text:
# HD16723
HD16723 — хімічно пекулярна зоря спектрального класу A5, що має видиму зоряну величину в смузі V приблизно 6,7.
Вона  розташована на відстані близько 662,9 світлових років від Сонця.

title: HD16723

wikitext:
{{Starbox begin
| назва = HD16723}}
<!-- {{Starbox image
| зображення =
| підпис = HD16723}}-->
{{Starbox observe
| епоха = [[J2000,0]]
| сузір’я= <!--[[ (сузір'я)|]]-->
| пр_сходж = {{RA| 2|40|26,58}}
| схилення= {{DEC|-14|26|56,9}}
| вид_вел = 6,71<ref name=CPcat>Renson P., Manfroid J., '''General catalogue of Ap, HgMn and Am stars''', 2009, A&A…498..961</ref>
}}
{{Starbox character
| клас = [[Зорі спектрального класу A|A5]]
| V =  6,731±0,007<ref name=HIPcat>ESA,  1997, '''The Hipparcos Catalogue''', ESA SP-1200</ref>
| B =  7,020±0,008<ref name=HIPcat/>
| u-b =  0,00
| b-v =  0,261±0,003<ref name=HIPcat/>
| r-i =
| змінна =
}}
{{Фотометрія Стрьомґрена
| b-y =  0,17
| m1 =  0,16
| c1 =  0,92
| hb =  2,77<ref name=CPcat/>
}}
{{Фотометрія Гіппаркос
| hmax =  6,750<ref name=HIPcat/>
| hmin =  6,790<ref name=HIPcat/>
}}
{{Starbox astrometry
| рад_швидк =
| пс =    60,24± 0,96<ref name=HIPcat/>
| схилення =    4,33± 0,74<ref name=HIPcat/>
| паралакс =   4,92
| п_похибка =   1,19<ref name=HIPcat/>
| відстань_ср =    662,92
| відстань_пс =    203,25
| абс_вел =
}}
{{Starbox detail
| світність =
| обертання =
| температура =
| маса =
| vsini =
| lg_g =
| метал =
| радіус =
| вік=
}}
{{Starbox catalog
| назви =
[[Henry Draper Catalogue|HD]] 16723,
[[Hipparcos Catalogue|HIP]] 12460,
[[Боннський огляд|BD-15 473]]
}}
{{Starbox reference
| Simbad=HD16723
}}
{{Starbox end}}

'''HD16723''' — [[хімічно пекулярна зоря]] [[спектральна класифікація зір|спектрального класу]] [[Зорі спектрального класу A|A5]], що має [[видима зоряна величина|видиму зоряну величину]] в [[Система UBV|смузі V]] приблизно 6,7.<ref name=CPcat />
Вона <!-- знаходиться у [[сузір'я|сузір'ї]] [[ (сузір'я)|]]  й --> розташована на відстані близько 662,9 [[світловий рік|світлових років]] від [[Сонце|Сонця]].<ref name=HIPcat/>

== Пекулярний хімічний вміст ==

== Див. також ==

* [[Перелік HgMn-зір]]
* [[Ртутно-манганова зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір (2h-4h)]]
* [[Хімічно пекулярна зоря]]
* [[Перелік хімічно пекулярних зір з пониженим вмістом гелію]]
* [[Хімічно пекулярна зоря з пониженим вмістом гелію]]
* [[Перелік Am-зір]]
* [[Am-зоря]]

== Джерела ==
{{Reflist}}

<!--[[Категорія:(сузір'я)|]]-->
[[Категорія:Хімічно пекулярні зорі]]
[[Категорія:Зорі головної послідовності спектрального  класу A5]]
[[Категорія:HD16000-16999|7]]

{{astro-stub}}

title: HD16723

title: Характеристики

title: Дані фотометрії Стрьомґрена

title: Дані фотометрії Гіппаркос

title: Астрометрія

Власний рух (μ): за пр. піднес.: 60,24± 0,96 мас/рік · за схиленням: 4,33± 0,74 мас/рік

Відстань: 662,92 світлових років · 203,25 парсек

title: Подробиці

Маса: M☉

title: Інші позначення

title: Посилання

SIMBAD: дані для HD16723


text:
# Чемпіонат Німеччини з хокею 1944
Чемпіонат Німеччини з хокею 1944 — 28-й регулярний чемпіонат Німеччини з хокею, чемпіоном став об'єднаний клуб КСГ Берлін з двох клубів Берліна: СК Берлін та СК Бранденбург Берлін.
Для участі в чемпіонаті допускалися військові клуби, так виник клуб КСГ Берлін (майбутній чемпіон, у довідниках чемпіонами були визнані два берлінських клуби).

## Група А
- КСГ Берлін — ХК Фюссен 3:1
- КСГ Берлін — Клагенфурт АС 7:4
- КСГ Берлін — EK «Енгельманн» 5:1

В групі А всі матчі провів клуб КСГ Берлін в яких здобув три перемоги та став переможцем групи.

## Група В
- ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — Дюссельдорф ЕГ 2:2
- ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — Кенігсберг 9:1
- ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — НСТГ Прага 3:0
- Дюссельдорф ЕГ — Кенігсберг 8:2
- Дюссельдорф ЕГ — НСТГ Прага 5:0
- Кенігсберг — НСТГ Прага 1:0

| М  | Команда              | І | Пер | Н | Пор | Ш    | О |
| -- | -------------------- | - | --- | - | --- | ---- | - |
| 1. | ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін | 3 | 2   | 1 | 0   | 14:3 | 5 |
| 2. | Дюссельдорф ЕГ       | 3 | 2   | 1 | 0   | 15:4 | 5 |
| 3. | Кенігсберг           | 3 | 1   | 0 | 2   | 4:17 | 2 |
| 4. | НСТГ Прага           | 3 | 0   | 0 | 3   | 0:9  | 0 |

Скорочення: М = підсумкове місце, І = ігри, Пер = перемоги, Н = нічиї, Пор = поразки, Ш = закинуті та пропущені шайби, О = набрані очки

### Фінальний матч групи В
- ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — Дюссельдорф ЕГ 2:1

## Матч за 3-є місце
- Дюссельдорф ЕГ — ХК Фюссен 5:1

## Фінал
Матч відбувся 27 лютого 1944 року на берлінському стадіоні, це був останній чемпіонат Німеччини під час Другої світової війни.
- КСГ Берлін — ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін 4:3 (2:0, 1:1, 1:2)

wikiname: ukwiki

title: Чемпіонат Німеччини з хокею 1944

in_language: uk

wikitext:
{{Картка
|ім'я         =
|стиль_тіла   =
|назва        = Чемпіонат Німеччини з хокею 1944
|стиль_назви  =
|угорі        =
|зображення   =
|стиль_зображення =
|підпис       =
|стиль_підпису =
|стиль_заголовків = background:#ccf;
|стиль_міток  =
|стиль_тексту =
|заголовок1 = Загальні відомості
|мітка2  = Країна
|текст2  = [[Файл:Flag of German Reich (1935–1945).svg|border|20px]] [[Третій Рейх|Німеччина]]
|мітка3  =
|текст3  =
|мітка4  = Кількість команд
|текст4  = понад 10 клубів
|мітка5  =
|текст5  =
|заголовок12 = Призери
|мітка13  = Чемпіон
|текст13  = КСГ Берлін ([[СК Берлін]]<br/>[[СК Бранденбург Берлін]])
|мітка14  = 2-е місце
|текст14  = ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін
|мітка15  = 3-є місце
|текст15  = [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]]
|заголовок23 =
|мітка24  =
|текст24  =
|мітка25  =
|текст25  =
|мітка26  =
|текст26  =
|мітка27  =
|текст27  =
|мітка28  =
|текст28  =
|мітка29  = Понизилися у класі
|текст29  =
|заголовок34 =
|мітка35  =
|текст35  =
|мітка36  = Попередній сезон
|текст36  = [[Чемпіонат Німеччини з хокею 1943|1943]]
|мітка37  = Наступний сезон
|текст37  = [[Чемпіонат Німеччини з хокею 1946|1946]]
}}
'''Чемпіонат Німеччини з хокею 1944''' — 28-й регулярний [[чемпіонат Німеччини з хокею]], чемпіоном став об'єднаний клуб КСГ Берлін з двох клубів [[Берлін]]а: [[СК Берлін]] та [[СК Бранденбург Берлін]].

Для участі в чемпіонаті допускалися військові клуби, так виник клуб КСГ Берлін (майбутній чемпіон, у довідниках чемпіонами були визнані два берлінських клуби).
== Група А ==
* КСГ Берлін — [[Фюссен (хокейний клуб)|ХК Фюссен]] 3:1
* КСГ Берлін — [[Клагенфурт (хокейний клуб)|Клагенфурт АС]] 7:4
* КСГ Берлін — EK «Енгельманн» 5:1
В групі А всі матчі провів клуб КСГ Берлін в яких здобув три перемоги та став переможцем групи.
== Група В ==
* ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] 2:2
* ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — Кенігсберг 9:1
* ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — НСТГ Прага 3:0
* [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] — Кенігсберг 8:2
* [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] — НСТГ Прага 5:0
* Кенігсберг — НСТГ Прага 1:0

{| class="wikitable"
|- bgcolor="#e0e0e0"
! width="25" |М
! width="200" | Команда
! width="40" | І
! width="40" | Пер
! width="40" | Н
! width="40" | Пор
! width="40" | Ш
! width="40" | О
|- bgcolor="#ccffcc" align="center"
| 1. ||align="left"| ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін  || 3 ||2||1||0||14:3||'''5'''
|- bgcolor="#ccffcc" align="center"
| 2. ||align="left"| [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] || 3 ||2||1||0||15:4||'''5'''
|- bgcolor="#FFFFFF" align="center"
| 3. ||align="left"| Кенігсберг || 3 ||1||0||2||4:17||'''2'''
|- bgcolor="#FFFFFF" align="center"
| 4. ||align="left"| НСТГ Прага || 3 ||0||0||3||0:9||'''0'''
|}
'''''Скорочення:''' М = підсумкове місце, І = ігри, Пер = перемоги, Н = нічиї, Пор = поразки, Ш = закинуті та пропущені шайби, О = набрані очки''
=== Фінальний матч групи В ===
* ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін — [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] 2:1

== Матч за 3-є місце ==
* [[Дюссельдорф ЕГ (хокейний клуб)|Дюссельдорф ЕГ]] — [[Фюссен (хокейний клуб)|ХК Фюссен]] 5:1

== Фінал ==
Матч відбувся [[27 лютого]] [[1944]] року на берлінському стадіоні, це був останній чемпіонат Німеччини під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]].
* КСГ Берлін — ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін 4:3 (2:0, 1:1, 1:2)

== Література ==
* Stephan Müller, ''Deutsche Eishockey Meisterschaften'', Print on Demand, 2000, ISBN 3-8311-0997-4
* Steffen Karas, ''100 Jahre Eishockey in Berlin'', Verlag Jeske / Mader, 2008, ISBN 978-3-931624-57-6

== Джерела ==
* [http://www.oocities.org/ht40699/Meister33-46C.txt Die Deutschen Eishockeymeister seit 1912 Teil 2: 1933 - 1945] {{ref-de}}
* http://books.google.com.ua/books?id=BAggLLu8320C&pg=PA9&lpg=PA9&dq=Spengler+Cup+1924&source=bl&ots=CvT62-vc-f&sig=tE5TggZCLF4f-xI9hz4GaI3jZps&hl=uk&sa=X&ei=aG6eUY3QFIKjtAaJqYGoBQ&redir_esc=y#v=onepage&q=Spengler%20Cup%201924&f=false {{ref-de}}

{{Сезони вищого дивізіону Чемпіонату Німеччини з хокею}}

[[Категорія:Чемпіонат Німеччини з хокею]]
[[Категорія:1944 у хокеї з шайбою|Німеччина]]
[[Категорія:1944 у німецькому спорті]]

title: Чемпіонат Німеччини з хокею 1944

Країна: Німеччина

Кількість команд: понад 10 клубів

title: Призери

Чемпіон: КСГ Берлін (СК Берлін · СК Бранденбург Берлін)

2-е місце: ЛТТЦ Рот-Вайс Берлін

3-є місце: Дюссельдорф ЕГ


text:
# Аланді
Аланді — місто і міська рада в дивізіоні Пуне, штат Махараштра, знаходиться на річці Індраяні.

title: Аланді

wikitext:
{{Місто
 | назва               =Аланді
 | місцева_назва       =आळंदी, Alandi
 | зображення          = Aalandi_river.JPG
 | зображення_розмір   = 300px
 | зображення_підпис   = річка [[Індраяні]] в Аланді
 | прапор              =
 | прапор_підпис       =
 | герб                =
 | герб_підпис         =
 | країна              = {{IND}}
 | регіон              = India Maharashtra
 | розташування        =
 | розташування_розмір = 300px
|lat_dir=N | lat_deg=18 | lat_min=40 | lat_sec=
|lon_dir=E | lon_deg=73 | lon_min=54 | lon_sec=
  |CoordAddon = type:city
  |CoordScale =
 | засноване           = 13 століття
 | висота              = 576
 | магдебурзьке право  =
 | населення           =17561 (2001)
 | густота             =
 | агломерація         =
 | площа               =
 | поштові індекси     =
 | код країни          =
 | код міста           =
 | координати          =
 | поділ міста         =
 | міста-побратими     =
 | день міста          =
 | адреса              =
 | вебсторінка         =
 | мер                 =
 }}
'''Аланді''' — місто і міська рада в [[Пуне (округ)|дивізіоні Пуне]], штат [[Махараштра]], знаходиться на річці [[Індраяні]].

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20151208130304/http://www.maharashtra-tourism.com/pilgrimage/alandi Alandi]

{{India-geo-stub}}

[[Категорія:Округ Пуне]]
[[Категорія:Міста Махараштри]]

title: Аланді · आळंदी, Alandi

Країна: Індія

Регіон: India Maharashtra

Засновано: 13 століття

OSM: ↑1986140 ·R (Pune district)


text:
# Трувери
Труве́ри (фр. trouvères, етимологія аналогічна до слова «трубадури», лише не від окситанського, а французького дієслова trover, trouver — знаходити, зображати, складати):
- У літературознавстві — ліричні французькі поети кінця XI — початку XIV ст., спадкоємці традицій провансальських трубадурів.

- У широкому сенсі слова — середньовічні французькі поети зазначеної епохи, автори ліричних та епічних творів, героїчних поем, а також романів чи фабльо).

Трувери іноді були авторами творів, які виконувалися іншими особами, але дуже часто вони самі були жонглерами або менестрелями, тобто авторами та виконавцями одночасно.
Поезія труверів поділяється на три основних періоди.

## Перший період
Перший, докуртуазний період — до середини XII ст. Творчість труверів має анонімний характер, а її зміст як за формою, так і за сюжетами наближається до народної поезії (ритми, приспів, паралелізм зі світом природи і тварин, календарні та обрядові мотиви). Основні жанри — романси, історичні або ткацькі пісні (chansons d'histoire, chansons de toile), зворушливі оповіді про кохання, пісні танцювальні та весняні (rondel, reverdie, retroenge тощо), пісні-скарги на жіночу долю (chansons de mal mariée), пастурелі. Усі ці пісні дійшли до нас у пізніших списках і в переробленому вигляді. Для цих творів характерні простота мови та щира безпосередність.

## Другий період
У другий період, приблизно в 1150—1240 роках, поезія труверів стає складнішою і знаходить власний особистий та куртуазний характер. Зміст визначається новим світсько-лицарським світоглядом з його «культом земної радості і любові». Цей культ виражався в піднесених почуттях людини та в дещо екзальтованому «культі дами». Лірика труверів виявляє риси схожості з поезією трубадурів за своєю тематикою й стилістикою. Трувери зазнали прямого і досить сильного впливу поезії трубадурів завдяки інтенсивному літературному обмінові, що відбувався між Провансом і Францією у XII ст. Трувери часто подорожували Францією, провансальські літературні смаки і звички всіляко поширювалися серед знаті. Як приклад, можна назвати двох доньок «першого трубадура» Гійома IX Аквітанського, одна з яких стала французькою королевою, інша — графинею Шампанською). Вплив провансальської поезії в ліриці труверів характеризується складною, умовною фразеологією і дуже піднесеною концепцією любові. Проте в ній не зустрічається зумисної спрямованості на «темний стиль» (trobar clus) , характерний для деяких трубадурів. Типовим прикладом поезії труверів є лірика Кретьєна де Труа.
Інші видатні трувери цього періоду — Блондель де Нель, Конон Бетюнський, Тібо Шампанський — король Наварри та ін. Безпосередніша й простіша поезія Гаса Брюле і, особливо, Коліна Мюзе, в творчості якого знову оживають мотиви і форми народних пісень. Характерні жанри цього періоду — це «пісня» (chanson), «дебати» (débat і їхній різновид — jeu parti), альба (albe), сірвента (serventois — пісня полемічного або агітаційного характеру), оброблена в куртуазному дусі пастурель.

## Третій період
Третій період, пов'язаний з появою міського стану, характеризується в ліриці труверів вираженим переродженням лицарських жанрів і стилю. Нові міські трувери, що гуртуються у великих торгових і промислових центрах Франції (особливо на півночі — Артуа) в свої організації (puys) на кшталт поетичних цехів, зберігають багато елементів техніки куртуазної лірики, але додають нові елементи раціоналізму, натуралізму, суб'єктивізму, моральної дидактики та релігійної тематики (наприклад, культ Богоматері). Розквіт лірики міських труверів припадає на середину XIII століття.
Найяскравішим представником поезії труверів цього періоду був Рютбеф, поезія якого була сповнена злободенним і публіцистичним спрямуванням. Інші видатні трувери — Жан Бодель (хронологічно належить ще до попереднього періоду, але вже має всі елементи нового стилю), Адам де ла Аль та ін.

title: Трувери

wikitext:
{{універсальна картка}}
'''Труве́ри''' ({{lang-fr|trouvères}}, етимологія аналогічна до слова «трубадури», лише не від [[окситанська мова|окситанського]], а французького дієслова ''trover'', ''trouver'' — знаходити, зображати, складати):

* У [[літературознавство|літературознавстві]] — ліричні [[Франція|французькі]] поети кінця XI — початку XIV ст., спадкоємці традицій [[прованс]]альських [[трубадур]]ів.

* У широкому сенсі слова — середньовічні [[Франція|французькі]] [[поезія|поети]] зазначеної епохи, автори [[лірика|ліричних]] та [[епос|епічних]] творів, героїчних [[поема|поем]], а також романів чи [[фабльо]]).

Трувери іноді були авторами творів, які виконувалися іншими особами, але дуже часто вони самі були [[жонглер]]ами або [[менестрель|менестрелями]], тобто авторами та виконавцями одночасно.

Поезія труверів поділяється на три основних періоди.

== Перший період ==
Перший, докуртуазний період — до середини XII ст. Творчість труверів має [[анонім]]ний характер, а її зміст як за формою, так і за сюжетами наближається до народної поезії (ритми, приспів, паралелізм зі світом природи і тварин, календарні та [[обряд]]ові мотиви). Основні жанри — романси, історичні або ткацькі пісні (''chansons d'histoire'', ''chansons de toile''), зворушливі оповіді про кохання, пісні танцювальні та весняні (''rondel, reverdie, retroenge'' тощо), пісні-скарги на жіночу долю (''chansons de mal mariée''), [[пастурель|пастурелі]]. Усі ці пісні дійшли до нас у пізніших списках і в переробленому вигляді. Для цих творів характерні простота мови та щира безпосередність.

== Другий період ==
У другий період, приблизно в 1150—1240 роках, поезія труверів стає складнішою і знаходить власний особистий та [[куртуазність|куртуазний]] характер. Зміст визначається новим світсько-[[лицар]]ським [[світогляд]]ом з його «культом земної радості і любові». Цей культ виражався в піднесених почуттях людини та в дещо [[екзальтація|екзальтованому]] «культі дами». Лірика труверів виявляє риси схожості з поезією трубадурів за своєю тематикою й стилістикою. Трувери зазнали прямого і досить сильного впливу поезії трубадурів завдяки інтенсивному [[література|літературному]] обмінові, що відбувався між [[Прованс]]ом і Францією у XII ст. Трувери часто подорожували Францією, провансальські літературні смаки і звички всіляко поширювалися серед знаті. Як приклад, можна назвати двох доньок «першого трубадура» [[Гійом IX Аквітанський|Гійома IX Аквітанського]], одна з яких стала французькою королевою, інша — графинею [[Шампань|Шампанською]]). Вплив провансальської поезії в ліриці труверів характеризується складною, умовною [[фразеологія|фразеологією]] і дуже піднесеною концепцією любові. Проте в ній не зустрічається зумисної спрямованості на «темний стиль» (''trobar clus'') , характерний для деяких трубадурів. Типовим прикладом поезії труверів є лірика [[Кретьєн де Труа|Кретьєна де Труа]].

Інші видатні трувери цього періоду — [[Блондель де Нель]], [[Конон Бетюнський]], [[Тібо IV Шампанський|Тібо Шампанський]] — король [[Наваррське королівство|Наварри]] та ін. Безпосередніша й простіша поезія [[Гас Брюле|Гаса Брюле]] і, особливо, [[Колін Мюзе|Коліна Мюзе]], в творчості якого знову оживають мотиви і форми народних пісень. Характерні жанри цього періоду — це «пісня» (''chanson''), «дебати» (''débat'' і їхній різновид — ''jeu parti''), [[Альба (поезія)|альба]] (''albe''), [[сірвента]] (''serventois'' — пісня [[полеміка|полемічного]] або агітаційного характеру), оброблена в куртуазному дусі [[пастурель]].

== Третій період ==
Третій період, пов'язаний з появою міського стану, характеризується в ліриці труверів вираженим переродженням лицарських жанрів і стилю. Нові міські трувери, що гуртуються у великих торгових і промислових центрах Франції (особливо на півночі — [[Артуа]]) в свої організації (puys) на кшталт поетичних [[цех]]ів, зберігають багато елементів техніки куртуазної лірики, але додають нові елементи [[раціоналізм]]у, [[натуралізм]]у, [[суб'єктивізм]]у, моральної [[дидактика|дидактики]] та релігійної тематики (наприклад, культ [[Богоматір|Богоматері]]). Розквіт лірики міських труверів припадає на середину XIII століття.

Найяскравішим представником поезії труверів цього періоду був [[Рютбеф]], поезія якого була сповнена злободенним і [[публіцистика|публіцистичним]] спрямуванням. Інші видатні трувери — [[Жан Бодель]] (хронологічно належить ще до попереднього періоду, але вже має всі елементи нового стилю), [[Адам де ла Аль]] та ін.

== Література ==

* ''Gröber G.''Französische Literatur, в "Grundriss der romanischen Philologie, hrsg. Von G. Gröber, II Bd., I Abt., Strassburg, 1902;
* ''Jeanroy A.''Les Origines de la poésie lyrique en France au moyen âge, 2-e éd., P., 1904;
* ''Шишмарев В.'' Лирика и лирики позднего средневековья, Париж, 1911;
* ''Aubry P.''Trouvères et troubadours, P., 1909;
* ''Akehurst, F. R. P. and Judith M. Davis'', eds. ''A Handbook of the Troubadours.'' Berkeley: University of California Press, 1995. ISBN 0-52-007976-0.
* ''Butterfield, Ardis''. "Monophonic song: questions of category", ''Companion to Medieval & Renaissance Music''. Oxford University Press, 1997. ISBN 0-19-816540-4.
* ''O'Neill, Mary'' (2006). ''Courtly Love Songs of Medieval France: Transmission and Style in the Trouvère Repertoire''. Oxford: Oxford University Press. ISBN 0-19-816547-1.
* ''Page, Christopher''. "Listening to the trouvères". ''Early Music''. Vol. 25, No. 4, November 1997.
* ''Goldin, Frederick'', translator. ''Lyrics of the Troubadours and Trouvères: An Anthology and a History.'' Gloucester, MA: Peter Smith, 1983. ISBN 0-84-465036-6.
* ''Hasenohr, Geneviève and Michel Z''ink, eds. ''Dictionnaire des lettres françaises: Le Moyen Age.'' Collection: La Pochothèque. Paris: Fayard, 1992. ISBN 2-25-305662-6.
* ''Сапонов М. А''.: Менестрели. М., 2004.

== Див. також ==
* [[Трубадури]]
* [[Жонглер]]
* [[Менестрель]]
* [[Мінезингери]]

== Посилання ==
*{{ЛЗЕ2|частина = Трувер|сторінки =504 }}
* {{ЛЗПЛ2001|частина =Трувер|сторінки =578}}
* [https://web.archive.org/web/20110101173346/http://www.rabac.com/demo/ELLIT/Articles/L362.htm Jongleurs, troubadours, trouvères — Жонглери, трубадури, трувери]
* [https://web.archive.org/web/20090419230036/http://www.staff.hum.ku.dk/hp/apercu/apercu6.htm Goliards, troubadours et trouvères]
* [http://brassy.perso.neuf.fr/PartMed/Trouver/Trouvmidi.html Пісні труверів XIII та XIV століття в оригіналі]
* [http://knol.google.com/k/paolo-canettieri/les-trouvères-une-bibliographie/vyvpjuoxc2n0/40#/ Трувери: Бібліографія]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Трувери| ]]
[[Категорія:Музиканти Середньовіччя]]
[[Категорія:Поети Середньовіччя]]
[[Категорія:Франкомовні письменники]]
[[Категорія:Музичні професії]]
[[Категорія:Застарілі професії]]

Мова творчості: давньофранцузька мова

Історичний період: Високе Середньовіччя

Частково збігається з: minnesängerd і трубадури


text:
# Centaurea pubescens
Centaurea pubescens — вид квіткових рослин родини айстрових (Asteraceae). Ареал: Алжир, Марокко, Іспанія, Туніс.

## Середовище
Населяє скелясті схили.

## Морфологічна характеристика
Це напівкущик 15–45 см заввишки, сіро-волосистий. Прикореневі листки 1–2-перистороздільні, стеблові менші. Квіткові голови поодинокі. Обгортка яйцеподібна. Квіточки жовті. Період цвітіння: пізня весна, літо.

title: Centaurea pubescens

wikitext:
{{Speciesbox
|image = Centaurea pubescens - Botanischer Garten, Frankfurt am Main - DSC02412.JPG
|taxon = Centaurea pubescens
|authority = Willd.
|synonyms =
}}
'''''Centaurea pubescens''''' — [[вид]] квіткових рослин родини [[айстрові|айстрових]] (Asteraceae). Ареал: [[Алжир]], [[Марокко]], [[Іспанія]], [[Туніс]]<ref>{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:191374-1 |назва=''Centaurea pubescens'' |вебсайт=Plants of the World Online |видавець=Kew Science |дата-доступу=25.12.2024}}</ref><ref>{{cite web |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/5XGCV |назва=''Centaurea pubescens'' |вебсайт=Catalogue of Life |дата-доступу=25.12.2024}}</ref>.

== Середовище ==
Населяє скелясті схили<ref name="RGP">{{cite web |url=https://flora.kadel.cz/ce/kvCard25224.html |назва=''Centaurea pubescens'' |вебсайт=Rock Garden Plants |дата-доступу=25.12.2024}}</ref>.

== Морфологічна характеристика ==
Це [[напівкущик]] 15–45 см заввишки, сіро-волосистий. Прикореневі [[Листок|листки]] 1–2-перистороздільні, стеблові менші. Квіткові голови поодинокі. Обгортка яйцеподібна. [[Квітка|Квіточки]] жовті. Період цвітіння: пізня весна, літо<ref name="RGP"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{taxonbar|from=Q15568919}}

[[Категорія:Волошка|pubescens]]
[[Категорія:Флора Алжиру]]
[[Категорія:Флора Марокко]]
[[Категорія:Флора Іспанії]]
[[Категорія:Флора Тунісу]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Айстериди (Asterids)

Порядок: Айстроцвіті (Asterales)

Родина: Айстрові (Asteraceae)

Рід: Волошка (Centaurea)

Вид: C. pubescens

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Centaurea pubescens · Willd.


text:
# Григорій
Григо́рій — християнське чоловіче ім'я. Походить із грец. Γρηγόριος, утвореного від грец. γρήγορος — «уважний», «зосереджений», «зібраний»). До української потрапило через старослов'янське посередництво (Григории, Григоріи), прийняті в більшості європейських мов форми походять через посередництво лат. Gregorius.
Українські народні, діалектні форми — Гриць, Гри́гір, Григор, Грись, Гриць, Грицько, Ригір, Ригор. Українські зменшені форми — Григорко, Гриць, Грицик, Грицько, Грицуня, Грицуненько, Грицуньо, Гринь, Гриньо, Гринько, Гриша, Гришко, Грішкінс, Гриня.
У деяких країнах має і жіночу форму: італ. Gregoria, порт. Gregória, кат. Gregòria, фр. Grégorie.

## Іменини
25 січня.

## Відомі носії
- Григорій Неокесарійський (ІІІ століття) — єпископ, чудотворець
- Григорій Ніський (IV століття) — богослов, філософ, брат Василя Великого
- Григорій Богослов (IV століття) — богослов, ритор, єпископ, патріарх. Вшанування 25 січня.
- Григорій Двоєслов (VI—VII століття) — 64-й Папа Римський
- Григорій Печерський (XI століття) — чернець Києво-Перечерського монастиря, преподобномученик
- Григорій Самборчик — вчений, поет

- Григорій Сковорода — просвітитель, гуманіст, філософ
- Григорій Квітка-Основ'яненко — прозаїк, драматург, журналіст
- Григір Тютюнник — письменник
- Григорій Галаган — командувач ССО ЗСУ

title: Григорій

wikitext:
{{Ім'я
| українська форма = Григорій
| оригінальне написання = Γρηγόριος
| вимова =
| стать = чоловіча
| тлумачення = «уважний», «зосереджений»
| мова =
| походження = грецьке
| ч форма =
| ж форма =
| пб ч = Григорович
| пб ж = Григорівна
| варіанти =
| споріднені =
| похідні =
| прізвища = [[Григоренко]], Григорук, Григорюк, Григорчук, [[Грищук]], [[Грищенко]], [[Гриценко]], Грицай, Грицак, Грицук, Грицюк, Григоришин, [[Григор'єв]], Гришин, Гришкін, Гришаєв, Гришечкін, Григорович, Григоровський; [[Грегорі]], Макгрегор, Гримайло, Гриженко, Гризлов, Григоренко, Гринів, Гриньов, Гринкевич
| форми =
| іменини = 25 січня
| популярність =
| мовами =
| Азерб. =
| Англ. = [[Грегорі|Gregory]] (Greg)
| Алб.  =
| Араб.  =
| Біл. = Рыгор
| Болг. = Григор, Григорий
| Валл. =
| Вірм. =
| Грец. = Γρηγόριος
| Груз. = გრიგოლი (სახელი)
| Дан. =
| Ест. =
| Івр.  =
| Ірл. =
| Ісп. = Gregorio
| Ісл. =
| Італ. = Gregorio
| Їдиш =
| Кат. = Gregori
| Кит. =
| Кор. =
| Крим. =
| Лат. = Gregorius
| Латис. =
| Лит. =
| Мак. =
| Нід. =
| Нім. = Gregor
| Перс.  =
| Пол. = Grzegorz (Grzech, Grzesiek)
| Порт. =
| Рос. = Григорий (Гриша)
| Рум. = Grigore
| Серб. =
| Словац. = Gregor
| Словен. = Greger
| Тат. =
| Тур. =
| Угор. = Gregor
| Фін. = Reijo
| Фр. = Grégoire
| Хорв. =
| Чеськ. = Řehoř
| Чув. =
| Яп. =
| примітки = У дужках наведено зменшені форми
}}
'''Григо́рій''' — християнське чоловіче ім'я. Походить із {{lang-el|Γρηγόριος}}, утвореного від {{lang-el|γρήγορος}} — «уважний», «зосереджений», «зібраний»). До української потрапило через [[староцерковнослов'янська мова|старослов'янське]] посередництво ({{lang-cu2|Григории, Григоріи}})<ref>{{ЕСУМ1}}</ref>, прийняті в більшості європейських мов форми походять через посередництво {{lang-la|Gregorius}}.

Українські народні, [[діалекти української мови|діалектні]] форми — ''Гриць, Гри́гір, Григор, Грись, Гриць, Грицько, Ригір, Ригор''. Українські зменшені форми — ''Григорко, Гриць, Грицик, Грицько, Грицуня, Грицуненько, Грицуньо, Гринь, Гриньо, Гринько, Гриша, Гришко, Грішкінс, Гриня.''

У деяких країнах має і жіночу форму: {{lang-it|Gregoria}}, {{lang-pt|Gregória}}, {{lang-ca|Gregòria}}, {{lang-fr|Grégorie}}.

== Іменини ==
[[25 січня]].

== Відомі носії ==
* [[Святий Григорій Чудотворець|Григорій Неокесарійський]] (ІІІ століття) — єпископ, чудотворець
* [[Григорій Ніський]] (IV століття) — богослов, філософ, брат [[Василій Великий|Василя Великого]]
* [[Григорій Богослов]] (IV століття) — богослов, ритор, єпископ, патріарх. Вшанування 25 січня.
* [[Григорій I|Григорій Двоєслов]] (VI—VII століття) — 64-й Папа Римський
* [[Григорій Чудотворець Печерський|Григорій Печерський]] (XI століття) — чернець Києво-Перечерського монастиря, преподобномученик
* [[Григорій Самборчик]] — вчений, поет

* [[Сковорода Григорій Савич|Григорій Сковорода]] — просвітитель, гуманіст, філософ
* [[Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович|Григорій Квітка-Основ'яненко]] — прозаїк, драматург, журналіст
* [[Тютюнник Григір Михайлович|Григір Тютюнник]] — письменник
* [[Галаган Григорій Анатолійович|Григорій Галаган]] — командувач [[Сили спеціальних операцій Збройних сил України|ССО]] [[Збройні сили України|ЗСУ]]

== Примітки ==
{{reflist}}
{{name-stub}}
[[Категорія:Чоловічі імена]]

title: Γρηγόριος

Стать: чоловіче ім'я

Значення: «уважний», «зосереджений»

Походження: грецьке

По батькові чол: Григорович

По батькові жін: Григорівна

Похідні прізвища: Григоренко, Григорук, Григорюк, Григорчук, Грищук, Грищенко, Гриценко, Грицай, Грицак, Грицук, Грицюк, Григоришин, Григор'єв, Гришин, Гришкін, Гришаєв, Гришечкін, Григорович, Григоровський; Грегорі, Макгрегор, Гримайло, Гриженко, Гризлов, Григоренко, Гринів, Гриньов, Гринкевич

Іменини: 25 січня

title: Іншими мовами:

Іншими мовами: англ. Gregory (Greg) · біл. Рыгор · болг. Григор, Григорий · грец. Γρηγόριος · груз. გრიგოლი (სახელი) · ісп. Gregorio · італ. Gregorio · кат. Gregori · лат. Gregorius · нім. Gregor · пол. Grzegorz (Grzech, Grzesiek) · рос. Григорий (Гриша) · рум. Grigore · словац. Gregor · словен. Greger · угор. Gregor · фін. Reijo · фр. Grégoire · чеськ. Řehoř ·

Іншими мовами: У дужках наведено зменшені форми

Пошук статей · у Вікіпедії: які починаються з імені · містять ім'я


text:
# Битва на річці Гранік
Битва на річці Гранік відбулася травні 334 року до н. е. та була першою з трьох великих битв між Александром Македонським і перською імперією Ахеменідів. Битва відбулася на дорозі з Абіда в Даскілій, на перехресті через Гранік в районі Троади, який тепер називається річкою Бігачай в Туреччині. У битві Александр розбив польову армію перських сатрапів Малої Азії, яка захищала переправу через річку. Після цієї битви перси були змушені оборонятися в містах, які залишилися під їхнім контролем у регіоні.

## Передісторія
Після перемоги в битві при Херонеї в 337 році до н. е. цар Філіпп II Македонський примусив більшість грецьких держав до військового договору — Коринфського союзу. Його метою було розпочати війну з перською імперією Ахеменідів, щоб помститися за друге перське вторгнення до Греції в 480 році до нашої ери. Він зміг переконати інші грецькі держави обрати його лідером Ліги і почав готуватися до війни.
У той же час імперія Ахеменідів переживала кризу після вбивства її царя Артаксеркса III у 338 році до н. е. Важливим наслідком цього було те, що Єгипет знову відокремився від імперії. У той час у Малій Азії не було великої перської армії, і перський флот не очікувався найближчим часом в Егейському морі. Філіпп, швидше за все, хотів використати хаос в імперії, але не зміг розпочати широкомасштабне вторгнення в Малу Азію, оскільки вся його армія ще не була готова. З цієї причини він, ймовірно, послав меншу частину свого війська, яку можна було розгорнути. Навесні 336 р. до н.е. він наказав македонському експедиційному корпусу з кількох тисяч солдатів висадитися на західному узбережжі Малої Азії. Ймовірна місія цього авангарду полягала в тому, щоб завоювати якомога більше території або принаймні створити плацдарм на азійському боці Геллеспонту, щоб пізніше полегшити переправу основної армії .
Авангард, швидше за все, очолював Парменіон, найкращий полководець Філіппа, а Аттал був другим командувачем. Спочатку кампанія була успішною, багато грецьких міст Західної Малої Азії мирно здалися македонцям. Наприкінці 336 року до н. е. все змінилося. Філіпп був убитий, швидше за все, в жовтні 336 року до н. е. Наступником Філіппа став його син Александр III, якому довелося спочатку придушити кілька повстань на Балканах і в Греції, щоб відновити македонську владу. Це відволікало його від операцій у Малій Азії. Тим часом Дарій III став новим великим царем імперії Ахеменідів, приблизно восени 336 року до н. е. Йому вдалося стабілізувати імперію і розпочати контрнаступ проти македонського експедиційного корпусу.
Дарій віддав пріоритет придушенню єгипетського повстання, яке, ймовірно, відбувалося з кінця 336 р. до н. е. до лютого 335 р. до н. е. Коли це було зроблено, він послав Мемнона з Родосу до Малої Азії на чолі сил грецьких найманців, які воювали як гопліти. Мемнон переміг македонське військо або в Магнезії-ад-Сіпілум, або в Магнесії-на-Меандрі, ймовірно, ранньою весною 335 р. до н. е. Пізніше того ж року інше македонське військо зазнало поразки від перської армії в Троаді, можливо, під командуванням одного або кількох перських сатрапів. До кінця 335 р. до н. е. більшість грецьких міст було відновлено під контролем Персії, а експедиційний корпус зберіг лише Абідус і, можливо, Ретеум.

## Вторгнення
334 року до н. е. зібрана царем Македонії Александром Великим армія переправилась на галерах через протоку Геллеспонт і висадилась на заході Малої Азії, тим самим розпочавши вторгнення на територію Персії. Вторгнення македонців виявилося для персів повною несподіванкою, адже після укладання в 386 до н. е. Антаклідового миру, який повертав Персії втрачені під час Греко-перських воєн території Малої Азії, греки не претендували на перські володіння.
На перській військовій раді пропозицію полководця-грека Мемнона, який перебував на службі царя Персії — заманити Александра углиб материка, знищуючи залишені області, і водночас розпочати бойові дії в Греції — було рішуче відкинуто. Малоазійські сатрапи не бажали, щоб ворог спустошував їхні володіння, через це вирішили дати Александру бій негайно. Перське військо вишикувало оборону при «воротах у Азію» — річки Гранік, щоб вступити в бій на переправі. З точки зору їхньої стратегії, це була дуже вигідна позиція, за якої кавалерія Александра не зможе атакувати, а фаланга безсумнівно розсіє ряди. Побачивши перську дислокацію, полководці Александра розгубилися. Їх лякала глибина річки, схили і крутизна протилежного берега, який потрібно було брати боєм. Невдала перша атака могла вирішити долю всієї битви, але не слухаючи застереження полководців, Александр першим кинувся в річку.

## Хід битви
Історик Н. Хаммонд назвав битву на річці Гранік однією з найбільш загадкових битв в історії з трьох причин — різночитання деталей в античних джерелах, необґрунтованість маневрів та диспозиції сторін, а також невідповідність опису місця битви сучасним характеристикам берегової лінії річки Гранік. Це призводить до появи різних інтерпретацій деталей битви у наукових статтях. Як би там не було, історики виділяють у битві при Граніку три окремі фази: невдалу атаку авангарду македонян, подальшу битву з перською кіннотою, яка почалася з маневру Александра, а потім знищення піхоти найманців.
Першими в бій вступили загони кавалерії з іл Сократа та Амінти на правому фланзі, які зазнали втрат і відступили. Тоді річку форсував сам Александр зі своїми гетайрами у супроводі загонів легкої піхоти, після чого в бій пішла піхота. Александр постарався вклинитися між лівим флангом та центром персів. Поява на полі битви македонського царя зробила бій ще більш запеклим. Загибель або взяття в полон Александра могли раптово закінчити війну. Тому перси вчинили необережність і кинулися назустріч гетайрам, чим припустилися фатальної для себе помилки. Вони не лише втратили маневреність, а й не врахували переваг македонян у ближньому бою. Криві шаблі персів було неможливо пробити міцні панцирі воїнів противника. Туди, де у стані перської кінноти виникала пролом, прямували фалангити, які наносили удари не тільки по вершниках, а й по конях.
Під час битви мало не загинув і сам Александр. Античні джерела наводять кілька версій події. Найбільш яскраво описав історію Плутарх, який запозичив інформацію у історика Хареса. Під час битви на Александра одночасно кинулися два перські воєначальники Спіфрідат і Ресак. Спіфридат ударом шаблі зрізав гребінь із пір'ям із шолома Александра. Він готувався завдати другого удару, коли був убитий списом командира царської агеми (елітного ескадрону гетайрів, що завжди знаходився біля царя під час битв) Клітом. У Квінта Курція Руфа, Кліт відрубав руку Ресаку, коли він готувався вбити Александра. У Арріана Кліт відтяв руку Спіфрідата, який перебував позаду Александра і заніс кинджал. Діодор Сіцилійський писав, що Ресак першим ударом приголомшив Александра. Коли він другим ударом збирався вбити царя, Кліт відрубав персу руку. Достовірність та точність передачі деталей битви піддається сумніву. Очевидно, першоджерелом стала праця літописця при армії Александра Каллісфена.
Зрештою запеклі атаки македонян зламали опір перської кінноти. Першими здригнулися перси на «александровому» фланзі, потім у центрі та на правому фланзі. Піхота розташовувалася на височини у другій лінії і не брала участі у битві перської кінноти. Грецька наймана піхота на боці персів була оточена та знищена. Таким чином македоняни змогли розбити військо противника частинами. З 20 тисяч грецьких найманців у полон було взято лише дві тисячі воїнів, яких згодом відправили на каторжні роботи. Таку долю полонених історики пов'язують із ставленням Александра та македонян до греків на службі у персів як до зрадників та зрадників загальноеллінської справи.
Втрати македонян, згідно з античними джерелами, були незначними. Арріан пише про 25 гетайрів, понад 60 вершників і близько 30 фалангітів; Юстин - про дев'ять піхотинців і 120 вершників; Плутарх із відсиланням до Арістобула — про 34 воїнів, з яких дев'ять були піхотинцями. Також під Александром було вбито коня. Втрати персів були незрівнянно більшими. Відповідно до Арріана вони становили тисячу вершників і майже всю піхоту (дві тисячі воїнів якої потрапили у полон); Діодора Сицилійського - більше десяти тисяч піхоти, не менше двох тисяч вершників і більше двадцяти тисяч полонених; Плутарха - двадцять тисяч піхотинців і дві тисячі п'ятсот вершників. Марк Юніан Юстин охарактеризував втрати персів просто як «безліч». Крім кількості персів античні джерела наводять імена багатьох загиблих воєначальників - Ніфат, Петін, Спіфрідат, Мітробузан, Мітрідат, Арбупал, Ресак, Фарнак і Омар. Діодор Сицилійський серед інших «поховав» у битві при Граніку Атизія, якого, згідно з тим самим автором, повторно вбили у 333 році до н. е. Арсит, якого вважали винуватцем поразки, втік, після чого наклав на себе руки. М. В. Нечитайлов вважає, що втрати персів не були величезними, а становили лише дев'яту частину всього особового складу. Після короткочасного опору кіннота втекла, після чого загинула, або була взята в полон, вся наймана грецька піхота.

## Цар без страху і докору
Після втечі з поля бою перської армії лише один загін і не виказував супротиву, і не відступав. Це були найманці-греки, готові здатися за умови, що Александр пообіцяє їм помилування. Однак, кавалерія царя оточила найманців, щоб ніхто не прорвався, і розгніваний полководець першим кинувся на зрадників. Вони були порубані. Ця сутичка призвела до найбільших втрат серед македонців, оскільки битись довелось з людьми, які стояли на смерть. Тих греків, що залишилися живими, Александр закував в кайдани і відправив в рабство в Македонію. Він пояснив, що найманці образили еллінів, б'ючись на стороні варварів. Небезпечному супротивнику — полководцю Мемнону дивом вдалося вислизнути. Битва на річці Гранік закінчилась абсолютною перемогою македонського війська. Героїчна поведінка Александра стала прекрасним прикладом для його людей, які вручили йому після битви вінок за мужність. Втрати з обох сторін були порівняно невеликими: у македонців загинуло 85 вершників (з них 25 гетайрів) і 30 піхотинців, а у персів, не рахуючи винищених грецьких найманців, біля тисячі воїнів. Александр наказав скульпторам виготовити бронзові статуї загиблих бойових товаришів і встановити їх в царському палаці в Македонії.
Після поразки перських сатрапів Лідія (велика область в центрі Малої Азії) і Фригія на Геллеспонті (на північному заході Малої Азії) підкорилися Александру. В них сатрапами було поставлено Асандра, сина Філоти, і Антигона. Міста уздовж узбережжя Егейського моря одне за одним стали відпадати від персів. Опір македонцям надали тільки приморські міста Мілет і Галікарнас, де розгорнулися чергові битви Александра Великого.

### Дослідження
Devine A. M. Demythologizing the Battle of the Granicus. — Phoenix. — Classical Association of Canada, 1986. — Т. 40.

title: Битва на річці Гранік

wikitext:
{{Infobox Military Conflict
|image        = Charles Le Brun, Le Passage du Granique, 1665.png
|caption      = «Битва при Граніку» (1665) [[Шарль Лебрен|Шарля Лебрена]] зображує Александра Македонського в центрі кавалерійської битви.
|conflict     = Битва на річці Гранік
|partof       = [[Битви Александра Македонського|Війни Александра Македонського]]
|date         = травень [[334 до н. е.]]
|place        = річка Гранік ({{lang-tr|Biga Çayı}}) [[Туреччина]]
|result       = [[Стародавня Македонія|Македонська]] перемога
|territory    = Александр здобув половину Малої Азії
|combatant1   = [[File:Vergina_Sun_-_Golden_Larnax.png|20px]] [[Стародавня Македонія|Македонія]]
[[Коринфський союз]]
|combatant2   = [[File:Standard of Cyrus the Great (Achaemenid Empire).svg|20px|Achaemenid Empire]] [[Імперія Ахеменідів]]
|commander1   = [[Image:Vergina_Sun_-_Golden_Larnax.png|20px]] [[Александр Македонський|Александр]]
[[Кратер (діадох)|Кратер]]
[[Парменіон]]
[[Філота]]
[[Птолемей I Сотер|Птолемей]]
[[Пердікка (діадох)|Пердікка]]
[[Кліт Чорний]]
[[Ніканор (син Парменіона)|Ніканор]]
[[Мелеагр (військовий)|Мелеагр]]
[[Калас (сатрап)|Калас]]
|commander2   = [[File:Standard of Cyrus the Great (Achaemenid Empire).svg|20px|Achaemenid Empire]] [[Арсит]]
[[Арзамес]]
[[Реомітр]]
[[Ніфат]] †
[[Петін]] †
[[Спітрідат]] †
[[Мітробарзанес]] †
[[Арбупал]] †
[[Мітрідат Перський]] †
[[Фарнак]] †
[[Омар (полководець)|Омар]] †
[[Арсіт]] †
[[Розак]] †
[[Мемнон Родосський]]
|strength1    = 12,000 [[піхотинців]]<ref name=Welman1>Welman estimates the Macedonian army to be 17,000 in total.</ref>
5,000 [[кавалерія|вершників]]<ref name="Moerbeek">{{cite web |url=http://monolith.dnsalias.org/~marsares/warfare/battle/granicus.html |title=The battle of Granicus, 333 BC. |accessdate=2011-12-07 |author=Moerbeek, Martijn |archiveurl=https://web.archive.org/web/20070322002446/http://monolith.dnsalias.org/~marsares/warfare/battle/granicus.html |archivedate=2007-03-22 }}</ref>
|strength2    = 15,000 [[піхотинців]]<ref name=Moerbeek/>
5,000 грецьких [[гопліт]]ів<ref name=Welman2/>
12,000 [[кавалерія|вершників]]<ref name=Welman2>Welman estimates the Persian army to be 25,000 in total, including 12,000 cavalry and 5,000 Greeks. Fuller (1960) estimates 15,000 in total. Delbrück (1920) estimates as low as 6,000 in total.</ref>
|casualties1  = 30 - 120<ref name=Arrian>[http://books.google.ca/books?id=31chAAAAMAAJ&dq=companion+cavalry&pg=PA317&ci=75,1394,426,220&source=bookclip «A History of Greece From the Earliest Period to the Close of the Generation Contemporary with Alexander the Great» By George Grote]: Arrian in describing another battle considers that the proportion of twelve to one between wounded and killed is above what could have been expected v 24 8 Riiatow and Kbchly p 27 state that in modern battles the ordinary proportion of wounded to killed is from 8:1 to 10:1. A total number of 115 is given as killed and 10 times of that for the wounded.</ref>
від 1,150 - 1,380 до 3,500 - 4,200 поранених<ref name=Arrian/>
|casualties2  = 3,000 [[піхота|піхотинців]],<ref name="Arrian 1.16.45 - 50">[[Арріан Флавій]] 1.16.45 — 50</ref>
 1,000 [[кавалерія|вершників]],<ref name="Arrian 1.16.45 - 50"/>
2,000 полонених<ref name="Arrian 1.16.45 - 50"/>
}}

'''Битва на річці Гранік''' відбулася травні 334 року до н. е. та була першою з трьох великих битв між [[Александр Македонський|Александром Македонським]] і перською [[Імперія Ахеменідів|імперією Ахеменідів]]. Битва відбулася на дорозі з Абіда в Даскілій, на перехресті через [[Гранік]] в районі [[Троада|Троади]], який тепер називається річкою [[Гранік|Бігачай]] в [[Туреччина|Туреччині]]. У битві Александр розбив польову армію перських [[Сатрап|сатрапів]] [[Анатолія|Малої Азії]], яка захищала переправу через річку. Після цієї битви перси були змушені оборонятися в містах, які залишилися під їхнім контролем у регіоні.

== Джерела ==
Основними античними джерелами, в яких описано битву на річці Гранік, є праці [[Арріан|Арріана]], [[Діодор Сицилійський|Діодора Сицилійського]] та [[Плутарх|Плутарха]]. Згадки деталей битви є і в інших авторів. Відмінною рисою античних джерел про битву при Граніку є те, що вони написані істориками, які жили за кілька століть після Александра. Ці праці не тільки не дублюються, а багато в чому навіть суперечать одна одній.{{Sfn|Devine|1986|сторінки=265—267}}

Першоджерелом для Плутарха були праці [[Арістобул з Кассандрії|Арістобула]] та Хареса. Розповідь Плутарха не дає розуміння ходу битви, оскільки в основному стосується особистої аристії Александра.{{Sfn|Devine|1986|с=265—266}} Діодор Сіцилійський не згадує своє першоджерело при описі битви. Очевидно, ними були праці [[Клітарх|Клітарха]]. Історик також велику увагу приділяє особистій участі Александра в битві, однак, на відміну від Плутарха, наводить і деякі деталі про перських воєначальників і тактичні особливості битви.{{Sfn|Devine|1986|с=265—266}}

Найбільш повним описом битви при Граніку є праця Арріана. Цей історик використав праці придворного літописця Александра [[Каллісфен|Каллісфена]] та учасника битви [[Птолемей I Сотер|Птолемея]]. За твердженням історика А. Девайна, реконструкція бою неможлива без взяття за основу інформації з Арріана. Недоліками викладу Арріана є його схематичний характер та замовчування великої кількості деталей. Очевидно, це зумовлено як швидкоплинністю битви, і недостатнім висвітленням її деталей у недосвідченого у військовій справі Каллісфена.{{Sfn|Devine|1986|с=266—267}}

== Передісторія ==
[[Файл:MacedonEmpire.jpg|ліворуч|міні|361x361пкс|Місце битви на карті імперії Александра]]
Після перемоги в [[Битва при Херонеї|битві при Херонеї]] в 337 році до н. е. цар [[Філіпп II Македонський]] примусив більшість грецьких держав до військового договору — [[Коринфський союз|Коринфського союзу]]. Його метою було розпочати війну з перською [[Імперія Ахеменідів|імперією Ахеменідів]], щоб помститися за [[Греко-перські війни|друге перське вторгнення до Греції]] в 480 році до нашої ери. Він зміг переконати інші грецькі держави обрати його лідером Ліги і почав готуватися до війни.<ref>{{Cite book
|title=Alexander of Macedon, 356–323 B.C.: A Historical Biography
|last=Green
|first=Peter
|year=2013
|publisher=University of California Press
|pages=82-85
|isbn=9780520954694
}}</ref>

У той же час імперія Ахеменідів переживала кризу після вбивства її царя [[Артаксеркс III|Артаксеркса III]] у 338 році до н. е. Важливим наслідком цього було те, що [[Стародавній Єгипет|Єгипет]] знову відокремився від імперії. У той час у Малій Азії не було великої перської армії, і перський флот не очікувався найближчим часом в [[Егейське море|Егейському морі]]. Філіпп, швидше за все, хотів використати хаос в імперії, але не зміг розпочати широкомасштабне вторгнення в Малу Азію, оскільки вся його армія ще не була готова. З цієї причини він, ймовірно, послав меншу частину свого війська, яку можна було розгорнути. Навесні 336 р. до н.е. він наказав македонському експедиційному корпусу з кількох тисяч солдатів висадитися на західному узбережжі Малої Азії. Ймовірна місія цього авангарду полягала в тому, щоб завоювати якомога більше території або принаймні створити плацдарм на азійському боці [[Дарданелли|Геллеспонту]], щоб пізніше полегшити переправу основної армії <ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.degruyter.com/document/doi/10.1515/klio-2018-0102/html|title=The Macedonian Expeditionary Corps in Asia Minor (336–335 BC)|last=Холод|first=Максим|date=2018}}</ref>.

Авангард, швидше за все, очолював [[Парменіон]], найкращий полководець Філіппа, а [[Аттал (полководець)|Аттал]] був другим командувачем. Спочатку кампанія була успішною, багато грецьких міст Західної Малої Азії мирно здалися македонцям. Наприкінці 336 року до н. е. все змінилося. Філіпп був убитий, швидше за все, в жовтні 336 року до н. е. Наступником Філіппа став його син Александр III, якому довелося спочатку придушити кілька повстань на [[Балканський півострів|Балканах]] і в Греції, щоб відновити македонську владу. Це відволікало його від операцій у Малій Азії. Тим часом [[Дарій III]] став новим великим царем імперії Ахеменідів, приблизно восени 336 року до н. е. Йому вдалося стабілізувати імперію і розпочати контрнаступ проти македонського експедиційного корпусу.<ref name=":0" />

Дарій віддав пріоритет придушенню єгипетського повстання, яке, ймовірно, відбувалося з кінця 336 р. до н. е. до лютого 335 р. до н. е. Коли це було зроблено, він послав Мемнона з Родосу до Малої Азії на чолі сил грецьких найманців, які воювали як [[гопліти]]. Мемнон переміг македонське військо або в Магнезії-ад-Сіпілум, або в [[Магнесія-на-Меандрі|Магнесії-на-Меандрі]], ймовірно, ранньою весною 335 р. до н. е. Пізніше того ж року інше македонське військо зазнало поразки від перської армії в [[Троада|Троаді]], можливо, під командуванням одного або кількох перських [[Сатрап|сатрапів]]. До кінця 335 р. до н. е. більшість грецьких міст було відновлено під контролем Персії, а експедиційний корпус зберіг лише Абідус і, можливо, Ретеум.<ref name=":0" />

== Вторгнення ==
[[Файл:Granicus by Petrtyl 1909.jpg|міні|237x237пкс|Кіннота перетинає річку в битві при Граніку]]
334 року до н. е. зібрана [[цар Македонії|царем Македонії]] Александром Великим армія переправилась на [[галера]]х через протоку [[Геллеспонт]] і висадилась на заході [[Мала Азія|Малої Азії]], тим самим розпочавши вторгнення на територію Персії. Вторгнення македонців виявилося для персів повною несподіванкою, адже після укладання в [[386 до н. е.]] [[Анталкідів мир|Антаклідового миру]], який повертав Персії втрачені під час [[Греко-перські війни|Греко-перських воєн]] території Малої Азії, греки не претендували на перські володіння.

На перській військовій раді пропозицію полководця-грека [[Мемнон Родосський|Мемнона]], який перебував на службі царя Персії — заманити Александра углиб материка, знищуючи залишені області, і водночас розпочати бойові дії в Греції — було рішуче відкинуто. Малоазійські [[сатрап]]и не бажали, щоб ворог спустошував їхні володіння, через це вирішили дати Александру бій негайно. Перське військо вишикувало оборону при «воротах у Азію» — річки [[Гранік]], щоб вступити в бій на переправі. З точки зору їхньої [[стратегія|стратегії]], це була дуже вигідна позиція, за якої [[кавалерія]] Александра не зможе атакувати, а [[фаланга (стрій)|фаланга]] безсумнівно розсіє ряди. Побачивши перську дислокацію, полководці Александра розгубилися. Їх лякала глибина річки, схили і крутизна протилежного берега, який потрібно було брати боєм. Невдала перша атака могла вирішити долю всієї битви, але не слухаючи застереження полководців, Александр першим кинувся в річку.

== Хід битви ==
[[Файл:Battle granicus.png|ліворуч|міні|264x264пкс|Карта бою]]
Історик Н. Хаммонд назвав битву на річці Гранік однією з найбільш загадкових битв в історії з трьох причин — різночитання деталей в античних джерелах, необґрунтованість маневрів та диспозиції сторін, а також невідповідність опису місця битви сучасним характеристикам берегової лінії річки Гранік. Це призводить до появи різних інтерпретацій деталей битви у наукових статтях. Як би там не було, історики виділяють у битві при Граніку три окремі фази: невдалу атаку авангарду македонян, подальшу битву з перською кіннотою, яка почалася з маневру Александра, а потім знищення піхоти найманців.<ref>{{Cite book
|title=Demythologizing the Battle of the Granicus
|last=Devine A. M.
|year=1986
|pages=272
|jstor=1088843
}}</ref>

Першими в бій вступили загони кавалерії з іл Сократа та Амінти на правому фланзі, які зазнали втрат і відступили.<ref>{{Cite book
|title=Похід Александра
|last=[[Арріан]]
|year=1962
|publisher=[[Наука (видавництво)|Наука]]
|pages=I, 16, 1—3, с. 62—63.
}}</ref> Тоді річку форсував сам Александр зі своїми [[Гетайри|гетайрами]] у супроводі загонів легкої піхоти, після чого в бій пішла піхота. Александр постарався вклинитися між лівим флангом та центром персів. Поява на полі битви македонського царя зробила бій ще більш запеклим. Загибель або взяття в полон Александра могли раптово закінчити війну. Тому перси вчинили необережність і кинулися назустріч гетайрам, чим припустилися фатальної для себе помилки. Вони не лише втратили маневреність, а й не врахували переваг македонян у ближньому бою. Криві шаблі персів було неможливо пробити міцні панцирі воїнів противника. Туди, де у стані перської кінноти виникала пролом, прямували [[Македонська фаланга|фалангити]], які наносили удари не тільки по вершниках, а й по конях.<ref>{{Cite book
|title=Александр Македонський
|last=Шахермайр
|year=1997
|pages=159—160
|isbn=
}}</ref>
[[Файл:Cornelis Troost 001.jpg|міні|278x278пкс|Александр Македонський у битві проти персів при Граніку. [[Корнеліс Трост|Корнеліс Труст]], 1737.]]
Під час битви мало не загинув і сам Александр. Античні джерела наводять кілька версій події. Найбільш яскраво описав історію Плутарх, який запозичив інформацію у історика Хареса. Під час битви на Александра одночасно кинулися два перські воєначальники [[Спіфрідат]] і Ресак. Спіфридат ударом шаблі зрізав гребінь із пір'ям із шолома Александра. Він готувався завдати другого удару, коли був убитий списом командира царської агеми (елітного ескадрону гетайрів, що завжди знаходився біля царя під час битв) [[Кліт Чорний|Клітом]].<ref>{{Cite book
|title=[[Порівняльні життєписи]]
|last=[[Плутарх]]
|year=1994
|publisher=[[Наука (видавництво)|Наука]]
|pages=XVI, 4—5.
}}</ref> У [[Квінт Курцій Руф|Квінта Курція Руфа]], Кліт відрубав руку Ресаку, коли він готувався вбити Александра.<ref>{{Cite book
|title=Історія Александра Македонського
|last=[[Квінт Курцій Руф]]
|year=1993
|pages=VIII, 1, 20, с. 168.
|isbn=5-211-02061-8
}}</ref> У [[Арріан|Арріана]] Кліт відтяв руку Спіфрідата, який перебував позаду Александра і заніс кинджал.{{Sfn|Арріан|1962|с=16|місце=I, 15, 8}} [[Діодор Сицилійський|Діодор Сіцилійський]] писав, що Ресак першим ударом приголомшив Александра. Коли він другим ударом збирався вбити царя, Кліт відрубав персу руку.{{Sfn|Діодор Сицилійський|2000|місце=XVII, 20, 6—7}} Достовірність та точність передачі деталей битви піддається сумніву. Очевидно, першоджерелом стала праця літописця при армії Александра Каллісфена.

Зрештою запеклі атаки македонян зламали опір перської кінноти. Першими здригнулися перси на «александровому» фланзі, потім у центрі та на правому фланзі. Піхота розташовувалася на височини у другій лінії і не брала участі у битві перської кінноти. Грецька наймана піхота на боці персів була оточена та знищена. Таким чином македоняни змогли розбити військо противника частинами. З 20 тисяч грецьких найманців у полон було взято лише дві тисячі воїнів, яких згодом відправили на каторжні роботи. Таку долю полонених історики пов'язують із ставленням Александра та македонян до греків на службі у персів як до зрадників та зрадників загальноеллінської справи.

Втрати македонян, згідно з античними джерелами, були незначними. Арріан пише про 25 гетайрів, понад 60 вершників і близько 30 фалангітів;{{Sfn|Арріан|1962|с=64|місце=I, 16, 4}} [[Марк Юніан Юстин|Юстин]] - про дев'ять піхотинців і 120 вершників;{{Sfn|Юстин|2005|місце=XI, 6, 12}} [[Плутарх]] із відсиланням до Арістобула — про 34 воїнів, з яких дев'ять були піхотинцями. Також під Александром було вбито коня.{{Sfn|Плутарх|1994|місце=Александр 16, 7}} Втрати персів були незрівнянно більшими. Відповідно до Арріана вони становили тисячу вершників і майже всю піхоту (дві тисячі воїнів якої потрапили у полон);{{Sfn|Арріан|1962|сторінки=64|місце=I, 16, 2}} Діодора Сицилійського - більше десяти тисяч піхоти, не менше двох тисяч вершників і більше двадцяти тисяч полонених;{{Sfn|Діодор Сицилійський|2000|місце=XVII, 21, 6}} Плутарха - двадцять тисяч піхотинців і дві тисячі п'ятсот вершників.{{Sfn|Плутарх|1994|місце=Александр 16, 7}} Марк Юніан Юстин охарактеризував втрати персів просто як «безліч».{{Sfn|Юстин|2005|місце=XI, 6, 11}} Крім кількості персів античні джерела наводять імена багатьох загиблих воєначальників - Ніфат, Петін, Спіфрідат, Мітробузан, Мітрідат, Арбупал, Ресак, Фарнак і Омар. Діодор Сицилійський серед інших «поховав» у битві при Граніку Атизія, якого, згідно з тим самим автором, повторно вбили у 333 році до н. е. Арсит, якого вважали винуватцем поразки, втік, після чого наклав на себе руки.{{Sfn|Арріан|1962|с=64|місце=I, 16, 3}}{{Sfn|Діодор Сицилійський|2000|місце=XVII, 21, 3}} М. В. Нечитайлов вважає, що втрати персів не були величезними, а становили лише дев'яту частину всього особового складу. Після короткочасного опору кіннота втекла, після чого загинула, або була взята в полон, вся наймана грецька піхота.

== Цар без страху і докору ==

Після втечі з поля бою перської армії лише один загін і не виказував супротиву, і не відступав. Це були найманці-греки, готові здатися за умови, що Александр пообіцяє їм помилування. Однак, кавалерія царя оточила найманців, щоб ніхто не прорвався, і розгніваний полководець першим кинувся на зрадників. Вони були порубані. Ця сутичка призвела до найбільших втрат серед македонців, оскільки битись довелось з людьми, які стояли на смерть. Тих греків, що залишилися живими, Александр закував в кайдани і відправив в рабство в Македонію. Він пояснив, що найманці образили еллінів, б'ючись на стороні варварів. Небезпечному супротивнику — полководцю Мемнону дивом вдалося вислизнути. Битва на річці Гранік закінчилась абсолютною перемогою македонського війська. Героїчна поведінка Александра стала прекрасним прикладом для його людей, які вручили йому після битви вінок за мужність. Втрати з обох сторін були порівняно невеликими: у македонців загинуло 85 вершників (з них 25 гетайрів) і 30 піхотинців, а у персів, не рахуючи винищених грецьких найманців, біля тисячі воїнів. Александр наказав скульпторам виготовити бронзові статуї загиблих бойових товаришів і встановити їх в царському палаці в Македонії.

Після поразки перських сатрапів [[Лідія]] (велика область в центрі Малої Азії) і [[Фригія]] на [[Геллеспонт]]і (на північному заході Малої Азії) підкорилися Александру. В них сатрапами було поставлено [[Асандр (сатрап Лідії)|Асандра]], сина Філоти, і [[Антигон I Одноокий|Антигона]]. Міста уздовж узбережжя [[Егейське море|Егейського моря]] одне за одним стали відпадати від персів. Опір македонцям надали тільки приморські міста [[Мілет]] і [[Галікарнас]], де розгорнулися чергові битви Александра Великого.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==

=== Джерела ===

* {{Книга
|назва = Похід Александра
|автор = [[Арріан]]
|рік = 1962
|видавництво = [[Наука (видавництво) | Видавництво Академії наук СРСР]]
|ref = Арріан
|відповідальний = переклад з давньогрецької [[Сергієнко Марія Юхимівна]]. Відповідальний редактор Крюгер, Отто Оскарович
}}
* {{Книга
|назва = [[Історична бібліотека]]
|рік = 2000
|автор = [[Діодор Сицилійський]]
|відповідальний = Переклад, стаття та коментарі О. П. Цибенко
|видавництво = Лабірінт
|ref = Діодор Сицилійський
}}
* {{Книга
|назва = Історія Александра Македонського. З додатком творів [[Діодор Сіцілійський|Діодора]], [[Марк Юніан Юстин|Юстина]], [[Плутарх]]а про Александра
|автор = [[Квінт Курцій Руф]]
|ref = Квінт Курцій Руф
|відповідальний = Відповідальний редактор Вігасін, Олексій Олексійович
|рік = 1993
|ISBN = 5-211-02061-8
}}
* {{Книга
|назва = [[Порівняльні життєписи]]
|автор = [[Плутарх]]
|ref = Плутарх
|відповідальний = Переклад Маркіш, Симон Перецович, обробка перекладу для справжнього перевидання - [[Аверінцев Сергій Сергійович]], переробка коментаря - [[Гаспаров Михайло Леонович]]
|рік = 1994
}}
* {{Книга
|назва = Епітома твору Помпея Трога «Historiae Philippicae»
|автор = [[Марк Юніан Юстин]]
|ref = Юстин
|рік = 2005
|видавництво = [[Санкт-Петербурзький державний університет]]
|ISBN = 5-288-03708-6
}}

=== Дослідження ===
{{Книга
|назва = Demythologizing the Battle of the Granicus
|ref = Devine
|автор = Devine A. M.
|рік = 1986
|видавництво = Classical Association of Canada
|видання = Phoenix
|том = 40
}}{{Битви Александра Македонського}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Битви Александра Македонського|Гранік]]
[[Категорія:Александр Македонський]]
[[Категорія:Елліністичні битви|Гранік]]
[[Категорія:334 до н. е.]]

title: Битва на річці Гранік

Дата: травень 334 до н. е.

Місце: річка Гранік (тур. Biga Çayı) Туреччина

Результат: Македонська перемога

Територіальні зміни: Александр здобув половину Малої Азії

title: Сторони

Македонія · Коринфський союз: Імперія Ахеменідів

title: Командувачі

Арсит · Арзамес · Реомітр · Ніфат † · Петін † · Спітрідат † · Мітробарзанес † · Арбупал † · Мітрідат Перський † · Фарнак † · Омар † · Арсіт † · Розак † · Мемнон Родосський

title: Військові сили

12,000 піхотинців · 5,000 вершників: 15,000 піхотинців · 5,000 грецьких гоплітів · 12,000 вершників

title: Втрати

30 - 120 · від 1,150 - 1,380 до 3,500 - 4,200 поранених: 3,000 піхотинців, · 1,000 вершників, · 2,000 полонених


text:
# Бжозовиця (Мінський повіт)
Бжозовиця (пол. Brzozowica) — село в Польщі, у гміні Добре Мінського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 116 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Седлецького воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 55      | 10                 | 40               | 5                    |
| Жінки    | 61      | 16                 | 31               | 14                   |
| Разом    | 116     | 26                 | 71               | 19                   |

title: Бжозовиця (Мінський повіт)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Бжозовиця
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Brzozowica}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Мінський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Добре (гміна, Мінський повіт){{!}}Добре
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 116
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 25
|поштовий індекс        = 05-307
|автомобільний код      = WM
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0670232
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Бжозовиця''' ({{lang-pl|Brzozowica}}) — село в Польщі, у [[Добре (гміна, Мінський повіт)|гміні Добре]] [[Мінський повіт|Мінського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:116}} {{МНОЖИНА:116|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Седлецьке воєводство|Седлецького воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=55 |ЧолПре=10 |ЧолПрац=40 |ЧолПост=5
|Жін=61 |ЖінПре=16 |ЖінПрац=31 |ЖінПост=14
|Разом=116 |РазомПре=26 |РазомПрац=71 |РазомПост=19
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Добре (Мінський повіт)}}

[[Категорія:Села Мінського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Мінський повіт

Гміна: Добре

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WM

OSM: ↑2994052 ·R (Ґміна Добре)


text:
# Давидько Геннадій Броніславович
Геннадій Броніславович Давидько (біл. Генадзь Браніслававіч Давыдзька, нар. 29 вересня 1955, Сєнно, Вітебська область, Білоруська РСР, СРСР) — білоруський державний і політичний діяч, актор і телеведучий. Один з керівних пропагандистів концепції «Русский мир» на території Білорусі.
Є депутатом Палати представників Національних зборів VII скликання і голова Республіканського громадського об'єднання «Біла Русь», в минулому — керівник Білтелерадіокомпанії (НДТРК), депутат Палати представників III—IV скликань і член Ради Республіки Національних зборів. В даний час, будучи депутатом, також є головою Постійної комісії з прав людини, національних відносин і засобів пропаганди та членом Ради Палати представників.

## Біографія
У 1977 році закінчив Далекосхідний педагогічний інститут мистецтв, актор драматичного театру і кіно. У 1992 році закінчив Білоруську державну академію мистецтв, за спеціальністю — режисер драми. Заслужений артист Республіки Білорусь (1999), лауреат премії Федерації профспілок. Є автором програм і ведучим на Білоруському телебаченні.
З 1978 до 1980 роки служив у Радянській армії. З 1977 року розпочав трудову діяльність в Оренбурзькому обласному драматичному театрі імені М. Горького. З 1980 по 1982 роки працював актором Могильовського обласного театру драми і комедії імені В. Дуніна-Марцинкевича, актором Національного академічного театру імені Я. Купали (до 2004 року).
У 1995 році заснував театр «Бульвар сміху». 17 жовтня 2004 р. балотувався кандидатом у депутати Палати представників Національних зборів Республіки Білорусь третього скликання, за результатами виборів в своєму Купалівському окрузі № 94 отримав 24 022 голоси виборців (56,6 % від загальної кількості) . Після обрання депутатом, був членом Постійної комісії з освіти, культури, науки та науково-технічного прогресу (2004—2008 роки). Депутат Парламентських Зборів Союзу Білорусі і Росії, голова Комісії з інформаційної політики. Член суспільно-консультативної ради при Адміністрації Президента Республіки Білорусь. Голова ради фонду Президента Республіки Білорусь з підтримки культури і мистецтва. Голова асоціації громадських об'єднань «Білоруська конфедерація творчих спілок». Заступник голови Постійної комісії Палати представників Республіки Білорусь з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації. У 2004 році присвоєно почесне звання «Мінчанин року».
28 вересня 2008 року був переобраний депутатом Палати представників четвертого скликання від Свіслоцького виборчого округу № 94. За результатами голосування отримав 21 369 голосів виборців (55,98 % загального числа). У новому скликанні був заступником голови Постійної комісії Палати представників Національних зборів з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації.
28 грудня 2010 року був призначений керівником НДТРК Республіки Білорусь. У 2011 році разом з іншими впливовими співробітниками і керівниками державних ЗМІ Білорусі був включений до списку санкцій Європейського союзу, в зв'язку з хвилею арештів після президентських виборів 2010 року Геннадію Давидьку був заборонений в'їзд на територію країн ЄС, а активи підлягали заморожуванню. Згідно з позицією Європейської ради Геннадій Давидько: «описуючи себе як „авторитарного демократа“, ніс відповідальність за поширення по телебаченню державної пропаганди, яка підтримувала і виправдовувала репресії проти демократичної опозиції та громадянського суспільства після виборів в грудні 2010 року. Демократична опозиція і громадянське суспільство систематично показувалися в негативному і принизливому вигляді, з використанням сфальсифікованої інформації». У 2016 році санкції і обмеження були зняті. Того ж року виступив по телебаченню з низкою звинувачень недержавної преси, стверджуючи, що вона працює на розпад держави.
Під його керівництвом на державному телебаченні був показаний скандальний фільм «Залізом по склу», з текстами якого, як заявив Давидько, «я повністю згоден».
19 січня 2018 року Геннадій Давидько був обраний головою пропрезидентського громадського об'єднання «Біла Русь».
6 лютого 2018 року президент О. Лукашенко зняв Геннадія Давидька з посади керівника Білтелерадіокомпанії. У той же день призначений членом Ради Республіки Національних зборів Білорусі 6-го скликання.
На парламентських виборах, що пройшли 17 листопада 2019 року, балотувався в Палату представників Національних зборів Республіки Білорусь 7-го скликання по Східному виборчому округу № 107. За результатами голосування кандидат Давидько набрав 24 395 голосів (58,3 % загальної кількості голосів виборців). У Палаті представників зайняв посаду голови Постійної комісії Палати представників з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації. В кінці січня 2020 очолив робочу групу з вивчення питання про скасування смертної кари. Раніше Давидько неодноразово висловлювався на підтримку смертної кари. У 2014 році Давидько закликав розстрілювати торговців «спайсами». У серпні 2019 року висловлювався проти чергового референдуму щодо скасування смертної кари, заявивши, що досить референдуму, який пройшов в 1996 році.
У 2021 році Давидко був доданий до санкційного списку ЄС (знову), Швейцарії та США (список спеціально позначених громадян і заблокованих осіб).
Одружений, має доньку.

## Фільмографія
| рік  | фільм                          | роль                   |
| ---- | ------------------------------ | ---------------------- |
| 1983 | Справа для справжніх чоловіків | Антон Фролов           |
| 1985 | Мамо, я живий                  | Партизан               |
| 2000 | У серпні 44-го…                | Полковник              |
| 2001 | Поводир                        | Декан                  |
| 2002 | Закон                          | Поліванов              |
| 2003 | Анастасія Слуцька              | Князь Семен Олелькович |
| 2010 | Брестська фортеця              | Новиков                |
| 2010 | Журов-2                        | Зеленський             |
| 2011 | ПираМММида                     | Міністр                |

## Нагороди
Нагороджений медаллю Франциска Скорини (2005), премією Федерації профспілок Республіки Білорусь, Почесною грамотою Національних зборів Республіки Білорусь, Гран-прі 1-го Всебілоруського фестивалю народного гумору, Гран-прі Міжнародного фестивалю сатири і гумору в номінації «письменник, сатирик», Гран-прі Міжнародного фестивалю вечірніх розважальних програм країн СНД і Балтії (за створення телециклу «Наливай»).

title: Давидько Геннадій Броніславович

wikitext:
{{Особа}}
'''Геннадій Броніславович Давидько''' ({{Lang-be|Генадзь Браніслававіч Давыдзька}}, {{нар}} {{Дата народження|29|9|1955}}, [[Сєнно (місто)|Сєнно]], [[Вітебська область]], [[Білоруська Радянська Соціалістична Республіка|Білоруська РСР]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]]) — [[Білорусь|білоруський]] державний і політичний діяч, актор і телеведучий. Один з керівних пропагандистів концепції «[[Русский мир]]» на території Білорусі.

Є депутатом [[Палата представників (Білорусь)|Палати представників]] [[Національні збори Республіки Білорусь|Національних зборів]] VII скликання<ref>[http://house.gov.by/ru/deputies-ru/view/davydko-gennadij-258/ Давыдько Геннадий Брониславович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201024201112/http://house.gov.by/ru/deputies-ru/view/davydko-gennadij-258/ |date=24 жовтня 2020 }}, ''Официальный сайт Палаты представителей Национального собрания Республики Беларусь''</ref> і голова Республіканського громадського об'єднання «Біла Русь»<ref>[https://belayarus.by/liders/respublikanskiy-sovet/davydko-gennadiy-bronislavovich/ Председатель —Давыдько Геннадий Брониславович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201027193856/https://belayarus.by/liders/respublikanskiy-sovet/davydko-gennadiy-bronislavovich/ |date=27 жовтня 2020 }}, ''Официальный сайт Республиканского общественного объединения «Белая Русь»''</ref>, в минулому — керівник [[Національна державна телерадіокомпанія Республіки Білорусь|Білтелерадіокомпанії (НДТРК)]], депутат [[Палата представників (Білорусь)|Палати представників]] III—IV скликань і член Ради Республіки [[Національні збори Республіки Білорусь|Національних зборів]]. В даний час, будучи депутатом, також є головою Постійної комісії з прав людини, національних відносин і засобів пропаганди та членом Ради Палати представників.

== Біографія ==
У 1977 році закінчив [[Далекосхідна державна академія мистецтв|Далекосхідний педагогічний інститут мистецтв]], актор драматичного театру і кіно. У 1992 році закінчив [[Білоруська державна академія мистецтв|Білоруську державну академію мистецтв]], за спеціальністю — режисер драми. [[Заслужений артист Республіки Білорусь]] (1999), лауреат премії Федерації профспілок. Є автором програм і ведучим на Білоруському телебаченні.

З 1978 до 1980 роки служив у [[Радянська армія|Радянській армії]]. З 1977 року розпочав трудову діяльність в [[Оренбурзький обласний драматичний театр імені М. Горького|Оренбурзькому обласному драматичному театрі імені М. Горького]]. З 1980 по 1982 роки працював актором [[Могильовський обласний театр драми і комедії імені В. І. Дуніна-Марцинкевича|Могильовського обласного театру драми і комедії імені В. Дуніна-Марцинкевича]], актором [[Національний академічний театр імені Янки Купали|Національного академічного театру імені Я. Купали]] (до 2004 року).

У 1995 році заснував театр «Бульвар сміху». 17 жовтня 2004 р. балотувався кандидатом у депутати Палати представників Національних зборів Республіки Білорусь третього скликання, за результатами виборів в своєму Купалівському окрузі № 94 отримав 24 022 голоси виборців (56,6 % від загальної кількості)<ref>{{Cite web |url=http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/Archive-Elections-PPNS3-Itogi2.pdf |title=Итоги выборов депутатов Палаты представителей Национального собрания Республики Беларусь третьего созыва 17 октября 2004 года |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=5 лютого 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200205151814/http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/Archive-Elections-PPNS3-Itogi2.pdf }}</ref> . Після обрання депутатом, був членом Постійної комісії з освіти, культури, науки та науково-технічного прогресу (2004—2008 роки). Депутат Парламентських Зборів Союзу Білорусі і Росії, голова Комісії з інформаційної політики. Член суспільно-консультативної ради при Адміністрації Президента Республіки Білорусь. Голова ради фонду Президента Республіки Білорусь з підтримки культури і мистецтва. Голова асоціації громадських об'єднань «Білоруська конфедерація творчих спілок». Заступник голови Постійної комісії Палати представників Республіки Білорусь з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації. У 2004 році присвоєно почесне звання «Мінчанин року».

28 вересня 2008 року [[Парламентські вибори в Білорусі 2008|був переобраний]] депутатом Палати представників четвертого скликання від Свіслоцького виборчого округу № 94. За результатами голосування отримав 21 369 голосів виборців (55,98 % загального числа)<ref>{{Cite web |url=http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/Elections-PPNS-Sved.pdf |title=Сведения об итогах выборов депутатов Палаты представителей Национального собрания Республики Беларусь четвёртого созыва |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=8 травня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190508205830/http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/Elections-PPNS-Sved.pdf }}</ref>. У новому скликанні був заступником голови Постійної комісії Палати представників Національних зборів з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації<ref>{{Cite web |url=http://old.house.gov.by/index.php/,5526,18274,,,0,,,0.html |title=Давыдько Геннадий Брониславович |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=30 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201030050459/http://old.house.gov.by/index.php/,5526,18274,,,0,,,0.html }}</ref>.

28 грудня 2010 року був призначений керівником [[Національна державна телерадіокомпанія Республіки Білорусь|НДТРК Республіки Білорусь]]. У 2011 році разом з іншими впливовими співробітниками і керівниками державних ЗМІ Білорусі був включений до списку санкцій [[Європейський Союз|Європейського союзу]], в зв'язку з хвилею арештів після [[Президентські вибори в Білорусі 2010|президентських виборів 2010 року]] Геннадію Давидьку був заборонений в'їзд на територію країн ЄС, а активи підлягали заморожуванню<ref>[https://nashaniva.by/?c=ar&i=61552 Поўны спіс 208 беларускіх чыноўнікаў, якім забаронены ўезд у ЕС] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201026222506/https://nashaniva.by/?c=ar&i=61552 |date=26 жовтня 2020 }} {{ref-be}}</ref>. Згідно з позицією Європейської ради Геннадій Давидько: ''«описуючи себе як „авторитарного демократа“, ніс відповідальність за поширення по телебаченню державної пропаганди, яка підтримувала і виправдовувала репресії проти демократичної опозиції та громадянського суспільства після виборів в грудні 2010 року. Демократична опозиція і громадянське суспільство систематично показувалися в негативному і принизливому вигляді, з використанням сфальсифікованої інформації''»<ref>{{Cite web |url=http://eur-lex.europa.eu/eli/dec/2012/642/oj |title=Council Decision 2012/642/CFSP of 15 October 2012 concerning restrictive measures against Belarus = Решение Европейского совета о рестриктивных мерах против Белоруссии, 15 октября 2012 |language=en |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=13 червня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210613164946/https://eur-lex.europa.eu/eli/dec/2012/642/oj }}</ref>. У 2016 році санкції і обмеження були зняті. Того ж року виступив по телебаченню з низкою звинувачень недержавної преси, стверджуючи, що вона працює на розпад держави<ref>[https://nashaniva.by/?c=ar&i=165170 Давыдзька: «Дзяржаве аб'яўлена інфармацыйная вайна» // Наша Ніва] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201027054400/https://nashaniva.by/?c=ar&i=165170 |date=27 жовтня 2020 }} {{ref-be}}</ref>.

Під його керівництвом на державному телебаченні був показаний скандальний фільм «Залізом по склу», з текстами якого, як заявив Давидько, ''«я повністю згоден»''<ref>[https://euroradio.fm/genadz-davydzka-idze-boyka-i-za-zroblenyya-bt-filmy-mne-ne-soramna Генадзь Давыдзька: Ідзе бойка, і за зробленыя БТ фільмы мне не сорамна // Еўрарадыё] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201027203747/https://euroradio.fm/genadz-davydzka-idze-boyka-i-za-zroblenyya-bt-filmy-mne-ne-soramna |date=27 жовтня 2020 }} {{ref-be}}</ref>.

19 січня 2018 року Геннадій Давидько був обраний головою пропрезидентського громадського об'єднання «Біла Русь».

6 лютого 2018 року президент О. Лукашенко зняв Геннадія Давидька з посади керівника [[Національна державна телерадіокомпанія Республіки Білорусь|Білтелерадіокомпанії]]<ref>{{Cite web |url=http://www.belta.by/president/view/lukashenko-obnovil-rukovodstvo-tsentralnyh-smi-288140-2018/ |title=Лукашенко обновил руководство центральных СМИ // БелТА |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=30 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201030154515/https://www.belta.by/president/view/lukashenko-obnovil-rukovodstvo-tsentralnyh-smi-288140-2018/ }}</ref>. У той же день призначений членом [[Рада Республіки (Білорусь)|Ради Республіки]] [[Національні збори Республіки Білорусь|Національних зборів Білорусі]] 6-го скликання<ref>{{Cite web |url=https://news.tut.by/economics/580373.html#tw |title=Глава «Белой Руси» Геннадий Давыдько назначен сенатором |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=27 жовтня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20201027064449/https://news.tut.by/economics/580373.html#tw }}</ref><ref>[http://www.sovrep.gov.by/ru/senators-ru/view/davydko-gennadij-591/ Давыдько Геннадий Брониславович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201022114314/http://sovrep.gov.by/ru/senators-ru/view/davydko-gennadij-591/ |date=22 жовтня 2020 }}, ''Официальный сайт Совета Республики Национального собрания Республики Беларусь''</ref>.

На [[Парламентські вибори в Білорусі 2019|парламентських виборах, що пройшли 17 листопада 2019 року]], балотувався в Палату представників Національних зборів Республіки Білорусь 7-го скликання по Східному виборчому округу № 107. За результатами голосування кандидат Давидько набрав 24 395 голосів (58,3 % загальної кількості голосів виборців)<ref>{{Cite web |url=http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/2019/itog_7.pdf |title=Сведения о результатах голосования по г. Минску |accessdate=24 жовтня 2020 |archive-date=30 вересня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200930190020/http://rec.gov.by/sites/default/files/pdf/2019/itog_7.pdf }}</ref>. У Палаті представників зайняв посаду голови Постійної комісії Палати представників з прав людини, національних відносин і засобів масової інформації. В кінці січня 2020 очолив робочу групу з вивчення питання про скасування смертної кари. Раніше Давидько неодноразово висловлювався на підтримку смертної кари. У 2014 році Давидько закликав розстрілювати торговців «спайсами»<ref>{{Cite web|url=https://euroradio.fm/genadz-davydzka-uznachalic-grupu-pa-vyvuchenni-admeny-smyarotnay-kary|title=Генадзь Давыдзька ўзначаліць групу па вывучэнні адмены смяротнай кары|last=|date=2020-01-30|website=[[Європейське радіо для Білорусі|Еўрарадыё]]|language=be|accessdate=2020-02-02|archive-date=24 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201024230346/https://euroradio.fm/genadz-davydzka-uznachalic-grupu-pa-vyvuchenni-admeny-smyarotnay-kary}}</ref>. У серпні 2019 року висловлювався проти чергового референдуму щодо скасування смертної кари, заявивши, що досить [[Референдум у Білорусі 1996|референдуму, який пройшов в 1996 році]]<ref>{{Cite web|url=https://www.sb.by/articles/davydko-vopros-otmeny-smertnoy-kazni-ne-prosto-politicheskiy-no-i-nravstvennyy.html|title=Давыдько: вопрос отмены смертной казни не просто политический, но и нравственный|last=|date=2019-08-30|website=[[Радянська Білорусь (газета)|СБ. Беларусь сегодня]]|language=ru|accessdate=2020-02-02|archive-date=27 жовтня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201027103837/https://www.sb.by/articles/davydko-vopros-otmeny-smertnoy-kazni-ne-prosto-politicheskiy-no-i-nravstvennyy.html}}</ref>.

У 2021 році Давидко був доданий до санкційного списку ЄС (знову)<ref>{{cite web|title=Хто ў чацьвёртым пакеце санкцыяў Эўразьвязу. Поўны сьпіс|url=https://www.svaboda.org/a/31318409.html|publisher=[[Радіо Свобода]]|date=2021-06-10|accessdate=2021-09-10|language=be|archive-date=12 вересня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210912151855/https://www.svaboda.org/a/31318409.html}}</ref>, Швейцарії<ref>{{Cite web |url=https://www.seco.admin.ch/seco/en/home/Aussenwirtschaftspolitik_Wirtschaftliche_Zusammenarbeit/Wirtschaftsbeziehungen/exportkontrollen-und-sanktionen/sanktionen-embargos/sanktionsmassnahmen/suche_sanktionsadressaten.html |title=Searching for subjects of sanctions |accessdate=11 вересня 2021 |archive-date=9 вересня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210909222414/https://www.seco.admin.ch/seco/en/home/Aussenwirtschaftspolitik_Wirtschaftliche_Zusammenarbeit/Wirtschaftsbeziehungen/exportkontrollen-und-sanktionen/sanktionen-embargos/sanktionsmassnahmen/suche_sanktionsadressaten.html }}</ref> та США ([[список спеціально позначених громадян і заблокованих осіб]])<ref>{{Cite web|url=https://home.treasury.gov/news/press-releases/jy0315|title=Treasury Holds the Belarusian Regime to Account on Anniversary of Fraudulent Election|website=|date=2021-08-09|publisher=[[Міністерство фінансів США]]|archiveurl=https://web.archive.org/web/20210809161340/https://home.treasury.gov/news/press-releases/jy0315|archivedate=2021-08-09|accessdate=2021-08-10|url-status=live|language=en}}</ref>.

Одружений, має доньку.

== Фільмографія ==
{| class="wikitable sortable"
!'''рік'''
! '''фільм'''
! '''роль'''
|-
| [[1983 у кіно|1983]]
| [[Справа для справжніх чоловіків]]
| Антон Фролов
|-
| [[1985 у кіно|1985]]
| [[Мамо, я живий (фільм, 1985)|Мамо, я живий]]
| Партизан
|-
| [[2000 у кіно|2000]]
| [[У серпні 44-го…]]
| Полковник
|-
| [[2001 у кіно|2001]]
| [[Поводир (фільм, 2001)|Поводир]]
| Декан
|-
| [[2002 у кіно|2002]]
| Закон
| Поліванов
|-
| [[2003 у кіно|2003]]
| [[Анастасія Слуцька (фільм)|Анастасія Слуцька]]
| Князь [[Семен Олелькович]]
|-
| [[2010 у кіно|2010]]
| [[Брестська фортеця (фільм)|Брестська фортеця]]
| Новиков
|-
| [[2010 у кіно|2010]]
| Журов-2
| Зеленський
|-
| [[2011 у кіно|2011]]
| ПираМММида
| Міністр
|}

== Нагороди ==
Нагороджений [[Медаль Франциска Скорини|медаллю Франциска Скорини]] (2005), премією Федерації профспілок Республіки Білорусь, Почесною грамотою Національних зборів Республіки Білорусь, Гран-прі 1-го Всебілоруського фестивалю народного гумору, Гран-прі Міжнародного фестивалю сатири і гумору в номінації «письменник, сатирик», Гран-прі Міжнародного фестивалю вечірніх розважальних програм країн СНД і Балтії (за створення телециклу «Наливай»).

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

[[Категорія:Заслужені артисти Білорусі]]
[[Категорія:Білоруські актори]]
[[Категорія:Випускники Білоруської державної академії мистецтв]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю Франциска Скорини]]
[[Категорія:Уродженці Сєнненського району]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 1955]]
[[Категорія:Народились 29 вересня]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]
[[Категорія:Білоруські особи в списку спеціально позначених громадян і заблокованих осіб США]]
[[Категорія:Білоруські особи у чорному списку ЄС]]
[[Категорія:Персоналії:Оренбурзький драматичний театр]]

title: біл. Генадзь Браніслававіч Давыдзька

Народився: 29 вересня 1955 (69 років) · Сєнно, Вітебська область, Білоруська РСР, СРСР

Країна: СРСР · Білорусь

Діяльність: журналіст, політик, кінорежисер, телеактор

Alma mater: Далекосхідна державна академія мистецтв (1977) і Білоруська державна академія мистецтв (1992)

Заклад: Оренбурзький обласний драматичний театр імені М. Горького, Могильовський обласний театр драми і комедії імені В. І. Дуніна-Марцинкевича, Національний академічний театр імені Янки Купали, Білоруська державна академія мистецтв і Національна державна телерадіокомпанія Республіки Білорусь

Членство: Білоруська спілка театральних діячівd і White Rusd

Посада: Депутат Палати представників Білорусіd, member of the Council of the Republic of Belarus of the 6th convocationd, Депутат Палати представників Білорусіd і Депутат Палати представників Білорусіd

Нагороди: · Премія Федерації профспілок РБd Minsk Citizen of the Yeard (2004) почесна грамота Національних зборів Республіки Білорусьd

біл. Генадзь Браніслававіч Давыдзька: п о р


text:
# Гаррінгтон (Мен)
Гаррінгтон (англ. Harrington) — місто (англ. town) в США, в окрузі Вашингтон штату Мен. Населення — 962 особи (2020).

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали 1004 особи в 419 домогосподарствах у складі 290 родин. Було 675 помешкань
Расовий склад населення:
| - 97,5 % — білих - 0,4 % — чорних або афроамериканців - 0,3 % — азіатів - 0,1 % — корінних американців |

До двох чи більше рас належало 1,1 %. Частка іспаномовних становила 2,8 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 21,1 % — особи молодші 18 років, 60,2 % — особи у віці 18—64 років, 18,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 44,9 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 99,2 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 99,5 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 51 040 доларів США (медіана — 41 667), а середній дохід на одну сім'ю — 59 214 долари (медіана — 49 519). Медіана доходів становила 31 591 долар для чоловіків та 24 922 долари для жінок. За межею бідності перебувало 10,1 % осіб, у тому числі 6,3 % дітей у віці до 18 років та 12,4 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 428 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 25,9 %, сільське господарство, лісництво, риболовля — 20,3 %, публічна адміністрація — 7,9 %, виробництво — 7,2 %.

title: Гаррінгтон (Мен)

wikitext:
{{Otherplaces|Гаррінгтон}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Гаррінгтон
|оригінальна назва  = {{lang-en|Harrington}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = View of Harrington, ME.jpg
|опис зображення= <!-- View of Harrington c. 1908 -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Мен (штат){{!}}Мен
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Вашингтон (округ, Мен)|Вашингтон]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 130,30
|висота центру НП   = 4
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 7,71
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4
|телефонний код         = 207
|поштовий індекс        = 04643
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 2302931530
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Гаррінгтон''' ({{lang-en|Harrington}}) — місто ({{lang-en|town}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Вашингтон (округ, Мен)|Вашингтон]] штату [[Мен (штат)|Мен]]. Населення — 962 особи (2020).

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1800 = 298
| 1810 = 469
| 1820 = 732
| 1830 = 1118
| 1840 = 1542
| 1850 = 963
| 1860 = 1130
| 1870 = 1142
| 1880 = 1290
| 1890 = 1150
| 1900 = 1165
| 1910 = 1020
| 1920 = 1024
| 1930 = 865
| 1940 = 918
| 1950 = 853
| 1960 = 717
| 1970 = 553
| 1980 = 859
| 1990 = 893
| 2000 = 882
| 2010 = 1004
| 2020 = 962
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archive-date=12 травня 2015|archive-url=https://www.webcitation.org/6YSasqtfX?url=http://www.census.gov/prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкали {{formatnum:1004}} особи в 419 домогосподарствах у складі 290 родин. Було 675 помешкань

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 97,5 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,4 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,3 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,1 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
|}
До двох чи більше рас належало 1,1 %. Частка іспаномовних становила 2,8 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 21,1 % — особи молодші 18 років, 60,2 % — особи у віці 18—64 років, 18,7 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 44,9 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 99,2 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 99,5 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:51040}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:41667}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:59214}} долари (медіана — {{formatnum:49519}}). Медіана доходів становила {{formatnum:31591}} долар для чоловіків та {{formatnum:24922}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 10,1 % осіб, у тому числі 6,3 % дітей у віці до 18 років та 12,4 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 428 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 25,9 %, сільське господарство, лісництво, риболовля — 20,3 %, публічна адміністрація — 7,9 %, виробництво — 7,2 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Вашингтон (округ, Мен)}}

[[Категорія:Містечка Мену]]
[[Категорія:Населені пункти округу Вашингтон (Мен)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Мен

Округ: Вашингтон

Висота центру: 4 м

Населення: 962 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 7,71 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4


text:
# Куртуюшу-Маре
Куртуюшу-Маре (рум. Curtuiușu Mare) — село у повіті Марамуреш в Румунії. Входить до складу комуни Валя-Кіоарулуй.
Село розташоване на відстані 390 км на північний захід від Бухареста, 28 км на південь від Бая-Маре, 73 км на північ від Клуж-Напоки.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 338 осіб, з них 336 осіб (99,4%) румунів. Рідною мовою 336 осіб (99,4%) назвали румунську.

title: Куртуюшу-Маре

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Куртуюшу-Маре
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Curtuiușu Mare''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Марамуреш
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Валя-Кіоарулуй (комуна)|Валя-Кіоарулуй]]
 | код_SIRUTA          = 109372
 | широта              = 47.4274
 | довгота             = 23.4478
 | висота              = 322
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 338
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 437371
}}
'''Куртуюшу-Маре''' ({{lang-ro|Curtuiușu Mare}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Марамуреш]] в [[Румунія|Румунії]]. Входить до складу комуни [[Валя-Кіоарулуй (комуна)|Валя-Кіоарулуй]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 390 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 28 км на південь від [[Бая-Маре]], 73 км на північ від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:338}} осіб, з них 336 осіб (99,4%) румунів<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119074225/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>. Рідною мовою 336 осіб (99,4%) назвали румунську<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120119080347/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-01-19|deadurl=yes}}</ref>.

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Марамуреш]]

title: Куртуюшу-Маре · Curtuiușu Mare

Країна: Румунія

Повіт: Марамуреш

Комуна: Валя-Кіоарулуй

Телефонний код: +40 262 (Romtelecom, TR) · +40 362 (інші оператори)


text:
# Горохово (Калінінградська область)
Горохово (рос. Горохово) — селище Гур'євського міського округу, Калінінградської області Росії. Входить до складу Храбровського сільського поселення.
Населення — 3 особи (2015 рік).

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 5    | ↘3   |

title: Горохово (Калінінградська область)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   =селище
 |тип_род               =
 |назва                 =Горохово
 |назва ін.             ={{lang-ru|Горохово}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зображення            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            =[[Калінінградська область]]
 |район                 =[[Гур'євський міський округ]]
 |міський округ         =
 |поселення             =[[Храбровське сільське поселення]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 27209828004<ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=27209828004 Код ЗКАТУ для населених пунктів Гур'євського міського округу]{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             =3 особи ([[2015]] рік)
 |площа                 =
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       = 238314
 |телефонний код        =
 |координати            =
 |часовий пояс          =[[UTC+2]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   =Росія Калінінградська область
}}

'''Горохово''' ({{lang-ru|Горохово}}) — [[селище]] [[Гур'євський міський округ|Гур'євського міського округу]], [[Калінінградська область|Калінінградської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Храбровське сільське поселення|Храбровського сільського поселення]].
Населення — 3 особи ([[2015]] рік).

== Населення ==

{{ Населення РФ | Горохово (Калининградская область) }}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Гур'євський міський округ}}

{{Kaliningrad-obl-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Селища Калінінградської області]]

[[Категорія:Населені пункти Гур'євського міського округу]]

title: селище Горохово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Калінінградська область

Муніципальний район: Гур'євський міський округ

Поселення: Храбровське сільське поселення

title: Основні дані

Населення: 3 особи (2015 рік)

Основні дані:
Мапа
· Горохово · Горохово