземним вестибюлем обладнане паркування<ref name="stroi"/><ref>{{Cite web|url=https://stroi.mos.ru/news/gazony-trotuary-fonari-blaghoustroiena-tierritoriia-piati-stantsii-mtsd|title=Газони, тротуари, ліхтарі: території п'яти станцій МЦД впорядковані|publisher=stroi.mos.ru|lang=ru|accessdate=2020-01-23|archive-date=2020-02-10|archive-url=https://web.archive.org/web/20200210220916/https://stroi.mos.ru/news/gazony-trotuary-fonari-blaghoustroiena-tierritoriia-piati-stantsii-mtsd}}</ref>. Станом на початок 2020 року, діє тільки вихід із західного боку від колій<ref name=opened />.

== Технічні особливості ==
Зупинний пункт має у своєму складі дві високі острівні платформи, сполучені надземним переходом (конкорсом). Платформи обладнані навісами з двома рядами колон, енергозберігаючим освітленням, лавочками та навігаційними стелами. До платформ примикають чотири колії з семи, ще три колії на схід від платформи відносяться до станції Силікатна і використовуються для вантажного руху.

Наземний вестибюль зупинного пункту виконаний у вигляді двоповерхового будинку з металоконструкцій площею 1,8 тис. м² зі скляним фасадом, що складається з декількох блоків зі спусками у місто і на платформи і сполучених критим надземним переходом. Усередині надземний перехід обладнаний турнікетами і розподільним залом<ref name="stroi">{{cite web|url=https://stroi.mos.ru/news/zh-d-stantsii-novokhokhlovskaia-i-ostaf-ievo-postroiat-v-vidie-stiekliannykh-kubov|title=Залізничні станції Новохохловська і Остаф'єво побудують у вигляді скляних кубів|author=Інформаційна служба порталу будкомплексу|date=2018-01-31|website=stroi.mos.ru|publisher=Комплекс містобудівної політики і будівництва міста Москви|accessdate=2018-02-19|archive-date=2018-02-01|archive-url=https://web.archive.org/web/20180201075427/https://stroi.mos.ru/news/zh-d-stantsii-novokhokhlovskaia-i-ostaf-ievo-postroiat-v-vidie-stiekliannykh-kubov}}</ref>, а спуски до платформ і в місто оснащені ескалаторами і ліфтами для маломобільних пасажирів<ref name=opened />.

== Рух і пасажирообіг ==
На зупинному пункті на першій платформі зупиняються всі приміські електропоїзди Курського напрямку, що прямують по першій і другій коліях. Приміські експреси, що прямують по третій і четвертій коліях, станом на початок 2020 року прямують платформою без зупинки. Надалі після завершення будівництва виходу вони будуть зупинятися на другій платформі<ref name=CPPK>{{cite web|url=https://www.central-ppk.ru/new/press/news/news_item.php?page=2786801|title=От новой станции МЦД-2 Остафьево можно добраться до центра меньше чем за час|publisher=ЦППК|date=2020-01-23|accessdate=2020-01-26|archive-date=2020-01-26|archive-url=https://web.archive.org/web/20200126211227/https://www.central-ppk.ru/new/press/news/news_item.php%3Fpage%3D2786801|deadlink=no}}</ref>.

Передбачуваний пасажирообіг — понад 10 тисяч осіб на годину пік<ref name="stroi"/>.

== Пересадки ==
* Автобус: 525

== Примітки ==
{{reflist}}

{| class="wikitable"
|-
! Попередня зупинка
! colspan="3" | Лінія
! Наступна зупинка
|- style="text-align: center;"
| {{Ст.|Щербинка}}
| style="background:#fefba6 |
| [[Курський напрямок МЗ]]
| style="background:#fefba6 |
| {{Ст.|Силікатна}}
|- style="text-align: center;"
|}

{{Залізниця Москва — Тула}}

[[Категорія:Залізничні станції та платформи Москви]]
[[Категорія:Залізничні станції Московської області]]
[[Категорія:МЦД-2]]

title: Станція Остаф'єво Курський напрямок МЗ · Лінія МЦД-2 · Московська залізниця · Щербинка — Подольськ (2), · Щербинка — Силікатна (2) · Москва

Дата відкриття: 23 січня

Проєктна назва: Старосирове, Рязановська

Тип: проміжна

Тип платформ(и): острівні

Форма платформи: прямі

title: МЦД-2 «Нахабіно — Подольськ»

до Шаховської
Анікєєвка
Опалиха
Красногорська
Пенягіно
Волоколамська
Трикотажна
Тушинська
Щукинська
Стрешнєво
Червоний Балтієць
Гражданська
Площа трьох вокзалів
Калитники
Новохохловська
Текстильщики
Печатники
Любліно
Депо
Перерва
Кур'яново
Москворіччя
Царицино
до Бірюлево-Товарна
Котляково
Покровське
Червоний Будівельник
Бітца
Південна Бітца
Бутово
Щербинка
Остаф'єво
Силікатна
до Серпухов

ТЧ-17 Нахабіно
р. Банька
р. Сходня
Канал ім. Москви міст Бачеліса
до Підмосковної
до Москва-Ризька
Ризька
Москва-Пасажирська-Курська
до Серпа і Молота
р. Яуза
до Любліно-Сортувальне
до Андроновки
до ТЧ-3 «Перерва»
р. Москва
до ВНДІЗТ
р. Пахра

Нахабіно
Павшино
Дмитровська
Мар'їна Роща
до Ризька (платформа)
депо «Москва-Курська»
Москва-Товарна-Курська
Подольськ

Москва-Каланчевська


text:
# Забайкальський фронт
Забайка́льський фронт — оперативно-стратегічне об'єднання Червоної армії з 15 вересня 1941 до 9 жовтня 1945 року за часів Другій світовій війні.

## Історія
Забайкальський фронт сформований 15 вересня 1941 року на базі Забайкальського військового округа у складі 17-ї і 36-ї загальновійськових армій. Надалі до складу фронту увійшли 39-та і 53-тя загальновійськові, 6-та гвардійська танкова і 12-та повітряна армії, а також кінно-механізована група під командуванням генерал-полковника Плієва І. О., сформована з радянських і монгольських військ. Під час німецько-радянської війни Забайкальський фронт направив на Східний фронт 16 дивізій (11 стрілецьких, 1 кавалерійську, 3 танкові, 1 мотострілецьку) і 2 бригади (стрілецьку та артилерійську); всього — близько 300 тисяч осіб, понад 2 тисяч гармат і мінометів, понад 1,4 тисячі танків.
У радянсько-японську війну 1945 року війська Забайкальського фронту брали участь у Маньчжурській операції, його формування діяли на Хінгано-Мукденському напрямку. Подолавши степи Внутрішньої Монголії і прикордонні укріплені райони на калганському, долоннорському, солуньському і хайларському напрямках, війська фронту у взаємодії з частинами монгольської Народно-революційної армії розгромили японські 44-ту і 30-ту армії 3-го фронту, частину сил 4-ї окремої армії Квантунської армії і Суйюаньску армійську групу, подолали хребет Великий Хінган і 19 серпня вийшли на рубіж Чжанцзякоу (Калган), Ченде (Жехе), Чіфен, Шеньян (Мукден), Чанчунь і Ціцікар. Після припинення опору японської армії війська Забайкальського фронту займалися роззброєнням військ противника, які склали зброю.
9 жовтня 1945 року Забайкальський фронт розформований та на його базі сформований Забайкальсько-Амурський військовий округ.

## Командувачі
- генерал-лейтенант (з травня 1943 — генерал-полковник) Ковальов М. П. (вересень 1941 — липень 1945);
- Маршал Радянського Союзу Малиновський Р. Я.(липень 1945 — жовтень 1945)

## Військові формування у складі фронту
На 1 серпня 1945 року
- 17-та армія
- 36-та армія
- 39-та армія
- 53-тя армія
- 6-та гвардійська танкова армія
- кінно-механізована група радянсько-монгольських військ
- 12-та повітряна армія

title: Забайкальський фронт

wikitext:
{{Картка військового формування
| назва            = Забайкальський фронт
| оригінальна_назва= Забайкальский фронт
| зображення       = Manchurian Offensive Operation. Soviet soldiers on foot.jpg
| розмір_зображення= 400
| альт             =
| підпис           = Радянські війська висуваються маршем маньчжурськими степами. Забайкальський фронт. [[Маньчжурська операція]], серпень 1945
| дати             = [[15 вересня]] [[1941]] — [[9 жовтня]] [[1945]]
| країна           = {{ПрапорТекст|Радянський Союз}}
| належність       =
| вид              = {{F РСЧА}}
| тип              = [[Фронт (військове об'єднання)|фронт]]
| роль             =
| спеціалізація    =
| розмір           =
| командна_структура=
| гарнізон         = [[Чита]]
| гарнізон_назва   =
| прізвисько       =
| оборонець        =
| гасло            =
| штандарт         =
| штандарт_назва   =
| марш             =
| талісман         =
| річниці          =
| оснащення        =
| оснащення_назва  =
| битви            = '''[[Радянсько-японська війна]]''':
 [[Маньчжурська операція]]
* [[Хінгано-Мукденська операція]]
| битви_назва      =
| нагороди         =
| почесні_найменування=
| почесні_найменування_назва=
| розформовано     =

| поточний_командувач=
| командувач1      = [[Маршал Радянського Союзу]] [[Малиновський Родіон Якович|Малиновський Р. Я.]]
| командувач1_назва= Командувач військами фронту
| командувач2      = [[генерал-полковник]] [[Ковальов Михайло Прокопович|Ковальов М. П.]]
| командувач2_назва= Командувач військами фронту
| командувач3      =
| командувач3_назва=
| визначні_командувачі=

| знак_розрізнення      =
| знак_розрізнення_назва=
| знак_розрізнення2     =
| знак_розрізнення2_назва=
}}
'''Забайка́льський фронт''' — [[Об'єднання (військова справа)|оперативно-стратегічне об'єднання]] [[Червона армія|Червоної армії]] з [[15 вересня]] [[1941]] до [[9 жовтня]] [[1945]] року за часів [[Друга світова війна|Другій світовій війні]].

== Історія ==
Забайкальський фронт сформований 15 вересня 1941 року на базі [[Забайкальський військовий округ|Забайкальського військового округа]] у складі [[17-та армія (СРСР)|17-ї]] і [[36-та армія (СРСР)|36-ї загальновійськових армій]]. Надалі до складу фронту увійшли [[39-та армія (СРСР)|39-та]] і [[53-тя армія (СРСР)|53-тя загальновійськові]], [[6-та гвардійська танкова армія (СРСР)|6-та гвардійська танкова]] і [[12-та повітряна армія (СРСР)|12-та повітряна]] армії, а також [[кінно-механізована група]] під командуванням генерал-полковника [[Плієв Ісса Олександрович|Плієва І. О.]], сформована з радянських і монгольських військ. Під час німецько-радянської війни Забайкальський фронт направив на [[Східноєвропейський театр воєнних дій Другої світової війни|Східний фронт]] 16 дивізій (11 стрілецьких, 1 кавалерійську, 3 танкові, 1 мотострілецьку) і 2 бригади (стрілецьку та артилерійську); всього — близько 300 тисяч осіб, понад 2 тисяч гармат і мінометів, понад 1,4 тисячі танків.

У радянсько-японську війну 1945 року війська Забайкальського фронту брали участь у [[Маньчжурська операція|Маньчжурській операції]], його формування діяли на [[Хінгано-Мукденська операція|Хінгано-Мукденському напрямку]]. Подолавши степи [[Внутрішня Монголія|Внутрішньої Монголії]] і прикордонні укріплені райони на калганському, долоннорському, солуньському і хайларському напрямках, війська фронту у взаємодії з частинами [[Монгольська народно-революційна армія|монгольської Народно-революційної армії]] розгромили японські [[44-та армія (Японія)|44-ту]] і [[30-та армія (Японія)|30-ту]] армії [[3-й фронт (Японія)|3-го фронту]], частину сил [[4-та окрема армія (Японія)|4-ї окремої армії]] [[Квантунська армія|Квантунської армії]] і Суйюаньску армійську групу, подолали хребет [[Великий Хінган]] і [[19 серпня]] вийшли на рубіж [[Чжанцзякоу|Чжанцзякоу (Калган)]], [[Ченде]] ([[Жехе]]), [[Чіфен]], [[Шеньян]] ([[Мукден]]), [[Чанчунь]] і [[Ціцікар]]. Після припинення опору японської армії війська Забайкальського фронту займалися роззброєнням військ противника, які склали зброю.

[[9 жовтня]] 1945 року Забайкальський фронт розформований та на його базі сформований [[Забайкальсько-Амурський військовий округ]].

== Командувачі ==
* [[генерал-лейтенант]] (з травня 1943 — [[генерал-полковник]]) [[Ковальов Михайло Прокопович|Ковальов М. П.]] (вересень 1941 — липень 1945);
* [[Маршал Радянського Союзу]] [[Малиновський Родіон Якович|Малиновський Р. Я.]](липень 1945 — жовтень 1945)

== Військові формування у складі фронту ==
; На 1 серпня 1945 року<ref>{{Cite web |url=https://bdsa.ru/armiya/boevoiy-sostav-voiysk-rkka-pomesyachniiy/1-1945-1899/ |title=Боевой состав Советской Армии на 1 августа 1945 г. |accessdate=25 січня 2021 |archive-date=2 лютого 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210202030112/https://bdsa.ru/armiya/boevoiy-sostav-voiysk-rkka-pomesyachniiy/1-1945-1899/ }}</ref>
* [[17-та армія (СРСР)|17-та армія]]
* [[36-та армія (СРСР)|36-та армія]]
* [[39-та армія (СРСР)|39-та армія]]
* [[53-тя армія (СРСР)|53-тя армія]]
* [[6-та гвардійська танкова армія (СРСР)|6-та гвардійська танкова армія]]
* [[кінно-механізована група]] радянсько-монгольських військ
* [[12-та повітряна армія (СРСР)|12-та повітряна армія]]

== Див. також ==
* [[Радянсько-японські прикордонні конфлікти]]
* [[Південно-Сахалінська операція]]
* [[Чугуївська оперативна група]]
* [[Масове вбивство в Гегенмяо]]
* [[Десант у порт Торо]]

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://bse.sci-lib.com/article117707.html Фронт] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/6CYGZ1Z4L?url=http://bse.sci-lib.com/article117707.html |date=30 листопада 2012 }}
* [https://w.histrf.ru/articles/article/show/zabaikalskii_front ЗАБАЙКАЛЬСКИЙ ФРОНТ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202035106/https://w.histrf.ru/articles/article/show/zabaikalskii_front |date=2 лютого 2021 }}{{ref-ru}}
* [http://ez.chita.ru/encycl/concepts/?id=1676 Забайкальский фронт (ЗабФ)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210131025548/http://ez.chita.ru/encycl/concepts/?id=1676 |date=31 січня 2021 }}{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20080820114856/http://www.rusamny.com/340/t02(340).htm ЧТО СТАЛИН СКРЫЛ ОТ РУЗВЕЛЬТА]{{ref-ru}}
* [https://archive.today/20121221211541/victory.mil.ru/rkka/units/02/42.html Забайкальский фронт]{{ref-ru}}

{{commonscat|Transbaikal Front}}

{{Збройні Сили СРСР у Другій світовій війні}}

[[Категорія:Радянські фронти]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1941]]
[[Категорія:Засновані в СРСР 1941]]
[[Категорія:Забайкалля]]
[[Категорія:Військові формування, розформовані 1945]]

title: Забайкальський фронт

На службі: 15 вересня 1941 — 9 жовтня 1945

Країна: Радянський Союз

Вид: РСЧА

Тип: фронт

Гарнізон/Штаб: Чита

Війни/битви: Радянсько-японська війна: · Маньчжурська операція · * Хінгано-Мукденська операція

title: Командування

Командувач військами фронту: генерал-полковник Ковальов М. П.


text:
# Українська миротворча місія в Іраку
Українська миротворча місія в Іраку — участь підрозділів Збройних сил України в Іракській війні в складі коаліційних військ під проводом США з 11 серпня 2003 року по 9 грудня 2008 року.
Це наймасштабніша миротворча місія України за всю історію її незалежності. Постійна військова присутність в Іраку складала до 1690 військових. Всього військову службу в Іраку та Кувейті відбули близько 6100 українців, 18 з яких загинули та понад 40 отримали поранення.
За час місії українські військові посприяли будівництву 14 шкіл, ремонту 7 дитсадків, 4 автошляхів та 3 ліній електропередач. Було відновлено 4 об'єкти водопостачання, медичну допомогу було надано майже 50 тис. місцевих мешканців.

## Передумови (2002—2003)

### Місія в Кувейті
Приєднання України до багатонаціональної операції в Іраку мало неофіційну мету — вихід президента Леоніда Кучми з міжнародної політичної ізоляції, в яку він потрапив після серії гучних політичних скандалів, починаючи із справи Гонгадзе до скандалу з продажем Іраку радіолокаційних систем «Кольчуга» у квітні 2002 року. Сама ж ідея відправки українських військ в Ірак належала тодішньому міністру оборони України Євгену Марчуку.
Вже у грудні 2002 року у місті Самборі почалося формування батальйону радіологічного, хімічного і бактеріологічного захисту — 19 обРХБЗ. Цей батальйон мав першим вирушити до Кувейту, для контролю кордону з Іраком та проведення радіаційної, хімічної і неспецифічної (бактеріологічної) розвідки.
4 лютого 2003 року Президент Кучма заявив, що Україна готова надати в розпорядження ООН батальйон радіологічного, хімічного і бактеріологічного захисту.
18 березня 2003 року Президентом України був підписаний Указ № 227 «Про направлення 19-го окремого батальйону радіаційного, хімічного та біологічного захисту Збройних Сил України до Держави Кувейт для надання допомоги в захисті цивільного населення цієї держави від наслідків можливого застосування зброї масового ураження і в ліквідації можливих наслідків застосування зброї масового ураження на території держави Кувейт».
Перекидання військ проводилася з 22 березня по 6 квітня 2003 року з аеропорту «Скнилів» у Львові до аеропорту «Ель-Кувейт» держави Кувейт військово-транспортними літаками Іл-76МД. Для перекидання знадобилося 53 рейси. Всього в Кувейт було доставлено 448 військових та 125 одиниць техніки. Батальйон розмістився у таборі «Кемп-Аріфджан». Надалі батальйон влився в 5 ОМБр, що першим з українських сил увійшов до Іраку.

### Місія в Іраку
1 травня 2003 року, після військової перемоги США над режимом Саддама Хусейна президент Джордж Буш закликав світову спільноту взяти участь у встановленні демократії в Іраку. Президент України Леонід Кучма, серед багатьох інших лідерів держав світу, запропонував направити до Іраку українські війська. Верховна Рада України у той час була практично повністю підконтрольна президентові. З питання відправки військ була отримана підтримка навіть опозиційної фракції Віктора Ющенка «Наша Україна».
1 червня 2003 року посол США в Україні Карлос Паскуаль повідомив в ефірі телеканалу УТ-1, що США готові оплатити частину витрат на участь українських військовослужбовців в міжнародному контингенті в Іраку.
5 червня 2003 року Верховна Рада України ратифікувала указ президента про участь українських військ у миротворчій місії в Іраку. Проти голосували лише фракції комуністів і соціалістів.
Перед передислокацією до Іраку, у 2003 році, група офіцерів штабу дивізії брала участь в спільних навчаннях багатонаціональних сил в районі міста Щецин.
21 липня 2003 року через порти в місті Миколаїв в напрямку Кувейту вийшов турецький морський пором «Унд Софіт Бей» з 288 одиницями військової техніки на борту (60 бронетранспортерів БТР-80, 11 бронемашин БРДМ-2, 217 автомобілів різних типів і іншу спеціальну техніку). 8 серпня 2003 року пором прибув до порту Кувейту, було доставлено всю техніку та озброєння 5 окремої механізованої бригади, з технікою прибули 12 військовослужбовців бригади, що супроводжували машини.
31 липня 2003 року президент України Леонід Кучма ухвалив передислокувати з Кувейту до Іраку 19-й окремий батальйон радіаційного, хімічного і бактеріологічного захисту (450 військовослужбовців). Також контингенту були виділені комплекти розвідувально-сигналізаційної апаратури 1К18 «Реалія-У» і 1К124 «Табун» (які використовували для охорони базових таборів)
1 серпня особовий склад і техніка 19-го батальйону, який перебував в Кувейті, здійснив передислокацію з військової бази «Кемп-Аріфжан» до бази «Кемп-Койот» і розпочав підготовку прийому особового складу та техніки 5-ї окремої механізованої бригади. До місця майбутньої дислокації українського контингенту на території Іраку вже прибула передова група зі складу 19-ти осіб.
З 7 по 10 серпня 2003 року відбувалась передослокація українського контингенту, військовослужбовці були доставлені до Іраку і Кувейту за 12 рейсів з Києва та 7 з Миколаєва на літаках Іл-76 УАТК. 10 серпня 2003 року було завершено передислокацію особового складу підрозділів 5 окремої механізованої бригади до Кувейту. В якості подяки Джордж Буш пообіцяв Україні підтримку «на шляху інтеграції в європейські та євроатлантичні структури».
За соцопитуванням проведеним Центром Разумкова з 27 лютого по 5 березня 2003 року в Україні лише 2,4% українців підтримували введення українських військ до Іраку, 93,8% були проти, 3,8% — не змогли відповісти. Щодо ймовірних жертв серед українських військових в миротворчій місії у Іраку лише 2,6% українців вважали це виправданими, 95,4% — вважали, що жертви будуть не виправдані.
|                                            |
| Передислокація українських військ в Кувейт |

|                      |
| Ввід військ до Іраку |

|                   |
| Карта бойових дій |

## Введення військ (2003)
11 серпня 2003 року о 6:47 (за київським часом) перша колона українського миротворчого контингенту перетнула кувейтсько-іракський кордон і здійснила марш в район місця постійної дислокації — місто Ель-Кут провінції Васит, база «Дельта».
У складі першої колони, що перетнула кордон, яку очолював командир 19 окремого спеціального батальйону Збройних Сил України підполковник Ю. Оніщук, налічувалось 83 одиниці броньованої та автомобільної техніки.
Всього чотирма колонами, що рухались інтервалом в 24 години до кінця дня 15 серпня 2003 року, з прибуттям в Ель-Кут останньої колони 52 омб, передислокація підрозділів 5-ї окремої механізованої бригади в Ірак була завершена.
Українська бригада потрапила в підпорядкування командуванню багатонаціональної дивізії «Центр-Південь», що мала в своїй основі польський контингент військ і була дислокована в провінції Васит за 140 км від Багдаду.

## Бойові дії (2003—2005)
Українські військовослужбовці виконували завдання на ірано-іракському кордоні, в населених пунктах Ель-Кут, Ель-Хай, Ес-Сувайра, Вавилон, Багдад та на пункті переходу «Арафат» (форт Бадра).
На початку вересня 2003 року в місті Ес-Сувейра провінції Васіт була зроблена спроба атаки українського патруля — в результаті вибуху фугасу з дистанційним управлінням незначні пошкодження отримав автомобіль, але особовий склад не постраждав.
14—15 вересня 2003 року в місті Ель-Кут військова поліція українського контингенту спільно з іракською поліцією затримала грабіжника банку, а також вилучила дві одиниці вогнепальної зброї (один автомат АК-47 і один пістолет), які передала іракській поліції.
Перший серйозний бій в Іраку відбувся 6 квітня 2004 року, в місті Ель-Кут, потім бойові дії з'явилися і в інших іракських містах.
28 квітня 2004 року біля міста Аз-Зубадія, за 60 км на захід від міста Ель-Кут, був атакований механізований патруль українських миротворців. БТР-80, який замикав колону з трьох бронетранспортерів, був впритул обстріляний з двох сторін з ручних протитанкових гранатометів РПГ-7 і великокаліберних кулеметів. В результаті загинув 1 і були поранені 2 військовослужбовців. Після нападу патруль вийшов із зони бою і зайняв кругову оборону. Пізніше, один з поранених помер від отриманих поранень. Після бою 3 травня 2004 року, двоє військовослужбовців-контрактників 61-го окремого механізованого батальйону 6 омехбр подали рапорти з вимогою достроково, не чекаючи планової ротації в серпні 2004 року, повернутися в Україну в зв'язку зі зміною умов служби (їх рапорти були задоволені 21 травня 2004 року).
9 січня 2005 року о 12.05 під час розвантаження авіаційних бомб неподалік від міста Ес-Сувейра (провінція Васіт) військовослужбовцями окремого спеціального саперного загону Республіки Казахстан одна з бомб здетонувала. Відбувся вибух 35 авіаційних бомб, унаслідок якого загинули 8 і постраждали 6 українських військових. Також загинув 1 та постраждали 4 казахських військових саперів.
В результаті до березня 2005 року загинули 18 солдатів і офіцерів з українського контингенту, понад 40 отримали поранення.

## Політично-суспільна реакція
Настрій на користь виводу військ посилювалися у міру наближення президентських виборів. У травні 2004 року Верховна Рада України на закритому засіданні обговорила питання про виведення військ, але не підтримала пропозицію фракцій КПУ, СПУ, БЮТ і частини «Нашої України», що вимагали від президента ухвалити рішення про термінове виведення українських військових з Іраку.
Що стосується Леоніда Кучми, то він вважав, що Україна повинна виконувати узяті зобов'язання, як і інші країни коаліції, але врешті-решт і він визнав необхідність виведення військ у зв'язку з втратами, що збільшилися, серед миротворців. У вересні 2004 року, в самий розпал президентської кампанії, Кучма направив до Іраку підтримуваного ним кандидата — Віктора Януковича.
Надалі, про необхідність виведення військ стали говорити вже всі політичні лідери України — і Віктор Ющенко, і Віктор Янукович, і Леонід Кучма. Рада безпеки України, обговоривши проблему, підтримала цю думку. Міністр оборони України Олександр Кузьмук заявив у вересні 2004 року, що рішення про вивід військ з Іраку можна вважати остаточним: «Я вважаю, що Україна свою історичну місію виконала, із самого початку взявши участь в антитерористичній операції у складі коаліційних сил».
11 січня 2005 року Верховна Рада України прийняла ухвалу, в якій президентові було запропоновано негайно повернути українських миротворців на батьківщину: «У зв'язку з небезпечним загостренням військово-політичної обстановки в Іраку і жертвами серед українських військовослужбовців пропонується вважати недоцільним подальше перебування підрозділів озброєних сил України в цій країні».
Леонід Кучма віддав вказівку готувати виведення військ, причому передбачалося, що українські миротворці можуть покинути Ірак вже до кінця весни 2005 року, але США дали зрозуміти, що питання про подальше перебування українського миротворчого контингенту в Іраку повинне вирішуватися після вступу на пост нового президента України і формування нового уряду[джерело?].
6 березня 2005 року в Іраку загинув вісімнадцятий миротворець. Після цього стало зрозуміло, що рішення про вивід українців неминуче: новий президент Віктор Ющенко заявив, що українська громадськість не розуміє, чому українські миротворці вимушені брати участь в бойових діях. Президент бажав продемонструвати, що він виконує обіцянки, дані під час виборів.
Передбачаючи виведення українських військ, США запропонували Україні зберегти свою присутність в Іраку в інших формах — українські військові могли б продовжити роботу в Іраку як військові радники і спостерігачі, що і було здійснено в 2006 році.
Держсекретар США Кондоліза Райс, зустрічаючись з головою МЗС України Борисом Тарасюком, заявила: «Рішення України вивести війська з Іраку не відіб'ється на відносинах Києва і Вашингтона. Ми вдячні Україні за її участь в іракській операції. Тоді як далеко не всі країни виявили таке бажання, Україна приєдналася до тих держав, які забезпечують стабільність в Іраку».

## Виведення військ (2005—2008)
15 березня 2005 року почалося поетапне виведення українського контингенту. Двома рейсами військово-транспортного літака Іл-76 до Миколаєва прибула перша група з майже 140 чоловік, які несли службу в механізованій роті 72-го батальйону поблизу міста Ес-Сувейра. Бойову техніку відправлять по морю через Кувейт. Впродовж літа-осені 2005 року в іракській провінції Васит, в зоні відповідальності українського контингенту багатонаціональної дивізії «Центр-Південь», залишалося ще близько 800 українських військових.
27 грудня 2005 року Ірак покинули основна частина українських миротворців, декілька солдатів залишилися як спостерігачі.
А вже 9 грудня 2008 року останні 29 членів миротворчого персоналу України повернулись на Батьківщину.

## Місія
Миротворча Місія включала такі завдання:
- Підтримання безпеки у зоні відповідальності, супроводження конвоїв, гуманітарних вантажів, несення служби на блокпостах, патрулювання тощо;
- Охорона органів місцевого самоврядування, релігійних та історичних пам'яток, мостів, джерел питної води та інших важливих об'єктів;
- Контроль за здачею зброї цивільним населенням та учасниками колишніх озброєних формувань;
- Здійснення інженерних та інших робіт, необхідних для ліквідації наслідків конфлікту;
- Надання допомоги у забезпеченні цивільного населення питною водою;
- Забезпечення безпеки діяльності міжнародних гуманітарних організацій;
- Надання допомоги в перевезенні гуманітарних вантажів;
- Евакуація цивільного населення у разі виникнення небезпеки його життю;
- Надання медичних послуг, насамперед, першої медичної допомоги цивільному населенню;
- Виконання інших функцій із забезпечення безпеки і дотримання прав людини.

## Відвідини українського контингенту українськими високопосадовцями
З 2 по 4 вересня 2004 року з метою передвиборчої кампанії український контингент в Іраку відвідав тодішній прем'єр-міністр України Віктор Янукович.
26 грудня 2005 року тодішній президент України Віктор Ющенко здійснив одноденний візит в Ірак та відвідав український базовий табір «Дельта».

## Склад та зброя
Склад інтегрованої української військової сили в Іраку налічував:
- Постійна військова чисельність до 1690 осіб
  - з 17 серпня 2003 року — 1587 осіб,
  - з 19 лютого 2004 року — 1621 особа,
  - з 22 вересня 2004 року —1621 особа,
  - з 15 квітня 2005 року — 864 осіб,
  - з 27 грудня 2005 — 29 осіб
- 2 161 одиниць стрілецької зброї
- 60 бронетранспортерів БТР-80
- 26 бойових розвідувально-десантних машин БРДМ-2
- 6 командно-штабних машин Р-145БМ
- 6 хімічних розвідувальних машин на базі БТР-80
- 217 автомобілів різних типів (КрАЗ, Хаммер, УАЗ, Урал, ЗІЛ)
- Іншу спеціальну техніку та контейнери з майном українського миротворчого контингенту.
- Також у військових цілях використовувались літаки Ан-225 «Мрія», Ан-124 «Руслан» та Іл-76.

## Цікаві факти
- Щоб уникнути ворожого радіо-прослуховування, українські військові спілкувалися через радіозв'язок лише українською мовою, використовували кодові українські слова, оскільки англійську і російську противники розуміли. За словами екс-прессекретаря Міністра оборони України Андрія Лисенка, українська мова рятувала життя українським солдатам.[21]

## Персоналії
- Пушняков Анатолій Савватійович — командир українського контингенту в Республіці Ірак.
- Гуляк Олег Вікторович — командир 72-го окремого механізованого батальйону українського миротворчого контингенту в Іраку

## Список загиблих
- Сержант Койдан Юрій Анатолійович (1975-30.09.03) — ДТП
- Молодший сержант Суслов Сергій Петрович (1974-11.11.03) — Необережне поводження зі зброєю
- Капітан Бондаренко Олексій Вікторович (1968-18.11.03) — Самогубство
- Рядовий Андрощук Руслан Андрійович (1980-06.04.04) — Від поранення
- Рядовий Міхалев Костянтин Володимирович (1976-28.04.04) — Від поранення
- Рядовий Злочевський Ярослав Ярославович (1979-28.04.04) — Від поранення
- Старший сержант Гензерський Роман Олександрович (1981-02.07.04) — Самогубство
- Капітан Іванов Юрій Вікторович (1973-15.08.04) — Підрив на міні
- Підполковник Тихонов Олег Валентинович (???- 29.09.04) — ДТП
- Підполковник Матіжев Олег Вікторович (???-09.01.05) — Підрив фугасу
- Капітан Заграй Юрій Михайлович (???-09.01.05) — Підрив фугасу
- Капітан Андрущенко Сергій Миколайович (???-09.01.05) — Підрив фугасу
- Капітан Бражевський Валерій Вікторович (???-09.01.05) — Підрив фугасу (95 бригада)
- Прапорщик Кацарський Олександр Іванович (???-09.01.05) — Підрив фугасу
- Старший сержант Сітников Андрій Анатолійович (???-09.01.05) — Підрив фугасу
- Старший сержант Петрик Віра Іванівна (???-09.01.05) — Підрив фугасу (95 бригада)
- Старший прапорщик Сєдой Володимир Миколайович (???-09.01.05) — Підрив фугасу (95 бригада)
- Полковник Середницький Роман Ярославович (15.09.62;— 03.02.05);— Серцевий напад

У війні також загинув український журналіст Тарас Процюк (16.01.68 — 08.04.03). Він був цивільним.

## В документальному кіно
- На лінії вогню: Вхід в Ірак — фільм Андрія Цаплієнка. 2003 рік.
- На лінії вогню: Іракський тижневик — фільм Андрія Цаплієнка. 2005 рік.

title: Українська миротворча місія в Іраку

wikitext:
{{Infobox Military Conflict
|conflict     = Українська миротворча місія в Іраку (2003-2008)
|partof       = [[Війна в Іраку (2003—2011)|Війна в Іраку]]
|image        = Kissing the flag.jpg
|size            = 300px
|caption      = Церемонія закінчення української миротворчої місії в Іраку, 9 грудня 2008 року
|date         = [[11 серпня]] [[2003]] —- [[9 грудня]] [[2008]]
|place        = [[Ірак]], [[Кувейт]]
|result       = Завершення миротворчої місії; Виведення основного складу українських військ [[27 грудня]] [[2005]] року, та останнього миротворчого персоналу [[9 грудня]] [[2008]] року
|combatant1   = [[Файл:Flag_of_Ukraine.svg|20px|border|link=Україна]] [[Україна]]
|combatant2   = [[Файл:Flag_of_the_Ba'ath_Party.svg|20px|border|link=Баас]] [[Баас|Партія Баас]]
[[Файл:Flag_of_Jihad.svg|20px|border|link=Армія Махді]] [[Армія Магді]]
|commander1   =
[[Файл:Flag of the President of Ukraine.svg|20px|border|link=Президент України]] [[Кучма Леонід Данилович|Леонід Кучма]]

[[Файл:Flag of the President of Ukraine.svg|20px|border|link=Президент України]] [[Ющенко Віктор Андрійович|Віктор Ющенко]]

[[Файл:Flag_of_Ukraine.svg|20px|border|link=Україна]] [[Марчук Євген Кирилович|Євген Марчук]]
[[Файл:Flag_of_Ukraine.svg|20px|border|link=Україна]] [[Кузьмук Олександр Іванович|Олександр Кузьмук]]
|commander2  = [[Файл:Flag_of_the_Ba'ath_Party.svg|20px|border|link=Баас]] [[Ізат Ібрагім ад-Дурі]]
[[Файл:Flag_of_Jihad.svg|20px|border|link=Армія Махді]] [[Муктада аль-Садр]]
[[Файл:Flag_of_Jihad.svg|20px|border|link=Армія Махді]] [[Абу Дера]]
|strength1   = 1 690 солдатів і офіцерів
|strength2   = Невідомо
|casualties1 = 18 загиблих
40+ поранених
|casualties2 = 200-2000 загиблих
}}
{{Українські контингент у Іраку}}
'''Українська миротворча місія в Іраку''' — участь підрозділів [[Збройні сили України|Збройних сил України]] в [[Війна в Іраку (2003—2011)|Іракській війні]] в складі [[Міжнародні коаліційні сили в Іраку|коаліційних військ]] під проводом [[США]] з [[11 серпня]] [[2003]] року по [[9 грудня]] [[2008]] року.

Це наймасштабніша [[Миротворчі місії України|миротворча місія України за всю історію її незалежності]]. Постійна військова присутність в Іраку складала до 1690 військових. Всього військову службу в Іраку та Кувейті відбули близько 6100 українців, 18 з яких загинули та понад 40 отримали поранення.<ref>1587 5омбр + 1621 6омбр + 1621 7омбр + 864 81тг + 448 19 обРХБЗ</ref>

За час місії українські військові посприяли будівництву 14 шкіл, ремонту 7 дитсадків, 4 автошляхів та 3 ліній електропередач. Було відновлено 4 об'єкти водопостачання, медичну допомогу було надано майже 50 тис. місцевих мешканців.<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=gAGImQlblvI Ирак: на украинской волне.]</ref>

== Передумови (2002—2003) ==
=== Місія в Кувейті ===
[[Файл:Members of the Ukrainian Army’s 19th CBRN-Battalion maintaining decontamination skills in Support of Operation Iraqi Freedom at Camp Arifjan, in KUWAIT on August 3rd 2003.jpg|міні|праворуч|250пкс|''Військовики батальйону в Кувейті. 3 серпня 2003'']]

Приєднання України до [[Операція «Свобода Іраку»|багатонаціональної операції в Іраку]] мало неофіційну мету — вихід президента [[Кучма Леонід Данилович|Леоніда Кучми]] з міжнародної політичної ізоляції, в яку він потрапив після серії гучних політичних скандалів, починаючи із [[Касетний скандал|справи Гонгадзе]] до скандалу з продажем Іраку радіолокаційних систем [[Кольчуга (станція радіотехнічної розвідки)|«Кольчуга»]] у квітні 2002 року<ref>{{Cite web |url=https://www.unian.net/politics/533758-10-top-skandalov-20-let-nezavisimosti.html |title=10 топ-скандалов 20 лет независимости / УНИАН, 23 августа 2011 |accessdate=5 грудня 2018 |archive-date=5 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181205193407/https://www.unian.net/politics/533758-10-top-skandalov-20-let-nezavisimosti.html }}</ref>. Сама ж ідея відправки українських військ в Ірак належала тодішньому міністру оборони України [[Марчук Євген Кирилович|Євгену Марчуку]].<ref>Евгений Марчук, в 2003 министр обороны: «Украина тогда попала в изоляцию своеобразную, это правда. И с „кассетным“ скандалом, и с „кольчужным“ скандалом»
[http://podrobnosti.ua/projects/independence20/2011/08/16/786256.html «Наши 20»: Год 2003-й] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141011051041/http://podrobnosti.ua/projects/independence20/2011/08/16/786256.html |date=11 жовтня 2014 }} // «Подробности-ТВ» от 16 августа 2011</ref>

Вже у грудні 2002 року у місті [[Самбір|Самборі]] почалося формування батальйону радіологічного, хімічного і бактеріологічного захисту — [[19-й окремий батальйон радіаційного, хімічного, біологічного захисту (Україна)|19 обРХБЗ]]. Цей батальйон мав першим вирушити до Кувейту, для контролю кордону з Іраком та проведення радіаційної, хімічної і неспецифічної (бактеріологічної) розвідки.

4 лютого 2003 року Президент Кучма заявив, що Україна готова надати в розпорядження [[Організація Об'єднаних Націй|ООН]] батальйон радіологічного, хімічного і бактеріологічного захисту.

18 березня 2003 року Президентом України був підписаний Указ № 227 «Про направлення 19-го окремого батальйону радіаційного, хімічного та біологічного захисту Збройних Сил України до Держави Кувейт для надання допомоги в захисті цивільного населення цієї держави від наслідків можливого застосування зброї масового ураження і в ліквідації можливих наслідків застосування зброї масового ураження на території держави Кувейт».<ref>{{cite web|title=Указ № 227 «Про направлення 19-го окремого батальйону радіаційного, хімічного та біологічного захисту Збройних Сил України до Держави Кувейт»|url=http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/227/2003|publisher=Верховна Рада України|accessdate=19 жовтня 2016|author=Президент України|date=18 березня 2003 року|archive-date=30 жовтня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161030201748/http://zakon4.rada.gov.ua/laws/show/227/2003}}</ref>

Перекидання військ проводилася з 22 березня по 6 квітня 2003 року з аеропорту «<nowiki/>[[Скнилів (аеропорт)|Скнилів]]<nowiki/>» у [[Львів|Львові]] до аеропорту «Ель-Кувейт» [[Кувейт|держави Кувейт]] військово-транспортними літаками [[Іл-76|Іл-76МД]]. Для перекидання знадобилося 53 рейси. Всього в Кувейт було доставлено 448 військових та 125 одиниць техніки. Батальйон розмістився у таборі «Кемп-Аріфджан». Надалі батальйон влився в [[5-та окрема механізована бригада (Україна)|5 ОМБр]], що першим з українських сил увійшов до Іраку.<ref>{{Cite web |url=http://www.ukrmilitary.com/2016/01/19-separate-chemial-battalion.html |title=Місія 19 окремого батальйону РХБЗ в Кувейті |accessdate=20 листопада 2016 |archive-date=19 листопада 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161119193330/http://www.ukrmilitary.com/2016/01/19-separate-chemial-battalion.html }}</ref>

=== Місія в Іраку ===

1 травня 2003 року, після військової перемоги США над режимом [[Саддам Хусейн|Саддама Хусейна]] президент [[Джордж Вокер Буш|Джордж Буш]] закликав світову спільноту взяти участь у встановленні демократії в Іраку. Президент України [[Кучма Леонід Данилович|Леонід Кучма]], серед багатьох інших лідерів держав світу, запропонував направити до Іраку українські війська. [[Верховна Рада України]] у той час була практично повністю підконтрольна президентові. З питання відправки військ була отримана підтримка навіть опозиційної фракції [[Ющенко Віктор Андрійович|Віктора Ющенка]] «<nowiki/>[[Наша Україна]]<nowiki/>».

1 червня 2003 року посол США в Україні [[Карлос Паскуаль]] повідомив в ефірі телеканалу [[УТ-1]], що США готові оплатити частину витрат на участь українських військовослужбовців в міжнародному контингенті в Іраку<ref>[http://courier.com.ua/globalnye_novosti/ssha_gotovy_oplatit_chast_rashodov_ukrainskih_voennyh_v_irake/ США готовы оплатить часть расходов украинских военных в Ираке] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304123617/http://courier.com.ua/globalnye_novosti/ssha_gotovy_oplatit_chast_rashodov_ukrainskih_voennyh_v_irake/ |date=4 березня 2016 }} // интернет-газета «Курьер. UA» от 3 июня 2003</ref>.

5 червня 2003 року [[Верховна Рада України]] ратифікувала указ президента про участь українських військ у миротворчій місії в Іраку. Проти голосували лише фракції [[Комуністична партія України (1993—2022)|комуністів]] і [[Соціалістична партія України|соціалістів]].

Перед передислокацією до Іраку, у 2003 році, група офіцерів штабу дивізії брала участь в спільних навчаннях багатонаціональних сил в районі міста [[Щецин]].

21 липня 2003 року через порти в місті [[Миколаїв]] в напрямку [[Кувейт]]у вийшов турецький морський пором «Унд Софіт Бей» з 288 одиницями військової техніки на борту (60 бронетранспортерів [[БТР-80]], 11 бронемашин [[БРДМ-2]], 217 автомобілів різних типів і іншу спеціальну техніку). 8 серпня 2003 року пором прибув до порту [[Кувейт]]у, було доставлено всю техніку та озброєння [[5-та окрема механізована бригада (Україна)|5 окремої механізованої бригади]], з технікою прибули 12 військовослужбовців бригади, що супроводжували машини.

31 липня 2003 року президент України Леонід Кучма ухвалив передислокувати з Кувейту до Іраку [[19-й окремий батальйон радіаційного, хімічного, біологічного захисту (Україна)|19-й окремий батальйон радіаційного, хімічного і бактеріологічного захисту]] (450 військовослужбовців). Також контингенту були виділені комплекти розвідувально-сигналізаційної апаратури 1К18 «Реалія-У» і 1К124 «Табун» (які використовували для охорони базових таборів)<ref>Евгений Александров. [http://ria.ru/society/20030731/413965.html Украинский батальон химзащиты переведут из Кувейта в Ирак] // РИА «Новости» от 31 июля 2003</ref><ref>I. M. Сащук, I. В. Корниєнко. Розвідувально-сигналізаційні пристрої та особливості їх застосування // Перспективи розвитку озброєння та військової техніки Сухопутних військ: Збірник тез доповідей Міжнародної науково-технічної конференції (Львів, 11-12 травня 2017 року). Львів, НАСВ, 2017. стор.108-109</ref>

1 серпня особовий склад і техніка 19-го батальйону, який перебував в Кувейті, здійснив передислокацію з військової бази «Кемп-Аріфжан» до бази «Кемп-Койот» і розпочав підготовку прийому особового складу та техніки [[5-та окрема механізована бригада (Україна)|5-ї окремої механізованої бригади]]. До місця майбутньої дислокації українського контингенту на території Іраку вже прибула передова група зі складу 19-ти осіб.

З 7 по 10 серпня 2003 року відбувалась передослокація українського контингенту, військовослужбовці були доставлені до Іраку і Кувейту за 12 рейсів з Києва та 7 з Миколаєва на літаках [[Іл-76]] [[Українська авіаційна транспортна компанія|УАТК]].<ref>{{Cite web |url=https://www.pravda.com.ua/news/2003/08/11/2994955/ |title=Українські солдати опинилися в іракській пустелі |accessdate=5 грудня 2018 |archive-date=5 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181205193544/https://www.pravda.com.ua/news/2003/08/11/2994955/ }}</ref> 10 серпня 2003 року було завершено передислокацію особового складу підрозділів 5 окремої механізованої бригади до Кувейту. В якості подяки [[Джордж Вокер Буш|Джордж Буш]] пообіцяв Україні підтримку «на шляху інтеграції в європейські та євроатлантичні структури».

За соцопитуванням проведеним [[Центр Разумкова|Центром Разумкова]] з 27 лютого по 5 березня 2003 року в Україні лише 2,4% українців підтримували введення українських військ до Іраку, 93,8% були проти, 3,8% — не змогли відповісти. Щодо ймовірних жертв серед українських військових в миротворчій місії у Іраку лише 2,6% українців вважали це виправданими, 95,4% — вважали, що жертви будуть не виправдані.

{{Gallery|title=Карта миротворчої операції України в Кувейті та Іраку|width=250|height=180|lines=3|align=center
|Файл:Українці Миротворці в Іраку1.jpg|''Передислокація українських військ в Кувейт''
|Файл:Українці Миротворці в Іраку2.jpg|''Ввід військ до Іраку''
|Файл:Українці Миротворці в Іраку3.jpg|''Карта бойових дій''
}}

== Введення військ (2003) ==

[[Файл:Ukrainian BTR-80.jpg|міні|праворуч|250пкс|''Український БТР-80 в Іраку'']]

11 серпня 2003 року о 6:47 (за [[Час в Україні|київським часом]]) перша колона українського миротворчого контингенту перетнула кувейтсько-іракський кордон і здійснила марш в район місця постійної дислокації — місто [[Ель-Кут]] провінції [[Васит]], база «Дельта».<ref>{{Cite web |url=http://gur.mil.gov.ua/content/retro3.html |title=Воєнна розвідка на службі миру |accessdate=9 листопада 2010 |archive-date=21 червня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20100621011531/http://gur.mil.gov.ua/content/retro3.html }}</ref>

У складі першої колони, що перетнула кордон, яку очолював командир 19 окремого спеціального батальйону Збройних Сил України підполковник Ю. Оніщук, налічувалось 83 одиниці броньованої та автомобільної техніки.

Всього чотирма колонами, що рухались інтервалом в 24 години до кінця дня 15 серпня 2003 року, з прибуттям в [[Ель-Кут]] останньої колони 52 омб, передислокація підрозділів 5-ї окремої механізованої бригади в Ірак була завершена.

Українська бригада потрапила в підпорядкування командуванню багатонаціональної дивізії «Центр-Південь», що мала в своїй основі польський контингент військ і була дислокована в провінції [[Васит]] за 140 км від [[Багдад]]у.

== Бойові дії (2003—2005) ==

[[Файл:Ukrainian peacekeeper Al-Kut.jpg|міні|праворуч|250пкс|''Український миротворець веде вогонь'']]

[[Файл:BRDM-2 MP Ukraine Iraq.jpg|міні|праворуч|250пкс|''Український БРДМ військової поліції у Ель-Кут'']]

Українські військовослужбовці виконували завдання на ірано-іракському кордоні, в населених пунктах [[Ель-Кут]], [[Ель-Хай]], [[Ес-Сувайра]], [[Вавилон]], [[Багдад]] та на пункті переходу «Арафат» (форт Бадра).

На початку вересня 2003 року в місті Ес-Сувейра провінції Васіт була зроблена спроба атаки українського патруля — в результаті вибуху фугасу з дистанційним управлінням незначні пошкодження отримав автомобіль, але особовий склад не постраждав.<ref name=":0">[http://podrobnosti.ua/78035-ukrainskie-voennye-politsejskie-zaderzhali-v-irake-grabitelja-banka.html Украинские военные полицейские задержали в Ираке грабителя банка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181206235130/http://podrobnosti.ua/78035-ukrainskie-voennye-politsejskie-zaderzhali-v-irake-grabitelja-banka.html |date=6 грудня 2018 }} // «Подробности. UA» от 18 сентября 2003</ref>

14—15 вересня 2003 року в місті Ель-Кут військова поліція українського контингенту спільно з іракською поліцією затримала грабіжника банку, а також вилучила дві одиниці вогнепальної зброї (один автомат [[Автомат Калашникова 7,62-мм|АК-47]] і один пістолет), які передала іракській поліції.<ref name=":0"/>

{{main|Битва за Ель-Кут}}
Перший серйозний бій в Іраку відбувся [[6 квітня]] [[2004]] року, в місті [[Ель-Кут]], потім бойові дії з'явилися і в інших іракських містах.

28 квітня 2004 року біля міста Аз-Зубадія, за 60 км на захід від міста Ель-Кут, був атакований механізований патруль українських миротворців. БТР-80, який замикав колону з трьох бронетранспортерів, був впритул обстріляний з двох сторін з ручних протитанкових гранатометів РПГ-7 і великокаліберних кулеметів. В результаті загинув 1 і були поранені 2 військовослужбовців. Після нападу патруль вийшов із зони бою і зайняв кругову оборону. Пізніше, один з поранених помер від отриманих поранень.<ref>[http://archive.mignews.com.ua/articles/117835.html 28.04.2004 В Ираке погибли 2 украинских миротворца!]{{Недоступне посилання|date=травень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref> Після бою 3 травня 2004 року, двоє військовослужбовців-контрактників 61-го окремого механізованого батальйону 6 омехбр подали рапорти з вимогою достроково, не чекаючи планової ротації в серпні 2004 року, повернутися в Україну в зв'язку зі зміною умов служби (їх рапорти були задоволені 21 травня 2004 року).<ref>[http://www.segodnya.ua/oldarchive/c2256713004f33f5c2256ea80044e65c.html Почему наши бойцы стремятся покинуть Ирак] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181207045847/https://www.segodnya.ua/oldarchive/c2256713004f33f5c2256ea80044e65c.html |date=7 грудня 2018 }} // газета «Сегодня», № 122 (1766) от 4 июня 2004</ref>

9 січня 2005 року о 12.05 під час розвантаження авіаційних бомб неподалік від міста Ес-Сувейра (провінція Васіт) військовослужбовцями окремого спеціального саперного загону Республіки Казахстан одна з бомб здетонувала. Відбувся вибух 35 авіаційних бомб, унаслідок якого загинули 8 і постраждали 6 українських військових. Також загинув 1 та постраждали 4 казахських військових саперів.<ref>{{Cite web |url=https://www.pravda.com.ua/news/2005/01/9/3005999/ |title=В ІРАКУ ЗАГИНУЛИ СІМ УКРАЇНЦІВ, ЯКІ ОХОРОНЯЛИ РОЗВАНТАЖЕННЯ ЗБРОЇ |accessdate=6 грудня 2018 |archive-date=6 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181206192542/https://www.pravda.com.ua/news/2005/01/9/3005999/ }}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.pravda.com.ua/news/2005/01/10/3006006/ |title=В Іраку помер іще один українець. Ющенко бере справу під свій контроль |accessdate=6 грудня 2018 |archive-date=6 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181206234933/https://www.pravda.com.ua/news/2005/01/10/3006006/ }}</ref>

В результаті до березня 2005 року загинули 18 солдатів і офіцерів з українського контингенту, понад 40 отримали поранення.

== Політично-суспільна реакція ==

Настрій на користь виводу військ посилювалися у міру наближення президентських виборів. У травні 2004 року [[Верховна Рада України]] на закритому засіданні обговорила питання про виведення військ, але не підтримала пропозицію фракцій [[Комуністична партія України (1993—2022)|КПУ]], [[Соціалістична партія України|СПУ]], [[Блок Юлії Тимошенко|БЮТ]] і частини «<nowiki/>[[Наша Україна|Нашої України]]<nowiki/>», що вимагали від президента ухвалити рішення про термінове виведення українських військових з [[Ірак]]у.

Що стосується [[Кучма Леонід Данилович|Леоніда Кучми]], то він вважав, що Україна повинна виконувати узяті зобов'язання, як і інші країни коаліції, але врешті-решт і він визнав необхідність виведення військ у зв'язку з втратами, що збільшилися, серед миротворців. У вересні [[2004]] року, в самий розпал президентської кампанії, Кучма направив до Іраку підтримуваного ним кандидата — [[Янукович Віктор Федорович|Віктора Януковича]].

[[Файл:Ukrainian military vehicles in Iraq.JPEG|thumb|right|250px|''Українські військові автомобілі в Іраку'']]

Надалі, про необхідність виведення військ стали говорити вже всі політичні лідери України — і [[Віктор Ющенко]], і [[Віктор Янукович]], і [[Леонід Кучма]]. Рада безпеки України, обговоривши проблему, підтримала цю думку. [[Міністр оборони України]] [[Олександр Кузьмук]] заявив у вересні [[2004]] року, що рішення про вивід військ з Іраку можна вважати остаточним: «Я вважаю, що Україна свою історичну місію виконала, із самого початку взявши участь в антитерористичній операції у складі коаліційних сил».

[[11 січня]] [[2005]] року [[Верховна Рада України]] прийняла ухвалу, в якій президентові було запропоновано негайно повернути українських миротворців на батьківщину: «У зв'язку з небезпечним загостренням військово-політичної обстановки в Іраку і жертвами серед українських військовослужбовців пропонується вважати недоцільним подальше перебування підрозділів [[Збройні сили України|озброєних сил України]] в цій країні».

[[Кучма Леонід Данилович|Леонід Кучма]] віддав вказівку готувати виведення військ, причому передбачалося, що українські миротворці можуть покинути Ірак вже до кінця весни 2005 року, але США дали зрозуміти, що питання про подальше перебування українського миротворчого контингенту в Іраку повинне вирішуватися після вступу на пост нового президента України і формування нового уряду{{fact}}.

6 березня 2005 року в Іраку загинув вісімнадцятий миротворець. Після цього стало зрозуміло, що рішення про вивід українців неминуче: новий президент [[Віктор Ющенко]] заявив, що українська громадськість не розуміє, чому українські миротворці вимушені брати участь в бойових діях. Президент бажав продемонструвати, що він виконує обіцянки, дані під час виборів.

Передбачаючи виведення українських військ, США запропонували Україні зберегти свою присутність в Іраку в інших формах — українські військові могли б продовжити роботу в Іраку як [[Військовий радник|військові радники]] і [[військовий спостерігач|спостерігачі]], що і було здійснено в [[2006]] році.

Держсекретар США [[Кондоліза Райс]], зустрічаючись з головою МЗС України [[Тарасюк Борис Іванович|Борисом Тарасюком]], заявила: «Рішення України вивести війська з Іраку не відіб'ється на відносинах Києва і Вашингтона. Ми вдячні Україні за її участь в іракській операції. Тоді як далеко не всі країни виявили таке бажання, Україна приєдналася до тих держав, які забезпечують стабільність в Іраку».

== Виведення військ (2005—2008) ==

[[Файл:Ukr 2.jpg|thumb|250px|''Відправлення додому української армії ([[2005]])'']]

15 березня 2005 року почалося поетапне виведення українського контингенту. Двома рейсами військово-транспортного літака [[Іл-76]] до [[Миколаїв|Миколаєва]] прибула перша група з майже 140 чоловік, які несли службу в механізованій роті 72-го батальйону поблизу міста [[Ес-Сувейра (Ірак)|Ес-Сувейра]]. Бойову техніку відправлять по морю через [[Кувейт]]. Впродовж літа-осені 2005 року в іракській провінції [[Васит]], в зоні відповідальності українського контингенту багатонаціональної дивізії «Центр-Південь», залишалося ще близько 800 українських військових.

27 грудня 2005 року Ірак покинули основна частина українських миротворців, декілька солдатів залишилися як спостерігачі.

А вже 9 грудня 2008 року останні 29 членів миротворчого персоналу України повернулись на Батьківщину.<ref>[https://archive.today/20120805053133/www.mfa.gov.ua/iraq/ua/21771.htm Посольство України в Іраку]</ref>

== Місія ==
Миротворча Місія включала такі завдання:

* Підтримання безпеки у зоні відповідальності, супроводження конвоїв, гуманітарних вантажів, несення служби на блокпостах, патрулювання тощо;
* Охорона органів місцевого самоврядування, релігійних та історичних пам'яток, мостів, джерел питної води та інших важливих об'єктів;
* Контроль за здачею зброї цивільним населенням та учасниками колишніх озброєних формувань;
* Здійснення інженерних та інших робіт, необхідних для ліквідації наслідків конфлікту;
* Надання допомоги у забезпеченні цивільного населення питною водою;
* Забезпечення безпеки діяльності міжнародних гуманітарних організацій;
* Надання допомоги в перевезенні гуманітарних вантажів;
* Евакуація цивільного населення у разі виникнення небезпеки його життю;
* Надання медичних послуг, насамперед, першої медичної допомоги цивільному населенню;
* Виконання інших функцій із забезпечення безпеки і дотримання прав людини.
== Відвідини українського контингенту українськими високопосадовцями ==
З [[2 вересня|2]] по [[4 вересня]] [[2004]] року з метою передвиборчої кампанії український контингент в Іраку відвідав тодішній прем'єр-міністр України [[Віктор Янукович]].<ref>{{Cite web |url=https://ua.korrespondent.net/ukraine/249280-viktor-yanukovich-virushiv-v-irak |title=Віктор Янукович вирушив в Ірак |accessdate=6 грудня 2018 |archive-date=6 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181206145539/https://ua.korrespondent.net/ukraine/249280-viktor-yanukovich-virushiv-v-irak }}</ref><ref>[Віктор Янукович вирушив в Ірак ЮЩЕНКО ВВАЖАЄ ПОЇЗДКУ ЯНУКОВИЧА ДО ІРАКУ ЕЛЕМЕНТОМ ЙОГО ПЕРЕДВИБОРЧОЇ КАМПАНІЇ].</ref>

[[26 грудня]] [[2005]] року тодішній президент України [[Віктор Ющенко]] здійснив одноденний візит в Ірак та відвідав український базовий табір «Дельта».<ref>{{Cite web |url=https://www.obozrevatel.com/news/2005/12/26/74667.htm |title=Ющенко поїхав до Іраку замість миротворців |accessdate=6 грудня 2018 |archive-date=6 грудня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181206145402/https://www.obozrevatel.com/news/2005/12/26/74667.htm }}</ref>

== Склад та зброя ==

Склад інтегрованої української військової сили в Іраку налічував:

* Постійна військова чисельність до 1690 осіб
**з 17 серпня 2003 року — 1587 осіб,
**з 19 лютого 2004 року — 1621 особа,
**з 22 вересня 2004 року —1621 особа,
**з 15 квітня 2005 року — 864 осіб,
**з 27 грудня 2005 — 29 осіб
* 2 161 одиниць стрілецької зброї
* 60 [[бронетранспортер]]ів [[БТР-80]]
* 26 бойових розвідувально-десантних машин [[БРДМ-2]]
* 6 командно-штабних машин [[Р-145БМ]]
* 6 хімічних розвідувальних машин на базі [[БТР-80]]
* 217 автомобілів різних типів ([[КрАЗ]], [[Хаммер]], [[УАЗ]], [[Урал]], [[ЗІЛ]])
* Іншу спеціальну техніку та контейнери з майном українського миротворчого контингенту.
* Також у військових цілях використовувались літаки [[Ан-225|Ан-225 «Мрія»]], [[Ан-124|Ан-124 «Руслан»]] та [[Іл-76]].

{| class="toccolours" border="0" cellpadding="2" cellspacing="2"
|-
|colspan=12 style="background:#E4E4E4"|
'''Броньовані автомобілі ЗС України в Іраку'''

|-
|[[Файл:Ukrainian_BTR-80.jpg|border|150px|]]
|[[Файл:BRDM-2, Ukraine-01.JPG|border|150px|]]
|[[Файл:R-145BM command vehicle on BTR-60 base.jpg|150px|]]
|[[Файл:Ukrainian Humvees - Independence Day parade in Kiev.JPG|border|150px|]]
|-
|
[[БТР-80]]

|
[[БРДМ-2]]

|
[[Р-145БМ]]

|
[[Hummer]]

|}

{| class="toccolours" border="0" cellpadding="2" cellspacing="2"
|-
|colspan=12 style="background:#E4E4E4"|
'''Автомобілі ЗС України в Іраку'''

|-
|[[Файл:Ukrainian ambulance in Iraq.jpg|border|150px|]]
|[[Файл:Ukrainian_military_transport_truck.JPEG|border|150px|]]
|[[Файл:KrAZ military truck.JPG|border|150px|]]
|[[Файл:УАЗ-31512.jpg|border|150px|]]
|[[Файл:ZIL-131 in Malbork.jpg|border|150px|]]
|
|-
|
[[ГАЗ-66]]

|
[[Урал-4320]]

|
[[КрАЗ]]

|
[[УАЗ]]

|
[[ЗІЛ]]

|}

== Цікаві факти ==
* Щоб уникнути ворожого радіо-прослуховування, українські військові спілкувалися через радіозв'язок лише [[Українська мова|українською мовою]], використовували кодові українські слова, оскільки [[Англійська мова|англійську]] і [[Російська мова|російську]] противники розуміли. За словами [[Прессекретар|екс-прессекретаря]] [[Міністерство оборони України|Міністра оборони України]] [[Андрій Лисенко|Андрія Лисенка]], українська мова рятувала життя українським солдатам.<ref>{{Cite web |url=http://www.youtube.com/watch?v=ut5x4EM9at0 |title=Арсенал: Україна в Іракській війні |accessdate=21 жовтня 2011 |archive-date=18 грудня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20151218102835/https://www.youtube.com/watch?v=ut5x4EM9at0 }}</ref>

== Персоналії ==
* [[Пушняков Анатолій Савватійович]] — командир українського контингенту в Республіці Ірак.
* [[Гуляк Олег Вікторович]] — командир 72-го окремого механізованого батальйону українського миротворчого контингенту в Іраку

== Список загиблих ==
{{seealso|Список загиблих українських миротворців}}
* [[Сержант]] [[Койдан Юрій Анатолійович]] (1975-30.09.03) — [[Дорожньо-транспортна пригода|ДТП]]
* [[Молодший сержант]] Суслов Сергій Петрович (1974-11.11.03) — Необережне поводження зі зброєю
* [[Капітан (військове звання)|Капітан]] Бондаренко Олексій Вікторович (1968-18.11.03) — [[Самогубство]]
* [[Рядовий]] [[Андрощук Руслан Андрійович]] (1980-06.04.04) — Від поранення
* [[Рядовий]] [[Міхалєв Костянтин Володимирович|Міхалев Костянтин Володимирович]] (1976-28.04.04) — Від поранення
* [[Рядовий]] [[Злочевський Ярослав Ярославович]] (1979-28.04.04) — Від поранення
* [[Старший сержант]] Гензерський Роман Олександрович (1981-02.07.04) — Самогубство
* [[Капітан (військове звання)|Капітан]] [[Іванов Юрій Вікторович]] (1973-15.08.04) — Підрив на міні
* [[Підполковник]] Тихонов Олег Валентинович (???- 29.09.04) — ДТП
* [[Підполковник]] [[Матіжев Олег Вікторович]] (???-09.01.05) — Підрив [[Фугас|фугасу]]
* [[Капітан (військове звання)|Капітан]] [[Заграй Юрій Михайлович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу
* [[Капітан (військове звання)|Капітан]] [[Андрущенко Сергій Миколайович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу
* [[Капітан (військове звання)|Капітан]] [[Бражевський Валерій Вікторович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу ([[95-а окрема аеромобільна бригада (Україна)|95 бригада]])
* [[Прапорщик]] [[Кацарський Олександр Іванович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу
* [[Старший сержант]] [[Сітников Андрій Анатолійович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу
* [[Старший сержант]] [[Петрик Віра Іванівна]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу ([[95-а окрема аеромобільна бригада (Україна)|95 бригада]])
* [[Старший прапорщик]] [[Сєдой Володимир Миколайович]] (???-09.01.05) — Підрив фугасу ([[95-а окрема аеромобільна бригада (Україна)|95 бригада]])
* [[Полковник]] Середницький Роман Ярославович (15.09.62;— 03.02.05);— [[Гострий інфаркт міокарда|Серцевий напад]]

У війні також загинув український журналіст [[Тарас Процюк]] (16.01.68 — 08.04.03). Він був цивільним.

== В документальному кіно ==
* На лінії вогню: Вхід в Ірак — фільм [[Цаплієнко Андрій Юрійович|Андрія Цаплієнка]]. [[2003]] рік.
* На лінії вогню: Іракський тижневик — фільм [[Цаплієнко Андрій Юрійович|Андрія Цаплієнка]]. [[2005]] рік.

== Див. також ==
* [[Українська гуманітарна місія в Грузії (1993)]]
* [[Участь українських миротворців в Югославських війнах]]
* [[Миротворчі місії України]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

{{Commonscat|Ukrainian military in the Iraq War}}

== Джерела і посилання ==
* [https://www.e-reading.club/book.php?book=95320 Війна в Іраку моїми очами. Без цензури і прикрас] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171205042107/https://www.e-reading.club/book.php?book=95320 |date=5 грудня 2017 }}
* [http://mil.in.ua/forum/viewtopic.php?f=88&t=386&view=previous Загиблі в Іраку] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160306214221/http://mil.in.ua/forum/viewtopic.php?f=88&t=386&view=previous |date=6 березня 2016 }}
* [http://peacekeeping-centre.in.ua/Museum/Iraq/Book.htm Список загиблих і поранених в Іраку українських військовослужбовців] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140413140742/http://peacekeeping-centre.in.ua/Museum/Iraq/Book.htm |date=13 квітня 2014 }}
* [https://web.archive.org/web/20160304194512/http://www.asv.gov.ua/content/nauka/2012/sv1.pdf Сухопутні війська Збройних Сил України: 20 років миротворчої діяльності] // Матеріали доповідей науково-практичної конференції 25 жовтня 2012 р., м. Львів. — Львів: АСВ, 2012. — 223 с.

[[Категорія:2003 в Україні]]
[[Категорія:Українсько-іракські відносини]]
[[Категорія:Миротворчі місії України]]
[[Категорія:2008 в Україні]]
[[Категорія:Військові операції Збройних Сил України]]
{{Миротворчі місії України}}

Дата: 11 серпня 2003 —- 9 грудня 2008

Місце: Ірак, Кувейт

Результат: Завершення миротворчої місії; Виведення основного складу українських військ 27 грудня 2005 року, та останнього миротворчого персоналу 9 грудня 2008 року

title: Сторони

Україна: Партія Баас · Армія Магді

title: Командувачі

Леонід Кучма · Віктор Ющенко · Євген Марчук · Олександр Кузьмук: Ізат Ібрагім ад-Дурі · Муктада аль-Садр · Абу Дера

title: Військові сили

1 690 солдатів і офіцерів: Невідомо

title: Втрати

18 загиблих · 40+ поранених: 200-2000 загиблих


text:
# Отак-Сара (Амоль)
Отак-Сара (перс. اطاق سرا) — село в Ірані, у дегестані Ларіджан-е Софла, у бахші Ларіджан, шагрестані Амоль остану Мазендеран. У переписі 2006 року вказане як окремий населений пункт, але без відомостей про чисельність населення.

## Клімат
Середня річна температура становить 17,05°C, середня максимальна – 31,32°C, а середня мінімальна – 3,59°C. Середня річна кількість опадів – 773 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 11,18            | 11,71            | 14,50            | 20,24            | 24,14            | 28,01            | 31,25            | 31,32            | 28,61            | 23,86            | 18,38            | 14,03            |                  |
| Середня температура, °C                       | 7,39             | 7,91             | 10,72            | 16,44            | 20,36            | 24,21            | 26,26            | 26,34            | 23,62            | 18,87            | 13,38            | 9,03             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | 3,59             | 4,13             | 6,93             | 12,66            | 16,58            | 20,41            | 21,27            | 21,34            | 18,63            | 13,89            | 8,39             | 4,06             |                  |
| Норма опадів, мм                              | 86               | 65               | 57               | 28               | 24               | 21               | 20               | 45               | 81               | 130              | 113              | 103              |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 1.88             | 2.41             | 2.40             | 2.28             | 2.30             | 2.58             | 2.58             | 2.18             | 2.01             | 1.80             | 1.82             | 1.78             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 8438             | 10592            | 12702            | 15839            | 19833            | 21737            | 21582            | 19136            | 15748            | 12330            | 9722             | 8030             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

title: Отак-Сара (Амоль)

wikitext:
{{Infobox Settlement
  |official_name          = Отак-Сара
  |native_name            = اطاق سرا
  |image_skyline          =
  |map_caption            =
  |pushpin_map            = Іран
  |latd = 36 | latm = 24 | lats = 2.9988 | latNS = N
  |longd = 52 | longm = 38 | longs = 24 | longEW = E
  |coor_footnotes = {{coord|36.400833|52.64|format=dms|display=title}}
  |subdivision_type       = Країна
  |subdivision_name       = [[Іран]]
  |subdivision_type1      = [[Остани Ірану|Остан]]
  |subdivision_name1      = [[Мазендеран]]
  |subdivision_type2      = [[Шагрестани Ірану|Шагрестан]]
  |subdivision_name2      = [[Амоль (шагрестан)|Амоль]]
  |subdivision_type3      = [[Бахш]]
  |subdivision_name3      = [[Ларіджан (бахш)|Ларіджан]]
  |subdivision_type4      = [[Дегестан]]
  |subdivision_name4      = [[Ларіджан-е Софла (дегестан)|Ларіджан-е Софла]]
  |leader_title           =
  |leader_name            =
  |established_title      =
  |established_date       =
  |area_magnitude         =
  |area_metro_km2         =
  |area_metro_sq_mi       =
  |area_land_km2          =
  |area_land_sq_mi        =
  |area_water_km2         =
  |area_water_sq_mi       =
  |area_water_percent     =
  |area_total_km2         =
  |area_total_sq_mi       =
  |population_as_of       = 2006
  |population_total       = *
  |population_footnotes = <ref name="census2006"/>
  |timezone               = IRST
  |utc_offset             = +3:30
  |timezone_DST           = IRST
  |utc_offset_DST         = +4:30
  |website                =
  |postal_code            =
  |postal_code_type       = Поштовий індекс
  |elevation_m            =
  |footnotes              =
}}
'''Отак-Сара''' ({{lang-fa|اطاق سرا}}) — село в [[Іран]]і, у дегестані [[Ларіджан-е Софла (дегестан)|Ларіджан-е Софла]], у бахші [[Ларіджан (бахш)|Ларіджан]], шагрестані [[Амоль (шагрестан)|Амоль]] остану [[Мазендеран]]. У переписі 2006 року вказане як окремий населений пункт, але без відомостей про чисельність населення<ref name="census2006">[https://web.archive.org/web/20110920090640/http://www.amar.org.ir/DesktopModules/FTPManager/upload/upload2360/newjkh/newjkh/02.xls Перепис населення Ірану 2006]</ref>.

== Клімат ==
Середня річна температура становить 17,05°C, середня максимальна – 31,32°C, а середня мінімальна – 3,59°C. Середня річна кількість опадів – 773 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas.|authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology.|accessdate=21 березня 2022|archive-date=12 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220312224814/https://www.worldclim.org/}}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=7.39           | Січ_сер_опади=86
| Лют_сер=7.91           | Лют_сер_опади=65
| Бер_сер=10.72           | Бер_сер_опади=57
| Кві_сер=16.44           | Кві_сер_опади=28
| Тра_сер=20.36           | Тра_сер_опади=24
| Чер_сер=24.21           | Чер_сер_опади=21
| Лип_сер=26.26           | Лип_сер_опади=20
| Сер_сер=26.34           | Сер_сер_опади=45
| Вер_сер=23.62           | Вер_сер_опади=81
| Жов_сер=18.87           | Жов_сер_опади=130
| Лис_сер=13.38           | Лис_сер_опади=113
| Гру_сер=9.03           | Гру_сер_опади=103

| Січ_сер_мін= 3.59       | Січ_сер_макс= 11.18
| Лют_сер_мін= 4.13       | Лют_сер_макс= 11.71
| Бер_сер_мін= 6.93       | Бер_сер_макс= 14.50
| Кві_сер_мін= 12.66       | Кві_сер_макс= 20.24
| Тра_сер_мін= 16.58       | Тра_сер_макс= 24.14
| Чер_сер_мін= 20.41       | Чер_сер_макс= 28.01
| Лип_сер_мін= 21.27       | Лип_сер_макс= 31.25
| Сер_сер_мін= 21.34       | Сер_сер_макс= 31.32
| Вер_сер_мін= 18.63       | Вер_сер_макс= 28.61
| Жов_сер_мін= 13.89       | Жов_сер_макс= 23.86
| Лис_сер_мін= 8.39       | Лис_сер_макс= 18.38
| Гру_сер_мін= 4.06       | Гру_сер_макс= 14.03

|Січ_вітер = 1.88	|Січ_рад = 8438
|Лют_вітер = 2.41	|Лют_рад = 10592
|Бер_вітер = 2.40	|Бер_рад = 12702
|Кві_вітер = 2.28	|Кві_рад = 15839
|Тра_вітер = 2.30	|Тра_рад = 19833
|Чер_вітер = 2.58	|Чер_рад = 21737
|Лип_вітер = 2.58	|Лип_рад = 21582
|Сер_вітер = 2.18	|Сер_рад = 19136
|Вер_вітер = 2.01	|Вер_рад = 15748
|Жов_вітер = 1.80	|Жов_рад = 12330
|Лис_вітер = 1.82	|Лис_рад = 9722
|Гру_вітер = 1.78	|Гру_рад = 8030
}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Iran-geo-stub}}

{{Портали|Іран|Географія}}
{{Остан Мазендеран}}

[[Категорія:Населені пункти шагрестану Амоль]]

title: Координати36°24′03″ пн. ш. 52°38′24″ сх. д. / 36.400833° пн. ш. 52.64° сх. д.: 36°24′2.9988″ пн. ш. 52°38′24″ сх. д. / 36.400833000° пн. ш. 52.64000° сх. д.

Країна: Іран

Остан: Мазендеран

Шагрестан: Амоль

Бахш: Ларіджан

Дегестан: Ларіджан-е Софла

Населення (2006)

Часовий пояс: IRST (UTC+3:30)

- Літній час: IRST (UTC+4:30)