text:
# Еммануель-Луї Грюнер
Еммануель-Луї Грюнер (фр. Emmanuel-Louis Gruner; 11 травня 1809, Іттіген, Швейцарія — 26 березня 1883) — французький геолог і металург.
На його честь названо мінерал грюнерит.

## Біографія
Народився у невеличкому швейцарському місті Іттіген у кантоні Берн, у багатодітній родині, в якій було шестеро дітей. Луї був четвертою дитиною. Його батько був крамарем.
Два роки навчався у Женевському університеті, але покинув його у 1827 році. 1828 року перебрався до Парижа, де вступив у Політехнічну школу. З 1830 року навчався у Гірнічій школі Парижа.
Після подорожі по Німеччині і Європі, Грюнер 1834 року оселився у Сент-Етьєні, що був тоді одним з найважливіших центрів Франції з видобутку вугілля. Грюнер провів важливі геологорозвідувальні роботи покладів вугілля у департаменті Луара, результати яких висвітив згодом у своїй книжці «Геолого-мінералогічний опис департаменту Луара».
З 1835 до 1847 року викладав у Вищій гірничій школі Сен-Етьєну. З 1847 року працював інженером гірничого управління у Пуатьє. У департаменті Крез він провів дослідження, подібні до тих, що були ним зроблені у Луарі.
1852 року він повернувся у Сен-Етьєн, де був призначений на посаду директора гірничої школи. Він займав цю посаду до 1858 року.
1853 року він описав мінерал, що згодом був названий на його честь — грюнерит.
З 1858 до 1872 року він працював на кафедрі металургії Гірничої школи Парижа. Пізніше Грюнер обіймав різноманітні важливі посади до відставки у 1879 році.

## Геологічні дослідження
Грюнер провів геологорозвідувальні роботи покладів вугілля у департаментах Луара і Крез.

## Дослідження в металургії
Грюнер займався дослідженням процесів відновлення заліза у доменній печі. У 1872—1877 роках він опублікував результати розрахунків, в яких вперше розглянув питання про вплив прямого (за рахунок вуглецю коксу) і непрямого (за рахунок вуглецю газу СО) відновлення оксидів заліза у доменній печі на питому витрату коксу при виплавці чавуну. Ним були висловлені рекомендації стосовно зменшення питомої витрати коксу на виплавку чавуну. З огляду на те, що пряме відновлення відбувається з великою витратою тепла, а при відновленні газами поглинання тепла є невеликим або навіть відбувається виділення тепла, Грюнер дійшов висновку, що відновлення оксидів заліза у доменній печі має відбуватися, на скільки це можливо, тільки непрямим шляхом. Такий хід доменної печі, коли пряме відновлення повністю усунеться, і все залізо повністю відновлюватиметься тільки за допомогою оксиду вуглецю, Грюнер назвав «ідеальним», вважаючи, що при ньому вийде найнижча витрата палива, тобто піч працюватиме найекономічніше. Будучи автором ряду робіт, присвячених теорії доменного процесу, Грюнер мав серед металургів великий авторитет і популярність, тому висунуте ним положення про ідеальний хід доменної печі було сприйнято металургами без жодної критики і теорія Грюнера була довгий час загальновизнаною. Пройшло декілька десятиріч, доки була висловлена і доведена думка про помилковість цього принципу.
Грюнер був автором підручників з металургії, серед його розвідок є книжка «Сучасний стан металургії заліза у Англії» (1862).

## Твори
- Description géologique et minéralogique du département de la Loire. — Paris: Imprimerie impériale, 1857.
- Cours de métallurgie: première année: cuivre, plomb, or, mercure, antimoine, zinc. — Hédin, 1859.
- The Manufacture of Steel. — New-York: D. Van Nostrand. — 1872. Переклад англійською. Також — .
- Louis Emmanuel Gruner, M. Lan État présent de la métallurgie du fer en Angleterre.  — Paris: Dunod, 1862. Також —  [Архівовано 8 червня 2015 у Wayback Machine.].
- Louis Emmanuel Gruner, C. Roswag Chimie inorganique: Applications. (Première section.) IIe fascicule: Métallurgie.--A. Généralités.--4e cahier: Cuivre. — Dunod, 1884.
- Étude sur les bassins houillers de la Creuse. — Paris, 1868.
- Traité de métallurgie: Agents et appareils métallurgiques. Principes de la combustion. — Dunod, 1875.
- Traité de métallurgie: pt. 1. Procédés métallurgiques. Chauffage et fusion. Grillage, affinage et réduction. Texte. — Dunod, 1878.
- Études sur les hauts-fourneaux: suivies d'une notice sur les appareils à air chaud. — Dunod, 1873.

title: Еммануель-Луї Грюнер

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Еммануель-Луї Грюнер
| оригінал імені       = Emmanuel-Louis Gruner
| жінка                = <!-- будь-яке значення, якщо жінка -->
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           = Emmanuel-Louis Gruner.JPG
| розмір_зображення    =
| підпис_зображення    = Еммануель-Луї Грюнер.
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 11.05.1809
| місце_народження     = [[Іттіген]], [[Швейцарія]]
| дата_смерті          = 10.03.1883
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| Alma_mater           = [[Женевський університет]], [[Політехнічна школа]], [[Гірнича школа Парижа]]
| відомий_(відома)     = дослідив процеси відновлення заліза у [[Доменний процес|доменному процесі]]
| рід_діяльності       = геологія, металургія
| титул                =
| посада               =
| військове звання     =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     =
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 = син – {{iw|Едвард Грюнер||fr|Édouard Gruner}} — інженер-будівельник.
| підпис               =
| нагороди             = <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}
'''Еммануель-Луї Грюнер''' ({{lang-fr|Emmanuel-Louis Gruner}}; [[11 травня]] [[1809]], [[Іттіген]], [[Швейцарія]] — [[26 березня]] [[1883]]) — французький геолог і металург.

На його честь названо мінерал [[грюнерит]].

== Біографія ==
Народився у невеличкому [[Швейцарія|швейцарському]] місті [[Іттіген]] у кантоні [[Берн (кантон)|Берн]], у багатодітній родині, в якій було шестеро дітей. Луї був четвертою дитиною. Його батько був крамарем.

Два роки навчався у [[Женевський університет|Женевському університеті]], але покинув його у 1827 році. 1828 року перебрався до [[Париж]]а, де вступив у [[Політехнічна школа|Політехнічну школу]]. З 1830 року навчався у [[Гірнича школа Парижа|Гірнічій школі Парижа]].

Після подорожі по Німеччині і Європі, Грюнер 1834 року оселився у [[Сент-Етьєн]]і, що був тоді одним з найважливіших центрів Франції з видобутку вугілля. Грюнер провів важливі геологорозвідувальні роботи покладів вугілля у департаменті [[Луара (департамент)|Луара]], результати яких висвітив згодом у своїй книжці «Геолого-мінералогічний опис департаменту Луара».

З 1835 до 1847 року викладав у [[Вища гірнича школа Сен-Етьєну|Вищій гірничій школі Сен-Етьєну]]. З 1847 року працював інженером гірничого управління у [[Пуатьє]]. У департаменті [[Крез (департамент)|Крез]] він провів дослідження, подібні до тих, що були ним зроблені у Луарі.

1852 року він повернувся у Сен-Етьєн, де був призначений на посаду директора гірничої школи. Він займав цю посаду до 1858 року.

1853 року він описав мінерал, що згодом був названий на його честь — [[грюнерит]].

З 1858 до 1872 року він працював на кафедрі металургії Гірничої школи Парижа. Пізніше Грюнер обіймав різноманітні важливі посади до відставки у 1879 році.

== Геологічні дослідження ==
Грюнер провів геологорозвідувальні роботи покладів вугілля у департаментах [[Луара (департамент)|Луара]] і [[Крез (департамент)|Крез]].

== Дослідження в металургії ==
Грюнер займався дослідженням процесів [[відновлення]] заліза у [[Доменна піч|доменній печі]]. У 1872—1877 роках він опублікував результати розрахунків, в яких вперше розглянув питання про вплив прямого (за рахунок вуглецю [[Кам'яновугільний кокс|коксу]]) і непрямого (за рахунок вуглецю газу СО) відновлення оксидів заліза у доменній печі на питому витрату коксу при виплавці чавуну.<ref> Г. Г. Ефименко, А. А. Гиммельфарб, В. Е. Левченко. Металлургия чугуна. — Киев: «Вища школа», 1974. С. 191. </ref> Ним були висловлені рекомендації стосовно зменшення питомої витрати коксу на виплавку чавуну. З огляду на те, що пряме відновлення відбувається з великою витратою тепла, а при відновленні газами поглинання тепла є невеликим або навіть відбувається виділення тепла, Грюнер дійшов висновку, що відновлення оксидів заліза у доменній печі має відбуватися, на скільки це можливо, тільки непрямим шляхом. Такий хід доменної печі, коли пряме відновлення повністю усунеться, і все залізо повністю відновлюватиметься тільки за допомогою оксиду вуглецю, Грюнер назвав «ідеальним», вважаючи, що при ньому вийде найнижча витрата палива, тобто піч працюватиме найекономічніше. Будучи автором ряду робіт, присвячених теорії доменного процесу, Грюнер мав серед металургів великий авторитет і популярність, тому висунуте ним положення про ідеальний хід доменної печі було сприйнято металургами без жодної критики і теорія Грюнера була довгий час загальновизнаною. Пройшло декілька десятиріч, доки була висловлена і доведена думка про помилковість цього принципу.

Грюнер був автором підручників з металургії, серед його розвідок є книжка «Сучасний стан металургії заліза у Англії» (1862).

== Твори ==
* [http://books.google.com.ua/books?id=8QoAAAAAQAAJ&printsec=frontcover&hl=uk&source=gbs_ge_summary_r&cad=0#v=onepage&q&f=false Description géologique et minéralogique du département de la Loire.] — Paris: Imprimerie impériale, 1857.
* Cours de métallurgie: première année: cuivre, plomb, or, mercure, antimoine, zinc. — Hédin, 1859.
* [http://books.google.com.ua/books?id=PE0wAAAAMAAJ&printsec=frontcover&hl=uk&source=gbs_ge_summary_r&cad=0#v=onepage&q&f=false The Manufacture of Steel.] — New-York: D. Van Nostrand. — 1872. Переклад англійською. Також — [http://archive.org/stream/manufacturestee00grungoog#page/n8/mode/2up ].
* ''Louis Emmanuel Gruner, M. Lan'' [http://books.google.com.ua/books?id=qG0UAAAAQAAJ&printsec=frontcover&dq=inauthor:%22Louis+Emmanuel+Gruner%22&hl=uk&sa=X&ei=4JwYUtmuNMOm4gTE6oDIBQ&ved=0CFoQ6wEwBg#v=onepage&q&f=false État présent de la métallurgie du fer en Angleterre. ] — Paris: Dunod, 1862. Також — [http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k91844w ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150608071817/http://gallica.bnf.fr/ark:/12148/bpt6k91844w |date=8 червня 2015 }}.
* ''Louis Emmanuel Gruner, C. Roswag'' Chimie inorganique: Applications. (Première section.) IIe fascicule: Métallurgie.--A. Généralités.--4e cahier: Cuivre. — Dunod, 1884.
* Étude sur les bassins houillers de la Creuse. — Paris, 1868.
* Traité de métallurgie: Agents et appareils métallurgiques. Principes de la combustion. — Dunod, 1875.
* Traité de métallurgie: pt. 1. Procédés métallurgiques. Chauffage et fusion. Grillage, affinage et réduction. Texte. — Dunod, 1878.
* Études sur les hauts-fourneaux: suivies d'une notice sur les appareils à air chaud. — Dunod, 1873.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.annales.org/archives/x/gruner.html#notice Emmanuel-Louis Grunel] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130727005041/http://annales.org/archives/x/gruner.html#notice |date=27 липня 2013 }} {{ref-en}}

{{бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Грюнер, Еммануель-Луї}}
[[Категорія:Персоналії:Доменне виробництво]]
[[Категорія:Випускники Політехнічної школи]]
[[Категорія:Французькі геологи]]

title: Emmanuel-Louis Gruner

Emmanuel-Louis Gruner: Еммануель-Луї Грюнер.

Народився: 11 травня 1809 · Іттіген, Швейцарія

Помер: 10 березня 1883 (73 роки) · Бокер

Країна: Швейцарія · Франція

Діяльність: геологія, металургія

Галузь: геологія, мінералогія, металургія, хімія, неорганічна хімія, доменна піч, невідновний ресурс і корисні копалини

Відомий завдяки: дослідив процеси відновлення заліза у доменному процесі

Alma mater: Женевський університет, Політехнічна школа, Гірнича школа Парижа

Знання мов: французька, англійська і німецька

Членство: Комітет історичних та наукових робітd (1859), Société d'encouragement pour l'industrie nationaled, Société de l'industrie minéraled і Геологічне товариство Франції

Посада: Vice-président du Conseil général des minesd, президент, професор, Dean of the école des mines de Saint-Étienned, професор і President of the Geological Society of Franced

Родичі: Альбрехт фон Галлер

Діти: син – Едвард Грюнер — інженер-будівельник.

Нагороди: командор ордена Почесного легіону · офіцер ордена Почесного легіону · Кавалер ордена Почесного легіону


text:
# Ельютера
Ельюте́ра (англ. Eleuthera) — рівнинний острів в складі Багамських островів. В адміністративному відношенні розділений на 3 райони — Північна, Центральна і Південна Ельютера.

## Географія
Острів розташований в центральній частині архіпелагу, на схід від острова Нью-Провіденс. На сході омивається відкритим Атлантичним океаном. Острів дуже довгий на вузький: його довжина становить 146 км, переважна ширина 2 км, а мінімальна — 24 м між Північною та Центральною Ельютерою. Північна Ельютера раніше була окремим островом, але з будівництвом мосту та дамби, він був об'єднаний з основним островом.

## Історія
Першими жителями острова були таїно, які були вивезені іспанцями на Гаїті. До 1550 року всі вони вимерли. Острів довгий час лишався безлюдний, потім на нього висадились перші європейці-шукачі пригод.
Острів процвітав в період з 1950 по 1980 роки, приваблюючи відомих американських промисловців. На острові полюбляють відпочивати Роберт де Ніро, принц Чарльз, раніше сюди приїздила принцеса Діана.
Після визнання незалежності Багам економіка острова занепала, багато курортів закрились. З 2004 року інтерес до острова зріс, а з 2006 року ведуться роботи з будівництва низки проектів в Коттон-Бей, Павелл-Пойнт, Кейп-Ельютера.

## Туризм
На острові створено низку пам'ятників природи — міст Гласс-Віндов, печери затоки Хатчет, Оушен-Хол, пляж Лайтхаус. В містечку Грегорі-Таун щорічно проводиться фестиваль ананасів.

wikiname: ukwiki

title: Ельютера

in_language: uk

wikitext:
{{Острів
| Назва               = Ельютера
| Місцева назва       = {{lang-en|Eleuthera}}
| Карта               =
| Карта розмір        = 300px
| Карта підпис        =
| Зображення          = Club-med-beach-governors-harbour-eleuthera-bahamas.jpg
| Зображення розмір   = 300px
| Зображення підпис   = Центральна Ельютера
| Місце               = [[Центральна Америка]],<br/>[[Атлантичний океан]]
| Група               = [[Багамські Острови]]
| Координати = {{coord|25|06|00|N|76|08|00|W|display=inline,title}}
 | lat_dir=N |lat_deg = 25| lat_min= 6
             |lat_sec =
 | lon_dir=W |lon_deg = 76| lon_min= 8
             |lon_sec =
| Площа               = 518
| Висота              = 41
| Країна              = {{BAH}}
| Прапор              =
| Область             = райони [[Північна Ельютера|Північна]], [[Центральна Ельютера|Центральна]] та [[Південна Ельютера]]
| Населення           = 7826 осіб
| Рік                 = 2010
| Карта розташування  = Кариби
| розмір карти        = 300 <!--за замовчуванням 275-->
 | mark               = <!-- за замовчуванням Red pog.svg -->
 | marksize           = <!-- за замовчуванням 7 -->
 | position           =
| Карта розташування1 = Багамські Острови
| розмір карти1       = 300 <!--за замовчуванням 275-->
 | mark1              =
 | marksize1          =
 | position1          =
| Вебсайт =
}}

'''Ельюте́ра''' ({{lang-en|Eleuthera}}) — рівнинний [[острів]] в складі [[багамські Острови|Багамських островів]]. В адміністративному відношенні розділений на 3 райони — [[північна Ельютера|Північна]], [[Центральна Ельютера|Центральна]] і [[Південна Ельютера]].

== Географія ==
[[Файл:Eleuthera map.jpg|250px|ліворуч|міні|Мапа острова Ельютера]]
Острів розташований в центральній частині архіпелагу, на схід від острова [[Нью-Провіденс]]. На сході омивається відкритим [[атлантичний океан|Атлантичним океаном]]. Острів дуже довгий на вузький: його довжина становить 146 км, переважна ширина 2 км, а мінімальна — 24 м між Північною та Центральною Ельютерою. [[Північна Ельютера]] раніше була окремим островом, але з будівництвом мосту та дамби, він був об'єднаний з основним островом.

== Історія ==
Першими жителями острова були [[Таїно (народ)|таїно]], які були вивезені іспанцями на Гаїті. До [[1550]] року всі вони вимерли. Острів довгий час лишався безлюдний, потім на нього висадились перші європейці-шукачі пригод.

Острів процвітав в період з [[1950]] по [[1980]] роки, приваблюючи відомих американських промисловців. На острові полюбляють відпочивати [[Роберт де Ніро]], принц [[чарльз Віндзор|Чарльз]], раніше сюди приїздила [[принцеса Діана]].

Після визнання незалежності Багам економіка острова занепала, багато курортів закрились. З [[2004]] року інтерес до острова зріс, а з [[2006]] року ведуться роботи з будівництва низки проектів в [[Коттон-Бей]], [[Павелл-Пойнт]], [[Кейп-Ельютера]].

== Туризм ==
На острові створено низку пам'ятників природи — міст ''[[Glass Window|Гласс-Віндов]]'', печери затоки ''Хатчет'', ''Оушен-Хол'', пляж ''Лайтхаус''. В містечку [[Грегорі-Таун]] щорічно проводиться фестиваль ананасів.

== Посилання ==
* {{cite web|url=http://www.eleuthera-map.com/eleuthera-island.htm|title=Eleuthera Island: History Notes|author=|date=|work=eleuthera-map.com|accessdate=16-01-2017|archive-date=1 січня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170101125402/http://www.eleuthera-map.com/eleuthera-island.htm}}
* {{cite web|url=http://www.jabezcorner.com/Grand_Bahama/1647_articles.htm|title=Articles and Orders, Bahamas 1647|author=|date=|work=jabezcorner.com|accessdate=16-01-2017|archive-date=1 березня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140301110633/http://www.jabezcorner.com/Grand_Bahama/1647_articles.htm}}
* {{cite news|title=Cast Your Bread|url=http://harvardmagazine.com/2010/05/cast-your-bread|accessdate=24 травня 2016|work=[[Harvard Magazine]]|date=16-01-2017|archive-date=17 серпня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160817024008/http://harvardmagazine.com/2010/05/cast-your-bread}}
* {{cite web | author = BHC Staff | date = January 6, 2017 | title = The Commonwealth of Bahamas History | location = London | publisher = The Bahamas High Commission (BHC) | page =  | url = http://www.bahamashclondon.net/uploads/Fact_Sheet_on_History.pdf | accessdate = 16-01-2017 | archiveurl = https://web.archive.org/web/20160315003806/http://www.bahamashclondon.net/uploads/Fact_Sheet_on_History.pdf | archivedate = 15-03-2016 | deadurl = yes }}

{{Bahamas-geo-stub}}

[[Категорія:Острови Багамських Островів]]

title: англ. Eleuthera

англ. Eleuthera: Центральна Ельютера

title: Географія

Місцерозташування: Центральна Америка, · Атлантичний океан

Акваторія: Карибське море

Група островів: Багамські Острови

Площа: 518 км²

title: Країна

Країна:
Багамські Острови
ЕльютераЕльютера (Кариби)
ЕльютераЕльютера (Багамські Острови)
Ельютера у Вікісховищі

Регіон: райони Північна, Центральна та Південна Ельютера

Адм. одиниця: Багамські Острови


text:
# Пшичкін Іван Петрович
Пшичкін Іван Петрович (?—?) — начальник штабу дивізії Дієвої армії УНР.
Станом на 1 січня 1910 р. — поручик 34-го піхотного Севського полку (Полтава). Останнє звання у російській армії — підполковник.
У 1918 р. служив в українській армії — в Окремому корпусі кордонної охорони УНР. З 7 травня 1919 р. — начальник штабу 19-ї пішої дієвої дивізії Дієвої армії УНР. 19 травня 1919 р. був захоплений бунтівниками 19-ї дивізії та переданий більшовикам, ймовірно — розстріляний.

title: Пшичкін Іван Петрович

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                         =
| оригінал імені               =
| портрет                      =
| розмір                       =
| підпис                       =
| ім'я при народженні          =
| дата народження              = ?
| місце народження             =
| дата смерті                  = ?
| місце смерті                 =
| місце поховання              =
| координати місця поховання   =
| прізвисько                   =
| приналежність                = {{fАрміяУНР}}
| країна                       =
| вид збройних сил             =
| рід військ                   =
| освіта                       =
| роки служби                  =
| звання                       = {{Ранг|країна=РІА|звання=Підполковник}}
| формування                   =
| командування                 =
| битви                        =
| нагороди                     =
| відносини                    =
| титул                        =
| по відставці                 =
| інше                         =
| автограф                     =
}}
'''Пшичкін Іван Петрович''' (?—?) — начальник штабу дивізії [[Армія УНР|Дієвої армії УНР]].

Станом на [[1 січня]] [[1910]] р. — поручик 34-го піхотного Севського полку ([[Полтава]]). Останнє звання у російській армії — [[підполковник]].

У [[1918]] р. служив в українській армії — в [[Окремий корпус кордонної охорони|Окремому корпусі кордонної охорони УНР]]. З [[7 травня]] [[1919]] р. — начальник штабу 19-ї пішої дієвої дивізії [[Армія УНР|Дієвої армії УНР]]. [[19 травня]] [[1919]] р. був захоплений бунтівниками 19-ї дивізії та переданий [[більшовик]]ам, ймовірно — розстріляний.

== Джерела ==
* {{Тинченко.ОК армії УНР|П}}
{{ukr-mil-bio-stub}}
[[Категорія:Страчені військовики]]
[[Категорія:Вояки Армії Української Держави]]
[[Категорія:Офіцери Армії УНР]]

title: Пшичкін Іван Петрович

Народження: невідомо

Смерть: невідомо

Приналежність: Армія УНР

Звання: Підполковник


text:
# Окунь балхаський
Окунь балхаський (Perca shrenki) розповсюджений в озерах Балхаш, Алакуль, в річці Ілі та озерах її заплави, в ряді водойм північного Казахстану. Загалом анатомія, біологія та екологія балхаського окуня подібні до таких окуня звичайного. Від останнього балхаський окунь відрізняється світлішим забарвленням, більш видовженим тілом, відсутністю чорної плями на спинному плавці та поперечних чорних смуг у дорослих риб (у молоді вони є), нижчим переднім спинним плавцем, виступаючою вперед нижньою щелепою.
Живе в самих різних умовах, зустрічається як в швидких річках напівгорного типу, так і в сильно зарослих стоячих ставках. В озері Балхаш утворює дві форми: пелагічну та прибережну. Прибережний окунь харчується зоопланктоном, бентосом, росте повільно: у віці 8 років має довжину 12-15см, масу 25-50г. Пелагічний окунь в цьому віці досягає довжини 30-36см та маси 500-800г, зустрічаються екземпляри масою понад 1кг. За характером харчування цей вид – хижак. Живиться паліями, молоддю інших риб, часто поїдає власну молодь. При прогріванні води більш ніж до 20°С інтенсивність харчування балхаського окуня різко зменшується, і він відходить від берегів на глибину. Восени балхаський окунь харчується цьоголітками свого виду, що утворюють значні скупчення в прибережній зоні, не припиняє харчування і взимку.
Нерест в західній частині Балхаша відбувається в квітні, у східній – в травні. Основні нерестилища – опріснені мілководні ділянки вздовж берегової лінії, а також дельта Ілі. На межах свого ареалу балхаський окунь зхрещується з окунем звичайним – такі гібриди виявлені в ряді озер північного Казахстану.
В оз. Балхаш до акліматизації судака балхаський окунь був промисловою рибою, його ловили та заготовляли в солоному, в’яленому та мороженому вигляді; але зараз заселений в Балхаш судак у великій кількості споживає балхаського окуня, тому чисельність останнього значно скоротилась. Зараз балхаський окунь занесений в Міжнародну Червону книгу та в Червону книгу Республіки Казахстан.

title: Окунь балхаський

wikitext:
{{Taxobox
| name = Окунь балхаський
| image = Perca schrenki1.jpg
| image_width = 270px
| image_caption = Окунь балхаський (''Perca schrenki'')
| status = DD
| status_system = IUCN3.1
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні (підцарство)|Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| ordo = [[Окунеподібні]] (Perciformes)
| subordo = [[Окуневидні]] (Percoidei)
| familia = [[Окуневі]] (Percidae)
| genus = [[Окунь]] (''Perca'')
| species = '''Окунь балхаський'''
| binomial = ''Perca schrenki''
| binomial_authority = [[Кесслер Карл Федорович|Kessler]], [[1874]]
| wikispecies       = Perca schrenki
| commons           =
| iucn              = 40709
| itis              = 650183
| ncbi              = 210850
}}

'''Окунь балхаський''' (''Perca shrenki'') розповсюджений в озерах [[Балхаш]], [[Алаколь (озеро)|Алакуль]], в річці [[Ілі]] та озерах її заплави, в ряді водойм північного [[Казахстан|Казахстану]]. Загалом анатомія, біологія та екологія балхаського окуня подібні до таких [[окунь звичайний|окуня звичайного]]. Від останнього балхаський окунь відрізняється світлішим забарвленням, більш видовженим тілом, відсутністю чорної плями на спинному плавці та поперечних чорних смуг у дорослих риб (у молоді вони є), нижчим переднім спинним плавцем, виступаючою вперед нижньою щелепою.

Живе в самих різних умовах, зустрічається як в швидких річках напівгорного типу, так і в сильно зарослих стоячих ставках. В озері Балхаш утворює дві форми: пелагічну та прибережну. Прибережний окунь харчується [[планктон|зоопланктоном]], [[бентос|бентосом]], росте повільно: у віці 8 років має довжину 12-15см, масу 25-50г. Пелагічний окунь в цьому віці досягає довжини 30-36см та маси 500-800г, зустрічаються екземпляри масою понад 1[[кілограм|кг]]. За характером харчування цей вид – хижак. Живиться [[Палія|паліями]], молоддю інших риб, часто поїдає власну молодь. При прогріванні води більш ніж до 20°С інтенсивність харчування балхаського окуня різко зменшується, і він відходить від берегів на глибину. Восени балхаський окунь харчується [[цьоголітки|цьоголітками]] свого виду, що утворюють значні скупчення в прибережній зоні, не припиняє харчування і взимку.

Нерест в західній частині Балхаша відбувається в квітні, у східній – в травні. Основні нерестилища – опріснені мілководні ділянки вздовж берегової лінії, а також дельта Ілі. На межах свого ареалу балхаський окунь зхрещується з [[окунь звичайний|окунем звичайним]] – такі гібриди виявлені в ряді озер північного Казахстану.

В оз. Балхаш до акліматизації [[судак звичайний|судака]] балхаський окунь був промисловою рибою, його ловили та заготовляли в солоному, в’яленому та мороженому вигляді; але зараз заселений в Балхаш судак у великій кількості споживає балхаського окуня, тому чисельність останнього значно скоротилась. Зараз балхаський окунь занесений в Міжнародну [[Червона книга|Червону книгу]] та в Червону книгу Республіки Казахстан.

[[Категорія:Окунь]]
[[Категорія:Тварини, описані 1874]]
[[Категорія:Прісноводні риби]]
[[Категорія:Риби Азії]]

title: ?Окунь балхаський

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Тип: Хордові (Chordata)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Ряд: Окунеподібні (Perciformes)

Підряд: Окуневидні (Percoidei)

Родина: Окуневі (Percidae)

Рід: Окунь (Perca)

Вид: Окунь балхаський

Віківиди: Perca schrenki


text:
# День землевпорядника
День землевпоря́дника — професійне свято в Україні. Відзначається щороку в другу суботу березня, починаючи з 2000 року.

## Історія свята
Свято встановлено 11 грудня 1999 року Указом Президента України Леоніда Кучми. Як зазначено в Указі, свято встановлено «на підтримку ініціативи Державного комітету України по земельних ресурсах і Спілки землевпорядників України та враховуючи значний внесок землевпорядників у проведення реформ в Україні, забезпечення раціонального використання та охорони земельних ресурсів».

title: День землевпорядника

wikitext:
{{Свято
|назва          = День землевпорядника
|тип            = default
|довгий_тип     =
|зображення     =
|підпис         =
|офіційна_назва =
|інші_назви     =
|значення       = <!--значення свята-->
|місце          = {{UKR}}
|засновано      = 1999
|святкують      =
|початок        =
|закінчення     =
|дата           = друга субота березня
|дата-ref       = <!--примітки щодо дати-->
<!-- якщо той же день або тиждень кожного року -->
|week_ordinal   =
|weekday        =
|month          =
<!-- якщо дата змінюється нестандартним чином -->
|date2015       =
|date2016       =
|date2017       =
|date2018       =
|святкування    =
|традиції       =
|пов'язаний     =
|соцмережі      = <!--посилання на ст. в соцмережах, окремо від оф.сайту!-->
|сайт           =
}}'''День землевпоря́дника''' — професійне свято в [[Україна|Україні]]. Відзначається щороку в другу суботу [[березень|березня]], починаючи з [[2000]] року.

== Історія свята ==

Свято встановлено [[11 грудня]] [[1999]] року Указом Президента України [[Кучма Леонід Данилович|Леоніда Кучми]]. Як зазначено в Указі, свято встановлено «на підтримку ініціативи [[Державний комітет України по земельних ресурсах|Державного комітету України по земельних ресурсах]] і [[Спілка землевпорядників України|Спілки землевпорядників України]] та враховуючи значний внесок [[землемір|землевпорядників]] у проведення реформ в Україні, забезпечення [[раціональне використання земельних ресурсів|раціонального використання]] та [[охорона земельних ресурсів|охорони земельних ресурсів]]».

== Див. також ==
* [[Заслужений землевпорядник України]]
* [[Землевпорядні роботи]]

== Джерела ==
* Указ Президента України № 1556/99 від 11 грудня 1999 року.
{{Holiday-memorialday-stub}}

[[Категорія:Професійні свята України]]
[[Категорія:Свята березня]]

title: День землевпорядника

Місце: Україна

Дата: друга субота березня


text:
# Заєдов’я
Заєдов’я (рос. Заедовье) — присілок в Пінезькому районі Архангельської області Російської Федерації.
Населення становить 181 особу. Входить до складу муніципального утворення Лавельське муніципальне утворення.

## Історія
Від 1937 року належить до Архангельської області.
Орган місцевого самоврядування від 2004 року — Лавельське муніципальне утворення.

## Населення
| 2002 | 2010 | 2012 |
| ---- | ---- | ---- |
| 180  | ↘133 | ↗181 |

title: Заєдов’я

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Заєдов’я
|назва ін.       = Заедовье
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Архангельська область]]
|район           = [[Пінезький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Лавельське муніципальне утворення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 181
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Архангельська область
}}
'''Заєдов’я''' ({{lang-ru|Заедовье}}) — [[присілок]] в [[Пінезький район|Пінезькому районі]] [[Архангельська область|Архангельської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 181 особу. Входить до складу муніципального утворення [[Лавельське муніципальне утворення]].

== Історія ==

Від 1937 року належить до Архангельської області.

Орган місцевого самоврядування від 2004 року — Лавельське муніципальне утворення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/962010293 |title=Областной закон от 23 сентября 2004 года N 258-внеоч.-ОЗ «О статусе и границах муниципальных образований Архангельской области» |access-date=2018-10-05 |archive-date=2018-10-05 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181005194711/http://docs.cntd.ru/document/962010293 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Заедовье }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Пінезький район}}
{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Пінезького району]]

title: присілок Заєдов’я

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Архангельська область

Муніципальний район: Пінезький район

Поселення: Лавельське муніципальне утворення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Заєдов’я · Заєдов’я


text:
# Ізюмський краєзнавчий музей імені М. В. Сібільова
Ізю́мський краєзна́вчий музе́й і́мені М. В. Сібільо́ва — краєзнавчий музей у місті Ізюмі Харківської області. Заклад підпорядковується Управлінню культури Ізюмської міської ради.
Адреса музею: вулиця Соборна, 12.
Ізюмський краєзнавчий музей з 2009 року носить ім'я свого засновника і першого директора, українського вченого, музейника, археолога і дослідника археологічних пам'яток Слобожанщини, Донеччини та Донщини — Миколи Вікентійовича Сібільова.

## Історія музею
Музей створений 14 січня 1920 року з ініціативи ізюмського краєзнавця та археолога Миколи Сібільова, якого призначили директором і зберігачем музею. 20 травня 1920 року музей відкрився для відвідувачів.
З моменту утворення музейна експозиція складалася з картинної галереї та 3-х відділів: природи, історичного й історико-революційного. Згодом сформований археологічний відділ. До музею потрапили збережені від воєнних дій 1918–1920 років культурні цінності, зокрема частина архіву ізюмського міського врядування; предмети з поміщицьких маєтків: старовинні книги, картини, твори прикладного мистецтва; військові нагороди козаків Ізюмського полку; палеонтологічна та зоологічна колекції Ізюмського реального училища; зібрані земством в Ізюмському повіті корисні копалини. У музей був переданий портрет громадського діяча XVIII ст., найбільшого землевласника Ізюмського повіту А. О. Самборського пензля австрійського портретиста Й. Б. Лампі. 1921 року фонд музею складали 1039 експонати. За 1920 рік з колекціями музею ознайомилися 3815 відвідувачів.
У 1920-х роках музейна експозиція збільшилася завдяки надходженням після проведених на території Ізюмщини археологічних експедицій під керівництвом Олександра Федоровського, Петра Єфименка та Сергія Гамченка. У музеї виставляються приватні археологічні колекції лісничого Ю. В. Богдановича та інженера О. Ф. Запоріна. Музей видає друком низку краєзнавчих збірок. Через 3 роки після відкриття музею професор О. С. Федоровський писав: «Прикладом великої культурної роботи, присвяченої справі краєзнавства, є Ізюмський музей».
1925 року музей отримав статус державного.
Поступово тематика експонатів, що зберігались у музеї, розширювалась і тому були створені три нові музейні відділи: побуту, сільського господарства та місцевої промисловості. 1929 року музейний фонд становив 28122 одиниці зберігання. У 1928 році музей відвідали 39634 особи.
Під час 2-ї світової війни музей втратив більшу частину своєї колекції, а приміщення, де містилась установа, було зруйновано. Після війни влада відвела під музей іншу будову — старовинний житловий будинок.
У 1950-х роках музей отримав нові колекції завдяки проведеним кільком археологічним експедиціям.
2022 року у ході боїв за Ізюм постраждав від прямого влучання снаряда. Було пробито дах, пошкоджено стіни, вибито вікна, зникла електроенергія та опалення. Окупанти викрали з музею директорське крісло, кілька самоварів і муляжні шаблі.

## Експозиція
Музейна експозиція розміщується в житловому будинку, побудованому 1818 року.
Постійно діють три демонстраційні зали:
- Історія краю (XVIII–XIX ст.ст.):

предмети побуту, портрет А. О. Самборського, пейзажі ізюмських художників.
- Історія краю (XIX–XX ст.ст.):

предмети, що ілюструють життя Ізюмщини за радянських часів, колекція грошових знаків, зброя часів німецько-радянської війни.
- Етнографічна експозиція народних майстрів:

роботи ізюмських майстрів.
У 2011 році музейні фонди налічували близько 12 тис. одиниць зберігання.
Серед унікальних експонатів музею:
- нумізматична колекція рідкісних монет;
- видане 1707 року напрестольне Євангеліє в срібному з позолотою окладі — надруковане, ймовірно, за кошт гетьмана Івана Мазепи.
- речі сім'ї декабриста Андрія Розена.

Картинна галерея містить етюди Сергія Васильківського, картини Митрофана Федорова, Василя Забашти, Івана Плиса та Ф. Коган.
У залах музею працюють виставки: «Історія Ізюмщини», «Ізюм — повітове місто», фотовиставка «Ізюм з висоти пташиного польоту».
Разом з Музеєм археології та етнографії Слобідської України та Святогірським історико-архітектурним заповідником проводяться спільні виставки.
У рамках святкування Дня міста на березі Сіверського Дінця проходить фестиваль «Меч Святослава», присвячений подіям XII століття на Ізюмщині.
Музей організовує екскурсії містом Ізюм, а також надає науково-методичну допомогу навчальним закладам міста.

## Директори музею
- Сібільов Микола Вікентійович 1920–1934[1]

…
- Махортова Ольга Володимирівна[6] 2006–2022[1]
- Іванова Галина Анатоліївна  2022-

wikitext:
{{Музей
|imagesize         = 150px
|working_time      =
|entrance_fee      =
|фонд              =
|visitors          =
|director          = Іванова Галина Анатоліївна
}}
'''Ізю́мський краєзна́вчий музе́й і́мені М. В. Сібільо́ва''' — [[краєзнавчий музей]] у місті [[Ізюм]]і [[Харківська область|Харківської області]]. Заклад підпорядковується Управлінню культури [[Ізюмська міська рада|Ізюмської міської ради]].<ref name="esu"/>

Адреса музею: вулиця Соборна, 12.

Ізюмський краєзнавчий музей з 2009 року носить ім'я свого засновника і першого директора, українського вченого, [[Музеєзнавство|музейника]], [[Археологія|археолога]] і дослідника археологічних пам'яток [[Слобідська Україна|Слобожанщини]], [[Донеччина|Донеччини]] та [[Донщина|Донщини]] — [[Сібільов Микола Вікентійович|Миколи Вікентійовича Сібільова]].<ref name="esu"/>

== Історія музею ==
[[Файл:M.-V.-Sibilov.jpg|220px|ліворуч|міні|М. В. Сібільов, засновник і перший директор Ізюмського музею]]
Музей створений [[14 січня]] [[1920]] року з ініціативи ізюмського краєзнавця та археолога [[Сібільов Микола Вікентійович|Миколи Сібільова]], якого призначили директором і зберігачем музею.<ref name="ikm">{{cite web|url=http://ikm2002.narod.ru/museum-hist-ist.html|title=Изюмский краеведческий музей|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220419170114/http://ikm2002.narod.ru/museum-hist-ist.html|archivedate=19 квітня 2022|language=ru}}</ref> [[20 травня]] 1920 року музей відкрився для відвідувачів.<ref name="mh">{{cite web|url=http://museums.kh.ua/ikm|title=Музеї Харківщини. Ізюмський краєзнавчий музей імені М.В.Сібільова|archiveurl=https://web.archive.org/web/20171121004359/http://museums.kh.ua/ikm|archivedate=21 листопада 2017|language=uk}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171115024357/http://museums.kh.ua/zkm |date=2017-11-15 }}</ref>

З моменту утворення музейна експозиція складалася з картинної галереї та 3-х відділів: природи, історичного й історико-революційного. Згодом сформований археологічний відділ. До музею потрапили збережені від воєнних дій 1918–1920 років культурні цінності, зокрема частина архіву ізюмського міського врядування; предмети з поміщицьких маєтків: старовинні книги, картини, твори прикладного мистецтва; військові нагороди козаків [[Ізюмський полк|Ізюмського полку]]; палеонтологічна та зоологічна колекції Ізюмського реального училища; зібрані земством в [[Ізюмський повіт|Ізюмському повіті]] корисні копалини.<ref name="esu"/><ref name="ikm"/><ref name="mh"/> У музей був переданий портрет громадського діяча XVIII ст., найбільшого землевласника Ізюмського повіту [[Самборський Андрій Опанасович|А. О. Самборського]] пензля австрійського портретиста Й. Б. Лампі.<ref name="mh"/> 1921 року фонд музею складали 1039 експонати.<ref name="esu"/><ref name="ikm"/> За 1920 рік з колекціями музею ознайомилися 3815 відвідувачів.<ref name="ikm"/>

У 1920-х роках музейна експозиція збільшилася завдяки надходженням після проведених на території Ізюмщини археологічних експедицій під керівництвом [[Федоровський Олександр Семенович|Олександра Федоровського]], [[Єфименко Петро Петрович|Петра Єфименка]] та [[Гамченко Сергій Свиридович|Сергія Гамченка]].<ref name="esu"/> У музеї виставляються приватні археологічні колекції лісничого Ю. В. Богдановича та інженера О. Ф. Запоріна. Музей видає друком низку краєзнавчих збірок. Через 3 роки після відкриття музею професор О. С. Федоровський писав: «Прикладом великої культурної роботи, присвяченої справі краєзнавства, є Ізюмський музей».<ref name="ikm"/>

1925 року музей отримав статус державного.<ref name="esu"/>

Поступово тематика експонатів, що зберігались у музеї, розширювалась і тому були створені три нові музейні відділи: побуту, сільського господарства та місцевої промисловості. 1929 року музейний фонд становив 28122 одиниці зберігання.<ref name="esu"/> У 1928 році музей відвідали 39634 особи.<ref name="ikm"/>

Під час [[Німецько-радянська війна|2-ї світової війни]] музей втратив більшу частину своєї колекції, а приміщення, де містилась установа, було зруйновано. Після війни влада відвела під музей іншу будову — старовинний житловий будинок.<ref name="esu"/>

У 1950-х роках музей отримав нові колекції завдяки проведеним кільком археологічним експедиціям.<ref name="esu"/>

2022 року у ході [[бої за Ізюм (2022)|боїв за Ізюм]] постраждав від прямого влучання снаряда. Було пробито дах, пошкоджено стіни, вибито вікна, зникла електроенергія та опалення. Окупанти викрали з музею директорське крісло, кілька самоварів і муляжні шаблі<ref name=Obstril_muzeiv/><ref>{{cite web |url=http://kharkivoda.gov.ua/news/120526 |title=На Харківщині реставрують Євангеліє початку XVIII століття |date=2023-04-14 |publisher=Харківська обласна військова адміністрація}}</ref>.

== Експозиція ==
Музейна експозиція розміщується в житловому будинку, побудованому 1818 року.<ref name="ii">{{cite web|url=https://city-izyum.pp.ua/izyum-museum-of-local-lore-m-v-sibilev101/|title=Ізюм інформаційний. Ізюмський краєзнавчий музей ім. М. В. Сибільова|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220519133647/https://city-izyum.pp.ua/izyum-museum-of-local-lore-m-v-sibilev101/|archivedate=19 травня 2022|accessdate=19 травня 2022|language=uk}}</ref>

Постійно діють три демонстраційні зали:<ref name="ikm"/>
* Історія краю (XVIII–XIX ст.ст.):
: предмети побуту, портрет [[Самборський Андрій Опанасович|А. О. Самборського]], пейзажі ізюмських художників.
* Історія краю (XIX–XX ст.ст.):
: предмети, що ілюструють життя Ізюмщини за радянських часів, колекція грошових знаків, зброя часів [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]].
* Етнографічна експозиція народних майстрів:
: роботи ізюмських майстрів.

У 2011 році музейні фонди налічували близько 12 тис. одиниць зберігання.<ref name="esu"/>

Серед унікальних експонатів музею:<ref name="esu"/><ref name="ikm"/><ref name="mh"/>
* нумізматична колекція рідкісних монет;
* видане 1707 року напрестольне [[Євангеліє]] в срібному з позолотою окладі — надруковане, ймовірно, за кошт гетьмана Івана Мазепи.
* речі сім'ї декабриста [[Розен Андрій Євгенович|Андрія Розена]].

Картинна галерея містить етюди [[Васильківський Сергій Іванович|Сергія Васильківського]], картини [[Федоров Митрофан Семенович|Митрофана Федорова]], [[Забашта Василь Іванович|Василя Забашти]], [[Плис Іван Олексійович|Івана Плиса]] та Ф. Коган<ref name="ii"/><ref name="mh"/>.

У залах музею працюють виставки: «Історія Ізюмщини», «Ізюм — повітове місто», фотовиставка «Ізюм з висоти пташиного польоту».<ref name="mh"/>

Разом з [[Музей археології та етнографії Слобідської України|Музеєм археології та етнографії Слобідської України]] та [[Святогірський державний історико-архітектурний заповідник|Святогірським історико-архітектурним заповідником]] проводяться спільні виставки.<ref name="mh"/>

У рамках святкування Дня міста на березі [[Сіверський Донець|Сіверського Дінця]] проходить фестиваль «Меч Святослава», присвячений подіям XII століття на Ізюмщині.<ref name="mh"/>

Музей організовує екскурсії містом Ізюм, а також надає науково-методичну допомогу навчальним закладам міста.<ref name="esu"/>

== Директори музею ==
* [[Сібільов Микола Вікентійович]] 1920–1934<ref name="esu"/>
: …
* Махортова Ольга Володимирівна<ref name="ii"/> 2006–2022<ref name="esu">{{ЕСУ|том=|сторінки=|автор=З. С. Нетребенко, О. О. Павлюк|стаття=Ізюмський краєзнавчий музей ім. М. Сібільова|id=13865|ref=}}</ref>
* Іванова Галина Анатоліївна  2022-

== Примітки ==
{{reflist|refs=
<ref name=Obstril_muzeiv>{{cite web |url=https://www.alterpravo.org.ua/wp-content/uploads/2021/10/Attacking-museums-as-an-attempt-to-destroy-Ukrainian-identity_ukr.pdf#page=31 |title=Обстріл музеїв як спроба знищення української ідентичності |date=2023 |publisher=Луганський обласний правозахисний центр «Альтернатива» |archive-url=https://web.archive.org/web/20240515093309/https://www.alterpravo.org.ua/wp-content/uploads/2021/10/Attacking-museums-as-an-attempt-to-destroy-Ukrainian-identity_ukr.pdf#page=31 |archive-date=2024-05-15 |deadurl=no}}</ref>
}}

== Посилання ==
* {{cite web|url=https://kultura-izyum.gov.ua/uk/site/muzeyi-izyum.html|title=Управління культури Ізюмської міської ради. Музеї Ізюмщини|archiveurl=https://web.archive.org/web/20220519134630/https://kultura-izyum.gov.ua/uk/site/muzeyi-izyum.html|archivedate=19 травня 2022|accessdate=19 травня 2022|language=uk}}

== Література ==
* ''Федоровський О. С.'' Ізюмський музей // ЧШ. 1923. № 1–3
* ''Федоровський О. С.'' Труды экспедиции для изучения Изюмского края под руководством профессора Федоровского. Изюм, 1923
* ''Сібільов М. В.'' Старовинності Ізюмщини. Ізюм, 1926. Вип. 1–2; 1930. Вип. 4
* ''Дєдов В.'' Вчений-подвижник // Комуніст. 1982, 10 берез.
* ''Анапченко Н. С.'' З історії музейної справи Ізюмщини // Мат. 8-ї Всеукр. наук. конф. «Істор. краєзнавство і культура». Х., 1997.

{{Портал|Музеї}}
{{Authority control}}

[[Категорія:Ізюм]]
[[Категорія:Краєзнавчі музеї Харківської області]]
[[Категорія:Засновані в Харківській області 1920]]

Тип: краєзнавчий

Назва на честь: Сібільов Микола Вікентійович

Країна: Україна

Розташування: Ізюм · Харківська область

Адреса: 64300 вул. Соборна, 12

Засновник: Сібільов Микола Вікентійович

Відкрито: 20 травня 1920

Директор: Іванова Галина Анатоліївна


text:
# Камден (Делавер)
Камден (англ. Camden) — місто (англ. town) в окрузі Кент штату Делавер США. Населення — 3715 осіб (2020).

## Географія
Камден розташований за координатами 39°5′57″ пн. ш. 75°33′25″ зх. д. / 39.09917° пн. ш. 75.55694° зх. д. (39.099031, -75.556960).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 9,58 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали 3464 особи в 1335 домогосподарствах у складі 985 родин. Густота населення становила 361 особа/км².  Було 1463 помешкання (153/км²).
Расовий склад населення:
| - 66,1 % — білих - 23,6 % — чорних або афроамериканців - 3,7 % — азіатів - 0,3 % — корінних американців - 1,4 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 4,9 %. Частка іспаномовних становила 5,5 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,5 % — особи молодші 18 років, 56,7 % — особи у віці 18—64 років, 19,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 40,8 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 90,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 66 497 доларів США (медіана — 59 721), а середній дохід на одну сім'ю — 73 973 долари (медіана — 64 583). Медіана доходів становила 45 953 долари для чоловіків та 27 024 долари для жінок. За межею бідності перебувало 4,4 % осіб, у тому числі 2,0 % дітей у віці до 18 років та 2,3 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 1671 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 32,6 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 21,1 %, роздрібна торгівля — 10,7 %, публічна адміністрація — 8,4 %.

title: Камден (Делавер)

wikitext:
{{Otheruses|Камден}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Камден
|оригінальна назва  = {{lang-en|Camden}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Camden_DE_Friends.JPG
|опис зображення= <!-- 1805 Camden Friends Meetinghouse -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Делавер
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Кент (округ, Делавер)|Кент]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 9,58
|висота центру НП   = 11
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 361,59
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 302
|поштовий індекс        = 19934
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1010760
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Камден''' ({{lang-en|Camden}}) — місто ({{lang-en|town}}) в окрузі [[Кент (округ, Делавер)|Кент]] штату [[Делавер]] [[Сполучені Штати Америки|США]]. Населення — 3715 осіб (2020).

== Географія ==
Камден розташований за координатами {{Coord|39|5|57|N|75|33|25|W|type:city_region:US-DE}} (39.099031, -75.556960){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 9,58 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
|1870= 657
|1880= 702
|1890= 553
|1900= 586
|1910= 553
|1920= 531
|1930= 464
|1940= 682
|1950= 606
|1960= 1125
|1970= 1241
|1980= 1757
|1990= 1899
|2000= 2100
|2010= 3464
| 2020 = 3715
| estyear =
| estimate =
| estref =
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкали {{formatnum:3464}} особи в {{formatnum:1335}} домогосподарствах у складі 985 родин. [[Густота населення]] становила 361 особа/км².  Було 1463 помешкання (153/км²).

Расовий склад населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 66,1 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 23,6 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 3,7 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 1,4 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 4,9 %. Частка іспаномовних становила 5,5 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,5 % — особи молодші 18 років, 56,7 % — особи у віці 18—64 років, 19,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 40,8 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 90,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:66497}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:59721}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:73973}} долари (медіана — {{formatnum:64583}}). Медіана доходів становила {{formatnum:45953}} долари для чоловіків та {{formatnum:27024}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 4,4 % осіб, у тому числі 2,0 % дітей у віці до 18 років та 2,3 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:1671}} осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 32,6 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 21,1 %, роздрібна торгівля — 10,7 %, публічна адміністрація — 8,4 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Кент (округ, Делавер)}}

[[Категорія:Містечка Делаверу]]
[[Категорія:Населені пункти округу Кент (Делавер)]]

title: сусідні нас. пункти

Країна: США

Штат: Делавер

Округ: Кент

Межує з: | Вайомінг ? |

Густота населення: 361,59 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4


text:
# Адамовський район
Ада́мовський район (рос. Адамовский район) — муніципальний район у складі Оренбурзької області Російської Федерації.
Адміністративний центр — селище Адамовка.

## Географія
Розташований на сході Оренбурзької області за 440 км від обласного центру. Найбільша протяжність з півночі на південь — 95 км, із заходу на схід — 130 км. Район межує з Кваркенським, Новоорським, Домбаровським, Світлинським районами та Ясненським міським округом Оренбурзької області і Костанайською областю Казахстану.

## Історія
Район утворений 1 квітня 1921 року у складі Кустанайської губернії Киргизької АСРР, але 15 серпня 1922 року був ліквідований. Знову утворений 1930 року у складі Казакської АСРР. 1932 року увійшов до складу Актюбінської області, 1934 року — до складу Оренбурзької області.

## Населення
Населення — 22397 осіб (2019; 26079 в 2010, 31133 у 2002).

## Адміністративний поділ
Район адміністративно поділяється на 11 сільських поселень:
| Поселення                    | Площа, км² | Населення, осіб (2002) | Населення, осіб (2010) | Населення, осіб (2019) | Центр          | Населені пункти |
| ---------------------------- | ---------- | ---------------------- | ---------------------- | ---------------------- | -------------- | --------------- |
| Адамовська селищна рада      | 1207,04    | 10589                  | 9501                   | 9315                   | Адамовка       | 9               |
| Аніховська сільська рада     | 554,63     | 1813                   | 1529                   | 1188                   | Аніховка       | 3               |
| Брацлавська сільська рада    | 652,78     | 1961                   | 1504                   | 1197                   | Брацлавка      | 4               |
| Єлизаветинська сільська рада | 503,40     | 2130                   | 1648                   | 1331                   | Єлизаветинка   | 3               |
| Комсомольська сільська рада  | 782,14     | 1970                   | 1607                   | 1279                   | Комсомольський | 3               |
| Майська сільська рада        | 510,36     | 2629                   | 2028                   | 1538                   | Майський       | 4               |
| Обільнівська сільська рада   | 601,16     | 1259                   | 845                    | 466                    | Обільний       | 2               |
| Совхозна сільська рада       | 437,76     | 1383                   | 1185                   | 965                    | Совхозний      | 2               |
| Теренсайська сільська рада   | 592,01     | 3519                   | 2985                   | 2490                   | Теренсай       | 5               |
| Шильдинська селищна рада     | 93,03      | 2639                   | 2190                   | 1840                   | Шильда         | 2               |
| Юбілейна сільська рада       | 356,61     | 1241                   | 1057                   | 788                    | Юбілейний      | 3               |

- 2013 року ліквідована Річна сільська рада, територія увійшла до складу Майської сільради[4].

## Найбільші населені пункти
Нижче подано перелік населених пунктів з чисельність населення понад 1000 осіб:
| № | Населений пункт | Населення, осіб (2002) | Населення, осіб (2010) |
| - | --------------- | ---------------------- | ---------------------- |
| 1 | Адамовка        | 8038                   | 7733                   |
| 2 | Шильда          | 2627                   | 2184                   |
| 3 | Комсомольський  | 1689                   | 1458                   |
| 4 | Теренсай        | 1476                   | 1284                   |
| 5 | Єлизаветинка    | 1424                   | 1149                   |

## Господарство
Адамовський район — це великий сільськогосподарський регіон з розвиненою інфраструктурою, один з лідерів сільськогосподарського виробництва в області. На території району діють 12 малих, 47 селянсько-фермерських і 9 великих сільськогосподарських підприємств.

title: Адамовський район

wikitext:
{{Муніципальний район Росії
| назва укр.      = Адамовський район
| назва ін.       = {{lang-ru|Адамовский район}}
| прапор          = Flag of Adamovsky rayon (Orenburg oblast).png
| опис прапора    = Прапор Адамовського району
| герб            = Coat of Arms of Adamovsky rayon (Orenburg oblast).png
| опис герба      = Герб Адамовського району
| розташування    = Адамовський.png
| мапа            =
| суб'єкт         = [[Оренбурзька область]]
| код ЗКАТУ       =
| утворений       = [[1921]] року
| населення       = 22397 осіб
| дані            = [[2019]]
| площа           = 6290,92
| густота         = 3,56
| код району      =
| поштові індекси =
| центр           = селище [[адамовка (Адамовський район)|Адамовка]]
| міські округи   =
| міські поселення   =
| сільські поселення = 11
| міські НП       =
| сільські НП     = 40
| адреса          =
| вебсторінка     = http://mo-ad.orb.ru/
| голова РДА      = Новіков В'ячеслав Юрійович
| голова району   =
}}

'''Ада́мовський район''' ({{lang-ru|Адамовский район}}) — муніципальний район у складі [[оренбурзька область|Оренбурзької області]] [[росія|Російської Федерації]].

Адміністративний центр — селище [[адамовка (Адамовський район)|Адамовка]].

== Географія ==
Розташований на сході Оренбурзької області за 440 км від обласного центру. Найбільша протяжність з півночі на південь — 95 км, із заходу на схід — 130 км. Район межує з [[кваркенський район|Кваркенським]], [[новоорський район|Новоорським]], [[домбаровський район|Домбаровським]], [[світлинський район|Світлинським]] районами та [[ясненський міський округ|Ясненським міським округом]] Оренбурзької області і [[костанайська область|Костанайською областю]] [[Казахстан]]у.

== Історія ==
Район утворений [[1 квітня]] [[1921]] року у складі [[кустанайська губернія|Кустанайської губернії]] [[Киргизька Автономна Соціалістична Радянська Республіка (1920—1925)|Киргизької АСРР]], але [[15 серпня]] [[1922]] року був ліквідований. Знову утворений [[1930]] року у складі [[казакська АСРР|Казакської АСРР]]. [[1932]] року увійшов до складу [[актюбінська область|Актюбінської області]], [[1934]] року — до складу Оренбурзької області.

== Населення ==
Населення — 22397 осіб ([[2019]]{{RUS-census2019}}; 26079 в [[2010]]<ref>{{Cite web |url=http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2010/altajskij-kraj.htm |title=Дані перепису населення 2010 року |accessdate=13 березня 2022 |archive-date=10 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210510083120/http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2010/altajskij-kraj.htm }}</ref>, 31133 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2002/altajskij-kraj.htm |title=Дані перепису населення 2002 року |accessdate=13 березня 2022 |archive-date=17 лютого 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220217121730/http://pop-stat.mashke.org/russia-census-2002/altajskij-kraj.htm }}</ref>).

== Адміністративний поділ ==
Район адміністративно поділяється на 11 сільських поселень:
{| align="center" class="standard"
|+
! |Поселення
! |Площа,
км²
! |Населення,
осіб ([[2002]])
! |Населення,
осіб ([[2010]])
! |Населення,
осіб ([[2019]])
! |Центр
! |Населені
пункти
|-----
| [[Адамовська селищна рада]]
| align="right"| 1207,04
| align="right"| 10589
| align="right"| 9501
| align="right"| 9315
| [[адамовка (Адамовський район)|Адамовка]]
| align="right"| 9
|-----
| [[Аніховська сільська рада]]
| align="right"| 554,63
| align="right"| 1813
| align="right"| 1529
| align="right"| 1188
| [[Аніховка]]
| align="right"| 3
|-----
| [[Брацлавська сільська рада]]
| align="right"| 652,78
| align="right"| 1961
| align="right"| 1504
| align="right"| 1197
| [[Брацлавка]]
| align="right"| 4
|-----
| [[єлизаветинська сільська рада (Адамовський район)|Єлизаветинська сільська рада]]
| align="right"| 503,40
| align="right"| 2130
| align="right"| 1648
| align="right"| 1331
| [[єлизаветинка (Адамовський район)|Єлизаветинка]]
| align="right"| 3
|-----
| [[комсомольська сільська рада (Адамовський район)|Комсомольська сільська рада]]
| align="right"| 782,14
| align="right"| 1970
| align="right"| 1607
| align="right"| 1279
| [[комсомольський (Адамовський район)|Комсомольський]]
| align="right"| 3
|-----
| [[майська сільська рада (Адамовський район)|Майська сільська рада]]
| align="right"| 510,36
| align="right"| 2629
| align="right"| 2028
| align="right"| 1538
| [[майський (Адамовський район)|Майський]]
| align="right"| 4
|-----
| [[Обільнівська сільська рада]]
| align="right"| 601,16
| align="right"| 1259
| align="right"| 845
| align="right"| 466
| [[Обільний]]
| align="right"| 2
|-----
| [[совхозна сільська рада (Адамовський район)|Совхозна сільська рада]]
| align="right"| 437,76
| align="right"| 1383
| align="right"| 1185
| align="right"| 965
| [[совхозний (Адамовський район)|Совхозний]]
| align="right"| 2
|-----
| [[теренсайська сільська рада (Адамовський район)|Теренсайська сільська рада]]
| align="right"| 592,01
| align="right"| 3519
| align="right"| 2985
| align="right"| 2490
| [[теренсай (селище)|Теренсай]]
| align="right"| 5
|-----
| [[Шильдинська селищна рада]]
| align="right"| 93,03
| align="right"| 2639
| align="right"| 2190
| align="right"| 1840
| [[шильда (Росія)|Шильда]]
| align="right"| 2
|-----
| [[Юбілейна сільська рада]]
| align="right"| 356,61
| align="right"| 1241
| align="right"| 1057
| align="right"| 788
| [[юбілейний (Адамовський район)|Юбілейний]]
| align="right"| 3
|+
|}

* [[2013]] року ліквідована '''Річна сільська рада''', територія увійшла до складу Майської сільради<ref>[https://docs.cntd.ru/document/460158781 Закон Оренбургской области от 26 июня 2013 г. № 1632 «О преобразовании муниципальных образований Майский сельсовет Адамовского района Оренбургской области и Речной поссовет Адамовского района Оренбургской области»] - Электронный фонд правовых и нормативно-технических документов {{ref-ru}}</ref>.

== Найбільші населені пункти ==
Нижче подано перелік населених пунктів з чисельність населення понад 1000 осіб:
{| align="center" class="standard"
|+
! |№
! |Населений пункт
! |Населення,
осіб ([[2002]])
! |Населення,
осіб ([[2010]])
|-----
| 1
| [[адамовка (Адамовський район)|Адамовка]]
| align="right"| 8038
| align="right"| 7733
|-----
| 2
| [[шильда (Росія)|Шильда]]
| align="right"| 2627
| align="right"| 2184
|-----
| 3
| [[комсомольський (Адамовський район)|Комсомольський]]
| align="right"| 1689
| align="right"| 1458
|-----
| 4
| [[теренсай (селище)|Теренсай]]
| align="right"| 1476
| align="right"| 1284
|-----
| 5
| [[єлизаветинка (Адамовський район)|Єлизаветинка]]
| align="right"| 1424
| align="right"| 1149
|+
|}

== Господарство ==
Адамовський район — це великий сільськогосподарський регіон з розвиненою інфраструктурою, один з лідерів сільськогосподарського виробництва в області. На території району діють 12 малих, 47 селянсько-фермерських і 9 великих сільськогосподарських підприємств.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Оренбурзька область}}
{{адамовський район}}

[[Категорія:Адамовський район]]
[[Категорія:Райони Оренбурзької області]]

title: рос. Адамовский район

Герб Адамовського району: Прапор Адамовського району

рос. Адамовский район: Розташування району

title: Основні дані

Суб'єкт Російської Федерації: Оренбурзька область

Утворений: 1921 року

Густота населення: 3,56 осіб/км²

title: Населені пункти та поселення

Адміністративний центр: селище Адамовка

title: Влада

Голова місцевої думи: Новіков В'ячеслав Юрійович


text:
# Крестон (Каліфорнія)
Крестон (англ. Creston) — переписна місцевість (CDP) в США, в окрузі Сан-Луїс-Обіспо штату Каліфорнія. Населення — 98 осіб (2020).

## Географія
Крестон розташований за координатами 35°31′7″ пн. ш. 120°31′11″ зх. д. / 35.51861° пн. ш. 120.51972° зх. д. (35.518651, -120.519741).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році переписна місцевість мала площу 1,47 км², з яких 1,46 км² — суходіл та 0,01 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у переписній місцевості мешкали 94 особи в 36 домогосподарствах у складі 26 родин. Густота населення становила 64 особи/км².  Було 39 помешкань (26/км²).
Расовий склад населення:
| - 94,7 % — білих - 2,1 % — корінних американців - 1,1 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 2,1 %. Частка іспаномовних становила 6,4 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,4 % — особи молодші 18 років, 62,8 % — особи у віці 18—64 років, 13,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 39,0 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 80,8 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 80,0 чоловіків також старших 18 років.
Цивільне працевлаштоване населення становило 11 осіб. Основні галузі зайнятості: сільське господарство, лісництво, риболовля — 100,0 %.

title: Крестон (Каліфорнія)

wikitext:
{{Otherplaces|Крестон}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = переписна місцевість
|українська назва   = Крестон
|оригінальна назва  = {{lang-en|Creston}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = File:Creston Country Store.jpg
|опис зображення= <!-- Creston Country Store, 2012 -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Каліфорнія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Сан-Луїс-Обіспо (округ, Каліфорнія)|Сан-Луїс-Обіспо]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 1,47
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 63,95
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −8
|DST                    = −7 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         =
|поштовий індекс        = 93432
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 0617232
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Крестон''' ({{lang-en|Creston}}) — [[переписна місцевість]] (''CDP'') в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Сан-Луїс-Обіспо (округ, Каліфорнія)|Сан-Луїс-Обіспо]] штату [[Каліфорнія]]. Населення — 98 осіб (2020).

== Географія ==
Крестон розташований за координатами {{Coord|35|31|7|N|120|31|11|W|type:city_region:US-DE}} (35.518651, -120.519741){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році переписна місцевість мала площу 1,47 км², з яких 1,46 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,01 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align =  left
| 2010 = 94
| 2020 = 98
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2016|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у переписній місцевості мешкали 94 особи в 36 домогосподарствах у складі 26 родин. [[Густота населення]] становила 64 особи/км².  Було 39 помешкань (26/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 94,7 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 2,1 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 1,1 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 2,1 %. Частка іспаномовних становила 6,4 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 23,4 % — особи молодші 18 років, 62,8 % — особи у віці 18—64 років, 13,8 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 39,0 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 80,8 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 80,0 чоловіків також старших 18 років.

Цивільне працевлаштоване населення становило 11 осіб. Основні галузі зайнятості: сільське господарство, лісництво, риболовля — 100,0 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Сан-Луїс-Обіспо (округ, Каліфорнія)}}

[[Категорія:Переписні місцевості Каліфорнії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Сан-Луїс-Обіспо (Каліфорнія)]]

title: Країна

Штат: Каліфорнія

Округ: Сан-Луїс-Обіспо

Населення: 98 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 63,95 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−8, влітку UTC-7

OSM: ↑396496 ·R (Сан-Луїс-Обіспо)


text:
# Шульману-ашаред I
Шульману-ашаред I або в традиційній транскрипції Салманасар І (аккад. «[Бог] Шульману (Салман) — предводитель») — цар Ассирії. Правив 30 років, в 1263-1234 до н. е.. Син Ададнерарі I, батько Тукульті-Нінурти I.

## Життєпис
На початку царювання воював проти мітанійців яких свого часу підкорив його батько, але яким вдалося відновити свою незалежність. Під час походу через месопотамський степ мітанійському царю Шаттуару ІІ вдалося відрізати ассирійське військо від води, але Шульману-ашаред зумів вирватися і розбити супротивника. За повідомленням самого царя ассирійці захопили 14 400 полонених яких усіх осліпили і 9 міст серед них і столицю Шаттуара ІІ Насібі. До Ассирії знову були приєднані землі Верхнього Межиріччя до Каркемиша, а держава Мітанні перестала існувати. Ця перемога вивела Ассирію в число великих держав регіону і сприяло укладанню мирного договору між хетським царем Хатутусілі ІІІ та фараоном Рамзесом ІІ, а також відновленню хетсько-вавилонського союзу.
Тепер головним супротивником на заході стали хети які однак на той момент були занадто сильні, тож Шульману-ашаред змінив напрямок своїх походів. Він першим з ассирійськихз царів здійснив успішні походи проти племен уруатрі в райони середньої та верхньої течії Великого Забу. Ассирійці нещадно грабували країну знищуючи поселення та вирізаючи людей — в полон брали тільки висококваліфікованих ремісників. На завойованих територіях було споруджено кілька фортець та залишені гарнізони, а вціліле населення обклали важкою даниною.
Після воєн з уруарті Шульману-ашаред зайнявся впорядкуванням держави — будував фортеці та храми, переніс столицю з Ашшуру у новозасноване місто Кальху біля впадіння Великого Забу в Тигр.
Хетський цар Хаттусілі побоюючись зміцнення Ассирії вирішив розпочати проти неї превентивну війну. Він підмовив вавилонського царя напасти на Ассирію пообіцявши одночасно вторгнутися до неї з заходу. Але Шульману-ашареду вдалося розбити вавилонське військо і не допустити вторгнення хетів. Тож Ассирія не лише не послабилася, але й отримала частину північної Вавилонії.

title: Шульману-ашаред I

wikitext:
{{Особа}}
[[Файл:Médio-assyrien.png|міні|праворуч|360пкс|Карта Ассирії в середньоассирійський період після завоюванбь Адад-нірарі І та Шульману-ашареда I]]

'''Шульману-ашаред I''' або в традиційній транскрипції Салманасар І ([[Аккадська мова|аккад.]] ''«[Бог] Шульману (Салман) — предводитель»'') — цар Ассирії. Правив 30 років, в 1263-[[1234 до н. е.]]<ref>Існують й інші датування, наприклад 1274-1245 роки до нашої ери.</ref>. Син [[Ададнерарі I]], батько [[Тукульті-Нінурта I|Тукульті-Нінурти I]].

==Життєпис==
На початку царювання воював проти [[Мітанні|мітанійців]] яких свого часу підкорив його батько, але яким вдалося відновити свою незалежність. Під час походу через месопотамський степ мітанійському царю Шаттуару ІІ вдалося відрізати ассирійське військо від води, але Шульману-ашаред зумів вирватися і розбити супротивника. За повідомленням самого царя ассирійці захопили 14 400 полонених яких усіх осліпили і 9 міст серед них і столицю Шаттуара ІІ Насібі. До Ассирії знову були приєднані землі Верхнього Межиріччя до [[Каркемиш]]а, а держава Мітанні перестала існувати. Ця перемога вивела Ассирію в число [[Велика держава|великих держав]] регіону і сприяло укладанню мирного договору між хетським царем Хатутусілі ІІІ та фараоном [[Рамзес ІІ|Рамзесом ІІ]], а також відновленню хетсько-вавилонського союзу.

Тепер головним супротивником на заході стали [[хети]] які однак на той момент були занадто сильні, тож Шульману-ашаред змінив напрямок своїх походів. Він першим з ассирійськихз царів здійснив успішні походи проти племен уруатрі в райони середньої та верхньої течії Великого Забу<ref>Пізніше поруч, біля озера Ван, виникне держава яку ассирійці традиційно називатимуть Урарту, хоч який її зв'язок з цими племенами достеменно не встановлено.</ref>. Ассирійці нещадно грабували країну знищуючи поселення та вирізаючи людей — в полон брали тільки висококваліфікованих ремісників. На завойованих територіях було споруджено кілька фортець та залишені гарнізони, а вціліле населення обклали важкою даниною.

Після воєн з уруарті Шульману-ашаред зайнявся впорядкуванням держави — будував фортеці та храми, переніс столицю з [[Ашшур (місто)|Ашшур]]у у новозасноване місто Кальху біля впадіння [[Великий Заб|Великого Забу]] в [[Тигр (річка)|Тигр]].

Хетський цар Хаттусілі побоюючись зміцнення Ассирії вирішив розпочати проти неї превентивну війну. Він підмовив вавилонського царя напасти на Ассирію пообіцявши одночасно вторгнутися до неї з заходу. Але Шульману-ашареду вдалося розбити вавилонське військо і не допустити вторгнення хетів. Тож Ассирія не лише не послабилася, але й отримала частину північної Вавилонії.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* Садаев Д.Ч. История древней Ассирии, Москва, Наука, 1979

{{Royal-stub}}
{{Правителі Ассирії}}

title: Шульману-ашаред I

Народився: 14 століття до н. е.

Помер: 13 століття до н. е.

Країна: Ассирія

Діяльність: король, суверен

Посада: цар Ассирії

Батько: Ададнерарі I

Діти: Тукульті-Нінурта I


text:
# Габор Баторі
Габор Баторі (угор. Báthory Gábor, 14 серпня 1589 — 27 жовтня 1613) — великий  князь Трансильванії в 1608—1613 роках. Останній представник роду Баторі на троні Трансильванії.

## Життєпис

### Молоді роки
Походив з династії Баторі, гілки Баторі-Шомльо. Правнук трансильванського воєводи Іштвана Баторі. Його дід Андраш був маршалком двору угорської королеви Ізабелли. Четвертий син Іштвана Баторі, намісника Красного і капітана Вараду, та Жужанни Бебек.
Народився 1589 року в Вараді. Втім на час народження двоє старших братів вже померло. 1592 року родинаперебралася до замку Шилагі-Шомльо. 1594 році внаслідок придушення заколоту частини шляхти на чолі із Балтазаром Баторі проти трансильванського князя Жигмонда Баторі батько Габора опинився на боці змовників. Тому Іштван Баторі втік, а Габора з матір'ю та братами і сестрами було запроторено у в'язницю. Невдовзі на прохання папи римського Климента VIII їх було звільнено. Родина перебралася до Речі Посполитої, де 1595 року померла Жужанна Бебек. 1596 року батько Габора оженився вдруге.
1599 році після отримання трансильванського трону Андрашем Баторі Габор з батьком повернувся на батьківщину. Втім поразка Баторі від валахів в жовтні того ж року змусила Іштвана Баторі тікати до Ковара, де визнати владу імператора Священної Римської імперії Рудольфа II Габсбурга. 1601 року Габор Баторі втратив батька. Габора з сестрою Анною віддано під опіку королівського судді Іштвана Баторі-Ечеда. Під впливом останнього Габор перейшов з католицтва до кальвінізму.

### Шлях до влади
У 1604 році, коли трансильванський князь Іштван Бочкай підняв повстання проти Габсбургів, опікун відправи Габора Баторі до трансильванського війська. 1605 року брав участь у битві біля Шарошпатака. Того ж року після смерті Іштвана Баторі успадкував більшість його маєтків, ставши одним з впливовіших магнатів Трансильванії. Князь Іштван Бочкай розглядав Габора як свого спадкоємця, але 1606 року супротивники Баторі переконали Бочкаї оголосити офіційним спадкоємцем Балінта Другета.
Після смерті Іштвана Бочкаї від отруєння спробував зайняти трон, але більшість знаті підтримала Жигмонда Ракоці. Тоді у 1607 році Габор Баторі звернувся по допомогу до великого везиря Куюці Мурад-паши. Також звернувся до імператора Рудольфа II, який призначив Габора намісником Трансильванії. Проте фактичну владу зберіг Ракоці. В цей час задля посилення свого становища Габор Баторі оженився на родичці Іштвана Бочкаї.
1608 року уклав з повсталими гайдуками угоду, за якою в обмін на свою підтримку обіцяв надати їм замки та вигнати з країни унітаріїв та католиків. Слідом за цим почав наступ на Трансильванію з Верхньої Угорщини. В цей час про підтримку Баторі оголосила Османська імперія. За цим обставин Жигмонд Ракоці зрікся влади.

### Панування
У березні 1608 року Габора Баторі було оголошено князем Трансильванії. Невдовзі він роздав земельні ділянки 30 тис. гайдуків. Він відновив політику Баторі щодо встановлення зверхності над Валахією та Молдавією — господарі Раду X Щербан і Костянтин Могила відповідно визнали владу Габора Баторі. Водночас імператор Матвій Габсбург та османський султан Ахмед I визнали Баторі правителем Трансильванії. Разом з тим імператор відмовив у праві на угорський трон, а султан дозволив не платити данину протягом 3 років.
1609 році звільнив від оподаткування православних священників. Також тримався союзу з гайдуками. 1610 року було розкрито змову на чолі із Іштваном Кенді. Переніс столицю до Шебена. Водночас став готувати підкорення Верхньої Угорщини за підтримки османів. Втім він не зміг зібрати достатньо військ, оскільки секеї й молдавський господар Костянтин Могила не надали достатньо військ й грошей.
У грудні 1610 року вирушив проти Валахії, господар якої Раду X фактично перестав коритися Трансильванії. Габор Баторі в січні 1611 року зайняв столицю Тирговіште, де оголосив себе господарем Валахії. Втім на вимогу султана залишив Валахію, передавши її Раду Міхні.
Коли того ж року останнього було повалено Раду Щербаном, Баторі рушив до Валахії, але зазнав поразки під Брашовим. Водночас імператорський генерал Жигмонд Форгач вдерся до Трансильванії з Верхньої Угорщини. На його бік перейшли трансильванські сакси. Баторі опинився в облозі в Шебені. Але невдовзігайдуки стали атакувати війська Форгача, а проти Валахії рушили османські війська. За цим умов облогуз шебена було знято. Габор Баторі завдав поразки відступаючим імперським військам. Невдовзі в Токаї було укладено мирну угоду з палатином Турзо, за якою трансильванський князь обіцяв перешкоджати приєднанню угорських кріпаків до гайдуків.
Андраш Геші, посланець Баторі до османського султана, переконав того повалити Габора. В цей час сакси й далі чинили опір Габору Баторі, який здобув підтримку в імператора Матвія Габсбурга, що закликав саксів здатися. Натомість у Пресбурзі Баторі уклав з імператором договір, за яким визнав його зверхність. У відповідь султан 1613 року відправив Габора Бетлена повалити Баторі. Османів також підтримав валаський господар Раду Міхня, молдавський господар Стефан IX Томша та кримський хан Джанібек Ґерай. Не маючи змоги протистояти ворогові, Габор Баторі відступив до Вараду. В жовтні офіційно був позбавлений влади, а невдовзі вбитий внаслідок змови.

## Характер
Сучасники звинувачували Габора Баторі в пияцтві й надмірній любові до жінок. Навіть приписували інтимний зв'язок з вуйною Каталіною Іфью. а Габор Бетлен звинувачував Баторі у інцесті зі своєю сестрою Анною. Водночас Габор мав надзвичайну силу, яка стала легендарною, міг ламати підкови голіруч.

title: Габор Баторі

wikitext:
{{Державний діяч
| українське ім'я = Габор Баторі
| портрет =Gabriel Bathori.jpg
| ширина портрета = 250
| підпис =
| титул = [[великий  князь Трансильванії]]
| періодпочаток = [[1608]]
| періодкінець = [[1613]]
| попередник = [[Жигмонд Ракоці]]
| наступник = [[Габор Бетлен]]
| династія = [[Баторії (династія)|Баторі]]
| релігія = [[католицтво]]<br/>[[кальвінізм]]
| батько = [[Іштван Баторі (намісник)|Іштван Баторі]]
| мати = Жужанна Бебек
| дружина =Анна Хорват Палочаї
| діти =
| дата народження = 14.8.1589
| місце народження =
| дата смерті = 27.10.1613
| місце смерті =
| похований =
| герб      = Coa Hungary Family Báthory.svg
| Commons =Gabriel Báthory
}}

'''Габор Баторі''' ({{lang-hu|Báthory Gábor}}, [[14 серпня]] [[1589]] — [[27 жовтня]] [[1613]]) — [[великий  князь Трансильванії]] в [[1608]]—[[1613]] роках. Останній представник роду Баторі на троні Трансильванії.

== Життєпис ==

=== Молоді роки ===
Походив з династії [[Баторії (династія)|Баторі]], гілки Баторі-Шомльо. Правнук трансильванського воєводи [[Іштван Баторі|Іштвана Баторі]]. Його дід [[Андраш Баторі|Андраш]] був маршалком двору угорської королеви [[Ізабелла Ягеллонка|Ізабелли]]. Четвертий син [[Іштван Баторі (намісник)|Іштвана Баторі]], намісника Красного і капітана [[Орадя|Вараду]], та Жужанни Бебек.

Народився 1589 року в Вараді. Втім на час народження двоє старших братів вже померло. 1592 року родинаперебралася до замку Шилагі-Шомльо. 1594 році внаслідок придушення заколоту частини шляхти на чолі із Балтазаром Баторі проти трансильванського князя [[Жигмонд Баторі|Жигмонда Баторі]] батько Габора опинився на боці змовників. Тому Іштван Баторі втік, а Габора з матір'ю та братами і сестрами було запроторено у в'язницю. Невдовзі на прохання папи римського [[Климент VIII (папа)|Климента VIII]] їх було звільнено. Родина перебралася до [[Річ Посполита|Речі Посполитої]], де 1595 року померла Жужанна Бебек. 1596 року батько Габора оженився вдруге.

1599 році після отримання трансильванського трону [[Андраш Баторі (князь)|Андрашем Баторі]] Габор з батьком повернувся на батьківщину. Втім поразка Баторі від валахів в жовтні того ж року змусила Іштвана Баторі тікати до Ковара, де визнати владу імператора Священної Римської імперії [[Рудольф II|Рудольфа II Габсбурга]]. 1601 року Габор Баторі втратив батька. Габора з сестрою Анною віддано під опіку королівського судді Іштвана Баторі-Ечеда. Під впливом останнього Габор перейшов з католицтва до кальвінізму.

=== Шлях до влади ===
У 1604 році, коли трансильванський князь [[Іштван Бочкай]] підняв повстання проти Габсбургів, опікун відправи Габора Баторі до трансильванського війська. 1605 року брав участь у битві біля Шарошпатака. Того ж року після смерті Іштвана Баторі успадкував більшість його маєтків, ставши одним з впливовіших магнатів Трансильванії. Князь Іштван Бочкай розглядав Габора як свого спадкоємця, але 1606 року супротивники Баторі переконали Бочкаї оголосити офіційним спадкоємцем Балінта Другета.

Після смерті Іштвана Бочкаї від отруєння спробував зайняти трон, але більшість знаті підтримала [[Жигмонд Ракоці|Жигмонда Ракоці]]. Тоді у 1607 році Габор Баторі звернувся по допомогу до великого везиря [[Куюці Мурад-паша|Куюці Мурад-паши]]. Також звернувся до імператора Рудольфа II, який призначив Габора намісником Трансильванії. Проте фактичну владу зберіг Ракоці. В цей час задля посилення свого становища Габор Баторі оженився на родичці Іштвана Бочкаї.

1608 року уклав з повсталими гайдуками угоду, за якою в обмін на свою підтримку обіцяв надати їм замки та вигнати з країни унітаріїв та католиків. Слідом за цим почав наступ на Трансильванію з Верхньої Угорщини. В цей час про підтримку Баторі оголосила [[Османська імперія]]. За цим обставин Жигмонд Ракоці зрікся влади.

=== Панування ===
У березні 1608 року Габора Баторі було оголошено князем Трансильванії. Невдовзі він роздав земельні ділянки 30 тис. гайдуків. Він відновив політику Баторі щодо встановлення зверхності над Валахією та Молдавією — господарі [[Раду X Щербан]] і [[Костянтин Могила]] відповідно визнали владу Габора Баторі. Водночас імператор [[Матвій Габсбург]] та османський султан [[Ахмед I]] визнали Баторі правителем Трансильванії. Разом з тим імператор відмовив у праві на угорський трон, а султан дозволив не платити данину протягом 3 років.

1609 році звільнив від оподаткування православних священників. Також тримався союзу з гайдуками. 1610 року було розкрито змову на чолі із Іштваном Кенді. Переніс столицю до [[Сібіу (місто)|Шебена]]. Водночас став готувати підкорення Верхньої Угорщини за підтримки османів. Втім він не зміг зібрати достатньо військ, оскільки секеї й молдавський господар Костянтин Могила не надали достатньо військ й грошей.

У грудні 1610 року вирушив проти [[Волощина|Валахії]], господар якої Раду X фактично перестав коритися Трансильванії. Габор Баторі в січні 1611 року зайняв столицю Тирговіште, де оголосив себе господарем Валахії. Втім на вимогу султана залишив Валахію, передавши її [[Раду Міхня|Раду Міхні]].

Коли того ж року останнього було повалено Раду Щербаном, Баторі рушив до Валахії, але зазнав поразки під Брашовим. Водночас імператорський генерал Жигмонд Форгач вдерся до Трансильванії з Верхньої Угорщини. На його бік перейшли трансильванські сакси. Баторі опинився в облозі в Шебені. Але невдовзігайдуки стали атакувати війська Форгача, а проти Валахії рушили османські війська. За цим умов облогуз шебена було знято. Габор Баторі завдав поразки відступаючим імперським військам. Невдовзі в Токаї було укладено мирну угоду з палатином Турзо, за якою трансильванський князь обіцяв перешкоджати приєднанню угорських кріпаків до гайдуків.

Андраш Геші, посланець Баторі до османського султана, переконав того повалити Габора. В цей час [[Трансільванські сакси|сакси]] й далі чинили опір Габору Баторі, який здобув підтримку в імператора Матвія Габсбурга, що закликав саксів здатися. Натомість у Пресбурзі Баторі уклав з імператором договір, за яким визнав його зверхність. У відповідь султан 1613 року відправив Габора Бетлена повалити Баторі. Османів також підтримав валаський господар Раду Міхня, молдавський господар [[Стефан IX Томша]] та кримський хан [[Джанібек Ґерай]]. Не маючи змоги протистояти ворогові, Габор Баторі відступив до Вараду. В жовтні офіційно був позбавлений влади, а невдовзі вбитий внаслідок змови.

== Характер ==
Сучасники звинувачували Габора Баторі в пияцтві й надмірній любові до жінок. Навіть приписували інтимний зв'язок з вуйною Каталіною Іфью. а Габор Бетлен звинувачував Баторі у інцесті зі своєю сестрою Анною. Водночас Габор мав надзвичайну силу, яка стала легендарною, міг ламати підкови голіруч.

== Джерела ==
* Péter, Katalin (1994). «The Golden Age of the Principality (1606—1660)». In Köpeczi, Béla; Barta, Gábor; Bóna, István; Makkai, László; Szász, Zoltán; Borus, Judit (eds.). History of Transylvania. Akadémiai Kiadó. pp. 301—358. ISBN 963-05-6703-2.
* Felezeu, Călin (2009). «The International Political Background (1541—1699); The Legal Status of the Principality of Transylvania in Its Relations with the Ottoman Porte». In Pop, Ioan-Aurel; Nägler, Thomas; Magyari, András (eds.). The History of Transylvania, Vo. II (From 1541 to 1711). Romanian Academy, Center for Transylvanian Studies. pp. 15–73. ISBN 973-7784-04-9.

{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Трансильванські князі]]
[[Категорія:Баторі]]
[[Категорія:Правителі Європи XVII століття]]

title: 1608 — 1613

Попередник: Жигмонд Ракоці

Наступник: Габор Бетлен

Народження: 14 серпня 1589 · Орадя, Румунія

Смерть: 27 жовтня 1613 (24 роки) · Орадя, Румунія

Поховання: Ньїрбатор

Країна: Річ Посполита · Трансильванське князівство

Рід: Баторі

Батько: Іштван Баторі

Мати: Жужанна Бебек

Шлюб: Анна Хорват Палочаї

Медіафайли у Вікісховищі


text:
# Тубільцівська загальноосвітня школа
Тубільцівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів — освітній заклад у Черкаському районі Черкаської області.

## Історія
Школа відкрита 1868 р. як церковно-приходська.
Станом на 1880 р. у ній навчалося приблизно 15 осіб. Школа розташовувалася в хаті, яка пустувала, біля церкви. Тут можна було послухати як читає дяк «Граматки» — книжка, в якій було розміщено декілька невеликих молитов слов'янською мовою: «Часослів», «Закон Божий», «Псалтир», «Євангеліє», «Новий завіт». З цього, як вважається, почалася історія школи.
На початку ХХ століття збудували нове приміщення школи. В 1905 році на роботу до школи прийшов 18-річний учитель Федір Федорович Купчиков. У нього були збірники Пушкіна, Лермонтова, Нікітіна, Некрасова. Дітям, які вміли читати, він давав їх додому, де діти читали їх батькам, дідусям, бабусям. Ф. Ф. Купчиков вчителював у Тубільській школі 15 років (до 1920). В 1916 році з'явилась учителька — Тетерська, дочка об'їждчика Мошенського лісництва.
У 1920 році Купчиков виїхав з Тубілець під тиском місцевого повстанського загону, в село він повернувся тільки після Другої світової війни. Працював у Тубільській, а потім у Первомайській школі. Працював педагогом більше 50-ти років, нагороджений Орденом Леніна. В 1960 році Ф. Ф. Купчикова не стало.
До Другої світової війни діти навчалися в пристосованих приміщеннях. Технічні засоби навчання і обладнання були майже відсутніми. У 1930-тих роках діяла семирічна школа колгоспної молоді (ШКМ), в якій навчалося близько 40 дітей. Шкільна бібліотека заснована в 1957 році. Першим бібліотекарем у ній була Марія Іванівна Джулай.

## Сучасність
У 2017 році перестали функціонувати школи в сусідніх селах — Хрещатику та Березняках і з цього часу учнів з цих сіл почали возити шкільним автобусом у Тубільцівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів. Нині в школі навчається 194 учнів.

## Відомі випускники
Н. А. Гошуренко, А. М. Розсоха, С. Г. Смірнова, В. П. Надточій, А. М. Гаркуша, Л. П. Колісник, Г. І. Коваль, О. М. Здір, І. В. Безверхий, Ф. І. Шевченко.

title: Тубільцівська загальноосвітня школа

wikitext:
{{ Школа
| Назва        = Тубільцівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів
| Зображення   =
| Зображення_підпис   =
| Девіз        =
| Заснована    = 1868
| Країна       = Україна
| Закрита      =
| Директор     = Майданік Микола Федорович
| Тип          =
| Учні         = 176
| Учителі      = 42
| Вартість навчання =
| Інфраструктура =
| Адреса       = вул. Шевченка, 121, с. Тубільці, Черкаський район, Черкаська область
| Координати   = {{Coor dms |49|34|11|N|31|40|34|E|scale:30000}}
| Сайт         = [http://schooltubiltci.at.ua/ schooltubiltci.at.ua]
| Поле         =
| Текст поля   =
}}
'''Тубільцівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів''' — освітній заклад у [[Черкаський район|Черкаському районі]] [[Черкаська область|Черкаської області]].

== Історія ==
Школа відкрита 1868 р. як церковно-приходська.

Станом на 1880 р. у ній навчалося приблизно 15 осіб. Школа розташовувалася в хаті, яка пустувала, біля церкви. Тут можна було послухати як читає дяк «Граматки» — книжка, в якій було розміщено декілька невеликих молитов слов'янською мовою: «Часослів», «Закон Божий», «Псалтир», «Євангеліє», «Новий завіт». З цього, як вважається, почалася історія школи.

На початку ХХ століття збудували нове приміщення школи. В 1905 році на роботу до школи прийшов 18-річний учитель Федір Федорович Купчиков. У нього були збірники Пушкіна, Лермонтова, Нікітіна, Некрасова. Дітям, які вміли читати, він давав їх додому, де діти читали їх батькам, дідусям, бабусям. Ф. Ф. Купчиков вчителював у Тубільській школі 15 років (до 1920). В 1916 році з'явилась учителька — Тетерська, дочка об'їждчика Мошенського лісництва.

У 1920 році Купчиков виїхав з Тубілець під тиском місцевого повстанського загону, в село він повернувся тільки після [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Працював у Тубільській, а потім у Первомайській школі. Працював педагогом більше 50-ти років, нагороджений Орденом Леніна. В 1960 році Ф. Ф. Купчикова не стало.

До Другої світової війни діти навчалися в пристосованих приміщеннях. Технічні засоби навчання і обладнання були майже відсутніми. У 1930-тих роках діяла семирічна школа колгоспної молоді (ШКМ), в якій навчалося близько 40 дітей. Шкільна бібліотека заснована в 1957 році. Першим бібліотекарем у ній була Марія Іванівна Джулай.

== Сучасність ==
У 2017 році перестали функціонувати школи в сусідніх селах — Хрещатику та Березняках і з цього часу учнів з цих сіл почали возити шкільним автобусом у Тубільцівську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів. Нині в школі навчається 194 учнів.

== Відомі випускники ==
Н. А. Гошуренко, А. М. Розсоха, С. Г. Смірнова, В. П. Надточій, А. М. Гаркуша, Л. П. Колісник, Г. І. Коваль, О. М. Здір, І. В. Безверхий, Ф. І. Шевченко.

== Джерела ==
* [https://ck.isuo.org/schools/view/id/3935 Тубільцівська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів]

{{школи Черкаського району}}

[[Категорія:Загальноосвітні школи України]]
[[Категорія:Школи Черкаського району]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1868]]

Розташування: Тубільці

Директор: Майданік Микола Федорович