text:
# Куяшкіно
Куя́шкіно (рос. Куяшкино, башк. Ҡояш) — присілок у складі Кармаскалинського району Башкортостану, Росія. Входить до складу Сахаєвської сільської ради.
Населення — 78 осіб (2010; 57 в 2002).
Національний склад:
- татари — 60 %
- башкири — 31 %

title: Куяшкіно

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Куяшкіно
 | назва ін.       = {{lang-ru|Куяшкино}}<br/>{{lang-ba|Ҡояш}}
 | карта розташування1 = Росія Башкортостан
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Башкортостан]]
 | район           = [[Кармаскалинський район]]
 | поселення       = [[сахаєвська сільська рада|Сахаєвська сільрада]]
 | код ЗКАТУ       = 80 235 875 004
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 78 осіб ([[2010]]{{RUS-BA-census}})
 | поштові індекси = 453019
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N | lat_deg= 54 | lat_min= 28 | lat_sec= 48
 | lon_dir=E | lon_deg= 56 | lon_min= 28 | lon_sec= 04
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Куя́шкіно''' ({{lang-ru|Куяшкино}}, {{lang-ba|Ҡояш}}) — [[присілок]] у складі [[кармаскалинський район|Кармаскалинського району]] [[Башкортостан]]у, [[Росія]]. Входить до складу [[сахаєвська сільська рада|Сахаєвської сільської ради]].

Населення — 78 осіб ([[2010]]; 57 в [[2002]]{{RUS-census2002}}).

Національний склад{{RUS-BA-population-2002-2009}}:
* [[татари]] — 60 %
* [[башкири]] — 31 %

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=54.480112&lon=56.466808&z=14&show=/17650831/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=54.480112&lon=56.466808&z=14&show=/17650831/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{bash-stub}}
{{Кармаскалинський район}}

[[Категорія:Населені пункти Кармаскалинського району]]
[[Категорія:Присілки Башкортостану]]

title: присілок Куяшкіно

Суб'єкт Російської Федерації: Башкортостан

Муніципальний район: Кармаскалинський район

Поселення: Сахаєвська сільрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Куяшкіно · Куяшкіно


text:
# Дігтярі (селище)
Дігтярі́  (Дехтярка) — селище Прилуцького району Чернігівської області України. Входить до складу Срібнянської селищної громади. До 2017 року було центром селищної ради, якій були підпорядковані села Гнатівка й Іванківці.

## Географія
Розташоване на р. Удаї, при впадінні в неї р. Лисогору, за 20 км від центру громади та за 30 км від залізничної ст. Прилуки.

## Історія
Біля Дігтярів виявлено давньоруське городище та залишки поселення IX—XIII ст.
Село оточене з півдня та сходу болотом, із заходу — річкою. Лише 800 метровий перешийок був зручним виходом. Це місце було досить зручним для укриття від ворогів.
Вперше згадуються 1666 під назвою «Дехтярка». Входили до Варвинської, з 1761-го — до Першоварвинської сотні Прилуцького полку, до Прилуцького пов. (1782—1923), до Срібнянського р-ну Прилуцького округу (1923—1930).
Назва походить від виробництва дьогтю селянами в урочищах Сотницьке і Десятки.

### Гетьманщина
1666 — 2 господарства селян, які «орали на 2-х волах»; козаки не показані. Вільне військове село, «до ратуші Варвинської прислушаюче».
Прилуцький полковник Гнат Ґалаґан 1716 почав скуповувати там селянські та козацькі двори. Так, 1723 р. два козаки Манджуренко та Гриценко дали підписку, що вони не можуть далі відбувати козацької служби, тому продають Галагану землю й самі погоджуються бути посполитими. 1729 з 53 дворів йому належало — 48, під виглядом «слобідки Дегтярової».
1737 село ще значилося вільним; у ньому показано 17 господарств селян, 28 господарств козаків (11 виборних, 17 підпомічників). Поряд з селом названа «слобідка Дегтярова», в якій за Гнатом Ґалаґаном значилося 42 двори селян.
1753 ніякої «слобідки» вже не згадується, а значиться галаганівське село Дігтярі, в якому полковнику Григорію Ґалаґану належало 230 душ селян чоловічої статі. На 1777 р. у селі налічувалося кріпаків 231 чоловік.
1780 — 53 двори (73 хати) селян, що належали колезькому асесору Івану Григоровичу Ґалаґану, 47 дворів (58 хат) козаків, 2 двори (2 хати) козацьких підсусідків.

### Імперський період
1797 наліч. 390 душ чол. статі податкового населення; діяла дерев. Преображенська ц-ва, збудована до 1716.
1823 Дігтярі стали власністю Петра Григоровича Ґалаґана, який 1825—1832 збудував палац з парком. Поміщик запросив відомого в той час архітектора П. А. Дубровського й вченого-садівника І. Є. Бістерфельда. П. Г. Галаган утримував оркестр, створений з кріпаків. На одному з муз. вечорів 1845 в маєтку був присутній Тарас Шевченко. Дігтярівський скрипаль-кріпак Артем став прообразом Тараса Федоровича — героя повісті Тараса Шевченка «Музикант».
1841 замість дерев'яної споруджено муровану церкву. 1859 — 193 двори, 1220 жителів.
Згідно з реформою 1861 в Дігтярях створене Волосне правління тимчасовозобов'язаних селян (1861—1866), якому підпорядковано 3 сільс. громади (524 ревіз. душі). Козаки Дігтярів підлягали Іванківському Волосному правлінню відомства Палати державного майна.
Відпуск селян на волю проводив новий хазяїн Павло Ґалаґан. Цей процес проходив повільно. Зараз у громадянина Кутового зберігається відпускна грамота на ім'я Кутового Павла Самсоновича, датована аж 1865 роком.
Внаслідок проведення реформи 1861 року 455 дігтярівських кріпаків одержали всього 1054 десятини й 71 кв. сажень землі, тобто по 2 десятини 759 кв. сажнів на ревізьку душу, за яку вони мали сплатити 35121 крб. 53 коп. Отже, після скасування кріпосного права економічне становите дігтярівських селян не поліпшилось. Найкраща земля лишилася власністю поміщика. Селянські наділи були значно менші. ніж ті, якими хлібороби користувалися до реформи. До того ж, не було тягла, земля не удобрювалася. Весь час відбувалося подрібнення наділів у зв'язку з виділеннями нових сімей. Все це призводило до того, що селяни розорялись і знову потрапляли в кабалу. Частина з них працювала на сукновальні Ґалаґана.
Після реорганізації волостей Дігтярі 1867 увійшли до Іванківської вол. 2-го стану.
У 1872 році Ґалаґан, не маючи спадкоємців, подарував частину землі Полтавському губернському земству, яке здавало її в оренду місцевим селянам.
1877 в селі — реміснича майстерня земського ремісничого училища (організована Полтавським земством), олійниці, сукновальня, паровий млин, засновані церковнопарафіяльна школа, Дігтярівське ремісниче училище. 132 двори селян-власників, які входили до Галаганівської сільс. громади, 97 дворів козаків, 8 дворів міщан та ін., 256 хат, 1328 ж. ; діяли: ц-ва, церковнопарафіяльна школа, початкове однокласне училище (засн. 1868, у віданні земства з 1872), заїжджий двір, шинок, крамниця, кузня, 4 вітряки, олійниця, базар щоп'ятниці.
Дігтярівське ремісниче училище мало п'ять класів. Офіційно воно було відкрите 29 жовтня 1878 року. Училище мало столярно-токарний, ковальський, слюсарний і модельно-ливарний відділи. При училищі був інтернат на 100 чоловік. Учні, що жили в інтернаті, перебували на повному утриманні закладу. Крім того в училище приймалися також своєкоштні учні і вільні слухачі. Але училище протрималося лише до 1890 року.
1897 засновано Дігтярівську ткацьку школу-майстерню, яка готувала майстрів по виробництву плахт. На 1903 р. в селі числилось понад дві тисячі мешканців. В селі працює сукновальна Галагана, що щорічно виробляє продукції на 10 тис. руб.
Полтавське земство 1902 р. продало через селянський банк переселенцям із с. Галиці Ніжинського повіту 319 десятин землі. Кількість землі, яку можна було орендувати, поступово зменшувалася. Щоб якось прогодуватися й заплатити податки багато селян, особливо молодь, йшли на сезонні роботи в економії Херсонщини, на цукрові плантації Правобережної України, в промислові центри.
Навесні 1906 р. активізувалося селянське беззаконня. Наймит орендаря Фішера Г. Білан спалив паровий млин хазяїна. Запалали клуні заможних селян. Селяни почали самовільну порубку поміщицьких лісів. Волосний урядник і староста не змогли «втихомирити» селян. До Дігтярів прибув загін козаків, які розправилися з «непокірними» шомполами та нагаями. 17 чоловік були заарештовані й відправлені до прилуцької тюрми.
1910 — 265 госп., з них козаків — 118, селян — 126, євреїв — 6, ін. непривілейованих — 11, привілейованих — 4, наліч. 1613 ж., у тому числі 14 теслярів, 8 покрівельників, 13 кравців, 8 шевців, 13 столярів, 4 ковалі, 87 ткачів, 6 візників, 20 поденників, 21 займалися інтелігентними та 178 — ін. неземлеробськими заняттями, все ін. доросле населення займалося землеробством. 1800 дес. придатної землі, паровий млин, парова просорушка та паровий млин з олійницею. Перед Першою світовою війною 16 селянських сімей переселилися до Сибіру. Деякі селяни займалися підсобним промислом — ткацтвом. Вони виготовляли чоловічий та жіночий одяг у національному стилі, а також плахти, скатерті, рушники та ін. Ці вироби продавались на ярмарках у Києві, Полтаві, Чернігові.
Дігтярівська ткаля-майстриня Сисун Пелагея Йосипівна була запрошена до імператриці Марії Федорівни і отримала від неї в нагороду 25 карбованців та грамоту «От императрицы Марии Федоровны за хорошие льняные ткани Пелагее Осиповне Сысун».

### Українська революція 1917—1921 рр.
У червні 1920 р. у селищі був створений комнезам (комітет незаможних селян) в складі 5 чоловік. Вони разом з Радами літом 1920 р. конфіскували у заможних селян і відправили для Червоної Армії 800 пудів хліба, 9 найкращих коней і возів.

### Радянський період (довоєнний)
В 1921 р. в селищі було організоване споживче товариство, яке в 1924 р. об'єднало 145 пайщиків, а в 1925 р. уже 300 пайщиків з них 209 бідняків, 65 середняків та 26 заможних селян.
У 1922 р. відновила роботу Дігтярівська ткацька школа-майстерня. Тут працювало 600, а на початку 1924 р. — уже 1200 кустарів.
У 1922—1923 рр. була відкрита початкова школа, де навчалося 30 учнів, а в наступному році — вже 158. В ній працювали 3 вчителі. Споживче товариство на свої кошти відремонтувало школу, поповнювало бібліотеку літературою, забезпечувало підручниками дітей. Діяли гуртки лікнепу (ліквідації неписьменності). При ткацькій школі-майстерні в 1924 р. було відкрито робітничий клуб. Почала діяти жіноча рада, якою керувала вчителька М. С. Коваленко. Її члени опікувалися дітьми-сиротами.
1924 при школі-майстерні відкрито робітничий клуб з гуртками худож. самодіяльності та лікбезу, створено с-г. товариство (1925), почала діяти (1926) пром. артіль ім. 8 Березня. 1929 організ. перший колгосп, відкрито дитячі ясла (1927), неповну середню школу (1929). 1925 Дігтярі підпорядковані Іванківській сільраді, наліч. 505 дворів, 2376 ж.; 1930 Дігтярі — центр
сільради, 437 дворів, 1997 ж., 1996 — 1500 ж.
Після XV з'їзду ВКП (б) Дігтярівський партосередок закликає селян об'єднуватися в колгоспи. Наприкінці 1929 р. першими вступили в колгосп «Нове життя» комуністи та комнезамівці. Потім в колгосп вступили бідняки та малоземельні. Це була перша добровільна хвиля колективізації. Згодом розпочалася друга — примусова хвиля. Так, на початок березня 1931 р. колгосп уже об'єднував 490 дворів.
Під час організованого радянською владою Голодомору 1932—1933 років померло щонайменше 79 жителів селища.
У 1934 р. від сільгоспартілі «Нове життя» відділився колгосп ім. XVII з'їзду ВКП (б). Обидва господарства мали 2 650 га сільгоспугідь, із них 1 680 га орних земель. Обслуговувала колгосп в Дігтярях Варвинська МТС.
У 1937 р. Артіль «Нове життя» за рішенням колгоспників отримала назву «20-річчя Жовтня» за виконання планів. У 1938 р. працівники зібрали по 29 центнерів зернових з гектара. Господарство стало учасником Всесоюзної сільськогосподарської виставки 1939 р.
Розвивалася артіль ім. 8 Березня. У 1935 р. в її цехах працювало 1 080 осіб. Зразки виробів дігтярівських майстринь експонувалися на виставках у багатьох містах, зокрема в Москві, Києві, Полтаві.

### Радянсько-німецька війна
У червні 1941 р. усі чоловіки, які здатні тримати зброю, були мобілізовані в ряди Червоної Армії. Перед окупацією селища вивезли в східні регіони країни матеріали, цінності, худобу.
17 вересня 1941 р. селище було окуповане гітлерівсько-німецькими військами. Колгоспи були перетворені в так звані общинні господарства. Почались арешти і розстріли. Вже у вересні від рук гітлерівців загинуло 10 жителів, у тому числі голова правління колгоспу М. К. Малиш, колгоспний бригадир Х. М. Бихало, зоотехнік Г. З. Лисенко. 31 житель селища був відправлений в Німеччину на примусові роботи. В районному центрі Срібне 23 лютого 1943 р. гітлерівці в приміщенні школи спалили живими 36 жителів Дігтярів разом з сотнями людей з найближчих сіл.
17-18 вересня бійці 38-ї армії Воронізького фронту під командуванням генерал-лейтенанта М. Є. Чібісова ввійшли до Дігтярів.
На фронтах війни воювали 600 дігтярівців, з них 143 мають ордени та медалі. Кавалером 11 урядових нагород став капітан С. А. Сисуненко, 9 — підполковник Я. М. Рубан. 209 жителів селища загинули в роки війни.
Розорені Дігтярі для обробки 1 680 гектарів угідь мали всього 34 коней і 16 пар волів. Тому довелося використовувати як тяглову силу корів. У жовтні відновила свою роботу артіль ім. 8 Березня. Відкрилися семирічна школа та стаціонарна лікарня.

### Радянський період (повоєнний)
У 1945 р. оголосила набір учнів колгоспна школа, яка спочатку готувала будівельників, а 1948 р. — механізаторів для колгоспу.
У вересні 1950 р. обидві артілі об'єдналися в одну — ім. Жданова. На кінець IV п'ятирічки в Дігтярях працювали 5 млинів, 2 кузні, 2 столярно-теслярські майстерні, олійниця. В основному були ліквідовані наслідки гітлерівської окупації.
У 1950 р. в Дігтярях діяла лікарня на 15 ліжок і амбулаторія. У 1949—1950 навчальному році в семирічній школі навчалося 336 учнів.
У 1959 р. до колгоспу ім. Жданова приєднався колгосп ім. Шевченка с. Гнатівки. Розширене господарство отримало назву «Шлях до комунізму».
Внаслідок політичних потрясінь кінця 80-х — початку 90-х років колгосп «Шлях до комунізму», як і інші сільськогосподарські товариства України, пережив економічну кризу, але залишився «на плаву» завдяки вмілому керівництву М. С. Сергієнка. Нині це СВК «Удай», який забезпечує роботою 162 жителі селища.

## Населення
Населення — переважно українці.

### Чисельність населення
| 1979 | 1989 | 2001 | 2020 | 2022 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 1767 | 1479 | 1339 | 1203 | 1160 |

### Розподіл населення за рідною мовою(2001)
| українська мова | російська |
| --------------- | --------- |
| 98,58 %         | 1,20 %    |

## Тарас Шевченко у Дігтярях
У новому палаці Ґалаґан завів театральну трупу із акторів та музикантів у складі 30 чоловік. Капельмейстра і музикантів він виписував із Німеччини, Австрії. Силами цих артистів для гостей влаштовувалися чудові вечори, які давали втіху господареві та гостям. На одному з таких вечорів довелося бути Тарасу Шевченку у 1845 році. Тарас Шевченко бувна концерті оркестру, в якому грали кріпаки, і звернув увагу на талановитого скрипаля — кріпака Артема Наругу, який, ймовірно, згодом послужив прообразом Тараса Федоровича — героя повісті "Музикант ". Словами свого героя Тарас Шевченко згадував Дігтярі: «Паны там бенкетуют, а мужики голодают. Да еще мало того: в селе, кроме корчмы, что ни улица, то й шинок». Сум охопив поета, коли він побачив убогість селян. Шевченко пішов у село, щоб найняти коней і швидше виїхати звідти, але в селі не знайшлося ні коня, ні воза.

## Садиба Ґалаґана
Збудована 1825—1832 на замовлення Петра Григоровича Ґалаґана (1792—1855) арх. П. А. Дубровським. Панський будинок розміщено на високому лівому березі р. Лисогору, головним західним фасадом у бік парадного в'їзду. На сході та південному сході від парадного двору тер. парку, закладеного за проектом вченого садівника І.ї. Бістерфельда (1826—1831), роботами керував садівник Редель, з 1834 — К. Христіані). На півдні — господарський двір з будівлями, далі церква з дзвіницею (1840, не збереглася). Головний будинок складався з центрального двоповерхового корпусу та двох флігелів на два поверхи, сполучених з ним дугоподібними переходами. Західний фасад мав два ризаліти, між якими на рустованих стовпах стояла колонада з 6 колон тосканського ордеру.
До центру східного фасаду примикав напівкруглий бельведер, обабіч нього з 2-го поверху спускалися сходи, що з'єднувалися на рівні 1-го поверху й вели до парку. Тут 1845 в поміщика П. Г. Галагана гостював Тарас Шевченко.
1876 Г. П. Ґалаґан передав садибу Полтавському губернському земству для влаштування навчального закладу. 1877—1882 перебудована архітектором Ф. М. Вержбицьким для земського ремісничого училища, яке містилося тут 1878-97. Потім використовувалася як школа-майстерня підготовки майстрів плахтово-перебірних виробів, на базі якої 1926 створено художньо-промислову артіль, згодом — Дігтярівська фабрика художніх виробів імені 8 Березня. Частину приміщення з 1943 займали курси механізаторів. Тепер у цьому та інших будинках садиби міститься профтехучилище № 32, яке готує механізаторів с.г., майстрів-плодоовочівників, операторів машинного доїння. У 1951—1955 садибу досліджували архітектори Н. П. Новаківська та ї. Ф. Труш.

## Дігтярівська ткацька школа-майстерня
Заснована 0.05.1898 Полтав. губернським земством у с. Дігтярях в садибі, подарованій відомим українським меценатом Г. П. Ґалаґаном. Заклад готував майстрів ткацтва й килимарства. Майстерня мала інтернат.
1899 відкрито красильню, 1903 — килимовий відділ.
Завідувачка з 1898 — О. І. Віктор-Бєрченко, викладачі: А. М. Миронич, К. В. Марей, Д. 3. Германова.
1918 припинила роботу. 1922 майстерня відновила свою діяльність, була підпорядкована промкооперації. У перший рік роботи тут навчалося 102 учні й працювало 23 інструктори. Обладнання школи-майстерні складалося з 150 верстатів та 12 жаккардових машин. Мала ткацький, килимарський, вишивальний та фарбувальний цехи. Навколо школи згуртувалася велика кількість ткачів з Дігтярів та навколишніх сіл, 1922 їх наліч. бл. 600, 1924—1200.
1926 на базі школи-майстерні відкрито художньо-тех. школу, виробничою базою якої стала організована 1927 пром. артіль ім. 8 Березня (з 1961 — Дігтярівська ф-ка художніх виробів ім. 8 Березня).
За час свого існування школа підготувала багато кваліфікованих фахівців худож. ткацтва — майстрів-інструкторів, художників, технологів.

## Люди
Уродженцями Дігтярів є:
- Дроботько Віктор Григорович (1885—1966) — український мікробіолог та епідеміолог, дійсний член АН УРСР, з 1931 науковий співробітник Інституту Мікробіології ім. Д. Заболотного АН УРСР у Києві, згодом його керівник.
- Коваленко Олексій Григорович (1938) — український мікробіолог.
- Малиш Гафія Ничипорівна (1916—1964) — українська радянська килимарниця.
- Малиш Софія Онисимівна (1914—?) — українська ткаля.
- Сисуненко Віра Архипівна — майстер декоративного мистецтва.
- Сисуненко Параска Павлівна — майстер декоративно-прикладного мистецтва
- Пилипей Леонід Петрович (* 1950) — тренер з легкої атлетики, заслужений працівник фізичної культури і спорту України, доктор наук з фізичного виховання і спорту, професор.
- Скочій Павло Григорович (нар. 1925) — професор, завідувач кафедри неврології Львівського медичного університету (1977—2000).

Закінчив військово-медичний факультет Харківського медичного інституту (1952).
Працював: військовий лікар (1952—1954); лікар станції швидкої допомоги м. Чернігова (1954—1958); невропатолог Чернігівської міської лікарні (1958—1965); завідувач неврологічного відділення радянського шпиталю в м. Константіна, Алжир (1965—1968); ординатор неврологічного відділення Київської обласної лікарні (1968—1969); асистент (1969—1972), доцент (1972—1977), завідувач (1977—2000), професор (від 2000) кафедри неврології Львівського медичного університету.
Кандидат медичних наук (1965), доцент (1973), доктор медичних наук (1976), професор (1979). Заслужений працівник вищої школи УРСР (1986).
Заслужений професор Львівського медичного університету (2005).
Напрями наукових досліджень: вивчення впливу метеорологічних і сезонних чинників на виникнення розладів мозкового та серцевого кровоплину; дослідження діагностичного й прогностичного значення визначення вмісту мікроелементів у лікворі хворих із деякими неврологічними захворюваннями, зокрема, мозковими інсультами; опрацювання питань етіології, патогенезу, епідеміології, диференційної діагностики, клініки й лікування розсіяного склерозу.
Автор близько 400 наукових і навчально-методичних праць, серед них 8 монографій, 2 підручники, а також низки художніх творів — 6 книг віршів, книги спогадів, збірки пісень.
Підготував 15 кандидатів, 2 докторів наук.
Основні праці: Значение некоторых метеорологических факторов в заболевании сосудов сердца и мозга. Врач Дело 1961, № 10; Влияние метеофакторов на возникновение и течение острых нарушений мозгового кровообращения (канд. дис.). Чернігів, 1964; Нарушение минерального гомеостаза в дифференциальной диагностике мозговых инсультов (докт. дис.). Львів, 1975; Нервові хвороби (підручник). Львів, ЛДМУ, 2000 (Ч. 1-2); Пропедевтика нервових хвороб (посібник). Львів, 2005.
Використані матеріали: Медичні кадри 15.02.1990, № 4; Львівський державний медичний інститут. Львів, Словник, 1994: 25, 41, 42, 47, 48, 52, 185, 189—191, 253; Архів ЛНМУ [фото].

wikiname: ukwiki

title: Дігтярі (селище)

in_language: uk

wikitext:
{{Селище України
| назва              = Дігтярі
| зображення         = Садибний будинок Галаганів Дігтярі.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  = Садибний будинок Галаганів, наразі — аграрний ліцей
| герб               =
| опис герба         =
| прапор             =
| опис прапора       =
| область            = [[Чернігівська область]]
| район              = [[Прилуцький район]]
| код КОАТУУ         = 7425155400
| розташування       =
| опис розташування  =
| mapx               =
| mapy               =
| засноване          = [[1666]]
| населення          = {{зменшення}} {{Formatnum:1160}} (01.01.2022)<ref>{{UKR-EnumPopEstimate2022}}</ref>
| площа              = 1,51
| статус = 2024
| магдебурзьке право =
| агломерація        =
| щільність          =
| поштовий індекс    = 17332
| телефонний код     = 4639
| висота             =
| ref-висота         =
| водойма            = р. [[Удай]], [[Лисогір]]
| координати         = {{coord|50|34|23|N|32|45|55|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 50 | lat_min = 34 | lat_sec = 23
   | lon_deg = 32 | lon_min = 45 | lon_sec = 55
| ref-area           =
| станція            = [[Прилуки]]
| відстань           = 40
| фізична р          =
| залізниця р        =
| автошлях р         =
| фізична о          =
| ref-фізична о      =
| залізниця о        = 170
| автошлях о         = 220
| адреса             = 17332, Чернігівська обл., Срібнянський р-н, смт Дігтярі, вул. Паркова, 3
| голова             =
|громада=[[Срібнянська селищна громада]]}}{{Otheruses|Дігтярі}}
'''Дігтярі́'''  (Дехтярка) — [[селище]] [[Прилуцький район|Прилуцького району]] [[Чернігівська область|Чернігівської області]] України. Входить до складу [[Срібнянська селищна громада|Срібнянської селищної громади]]. До 2017 року було центром [[Дігтярівська селищна рада|селищної ради]], якій були підпорядковані села [[Гнатівка (Прилуцький район)|Гнатівка]] й [[Іванківці (Прилуцький район)|Іванківці]].

== Географія ==
[[Файл:Фото Дегтяри..jpg|150px|міні|ліворуч|Пам'ятник ткачам на в'їзді в селище.]]
Розташоване на р. [[Удай|Удаї]], при впадінні в неї р. [[Лисогір|Лисогору]], за 20 км від [[Срібне|центру громади]] та за 30 км від залізничної ст. [[Прилуки]].

== Історія ==
Біля Дігтярів виявлено давньоруське городище та залишки поселення IX—XIII ст.

Село оточене з півдня та сходу болотом, із заходу — річкою. Лише 800 метровий перешийок був зручним виходом. Це місце було досить зручним для укриття від ворогів.

Вперше згадуються [[1666]] під назвою «Дехтярка». Входили до Варвинської, з [[1761]]-го — до Першоварвинської сотні Прилуцького полку, до Прилуцького пов. (1782—1923), до Срібнянського р-ну Прилуцького округу (1923—1930).

Назва походить від виробництва дьогтю селянами в урочищах Сотницьке і Десятки.

=== [[Гетьманщина]] ===
[[1666]] — 2 господарства селян, які «орали на 2-х волах»; козаки не показані. Вільне військове село, ''«до ратуші Варвинської прислушаюче»''.

Прилуцький полковник [[Ґалаґан Гнат Іванович|Гнат Ґалаґан]] [[1716]] почав скуповувати там [[Особисте селянське господарство|селянські]] та козацькі двори. Так, [[1723]] р. два козаки Манджуренко та Гриценко дали підписку, що вони не можуть далі відбувати козацької служби, тому продають Галагану землю й самі погоджуються бути посполитими. [[1729]] з 53 дворів йому належало — 48, під виглядом «слобідки Дегтярової».

[[1737]] село ще значилося вільним; у ньому показано 17 господарств селян, 28 господарств козаків (11 виборних, 17 підпомічників). Поряд з селом названа «слобідка Дегтярова», в якій за Гнатом Ґалаґаном значилося 42 двори селян.

[[1753]] ніякої «слобідки» вже не згадується, а значиться галаганівське село Дігтярі, в якому полковнику [[Галаган Григорій Гнатович|Григорію Ґалаґану]] належало 230 душ селян чоловічої статі. На [[1777]] р. у селі налічувалося кріпаків 231 чоловік.

[[1780]] — 53 двори (73 хати) селян, що належали [[колезький асесор|колезькому асесору]] [[Галаган Іван Григорович|Івану Григоровичу Ґалаґану]], 47 дворів (58 хат) козаків, 2 двори (2 хати) козацьких [[Підсусідки|підсусідків]].

=== Імперський період ===
[[1797]] наліч. 390 душ чол. статі податкового населення; діяла дерев. Преображенська ц-ва, збудована до [[1716]].

[[1823]] Дігтярі стали власністю Петра Григоровича Ґалаґана, який 1825—1832 збудував [[Садиба Галаганів (Дігтярі)|палац]] з парком. Поміщик запросив відомого в той час архітектора [[Дубровський Павло Андрійович|П. А. Дубровського]] й вченого-садівника І. Є. Бістерфельда. П. Г. Галаган утримував оркестр, створений з кріпаків. На одному з муз. вечорів [[1845]] в маєтку був присутній [[Шевченко Тарас Григорович|Тарас Шевченко]]. Дігтярівський скрипаль-кріпак Артем став прообразом Тараса Федоровича — героя повісті Тараса Шевченка «<nowiki/>[[Музикант (повість)|Музикант]]<nowiki/>».

[[1841]] замість дерев'яної споруджено муровану церкву. [[1859]] — 193 двори, 1220 жителів.

Згідно з реформою [[1861]] в Дігтярях створене Волосне правління тимчасовозобов'язаних селян (1861—1866), якому підпорядковано 3 сільс. громади (524 ревіз. душі). Козаки Дігтярів підлягали Іванківському Волосному правлінню відомства Палати державного майна.

Відпуск селян на волю проводив новий хазяїн [[Павло Ґалаґан]]. Цей процес проходив повільно. Зараз у громадянина Кутового зберігається відпускна грамота на ім'я Кутового Павла Самсоновича, датована аж [[1865]] роком.

Внаслідок проведення реформи [[1861]] року 455 дігтярівських кріпаків одержали всього 1054 десятини й 71 кв. сажень землі, тобто по 2 десятини 759 кв. сажнів на ревізьку душу, за яку вони мали сплатити 35121 крб. 53 коп. Отже, після скасування кріпосного права економічне становите дігтярівських селян не поліпшилось. Найкраща земля лишилася власністю поміщика. Селянські наділи були значно менші. ніж ті, якими хлібороби користувалися до реформи. До того ж, не було тягла, земля не удобрювалася. Весь час відбувалося подрібнення наділів у зв'язку з виділеннями нових сімей. Все це призводило до того, що селяни розорялись і знову потрапляли в кабалу. Частина з них працювала на сукновальні Ґалаґана.

Після реорганізації волостей Дігтярі [[1867]] увійшли до Іванківської вол. 2-го стану.

У [[1872]] році [[Ґалаґан Григорій Павлович|Ґалаґан]], не маючи спадкоємців, подарував частину землі Полтавському губернському земству, яке здавало її в оренду місцевим селянам.

[[1877]] в селі — реміснича майстерня земського ремісничого училища (організована Полтавським земством), олійниці, сукновальня, паровий млин, засновані церковнопарафіяльна школа, Дігтярівське ремісниче училище. 132 двори селян-власників, які входили до Галаганівської сільс. громади, 97 дворів козаків, 8 дворів міщан та ін., 256 хат, 1328 ж. ; діяли: ц-ва, церковнопарафіяльна школа, початкове однокласне училище (засн. 1868, у віданні земства з 1872), заїжджий двір, шинок, крамниця, кузня, 4 вітряки, олійниця, базар щоп'ятниці.

Дігтярівське [[ремісниче училище]] мало п'ять класів. Офіційно воно було відкрите 29 жовтня 1878 року. Училище мало столярно-токарний, ковальський, слюсарний і модельно-ливарний відділи. При училищі був інтернат на 100 чоловік. Учні, що жили в інтернаті, перебували на повному утриманні закладу. Крім того в училище приймалися також своєкоштні учні і вільні слухачі. Але училище протрималося лише до [[1890]] року.

[[1897]] засновано Дігтярівську ткацьку школу-майстерню, яка готувала майстрів по виробництву плахт. На [[1903]] р. в селі числилось понад дві тисячі мешканців. В селі працює сукновальна Галагана, що щорічно виробляє продукції на 10 тис. руб.

Полтавське земство [[1902]] р. продало через селянський банк переселенцям із с. Галиці Ніжинського повіту 319 десятин землі. Кількість землі, яку можна було орендувати, поступово зменшувалася. Щоб якось прогодуватися й заплатити податки багато селян, особливо молодь, йшли на сезонні роботи в економії Херсонщини, на цукрові плантації Правобережної України, в промислові центри.

Навесні 1906 р. активізувалося селянське беззаконня. Наймит орендаря Фішера Г. Білан спалив паровий млин хазяїна. Запалали клуні заможних селян. Селяни почали самовільну порубку поміщицьких лісів. Волосний урядник і староста не змогли «втихомирити» селян. До Дігтярів прибув загін козаків, які розправилися з «непокірними» шомполами та нагаями. 17 чоловік були заарештовані й відправлені до прилуцької тюрми.

[[1910]] — 265 госп., з них козаків — 118, селян — 126, євреїв — 6, ін. непривілейованих — 11, привілейованих — 4, наліч. 1613 ж., у тому числі 14 теслярів, 8 покрівельників, 13 кравців, 8 шевців, 13 столярів, 4 ковалі, 87 ткачів, 6 візників, 20 поденників, 21 займалися інтелігентними та 178 — ін. неземлеробськими заняттями, все ін. доросле населення займалося землеробством. 1800 дес. придатної землі, паровий млин, парова просорушка та паровий млин з олійницею. Перед Першою світовою війною 16 селянських сімей переселилися до Сибіру. Деякі селяни займалися підсобним промислом — ткацтвом. Вони виготовляли чоловічий та жіночий одяг у національному стилі, а також плахти, скатерті, рушники та ін. Ці вироби продавались на ярмарках у Києві, Полтаві, Чернігові.

Дігтярівська ткаля-майстриня Сисун Пелагея Йосипівна була запрошена до імператриці Марії Федорівни і отримала від неї в нагороду 25 карбованців та грамоту «От императрицы Марии Федоровны за хорошие льняные ткани Пелагее Осиповне Сысун».

=== [[Українська революція (1917—1921)|Українська революція 1917—1921 рр.]] ===
У червні [[1920]] р. у селищі був створений [[комітет незаможних селян|комнезам]] (комітет незаможних селян) в складі 5 чоловік. Вони разом з Радами літом 1920 р. конфіскували у заможних селян і відправили для Червоної Армії 800 пудів хліба, 9 найкращих коней і возів.

=== Радянський період (довоєнний) ===
В [[1921]] р. в селищі було організоване споживче товариство, яке в 1924 р. об'єднало 145 пайщиків, а в 1925 р. уже 300 пайщиків з них 209 бідняків, 65 середняків та 26 заможних селян.

У [[1922]] р. відновила роботу Дігтярівська ткацька школа-майстерня. Тут працювало 600, а на початку 1924 р. — уже 1200 кустарів.

У 1922—1923 рр. була відкрита початкова школа, де навчалося 30 учнів, а в наступному році — вже 158. В ній працювали 3 вчителі. Споживче товариство на свої кошти відремонтувало школу, поповнювало бібліотеку літературою, забезпечувало підручниками дітей. Діяли гуртки лікнепу (ліквідації неписьменності). При ткацькій школі-майстерні в 1924 р. було відкрито робітничий клуб. Почала діяти жіноча рада, якою керувала вчителька М. С. Коваленко. Її члени опікувалися дітьми-сиротами.

[[1924]] при школі-майстерні відкрито робітничий клуб з гуртками худож. самодіяльності та лікбезу, створено с-г. товариство (1925), почала діяти (1926) пром. артіль ім. 8 Березня. [[1929]] організ. перший колгосп, відкрито дитячі ясла (1927), неповну середню школу (1929). [[1925]] Дігтярі підпорядковані Іванківській сільраді, наліч. 505 дворів, 2376 ж.; [[1930]] Дігтярі — центр
сільради, 437 дворів, 1997 ж., [[1996]] — 1500 ж.<ref>Дігтярі// [[Прилуччина: Енциклопедичний довідник|Шкоропад Д. О., Савон О. А. Прилуччина: Енциклопедичний довідник/ За ред. Г. Ф. Гайдая. — Ніжин: ТОВ "Видавництво «Аспект-Поліграф», 2007.]] — С. 446—147.</ref>

Після XV з'їзду ВКП (б) Дігтярівський партосередок закликає селян об'єднуватися в колгоспи. Наприкінці 1929 р. першими вступили в колгосп «Нове життя» комуністи та комнезамівці. Потім в колгосп вступили бідняки та малоземельні. Це була перша добровільна хвиля колективізації. Згодом розпочалася друга — примусова хвиля. Так, на початок березня 1931 р. колгосп уже об'єднував 490 дворів.

Під час організованого радянською владою [[Голодомор в Україні (1932—1933)|Голодомору 1932—1933 років]] померло щонайменше 79 жителів селища<ref name="Голодомор УІНП"/>.

У 1934 р. від сільгоспартілі «Нове життя» відділився колгосп ім. XVII з'їзду ВКП (б). Обидва господарства мали 2 650 га сільгоспугідь, із них 1 680 га орних земель. Обслуговувала колгосп в Дігтярях Варвинська МТС.

У 1937 р. Артіль «Нове життя» за рішенням колгоспників отримала назву «20-річчя Жовтня» за виконання планів. У 1938 р. працівники зібрали по 29 центнерів зернових з гектара. Господарство стало учасником Всесоюзної сільськогосподарської виставки 1939 р.

Розвивалася артіль ім. 8 Березня. У 1935 р. в її цехах працювало 1 080 осіб. Зразки виробів дігтярівських майстринь експонувалися на виставках у багатьох містах, зокрема в Москві, Києві, Полтаві.

=== [[Німецько-радянська війна|Радянсько-німецька війна]] ===
У червні 1941 р. усі чоловіки, які здатні тримати зброю, були мобілізовані в ряди Червоної Армії. Перед окупацією селища вивезли в східні регіони країни матеріали, цінності, худобу.

17 вересня 1941 р. селище було окуповане гітлерівсько-німецькими військами. Колгоспи були перетворені в так звані общинні господарства. Почались арешти і розстріли. Вже у вересні від рук гітлерівців загинуло 10 жителів, у тому числі голова правління колгоспу М. К. Малиш, колгоспний бригадир Х. М. Бихало, зоотехнік Г. З. Лисенко. 31 житель селища був відправлений в Німеччину на примусові роботи. В районному центрі Срібне 23 лютого 1943 р. гітлерівці в приміщенні школи спалили живими 36 жителів Дігтярів разом з сотнями людей з найближчих сіл.

17-18 вересня бійці 38-ї армії Воронізького фронту під командуванням генерал-лейтенанта М. Є. Чібісова ввійшли до Дігтярів.

На фронтах війни воювали 600 дігтярівців, з них 143 мають ордени та медалі. Кавалером 11 урядових нагород став капітан С. А. Сисуненко, 9 — підполковник Я. М. Рубан. 209 жителів селища загинули в роки війни.

Розорені Дігтярі для обробки 1 680 гектарів угідь мали всього 34 коней і 16 пар волів. Тому довелося використовувати як тяглову силу корів. У жовтні відновила свою роботу артіль ім. 8 Березня. Відкрилися семирічна школа та стаціонарна лікарня.

=== Радянський період (повоєнний) ===
У 1945 р. оголосила набір учнів колгоспна школа, яка спочатку готувала будівельників, а 1948 р. — механізаторів для колгоспу.

У вересні 1950 р. обидві артілі об'єдналися в одну — ім. Жданова. На кінець IV п'ятирічки в Дігтярях працювали 5 млинів, 2 кузні, 2 столярно-теслярські майстерні, олійниця. В основному були ліквідовані наслідки гітлерівської окупації.

У 1950 р. в Дігтярях діяла лікарня на 15 ліжок і амбулаторія. У 1949—1950 навчальному році в семирічній школі навчалося 336 учнів.

У 1959 р. до колгоспу ім. Жданова приєднався колгосп ім. Шевченка с. Гнатівки. Розширене господарство отримало назву «Шлях до комунізму».

Внаслідок політичних потрясінь кінця 80-х — початку 90-х років колгосп «Шлях до комунізму», як і інші сільськогосподарські товариства України, пережив економічну кризу, але залишився «на плаву» завдяки вмілому керівництву М. С. Сергієнка. Нині це СВК «Удай», який забезпечує роботою 162 жителі селища.

== Населення ==
Населення — переважно [[українці]]<ref name="esu">{{cite web |url=http://esu.com.ua/search_articles.php?id=26370 |назва=Дігтярі |автор=[[Жук Адам Купріянович|Жук А. К.]], Бачиш Н. П. |дата=2007 |видавець=Енциклопедія Сучасної України |дата-доступу=20.10.2020 |archive-date=21 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210421223158/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=26370 }}</ref>.

=== Чисельність населення ===
{| width="333px" border="0" cellspacing="2" cellpadding="5" style="border:1px solid #AAAAAA;"
|-bgcolor="#EEEEEE"
! 1979 !! 1989 !! 2001 !! 2020 !! 2022
|- bgcolor="#FFFFFF"
| align=center| 1767
| align=center| 1479
| align=center| 1339
| align=center| 1203
| align=center| 1160
|}

=== Розподіл населення за рідною мовою (2001) ===
{| width="250px" border="0" cellspacing="2" cellpadding="5" style="border:1px solid #AAAAAA;"
|-bgcolor="#eeeeff"
! українська мова !! російська
|- bgcolor="#f7f9ff"
| align=center|98,58 %
| align=center|1,20 %
|}

== Тарас Шевченко у Дігтярях ==
У новому палаці Ґалаґан завів театральну трупу із акторів та музикантів у складі 30 чоловік. Капельмейстра і музикантів він виписував із Німеччини, Австрії. Силами цих артистів для гостей влаштовувалися чудові вечори, які давали втіху господареві та гостям. На одному з таких вечорів довелося бути [[Шевченко Тарас Григорович|Тарасу Шевченку]] у [[1845]] році. Тарас Шевченко бувна концерті оркестру, в якому грали кріпаки, і звернув увагу на талановитого скрипаля — кріпака Артема Наругу<ref>{{ШевЕ-4|частина=Наруга Артем Іванович|сторінки =442}}</ref>, який, ймовірно, згодом послужив прообразом Тараса Федоровича — героя повісті "Музикант ". Словами свого героя Тарас Шевченко згадував Дігтярі: ''«Паны там бенкетуют, а мужики голодают. Да еще мало того: в селе, кроме корчмы, что ни улица, то й шинок»''. Сум охопив поета, коли він побачив убогість селян. Шевченко пішов у село, щоб найняти коней і швидше виїхати звідти, але в селі не знайшлося ні коня, ні воза.

== Садиба Ґалаґана ==
Збудована [[1825]]—1832 на замовлення Петра Григоровича Ґалаґана (1792—1855) арх. П. А. Дубровським. Панський будинок розміщено на високому лівому березі р. Лисогору, головним західним фасадом у бік парадного в'їзду. На сході та південному сході від парадного двору тер. парку, закладеного за проектом вченого садівника І.ї. Бістерфельда (1826—1831), роботами керував садівник Редель, з 1834 — К. Христіані). На півдні — господарський двір з будівлями, далі церква з дзвіницею (1840, не збереглася). Головний будинок складався з центрального двоповерхового корпусу та двох флігелів на два поверхи, сполучених з ним дугоподібними переходами. Західний фасад мав два ризаліти, між якими на рустованих стовпах стояла колонада з 6 колон тосканського ордеру.

До центру східного фасаду примикав напівкруглий бельведер, обабіч нього з 2-го поверху спускалися сходи, що з'єднувалися на рівні 1-го поверху й вели до парку. Тут 1845 в поміщика П. Г. Галагана гостював [[Шевченко Тарас Григорович|Тарас Шевченко]].

[[1876]] Г. П. Ґалаґан передав садибу Полтавському губернському земству для влаштування навчального закладу. [[1877]]—1882 перебудована архітектором Ф. М. Вержбицьким для земського ремісничого училища, яке містилося тут 1878-97. Потім використовувалася як школа-майстерня підготовки майстрів плахтово-перебірних виробів, на базі якої [[1926]] створено художньо-промислову артіль, згодом — Дігтярівська фабрика художніх виробів імені 8 Березня. Частину приміщення з 1943 займали курси механізаторів. Тепер у цьому та інших будинках садиби міститься профтехучилище № 32, яке готує механізаторів с.г., майстрів-плодоовочівників, операторів машинного доїння. У 1951—1955 садибу досліджували архітектори Н. П. Новаківська та ї. Ф. Труш<ref>Галагана П. Г. садиба // [[Прилуччина: Енциклопедичний довідник|Шкоропад Д. О., Савон О. А. Прилуччина: Енциклопедичний довідник/ За ред. Г. Ф. Гайдая. — Ніжин: ТОВ "Видавництво «Аспект-Поліграф», 2007.]] — С. 110.</ref>.

== Дігтярівська ткацька школа-майстерня ==
Заснована 0.05.1898 Полтав. губернським земством у с. Дігтярях в садибі, подарованій відомим українським меценатом Г. П. Ґалаґаном. Заклад готував майстрів ткацтва й килимарства. Майстерня мала інтернат.

1899 відкрито красильню, 1903 — килимовий відділ.

Завідувачка з 1898 — О. І. Віктор-Бєрченко, викладачі: А. М. Миронич, К. В. Марей, Д. 3. Германова.

[[1918]] припинила роботу. [[1922]] майстерня відновила свою діяльність, була підпорядкована промкооперації. У перший рік роботи тут навчалося 102 учні й працювало 23 інструктори. Обладнання школи-майстерні складалося з 150 верстатів та 12 жаккардових машин. Мала ткацький, килимарський, вишивальний та фарбувальний цехи. Навколо школи згуртувалася велика кількість ткачів з Дігтярів та навколишніх сіл, 1922 їх наліч. бл. 600, 1924—1200.

[[1926]] на базі школи-майстерні відкрито художньо-тех. школу, виробничою базою якої стала організована [[1927]] пром. артіль ім. 8 Березня (з [[1961]] — Дігтярівська ф-ка художніх виробів ім. 8 Березня).

За час свого існування школа підготувала багато кваліфікованих фахівців худож. ткацтва — майстрів-інструкторів, художників, технологів.<ref>Дігтярівська такацька школа-майстерня // [[Прилуччина: Енциклопедичний довідник|Шкоропад Д. О., Савон О. А. Прилуччина: Енциклопедичний довідник/ За ред. Г. Ф. Гайдая. — Ніжин: ТОВ "Видавництво «Аспект-Поліграф», 2007.]] — С. 147—148.</ref>

== Люди ==
Уродженцями Дігтярів є:
* [[Дроботько Віктор Григорович]] (1885—1966) — український мікробіолог та епідеміолог, дійсний член АН УРСР, з 1931 науковий співробітник Інституту Мікробіології ім. Д. Заболотного АН УРСР у Києві, згодом його керівник.
* [[Коваленко Олексій Григорович]] (1938) — український мікробіолог.
* [[Малиш Гафія Ничипорівна]] (1916—1964) — українська радянська килимарниця.
* [[Малиш Софія Онисимівна]] (1914—?) — українська ткаля.
* [[Сисуненко Віра Архипівна]] — майстер декоративного мистецтва.
* [[Сисуненко Параска Павлівна]] — майстер декоративно-прикладного мистецтва
* [[Пилипей Леонід Петрович]] (* 1950) — тренер з легкої атлетики, заслужений працівник фізичної культури і спорту України, доктор наук з фізичного виховання і спорту, професор.
* [[Скочій Павло Григорович]] ({{н}} 1925) — професор, завідувач кафедри неврології Львівського медичного університету (1977—2000).
Закінчив військово-медичний факультет Харківського медичного інституту (1952).

Працював: військовий лікар (1952—1954); лікар станції швидкої допомоги м. Чернігова (1954—1958); невропатолог Чернігівської міської лікарні (1958—1965); завідувач неврологічного відділення радянського шпиталю в м. Константіна, Алжир (1965—1968); ординатор неврологічного відділення Київської обласної лікарні (1968—1969); асистент (1969—1972), доцент (1972—1977), завідувач (1977—2000), професор (від 2000) кафедри неврології Львівського медичного університету.
Кандидат медичних наук (1965), доцент (1973), доктор медичних наук (1976), професор (1979). Заслужений працівник вищої школи УРСР (1986).
Заслужений професор Львівського медичного університету (2005).
Напрями наукових досліджень: вивчення впливу метеорологічних і сезонних чинників на виникнення розладів мозкового та серцевого кровоплину; дослідження діагностичного й прогностичного значення визначення вмісту мікроелементів у лікворі хворих із деякими неврологічними захворюваннями, зокрема, мозковими інсультами; опрацювання питань етіології, патогенезу, епідеміології, диференційної діагностики, клініки й лікування розсіяного склерозу.
Автор близько 400 наукових і навчально-методичних праць, серед них 8 монографій, 2 підручники, а також низки художніх творів — 6 книг віршів, книги спогадів, збірки пісень.
Підготував 15 кандидатів, 2 докторів наук.
Основні праці: Значение некоторых метеорологических факторов в заболевании сосудов сердца и мозга. Врач Дело 1961, № 10; Влияние метеофакторов на возникновение и течение острых нарушений мозгового кровообращения (канд. дис.). Чернігів, 1964; Нарушение минерального гомеостаза в дифференциальной диагностике мозговых инсультов (докт. дис.). Львів, 1975; Нервові хвороби (підручник). Львів, ЛДМУ, 2000 (Ч. 1-2); Пропедевтика нервових хвороб (посібник). Львів, 2005.
Використані матеріали: Медичні кадри 15.02.1990, № 4; Львівський державний медичний інститут. Львів, Словник, 1994: 25, 41, 42, 47, 48, 52, 185, 189—191, 253; Архів ЛНМУ [фото].

== Див. також ==
* [[Садиба Галаганів (Дігтярі)]]
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Чернігівська область)]]

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="Голодомор УІНП">{{cite web |title=Дігтярі |website=Геоінформаційна система місць «Голодомор 1932—1933 років в Україні» |url=http://194.44.11.173:8099/pt?pt=1126 |publisher=[[Український інститут національної пам'яті]] |accessdate=18 червня 2020 |url-status=dead }}</ref>

}}

== Джерела та література ==
* ''Я. В. Верменич''. [http://www.history.org.ua/?termin=Digtyari Дігтярі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160623153627/http://www.history.org.ua/?termin=Digtyari |date=23 червня 2016 }} // {{ЕІУ|2|399}}
* ''[[Жук Адам Купріянович|А. К. Жук]], Н. П. Бачиш''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=26370 Дігтярі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160624130056/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=26370 |date=24 червня 2016 }} // {{ЕСУ}}

== Посилання ==
{{commonscat}}
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=24.07.2018&rf7571=66991 Дігтярі (смт) // Облікова картка на офіційному вебсайті Верховної Ради України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201023151201/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=24.07.2018&rf7571=66991 |date=23 жовтня 2020 }}
* Полное географическое описание нашего Отечества. Том VIII — Малороссия. — С.-Петербург, 1903. — С 364.{{ref-ru}}
* [http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp Банк даних Державної служби статистики України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp |date=31 липня 2014 }}{{ref-uk}}
* [http://pop-stat.mashke.org/ukraine-cities.htm Cities & towns of Ukraine] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120419105018/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-cities.htm |date=19 квітня 2012 }}{{ref-en}}{{ref-uk}}

{{Срібнянська селищна громада}}
{{Срібнянський район}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Дігтярі| ]]
[[Категорія:Населені пункти Прилуцького району]]

title: селище Дігтярі

Країна: Україна

Область: Чернігівська область

Район: Прилуцький район

Тер. громада: Срібнянська селищна громада

title: Основні дані

Статус: із 2024 року

Водойма: р. Удай, Лисогір

title: Відстань

Найближча залізнична станція: Прилуки

До станції: 40 км

Відстань: До обл. центру:

title: Селищна влада

title: Карта

Карта:
Дігтярі
Дігтярі у Вікісховищі


text:
# Міжнародна музична рада
Міжнародна музична рада (International Music Council, IMC) — незалежна неурядова міжнародна організація, заснована в червні 1949 року як консультативний орган ЮНЕСКО з питань музики. Заснована в Парижі, а головною її метою є сприяння розвитку та просуванню міжнародної музичної діяльності.
До Ради входить 76 національних комітетів, 34 міжнародних організацій і 35 осіб та почесних членів — художників, композиторів і викладачів. Має регіональні представництва в Європі, Африці, арабських країнах, Америці, Азії, Австралії та Океанії. Метою цих представництв є розвиток і підтримка програм, орієнтованих на потреби членів ММК і партнерів у своїх регіонах. Завдяки розгалуженій мережі представництв IMC співпрацює з понад тисячею організацій музичного профілю у всьому світі.
Однією з найвідоміших і регулярних видів діяльності Ради є щорічна Міжнародна трибуна композиторів — зустріч, що пропонує представникам телерадіомовлення знайомитися і популяризувати твори сучасної музики. IMC також запровадила Міжнародний День музики, який відзначається щорічно у всьому світі 1 жовтня.

title: Міжнародна музична рада

wikitext:
{{Картка організації
|назва             =
|назва_укр         =
|зображення        =
|розмір_зображення =
|підпис            =
|мапа              =
|розмір_мапи       =
|підпис_мапи       =
|абревіатура       =
|гасло             =
|заснована         =
|розпущена         =
|тип               =
|статус            =
|мета              =
|штаб-квартира     =
|розташування      =
|координати        =
|регіон            =
|членство          =
|мови              =
|секретар          =
|лідер_позиція     =
|лідер_ім'я        =
|лідер_позиція2    =
|лідер_ім'я2       =
|лідер_позиція3    =
|лідер_ім'я3       =
|лідер_позиція4    =
|лідер_ім'я4       =
|ключові_особи     =
|центральний_орган =
|материнські       =
|дочірні           =
|бюджет            =
|штат              =
|добровольці       =
|ЄДРПОУ            =
|колишні назви     =
|сайт              =
|примітки          =
}}'''Міжнародна музична рада''' (''International Music Council'', '''IMC''') — незалежна неурядова міжнародна організація, заснована в червні [[1949]] року як консультативний орган [[ЮНЕСКО]] з питань музики. Заснована в [[Париж]]і, а головною її метою є сприяння розвитку та просуванню міжнародної музичної діяльності.

До Ради входить 76 національних комітетів, 34 міжнародних організацій і 35 осіб та почесних членів — художників, композиторів і викладачів. Має регіональні представництва в Європі, Африці, арабських країнах, Америці, Азії, Австралії та Океанії. Метою цих представництв є розвиток і підтримка програм, орієнтованих на потреби членів ММК і партнерів у своїх регіонах. Завдяки розгалуженій мережі представництв IMC співпрацює з понад тисячею організацій музичного профілю у всьому світі.

Однією з найвідоміших і регулярних видів діяльності Ради є щорічна [[Міжнародна трибуна композиторів]] — зустріч, що пропонує представникам телерадіомовлення знайомитися і популяризувати твори сучасної музики. IMC також запровадила [[Міжнародний День музики]], який відзначається щорічно у всьому світі [[1 жовтня]].

== Посилання ==
* {{ref-en}} [http://www.unesco.org/imc/ Офіційна сторінка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081105205948/http://www.unesco.org/imc/ |date=5 листопада 2008 }}

[[Категорія:Міжнародні організації]]
[[Категорія:Музичні організації]]

title: Міжнародна музична рада

Тип: консультативно-дорадчий орган

Сфера: музика

Країна: Франція

Штаб-квартира: Париж

Керівник: Ієгуді Менухін (1969)

Партнерство: ЮНЕСКО

Материнська · організація: ЮНЕСКО


text:
# Мартін Сатріано
Мартін Адріан Сатріано Коста (ісп. Martín Adrián Satriano Costa, нар. 20 лютого 2001, Монтевідео, Уругвай) — уругвайський футболіст, нападник італійського «Інтернаціонале» та національної збірної Уругваю.
На правах оренди грає за «Ланс».

## Ігрова кар'єра

### Клубна
Мартін Сатріано є вихованцем футбольної академії уругвайського клубу «Насьйональ» зі столиці цієї країни - Монтевідео. У січні 2020 року Сатріано підписав контракт до літа 2024 року з італійським клубом «Інтер». Перший сезон в Мілані уругваєць провів у молодіжній команді. Свій професійний дебют він відзначив у серпні 2021 року, коли вийшов на заміну у матчі проти «Дженоа».
Не маючи постійного місця в основі «Інтера», у січні 2022 року Сатріано на правах оренди перейшов до французького «Бреста» до кінця сезону. У Франції нападник забив свої перші голи на професійному рівні. Влітку Мартін повернувся до Італії але знову був відправлений в оренду. Цього разу його клубом став клуб італіійської Серії А «Емполі», де він протягом сезону 2022/23 був гравцем основного складу.
У липні 2023 року удруге був відданий в оренду до «Бреста».

### Збірна
27 вересня 2022 року у товариському матчі проти команди Канади Мартін Сатріано дебютував у складі національної збірної Уругваю.

## Статистика виступів

### Статистика клубних виступів
Станом на 1 липня 2023
| Сезон             | Команда           | Чемпіонат         | Чемпіонат | Чемпіонат | Національний кубок | Національний кубок | Національний кубок | Континентальні кубки | Континентальні кубки | Континентальні кубки | Інші змагання | Інші змагання | Інші змагання | Усього | Усього | Усього |
| Сезон             | Команда           | Ліга              | Ігор      | Голів     | Ліга               | Ігор               | Голів              | Ліга                 | Ігор                 | Голів                | Ліга          | Ігор          | Голів         | Ігор   | Голів  |        |
| ----------------- | ----------------- | ----------------- | --------- | --------- | ------------------ | ------------------ | ------------------ | -------------------- | -------------------- | -------------------- | ------------- | ------------- | ------------- | ------ | ------ | ------ |
| 2021-січ. 2022    | «Інтернаціонале»  | A                 | 4         | 0         | КІ                 | 0                  | 0                  | ЛЧ                   | 0                    | 0                    |               |               |               | 4      | 0      |        |
| січ.-черв. 2022   | «Брест»           | Л1                | 15        | 4         | КФ                 | 1                  | 0                  |                      | -                    | -                    |               | -             | -             | 16     | 4      |        |
| 2022–23           | «Емполі»          | A                 | 30        | 2         | КІ                 | 1                  | 0                  |                      | -                    | -                    | -             | -             | -             | 31     | 2      |        |
| 2023–24           | «Брест»           | Л1                | 4         | 0         | КФ                 | 0                  | 0                  |                      | -                    | -                    |               | -             | -             | 4      | 0      |        |
| Усього за «Брест» | Усього за «Брест» | Усього за «Брест» | 19        | 4         |                    | 1                  | 0                  |                      | -                    | -                    |               | -             | -             | 20     | 4      |        |
| Усього за кар'єру | Усього за кар'єру | Усього за кар'єру | 53        | 6         |                    | 2                  | 0                  |                      | 0                    | 0                    |               | -             | -             | 55     | 6      |        |

### Статистика виступів за збірну
Станом на 1 липня 2023
| Дата      | Місто      | Господарі | Результат | Гості   | Турнір           | Голи | Примітки |
| --------- | ---------- | --------- | --------- | ------- | ---------------- | ---- | -------- |
| 27-9-2022 | Братислава | Канада    | 0 – 2     | Уругвай | товариський матч | -    | 71'      |
| Усього    |            | Матчів    | 1         |         | Голів            | 0    |          |

## Титули
Інтер
 Переможець Суперкубка Італії: 2021

## Особисте життя
Мартін є сином колишнього уругвайського футболіста Херардо Сатріано. Він має італійське коріння але відхилив пропозицію італійської федерації щодо виступів за національну збірну Італії.

title: Мартін Сатріано

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Мартін Сатріано
| зображення =
| повне-ім'я = Мартін Адріан Сатріано Коста
| дата-народження = 20.02.2001
| місце-народження = [[Монтевідео]], [[Уругвай]]
| зріст = 187 см
| вага = 75 кг
| громадянство = {{URU}}
| поточний-клуб = {{Прапорець|FRA}} [[Ланс (футбольний клуб)|«Ланс»]]
| позиція = [[нападник (футбол)|нападник]]
| номер = 9
| юнацькі-роки = 2015–2020
2020–2021
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|URU}} [[Насьйональ (Монтевідео)|«Насьйональ»]]
{{Прапорець|ITA}} [[Інтернаціонале|«Інтер»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|клуб}}
{{Футболіст рядок 1|2021–     | {{Прапорець|ITA}} | «[[Інтернаціонале]]» | 4 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2022      |{{оренда}} {{Прапорець|FRA}} | [[Брест (футбольний клуб)|«Брест»]] | 15 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2022–2023 |{{оренда}} {{Прапорець|ITA}} | [[Емполі (футбольний клуб)|«Емполі»]] | 30 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2023–2024 |{{оренда}} {{Прапорець|FRA}} | [[Брест (футбольний клуб)|«Брест»]] | 33 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2024–     |{{оренда}} {{Прапорець|FRA}} | [[Ланс (футбольний клуб)|«Ланс»]] | 3 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2022–     | {{Прапорець|URU}} | [[Збірна Уругваю з футболу|Уругвай]] | 1 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 16 вересня 2024
| збірна-поновлення = 1 липня 2023
}}
'''Мартін Адріан Сатріано Коста''' ({{lang-es|Martín Adrián Satriano Costa}}, {{нар}} 20 лютого 2001, [[Монтевідео]], [[Уругвай]]) — уругвайський футболіст, [[нападник (футбол)|нападник]] італійського «[[Інтернаціонале]]» та [[Збірна Уругваю з футболу|національної збірної Уругваю]].

На правах оренди грає за [[Ланс (футбольний клуб)|«Ланс»]].

== Ігрова кар'єра ==
=== Клубна ===
Мартін Сатріано є вихованцем футбольної академії уругвайського клубу [[Насьйональ (Монтевідео)|«Насьйональ»]]<ref>https://www.pasiontricolor.com.uy/noticias/una-alegria-enorme-ver-tanta-gente-en-la-tribuna/</ref> зі столиці цієї країни - [[Монтевідео]]. У січні 2020 року Сатріано підписав контракт до літа 2024 року з італійським клубом [[Інтернаціонале|«Інтер»]].<ref>https://www.inter.it/en/news/2020/01/31/martin-satriano-new-inter-player.html</ref> Перший сезон в [[Мілан]]і уругваєць провів у молодіжній команді. Свій професійний дебют він відзначив у серпні 2021 року, коли вийшов на заміну у матчі проти «[[Дженоа]]».<ref>[https://int.soccerway.com/matches/2021/08/21/italy/serie-a/fc-internazionale-milano/genoa-cfc/3558242/ Inter Milan vs. Genoa - 21 August 2021] - портал футбольної статистики Soccerway {{ref-en}}</ref>

Не маючи постійного місця в основі «Інтера», у січні 2022 року Сатріано на правах оренди перейшов до французького [[Брест (футбольний клуб, Франція)|«Бреста»]] до кінця сезону.<ref>https://www.inter.it/en/news/2022/01/17/martin-satriano-transfer-on-loan-brest.html</ref> У Франції нападник забив свої перші голи на професійному рівні.<ref>https://sempreinter.com/2022/02/14/inter-owned-brest-loanee-martin-satriano-scores-brace-in-5-1-win-over-troyes-in-ligue-1/</ref> Влітку Мартін повернувся до Італії але знову був відправлений в оренду. Цього разу його клубом став клуб [[Серія А (Італія)|італіійської Серії А]] [[Емполі (футбольний клуб)|«Емполі»]]<ref>https://empolifc.com/martin-satriano-e-un-nuovo-calciatore-azzurro/</ref>, де він протягом [[Італійська Серія A 2022–2023|сезону 2022/23]] був гравцем основного складу.

У липні 2023 року удруге був відданий в оренду до [[Брест (футбольний клуб, Франція)|«Бреста»]].

=== Збірна ===
27 вересня 2022 року у товариському матчі проти [[Збірна Канади з футболу|команди Канади]] Мартін Сатріано дебютував у складі [[Збірна Уругваю з футболу|національної збірної Уругваю]]<ref>https://www.elpais.com.uy/ovacion/futbol/martin-satriano-estreno-seleccion-uruguay-decimo-debutante-diego-alonso.html</ref>.

== Статистика виступів ==
=== Статистика клубних виступів ===
{{updated|1 липня 2023}}
{| class="wikitable" style="font-size:90%;width:66%;text-align:center;"
|-
!rowspan="2"|Сезон
!rowspan="2"|Команда
!colspan="3"|Чемпіонат
!colspan="3"|Національний кубок
!colspan="3"|Континентальні кубки
!colspan="3"|Інші змагання
!colspan="3"|Усього
|-
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ліга
!Ігор
!Голів
!Ігор
!Голів
|-
|| 2021-січ. 2022 ||{{прапорець|ITA}} «[[Інтернаціонале]]» || [[Італійська Серія A 2021–2022|A]] || 4 || 0 || [[Кубок Італії з футболу 2021—2022|КІ]] || 0 || 0 || [[Ліга чемпіонів УЄФА 2021–22|ЛЧ]] || 0 || 0 || ||  ||  || 4 || 0
|-
|| січ.-черв. 2022 ||{{прапорець|FRA}} [[Брест (футбольний клуб)|«Брест»]] ||[[Ліга 1 2021–22|Л1]] ||15 ||4 ||[[Кубок Франції з футболу 2021–22|КФ]] ||1 ||0 || || - || - || || - || - ||16 ||4
|-
|| 2022–23 ||{{прапорець|ITA}} [[Емполі (футбольний клуб)|«Емполі»]] || [[Італійська Серія A 2022–2023|A]] || 30 || 2 || [[Кубок Італії з футболу 2022—2023|КІ]] || 1 || 0 || || - || - || - || - || - || 31 ||2
|-
|| 2023–24 ||{{прапорець|FRA}} [[Брест (футбольний клуб)|«Брест»]] ||[[Ліга 1 2023–24|Л1]] ||4 ||0 ||[[Кубок Франції з футболу 2023–24|КФ]] ||0 ||0 || || - || - || || - || - ||4 ||0
|-
!colspan="3"|Усього за «Брест» || 19 || 4 ||  || 1 || 0 ||  || - || - ||  || - || - || 20 || 4
|-
! colspan="3" |Усього за кар'єру || 53 || 6 || || 2 || 0 || || 0 || 0 || || - || - || 55 || 6
|}

=== Статистика виступів за збірну ===
{{updated|1 липня 2023}}
{{Матчі за збірну початок|URY}}
{{Матчі за збірну|27-9-2022|Братислава|CAN|0|2|URY|-|Тов|13={{sostin|71}}}}
{{Матчі за збірну кінець|1|0}}

== Титули ==
'''Інтер'''

{{трофей|кубок|золота}} Переможець [[Суперкубок Італії з футболу|Суперкубка Італії]]: [[Суперкубок Італії з футболу 2021|2021]]

== Особисте життя ==
Мартін є сином колишнього уругвайського футболіста Херардо Сатріано.<ref>https://rmcsport.bfmtv.com/football/ligue-1/ligue-1-qui-est-satriano-le-nouvel-attaquant-de-brest-qui-marque-deja-les-esprits_AV-202202130256.html</ref> Він має італійське коріння але відхилив пропозицію італійської федерації щодо виступів за [[Збірна Італії з футболу|національну збірну Італії]].<ref>https://www.elpais.com.uy/ovacion/futbol/seleccion-italiana-tento-martin-satriano-respondio-uruguayo-pepe.html</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://www.worldfootball.net/player_summary/martin-satriano/ Мартін Сатріано] на сайті WorldFootball.net
* [https://soccer365.com.ua/players/2364038/ Мартін Сатріано] на soccer365.com.ua
* {{transfermarkt}}
* {{soccerway}}

{{Склад ФК Ланс}}

{{DEFAULTSORT:Сатріано Мартін}}

[[Категорія:Уродженці Монтевідео]]
[[Категорія:Уругвайські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Уругваю з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Інтернаціонале»]]
[[Категорія:Футболісти «Бреста»]]
[[Категорія:Футболісти «Емполі»]]
[[Категорія:Футболісти «Ланса»]]
[[Категорія:Уругвайські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Італії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Франції]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Мартін Адріан Сатріано Коста

Народження: 20 лютого 2001 (24 роки)

Вага: 75 кг

Громадянство: Уругвай

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Ланс»

title: Юнацькі клуби

«Насьйональ» · «Інтер»

title: Професіональні клуби*

Роки: клуб · І (г)

«Інтернаціонале» · 4 · (0)

→ «Брест» · 15 · (4)

→ «Емполі» · 30 · (2)

→ «Брест» · 33 · (4)

→ «Ланс» · 3 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: збірна · І (г)

Уругвай · 1 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 16 вересня 2024.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 1 липня 2023.


text:
# Джон Кук
Джон Генрі Кук (англ. John Henry Kuck; нар. 27 квітня 1905 — пом. 21 вересня 1986) — американський легкоатлет, який спеціалізувався в штовханні ядра та метанні списа.

## Із життєпису
Олімпійський чемпіон зі штовхання ядра (1928).
Призові місця на чемпіонатах США:
- : штовхання ядра (1927), метання списа (1926);
- : метання списа (1925), штовхання ядра (1926);
- : штовхання ядра (1925, 1928).

Ексрекордсмен світу зі штовхання ядра (15,87; 1928).
Ексрекордсмен США з метання списа.

title: Джон Кук

wikitext:
{{Картка:Легкоатлет
| ім'я             = Джон Кук
| зображення       = John Kuck 1928.jpg
| підпис           = Джон Кук (1928)
| повне ім'я       = Джон Генрі Кук
| оригінал імені   = John Henry Kuck
| прізвисько       =
| дата народження  = 27.04.1905
| місце народження =
| дата смерті      = 21.09.1986
| місце смерті     =
| громадянство     = {{USA}}
| зріст            =
| вага             =
| клуб             =
| тренери          =
| роки кар'єри     =
| дисципліна1      = [[штовхання ядра|ядро]]
| рекорд1          = 15,87 (1928)
| дисципліна2      = [[метання списа|спис]]
| рекорд2          = 65,63 (1926)
| нагороди         =
| звання           =
| медалі           =
{{MedalCompetition | [[Легка атлетика на Олімпійських іграх|Олімпійські ігри]] }}
{{MedalGold | [[Легка атлетика на літніх Олімпійських іграх 1928|1928 Амстердам]] | [[штовхання ядра|ядро]] }}
| вікісховище      =
}}{{Othernames|Кук}}

'''Джон Генрі Кук''' ({{lang-en|John Henry Kuck}}; {{нар}} {{дата народження|27|4|1905}} — {{пом}} {{дата смерті|21|9|1986}}) — американський легкоатлет, який спеціалізувався в [[штовхання ядра|штовханні ядра]] та [[метання списа|метанні списа]].

== Із життєпису ==

Олімпійський чемпіон зі штовхання ядра (1928).

Призові місця на чемпіонатах США:
* {{Gold01}}: штовхання ядра (1927), метання списа (1926);
* {{Silver02}}: метання списа (1925), штовхання ядра (1926);
* {{Бронза3}}: штовхання ядра (1925, 1928).

Ексрекордсмен світу зі штовхання ядра (15,87; 1928).

Ексрекордсмен США з метання списа.

== Джерела ==

* [https://worldathletics.org/athletes/united-states/johnny-kuck-14562209 Джон Кук] — профіль на вебсайті [[Світова легка атлетика|Світової легкої атлетики]] {{ref-en}}
* {{Olympedia|78669}}
* [http://trackfield.brinkster.net/Profile.asp?ID=3629&Gender=M Джон Кук] — профіль на вебсайті trackfield.brinkster.net {{ref-en}}
* {{Книга:Легка атлетика. Енциклопедія (2012-2013)|частина=Кук (Kuck) Джон Эйч, «Джонни»|том=1|сторінки=550-551}}

{{S-start|wide=70}}
{{s-ach|rec}}
{{Скринька наступництва
| титул      = [[Хронологія світових рекордів зі штовхання ядра серед чоловіків|Рекордсмен світу зі штовхання ядра]]
| роки       = 29 червня 1928 — 26 серпня 1928
| попередник = {{Flagathlete|[[Еміль Гіршфельд]]|GER|1928}}
| наступник  = {{Flagathlete|[[Еміль Гіршфельд]]|GER|1928}}}}
{{end box}}

{{Олімпійські чемпіони зі штовхання ядра}}
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Кук Джон}}

[[Категорія:Штовхальники ядра США]]
[[Категорія:Метальники списа США]]
[[Категорія:Легкоатлети на літніх Олімпійських іграх 1928]]
[[Категорія:Чемпіони літніх Олімпійських ігор 1928]]
[[Категорія:Олімпійські чемпіони США]]
[[Категорія:Чемпіони США з легкої атлетики]]
[[Категорія:Рекордсмени світу з легкої атлетики]]
[[Категорія:Олімпійські легкоатлети та легкоатлетки США]]

title: Загальна інформація

Повне ім'я: Джон Генрі Кук

Оригінал імені: John Henry Kuck

Народження: 27 квітня 1905 · Вілсон, Еллсворт, Канзас, США

Смерть: 21 вересня 1986 (81 рік) · Вілсон, Еллсворт, Канзас, США

Громадянство: США

title: Особисті рекорди

title: Олімпійські ігри

Золото: 1928 Амстердам · ядро


text:
# Hapalops
Hapalops — вимерлий рід наземних лінивців з раннього до пізнього міоцену Бразилії (формація Solimões), Болівії (група Honda), Колумбії (група Honda) та Аргентини (формація Santa Cruz) у Південній Америці.

## Морфологічна характеристика
Лінивці цього роду мали довге міцне тіло з більш ніж 19 грудними хребцями, короткий череп і довгі кінцівки з великими вигнутими кігтями. Це були маленькі лінивці, довжиною близько 1 метра. На землі вони, ймовірно, ходили на кісточках передніх кінцівок, як горила. У гапалопів було дуже мало зубів без різців; нижня щелепа включала лише чотири пари зубів.

## Палеобіологія
У Санта-Крус гапалопи харчувалися рослинністю в міжтропічних лісистих саванах. Він жив у своєму середовищі як з травоїдними, так і з хижими сумчастими, гліптодонтами розміром з вівцю, броненосцями, мурахоїдами, токсодонтами, типотериями та літоптернами, а також із сучасними рептиліями, такими як ігуани, та птахами, такими як нанду, гуси та яструби. Гігантські форусрахіди «страшні птахи» жили в цьому регіоні і, можливо, були головними хижаками. Як і більшість вимерлих лінивців, його класифікують як наземного лінивця, але вважається, що менший розмір гапалопа дозволив йому лазити.

## Класифікація
Рід класифікується в межах Megatherioidea, до якого входять мегалоніхіди та нотротеріїдні лінивці. Щонайменше 26 видів у цьому роді були названі з тієї самої формації Санта-Крус, що є біологічною неможливістю, яка в основному базується на присвоєнні нових назв видів викопним фрагментам. Рід чекає перегляду.

title: Hapalops

wikitext:
{{Automatic taxobox
| fossil_range = [[Міоцен|ранній — пізній міоцен]]<br>~{{fossil range|17.5|7.246}}
| image = Hapalops ruetimeyeri.JPG
| image_upright = 1.15
| image_caption = ''Hapalops ruetimeyeri''
| taxon = Hapalops
| authority = [[Флорентино Амегіно|Ameghino]], 1887
| type_species = †'''''Hapalops rectangularis'''''
| type_species_authority = Ameghino, 1887
| subdivision_ranks = Інші види
| subdivision = * ''H. adteger''
* ''H. angustipalatus''
* ''H. antistis''
* ''H. brachycephalus''
* ''H. brevipalatus''
* ''H. cadens''
* ''H. cilindricus''
* ''H. congermanus''
* ''H. crassidens''
* ''H. crassignathus''
* ''H. depressipalatus''
* ''H. diverssidens''
* ''H. ellipticus''
* ''H. elongatus''
* ''H. gallaicus''
* ''H. gracilidens''
* ''H. indifferens''
* ''H. latus''
* ''H. longiceps''
* ''H. longipalatus''
* ''H. longipes''
* ''H. minutus''
* ''H. robustus''
* ''H. rutimeyeri''
* ''H. subcuadratus''
* ''H. testudinatus''
}}
'''''Hapalops''''' — вимерлий [[рід (біологія)|рід]] наземних лінивців з раннього до пізнього [[міоцен]]у [[Бразилія|Бразилії]] (формація Solimões), [[Болівія|Болівії]] (група Honda), [[Колумбія|Колумбії]] (група Honda)<ref name=Croft2007_p300>Croft, 2007, p.300</ref> та [[Аргентина|Аргентини]] (формація Santa Cruz) у Південній Америці<ref name=FWHapalops>[http://www.fossilworks.org/cgi-bin/bridge.pl?a=taxonInfo&taxon_no=43614 ''Hapalops''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211214031924/http://www.fossilworks.org/cgi-bin/bridge.pl?a=taxonInfo&taxon_no=43614 |date=2021-12-14 }} at [[Fossilworks]].org</ref>.

== Морфологічна характеристика ==
Лінивці цього роду мали довге міцне тіло з більш ніж 19 грудними хребцями, короткий череп і довгі кінцівки з великими вигнутими кігтями. Це були маленькі лінивці, довжиною близько 1 метра. На землі вони, ймовірно, ходили на кісточках передніх кінцівок, як горила. У гапалопів було дуже мало зубів без різців; нижня щелепа включала лише чотири пари зубів<ref name="EoDP">{{cite book|title=The Marshall Illustrated Encyclopedia of Dinosaurs and Prehistoric Animals|url=https://archive.org/details/illustratedencyc0000unse_y8e7|publisher=Marshall Editions|year=1999|isbn=978-1-84028-152-1|editor=Palmer, D.|location=London|page=[https://archive.org/details/illustratedencyc0000unse_y8e7/page/n210 207]}}</ref>.

== Палеобіологія ==
У Санта-Крус гапалопи харчувалися рослинністю в міжтропічних лісистих саванах. Він жив у своєму середовищі як з травоїдними, так і з хижими сумчастими, гліптодонтами розміром з вівцю, броненосцями, мурахоїдами, токсодонтами, типотериями та літоптернами, а також із сучасними рептиліями, такими як ігуани, та птахами, такими як нанду, гуси та яструби. Гігантські форусрахіди «страшні птахи» жили в цьому регіоні і, можливо, були головними хижаками<ref>{{Cite book|last=Farina|first=Richard A, Sergio F. Vizcaino, and Gerry de Iuliis|title=Megafauna; Giant Beasts of Pleistocene South America|publisher=Indiana University Press|year=2013|isbn=9780253002303|location=Bloomington}}</ref>. Як і більшість вимерлих лінивців, його класифікують як наземного лінивця, але вважається, що менший розмір гапалопа дозволив йому лазити<ref>White, J. 1993. Indicators of locomotor habits in Xenarthrans: Evidence for locomotor heterogeneity among fossil sloths. Journal of Vertebrate Paleontology, 13(2): 230–242</ref>.

== Класифікація ==
Рід класифікується в межах Megatherioidea, до якого входять мегалоніхіди та нотротеріїдні лінивці. Щонайменше 26 видів у цьому роді були названі з тієї самої формації Санта-Крус, що є біологічною неможливістю, яка в основному базується на присвоєнні нових назв видів викопним фрагментам. Рід чекає перегляду<ref>{{Cite journal|last1=Pujos|first1=François|last2=De Iuliis|first2=Gerardo|last3=Quispe|first3=Bernardino Mamani|date=September 2011|title=Hiskatherium saintandrei, gen. et sp. nov.: an unusual sloth from the Santacrucian of Quebrada Honda (Bolivia) and an overview of middle Miocene, small megatherioids|journal=Journal of Vertebrate Paleontology|volume=31|issue=5|pages=1131–1149|doi=10.1080/02724634.2011.599463|s2cid=86755668|issn=0272-4634}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q2261453}}

[[Категорія:Роди ссавців]]
[[Категорія:Фауна міоцену]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клада: Синапсиди (Synapsida)

Клас: Ссавці (Mammalia)

Ряд: Лінивцеподібні (Pilosa)

Надродина: Megatherioidea

Рід: †Hapalops · Ameghino, 1887

title: Типовий вид

Типовий вид: †Hapalops rectangularis · Ameghino, 1887

title: Інші види

Інші види: - H. adteger - H. angustipalatus - H. antistis - H. brachycephalus - H. brevipalatus - H. cadens - H. cilindricus - H. congermanus - H. crassidens - H. crassignathus - H. depressipalatus - H. diverssidens - H. ellipticus - H. elongatus - H. gallaicus - H. gracilidens - H. indifferens - H. latus - H. longiceps - H. longipalatus - H. longipes - H. minutus - H. robustus - H. rutimeyeri - H. subcuadratus - H. testudinatus