text:
# Вікі Леандрос
Вассілікі Папатанассіу (грец. Βασιλική Παπαθανασίου), в другому шлюбі фон Руффін (нім. Vassiliki von Ruffin, 23 серпня 1949, Палеокастриця, Керкіра, Греція), відома як Вікі Леандрос (грец. Βίκυ Λέανδρος) — грецька європейська співачка, переможниця конкурсу Євробачення-1972. Протягом кар'єри Вікі Леандрос записала понад 450 синглів і 460 LP на різних мовах, сумарний тираж яких перевищив 40 мільйонів проданих копій.

## Біографія
Народилася на острові Корфу в родини співака та композитора Леандроса Папатанассіу, відомого під псевдонімом Лео Леандрос. З 1958 разом з батьком жила в ФРН.
У 1965 випустила свій перший сингл «Messer, Gabel, Schere, Licht», що приніс їй популярність. У 1967 отримала пропозицію представляти Люксембург на конкурсі пісні «Євробачення», де посіла 4-е місце з піснею «L'amour est bleu», виступаючи під ім'ям Вікі. При цьому пісня стала міжнародним хітом, що стало відправною точкою її тривалої популярності у багатьох країнах світу.
У 1971 отримала приз «Бронзова троянда Монтре» за своє телевізійне шоу «Ich Bin».
У 1972 знову представляла Люксембург на конкурсі «Євробачення», де завоювала 1-е місце з піснею «Après Toi», продажі якої в світі перевищили 10 млн. примірників. Протягом своєї кар'єри записувала сингли та альбоми на восьми мовах, ставши однією з найпопулярніших співачок 1970-х. Великий успіх мали сингли співачки «Theo, wir fahr'n nach Lodz», «Ich hab' die Liebe geseh'n», «Die Bouzouki klang durch die Sommernacht», «Ich liebe das Leben». У той період її пластинки виходили щорічно, а іноді й двічі на рік.
Співачка отримала величезне число золотих та платинових дисків у багатьох країнах світу, будучи протягом кількох десятиліть однією зі світових лідерів за кількістю проданих записів. Протягом кар'єри Вікі Леандрос записала понад 450 синглів і 460 LP на різних мовах, сумарний тираж яких перевищив 40 мільйонів проданих копій.
У 2006 брала участь в німецькому національному відборі на Євробачення. У тому ж році обрана віцегубернаторкою грецького портового міста Пірей від партії ПАСОК, проте в 2008 залишила свій пост і повернулася до музичної кар'єри.
У 2011 взяла участь у записі треку «C'est Bleu» з альбому The Big Mash Up німецької групи Scooter. Трек зроблений на основі її хіта «L'amour Est Bleu», запозичені два перших куплета в її виконанні.

## Дискографія
- 1966: Songs und Folklore
- 1967: A taste of... Vicky
- 1968: Summertime forever
- 1969: Vicky und ihre Hits
- 1969: Ich glaub' an dich
- 1971: Ich bin
- 1972: Vicky Leandros
- 1973: Meine Freunde sind die Träume
- 1974: Mein Lied für dich
- 1975: Ich liebe das Leben
- 1975: Tango d'amour
- 1975: Across the water
- 1977: Du, du liegst mir im Herzen
- 1977: V.L.
- 1977: Süßer die Glocken nie klingen
- 1978: Ich bin ein Mädchen
- 1978: Vicky Leandros
- 1981: Ich gehe neue Wege
- 1981: Love is alive
- 1982: Verlorenes Paradies
- 1983: Vicky
- 1985: Eine Nacht in Griechenland
- 1988: Ich bin ich
- 1989: Piretos tou Erota
- 1990: Starkes Gefühl
- 1991: Nur einen Augenblick
- 1993: Andres
- 1995: Lieben und Leben
- 1997: Gefühle
- 1998: Weil mein Herz Dich nie mehr vergisst
- 2000: Jetzt
- 2001: Now!
- 2001: Mit offenen Armen
- 2002: Weihnachten mit Vicky Leandros
- 2003: Vicky Leandros singt Mikis Theodorakis
- 2005: Ich bin wie ich bin
- 2006: Ich bin wie ich bin-Special Edition
- 2006: Ich bin wie ich bin-Das Jubiläumskonzert
- 2009: Möge der Himmel
- 2010: Zeitlos

title: Вікі Леандрос

wikitext:
{{особа}}

'''Вассілікі Папатанассіу''' ({{lang-gr|Βασιλική Παπαθανασίου}}), [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|в другому шлюбі]] '''фон Руффін''' ({{lang-de|Vassiliki von Ruffin}}, [[23 серпня]] [[1949]], [[Палеокастриця]], [[Керкіра]], [[Греція]]), відома як '''Вікі Леандрос''' ({{lang-gr|Βίκυ Λέανδρος}}) — [[греки|грецька]] європейська співачка, переможниця конкурсу [[Пісенний конкурс Євробачення 1972|Євробачення-1972]]. Протягом кар'єри Вікі Леандрос записала понад 450 синглів і 460 LP на різних мовах, сумарний тираж яких перевищив 40 мільйонів проданих копій.

== Біографія ==
Народилася на острові [[Керкіра|Корфу]] в родини співака та композитора Леандроса Папатанассіу, відомого під псевдонімом Лео Леандрос. З [[1958]] разом з батьком жила в [[ФРН]].

У [[1965]] випустила свій перший сингл «Messer, Gabel, Schere, Licht», що приніс їй популярність. У [[1967]] отримала пропозицію представляти [[Люксембург]] на конкурсі пісні [[Пісенний конкурс Євробачення 1967|«Євробачення»]], де посіла 4-е місце з піснею «{{iw|L'amour est bleu}}», виступаючи під ім'ям Вікі. При цьому пісня стала міжнародним хітом, що стало відправною точкою її тривалої популярності у багатьох країнах світу.

У [[1971]] отримала приз «Бронзова троянда Монтре» за своє телевізійне шоу «Ich Bin».

У [[1972]] знову представляла Люксембург на конкурсі [[Пісенний конкурс Євробачення|«Євробачення»]], де завоювала 1-е місце з піснею «Après Toi», продажі якої в світі перевищили 10 млн. примірників. Протягом своєї кар'єри записувала сингли та альбоми на восьми мовах, ставши однією з найпопулярніших співачок 1970-х. Великий успіх мали сингли співачки «Theo, wir fahr'n nach Lodz», «Ich hab' die Liebe geseh'n», «Die Bouzouki klang durch die Sommernacht», «Ich liebe das Leben». У той період її пластинки виходили щорічно, а іноді й двічі на рік.

Співачка отримала величезне число золотих та платинових дисків у багатьох країнах світу, будучи протягом кількох десятиліть однією зі світових лідерів за кількістю проданих записів. Протягом кар'єри Вікі Леандрос записала понад 450 синглів і 460 LP на різних мовах, сумарний тираж яких перевищив 40 мільйонів проданих копій.

У [[2006]] брала участь в німецькому національному відборі на [[Пісенний конкурс Євробачення 2006|Євробачення]]. У тому ж році обрана віцегубернаторкою грецького портового міста [[Пірей]] від партії [[ПАСОК]], проте в [[2008]] залишила свій пост і повернулася до музичної кар'єри.

У [[2011]] взяла участь у записі треку «C'est Bleu» з альбому ''The Big Mash Up'' німецької групи [[Scooter]]. Трек зроблений на основі її хіта «L'amour Est Bleu», запозичені два перших куплета в її виконанні.

== Дискографія ==
* 1966: Songs und Folklore
* 1967: A taste of... Vicky
* 1968: Summertime forever
* 1969: Vicky und ihre Hits
* 1969: Ich glaub' an dich
* 1971: Ich bin
* 1972: Vicky Leandros
* 1973: Meine Freunde sind die Träume
* 1974: Mein Lied für dich
* 1975: Ich liebe das Leben
* 1975: Tango d'amour
* 1975: Across the water
* 1977: Du, du liegst mir im Herzen
* 1977: V.L.
* 1977: Süßer die Glocken nie klingen
* 1978: Ich bin ein Mädchen
* 1978: Vicky Leandros
* 1981: Ich gehe neue Wege
* 1981: Love is alive
* 1982: Verlorenes Paradies
* 1983: Vicky
* 1985: Eine Nacht in Griechenland
* 1988: Ich bin ich
* 1989: Piretos tou Erota
* 1990: Starkes Gefühl
* 1991: Nur einen Augenblick
* 1993: Andres
* 1995: Lieben und Leben
* 1997: Gefühle
* 1998: Weil mein Herz Dich nie mehr vergisst
* 2000: Jetzt
* 2001: Now!
* 2001: Mit offenen Armen
* 2002: Weihnachten mit Vicky Leandros
* 2003: Vicky Leandros singt Mikis Theodorakis
* 2005: Ich bin wie ich bin
* 2006: Ich bin wie ich bin-Special Edition
* 2006: Ich bin wie ich bin-Das Jubiläumskonzert
* 2009: Möge der Himmel
* 2010: Zeitlos

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.vickyleandros.com Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110224151238/http://www.vickyleandros.com/ |date=24 лютого 2011 }}
* [http://hellas-songs.ru/person/3/ Переклади пісень Віки Леандрос з грецької мови] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140425201005/http://hellas-songs.ru/person/3/ |date=25 квітня 2014 }}

{{Переможці Євробачення}}
{{Люксембург на пісенному конкурсі Євробачення}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Леандрос, Вікі}}
[[Категорія:Грецькі співачки]]
[[Категорія:Учасники Євробачення 1972]]
[[Категорія:Члени ПАСОК]]
[[Категорія:Уродженці Керкіри]]
[[Категорія:Грецькі емігранти до Німеччини]]
[[Категорія:Переможці Євробачення від Люксембургу]]

title: грец. Βασιλική Παπαθανασίου

Ім'я при народженні: грец. Βασιλική Παπαθανασίου

Псевдо: Βίκυ Λέανδρος і Vicky Leandros

Народилася: 23 серпня 1949 (75 років) · Палеокастриця, Commune of Lakonesd, Paleokastrites Municipal Unitd, Керкіра, Іонічні острови, Греція

Країна: Греція

Діяльність: співачка, політична діячка

Знання мов: грецька, німецька, французька і англійська

Роки активності: 1965 — тепер. час

Жанр: поп

Партія: ПАСОК

Батько: Leo Leandrosd

Мати: Sunday-Μpoumpou Papathanasioud

У шлюбі з: Ivan Zisiadisd і Enno von Ruffind

Нагороди: Goldene Stimmgabeld (2000) Головний приз пісенного конкурсу «Євробачення»d (1972)


text:
# Газонаповнені пластмаси
Газонапо́внені пластма́си — надлегкі пластичні матеріали, що одержуються на основі різних синтетичних полімерів. Нагадують структуру застиглої піни.

## Властивості
Газонаповнені пластмаси характеризуються високою тепло-, звуко- і електроізоляційною здатністю. Хімічні і механічні властивості газонаповнених пластмас і їх теплостійкість значною мірою визначаються властивостями початкових полімерів, а ізоляційні характеристики-особливостями фізичної будови. Газонаповнені пластмаси можна одержати із усіх відомих в наш час[коли?] полімерів.

## Види газонаполнених пластмас
Розрізняють газонаповнені пластмаси із замкнуто-комірчастою структурою (пінопласти) і відкрито-пористою структурою (поропласти), в яких елементарні комірки або пори з'єднуються між собою і з навколишнім середовищем.

## Застосування
Газонаповнені пластмаси застосовують в авіабудуванні, в меблевій промисловості, при будівництві житлових будинків і ін.
Зокрема Поролон — м'який пружний поропласт на основі ППУ. Назва поролон походить від назви торгової марки «Поролон» в сучасних рятувальних жилетах використовують пінопласт або пінополістирол замість натуральної пробки.

wikiname: ukwiki

title: Газонаповнені пластмаси

in_language: uk

wikitext:
'''Газонапо́внені пластма́си''' — надлегкі [[Пласт (геологія)|пластичні матеріали]], що одержуються на основі різних синтетичних [[полімер]]ів. Нагадують структуру застиглої піни.

== Властивості ==

Газонаповнені пластмаси характеризуються високою тепло-, звуко- і електроізоляційною здатністю. [[Хімічні властивості|Хімічні]] і [[Механічні властивості матеріалу|механічні властивості]] газонаповнених пластмас і їх [[теплостійкість]] значною мірою визначаються властивостями початкових полімерів, а ізоляційні характеристики-особливостями фізичної будови. Газонаповнені пластмаси можна одержати із усіх відомих в наш час{{коли}} полімерів.

== Види газонаполнених пластмас ==

Розрізняють газонаповнені пластмаси із замкнуто-комірчастою структурою ([[пінопласти]]) і відкрито-пористою структурою ([[поропласти]]), в яких елементарні комірки або пори з'єднуються між собою і з навколишнім середовищем.

== Застосування ==

Газонаповнені пластмаси застосовують в [[авіабудування|авіабудуванні]], в [[меблева промисловість|меблевій промисловості]], при [[будівництво|будівництві]] житлових будинків і ін.

Зокрема Поролон — м'який пружний поропласт на основі ППУ. Назва <tt>поролон</tt> походить від назви торгової марки «Поролон» в сучасних рятувальних жилетах використовують пінопласт або пінополістирол замість натуральної пробки.

== Див. також ==

* [[Поролон]]
* [[Kaiflex]]
* [[Пінополістирол]]
* [[Пінополіуретан]]
* [[Пінополіетилен]]
* [[Спінений каучук]]

== Джерела ==

* [http://dic.academic.ru/dic.nsf/ruwiki/141743 Газонаповнені пластмаси] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101119101605/http://dic.academic.ru/dic.nsf/ruwiki/141743 |date=19 листопада 2010 }}{{ref-ru}}

{{tech-stub}}

{{Теплоізоляційні матеріали}}

[[Категорія:Газонаповнені пластмаси|*]]
[[Категорія:Теплоізоляційні матеріали]]
[[Категорія:Конструкційні матеріали]]
[[Категорія:Пластмаси]]


text:
# Лавечко-Нове
Лавечко-Нове (пол. Ławeczko Nowe) — село в Польщі, у гміні Пшиленк Зволенського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 92 особи (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Радомського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 45      | 12                 | 27               | 6                    |
| Жінки    | 47      | 14                 | 20               | 13                   |
| Разом    | 92      | 26                 | 47               | 19                   |

title: Лавечко-Нове

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Лавечко-Нове
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Ławeczko Nowe}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Зволенський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Пшиленк (гміна){{!}}Пшиленк
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 92
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 48
|поштовий індекс        = 26-704
|автомобільний код      = WZW
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0633432
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Лавечко-Нове''' ({{lang-pl|Ławeczko Nowe}}) — село в Польщі, у [[Пшиленк (гміна)|гміні Пшиленк]] [[Зволенський повіт|Зволенського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:92}} {{МНОЖИНА:92|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Радомське воєводство|Радомського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=45 |ЧолПре=12 |ЧолПрац=27 |ЧолПост=6
|Жін=47 |ЖінПре=14 |ЖінПрац=20 |ЖінПост=13
|Разом=92 |РазомПре=26 |РазомПрац=47 |РазомПост=19
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Пшиленк}}

[[Категорія:Села Зволенського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Зволенський повіт

Гміна: Пшиленк

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WZW

OSM: ↑2692524 ·R (Ґміна Пшиленк)


text:
# Проблема чотирьох фарб
Пробле́ма чотирьо́х фарб — математична задача, яку запропонував Френсіс Гатрі 1852 року.
| З'ясувати, чи можна будь-яку розташовану на сфері карту розфарбувати чотирма фарбами так, щоб будь-які дві області, що мають спільну ділянку межі, були розфарбовані в різні кольори. |

Інакше кажучи, показати, що хроматичне число плоского графу не перевищує 4.

## Еквівалентні формулювання
| Ребра довільної тріангуляції сфери можна розфарбувати в три фарби так, щоб усі сторони кожного трикутника були розфарбовані в різні кольори. |

## Про доведення
Кеннет Аппель і Вольфганг Хакен 1976 року показали це, надавши доведення теореми, що складалося з двох частин. В першій показувалося, що достатньо перевірити 1936 варіантів мап, щоб визначити, що таке розфарбовування можливе для будь-якої мапи. В другій наводився алгоритм, що перевіряв усі ці мапи. Це доведення викликало змішані почуття в математичної спільноти. І перша, і друга частини були дуже великими і складними для розуміння, а результат дії алгоритму взагалі не міг бути перевіреним людиною.
За описом авторів, доведення включало в себе 50 сторінок тексту та діаграм, 85 сторінок з майже 2500 додатковими діаграмами, 400 сторінок мікрофільмів, що містили ще діаграми, 24 леми і тисячі окремих тверджень. До того ж, перевірка деяких з тверджень зайняла 1200 годин машинного часу.
Тому деякий час, хоча ніхто і не міг знайти помилок у викладках, багато математиків не вважали доведення правильним.
В подальшому з'ясувалося, що деякі варіанти були пропущені, і вже в 90-х надали виправлений варіант доведення, що, втім, залишався майже неможливим для перевірки.
1997 року Нейл Робертсон, Даніель Сандерс, Пол Сеймур і Робін Томас вирішили перевірити це доведення. Втім, як вони з'ясували, написати власний алгоритм виявилося простіше, ніж розбиратися в роботі Аппеля і Хакена. В результаті, вони перевірили на комп'ютері і першу і другу частину доведення. Кількість варіантів при цьому зменшилася до 633. Також було написано програму, що для будь-яких випадків друкувала доведення в зрозумілому людиною вигляді. Кожне таке доведення займало приблизно 10000 сторінок. Поява незалежного доведення додала впевненості у вірності доведення. Однак доведення все ще спиралося на складний алгоритм, в реалізації якого могла бути присутня помилка.
2004 року група під керівництвом Жоржа Гонтьє завершилася підготовка формального доведення. На відміну від попередніх, програма для цього доведення не писалася наново, а була використана вже наявна універсальна програма Coq, що займається автоматичним доведенням довільних теорем. При цьому, програма також перевірила і формально довела як першу, так і другу частину доведення.
Таким чином, незважаючи на свою громіздкість, проблема чотирьох фарб є однією з найретельніше перевірених і доведених теорем, а також одним з найвідоміших прецедентів некласичного доведення в сучасній математиці.

## Історія доведення
Мебіус згадував про цю задачу під час своїх лекцій ще 1840 року. Припущення про те, що чотирьох фарб буде достатньо, було зроблено 1852 року Френсісом Гатрі, під час того як він намагався розфарбувати мапу Великої Британії. Він поділився цим припущенням зі своїм братом Фредеріком, що був студентом у Аугустуса де Моргана, який також зацікавився цією задачею. Через деякий час після цього, один з братів, що підписався «F.G.» сформулював цю задачу в листі до журналу «The Athenaeum»,  опублікований 1854 року.
Перше з відомих доведень запропонував Альфред Кемп 1879 року, а інше — Пітером Тетом 1880 року. Проте 1890 і 1891 року відповідно було доведено хибність цих доведень. 1890 року, спираючись на принципи, закладені в доведенні Кемпа, Персі Джон Хивуд довів, що п'яти фарб достатньо для будь-якої мапи, а також узагальнив цю задачу для різноманітних поверхонь (див. нижче). Тейт у своєму доведенні показав, що ця задача еквівалентна твердженню про те, що граф деякого спеціального виду (в теорії графів він називається снарком) не може бути планарним.
1913 року Філіп Франклін довів, що чотирьох фарб достатньо для будь-якої карти з не більш ніж 25 країнами. 1970 року Оре і Стемпл збільшили це число до 39.
1943 року Гуго Хадвігер висунув загальніше припущення, гіпотезу Хадвігера, що є недоведеною до сих пір.

## Варіації і узагальнення
Аналогічні завдання для інших поверхонь (тор, пляшка Клейна та ін.) виявилися значно простішими.
Для всіх замкнених поверхонь, крім сфери і пляшки Клейна, необхідну кількість фарб можна обчислити через ейлерову характеристику {\displaystyle \chi } за формулою
{\displaystyle p=\left\lfloor {\frac {7+{\sqrt {49-24\chi }}}{2}}\right\rfloor }
Для пляшки Клейна число дорівнює 6 (а не 7, як за формулою) — це довів Ф. Франклін 1934 року, а для сфери — 4.
Для односторонніх поверхонь:
{\displaystyle p=\left\lfloor {\frac {7+{\sqrt {1+48g}}}{2}}\right\rfloor .}
У старших розмірностях розумного узагальнення не існує, оскільки можна легко придумати тривимірну карту з довільною кількістю областей, котрі всі дотикаються одна до одної.
Існує так звана «теорема двох фарб», що стверджує, що будь-яка карта, що складається з сукупності прямих і кіл, може бути розфарбованою лише двома кольорами.

## Гра «чотири фарби»
Стівен Барр запропонував логічну гру на папері для двох гравців, під назвою «Чотири фарби». За словами Мартіна Гарднера — «Я не знаю кращого способу зрозуміти труднощі, що зустрічаються під час розв'язання проблеми чотирьох фарб, ніж просто зіграти в цю цікаву гру».
Для цієї гри потрібно чотири кольорових олівці. Перший гравець починає гру, малюючи довільну порожню область. Другий гравець зафарбовує її будь-яким з чотирьох кольорів і своєю чергою малює свою порожню область. Перший гравець зафарбовує область другого гравця та додає нову область, і так далі — кожен гравець зафарбовує область суперника та додає свою. При цьому області, що мають спільну межу, повинні бути зафарбовані різними кольорами. Програє той, хто під час свого ходу змушений взяти п'ятий колір.
Варто зауважити, що у цій грі програш одного з гравців зовсім не є доказом хибності теореми (чотирьох фарб недостатньо!), а лише ілюстрацією того, що умови гри та теореми відрізняються. Щоб перевірити правильність теореми для отриманої у грі карти, потрібно перевірити зв'язність зображених областей та, видаливши з неї кольори, з'ясувати, чи можна обійтися лише чотирма кольорами для того, щоб зафарбувати отриману карту (теорема стверджує, що можна).
Існують також такі варіації гри:
1. Карта заздалегідь розбивається випадковим чином на області різного розміру, і кожен хід гри змінюється гравець, що зафарбовує область, а також змінюється колір (за чіткою послідовністю). Таким чином кожен гравець зафарбовує карту тільки двома кольорами, а у випадку, якщо не може зафарбувати так, щоб області, що мають спільну межу, були зафарбовані у різні кольори — пропускає хід. Гра припиняється тоді, коли жоден з гравців більше не зможе зробити жодного ходу. Виграє той, у кого площа зафарбованих ним областей більша.
2. Квадрат розбито на декілька квадратів (переважно 4x4), та його сторони зафарбовані одним з чотирьох кольорів (кожна в інший колір). Першим ходом зафарбовується квадрат, що прилягає до сторони, кожним наступним ходом можна зафарбовувати той квадрат, що прилягає до одного із зафарбованих квадратів. Не можна зафарбовувати квадрат тими самими кольорами, котрими зафарбовано один з квадратів, що прилягають до нього (в том числі й по діагоналі) або сторона, що прилягає до нього. Виграє гравець, що робіть останній хід.

## У культурі
- «Острів п'яти фарб» — фантастичне оповідання Мартіна Гарднера[9].

## Застосування теореми
2014 року групі науковців вдалося показати, що теорема чотирьох фарб допомагає зрозуміти структуру і властивості кристалів Fe.xTaS2

title: Проблема чотирьох фарб

wikitext:
[[Файл:Four Colour Map Example.svg|right|thumb|Приклад фарбування чотирма фарбами]]
[[Файл:Map of Ukraine Oblasts simple 4 colors.svg|міні|праворуч|Мапа областей України розфарбована у чотири кольори]]
'''Пробле́ма чотирьо́х фарб''' — математична задача, яку запропонував {{Нп|Френсіс Гатрі|Френсіс Гатрі|en|Francis Guthrie}} [[1852]] року.
{{рамка}}
З'ясувати, чи можна будь-яку розташовану на [[сфера|сфері]] карту розфарбувати чотирма фарбами так, щоб будь-які дві області, що мають спільну ділянку межі, були розфарбовані в різні кольори.
{{/рамка}}

Інакше кажучи, показати, що [[хроматичне число]] [[Планарний граф|плоского графу]] не перевищує 4.

== Еквівалентні формулювання ==
{{рамка}}
Ребра довільної [[Словник термінів теорії графів#Т|тріангуляції]] сфери можна розфарбувати в три фарби так, щоб усі сторони кожного трикутника були розфарбовані в різні кольори.
{{/рамка}}

== Про доведення ==
{{нп|Кеннет Аппель|||Kenneth Appel}} і {{нп|Вольфганг Хакен|||Wolfgang Haken}} 1976 року показали це, надавши доведення [[Теорема|теореми]], що складалося з двох частин. В першій показувалося, що достатньо перевірити 1936 варіантів [[Мапа|мап]], щоб визначити, що таке розфарбовування можливе для будь-якої мапи. В другій наводився [[алгоритм]], що перевіряв усі ці мапи. Це доведення викликало змішані почуття в математичної спільноти. І перша, і друга частини були дуже великими і складними для розуміння, а результат дії алгоритму взагалі не міг бути перевіреним людиною.

За описом авторів, доведення включало в себе 50 сторінок тексту та діаграм, 85 сторінок з майже 2500 додатковими діаграмами, 400 сторінок мікрофільмів, що містили ще діаграми, 24 леми і тисячі окремих тверджень. До того ж, перевірка деяких з тверджень зайняла 1200 годин машинного часу.
Тому деякий час, хоча ніхто і не міг знайти помилок у викладках, багато математиків не вважали доведення правильним.

В подальшому з'ясувалося, що деякі варіанти були пропущені, і вже в 90-х надали виправлений варіант доведення, що, втім, залишався майже неможливим для перевірки.<ref>{{cite web|url=https://postnauka.ru/faq/26503|title=FAQ: Компьютерные доказательства|website=postnauka.ru|date=20 травня 2014|first=Лев|last=Беклемишев}} {{ref-ru}}</ref>

1997 року {{нп|Нейл Робертсон (математик)|Нейл Робертсон||Neil Robertson (mathematician)}}, {{нп|Даніель Сандерс|||Daniel P. Sanders}}, {{нп|Пол Сеймур (математик)|Пол Сеймур||Paul Seymour (mathematician)}} і {{нп|Робін Томас (математик)|Робін Томас||Robin Thomas (mathematician)}} вирішили перевірити це доведення. Втім, як вони з'ясували, написати власний алгоритм виявилося простіше, ніж розбиратися в роботі Аппеля і Хакена. В результаті, вони перевірили на комп'ютері і першу і другу частину доведення. Кількість варіантів при цьому зменшилася до 633. Також було написано програму, що для будь-яких випадків друкувала доведення в зрозумілому людиною вигляді. Кожне таке доведення займало приблизно 10000 сторінок.<ref>{{cite journal|url=http://ipo.spb.ru/journal/content/1532/Математическое%20доказательство:%20вчера,%20сегодня,%20завтра.pdf|title=Математическое доказательство: вчера, сегодня, завтра|first=Юрий Владимирович|last=Матиясевич|journal=Компьютерные инструменты в образовании|issue=6|year=2012}} {{ref-ru}}</ref> Поява незалежного доведення додала впевненості у вірності доведення. Однак доведення все ще спиралося на складний алгоритм, в реалізації якого могла бути присутня помилка.

2004 року група під керівництвом {{нп|Жорж Гонтьє|Жоржа Гонтьє||Georges Gonthier}} завершилася підготовка формального доведення. На відміну від попередніх, програма для цього доведення не писалася наново, а була використана вже наявна універсальна програма [[Coq]], що займається [[Автоматичне доведення|автоматичним доведенням]] довільних теорем. При цьому, програма також перевірила і формально довела як першу, так і другу частину доведення.
Таким чином, незважаючи на свою громіздкість, проблема чотирьох фарб є однією з найретельніше перевірених і доведених теорем, а також одним з найвідоміших [[прецедент]]ів некласичного [[доведення]] в сучасній математиці.<ref> R. Diestel Graph Theory, Electronic Edition — NY: Springer-Verlag, 2005, P. 137. {{ref-en}}</ref>

== Історія доведення ==

[[Август Фердинанд Мебіус|Мебіус]] згадував про цю задачу під час своїх лекцій ще 1840 року. Припущення про те, що чотирьох фарб буде достатньо, було зроблено 1852 року {{нп|Френсіс Гатрі|Френсісом Гатрі||Francis Guthrie}}, під час того як він намагався розфарбувати мапу [[Велика Британія|Великої Британії]]. Він поділився цим припущенням зі своїм братом Фредеріком, що був студентом у [[Аугустус де Морган|Аугустуса де Моргана]], який також зацікавився цією задачею. Через деякий час після цього, один з братів, що підписався «F.G.» сформулював цю задачу в листі до журналу {{нп|Атенеум (британський журнал)|«The Athenaeum»||The Athenaeum (British magazine)}},  опублікований 1854 року.

Перше з відомих доведень запропонував {{нп|Альфред Кемп|Альфред Кемп||Alfred Kempe}} 1879 року<ref> {{стаття | автор = A. B. Kempe | заголовок = On the geographical problem of the four colors | посилання = | мова = | видання = [[Amer. J. Math.]] | Рік = 1879 | тому = 2 | номер = | сторінки = 193-200}} {{ref-en}}</ref>, а інше — [[Пітер Гатрі Тет|Пітером Тетом]] 1880 року<ref> {{стаття | автор = P. G. Tait | заголовок = Note on a theorem in geometry of position | посилання = | мова = | видання = [[Trans. Roy. Soc. Edinburgh]] | рік = 1880 | тому = 29 | номер = | сторінки = 657-660}} {{ref-en}}</ref>. Проте 1890 і 1891 року відповідно було доведено хибність цих доведень. 1890 року, спираючись на принципи, закладені в доведенні Кемпа, {{нп|Персі Джон Хивуд|||Percy John Heawood}} довів, що п'яти фарб достатньо для будь-якої мапи, а також узагальнив цю задачу для різноманітних поверхонь (див. [[#Варіації і узагальнення|нижче]]). Тейт у своєму доведенні показав, що ця задача еквівалентна твердженню про те, що граф деякого спеціального виду (в теорії графів він називається [[Снарк (теорія графів)|снарком]]) не може бути [[Планарний граф|планарним]].

1913 року {{нп|Філіп Франклін|||Philip Franklin}} довів, що чотирьох фарб достатньо для будь-якої карти з не більш ніж 25 країнами. 1970 року Оре і Стемпл збільшили це число до 39.<ref>{{cite web|url=http://www.e-reading.club/chapter.php/85558/98/Singh_-_Velikaya_Teorema_Ferma.html|title=Доказательства на чипах|website=e-reading.club}} {{ref-ru}}</ref>

1943 року {{нп|Гуго Хадвігер|||Hugo Hadwiger}} висунув загальніше припущення, [[Гіпотеза Хадвігера|гіпотезу Хадвігера]], що є недоведеною до сих пір.

== Варіації і узагальнення ==
Аналогічні завдання для інших поверхонь ([[Тор (поверхня)|тор]], [[пляшка Клейна]] та ін.) виявилися значно простішими.

Для всіх замкнених поверхонь, крім сфери і пляшки Клейна, необхідну кількість фарб можна обчислити через [[ейлерова характеристика|ейлерову характеристику]] <math> \chi </math> за формулою
: <math>p=\left\lfloor\frac{7 + \sqrt{49 - 24 \chi}}{2}\right\rfloor</math>
Для пляшки Клейна число дорівнює 6 (а не 7, як за формулою) — це довів Ф. Франклін 1934 року, а для сфери — 4.

Для односторонніх поверхонь:

<math>p=\left\lfloor\frac{7 + \sqrt{1 + 48g }}{2}\right\rfloor.</math>

У старших розмірностях розумного узагальнення не існує, оскільки можна легко придумати тривимірну карту з довільною кількістю областей, котрі всі дотикаються одна до одної.

Існує так звана «теорема двох фарб», що стверджує, що будь-яка карта, що складається з сукупності прямих і кіл, може бути розфарбованою лише двома кольорами.<ref>{{cite web|url=http://stanford.edu/~dntse/classes/cs70_fall09/cs70-2_notes3.pdf|title=Discrete Mathematics and Probability Theory|website=stanford.edu}}{{ref-en}}</ref>

== Гра «чотири фарби» ==
{{нп|Стівен Барр|||Stephen Barr}} запропонував логічну гру на папері для двох гравців, під назвою «Чотири фарби». За словами [[Мартін Гарднер|Мартіна Гарднера]] — «Я не знаю кращого способу зрозуміти труднощі, що зустрічаються під час розв'язання проблеми чотирьох фарб, ніж просто зіграти в цю цікаву гру»<ref>{{книга
 |автор         = Мартин Гарднер.
 |частина       = Проблема чотирьох фарб
 |назва         = Математичні головоломки та розваги
 |оригінал      = Математические головоломки и развлечения
 |видання       = 2-е вид.
 |місто         = {{М.}}
 |видавництво   = [[Мир (видавництво)|Мир]]
 |рік           = 1999
 |сторінки      = 389-390
 |сторінок      = 447
 |isbn          = 5-03-003340-8
}} {{ref-ru}}
</ref>.

Для цієї гри потрібно чотири кольорових олівці. Перший гравець починає гру, малюючи довільну порожню область. Другий гравець зафарбовує її будь-яким з чотирьох кольорів і своєю чергою малює свою порожню область. Перший гравець зафарбовує область другого гравця та додає нову область, і так далі — кожен гравець зафарбовує область суперника та додає свою. При цьому області, що мають спільну межу, повинні бути зафарбовані різними кольорами. Програє той, хто під час свого ходу змушений взяти п'ятий колір.

Варто зауважити, що у цій грі програш одного з гравців зовсім не є доказом хибності теореми (чотирьох фарб недостатньо!), а лише ілюстрацією того, що умови гри та теореми відрізняються. Щоб перевірити правильність теореми для отриманої у грі карти, потрібно перевірити зв'язність зображених областей та, видаливши з неї кольори, з'ясувати, чи можна обійтися лише чотирма кольорами для того, щоб зафарбувати отриману карту (теорема стверджує, що можна).

Існують також такі варіації гри:
# Карта заздалегідь розбивається випадковим чином на області різного розміру, і кожен хід гри змінюється гравець, що зафарбовує область, а також змінюється колір (за чіткою послідовністю). Таким чином кожен гравець зафарбовує карту тільки двома кольорами, а у випадку, якщо не може зафарбувати так, щоб області, що мають спільну межу, були зафарбовані у різні кольори — пропускає хід. Гра припиняється тоді, коли жоден з гравців більше не зможе зробити жодного ходу. Виграє той, у кого площа зафарбованих ним областей більша.
# Квадрат розбито на декілька квадратів (переважно 4x4), та його сторони зафарбовані одним з чотирьох кольорів (кожна в інший колір). Першим ходом зафарбовується квадрат, що прилягає до сторони, кожним наступним ходом можна зафарбовувати той квадрат, що прилягає до одного із зафарбованих квадратів. Не можна зафарбовувати квадрат тими самими кольорами, котрими зафарбовано один з квадратів, що прилягають до нього (в том числі й по діагоналі) або сторона, що прилягає до нього. Виграє гравець, що робіть останній хід.

== У культурі ==
* «Острів п'яти фарб» — фантастичне оповідання [[Мартін Гарднер|Мартіна Гарднера]]<ref> {{книга
| Автор = Martin Gardner
| Заголовок = The Island Of Five Colours
| Посилання = http://www.lib.ru/INOFANT/GARDNER_M/island.txt
| Видання =
| Місце = N.Y.
| Видавництво = Fantasia Mathematica
| Рік = 1958
| Сторінки =
| Сторінок =
| Isbn =
| Наклад =
}} {{ref-en}} </ref>.

== Застосування теореми ==

2014 року групі науковців вдалося показати, що теорема чотирьох фарб допомагає зрозуміти структуру і властивості кристалів Fe.xTaS2<ref>{{cite web|url=https://pubs.acs.org/doi/abs/10.1021/ja5026134/|title=Color Theorems, Chiral Domain Topology, and Magnetic Properties of FexTaS2|website=pubs.acs.org|date=2 серпня 2019}}{{ref-en}}</ref>

== Примітки ==
{{Примітки|2}}

== Література ==
{{Commonscat | Four color theorem}}
* {{книга-ру
|автор          = А. А. Зыков.
|заглавие       = Основы теории графов
|ссылка         =
|издание        =
|место          = {{М.}}
|издательство   = Вузовская книга
|год            = 2000
|страницы       = 367—386
|isbn           =
|тираж          =
}}
* ''Р.Курант, Г.Роббинс'' [http://www.mccme.ru/free-books/pdf/kurant.htm Что такое математика?] {{ref-ru}}
* {{статья |автор=Самохин А. В. |заглавие=Проблема четырех красок: неоконченная история доказательства |издание=[[Соросовский образовательный журнал|СОЖ]] |год=2000 |номер=7 |страницы=91—96 |ссылка=http://window.edu.ru/resource/367/20367/files/0007_091.pdf}}
* {{книга-ру
|автор          = Родионов В. В.
|заглавие       = Методы четырехцветной раскраски вершин плоских графов
|ссылка         =
|издание        =
|место          = {{М.}}
|издательство   = КомКнига
|год            = 2000
|страниц        = 48
|isbn           = 5-484-00127-7
|тираж          = 2005
}}
* ''Thomas, Robin'' [http://www.math.gatech.edu/~thomas/FC/fourcolor.html The Four Color Theorem] {{ref-en}}

[[Категорія:Розфарбування графів]]
[[Категорія:Планарні графи]]
[[Категорія:Теореми теорії графів|Чотирьох фарб]]
[[Категорія:Комп'ютеризоване доведення]]
[[Категорія:1852 у науці]]


text:
# Ділан Волш
Ділан Чарльз Гантер Волш (англ. Dylan Charles Hunter Walsh; нар. 17 листопада 1963, Лос-Анджелес, Каліфорнія) — американський актор, найбільш відомий за роллю доктора Шона Макнамари у телесеріалі каналу FX «Частини тіла».
Народився в родині працівників Держдепартаменту, які познайомилися в Ефіопії. Дід Френк П. Гейвен — колишній головний редактор «Лос-Анджелес Таймс».
Перша дружина (1996—2003) — акторка Мелора Волтерс (англ. Melora Walters), з якою у нього було двоє дітей: Томас (1996) та Джоанна (1997). Друга дружина (2004—2010) — акторка Джоанна Гоінг (англ. Joanna Going), з якою у нього є дочка Стелла (2003). На 2020 рік живе з Леслі Бурк, у пари є дочка Амелі Белль (2011) та син Гадсон (2018).

## Основна фільмографія
- 1987 — CBS Schoolbreak Special (епізод «Soldier Boys») / дебют
- 1989 — Герой-коханець (Loverboy)
- 1987—1989 — Кейт і Ейллі (Kate & Allie) / у титрах як Чарлі Волш
- 1990 — Весілля Бетсі
- 1994 — Дурних немає
- 1995 — Конго
- 1997—1998 — Південний Бруклін (Brooklyn South)
- 2002 — Сутінкова зона (The Twilight Zone)
- 2003—2004 — Евервуд (Everwood)
- 2009 — Вітчим (The Stepfather)
- 2010 — Чемпіон
- 2003—2010 — Частини тіла
- 2011—2016 — Незабутнє
- 2021 — Супермен і Лоїс (Superman & Lois)

title: Ділан Волш

wikitext:
{{Othernames|Волш (прізвище)|Волш}}
{{актор}}

'''Ділан Чарльз Гантер Волш''' ({{lang-en|Dylan Charles Hunter Walsh}}; {{н}} [[17 листопада]] [[1963]], [[Лос-Анджелес]], [[Каліфорнія]]) — американський актор, найбільш відомий за роллю доктора Шона Макнамари у телесеріалі каналу FX «[[Частини тіла (телесеріал)|Частини тіла]]».

Народився в родині працівників [[Державний департамент США|Держдепартаменту]], які познайомилися в Ефіопії. Дід Френк П. Гейвен — колишній головний редактор «[[Лос-Анджелес Таймс]]».

Перша дружина (1996—2003) — акторка Мелора Волтерс ({{lang-en|Melora Walters}}), з якою у нього було двоє дітей: Томас (1996) та Джоанна (1997). Друга дружина (2004—2010) — акторка Джоанна Гоінг ({{lang-en|Joanna Going}}), з якою у нього є дочка Стелла (2003). На 2020 рік живе з Леслі Бурк, у пари є дочка Амелі Белль (2011) та син Гадсон (2018).

== Основна фільмографія ==

* 1987 — CBS Schoolbreak Special (епізод «Soldier Boys») / дебют
* 1989 — Герой-коханець (Loverboy)
* 1987—1989 — Кейт і Ейллі (Kate & Allie) / у титрах як Чарлі Волш
* 1990 — [[Весілля Бетсі]]
* 1994 — [[Без дурнів (фільм)|Дурних немає]]
* 1995 — [[Конго (фільм)|Конго]]
* 1997—1998 — Південний Бруклін (Brooklyn South)
* 2002 — Сутінкова зона (The Twilight Zone)
* 2003—2004 — Евервуд (Everwood)
* 2009 — Вітчим (The Stepfather)
* 2010 — [[Чемпіон (фільм, 2010)|Чемпіон]]
* 2003—2010 — [[Частини тіла (телесеріал)|Частини тіла]]
* 2011—2016 — [[Незабутнє (серіал)|Незабутнє]]
* 2021 — [[Супермен і Лоїс]] (Superman & Lois)

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Волш}}
{{доробити}}
[[Категорія:Телеактори США]]
[[Категорія:Американські кіноактори]]

title: Ділан Волш

Ім'я при народженні: англ. Charles Hunter Walsh

Народився: 17 листопада 1963 (61 рік) · Лос-Анджелес, Каліфорнія, США

Громадянство: США

Діяльність: актор, телеактор, кіноактор

Alma mater: Університет Вірджинії і Annandale High Schoold

Роки діяльності: 1987 — тепер. час

У шлюбі з: Joanna Goingd і Мелора Волтерсd


text:
# Команчі (округ, Канзас)
Шаблон:StateAbbr_ 37°11′00″ пн. ш. 99°16′00″ зх. д. / 37.1833° пн. ш. 99.2667° зх. д.
Округ Команчі (англ. Comanche County) — округ (графство) у штаті Канзас, США. Ідентифікатор округу 20033.

## Історія
Округ утворений 1867 року.

## Демографія
За даними перепису
2000 року
загальне населення округу становило 1967 осіб, усе сільське.
Серед мешканців округу чоловіків було 951, а жінок — 1016. В окрузі було 872 домогосподарства, 541 родин, які мешкали в 1088 будинках.
Середній розмір родини становив 2,81.
Віковий розподіл населення поданий у таблиці:
| Стать    | До 15 років | 15-21 | 22-29 | 30-39 | 40-49 | 50-65 | 65-85 | Понад 85 |
| -------- | ----------- | ----- | ----- | ----- | ----- | ----- | ----- | -------- |
| Чоловіки | 197         | 67    | 58    | 93    | 135   | 195   | 173   | 33       |
| Жінки    | 162         | 62    | 68    | 101   | 129   | 192   | 241   | 61       |

## Суміжні округи
- Кайова — північ
- Барбер — схід
- Вудс, Оклахома — південь
- Гарпер, Оклахома — південний захід
- Кларк — захід

## Виноски
1. ↑  U.S. Decennial Census. United States Census Bureau. Архів оригіналу за 12 квітня 2013. Процитовано 22 липня 2014.
2. ↑  Historical Census Browser. University of Virginia Library. Архів оригіналу за 11 Серпня 2012. Процитовано 22 липня 2014.
3. ↑  Population of Counties by Decennial Census: 1900 to 1990. United States Census Bureau. Архів оригіналу за 5 Червня 2019. Процитовано 22 липня 2014.
4. ↑  Census 2000 PHC-T-4. Ranking Tables for Counties: 1990 and 2000 (PDF). United States Census Bureau. Архів оригіналу (PDF) за 18 Грудня 2014. Процитовано 22 липня 2014.
5. ↑  State & County QuickFacts. United States Census Bureau. Архів оригіналу за 9 Липня 2011. Процитовано 22 липня 2014.(англ.) Наведено за англійською вікіпедією.
6. ↑  American FactFinder. Бюро перепису населення США. Архів оригіналу за 29 липня 2011. Процитовано 31 січня 2008.

| США | Це незавершена стаття з географії США. Ви можете допомогти проєкту, виправивши або дописавши її. |

title: Команчі (округ, Канзас)

wikitext:
{{Округ США
 | county           = Округ  Команчі
 | english_county   = Comanche County
 | state            = Канзас
 | english_state    = Kansas
 | seal        =
 | map         = Map of  Kansas  highlighting Comanche County.png
 | map size    = 250
 | founded     =
 | seat             =
 | largest city     = Колдвотер
 | area_total_sq_mi = 789
 | area_land_sq_mi  = 788
 | area_water_sq_mi = 1
 | area percentage  = 0.13 %
 | census yr   = 2020
 | pop         = 1689
 | density_km2 = 0.826
 | web   =
 | ID    = 20033
 | US_ID = 05000US20033
}}
'''Округ Команчі''' ({{lang-en|Comanche County}}) — округ (графство) у штаті [[Канзас]], [[Сполучені Штати Америки|США]]. Ідентифікатор округу 20033.

== Історія ==
Округ утворений [[1867]] року.
== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1880 = 372
| 1890 = 2549
| 1900 = 1619
| 1910 = 3281
| 1920 = 5302
| 1930 = 5238
| 1940 = 4412
| 1950 = 3888
| 1960 = 3271
| 1970 = 2702
| 1980 = 2554
| 1990 = 2313
| 2000 = 1967
| 2010 = 1891
| 2020 = 1689
| estyear =
| estimate =
| estref =
| align-fn = center
| footnote = U.S. Decennial Census<ref>{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=U.S. Decennial Census|publisher=United States Census Bureau|accessdate=22 липня 2014|url-status=dead|archiveurl=https://web.archive.org/web/20130412035529/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=April 12, 2013}}</ref>
1790–1960<ref>{{cite web|url=http://mapserver.lib.virginia.edu|title=Historical Census Browser|publisher=University of Virginia Library|accessdate=22 липня 2014|archive-date=11 Серпня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20120811110448/http://mapserver.lib.virginia.edu/}}</ref> 1900–1990<ref>{{cite web|url=https://www.census.gov/population/cencounts/ks190090.txt|title=Population of Counties by Decennial Census: 1900 to 1990|publisher=United States Census Bureau|accessdate=22 липня 2014|archive-date=5 Червня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190605182916/https://www.census.gov/population/cencounts/ks190090.txt}}</ref>
1990–2000<ref>{{cite web|url=https://www.census.gov/population/www/cen2000/briefs/phc-t4/tables/tab02.pdf|title=Census 2000 PHC-T-4. Ranking Tables for Counties: 1990 and 2000|publisher=United States Census Bureau|accessdate=22 липня 2014|archive-date=18 Грудня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20141218203824/http://www.census.gov/population/www/cen2000/briefs/phc-t4/tables/tab02.pdf}}</ref> 2010–2016<ref name="QF"/>
}}
За даними перепису
2000 року<ref name="GR2">{{cite web|url=http://factfinder.census.gov|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=2008-01-31|title=American FactFinder|archiveurl=https://web.archive.org/web/20110729015411/http://factfinder.census.gov/|archivedate=2011-07-29|deadurl=yes}}</ref>
загальне населення округу становило 1967 осіб, усе сільське.
Серед мешканців округу чоловіків було 951, а жінок — 1016. В окрузі було 872 домогосподарства, 541 родин, які мешкали в 1088 будинках.
Середній розмір родини становив 2,81.

Віковий розподіл населення поданий у таблиці:

{| class = "wikitable"
! Стать
! До 15 років
! 15-21
!22-29
! 30-39
! 40-49
!50-65
!65-85
!Понад 85
|-
|Чоловіки
|197
|67
|58
|93
|135
|195
|173
|33
|-
| Жінки
|162
|62
|68
|101
|129
|192
|241
|61
|}

== Суміжні округи ==
* [[Кайова (округ, Канзас)|Кайова]] — північ
* [[Барбер (округ, Канзас)|Барбер]] — схід
* [[Вудс (округ, Оклахома)|Вудс]], [[Оклахома]] — південь
* [[Гарпер (округ, Оклахома)|Гарпер]], [[Оклахома]] — південний захід
* [[Кларк (округ, Канзас)|Кларк]] — захід

== Див. також ==
* [[Список округів штату Канзас]]

== Виноски ==
{{reflist|refs=<ref name="QF">{{cite web|title=State & County QuickFacts|url=http://quickfacts.census.gov/qfd/states/20/20033.html|publisher=United States Census Bureau|accessdate=22 липня 2014|archive-date=9 Липня 2011|archive-url=https://www.webcitation.org/602cb40hU?url=http://quickfacts.census.gov/qfd/states/20/20033.html}}{{ref-en}} Наведено за англійською вікіпедією.</ref>
}}

{{Команчі (округ, Канзас)}}
{{Штат Канзас}}

{{US-geo-stub}}

{{Портали|США|Географія}}

Заснований: 26 лютого 1867

Центр: Колдвотер

Найбільше місто: Колдвотер


text:
# Панас Володимир Атанасович
Панас Володимир Атанасович (псевдоніми "Влодко", "Срібний") ЛО селі Карів (Рава-Руська); 1920; ОУН, стрілець ОУН-УПА, керівник Північного окружного Проводу ОУН.
Весною 1952 разом із "Тихолісом" і "Дужим" (районний провідник СБ (ЛО Жовква)) проводив слідство над майором НКВС Москаленко Марія, в підпіллі працювала під псевдо "Маруся", уродженка с.Козаче (СО), котра була викрита надрайонним референтом СБ Іван Назаркевич "Тихоліс", вона приїхала в Галичину учителювати в 1940 і згодом влилася в збройне підпілля, її справа містила 4 томи цінних матеріалів про особисту діяльність та усю структуру НКВД кількох районів, матеріали справи були передані в СБ і в Провід на перевірку та розробку високих чільників НКВД;
1944 року одружився з Марією Макогон, членкині Юнацтва ОУН, яка була згодом заслана до ГУЛАГу за статті кримінального кодексу УРСР «зрада батьківщини» та «участь у контрреволюційній організації».
Загинув у бою з НКВС 21.03.1953; ЛО у Радванецькому лісі (Радехів).

title: Панас Володимир Атанасович

wikitext:
{{Особа
|зображення        = Панас Володимир Атанасович.jpg
|місце народження  = Карів
|дата смерті       = 21.03.1953
|місце смерті      = Радехів
|партія            = ОУН
|дата народження   = 1920
|військове звання  = керівник Північного окружного Проводу ОУН
}}
{{othernames|Панас}}'''Панас Володимир Атанасович''' (псевдоніми "Влодко", "Срібний") ЛО селі [[Карів]] (Рава-Руська); 1920; [[ОУН]], стрілець [[ОУН]]-[[УПА]], керівник Північного окружного Проводу ОУН.

Весною 1952 разом із "Тихолісом" і "Дужим" (районний провідник [[Служба Безпеки ОУН (б)|СБ]] (ЛО Жовква)) проводив слідство над майором НКВС Москаленко Марія, в підпіллі працювала під псевдо "Маруся", уродженка с.Козаче (СО), котра була викрита надрайонним референтом [[Служба Безпеки ОУН (б)|СБ]] Іван Назаркевич "Тихоліс", вона приїхала в Галичину учителювати в 1940 і згодом влилася в збройне підпілля, її справа містила 4 томи цінних матеріалів про особисту діяльність та усю структуру [[НКВД]] кількох районів, матеріали справи були передані в [[Служба Безпеки ОУН (б)|СБ]] і в Провід на перевірку та розробку високих чільників [[НКВД]];

1944 року одружився з [[Дужа Марія Теодорівна|Марією Макогон]], членкині Юнацтва [[Організація українських націоналістів|ОУН]], яка була згодом заслана до ГУЛАГу за статті кримінального кодексу УРСР «зрада батьківщини» та «участь у контрреволюційній організації».

Загинув у бою з НКВС 21.03.1953; ЛО у Радванецькому лісі (Радехів).

== Посилання ==
* [https://archive.today/20071116224854/http://www.martyrology.netfirms.com/people18p01uk.htm ПАНТЕОН Слави Українського Народу. Інформація про усіх національних героїв України!]
* [https://web.archive.org/web/20071113013536/http://forum.ottawa-litopys.org/documents/dos0203_u.htm РЕЄСТР старшин УПА, провідників ОУН та членів УГВР]

[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Діячі ОУН]]
[[Категорія:Діячі УПА]]
[[Категорія:Українські підпільники]]
[[Категорія:Уродженці Карова]]

title: Панас Володимир Атанасович

Народився: 1920 · Карів

Помер: 21 березня 1953 · Радехів

Діяльність: політик

Партія: ОУН


text:
# Понтифікат
Понтифікат (від лат. pontificatus; pons (роп-tis) — міст, поміст і ...ficatus  від facere — робити)  — церковна влада і час перебування на посаді Папи Римського, один з титулів якого (з 5 століття) — верховний понтифік.
Понтифікатом спочатку називали колегію священиків, яка проходила на мості Тибру. Члени колегії в давнину наглядали за старим Римом і пізніше цей нагляд було перенесено на всю релігійну діяльність в імперії. Сьогодні понтифікатом називають посаду та час перебування на ній Папи Римського.

title: Понтифікат

wikitext:
'''Понтифікат''' (від [[латинська мова|лат.]] ''pontificatus''; ''pons (роп-tis)'' — міст, поміст і ''...ficatus''  від ''facere'' — робити)  — церковна влада і час перебування на посаді [[Папа Римський|Папи Римського]], один з титулів якого (з [[5 століття]]) — верховний [[понтифік]]<ref>Шемшученко Ю.С. [http://cyclop.com.ua/content/view/1247/58/1/17/ Юридична енциклопедія] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130703221351/http://cyclop.com.ua/content/view/1247/58/1/17/ |date=3 липня 2013 }}</ref>.

'''Понтифікатом''' спочатку називали колегію священиків, яка проходила на мості [[Тибр]]у. Члени колегії в давнину наглядали за старим [[Рим]]ом і пізніше цей нагляд було перенесено на всю релігійну діяльність в імперії. Сьогодні понтифікатом називають посаду та час перебування на ній Папи Римського.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Див. також ==

* [[Папа Римський]]
* [[Понтифік]]
* [[Pontifex Maximus]]

[[Категорія:Папство]]

{{Reli-stub}}


text:
# Георгіос Камарас (стадіон)
Стадіон «Георгіос Камарас» (грец. Γήπεδο Γεώργιος Καμάρας) — багатофункціональний стадіон у районі Афін Різуполі, Греція, домашня арена ФК «Аполлон Смірніс».
Стадіон побудований та відкритий 1948 року. З часу відкриття є домашньою ареною ФК «Аполлон Смірніс». У 2001 році здійснено капітальну реконструкцію арени в рамках підготовки до прийому ігор Суперліги на час будівництва нового стадіону «Георгіос Караїскакіс». Протягом 2002—2004 років на стадіоні домашні матчі приймав ФК «Олімпіакос». У 2005—2007 роки стадіон був домашньою ареною ФК «Етнікос».
У 2003 році арені присвоєно ім'я легендарного грецького футболіста Георгіоса Камараса, який виступав за «Аполлон Смірніс» та збірну Греції з футболу.
2004 року стадіон був однією із офіційних арен футбольного турніру в рамках Літніх Олімпійських ігор.

title: Георгіос Камарас (стадіон)

wikitext:
{{Стадіон
| назва стадіону          = Георгіос Камарас
| зображення              =
| повна назва             =
| оригінальна назва       = Γήπεδο Γεώργιος Καμάρας
| місцезнаходження        = [[Різуполі]], [[Афіни]],
{{GRE}}
| координати =
| побудований = [[1948]]
| відкритий = [[1948]]
| реконструйований = [[2001]]
| закритий =
| зруйнований =
| власник = [[Аполлон Смірніс|ФК «Аполлон Смірніс»]]
| покриття = трав'яне
| ціна побудови = [[Євро|€]] 3.5 млн
| архітектор =
| інші назви = Стадіон Різуполі
{{small|(1948–2003)}}
| команда = [[Аполлон Смірніс|ФК «Аполлон Смірніс»]]
| кількість сидячих місць = 14 200
| розміри поля = 105×68 м
| сайт =
}}
'''Стадіон «Георгіос Камарас»''' ({{lang-el|Γήπεδο Γεώργιος Καμάρας}}) — багатофункціональний стадіон у районі [[Афіни|Афін]] [[Різуполі]], [[Греція]], домашня арена [[Аполлон Смірніс|ФК «Аполлон Смірніс»]].

Стадіон побудований та відкритий [[1948]] року. З часу відкриття є домашньою ареною ФК «Аполлон Смірніс». У [[2001]] році здійснено капітальну реконструкцію арени в рамках підготовки до прийому ігор [[Суперліга (Греція)|Суперліги]] на час будівництва нового стадіону «[[Георгіос Караїскакіс (стадіон)|Георгіос Караїскакіс]]». Протягом [[2002]]—[[2004]] років на стадіоні домашні матчі приймав [[Олімпіакос (футбольний клуб, Пірей)|ФК «Олімпіакос»]]. У [[2005]]—[[2007]] роки стадіон був домашньою ареною [[Етнікос (футбольний клуб, Пірей)|ФК «Етнікос»]].

У [[2003]] році арені присвоєно ім'я легендарного грецького футболіста Георгіоса Камараса, який виступав за «Аполлон Смірніс» та [[Збірна Греції з футболу|збірну Греції з футболу]].

[[2004]] року стадіон був однією із офіційних арен футбольного турніру в рамках [[Літні Олімпійські ігри 2004|Літніх Олімпійських ігор]].

== Посилання ==
* [http://www.stadia.gr/rizoupoli/rizoupoli.html Rizoupoli Stadium «Georgios Kamaras»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170419063239/http://www.stadia.gr/rizoupoli/rizoupoli.html |date=19 квітня 2017 }} {{ref-en}}
* [http://www.football-stadiums.co.uk/grounds/greece/georgios-karaiskakis-stadium/ Georgios Karaiskakis: Olympiacos, Greece National Team] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170319014414/http://www.football-stadiums.co.uk/grounds/greece/georgios-karaiskakis-stadium/ |date=19 березня 2017 }} {{ref-en}}
* [http://www.thefootballstadiums.com/stadio-georgios-kamaras Stadio Georgios Kamaras на thefootballstadiums.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181113095618/http://www.thefootballstadiums.com/stadio-georgios-kamaras |date=13 листопада 2018 }} {{ref-en}}
* [http://www.europlan-online.de/rizoupoli-stadium-%5C%22georgios-kamaras%5C%22/verein/3993 Фотогалерея] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170917202427/http://www.europlan-online.de/rizoupoli-stadium-%5C%22georgios-kamaras%5C%22/verein/3993 |date=17 вересня 2017 }} {{ref-de}}

[[Категорія:Афінські стадіони]]

title: Георгіос Камарас

Оригінал назви: Γήπεδο Γεώργιος Καμάρας

Розташування: Різуполі, Афіни, · Греція

Власник: ФК «Аполлон Смірніс»

Оператор: Аполлон Смірніс

Покриття: трав'яне

Ціна: € 3.5 млн

Інші назви: Стадіон Різуполі · (1948–2003)

Команда (-и): ФК «Аполлон Смірніс»

Види спорту: футбол


text:
# Калюжний Андрій Іванович
Андрі́й Іва́нович Калю́жний (1888 , Хрестище, Костянтиноградський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія  — невідомо ) — український радянський діяч, селянин, голова колгоспу. Депутат Верховної Ради УРСР 1-го скликання (1938–1947).

## Біографія
Народився 1888 року в багатодітній родині селянина-бадняка в селі Хрестище, тепер Берестинський район, Харківська область, Україна. З десятирічного віку наймитував у економії поміщика Мекленбург-Стреліцького.
З 1914 року служив у російській імператорській армії, учасник Першої світової війни. Під час бойових дій в Карпатах потрапив до австрійського полону, перебував у таборах для військовополонених. У 1919 році повернувся на Харківщину.
Працював у власному сільському господарстві, обирався членом сільської ради села Хрестище Красноградського району.
З 1929 року — колгоспник, бригадир колгоспу «Нове життя» села Хрестище Красноградського району Харківської області. Збирав високі врожаї пшениці та соняшника. Обирався делегатом Всесоюзного з'їзду колгоспників-ударників.
З 1937 року — голова колгоспу «Нове життя» села Хрестище Красноградського району Харківської області.
26 червня 1938 року обраний депутатом Верховної Ради УРСР 1-го скликання по Красноградській виборчій окрузі № 80 Харківської області.
Член ВКП(б) з 1939 року.
Під час німецько-радянської війни перебував у евакуації.
Станом на весну 1945 — літо 1946 року — голова колгоспу «Вільна праця» села Новомихайлівка Красноградського району Харківської області.

## Нагороди
- орден «Знак Пошани» (30.12.1935)

title: Калюжний Андрій Іванович

wikitext:
{{особа|зображення=Калюжний Андрій Іванович 1938.jpg}}{{Othernames|Калюжний}}
'''Андрі́й Іва́нович Калю́жний''' {{життєпис}} — український радянський діяч, селянин, голова колгоспу. Депутат [[Верховна рада Української РСР|Верховної Ради УРСР]] 1-го скликання (1938–1947).

== Біографія ==
Народився {{ДН|||1888|}} року в багатодітній родині селянина-бадняка в селі [[Хрестище (Берестинський район)|Хрестище]], тепер [[Берестинський район]], [[Харківська область]], [[Україна]]. З десятирічного віку наймитував у економії поміщика Мекленбург-Стреліцького.

З 1914 року служив у російській імператорській армії, учасник Першої світової війни. Під час бойових дій в Карпатах потрапив до австрійського полону, перебував у таборах для військовополонених. У 1919 році повернувся на Харківщину.

Працював у власному сільському господарстві, обирався членом сільської ради села Хрестище Красноградського району.

З 1929 року — колгоспник, бригадир колгоспу «Нове життя» села Хрестище Красноградського району Харківської області. Збирав високі врожаї пшениці та соняшника. Обирався делегатом Всесоюзного з'їзду колгоспників-ударників.

З 1937 року — голова колгоспу «Нове життя» села Хрестище Красноградського району Харківської області.

26 червня 1938 року обраний депутатом [[Верховна рада Української РСР|Верховної Ради УРСР]] 1-го скликання по Красноградській виборчій окрузі № 80 Харківської області.

Член [[Комуністична партія Радянського Союзу|ВКП(б)]] з [[1939]] року.

Під час [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] перебував у евакуації.

Станом на весну 1945 — літо 1946 року — голова колгоспу «Вільна праця» села [[Новомихайлівка (Берестинський район)|Новомихайлівка]] [[Красноградський район (1923—2020)|Красноградського району]] Харківської області.

== Нагороди ==
* [[орден «Знак Пошани»]] (30.12.1935)

== Джерела ==
* Калюжний Андрій Іванович : облікова картка депутата Верховної Ради УРСР // ЦДАВО України, ф. Р-1, оп. 31, спр. 4, арк. 2–3.
* Список депутатів Верховної Ради УРСР першого скликання, обраних 26 червня 1938 року // ЦДАВО України, ф. Р-1, оп. 31, спр. 2, арк. 50.
* Список депутатів, обраних до Верховної Ради УРСР // Вісті [ЦВК УРСР] : газета. — Київ, 1938. — № 148 (5338). — 29 червня. — С. 1.
* ''Вовк П.'' Андрій Іванович Калюжний // Соціалістична Харківщина : газета. — Харків, 1938. — № 122 (5153). — 30 травня. — С. 3.

{{Депутати ВР УРСР від Харківської області}}
{{ukr-bio-stub}}

[[Категорія:Депутати Верховної Ради УРСР 1-го скликання]]
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Калюжний Андрій Іванович

Народився: 1888 · Хрестище, Костянтиноградський повіт, Полтавська губернія, Російська імперія

Помер: невідомо

Країна: Російська імперія · Українська СРР · СРСР

Діяльність: селянин, політик

Учасник: Перша світова війна

Посада: депутат Верховної Ради УРСР

Партія: ВКП(б)

Нагороди: орден «Знак Пошани»


text:
# Саприкін Георгій Анатолійович
Ге́́́оргій Анат́олійович Сапр́икін (нар. 24 лютого 1962, м. Чернігів) — український бібліотекознавець, педагог, кандидат педагогічних наук (1997), доцент (1999). Автор понад 40 публікацій у фахових наукових виданнях та засобах масової інформації, член редакційної ради наукового журналу «Бібліотекознавство. Документознавство. Інформологія», головний редактор часопису «Бібліосвіт», організатор наукових та науково-практичних конференцій. З 2001 р. — директор Державної бібліотеки України для юнацтва.

## Біографія
Гергій Анатолійович Саприкін народився24 лютого 1962 р. у м. Чернігові в родині викладачів. Після закінчення школи у 1979 р., працював настроювачем електровимірювальної апаратури на приладобудівному заводі у м. Чебоксарах (нині — Російська Федерація).

## Освіта та професійна діяльність
- 1980—1984 бібліотечний факультет Київського державного інституту культури
- 1984 працював на посаді методиста Централізованої бібліотечної системи м. Поліське Київської області.
- 1986 методист у науково-методичному відділі Державної республіканської бібліотеки УРСР ім. КПРС
- 1987—1998 кафедра бібліотекознавства Київського державного інституту культури, працював на посадах викладача, старшого викладача та доцента
- 1998—2001 директор бібліотечно-інформаційного центру Міжрегіональної академії управління персоналом (МАУП)
- з 2001-го директор Державної бібліотеки України для юнацтва

## Громадська діяльність
- 2004—2012 член президії ВГО Української бібліотечної асоціації
- з 2016 член ревізійної комісії ВГО Української бібліотечної асоціації

## Вибрана бібліографія
- Сапрыкин Г. А. Современный маркетинг и мониторинг как перспектива развития библиотечного дела на Украине / Г. А. Сапрыкин // Матеріали респуб. науково-практ. конф. в Києві. Перспективы развития библ. Дела на Украине. Ч. 1. 16 — 18 окт. — К., 1990. — С. 33 — 35.(ЦНБ АН УССР)
- Саприкін Г. Маркетинг бібліотечно-бібліографічних послуг і перспективи його використання // Матеріали до ХІХ та ХХ звітних наукових конференцій проф.-виклад. складу та аспірантів ін.-ту. Ч. 1 / Київ. держ. ін-т культури. — К., 1992. — С. 107—108.
- Саприкін Г. Маркетинговий підхід в управлінні діяльністю бібліотеки: автореф. дис. канд. пед. наук : 07.00.08 / Г. Саприкін ; Київ. держ. ун-т культури і мистецтв. — К., 1997. — 17 с.
- Саприкін Г. Маркетинговий підхід в управлінні діяльністю бібліотеки: дис. канд. пед. наук : 07.00.08 / Г. Саприкін ; Київ. держ. ун-т культури і мистецтв. — К., 1997. — 181 с.
- Бібліотечний менеджмент: тем. план і програма курсу / укл. : Монько Т. С., Саприкін Г. А., Чачко А. С. (заг. наук. ред.). — К., 1999. — 28 с.
- Сапрыкин Г. А. Некоторые аспекты информатизации общества / Г. А. Сапрыкин, Л. А. Бродская // Персонал. — 1999. — № 2. — С. 8 — 11.
- Сапрыкин Г. А. Тенденции развития библиотечно-информационного центра Межрегиональной Академии управления персоналом [Електронный ресурс] / Г. А. Сапрыкин // Библиотеки и ассоциации в меняющемся мире: новые технологии и новые формы сотрудничества: материалы 7-й Междунар. конф. «Крым 2000». — Е. текстові дані (1 файл : 40 Кб). — М., cop. ГПНТБ России, 1995—2011. — Режим доступу : http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2000/doc/tom1/222/Doc21.HTML [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.]. – Назва з екрану. — Мова: рос. — Перевірено : 30. 01. 2017.
- Саприкін Г. А. Планування, координація та організація як функції управління сучасної вузівської бібліотеки / Г. А. Саприкін // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. пр. / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв. — К., 2001. — Вип. 3. — С. 86 — 90.
- Саприкін Г. Погляд на проблему маркетингових досліджень у бібліотеках / Г. Саприкін // Імідж сучас. б-ки: зб. ст. / М-во культури і мистецтв України ; Нац. парлам. б-ка України. — 2001. — С.6 — 14.
- Саприкін Г. А. Бібліотечно-інформаційне законодавство України: стан та проблемні питання / Г. А. Саприкін, А. В. Харченко // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. праць / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв ; [ред. кол. : М. М. Поплавський, О. І. Скнар, А. С. Чачко, Н. М. Кушнаренко, Л. Я. Філіпова, Г. А. Саприкін]. — К., 2002. — Вип. 4. — С. 78 — 87.
- Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва: реалії та перспективи розвитку / Г. Саприкін // Бібл. планета. — 2002. — № 4. — С. 10 — 12.
- Саприкін Г. А. Актуальні проблеми аналітико-синтетичної обробки інформації (даних) / Г. А. Саприкін // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. праць / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв ; [ред. кол. : М. М. Поплавський, О. І. Скнар, Н. М. Кушнаренко, О. М. Олексюк, Л. Я. Філіпова, А. С. Чачко]. — К., 2003. — Вип. 5. — С. 93 — 96.
- Саприкін Г. Динаміка новітніх змін у бібліотекознавстві / Г. Саприкін // Вісн. книж. палати. — 2003. — № 12. — С. 14.
- Саприкін Г. Нові технології, нові проблеми / Г. Саприкін // Вісн. книж. палати. — 2003. — № 11. — С. 50.
- Саприкін Г. Реалії та перспективи розвитку бібліотек для юнацтва / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2003. — № 6. — С. 10.

Саприкін А. Г. Засоби масової інформації / А. Г. Саприкін, Г. А. Саприкін // Політологічний енциклопедичний словник / упоряд. В. П. Горбатенко ; за ред. : Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна, В. П. Горбатенка. — 2-е вид., доп. і перероб. — К. : Ґенеза, 2004. — C. 217—218.
- Саприкін А. Г. Паблік рілейшнз / А. Г. Саприкін, В. Р. Плякін, Г. А. Саприкін // Політологічний енциклопедичний словник / упоряд. В. П. Горбатенко ; за ред. : Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна, В. П. Горбатенка. — 2-е вид., доп. і перероб. — К. : Ґенеза, 2004. — с. 456.
- Саприкін Г. Бібліотеки в нових інформаційних умовах / Г. Саприкін // Бібл. форум України. — 2004. — № 1. — С. 55.
- Саприкін Г. Творча молодь — майбутнє держави / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2004. — Вип. 3(11). — С. 3.
- Сапрыкин Г. А. Новые формы учета и обслуживания пользователей в Государственной библиотеке Украины для юношества [Електронний ресурс] / Г. А. Сапрыкин // Библиотеки и информационные ресурсы в современном мире науки, культуры, образования и бизнеса: XI Междунар. конф. «Крым-2004» — Ел. текстові дані (1 файл : 144 Кб). — М., cop. ГПНТБ России, 1995—2011. — Режим доступу : http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2004/290.pdf [Архівовано 2 лютого 2017 у Wayback Machine.]. – Назва з екрану. — Мова: рос. — Перевірено : 30. 01. 2017.
- Сапрыкин Г. Стандартизация качественных показателей обслуживания в библиотеке / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2004. — № 4. — С. 14 — 17.
- Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Бібл. орбіта інформ. сусп-ва / уклад. Н. Панчук ; Закарпат. обл. універсальна наук. б-ка. — 2005. — № 4. — С. 253—256.
- Сапрыкин Г. Актуальные проблемы обновления и стандартизации библиотечно-библиографического обслуживания в условиях евроинтеграции / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 3. — С. 10.
- Сапрыкин Г. Какое общество мы строим и какое место отведено в нем библиотекам? / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 4. — С. 55 — 57
- Сапрыкин Г. Показатели эфективности работы библиотеки / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 2. — С. 8.
- Саприкін Г. Нескінченна молодість Державної бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Бібліотеки України загальнодержавного значення: історія і сучасність: зб. статей. / ред. кол. : О. С. Онищенко та ін. — К., 2007. — С. 173—190.
- Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Енциклопедія освіти // гол. ред. В. Г. Кремень ; Акад. пед. наук України. — К. : Юрінком Інтер, 2008. — С. 57 — 58.
- Саприкін Г. Аналіз змісту і наслідків соціологічних досліджень у бібліотеках для юнацтва / Г. Саприкін, Т. Сопова // Бібліосвіт. — 2009. — Вип. 4 (32). — С. 10.
- Саприкін Г. Наша бібліотека. Виховання толерантності у молодіжному середовищі / Г. Саприкін // Педагогіка толерантності. — 2009. — № 3. — С. 22 — 51.
- Саприкін Г. Китай: погляд бібліотекаря / Г. Саприкін // Бібл. планета. — 2010. — № 4. — С. 20 — 21.
- Сапрыкин Г. [О М. С. Слободянике] / Георгий Сапрыкин // Бібліотека, Документ, Комунікації: вибрані праці / М. С. Слободяник ; уклад. О. Кириленко ; за наук. ред. проф. В. Г. Чернеця. — К. : Ліра-К, 2010. — С. 294—295.
- Саприкін Г. Китай: бібліотеки, культура, мандри / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2011. — № 3 (39). — С. 14 — 21.
- Сапрыкин Г. Китай: взгляд библиотекаря / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2011. — № 2. — С. 37.

title: Саприкін Георгій Анатолійович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я                 = Георгій Анатолійович Саприкін
| зображення           =
| зображення_розмір    =
| зображення_підпис    =
| дата народження      = 24.2.1962
| місце народження     = [[Чернігів]]
| резиденція           = [[Україна]]
| національність       =
| галузь               = [[Бібліотекознавство]]
| заклад               = [[Державна бібліотека України для юнацтва]] у [[Київ]]
| Alma Mater           = [[Київський національний університет культури і мистецтв|Київський державний інститут культури]]
| відомий завдяки      =
| звання               = [[доцент]]
| ступінь              = [[кандидат педагогічних наук]]
| керівник             =
| учні                 =
| нагороди             =
| примітки             =
| особиста_сторінка    =
}}
'''Ге́́́оргій Анат́олійович Сапр́икін''' ({{н}} {{дн|24|2|1962}}, м. [[Чернігів]]) — український бібліотекознавець, педагог, кандидат педагогічних наук (1997), доцент (1999). Автор понад 40 публікацій у фахових наукових виданнях та засобах масової інформації, член редакційної ради наукового журналу «Бібліотекознавство. Документознавство. Інформологія», головний редактор часопису «[[Бібліосвіт]]», організатор наукових та науково-практичних конференцій. З 2001 р. — директор [[Державна бібліотека України для юнацтва|Державної бібліотеки України для юнацтва]].

== Біографія ==
Гергій Анатолійович Саприкін народився[[24 лютого]] [[1962 р.]] у м. [[Чернігові]] в родині викладачів. Після закінчення школи у 1979 р., працював настроювачем електровимірювальної апаратури на приладобудівному заводі у м. Чебоксарах (нині — Російська Федерація).

== Освіта та професійна діяльність ==
* 1980—1984 бібліотечний факультет [[Київський національний університет культури і мистецтв|Київського державного інституту культури]]
* 1984 працював на посаді методиста Централізованої бібліотечної системи м. Поліське Київської області.
* 1986 методист у науково-методичному відділі [[Національна бібліотека України імені Ярослава Мудрого|Державної республіканської бібліотеки УРСР ім. КПРС]]
* 1987—1998 кафедра бібліотекознавства [[Київський національний університет культури і мистецтв|Київського державного інституту культури]], працював на посадах викладача, старшого викладача та доцента
* 1998—2001 директор бібліотечно-інформаційного центру Міжрегіональної академії управління персоналом ([[МАУП]])
* з 2001-го директор [[Державна бібліотека України для юнацтва|Державної бібліотеки України для юнацтва]]

== Громадська діяльність ==
* 2004—2012 член президії ВГО [[Українська бібліотечна асоціація|Української бібліотечної асоціації]]
* з 2016 член ревізійної комісії ВГО [[Українська бібліотечна асоціація|Української бібліотечної асоціації]]

== Вибрана бібліографія ==
{{2 стовпці}}
* Сапрыкин Г. А. Современный маркетинг и мониторинг как перспектива развития библиотечного дела на Украине / Г. А. Сапрыкин // Матеріали респуб. науково-практ. конф. в Києві. Перспективы развития библ. Дела на Украине. Ч. 1. 16 — 18 окт. — К., 1990. — С. 33 — 35.(ЦНБ АН УССР)
* Саприкін Г. Маркетинг бібліотечно-бібліографічних послуг і перспективи його використання // Матеріали до ХІХ та ХХ звітних наукових конференцій проф.-виклад. складу та аспірантів ін.-ту. Ч. 1 / Київ. держ. ін-т культури. — К., 1992. — С. 107—108.
* Саприкін Г. Маркетинговий підхід в управлінні діяльністю бібліотеки: автореф. дис. канд. пед. наук : 07.00.08 / Г. Саприкін ; Київ. держ. ун-т культури і мистецтв. — К., 1997. — 17 с.
* Саприкін Г. Маркетинговий підхід в управлінні діяльністю бібліотеки: дис. канд. пед. наук : 07.00.08 / Г. Саприкін ; Київ. держ. ун-т культури і мистецтв. — К., 1997. — 181 с.
* Бібліотечний менеджмент: тем. план і програма курсу / укл. : Монько Т. С., Саприкін Г. А., Чачко А. С. (заг. наук. ред.). — К., 1999. — 28 с.
* Сапрыкин Г. А. Некоторые аспекты информатизации общества / Г. А. Сапрыкин, Л. А. Бродская // Персонал. — 1999. — № 2. — С. 8 — 11.
* Сапрыкин Г. А. Тенденции развития библиотечно-информационного центра Межрегиональной Академии управления персоналом [Електронный ресурс] / Г. А. Сапрыкин // Библиотеки и ассоциации в меняющемся мире: новые технологии и новые формы сотрудничества: материалы 7-й Междунар. конф. «Крым 2000». — Е. текстові дані (1 файл : 40 Кб). — М., cop. ГПНТБ России, 1995—2011. — Режим доступу : http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2000/doc/tom1/222/Doc21.HTML {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170202070730/http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2000/doc/tom1/222/Doc21.HTML |date=2 лютого 2017 }}. – Назва з екрану. — Мова: рос. — Перевірено : 30. 01. 2017.
* Саприкін Г. А. Планування, координація та організація як функції управління сучасної вузівської бібліотеки / Г. А. Саприкін // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. пр. / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв. — К., 2001. — Вип. 3. — С. 86 — 90.
* Саприкін Г. Погляд на проблему маркетингових досліджень у бібліотеках / Г. Саприкін // Імідж сучас. б-ки: зб. ст. / М-во культури і мистецтв України ; Нац. парлам. б-ка України. — 2001. — С.6 — 14.
* Саприкін Г. А. Бібліотечно-інформаційне законодавство України: стан та проблемні питання / Г. А. Саприкін, А. В. Харченко // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. праць / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв ; [ред. кол. : М. М. Поплавський, О. І. Скнар, А. С. Чачко, Н. М. Кушнаренко, Л. Я. Філіпова, Г. А. Саприкін]. — К., 2002. — Вип. 4. — С. 78 — 87.
* Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва: реалії та перспективи розвитку / Г. Саприкін // Бібл. планета. — 2002. — № 4. — С. 10 — 12.
* Саприкін Г. А. Актуальні проблеми аналітико-синтетичної обробки інформації (даних) / Г. А. Саприкін // Бібліотечна наука, освіта, професія у демократичній Україні: зб. наук. праць / Київ. нац. ун-т культури і мистецтв ; [ред. кол. : М. М. Поплавський, О. І. Скнар, Н. М. Кушнаренко, О. М. Олексюк, Л. Я. Філіпова, А. С. Чачко]. — К., 2003. — Вип. 5. — С. 93 — 96.
* Саприкін Г. Динаміка новітніх змін у бібліотекознавстві / Г. Саприкін // Вісн. книж. палати. — 2003. — № 12. — С. 14.
* Саприкін Г. Нові технології, нові проблеми / Г. Саприкін // Вісн. книж. палати. — 2003. — № 11. — С. 50.
* Саприкін Г. Реалії та перспективи розвитку бібліотек для юнацтва / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2003. — № 6. — С. 10.
Саприкін А. Г. Засоби масової інформації / А. Г. Саприкін, Г. А. Саприкін // Політологічний енциклопедичний словник / упоряд. В. П. Горбатенко ; за ред. : Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна, В. П. Горбатенка. — 2-е вид., доп. і перероб. — К. : Ґенеза, 2004. — C. 217—218.
* Саприкін А. Г. Паблік рілейшнз / А. Г. Саприкін, В. Р. Плякін, Г. А. Саприкін // Політологічний енциклопедичний словник / упоряд. В. П. Горбатенко ; за ред. : Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна, В. П. Горбатенка. — 2-е вид., доп. і перероб. — К. : Ґенеза, 2004. — с. 456.
* Саприкін Г. Бібліотеки в нових інформаційних умовах / Г. Саприкін // Бібл. форум України. — 2004. — № 1. — С. 55.
* Саприкін Г. Творча молодь — майбутнє держави / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2004. — Вип. 3(11). — С. 3.
* Сапрыкин Г. А. Новые формы учета и обслуживания пользователей в Государственной библиотеке Украины для юношества [Електронний ресурс] / Г. А. Сапрыкин // Библиотеки и информационные ресурсы в современном мире науки, культуры, образования и бизнеса: XI Междунар. конф. «Крым-2004» — Ел. текстові дані (1 файл : 144 Кб). — М., cop. ГПНТБ России, 1995—2011. — Режим доступу : http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2004/290.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170202070513/http://www.gpntb.ru/win/inter-events/crimea2004/290.pdf |date=2 лютого 2017 }}. – Назва з екрану. — Мова: рос. — Перевірено : 30. 01. 2017.
* Сапрыкин Г. Стандартизация качественных показателей обслуживания в библиотеке / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2004. — № 4. — С. 14 — 17.
* Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Бібл. орбіта інформ. сусп-ва / уклад. Н. Панчук ; Закарпат. обл. універсальна наук. б-ка. — 2005. — № 4. — С. 253—256.
* Сапрыкин Г. Актуальные проблемы обновления и стандартизации библиотечно-библиографического обслуживания в условиях евроинтеграции / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 3. — С. 10.
* Сапрыкин Г. Какое общество мы строим и какое место отведено в нем библиотекам? / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 4. — С. 55 — 57
* Сапрыкин Г. Показатели эфективности работы библиотеки / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2005. — № 2. — С. 8.
* Саприкін Г. Нескінченна молодість Державної бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Бібліотеки України загальнодержавного значення: історія і сучасність: зб. статей. / ред. кол. : О. С. Онищенко та ін. — К., 2007. — С. 173—190.
* Саприкін Г. Бібліотеки для юнацтва / Г. Саприкін // Енциклопедія освіти // гол. ред. В. Г. Кремень ; Акад. пед. наук України. — К. : Юрінком Інтер, 2008. — С. 57 — 58.
* Саприкін Г. Аналіз змісту і наслідків соціологічних досліджень у бібліотеках для юнацтва / Г. Саприкін, Т. Сопова // Бібліосвіт. — 2009. — Вип. 4 (32). — С. 10.
* Саприкін Г. Наша бібліотека. Виховання толерантності у молодіжному середовищі / Г. Саприкін // Педагогіка толерантності. — 2009. — № 3. — С. 22 — 51.
* Саприкін Г. Китай: погляд бібліотекаря / Г. Саприкін // Бібл. планета. — 2010. — № 4. — С. 20 — 21.
* Сапрыкин Г. [О М. С. Слободянике] / Георгий Сапрыкин // Бібліотека, Документ, Комунікації: вибрані праці / М. С. Слободяник ; уклад. О. Кириленко ; за наук. ред. проф. В. Г. Чернеця. — К. : Ліра-К, 2010. — С. 294—295.
* Саприкін Г. Китай: бібліотеки, культура, мандри / Г. Саприкін // Бібліосвіт: інформ. вісн. — 2011. — № 3 (39). — С. 14 — 21.
* Сапрыкин Г. Китай: взгляд библиотекаря / Г. Сапрыкин // Бібл. форум України. — 2011. — № 2. — С. 37.
</div>

== Джерела ==
* Подорожуючи до успіху (до ювілею Георгія Анатолійовича Саприкіна): бібліогр. покажч. / уклад. : Т. Буряк, Н. Гуцул, Ю. Круть ; передм. О. Виноградової ; ред. : В. Кучерява, Н. Лінкевич, С. Чачко ; ДЗ «Держ. б-ка України для юнацтва». — К., 2012. — с.
* {{Стаття |прізвище=Виноградова |ім'я=О. Б. |посилання_на_автора= |співавтори= |рік=2012 |місяць= |назва=Вітання Георгію Саприкіну! |журнал=Бібліотекознавство. Документознавство. Інформологія |том= |випуск=1 |сторінки=7 |bibcode= |doi= |pmid= |url=http://www.nbuv.gov.ua/old_jrn/soc_gum/bdil/2012_1/3.pdf |accessdate=30 січня 2017 |archivedate=2 лютого 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20170202063308/http://www.nbuv.gov.ua/old_jrn/soc_gum/bdil/2012_1/3.pdf }}
* {{книга|автор=уклад. : Т. Буряк, Н. Гуцул, Ю. Круть ; передм. О. Виноградової ; ред. : В. Кучерява, Н. Лінкевич, С. Чачко |частина= |посилання частина= |заголовок=Подорожуючи до успіху (до ювілею Георгія Анатолійовича Саприкіна): бібліогр. покажч. |оригінал= |посилання=http://4uth.gov.ua|відповідальний= |видання= |місце=Київ |видавництво= ДЗ «Держ. б-ка України для юнацтва» |рік=2012 |том= |сторінки= |сторінок=|}}

== Посилання ==
{{Розширити розділ|дата=листопад 2018}}

[[Категорія:Випускники Київського національного університету культури і мистецтв]]
[[Категорія:Українські педагоги]]
[[Категорія:Українські бібліотекарі]]
[[Категорія:Українські бібліотекознавці]]
[[Категорія:Кандидати наук]]
[[Категорія:Кандидати педагогічних наук України]]

title: Георгій Анатолійович Саприкін

Народився: 24 лютого 1962 (63 роки) · Чернігів

Місце проживання: Україна

Діяльність: педагог

Alma mater: Київський державний інститут культури

Галузь: Бібліотекознавство

Заклад: Державна бібліотека України для юнацтва у Київ

Вчене звання: доцент

Науковий ступінь: кандидат педагогічних наук


text:
# Всесвітній день миру
«Всесвітній день миру» (англ. World Day of Peace) або «День всесвітніх молитов про мир» — міжнародне свято, під час якого віруючі звертаються з молитвами до Бога послати мир на Землю і припинити всі кровопролитні війни. Відзначається щороку, 1 січня, в перший день кожного нового року. Загальне гасло Всесвітнього дня миру: «Пробач, і ти отримаєш мир».

## Історія свята
8 грудня 1967 року головою католицької церкви Папою Римським Павлом VI було започатковано нове Католицьке свято — День всесвітніх молитов про мир. Воно збігається з іншим святом, яке відзначають католики 1 січня — Днем торжества Пресвятої Богородиці Діви Марії. Вперше Всесвітній день миру був відзначений 1 січня 1968 року.
17 грудня 1969 року це свято було проголошено Генеральною Асамблеєю ООН офіційним. Воно отримало нову назву — Всесвітній день миру (англ. World Day of Peace).
В цей день католицькі понтифіки та священики звертаються до віруючих з посланнями миру та закликають пробачити своїх ворогів і припинити всіляку ворожнечу в усьому світі. Вони наголошують на тому, що кожен має взяти відповідальність за внесок у справу миру. Водночас віруючі моляться та закликають Бога послати мир на Землю і припинити всі кровопролитні війни.
У Бразилії це свято відзначається як «Всесвітній день Братерства».

title: Всесвітній день миру

wikitext:
{{Не плутати|Міжнародний день миру}}
{{Свято
|назва          = Всесвітній день миру
|тип            = міжнародний
|довгий_тип     =
|зображення     =  {{Прапор UNO}}
|підпис         = ''Пробач, і ти отримаєш мир''
|офіційна_назва = {{lang-en|'''World Day of Peace'''}}
|інші_назви     = День всесвітніх молитов про мир
|місце          = Весь світ
|засновано      = [[папа Римський|Римським Папою]] [[Павло VI| Павлом VI]] <br/>[[8 грудня]] [[1967]]
|святкують      = [[1 січня]]
|початок        =
|закінчення     =
|дата           = [[1 січня]]
<!-- якщо той же день або тиждень кожного року -->
|week_ordinal   =
|weekday        =
|month          =
<!-- якщо дата змінюється нестандартним чином -->
|date2007       =
|date2008       =
|date2009       =
|date2010       =
|святкування    =
|традиції       =
|пов'язаний     =
|вебсайт        =
}}
'''«Всесвітній день миру»''' ({{Lang-en|World Day of Peace}}) або '''«День всесвітніх молитов про мир»''' — міжнародне [[свято]], під час якого віруючі звертаються з [[молитва]]ми до [[Бог]]а послати [[мир]] на [[Земля|Землю]] і припинити всі кровопролитні [[війна|війни]]. Відзначається щороку, [[1 січня]], в перший день кожного нового року. Загальне [[гасло]] Всесвітнього дня миру: «Пробач, і ти отримаєш мир».

== Історія свята ==

[[Файл:Paulus VI, by Fotografia Felici, 1969.jpg|міні|ліворуч|200пкс|Папа Римський [[Павло VI]], що започаткував Всесвітній день миру]]

[[8 грудня]] [[1967]] року головою [[католицька церква|католицької церкви]] [[Папа Римський|Папою Римським]] [[Павло VI|Павлом VI]] було започатковано нове [[Католицький літургійний календар|Католицьке свято]] — ''День всесвітніх молитов про мир''. Воно збігається з іншим святом, яке відзначають католики 1 січня — [[Торжество Пресвятої Богородиці|Днем торжества Пресвятої Богородиці]] [[Діва Марія|Діви Марії]]. Вперше Всесвітній день миру був відзначений 1 січня [[1968]] року.

[[17 грудня]] [[1969]] року це свято було проголошено [[Генеральна Асамблея ООН|Генеральною Асамблеєю ООН]] офіційним. Воно отримало нову назву — ''Всесвітній день миру'' ({{lang-en|World Day of Peace}}).

В цей день католицькі понтифіки та священики звертаються до віруючих з посланнями миру та закликають пробачити своїх ворогів і припинити всіляку ворожнечу в усьому світі. Вони наголошують на тому, що кожен має взяти відповідальність за внесок у справу миру. Водночас віруючі моляться та закликають Бога послати мир на Землю і припинити всі кровопролитні війни.

У [[Бразилія|Бразилії]] це свято відзначається як «Всесвітній день Братерства».

== Див. також ==
* [[Міжнародний день миру]]
* [[Дні пам'яті та примирення]]
* [[1 січня]]

== Посилання ==

* http://w2.vatican.va/content/paul-vi/en/messages/peace/documents/hf_p-vi_mes_19671208_i-world-day-for-peace.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151226014033/http://w2.vatican.va/content/paul-vi/en/messages/peace/documents/hf_p-vi_mes_19671208_i-world-day-for-peace.html |date=26 грудня 2015 }}{{ref-en}}
* https://w2.vatican.va/content/francesco/en/messages/peace.index.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151225133044/http://w2.vatican.va/content/francesco/en/messages/peace.index.html |date=25 грудня 2015 }}{{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20151226041123/http://www.ukrinform.ua/rubric-society/1439828-1_sichnya___vsesvitniy_den_miru_1783466.html 1 січня — Всесвітній день миру // [[Укрінформ]]]
* [http://www.dilovamova.com/index.php?page=10&holiday=1&year=2015 Всесвітній день миру // Ділова мова]
* [https://web.archive.org/web/20151226034023/http://beyond.ua/vsesvitniy-den-myru-den-vsesvitnih-molytov-pro-myr Всесвітній день миру (День всесвітніх молитов про мир) // Культурно-історичний календар України]
* [http://www.usccb.org/issues-and-action/human-life-and-dignity/war-and-peace/world-day-of-peace.cfm World Day of Peace // United States Conference of Catholic Bishops] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151226080540/http://www.usccb.org/issues-and-action/human-life-and-dignity/war-and-peace/world-day-of-peace.cfm |date=26 грудня 2015 }}{{ref-en}}

[[Категорія:Міжнародні дні ООН]]
[[Категорія:Католицькі свята]]
[[Категорія:Мир у культурі]]
[[Категорія:1 січня]]
[[Категорія:Свята січня]]

title: Всесвітній день миру

Офіційна назва: англ. World Day of Peace

Інші назви: День всесвітніх молитов про мир

Місце: Весь світ

Ким святкується: 1 січня

Засновано: Римським Папою Павлом VI · 8 грудня 1967

Дата: 1 січня