text:
# Яків Давидовський
Яків Давидовський (? — після 1785) — діяч київського магістрату, перший призначений голова київського магістрату в 1781–1785 роках.

## Життєпис
Походив з козацького роду. Народився в м. Ічня на Чернігівщині. Про дату народження замало відомостей. Здобув гарну освіту. У 1742 року призначається полковим канцеляристом до Прилуцької полкової канцелярії. 1747 року у званні військового канцеляриста поступає на роботу до Генерального суду. Тут з 1754 року захищав інтереси київського магістрату в судових суперечках (за це отримував подарунки харчами та крамом). 1757 року отримав атестат про гарну службу. Того ж року перебирається до Києва.
Тут обирається на посаду магістратського писаря. Спочатку мав гарні стосунки з війтом Іваном Сичевським, але потім вступив з ним у конфлікт, відстоюючи інтереси київських міщан і магістрату. За це 1760 року отримав право підписуватися третім після війта та бурмистра. У 1761 року деякі урядники київського магістрату подали скаргу на некомпетентність писаря Давидовського, який «…не знав магдебурзького права і не вмів читати польською і латинською мовами». Через це переклади документів з магістратського архіву виконував священик Успенського собору Іоанн Леванда. Однак Якова Давидовського не усунули з посади писаря. 1762 року був у складі делегації магістрату, що їздили до імператора Петра III за підтвердження магдебурзького права для Києва.
1763 року війт вимагає звільнення Давидовського та призначення нового писаря, що й було зроблено. Магістрат не визнав призначення нового писаря Кузьмінського і вимагав повернути Давидовського. У 1765 році його було відновлено на посаді. З обранням у 1766 році війтом Григорія Пивоварова Давидовський вступив у суперечку з новим війтом.
1767 року було знову звільнено з посади писаря. Останній оскаржив таке рішення, що потягло за собою офіційне розслідування. 1770 року остаточно було визнано законність звільнення Давидовського, навіть доведено його професійну непридатність обійманій посаді. У 1772 році обирається бурмистром, завдяки чому отримав чин бунчукового товариша. Перебував на посаді до 1775 року.
У 1781 році після смерті Григорія Пивоварова посаду війта скасовано й запроваджено посаду голови магістрату. Першим її обійняв Яків Давидовський, якого було призначено на посаду, а не обрано. Втім, його повноваження були обмеженні в частині керування містом. Разом з тим стає головою губернського магістрату (своєрідної судової палати), який розбирав справи міщан усіх міст Лівобережної України. 1782 року в совісному суді судився з секунд-майором Дмитром Бессарабським щодо скасування весілля між донькою Давидовського Анастасією та Бессарабським.
1785 році після запровадження Міського Положення склав повноваження. було утворено міську шестигласну думу, на чолі якої стояв міський голова. Першим таким обрано Василя Копистенського. Про подальшу долю замало відомостей, є згадки, що Давидовський засідав у Верхній розправі Київського намісництва, де розглядалися судові справи.

## Родина
Діти:
- Яків Давидовський, полковник
- Анастасія

title: Яків Давидовський

wikitext:
{{Картка:Лідер
| зображення        = Coat of arms of Kyiv (1782).gif
| розмір_зображення = 100пкс

| посада            = голова магістрату Києва
| початок_терміну   = 1781
| кінець_терміну    = 1785
| попередник        = посаду засновано
| наступник         = скасовано

| поховання         =
| підданство        = [[Російська імперія]]

| рід               = [[Давидовські]]
| мати              =
| батько            =
| дружина           =
| діти              = Яків, Анастасія
| родичі            =
| брати             =
| професія          =
| релігія           = православ'я
| особистий підпис  =

}}
{{Однофамільці|Давидовський}}
'''Яків Давидовський''' (? — після {{ДС|||1785}}) — діяч [[Київський магістрат|київського магістрату]], перший призначений голова київського магістрату в 1781–1785 роках.

== Життєпис ==
Походив з козацького роду. Народився в м. [[Ічня]] на Чернігівщині. Про дату народження замало відомостей. Здобув гарну освіту. У 1742 року призначається полковим канцеляристом до Прилуцької полкової канцелярії. 1747 року у званні військового канцеляриста поступає на роботу до [[Генеральний військовий суд|Генерального суду]]. Тут з 1754 року захищав інтереси київського магістрату в судових суперечках (за це отримував подарунки харчами та крамом). 1757 року отримав атестат про гарну службу. Того ж року перебирається до Києва.

Тут обирається на посаду магістратського писаря. Спочатку мав гарні стосунки з війтом [[Іван Сичевський|Іваном Сичевським]], але потім вступив з ним у конфлікт, відстоюючи інтереси київських міщан і магістрату. За це 1760 року отримав право підписуватися третім після війта та бурмистра. У 1761 року деякі урядники київського магістрату подали скаргу на некомпетентність писаря Давидовського, який «…не знав магдебурзького права і не вмів читати польською і латинською мовами». Через це переклади документів з магістратського архіву виконував священик [[Церква Богородиці Пирогощої|Успенського собору]] [[Леванда Іоанн|Іоанн Леванда]]. Однак Якова Давидовського не усунули з посади писаря. 1762 року був у складі делегації магістрату, що їздили до імператора Петра III за підтвердження магдебурзького права для Києва.

1763 року війт вимагає звільнення Давидовського та призначення нового писаря, що й було зроблено. Магістрат не визнав призначення нового писаря Кузьмінського і вимагав повернути Давидовського. У 1765 році його було відновлено на посаді. З обранням у 1766 році війтом [[Григорій Пивоваров|Григорія Пивоварова]] Давидовський вступив у суперечку з новим війтом.

1767 року було знову звільнено з посади писаря. Останній оскаржив таке рішення, що потягло за собою офіційне розслідування. 1770 року остаточно було визнано законність звільнення Давидовського, навіть доведено його професійну непридатність обійманій посаді. У 1772 році обирається бурмистром, завдяки чому отримав чин бунчукового товариша. Перебував на посаді до 1775 року.

У 1781 році після смерті Григорія Пивоварова посаду війта скасовано й запроваджено посаду голови магістрату. Першим її обійняв Яків Давидовський, якого було призначено на посаду, а не обрано. Втім, його повноваження були обмеженні в частині керування містом. Разом з тим стає головою губернського магістрату (своєрідної судової палати), який розбирав справи міщан усіх міст Лівобережної України. 1782 року в совісному суді судився з секунд-майором Дмитром Бессарабським щодо скасування весілля між донькою Давидовського Анастасією та Бессарабським.

1785 році після запровадження [[Жалувана грамота містам 1785|Міського Положення]] склав повноваження. було утворено міську шестигласну думу, на чолі якої стояв міський голова. Першим таким обрано [[Василь Копистенський|Василя Копистенського]]. Про подальшу долю замало відомостей, є згадки, що Давидовський засідав у [[Верхня розправа|Верхній розправі Київського намісництва]], де розглядалися судові справи.

== Родина ==
Діти:
* Яків Давидовський, полковник
* Анастасія

== Джерела ==
* [[Андрієвський Олексій Олександрович|''Андріевскій А. А.'']] [https://www.runivers.ru/bookreader/book479349/#page/4/mode/1up Войтовство Ивана Сычевскаго въ Кіевѣ (1754–1766 г.)] // [[Кіевская старина]]. — 1891. — Т. XXXIII. — № 4. — Апрѣль. — С. 1–31. {{ref-ru-dor}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180222055412/http://www.runivers.ru/bookreader/book479349/#page/4/mode/1up |date=22 лютого 2018 }}
* ''Андріевскій А. А.'' [https://www.runivers.ru/bookreader/book479351/#page/121/mode/1up Деятельность киевского совестного суда в первый год его существования (1782)] // Кіевская старина. — 1891. — Т. XXXIV. — № 7. — Іюль. — С. 122–123. {{ref-ru-dor}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180227014334/http://www.runivers.ru/bookreader/book479351/#page/121/mode/1up |date=27 лютого 2018 }}
* ''Молчановскій Н.'' [https://www.runivers.ru/bookreader/book479880/#page/72/mode/1up Бюджеты г. Кіева въ срединѣ XVIII в.] // Кіевская старина. — 1898. — Т. LX. — № 1. — Январь. — С. 73. {{ref-ru-dor}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180222060807/http://www.runivers.ru/bookreader/book479880/#page/72/mode/1up |date=22 лютого 2018 }}
* ''Молчановскій Н.'' [https://www.runivers.ru/bookreader/book479869/#page/653/mode/1up Правныя книги и руководства кіевскаго магистрата и борьба за должность писаря въ 1763–1773 гг.] // Кіевская старина. — 1897. — Т. LVI. — № 3. — Мартъ. — С. 64–74. {{ref-ru-dor}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180227202608/http://www.runivers.ru/bookreader/book479869/#page/653/mode/1up |date=27 лютого 2018 }}

{{ukr-bio-stub}}
{{Очільники міської влади Києва}}
{{ac}}
{{Портали|Біографії|Київ}}

[[Категорія:Історія Києва]]
[[Категорія:Очільники Києва]]
[[Категорія:Бунчукові товариші]]
[[Категорія:Уродженці Прилуцького полку]]

title: голова магістрату Києва

Попередник: посаду засновано

Наступник: скасовано

Народився: невідомо · Ічня

Помер: не раніше 1785

Підданство: Російська імперія

title: Рід Давидовські

Діти: Яків, Анастасія

Релігія: православ'я


text:
# Джеймс Вольф
Пітер Джеймс Вольф (Вулф, англ. Peter James Wolfe); 2 січня 1727, Сент-Пітер-Порт, Гернсі — 13 вересня 1759, Квебек, Нова Франція, нині Квебек) — офіцер британської армії, який відомий своїми реформами у галузі освіти, але увійшов в історію головним чином через перемогу над французами у битві на Полях Авраама в Канаді у 1759 році. Син відомого генерал-лейтенанта Едуарда Вольфа. Служив у Європі, де воював під час Війни за австрійську спадщину. Під час служби у Фландрії та Шотландії, де відзначився у придушенні Другого якобітського повстання (1745), звернув на себе увагу начальства. Однак зростання його кар'єри було зупинене мирним договором 1748 року, і наступні вісім років він провів на гарнізонній службі в Шотландії. У віці вісімнадцяти років він був бригадним майором, а у віці двадцяти трьох років — підполковником.
Розпочата у 1756 році Семирічна війна надала Вольфові нові можливості для кар'єрного росту. У 1756 році Джеймсові Вольфу присвоєне звання полковника, а через рік він взяв участь у невдалому нападі на Рошфор. У 1757 році Вільям Пітт призначив його другим в експедиції з метою захоплення фортеці Луїсбург. У 1758 році Вольф став бригадним генералом. Після успішної облоги Луїсбурга його підвищили до генерал-майора і призначили командиром сил, які пливли вгору по річці Святого Лаврентія, щоб захопити Квебек. Після тривалої облоги Вольф виманив французів у відкрите поле. 13 вересня 1759 французькі сили під керівництвом Луї-Жозефа де Монкальма були вщент розбиті військами Вольфа в короткій битві на рівнині Авраама, що дало можливість британським військам захопити місто. Вольф загинув у розпалі бою внаслідок поранень від трьох мушкетних куль.

## Ранні роки
Джеймс Вольф народився 2 січня 1727 року в сім'ї полковника Едварда Вольфа і Генрієтти Томпсон. Батько з самого початку обрав синові військову кар'єру. У віці 13 років, Джеймс був записаний добровольцем до полку Королівської морської піхоти, в якому служив його батько. Через хворобу Вольф не взяв участі у невдалій для англійців облозі Картахени, експедиції проти іспанської Картахени в 1740 році під час «Війни за вухо Дженкінса».

## Військова кар'єра
У 1740 році вибухнула війна за австрійську спадщину. Однак через морську хворобу Джеймс не зміг відплисти на континент і був переведений до 12-го піхотного полку, який за кілька місяців відбув у Фландрію. Там Вольф був підвищений у званні до лейтенанта і став ад'ютантом у батальйоні. У 1743 році Джеймс Вольф узяв участь у битві у Карлштайн-на-Майні, де був відзначений герцогом Камберлендським Вільямом Августом. У 1744 році Вольф стає капітаном 45-го піхотного полку.
У 1745 році Вольф разом із полком відкликаний до Британії для участі в придушенні повстання якобітів. Взяв участь у битві у Фолкленді (1746) і битві при Каллодені (1746). Вольф став відомий тим, що відмовився виконувати наказ Вільяма стріляти в поранених горян, у зв'язку з чим набув популярності у шотландців, підрозділами яких він згодом командував.
Незабаром Вольф повернувся в Німеччину і в 1747 році взяв участь у битві при Лауфельді, де отримав поранення і заслужив офіційну похвалу.
Після укладення миру відправився до Шотландії, де командував британським гарнізоном. У 1749 році, Вольф отримав звання майора 20-го піхотного полку, розквартированого в Стерлінгу. У 1750 році підвищений до звання підполковникв. За вісім мирних років, проведених у Шотландії, Вольф написав кілька військових творів і вивчив французьку мову, а також вивчав математику і латину.

## Семирічна війна (1756—1763)
У 1756 році, з початком відкритих військових дій з Францією, Вольф був підвищений до полковника. Він перебував у Кентербері, де його полк був розміщений, щоб охороняти його рідне графство Кент проти загрози французького вторгнення. Він був вкрай пригнічений новиною про облогу Менорка в червні 1756 р., нарікаючи на відсутність професіоналізму у британських сил. Попри поширену думку, що французька висадка була неминучою, Вольф думав, що навряд чи його полк буде залучений до бойових дій. Незважаючи на це, він старанно навчав свої війська і видавав їм бойові вказівки.
Коли загроза вторгнення зменшилася, полк був переведений до Уїлтширу. Незважаючи на початкові невдачі війни в Європі та Північній Америці англійці тепер збиралися перейти в наступ і Вольф сподівався відіграти важливу роль у майбутніх операціях. Проте стан його здоров'я почав погіршуватися, викликаючи підозри, що Джеймс, як і його молодший брат (Едвард Вольф 1728—1744), хворий на туберкульоз.
Його листи до батьків стали набувати злегка фаталістичного характеру, у них він говорив про ймовірність ранньої смерті.

### Рошфор
У 1757 році Вольф узяв участь у британському нападі на Рошфор, морський порт на французькому узбережжі Атлантики. Ця велика морська операція була розроблена з метою захоплення міста і послаблення тиску на німецьких союзників Великої Британії, яких французи атакували у Північній Європі. Вольф був обраний, щоб взяти участь в експедиції частково через його дружбу з командиром, Джоном Мордаунтом (офіцером британської армії). На додачу до обов'язків полковника Вольф також був генерал-квартирмейстером всієї експедиції. Військові сили були зібрані на острові Уайт і після декількох тижнів затримки нарешті відпливли 7 вересня.
Спроба не вдалася, оскільки після захоплення острова з моря, британці не здійснили жодних спроб дістатися на материку і наступити на Рошфор, а замість цього повернулися додому. Хоча їхня раптова поява біля берегів Франції спровокувала паніку по всій країні, вона не мала великої практичної користі. Мордант постав перед військово-польовим судом через нездатність атакувати Рошфор, але був виправданий. Вольф виявився одним з небагатьох воєначальників, які відзначилися в рейді, адже висаджувався на берег, щоб розвідати місцевість, і постійно закликав Морданта до дій. У певний момент він сказав генералу, що міг би захопити Рошфор, якби йому дали всього 500 солдатів, але Мордант не дав йому на це дозволу. У той час, як Вольф був роздратований відмовою, вважаючи, що вони повинні були використовувати перевагу раптовості, атакувати і взяти місто відразу, він зміг винести цінні уроки про ведення десантної війни, які вплинули на хід його подальших військових операцій у Луїсбурзі та Квебеку.
Завдяки його діяльності у Рошфорі, про Вольфа дізнався прем'єр-міністр Вільям Пітт старший. Пітт вирішив, що найкращі найперспективнішим напрямком війни була Північна Америка, де Франція була вразлива, і запланував почати напад на Французьку Канаду. Пітт вирішив підвищити Вольфа в обхід ряду старших офіцерів.

### Луїсбург
23 січня 1758 року Джеймса Вольфа призначили бригадним генералом і відправили з генерал-майором Джеффрі Емгерстом на облогу фортеці Луїсбург у Новій Франції (розташована на сучасному острові Кейп-Бретон, Нова Шотландія). Луїсбург знаходився у гирлі затоки Святого Лаврентія і його захоплення вважалося необхідним для будь-якого нападу на Канаду зі сходу. Тогорічній експедиції не вдалося захопити місто через зосередження французьких військ. У 1758 році Пітт послав набагато більше сил Королівського флоту для супроводу військ Емгерста. Вольф відзначився у підготовці до штурму, початковій висадці та агресивному просуванні батарей облоги. Французи капітулювали в червні того ж року в облозі Луїсбурга (1758). Потім Вольф узяв участь у депортації акадійців у кампанії у затоці Св. Лаврентія (1758).
Англійці спочатку планували наступати вздовж затоки святого Лаврентія та атакувати Квебек цього ж року, але початок зими змусив їх відкласти плани до наступного року. Так само відхиленим був план із наступу на Новий Орлеан, і Вольф повернувся додому в Англію. Дії Вольфа у взятті міста вперше привернули до нього увагу британської громадськості. Радість від перемоги в Луїсбурзі була стриманою через провал британських сил у просування до Монреалю в карильйонській битві та смерть Джорджа Хоу, шанованого молодого генерала, який Вольф описав як «найкращого офіцера британської армії».

## Квебек (1759)

### Призначення
Оскільки Вольф чудово проявив себе в Луїсбурзі, Вільям Пітт старший призначив його командиром британського нападу на Квебек у наступному році. Хоча Вольф отримав локальний ранг генерал-майора під час служби в Канаді, в Європі він усе ще був полковником. Емгерст був призначений головнокомандувачем у Північній Америці, він мав повести численніші війська, які нападуть на Канаду з півдня. Він наполягав на виборі генерал-квартирмейстером свого друга, ірландського офіцера Гая Карлтона, а в разі відмови погрожував своєю відставкою. Як тільки ця вимога була задоволена, він почав готуватися до від'їзду. Пітт знову збирався надати операціям у Північній Америці найбільший пріоритет, плануючи послабити міжнародні позиції Франції, захопивши її колонії.

### Просування річкою Святого Лаврентія
Попри нарощування британської присутності у Північній Америці, стратегія розподілу армії для окремих атак Канади означала, що щойно Вольф досягне Квебеку, французький командувач Луї-Жозеф де Монкальм матиме локальну військову перевагу, адже він залучить велику кількість канадців для захисту їхньої батьківщини. Французи спочатку не очікували, що британці підійдуть зі сходу, вважаючи, що річка Святого Лаврентія непрохідна для такої великої сили, і готувалися захищати Квебек з півдня і заходу. Перехоплення копії британського плану дало Монкальму кілька тижнів, щоб поліпшити захист укріплень Квебеку від нападу Вольфа з води.
Метою Монкальма було запобігти захопленню Квебека британцями, тим самим зберігаючи французькі позиції в Канаді. Французький уряд вважав, що до наступного року мав бути укладений мирний договір, тому вони зосередилися на спробі перемоги у Німеччині та плануванні вторгнення до Британії, сподіваючись таким забезпечити обмін захопленими територіями. Для успішного втілення цього плану Монкальму потрібно було лише протриматися до початку зими. Вольф мав вузьке часове вікно для захоплення Квебека у 1759 році, поки річка Святого Лаврентія не почала замерзати, унеможлививши просування його сил.
Армія Вольфа зібралася у Луїсбурзі. Після декількох затримок він бажав якнайшвидше розпочати кампанію, тому виступив лише із частиною війська, наказавши, щоб новоприбулі відправлялися за ним по річці святого Лаврентія.

### Облога
Британська армія тримала місто в облозі протягом трьох місяців. За цей час Вольф видав письмовий документ, відомий як маніфест Вольфа, до франко-канадського (квебецького) населення як частину його стратегії психологічного залякування. У березні 1759 р., до прибуття у Квебек, Вольф писав Емгерсту: «Якщо через події на річці, опір ворога, у результаті хвороби чи смертей в армії або з якоїсь іншої причини виявиться, що Квебек, швидше за все, не потрапить до наших рук (вистоюючи, проте, до останнього моменту), я пропоную підпалити місто снарядами, щоб знищити врожай, будинки й худобу; і вище, і нижче, щоб відправити якомога більше канадців до Європи й залишити позаду голод і спустошення; belle résolution & très chrétienne; але ми повинні навчити цих негідників вести війну по-джентльменськи.» Цей маніфест широко розглядається як контрпродуктивний, оскільки він підштовхував багатьох нейтрально налаштованих жителів до активного опору британцям, розширюючи число цивільних захисників Квебеку до понад 10 000 осіб.
Після розлогого, але безрезультатного бомбардування міста Вольф повів невдалу атаку на півночі Квебеку, на Бопор, де французи надійно закріпилися. За кілька тижнів надії на успіх британців зменшилася, і Вольф став похмурим. Військо Емгерста дуже повільно наступало на Монреаль, виключаючи можливість отримання будь-якої допомоги від нього.

### Битва
Вольф потім повів 200 суден з 9 000 солдатів і 18 000 моряків на дуже сміливу і ризиковану висадку біля основи скель на захід від Квебеку у напрямку річки Святого Лаврентія. Його армія, з двома маленькими гарматами, здійнялася на скелі рано вранці 13 вересня 1759 р., здивувавши французів під командуванням Луї-Жозефа Монкальма, які думали, що скелі були неприступними. Усвідомивши, що англійці можуть витягти на скелю більше гармат і розбити стіни міста, які ще стояли, французи вступили в бій з британцями на рівнинах Авраама.
Вони зазнали поразки після п'ятнадцяти хвилин бою, але коли Вольф почав рухатися вперед, він був убитий трьома пострілами: одним у руку, одним — у плече і, нарешті, в груди. Історик Франсис Паркман описує смерть Вольфа:
Вони запитали його [Вольфа], чи потрібен йому лікар, але він похитав головою і відповів, що з ним все було скінчено. Його очі закрилися із заціпеніння від наближення смерті, оточуючі підхопили його непритомне тіло. Тим не менш, вони не могли утримати свої погляди від дикого сум'яття, що розгорнулося перед ними, та рядів своїх товаришів, які стрімко наступали через лінію вогню і диму.
"Подивіться, як вони біжать, " вигукнув один з офіцерів, бачачи як збентежені французи тікали від виставлених багнетів.
«Хто біжить?» запитав Вольф, відкриваючи очі, ніби щойно прокинувшись.
«Ворог, сер, — відповіли йому, — вони всюди поступаються.»
"Тоді, — сказав умираючий генерал, — скажіть полковнику Ріверу, щоб відрізав відступ від мосту. Тепер, слава Богу, я вмираю задоволеним, " промурмотів він і, повернувшись на бік, спокійно випустив останній подих.
Внаслідок битви на полях Авраама загинули вищі військові командири з обох боків: Монкальм наступного дня помер від ран. Перемога Вольфа у Квебеку уможливила атаку на французів у Монреалі наступного року. З падінням цього міста французьке панування в Північній Америці, за межами Луїзіани й крихітних островів Сен-П'єр і Мікелон, добігло кінця.
Тіло Вольфа повернули Великої Британії на кораблі «ГМС Ройал-Вільям» (англ. HMS Royal William) і поховали у фамільному склепі в церкві Св. Альфеджа, Гринвіч, разом з батьком (який помер у березні 1759 року). Відспівування відбулося 20 листопада, 1759 р., в той же день, коли адмірал Хоук здобув останню з трьох перемог «Чудового року» та «Року Перемоги» — Міндена, Квебеку і затоки Квіберон.

## У популярній культурі
У французькому фільмі 2004 року «Нова Франція» (фр. Nouvelle-France) Вольфа зіграв британський актор Джейсон Айзекс.

wikiname: ukwiki

title: Джеймс Вольф

in_language: uk

wikitext:
{{Військовик
| ім'я = Джеймс Вольф
({{lang-en|James Wolfe}})
| портрет = James Wolfe.jpeg
| розмір = 225px
| підпис =
| ім'я при народженні =
| дата народження = 2.1.1727
| місце народження =
| дата смерті = 13.9.1759
| місце смерті =
| прізвисько =
| приналежність = [[Британська армія]]
| країна = {{UK}}
| рід військ = піхота
| роки служби =
| звання = [[генерал]]
| підрозділ =
| командування = 20-й піхотний полк Ланкаширських стрільців ({{lang-en|Lancashire Fusiliers}})
| битви = '''[[Війна за австрійську спадщину]]'''
'''
Повстання [[якобіти|якобітів]]

[[Семирічна війна]] '''
| нагороди =
| відносини =
| інше =
}}
{{Othernames|Вольф}}
'''Пітер Джеймс Вольф''' ('''Вулф''', {{lang-en|Peter James Wolfe}}); 2 січня 1727, [[Сент-Пітер-Порт]], [[Гернсі]] — 13 вересня 1759, [[Квебек (місто)|Квебек]], [[Нова Франція]], нині [[Квебек (провінція)|Квебек]]) — офіцер [[Британська армія|британської армії]], який відомий своїми реформами у галузі освіти, але увійшов в історію головним чином через перемогу над французами у [[Битва на Полях Авраама|битві на Полях Авраама]] в Канаді у 1759 році. Син відомого генерал-лейтенанта Едуарда Вольфа. Служив у Європі, де воював під час [[Війна за австрійську спадщину|Війни за австрійську спадщину]]. Під час служби у [[Фландрія|Фландрії]] та [[Шотландія|Шотландії]], де відзначився у придушенні [[Друге якобітське повстання|Другого якобітського повстання (1745)]], звернув на себе увагу начальства. Однак зростання його кар'єри було зупинене мирним [[Другий Аахенський мир|договором 1748 року]], і наступні вісім років він провів на гарнізонній службі в Шотландії. У віці вісімнадцяти років він був бригадним майором, а у віці двадцяти трьох років — підполковником.

Розпочата у 1756 році [[Семирічна війна]] надала Вольфові нові можливості для кар'єрного росту. У 1756 році Джеймсові Вольфу присвоєне звання полковника, а через рік він взяв участь у невдалому нападі на [[Рошфор (Приморська Шаранта)|Рошфор]]. У 1757 році [[Вільям Пітт (старший)|Вільям Пітт]] призначив його другим в експедиції з метою захоплення [[Луїсбурзька фортеця|фортеці Луїсбург]]. У 1758 році Вольф став бригадним генералом. Після успішної облоги Луїсбурга його підвищили до генерал-майора і призначили командиром сил, які пливли вгору по [[Річка Святого Лаврентія|річці Святого Лаврентія]], щоб захопити [[Квебек]]. Після тривалої облоги Вольф виманив французів у відкрите поле. 13 вересня 1759 французькі сили під керівництвом [[Луї-Жозеф де Монкальм|Луї-Жозефа де Монкальма]] були вщент розбиті військами Вольфа в короткій битві на рівнині Авраама, що дало можливість британським військам захопити місто. Вольф загинув у розпалі бою внаслідок поранень від трьох мушкетних куль.

== Ранні роки ==
Джеймс Вольф народився 2 січня 1727 року в сім'ї полковника Едварда Вольфа і Генрієтти Томпсон. Батько з самого початку обрав синові військову кар'єру. У віці 13 років, Джеймс був записаний добровольцем до полку [[Королівська морська піхота Великої Британії|Королівської морської піхоти]], в якому служив його батько. Через хворобу Вольф не взяв участі у невдалій для англійців облозі [[Картахена (Колумбія)|Картахени]], експедиції проти іспанської Картахени в 1740 році під час [[Війна за вухо Дженкінса|«Війни за вухо Дженкінса»]].

== Військова кар'єра ==
У 1740 році вибухнула [[війна за австрійську спадщину]]. Однак через морську хворобу Джеймс не зміг відплисти на континент і був переведений до 12-го піхотного полку, який за кілька місяців відбув у [[Фландрія (історична область)|Фландрію]]. Там Вольф був підвищений у званні до лейтенанта і став ад'ютантом у батальйоні. У 1743 році Джеймс Вольф узяв участь у битві у [[Карлштайн-на-Майні]], де був відзначений [[Вільям Август, герцог Камберлендський|герцогом Камберлендським Вільямом Августом]]. У 1744 році Вольф стає капітаном 45-го піхотного полку.

У 1745 році Вольф разом із полком відкликаний до Британії для участі в придушенні повстання [[якобіти|якобітів]]. Взяв участь у битві у [[Фолкленд]]і (1746) і [[Битва при Каллодені (1746)|битві при Каллодені]] (1746). Вольф став відомий тим, що відмовився виконувати наказ Вільяма стріляти в поранених горян, у зв'язку з чим набув популярності у шотландців, підрозділами яких він згодом командував.

Незабаром Вольф повернувся в [[Німеччина|Німеччину]] і в 1747 році взяв участь у [[Битва при Лауфельді|битві при Лауфельді]], де отримав поранення і заслужив офіційну похвалу.

Після укладення миру відправився до Шотландії, де командував британським гарнізоном. У 1749 році, Вольф отримав звання майора 20-го піхотного полку, розквартированого в [[Стерлінг (Шотландія)|Стерлінгу]]. У 1750 році підвищений до звання [[підполковник]]в. За вісім мирних років, проведених у [[Шотландія|Шотландії]], Вольф написав кілька військових творів і вивчив французьку мову, а також вивчав математику і латину.

== Семирічна війна (1756—1763) ==
[[Файл:Elderpitt.jpg|thumb| right | 140px | Вольф потрапив у поле зору [[Вільям Пітт (старший)|Вільяма Пітта, 1-го графа Чатему]] завдяки своїй ролі в атаці Рошфора. Пітт підвищив Вольфа і розмістив його в Канаді, яку він планував захопити.]]
У 1756 році, з початком відкритих військових дій з Францією, Вольф був підвищений до полковника. Він перебував у [[Кентербері]], де його полк був розміщений, щоб охороняти його рідне графство [[Кент]] проти [[Плановані французького вторгнення до Англії (1759)|загрози французького вторгнення]]. Він був вкрай пригнічений новиною про облогу Менорка в червні 1756 р., нарікаючи на відсутність професіоналізму у британських сил. Попри поширену думку, що французька висадка була неминучою, Вольф думав, що навряд чи його полк буде залучений до бойових дій.<ref>Brumwell р. 111-15</ref> Незважаючи на це, він старанно навчав свої війська і видавав їм бойові вказівки.

Коли загроза вторгнення зменшилася, полк був переведений до Уїлтширу. Незважаючи на початкові невдачі війни в Європі та Північній Америці англійці тепер збиралися перейти в наступ і Вольф сподівався відіграти важливу роль у майбутніх операціях. Проте стан його здоров'я почав погіршуватися, викликаючи підозри, що Джеймс, як і його молодший брат (Едвард Вольф 1728—1744), хворий на [[туберкульоз]].<ref>{{Cite web |url=http://www.blupete.com/Hist/BiosNS/1700-63/Wolfe.htm |title=Архівована копія |accessdate=25 листопада 2016 |archive-date=22 квітня 1998 |archive-url=https://web.archive.org/web/19980422070932/http://www.blupete.com/Hist/BiosNS/1700-63/Wolfe.htm }}</ref>

Його листи до батьків стали набувати злегка фаталістичного характеру, у них він говорив про ймовірність ранньої смерті.<ref>Brumwell р. 106</ref>

=== Рошфор ===
У 1757 році Вольф узяв участь у британському нападі на [[Рошфор (Приморська Шаранта)|Рошфор]], морський порт на французькому узбережжі Атлантики. Ця велика морська операція була розроблена з метою захоплення міста і послаблення тиску на німецьких союзників Великої Британії, яких французи атакували у Північній Європі. Вольф був обраний, щоб взяти участь в експедиції частково через його дружбу з командиром, Джоном Мордаунтом (офіцером британської армії). На додачу до обов'язків полковника Вольф також був [[генерал-квартирмейстер]]ом всієї експедиції.<ref>Корбетт. Том I р. 202</ref> Військові сили були зібрані на [[Острів Уайт|острові Уайт]] і після декількох тижнів затримки нарешті відпливли 7 вересня.

Спроба не вдалася, оскільки після захоплення острова з моря, британці не здійснили жодних спроб дістатися на материку і наступити на Рошфор, а замість цього повернулися додому. Хоча їхня раптова поява біля берегів Франції спровокувала паніку по всій країні, вона не мала великої практичної користі. Мордант постав перед військово-польовим судом через нездатність атакувати Рошфор, але був виправданий<ref>Чорний с.171</ref>. Вольф виявився одним з небагатьох воєначальників, які відзначилися в рейді, адже висаджувався на берег, щоб розвідати місцевість, і постійно закликав Морданта до дій.<ref>Джонстон р. 138</ref> У певний момент він сказав генералу, що міг би захопити Рошфор, якби йому дали всього 500 солдатів, але Мордант не дав йому на це дозволу.<ref>Stanhope р. 110</ref> У той час, як Вольф був роздратований відмовою, вважаючи, що вони повинні були використовувати перевагу раптовості, атакувати і взяти місто відразу, він зміг винести цінні уроки про ведення десантної війни, які вплинули на хід його подальших військових операцій у Луїсбурзі та Квебеку.

Завдяки його діяльності у Рошфорі, про Вольфа дізнався прем'єр-міністр [[Вільям Пітт (старший)|Вільям Пітт старший]]. Пітт вирішив, що найкращі найперспективнішим напрямком війни була Північна Америка, де Франція була вразлива, і запланував почати напад на Французьку Канаду. Пітт вирішив підвищити Вольфа в обхід ряду старших офіцерів.

=== Луїсбург ===
[[Файл:Cape breton island.png| thumb | 220px |right| Ключова фортеця [[Луїсбурзька фортеця|Луїсбург]], на о. Кейп-Бретон, захоплена англійцями в 1758 році]] 23 січня 1758 року Джеймса Вольфа призначили [[бригадний генерал|бригадним генералом]] і відправили з генерал-майором [[Джеффрі Емгерст]]ом на облогу [[Луїсбурзька фортеця|фортеці Луїсбург]] у [[Нова Франція|Новій Франції]] (розташована на сучасному [[Кейп-Бретон (острів)|острові Кейп-Бретон]], [[Нова Шотландія]]). Луїсбург знаходився у гирлі [[Затока Святого Лаврентія|затоки Святого Лаврентія]] і його захоплення вважалося необхідним для будь-якого нападу на Канаду зі сходу. [[Луїсбург експедиції (1757)|Тогорічній експедиції]] не вдалося захопити місто через зосередження французьких військ. У 1758 році Пітт послав набагато більше сил Королівського флоту для супроводу військ Емгерста. Вольф відзначився у підготовці до штурму, початковій висадці та агресивному просуванні батарей облоги. Французи капітулювали в червні того ж року в облозі Луїсбурга (1758). Потім Вольф узяв участь у [[Депортація Акадійців|депортації акадійців]] у кампанії у затоці Св. Лаврентія (1758).

Англійці спочатку планували наступати вздовж затоки святого Лаврентія та атакувати Квебек цього ж року, але початок зими змусив їх відкласти плани до наступного року. Так само відхиленим був план із наступу на [[Новий Орлеан]],<ref>р Браун. 165</ref> і Вольф повернувся додому в Англію. Дії Вольфа у взятті міста вперше привернули до нього увагу британської громадськості. Радість від перемоги в Луїсбурзі була стриманою через провал британських сил у просування до [[Монреаль|Монреалю]] в [[Битва карильйон|карильйонській битві]] та смерть [[Джордж Хоу, 3-й віконт Хоу|Джорджа Хоу]], шанованого молодого генерала, який Вольф описав як «найкращого офіцера британської армії».

== Квебек (1759) ==

=== Призначення ===
[[Файл:Portrait of Montcalm.JPG| thumb | left | Суперник Вольфа у Квебеку, [[Луї-Жозеф де Монкальм]] ]]
Оскільки Вольф чудово проявив себе в Луїсбурзі, [[Вільям Пітт (старший)|Вільям Пітт старший]] призначив його командиром британського нападу на [[Квебек]] у наступному році. Хоча Вольф отримав локальний ранг [[генерал-майор]]а під час служби в Канаді, в Європі він усе ще був [[полковник]]ом. [[Джефрі Емгерст, 1-ий барон Емгерст|Емгерст]] був призначений [[командувач військами округу, Північної Америки|головнокомандувачем у Північній Америці]], він мав повести численніші війська, які нападуть на Канаду з півдня. Він наполягав на виборі генерал-квартирмейстером свого друга, [[Царство Ірландії|ірландського]] офіцера [[Гай Карлтон, 1-й барон Дорчестер|Гая Карлтона]], а в разі відмови погрожував своєю відставкою<ref>Нельсон с.22</ref>. Як тільки ця вимога була задоволена, він почав готуватися до від'їзду. Пітт знову збирався надати операціям у Північній Америці найбільший пріоритет, плануючи послабити міжнародні позиції Франції, захопивши її колонії.

=== Просування річкою Святого Лаврентія ===
Попри нарощування британської присутності у Північній Америці, стратегія розподілу армії для окремих атак Канади означала, що щойно Вольф досягне Квебеку, французький командувач [[Луї-Жозеф де Монкальм]] матиме локальну військову перевагу, адже він залучить велику кількість канадців для захисту їхньої батьківщини.<ref>Тупа с.144-45</ref> Французи спочатку не очікували, що британці підійдуть зі сходу, вважаючи, що річка Святого Лаврентія непрохідна для такої великої сили, і готувалися захищати Квебек з півдня і заходу. Перехоплення копії британського плану дало Монкальму кілька тижнів, щоб поліпшити захист укріплень Квебеку від нападу Вольфа з води.<ref>Тупа с.142-46</ref>

Метою Монкальма було запобігти захопленню Квебека британцями, тим самим зберігаючи французькі позиції в Канаді. Французький уряд вважав, що до наступного року мав бути укладений мирний договір, тому вони зосередилися на спробі перемоги у Німеччині та [[Плановані французького вторгнення до Англії (1759)|плануванні вторгнення до Британії]], сподіваючись таким забезпечити обмін захопленими територіями. Для успішного втілення цього плану Монкальму потрібно було лише протриматися до початку зими. Вольф мав вузьке часове вікно для захоплення Квебека у 1759 році, поки річка Святого Лаврентія не почала замерзати, унеможлививши просування його сил.

Армія Вольфа зібралася у [[Луїсбурзька фортеця|Луїсбурзі]]. Після декількох затримок він бажав якнайшвидше розпочати кампанію, тому виступив лише із частиною війська, наказавши, щоб новоприбулі відправлялися за ним по річці святого Лаврентія.<ref>Сніг с.21-30</ref>

=== Облога ===
[[Файл:NSRW Siege of Quebec.png|right|thumb | Карта області Квебек показує розташування французьких та англійських військ. Рівнина Авраама розташована зліва.]] Британська армія тримала місто в [[Облога|облозі]] протягом трьох місяців. За цей час Вольф видав письмовий документ, відомий як маніфест Вольфа, до франко-канадського ([[франкомовного Квебека|квебецького]]) населення як частину його стратегії психологічного залякування. У березні 1759 р., до прибуття у Квебек, Вольф писав [[Джефрі Емгерст, 1-ий барон Емгерст|Емгерсту]]: «Якщо через події на річці, опір ворога, у результаті хвороби чи смертей в армії або з якоїсь іншої причини виявиться, що Квебек, швидше за все, не потрапить до наших рук (вистоюючи, проте, до останнього моменту), я пропоную підпалити місто снарядами, щоб знищити врожай, будинки й худобу; і вище, і нижче, щоб відправити якомога більше канадців до Європи й залишити позаду голод і спустошення; ''belle résolution & très chrétienne''; але ми повинні навчити цих негідників вести війну по-джентльменськи.» Цей маніфест широко розглядається як контрпродуктивний, оскільки він підштовхував багатьох нейтрально налаштованих жителів до активного опору британцям, розширюючи число цивільних захисників Квебеку до понад 10 000 осіб.
[[Файл:Benjamin West 005.jpg|thumb| left | 280px |'' [[Смерть генерала Вольфа]]'' — художник [[Бенджамін Вест]] ]]
Після розлогого, але безрезультатного бомбардування міста Вольф повів невдалу атаку на півночі Квебеку, на Бопор, де французи надійно закріпилися. За кілька тижнів надії на успіх британців зменшилася, і Вольф став похмурим. Військо [[Джефрі Емгерст, 1-ий барон Емгерст|Емгерста]] дуже повільно наступало на [[Монреаль]], виключаючи можливість отримання будь-якої допомоги від нього.

=== Битва ===
Вольф потім повів 200 суден з 9 000 солдатів і 18 000 моряків на дуже сміливу і ризиковану висадку біля основи скель на захід від Квебеку у напрямку річки Святого Лаврентія. Його армія, з двома маленькими гарматами, здійнялася на скелі рано вранці 13 вересня 1759 р., здивувавши французів під командуванням [[Луї-Жозеф де Монкальм|Луї-Жозефа Монкальма]], які думали, що скелі були неприступними. Усвідомивши, що англійці можуть витягти на скелю більше гармат і розбити стіни міста, які ще стояли, французи вступили в бій з британцями на [[Битва на Полях Абраама|рівнинах Авраама]].

Вони зазнали поразки після п'ятнадцяти хвилин бою, але коли Вольф почав рухатися вперед, він був убитий трьома пострілами: одним у руку, одним — у плече і, нарешті, в груди. Історик Франсис Паркман описує смерть Вольфа:
:: Вони запитали його [Вольфа], чи потрібен йому лікар, але він похитав головою і відповів, що з ним все було скінчено. Його очі закрилися із заціпеніння від наближення смерті, оточуючі підхопили його непритомне тіло. Тим не менш, вони не могли утримати свої погляди від дикого сум'яття, що розгорнулося перед ними, та рядів своїх товаришів, які стрімко наступали через лінію вогню і диму.

:: "Подивіться, як вони біжать, " вигукнув один з офіцерів, бачачи як збентежені французи тікали від виставлених багнетів.

:: «Хто біжить?» запитав Вольф, відкриваючи очі, ніби щойно прокинувшись.

:: «Ворог, сер, — відповіли йому, — вони всюди поступаються.»

[[Файл:Inscription Wolfe, Lévis.jpg| thumb | Пам'ятна дошка Вольфа у [[Леві (Квебек)|Леві]]]]

:: "Тоді, — сказав умираючий генерал, — скажіть полковнику Ріверу, щоб відрізав відступ від мосту. Тепер, слава Богу, я вмираю задоволеним, " промурмотів він і, повернувшись на бік, спокійно випустив останній подих.

Внаслідок [[Битва на Полях Авраама|битви на полях Авраама]] загинули вищі військові командири з обох боків: Монкальм наступного дня помер від ран. Перемога Вольфа у Квебеку уможливила атаку на французів у [[Монреаль|Монреалі]] наступного року. З падінням цього міста французьке панування в Північній Америці, за межами Луїзіани й крихітних островів [[Сен-П'єр і Мікелон]], добігло кінця.

Тіло Вольфа повернули [[Королівство Велика Британія|Великої Британії]] на кораблі «ГМС Ройал-Вільям» ({{lang-en|HMS Royal William}}) і поховали у фамільному склепі в церкві Св. Альфеджа, Гринвіч, разом з батьком (який помер у березні 1759 року). Відспівування відбулося 20 листопада, 1759 р., в той же день, коли адмірал Хоук здобув останню з трьох перемог «Чудового року» та «Року Перемоги» — Міндена, Квебеку і затоки Квіберон.

== У популярній культурі ==
У французькому фільмі 2004 року «Нова Франція» ({{Lang-fr|Nouvelle-France}}) Вольфа зіграв британський актор [[Джейсон Айзекс]].<ref>{{Cite web|url=https://kinobaza.com.ua/titles/battle-of-the-brave/cast|title=Всі актори фільму Нова Франція (2004)|website=Kinobaza|language=|access-date=2024-10-30}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://1759.ccbn-nbc.gc.ca/ Поля Абраама (віртуальний музей)- Musée virtuel des Plaines d'Abraham ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170330202519/http://1759.ccbn-nbc.gc.ca/ |date=30 березня 2017 }}
* [http://www.ccbn-nbc.gc.ca/_fr/index.php Комісія з питань місць бойової слави — Commission des champs de bataille nationaux ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090221095817/http://www.ccbn-nbc.gc.ca/_fr/index.php |date=21 лютого 2009 }}

{{Нормативний контроль}}

{{DEFAULTSORT:Вольф Джеймс}}
[[Категорія:Історія Квебеку]]
[[Категорія:Новоісторична Канада]]
[[Категорія:Нова Франція]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Учасники війни за австрійську спадщину]]
[[Категорія:Загинули в бою]]
[[Категорія:Георгіанська епоха]]
[[Категорія:Британські військовики]]
[[Категорія:Учасники Семирічної війни]]

title: англ. James Wolfe

Народження: 2 січня 1727 · Вестерхемd, Севенокс, Кент, Кент, Англія, Королівство Велика Британія

Смерть: 13 вересня 1759 (32 роки) · Квебек, Квебек, Канада · загиблий у бою

Поховання: St Alfege Church, Greenwichd

Країна: Велика Британія

Приналежність: Британська армія

Рід військ: піхота

Освіта: National Shakespeare Conservatoryd

Звання: генерал

Командування: 20-й піхотний полк Ланкаширських стрільців (англ. Lancashire Fusiliers)

Війни / битви: Війна за австрійську спадщину · Повстання якобітів · Семирічна війна


text:
# Pelagibacter ubique
Candidatus Pelagibacter ubique — єдиний представник запропонованого роду Pelagibacter та ймовірно одна з найчисленніших бактерій у світі. Належить до альфа-протеобактерій клади SAR11. Спочатку була відома лише по рРНК-генам, виявленим у зразках води Саргасового моря в 1990 році. Сама бактерія була вперше виявлена в 2002 році і тоді ж отримала назву, яка поки що не оформлена офіційно за всіма правилами номенклатури.
P. ubique поширена по всій Земній кулі та складає частину планктону. З діаметром клітини між 0,12 і 0,20 мікрон вона є одним з найдрібніших відомих одноклітинних організмів, що проживають незалежно.

title: Pelagibacter ubique

wikitext:
{{Без джерел|дата=листопад 2023}}
{{Taxobox
| color = lightgrey
| name = ''Pelagibacter ubique''
| image =
| image_width = 240px
| image_caption =
| domain = [[Бактерії]] (Bacteria)
| phylum = [[Протеобактерії]] (Proteobacteria)
| classis = [[Альфа-протеобактерії]] (α Proteobacteria)
| subclassis = [[Rickettsiales]]
| familia =  [[Pelagibacteraceae]]
| ordo = [[Pelagibacterales]]
| genus = '''''Pelagibacter'''''
| species = '''''Pelagibacter ubique'''''
| binomial = ''Pelagibacter ubique''
| binomial_authority = Rappé et al. 2002
| wikispecies = Pelagibacter ubique
| ncbi = 198252
}}
'''[[Candidatus]] ''Pelagibacter ubique''''' — єдиний представник запропонованого роду ''Pelagibacter'' та ймовірно одна з найчисленніших [[бактерії|бактерій]] у світі. Належить до [[Альфа-протеобактерії|альфа-протеобактерій]] клади SAR11. Спочатку була відома лише по [[рРНК]]-генам, виявленим у зразках води [[Саргасове море|Саргасового моря]] в [[1990]] році. Сама бактерія була вперше виявлена в 2002 році і тоді ж отримала назву, яка поки що не оформлена офіційно за всіма правилами номенклатури.

''P. ubique'' поширена по всій Земній кулі та складає частину [[планктон]]у. З діаметром клітини між 0,12 і 0,20 мікрон вона є одним з найдрібніших відомих [[одноклітинні організми|одноклітинних]] організмів, що проживають незалежно.

== Див. також ==
* [[Позначення, що використовуються в найменуваннях таксонів]]

{{Bacteria-stub}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Alphaproteobacteria]]
[[Категорія:Бактерії, описані 2002]]

title: ?Pelagibacter ubique

Домен: Бактерії (Bacteria)

Тип: Протеобактерії (Proteobacteria)

Клас: Альфа-протеобактерії (α Proteobacteria)

Підклас: Rickettsiales

Ряд: Pelagibacterales

Родина: Pelagibacteraceae

Рід: Pelagibacter

Вид: Pelagibacter ubique

Віківиди: Pelagibacter ubique


text:
# 49-та зенітна ракетна бригада (РФ)
49-та зенітна ракетна бригада (49-та ЗРБр, в/ч 21555) — зенітне ракетне з'єднання ППО Сухопутних військ Російської Федерації. Бригада дислокується в селищі Красний Бор Смоленської області. Перебуває у складі 1-ї гвардійської танкової армії Західного військового округу.

## Історія
14 листопада 1967 у місті Луга Ленінградської області почалося формування зенітної ракетної бригади Ленінградського військового округу. Командиром бригади було призначено полковника Миколу Полікарповича Сурикова.
1968 року пройшло навчання особового складу бригади у навчальному центрі ППО СВ у Оренбурзі й пристрілки на ЗРК Круг-А на полігоні «Емба».
1969 року бригада з Ленінградського військового округу переведена до складу 3-ї загальновійськової армії Групи радянських військ у Німеччині (ГРВН), де розміщена у Планкені.
1979 року бригаду переозброєно на полігоні «Емба» на новий тип ЗРК Круг-М2.
1987 року бригада проходила навчання в навчальному центрі військ ППО СВ в місті Кунгур Пермської області, й на державному полігоні «Емба» була переозброєна на зенітний ракетний комплекс ЗРК Бук.
1994 року бригада передислокована до міста Єльня Смоленської області.
З серпня 1998 року по листопад 1999 року особовий склад бригади ніс бойове чергування в зоні грузино-абхазького конфлікту, у складі «миротворчих сил» Російської Федерації.
2012 року бригада передислокована у селище Красний Бор (район міста Смоленськ).

## Участь в російсько-українській війні
2022 року взяла участь у вторгненні в Україну. У квітні ліквідований командир бригади полковник Гришин.

## Озброєння і військова техніка
49-а зенітна ракетна бригада оснащувалася в різний час ЗРК «Круг», «Круг-М2», «Бук» й «Бук-М1-2».

## Командири
- полковник Суриков Микола Полікарпович (1968—1971),
- полковник Рабчевський Віталій Олександрович (1971—1972),
- полковник Кобелєв Володимир Михайлович (1972—1975),
- підполковник Ситник Ігор Вікторович (1975—1979),
- полковник Старин Анатолій Васильович (1979—1982),
- підполковник Курза Олег Якович (1982—1984),
- полковник Поляков Олег Валентинович (1984—1986),
- підполковник Поправко Леонід Данилович (1986—1990),
- полковник Токмаков Микола Миколайович (1990—1994),
- полковник Тарасов Микола Васильович (1994—1997),
- полковник Распопін Володимир Степанович (1997—2010),
- полковник Руденко Костянтин Андрійович (2010—2013),
- полковник Гришин Іван Іванович (2013[4]—2022[2]).

title: 49-та зенітна ракетна бригада (РФ)

wikitext:
{{Otheruses2|49-та бригада}}
'''49-та зенітна ракетна бригада''' ('''49-та ЗРБр''', [[військова частина|в/ч]] 21555) — зенітне ракетне з'єднання [[Війська протиповітряної оборони Сухопутних військ Російської Федерації|ППО Сухопутних військ Російської Федерації]]. Бригада дислокується в селищі Красний Бор [[Смоленська область|Смоленської області]]. Перебуває у складі [[1-ша танкова армія (РФ)|1-ї гвардійської танкової армії]] [[Західний військовий округ (РФ)|Західного військового округу]].

== Історія ==
14 листопада 1967 у місті [[Луга (місто)|Луга]] [[Ленінградська область|Ленінградської області]] почалося формування зенітної ракетної бригади [[Ленінградський військовий округ|Ленінградського військового округу]]. Командиром бригади було призначено полковника Миколу Полікарповича Сурикова.

1968 року пройшло навчання особового складу бригади у навчальному центрі ППО СВ у [[Оренбург|Оренбурзі]] й пристрілки на [[2К11 «Круг»|ЗРК Круг-А]] на полігоні «[[Емба (полігон)|Емба]]».

1969 року бригада з [[Ленінградський військовий округ|Ленінградського військового округу]] переведена до складу [[3-тя ударна армія (СРСР)|3-ї загальновійськової армії]] [[Група радянських військ у Німеччині|Групи радянських військ у Німеччині]] (ГРВН), де розміщена у [[Планкен]]і{{Sfn|Феськов|2013|с=398}}.

1979 року бригаду переозброєно на полігоні «Емба» на новий тип ЗРК [[2К11 «Круг»|Круг-М2]].

1987 року бригада проходила навчання в навчальному центрі військ ППО СВ в місті [[Кунгур]] [[Пермська область|Пермської області]], й на державному полігоні «Емба» була переозброєна на [[зенітний ракетний комплекс]] ЗРК [[Бук (ЗРК)|Бук]].

1994 року бригада передислокована до міста [[Єльня]] Смоленської області.

З серпня 1998 року по листопад 1999 року особовий склад бригади ніс бойове чергування в зоні [[Грузино-абхазький конфлікт|грузино-абхазького конфлікту]], у складі «миротворчих сил» Російської Федерації.

2012 року бригада передислокована у селище Красний Бор (район міста [[Смоленськ]]).

== Участь в російсько-українській війні ==
2022 року взяла участь у [[Російське вторгнення в Україну (2022)|вторгненні в Україну]]. У квітні ліквідований командир бригади полковник Гришин<ref name=":0">{{Cite web|title=Українські військові ліквідували командира зенітно-ракетної бригади РФ|url=https://www.rbc.ua/ukr/news/ukrainskie-voennye-likvidirovali-komandira-1650270776.html|website=РБК-Украина|accessdate=2022-04-18|language=ru|archive-date=18 квітня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220418092057/https://www.rbc.ua/ukr/news/ukrainskie-voennye-likvidirovali-komandira-1650270776.html}}</ref><ref>{{Cite web|title=ЗСУ ліквідували командира російської 49-ї зенітної ракетної бригади|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3460449-zsu-likviduvali-komandira-rosijskoi-49i-zenitnoi-raketnoi-brigadi.html|website=www.ukrinform.ua|accessdate=2022-04-18|language=uk|archive-date=18 квітня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220418092308/https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3460449-zsu-likviduvali-komandira-rosijskoi-49i-zenitnoi-raketnoi-brigadi.html}}</ref>.

== Озброєння і військова техніка ==
49-а зенітна ракетна бригада оснащувалася в різний час ЗРК «Круг», «Круг-М2», «Бук» й «Бук-М1-2».

== Командири ==
* полковник Суриков Микола Полікарпович (1968—1971),
* полковник Рабчевський Віталій Олександрович (1971—1972),
* полковник Кобелєв Володимир Михайлович (1972—1975),
* підполковник Ситник Ігор Вікторович (1975—1979),
* полковник Старин Анатолій Васильович (1979—1982),
* підполковник Курза Олег Якович (1982—1984),
* полковник Поляков Олег Валентинович (1984—1986),
* підполковник Поправко Леонід Данилович (1986—1990),
* полковник Токмаков Микола Миколайович (1990—1994),
* полковник Тарасов Микола Васильович (1994—1997),
* полковник Распопін Володимир Степанович (1997—2010),
* полковник Руденко Костянтин Андрійович (2010—2013),
* полковник Гришин Іван Іванович (2013<ref>{{Cite web|title=Бригады ПВО СВ|url=https://mil.ru/files/files/pvo100/page80289.html|website=web.archive.org|date=2022-02-01|accessdate=2022-04-18|archive-date=2022-02-01|archive-url=https://web.archive.org/web/20220201081908/https://mil.ru/files/files/pvo100/page80289.html}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220201081908/https://mil.ru/files/files/pvo100/page80289.html |date=2022-02-01 }}</ref>—2022<ref name=":0" />).

== Примітки ==
{{Примітки}}{{Сухопутні війська ЗС РФ}}{{Збройні сили РФ у російсько-українській війні}}
[[Категорія:Зенітні ракетні бригади Росії]]
[[Категорія:1-ша танкова армія]]
[[Категорія:Військові формування Смоленської області]]
[[Категорія:Смоленськ]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1967]]
[[Категорія:Кадрові формування ЗС РФ у російсько-українській війні (з 2014)]]


text:
# Премія Франце Прешерна
Премія Франце Прешерна (словен. Prešernova nagrada) — нагорода за видатні досягнення в галузі художньої та — раніше — наукової творчості в Словенії. Присуджується щорічно Фондом Прешерна (словен. Prešernov sklad) двом видатним діячам мистецтва Словенії, чиї роботи були представлені широкій публіці принаймні два роки тому. Кожен може отримати нагороду лише один раз. Премія також може бути присуджена творчому колективу. Нагорода присуджується напередодні словенського культурного свята, іменованого «Днем Прешерна», який святкується в річницю з дня смерті великого словенського поета.
Одночасно Фонд Прешерна присуджує Малу премію імені Прешерна (словен. male Prešernove nagrade або Премію Фонду Прешерна (словен. nagrade Prešernovega sklada, яку отримують шість діячів мистецтва. В останні роки нагорода вручалася за досягнення і заслуги протягом всієї кар'єри.

## Історія
Премія імені Франца Прешерна була заснована в 1947 на підставі указу від 1946.
У 1955 премія отримала свою сучасну назву, а також був заснований Фонд Прешерна, який в 1956 став юридичною особою.
З 1961 нагороду стали присуджувати за досягнення протягом усього життя і тільки за досягнення в галузі мистецтва. Була також заснована Премія Фонду Прешерна (словен. nagrade Prešernovega sklada.
У 1982 Фонд Прешерна взяв під егіду Культурне товариство Словенії.
У 1991 був прийнятий Закон про Премію імені Прешерна (словен. Zakon o Prešernovi nagradi) , в результаті Фонд працює тепер під заступництвом Міністерства культури Словенії і присуджується лише двом лауреатам.

## фонд Прешерна
Премія імені Франца Прешерна і Мала премія присуджуються Правлінням Фонду Прешерна (словен. Upravni odbor Prešernovega sklada членами якого є 15 діячів мистецтва — відомих художників, критиків, істориків і вчених. Список правління відбирається Урядом Словенії і затверджується Національною асамблеєю Словенії. В інтерв'ю, даному в 2012 тодішнім головою правління, Ярославом Скрушну, Фонд діє як незалежна організація і вільна від будь-якого політичного тиску.

## Відбір і оголошення переможців
10 лютого Фонд Прешерна оголошує про проведення відкритого голосування, яке триватиме до 15 вересня. Будь-яка фізична або юридична особа може висувати діячів на здобуття премії, але має надати відповідне обґрунтування і докази. Щорічно висувається близько 100 чоловік , в основному представників виконавських видів мистецтва. Вибір лауреатів заснований на художній цінності творів, а також інших критеріїв, таких як рівне представництво за ознакою статі, регіонів, вікових груп і поглядів, щоб домогтися збалансованого і множинного вибору. Номінантів відбирають чотири комітети, до кожного з яких входять по сім осіб, що призначаються Фондом Прешірна. Кожен комітет пропонує по два номінанта премії імені Прешерна і по шість лауреатів Малої премії імені Прешірна: таким чином, висуваються 8 номінантів на велику і 24 номінанта на малу премію. Остаточний вибір в листопаді робить Опікунська рада Фонду на таємному голосуванні після довгого обговорення і оголошує лауреатів, обраних двома третинами голосів. При необхідності відбір може проходити в кілька турів. Спершу переможців оголошували 3 грудня, в річницю від дня народження Прешерна, проте тепер їх імена залишаються в таємниці аж до самої церемонії.

## Нагороджені
Премія в основному присуджується письменникам; серед них є єдина жінка, яка в 2000 році відмовилася від премії, але взяла гроші . Художники отримували нагороду лише двічі, одним з них був Стане Крегар (1971). Єдиним музикантом — лауреатом премії — залишається флейтистка Ірена Графенауер. Склад нагороджених Малою премією більш строкатий.

title: Премія Франце Прешерна

wikitext:
{{Картка премії
| назва             = <!--необов'язково-->
| оригінальна назва = {{Lang-sl|Prešernova nagrada}}
| current_awards    = <!--остання/поточна церемонія-->
| фото              =
| ширина            = <!--фото-->
| alt               =
| підпис            = <!--до фото-->
| опис              =
| засновник         =
| країна            = [[Словенія]]
| вручення          = <!--місце вручення-->
| рік заснування    = 1947
| дата              = <!--дата першого вручення-->
| year2             = <!--рік останнього нагородження-->
| президент         =
| лідер_позиція     =
| лідер_ім'я        =
| лідер_позиція2    =
| лідер_ім'я2       =
| лідер_позиція3    =
| лідер_ім'я3       =
| теперішній_лауреат=
| сайт              = [https://web.archive.org/web/20110717173035/http://www.mk.gov.si/en/about_the_ministry/expert_committees_counsels_and_funds/preseren_fund/  PREŠEREN FUND ]
}}

'''Премія Франце Прешерна''' ({{Lang-sl|Prešernova nagrada}})</span> — нагорода за видатні досягнення в галузі художньої та — раніше — наукової творчості в [[Словенія|Словенії]]<ref>{{Цитата:Новини|url=http://www.gorenjskiglas.si/novice/gg_plus/index.php?action=clanek&id=16898|title=Prešernov dan|language=sl|trans_title=Prešeren Day|date=2008-02-03|first=Miha|last=Naglič|work=Gorenjski glas|publisher=GG Plus|archiveurl=https://archive.today/20121224231915/http://www.gorenjskiglas.si/novice/gg_plus/index.php?action=clanek&id=16898|archivedate=2012-12-24}}</ref>. Присуджується щорічно Фондом Прешерна ({{Lang-sl|Prešernov sklad}}) двом видатним діячам мистецтва Словенії<ref name="Kavčič2012">{{Цитата:Новини|url=http://www.gorenjskiglas.si/novice/gg_plus/index.php?action=clanek&id=57306|title=Pri Prešernovih nagradah ni naših in vaših|language=словенский|trans_title=With Prešeren Awards, there Are No Ours and Yours|first=Igor|last=Kavčič|work=Gorenjski glas|publisher=GG Plus|date=2012-01-31|accessdate=2016-04-07|archiveurl=https://archive.today/20130114003005/http://www.gorenjskiglas.si/novice/gg_plus/index.php?action=clanek&id=57306|archivedate=2013-01-14}}</ref>, чиї роботи були представлені широкій публіці принаймні два роки тому. Кожен може отримати нагороду лише один раз. Премія також може бути присуджена творчому колективу<ref name="Zakon1991">{{Стаття|url=http://www.uradni-list.si/1/objava.jsp?urlid=199129&stevilka=1237|title=Zakon o Prešernovi nagradi|language=словенский|видання=Uradni list Republike Slovenije [Издание Правительства Республики Словения]|publisher=Uradni list d. o. o.|номер=29|pages=1242|число=12|місяць=12|date=1991}}</ref>. Нагорода присуджується напередодні словенського культурного свята, іменованого «<nowiki/>[[День Прешерна|Днем Прешерна]]<nowiki/>», який святкується в річницю з дня смерті великого словенського поета<ref>{{Cite web|url=http://www.sta.si/en/vest.php?s=a&id=1361536|title=Премия имени Франце Прешерна будет вручена завтра|date=2009-02-07|accessdate=2011-02-06|publisher=Словенское агентство новостей|deadlink=yes|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120325094921/http://www.sta.si/en/vest.php?s=a&id=1361536|archivedate=2012-03-25}}</ref>.

Одночасно Фонд Прешерна присуджує Малу премію імені Прешерна ({{Lang-sl|male Prešernove nagrade}} або Премію Фонду Прешерна ({{Lang-sl|nagrade Prešernovega sklada}}, яку отримують шість діячів мистецтва. В останні роки нагорода вручалася за досягнення і заслуги протягом всієї кар'єри<ref name="Kološa1999">{{Книга
|посилання = http://books.google.si/books?id=xB7vAAAAMAAJ
|заголовок = Vodnik po fondih in zbirkah arhiva republike Slovenije: Fondi in zbirke s področja uprave
|мова = словенский
|рік = 1999
|сторінки = 664—665
|видавництво = Arhiv Republike Slovenije [Архив Республики Словения]
|ISBN = 9789616137362
|відповідальний = Kološa, Vladimir
}}</ref>.

== Історія ==
[[Файл:Podelitev_Prešernovih_nagrad_1961_(4).jpg|міні|300x300пкс| Концерт симфонічного оркестру словенської філармонії на церемонії нагородження [[1961]].]]
Премія імені Франца Прешерна була заснована в [[1947]] на підставі указу від [[1946]].

У [[1955]] премія отримала свою сучасну назву, а також був заснований Фонд Прешерна, який в [[1956]] став юридичною особою<ref name="Kološa1999"/>.

З [[1961]] нагороду стали присуджувати за досягнення протягом усього життя і тільки за досягнення в галузі мистецтва. Була також заснована Премія Фонду Прешерна ({{Lang-sl|nagrade Prešernovega sklada}}.

У [[1982]] Фонд Прешерна взяв під егіду Культурне товариство Словенії.

У [[1991]] був прийнятий Закон про Премію імені Прешерна ({{Lang-sl|Zakon o Prešernovi nagradi}}) <ref name="ZUODNO-G">{{Цитата:Новини|url=http://pisrs.si/Predpis.aspx?id=ZAKO866&pogled=osnovni|title=Zakon o Prešernovi nagradi (ZPreN) Ur.l. RS, št. 29I/1991)|accessdate=2011-04-19|work=PisRS|publisher=}}</ref>, в результаті Фонд працює тепер під заступництвом Міністерства культури Словенії і присуджується лише двом лауреатам<ref name="Kavčič2012"/>.

== фонд Прешерна ==
Премія імені Франца Прешерна і Мала премія присуджуються Правлінням Фонду Прешерна ({{Lang-sl|Upravni odbor Prešernovega sklada}} членами якого є 15 діячів мистецтва — відомих художників, критиків, істориків і вчених. Список правління відбирається Урядом Словенії і затверджується Національною асамблеєю Словенії. В інтерв'ю, даному в [[2012]] тодішнім головою правління, Ярославом Скрушну, Фонд діє як незалежна організація і вільна від будь-якого політичного тиску<ref name="Kavčič2012"/>.

== Відбір і оголошення переможців ==
[[Файл:Podelitev_Prešernovih_nagrad_in_nagrad_Prešernovega_sklada_2011.jpg|міні|300x300пкс| Лауреати Премії імені Франце Прешерна і Малої премії Прешерна ([[2011]]).]]
[[10 лютого]] Фонд Прешерна оголошує про проведення відкритого голосування, яке триватиме до [[15 вересня]]. Будь-яка фізична або юридична особа може висувати діячів на здобуття премії, але має надати відповідне обґрунтування і докази<ref name="Kavčič2012"/>. Щорічно висувається близько 100 чоловік , в основному представників виконавських видів мистецтва<ref name="STA2011">{{Цитата:Новини|url=http://ms.sta.si/2011/09/prva-seja-upravnega-odbora-presernovega-sklada-v-kranju/|title=Prva seja upravnega odbora Prešernovega sklada v Kranju|language=словенский|date=2011-09-22|work=Misli slovensko [Think Slovene]|publisher=Словенское агентство новостей|archiveurl=https://archive.today/20130418153027/http://ms.sta.si/2011/09/prva-seja-upravnega-odbora-presernovega-sklada-v-kranju/|archivedate=2013-04-18}}</ref>. Вибір лауреатів заснований на художній цінності творів, а також інших критеріїв, таких як рівне представництво за ознакою статі, регіонів, вікових груп і поглядів, щоб домогтися збалансованого і множинного вибору. Номінантів відбирають чотири комітети, до кожного з яких входять по сім осіб, що призначаються Фондом Прешірна. Кожен комітет пропонує по два номінанта премії імені Прешерна і по шість лауреатів Малої премії імені Прешірна: таким чином, висуваються 8 номінантів на велику і 24 номінанта на малу премію. Остаточний вибір в листопаді робить Опікунська рада Фонду на таємному голосуванні після довгого обговорення і оголошує лауреатів, обраних двома третинами голосів. При необхідності відбір може проходити в кілька турів. Спершу переможців оголошували 3 грудня, в річницю від дня народження Прешерна, проте тепер їх імена залишаються в таємниці аж до самої церемонії.

== Нагороджені ==
Премія в основному присуджується письменникам; серед них є єдина жінка, яка в [[2000]] році відмовилася від премії, але взяла гроші <ref name="Planet2011-06">{{Цитата:Новини|url=http://www.siol.net/novice/poglobljeno/2011/06/dvajset_let_umetnosti_v_sloveniji.aspx|title=Dvajset let umetnosti v Sloveniji|language=словенский|trans_title=20 лет в искусстве Словении|work=Planet Siol.net|publisher=TSMedia d. o. o.|date=2012-06-25|accessdate=2016-04-07|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160305011314/http://www.siol.net/novice/poglobljeno/2011/06/dvajset_let_umetnosti_v_sloveniji.aspx|archivedate=2016-03-05}}</ref>. Художники отримували нагороду лише двічі, одним з них був Стане Крегар ([[1971]]). Єдиним музикантом — лауреатом премії — залишається [[Флейтист|флейтистка]] Ірена Графенауер. Склад нагороджених Малою премією більш строкатий.

== Примітки ==
{{Reflist}}

[[Категорія:Премії]]
[[Категорія:Нагороди Словенії]]
[[Категорія:Премії в галузі мистецтв]]
[[Категорія:Нагороди в галузі мистецтв]]
[[Категорія:Літературні премії]]
[[Категорія:Літературні премії Словенії]]
[[Категорія:Європейські літературні премії]]
[[Категорія:Нагороди за алфавітом]]
[[Категорія:Нагороди, засновані 1947]]

title: словен. Prešernova nagrada

Країна: Словенія


text:
# Ісаєвич Ярослав Дмитрович
Яросла́в Дми́трович Ісає́вич (7 березня 1936, с. Верба — 24 червня 2010, м. Львів) — український історик, громадський діяч, академік НАН України, директор Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України, президент Міжнародної асоціації україністів, перший голова Українського національного комітету істориків. Входив до складу наукової ради Українського історичного журналу. Автор праць з середньовічної та ранньомодерної історії та культури України і Центрально-Східної Європи. Кавалер ордена Ярослава Мудрого V ступеня, ордена «За заслуги» ІІІ ступеня, заслужений діяч науки і техніки України (1996), почесний громадянин Стрия.

## Біографія
Народився 7 березня 1936 р. в селі Верба, біля міста Дубна на Рівненщині, у вчительській родині. Батько, Ісаєвич Дмитро Григорович, учитель української та англійської мов, був активним учасником Визвольних змагань 1917—1921 рр., членом Української Центральної Ради, одним із сподвижників Михайла Грушевського, дипломатом УНР. Родина матері Наталі (до шлюбу Чабан) теж належала до числа українських патріотів, а її брат Михайло був січовим стрільцем.
Дитячі роки Я. Ісаєвич провів на батьківщині матері, у місті Стрию. 1952 р. він вступив на історичний факультет Львівського державного університету імени Івана Франка, який закінчив у 1957 р. Дипломна робота Я. Ісаєвича була з історії ранньомодерного Дрогобича, науковий керівник — Я. Кісь. У січні 1961 р. захистив кандидатську дисертацію з тієї ж теми.

## Наукова робота
Викладав у Львівському університеті, Івано-Франківському педагогічному інституті, університеті Києво-Могилянська академія, виступав з лекціями в університетах Польщі, США, Канади, Німеччини, Австралії, Японії та інших країн. Однак основним місцем праці був Інститут українознавства імені Івана Крип'якевича (до 1993 р. — Інститут суспільних наук) НАН України, в якому Ярослав Дмитрович з 1989 року працював на посаді директора.
Як учений-історик Я. Ісаєвич займався переважно історією Галицько-Волинської держави, спадщиною Юрія Дрогобича, історією українських братств XVI—XVIII ст. та українського книговидання. До найважливіших праць Я. Ісаєвича належать монографії «Братства та їх роль у розвитку української культури XVI—XVIII ст.» (1966), «Джерела з історії української культури доби феодалізму XVI—XVIII ст.» (1972), «Юрій Дрогобич» (1972), «Першодрукар Іван Федоров і виникнення друкарства на Україні» (1975, перевид. 1983), «Преемники первопечатника» (1981), «Літературна спадщина Івана Федорова» (1989), «Україна давня і нова. Народ, релігія, культура» (1996), «Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми» (2002). Окремо слід відзначити ще одне ґрунтовне видання — зведений каталог українських стародруків «Пам'ятки книжкового мистецтва» (два томи у трьох книгах, 1981—1984), яке Ярослав Дмитрович підготував спільно з доктором мистецтвознавства Якимом Запаском. Я. Ісаєвич — відповідальний редактор і один з основних авторів другого тому фундаментальної академічної праці «Історія української культури» (2001).
Ввів до наукового обігу чимало невідомих раніше творів українських письменників і вчених XVII—XVIII ст., а також деякі інші цінні пам'ятки, як записки німецького мандрівника Мартина Ґруневеґа з описами Львова і Києва.
У зв'язку з реформами в СРСР у період т. зв. «перебудови» у науковців з'явилася нарешті можливість виїжджати на стажування чи для збору нових матеріалів за межі колишнього соцтабору. У 1989 р. Я. Ісаєвич брав участь в установчій конференції Міжнародної асоціації україністів (МАУ) в Італії. На Другому міжнародному конгресі україністів (Львів, серпень 1993 р.) його обрали президентом МАУ, яку він очолював до 1999 р. Я. Ісаєвич брав активну участь у підготовці всіх (дотепер відбулося шість) конгресів МАУ. У 1993 р. Я. Ісаєвич був обраний почесним доктором Гродненського університету ім. Янки Купали, а в 1994 р. — іноземним членом Польської академії наук.
Від 1990 р. він — член-кореспондент, від 1992 р. — академік Національної академії наук України. У 1993–1998 рр. Я. Ісаєвич керував Відділенням історії, філософії та права НАН України.
Помер у Львові, похований на 13 полі Личаківського цвинтаря.

## Суспільна робота
Я. Ісаєвич був ініціатором та керівником багатьох важливих колективних наукових проєктів. Особливого визнання заслуговує збірник наукових праць «Волинь і Холмщина 1938—1947 рр.: польсько-українське протистояння та його відлуння» (2003).
Я. Ісаєвич також спричинився до відродження Наукового товариства ім. Шевченка в Україні. Він брав участь у нарадах Ініціативної групи з відродження НТШ, Установчих зборах НТШ у Львові в жовтні 1989 р., а в березні 1992 р. обраний до складу першого корпусу 32 дійсних членів НТШ. У 1989 р. і протягом кількох наступних років Я. Ісаєвича науковці обирали заступником голови НТШ.

## Вшанування
- Від 2011 р. за рішенням Вченої Ради Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України щороку в березні у Львові проводяться Наукові читання імені академіка Я.Ісаєвича, присвячені історичним та культурологічним питанням, над якими працював учений.

## Праці

### Монографії
- Ісаєвич Я. Д. Братства та їх роль у розвитку української культури XVI—XVIII ст. 1966
- Ісаєвич Я. Д. Джерела з історії української культури доби феодалізму XVI—XVIII ст. 1972.
- Ісаєвич Я. Д. Юрій Дрогобич. 1972
- Ісаєвич Я. Д. Першодрукар Іван Федоров і виникнення друкарства на Україні. 1975 (перевидання — 1983)
- Ісаєвич Я. Д. Преемники первопечатника. 1981.
- Ісаєвич Я. Д. Літературна спадщина Івана Федорова. 1989
- Ісаєвич Я. Д. Україна давня і нова. Народ, релігія, культура. 1996
- Ісаєвич Я. Д. Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми. 2002[1]

### Колективні праці
- Ісаєвич Я. Д., Запаско Я. Пам'ятки книжкового мистецтва: у 2 т., 3 кн. 1981—1984.
- Видашенко М. Б., Ісаєвич Я. Д. Місцями Івана Федорова на Україні: путівник / М. Б. Видашенко, Я. Д. Ісаєвич, О. Я. Мацюк; художник П. М. Гейдек. — Львів : Каменяр, 1982. — 123 с.
- Українська культура другої половини XVII-XVIII століть // Історія української культури / Я. Д. Ісаевич, В. А. Смолій та ін. — Київ : Наукова думка, 2003. — Т. 3. — 1247 с.
- Биковський Л. У службах українській книжці: автобіографія Л. Биковського // Історія української культури / Л. Биковський; упоряд.: Л. Р. Винар, Я. Д. Ісаєвич; НАН України. — Львів-Нью-Йорк, 1997. — 327 с.
- Вавричин М., Ісаєвич Я. Д. Юрій Дрогобич : до 500-річчя виходу першої друкованої книги вітчизняного автора: бібліографічний покажчик / М. Г. Вавричин, Я. Д. Ісаєвич. — Львів : Львівська наукова бібліотека, 1983. — 64 с.

### Статті
- Ісаєвич Я. Д. Деякі питання української метрології XVI—XVIII ст. // Науково-інформаційний бюлетень Архівного управління УРСР. — 1961. — № 2(46).
- Ісаєвич Я. Д. Галицьке королівство [Архівовано 14 квітня 2016 у Wayback Machine.] // Енциклопедія історії України / редкол.: В. А. Смолій та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2004. — Т. 2 : Г — Д. — 518 с. : іл. — ISBN 966-00-0405-2. — С. 30—31.

## Критика
Колишній учень Я.Ісаєвича історик Ігор Мицько, втративши роботу в Інституті українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України внаслідок конфлікту з його керівництвом, стверджував, що після обрання директором Інституту Я. Ісаєвич ігнорував життєві та професійні інтереси науковців установи, на посаді займався самозбагаченням, у висліді чого тільки мовознавці змогли втримати відповідний рівень, а інші відділи продукували здебільшого «савєтську липу».

## Нагороди та відзнаки
- Пам'ятна відзнака «Юрій Дрогобич» (на 500-ту річницю з дня виходу в світ першої друкованої книги українського автора, 1983)[3].

title: Ісаєвич Ярослав Дмитрович

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Ярослав Ісаєвич
| ім'я_мовою_оригіналу =
| зображення         = Isaievych Iaroslav.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    =
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         = м. [[Львів]]
| громадянство       = {{POL}} → {{USSR}} → {{UKR}}
| національність     = [[Українці|українець]]
| галузь             =
| заклад             =
| Alma Mater         =
| Посада             =
| відомий завдяки    =
| звання             =
| ступінь            = [[професор]]
| керівник           =
| учні               = [[Александрович Володимир Степанович|Александрович Володимир Степанович]], [[Войтович Леонтій Вікторович|Войтович Леонтій Вікторович]], [[Портнов Андрій Володимирович (історик)|Портнов Андрій Володимирович]], [[Якимович Богдан Зіновійович|Якимович Богдан Зіновійович]]
| Батько             =
| Мати               = Наталя Чабан
| Дружина            = Ольга Сахнюк
| Чоловік            =
| Діти               =
| нагороди           =
| автограф           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
{{Однофамільці|Ісаєвич}}
[[Файл:Пам'ятник на могилі Ярослава та Ольги Ісаєвичів..jpg|міні|Пам'ятник на могилі Ярослава та Ольги Ісаєвичів.]]
'''Яросла́в Дми́трович Ісає́вич''' ([[7 березня]] [[1936]], с. [[Верба (Дубенський район)|Верба]] — [[24 червня]] [[2010]], м. [[Львів]]) — український [[Історія|історик]], [[громадський діяч]], академік [[Національна академія наук України|НАН України]], директор [[Інститут українознавства імені І. Крип'якевича НАН України|Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України]], президент Міжнародної асоціації україністів, перший голова [[Український національний комітет істориків|Українського національного комітету істориків]]. Входив до складу наукової ради [[Український історичний журнал|Українського історичного журналу]]. Автор праць з середньовічної та ранньомодерної історії та культури України і Центрально-Східної Європи. Кавалер ордена Ярослава Мудрого V ступеня, ордена «За заслуги» ІІІ ступеня, заслужений діяч науки і техніки України (1996), почесний громадянин Стрия.

== Біографія ==

Народився [[7 березня]] [[1936]] р. в селі Верба, біля міста [[Дубно|Дубна]] на Рівненщині, у вчительській родині. Батько, [[Ісаєвич Дмитро Григорович]], учитель [[Українська мова|української]] та [[Англійська мова|англійської мов]], був активним учасником Визвольних змагань 1917—1921 рр., членом [[Українська Центральна Рада|Української Центральної Ради]], одним із сподвижників [[Грушевський Михайло Сергійович|Михайла Грушевського]], дипломатом [[Українська Народна Республіка|УНР]]. Родина матері Наталі ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Чабан) теж належала до числа українських патріотів, а її брат Михайло був [[Українські січові стрільці|січовим стрільцем]].

Дитячі роки Я. Ісаєвич провів на батьківщині матері, у місті [[Стрий|Стрию]]. 1952 р. він вступив на історичний факультет [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського державного університету імени Івана Франка]], який закінчив у 1957 р. Дипломна робота Я. Ісаєвича була з історії ранньомодерного [[Дрогобич]]а, науковий керівник — Я. Кісь. У січні 1961 р. захистив кандидатську дисертацію з тієї ж теми.

== Наукова робота ==

Викладав у Львівському університеті, Івано-Франківському педагогічному інституті, університеті [[Національний університет «Києво-Могилянська академія»|Києво-Могилянська академія]], виступав з лекціями в університетах [[Польща|Польщі]], [[Сполучені Штати Америки|США]], [[Канада|Канади]], [[Німеччина|Німеччини]], [[Австралія|Австралії]], [[Японія|Японії]] та інших країн. Однак основним місцем праці був Інститут українознавства імені Івана Крип'якевича (до 1993 р. — Інститут суспільних наук) НАН України, в якому Ярослав Дмитрович з 1989 року працював на посаді директора.

Як учений-історик Я. Ісаєвич займався переважно історією [[Галицько-Волинське князівство|Галицько-Волинської держави]], спадщиною [[Юрій Дрогобич|Юрія Дрогобича]], історією українських братств XVI—XVIII ст. та українського книговидання. До найважливіших праць Я. Ісаєвича належать монографії «Братства та їх роль у розвитку української культури XVI—XVIII ст.» (1966), «Джерела з історії української культури доби феодалізму XVI—XVIII ст.» (1972), «Юрій Дрогобич» (1972), «Першодрукар Іван Федоров і виникнення друкарства на Україні» (1975, перевид. 1983), «Преемники первопечатника» (1981), «Літературна спадщина Івана Федорова» (1989), «Україна давня і нова. Народ, релігія, культура» (1996), «Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми» (2002). Окремо слід відзначити ще одне ґрунтовне видання — зведений каталог українських стародруків «Пам'ятки книжкового мистецтва» (два томи у трьох книгах, 1981—1984), яке Ярослав Дмитрович підготував спільно з доктором мистецтвознавства Якимом Запаском. Я. Ісаєвич — відповідальний редактор і один з основних авторів другого тому фундаментальної академічної праці «Історія української культури» (2001).

Ввів до наукового обігу чимало невідомих раніше творів українських письменників і вчених XVII—XVIII ст., а також деякі інші цінні пам'ятки, як записки німецького мандрівника [[Мартін Ґруневеґ|Мартина Ґруневеґа]] з описами [[Львів|Львова]] і [[Київ|Києва]].

У зв'язку з реформами в [[СРСР]] у період т. зв. [[Перебудова|«перебудови»]] у науковців з'явилася нарешті можливість виїжджати на стажування чи для збору нових матеріалів за межі колишнього [[Варшавський договір (1955)|соцтабору]]. У 1989 р. Я. Ісаєвич брав участь в установчій конференції [[Міжнародна асоціація україністів|Міжнародної асоціації україністів]] (МАУ) в Італії. На Другому міжнародному конгресі україністів (Львів, серпень 1993 р.) його обрали президентом МАУ, яку він очолював до 1999 р. Я. Ісаєвич брав активну участь у підготовці всіх (дотепер відбулося шість) конгресів МАУ. У 1993 р. Я. Ісаєвич був обраний почесним доктором Гродненського університету ім. Янки Купали, а в 1994 р. — іноземним членом Польської академії наук.

Від 1990 р. він — член-кореспондент, від 1992 р. — академік Національної академії наук України. У 1993–1998 рр. Я. Ісаєвич керував Відділенням історії, філософії та права НАН України.

Помер у Львові, похований на 13 полі Личаківського цвинтаря.

== Суспільна робота ==

Я. Ісаєвич був ініціатором та керівником багатьох важливих колективних наукових проєктів. Особливого визнання заслуговує збірник наукових праць «Волинь і Холмщина 1938—1947 рр.: польсько-українське протистояння та його відлуння» (2003).

Я. Ісаєвич також спричинився до відродження [[Наукове товариство імені Шевченка|Наукового товариства ім. Шевченка]] в Україні. Він брав участь у нарадах Ініціативної групи з відродження НТШ, Установчих зборах НТШ у Львові в жовтні 1989 р., а в березні 1992 р. обраний до складу першого корпусу 32 дійсних членів НТШ. У 1989 р. і протягом кількох наступних років Я. Ісаєвича науковці обирали заступником голови НТШ.

== Вшанування ==
* Від 2011 р. за рішенням Вченої Ради Інституту українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України щороку в березні у Львові проводяться Наукові читання імені академіка Я.Ісаєвича, присвячені історичним та культурологічним питанням, над якими працював учений.

== Праці ==

=== Монографії ===
* Ісаєвич Я. Д. ''Братства та їх роль у розвитку української культури XVI—XVIII ст.'' 1966
* Ісаєвич Я. Д. ''Джерела з історії української культури доби феодалізму XVI—XVIII ст.'' 1972.
* Ісаєвич Я. Д. ''Юрій Дрогобич''. 1972
* Ісаєвич Я. Д. ''Першодрукар Іван Федоров і виникнення друкарства на Україні''. 1975 (перевидання — 1983)
* Ісаєвич Я. Д. ''Преемники первопечатника''. 1981.
* Ісаєвич Я. Д. ''Літературна спадщина Івана Федорова''. 1989
* Ісаєвич Я. Д. ''Україна давня і нова. Народ, релігія, культура''. 1996
* Ісаєвич Я. Д. ''Українське книговидання: витоки, розвиток, проблеми''. 2002<ref>[https://archive.org/details/ukrajinske-knyhovydannja/page/n1/mode/2up електронна публікація на сайті archive.org]</ref>

=== Колективні праці ===
* ''Ісаєвич Я. Д., Запаско Я.'' Пам'ятки книжкового мистецтва: у 2 т., 3 кн. 1981—1984.
* {{книга|автор =Видашенко М. Б., Ісаєвич Я. Д.|частина= |посилання частина= |заголовок=Місцями Івана Федорова на Україні: путівник|оригінал= |посилання= |відповідальний=М. Б. Видашенко, Я. Д. Ісаєвич, [[Мацюк Орест Ярославович|О. Я. Мацюк]]; художник П. М. Гейдек|видання=|місце= Львів |видавництво=[[Каменяр (видавництво)|Каменяр]]|рік= 1982|том=|сторінки=|сторінок=123|серія=|isbn=|тираж=|}}
* {{книга|автор =|частина=Українська культура другої половини XVII-XVIII століть|посилання частина= |заголовок=Історія української культури|оригінал= |посилання= |відповідальний=Я. Д. Ісаевич, В. А. Смолій та ін.|видання=|місце= Київ |видавництво=[[Наукова думка]]|рік= 2003|том=3|сторінки=|сторінок=1247|серія=|isbn=|тираж=|}}
* {{книга|автор =Биковський Л.|частина=У службах українській книжці: автобіографія Л. Биковського|посилання частина= |заголовок=Історія української культури|оригінал= |посилання= |відповідальний=Л. Биковський; упоряд.: Л. Р. Винар, Я. Д. Ісаєвич; НАН України|видання=|місце= Львів-Нью-Йорк|видавництво=|рік= 1997|том=|сторінки=|сторінок=327|серія= |isbn= |тираж=|}}
* {{книга|автор =Вавричин М., Ісаєвич Я. Д.|частина=|посилання частина= |заголовок=Юрій Дрогобич : до 500-річчя виходу першої друкованої книги вітчизняного автора: бібліографічний покажчик|оригінал= |посилання= |відповідальний=М. Г. Вавричин, Я. Д. Ісаєвич.|видання=|місце= Львів|видавництво=Львівська наукова бібліотека|рік=1983|том=|сторінки= |сторінок=64|серія= |isbn= |тираж=|}}

=== Статті ===
* Ісаєвич Я. Д. Деякі питання української метрології XVI—XVIII ст. // Науково-інформаційний бюлетень Архівного управління УРСР. — 1961. — № 2(46).
* Ісаєвич Я. Д. [http://history.org.ua/?termin=Galycke_korolivstvo Галицьке королівство] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160414035210/http://www.history.org.ua/?termin=Galycke_korolivstvo |date=14 квітня 2016 }} // {{ЕІУ/2}} — С. 30—31.

== Критика ==
Колишній учень Я.Ісаєвича історик Ігор Мицько, втративши роботу в Інституті українознавства ім. І. Крип'якевича НАН України внаслідок конфлікту з його керівництвом, стверджував, що після обрання директором Інституту Я. Ісаєвич ігнорував життєві та професійні інтереси науковців установи, на посаді займався самозбагаченням, у висліді чого тільки мовознавці змогли втримати відповідний рівень, а інші відділи продукували здебільшого «савєтську липу».<ref>''Мицько І.'' [http://shron1.chtyvo.org.ua/Mytsko_Ihor/Statti_napysani_pislia_vyhnannia_z_Instytutu_ukrainoznavstva_NAN_Ukrainy.pdf Статті, написані після вигнання з Інституту українознавства HAH України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180130205005/http://shron1.chtyvo.org.ua/Mytsko_Ihor/Statti_napysani_pislia_vyhnannia_z_Instytutu_ukrainoznavstva_NAN_Ukrainy.pdf |date=30 січня 2018 }} // Збірник статей Ігора Мицько. — Львів, 2000. — С. 2.</ref>
== Нагороди та відзнаки ==
* [[Відзнака «500 років з дня виходу в світ першої книги українського автора»|Пам'ятна відзнака «Юрій Дрогобич»]] (на 500-ту річницю з дня виходу в світ [[Прогностична оцінка поточного 1483 року|першої друкованої книги українського автора]], 1983)<ref>Якимович Богдан. СВІТЛИЙ ОБРАЗ ВИДАТНОГО УКРАЇНЦЯ: до історії пам'ятної медалі Юрія Котермака-Дрогобича та подій «навколомедальних» // Донецький вісник Наукового товариства ім. Шевченка. — Т. 43. — Донецьк, 2017. С. 127—141.</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
{{Вікіцитати}}
* ''Даниленко В. М''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Isaevych_Ja Ісаєвич Ярослав Дмитрович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160810231527/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Isaevych_Ja |date=10 серпня 2016 }} // {{ЕІУ|3|536}}
* ''Литвин М. Р''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=12673 Ісаєвич Ярослав Дмитрович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160811092137/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=12673 |date=11 серпня 2016 }} // {{ЕСУ||}}
* [[Портнов Андрій Володимирович (історик)|Андрій Портнов]]. "Ярослав Дашкевич і Ярослав Ісаєвич: Два обличчя величі історика" // Історії істориків. Київ: Критика, 2011. С. 201-223. ISBN 978-966-8978-46-3

== Посилання ==
* ''Онищенко О., Дубровіна Л.'' [http://www.inst-ukr.lviv.ua/files/23/010Dubrovina.pdf Академік Ярослав Дмитрович Ісаєвич – український історик, культуролог, енциклопедист] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220515051629/https://www.inst-ukr.lviv.ua/files/23/010Dubrovina.pdf |date=15 травня 2022 }} // Confraternitas. Ювілейний збірник на пошану Ярослава Ісаєвича. – Львів, 2006–2007. – С. 7–13.
* [https://archive.org/stream/biohrafencycl/biohraf_A%E2%80%93M#page/178/mode/2up Ісаєвич Ярослав Дмитрович] // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. [https://chtyvo.org.ua/authors/Varvartsev_Mykola/Ukraina_v_mizhnarodnykh_vidnosynakh_Entsyklopedychnyi_slovnyk-dovidnyk_Vypusk_5.pdf Випуск 5. Біографічна частина: А-М] / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2014. — с. 178-180.
* https://web.archive.org/web/20130116192831/http://nbuv.gov.ua/people/isaevych.html
* [http://www.zaxid.net/newsua/2010/6/25/90040/ Сьогодні Львів прощатиметься з Ярославом Ісаєвичем ]{{Недоступне посилання|date=лютий 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://elib.org.ua/biographies/ua_readme.php?subaction=showfull&id=1409902005&archive=&start_from=&ucat=& Ісаєвич Ярослав] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150420052620/http://elib.org.ua/biographies/ua_readme.php?subaction=showfull&id=1409902005&archive=&start_from=&ucat=& |date=20 квітня 2015 }}
* ''[[Портнов Андрій Володимирович (історик)|Андрій Портнов]].'' [http://historians.in.ua/index.php/en/doslidzhennya/1821-andrii-portnov-yaroslav-dashkevych-i-yaroslav-isaievych-dva-istoryka-v-odnomu-lvovi Ярослав Дашкевич і Ярослав Ісаєвич: два історики в одному Львові] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160323013418/http://historians.in.ua/index.php/en/doslidzhennya/1821-andrii-portnov-yaroslav-dashkevych-i-yaroslav-isaievych-dva-istoryka-v-odnomu-lvovi |date=23 березня 2016 }} // Historians.in.ua — 09.03.2016
* ''[[Заруба Віктор Миколайович|Віктор Заруба]].'' [http://historians.in.ua/index.php/en/institutsiji-istorichnoji-nauki-v-ukrajini/1834-viktor-zaruba-lysty-zi-lvova-pam-iati-yaroslava-isaievycha Листи зі Львова (Пам'яті Ярослава Ісаєвича)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160323042131/http://historians.in.ua/index.php/en/institutsiji-istorichnoji-nauki-v-ukrajini/1834-viktor-zaruba-lysty-zi-lvova-pam-iati-yaroslava-isaievycha |date=23 березня 2016 }} // Historians.in.ua — 15.03.2016
* ''Володимир Пришляк.'' [https://www.historians.in.ua/index.php/en/institutsiji-istorichnoji-nauki-v-ukrajini/1859-volodymyr-pryshliak-yaroslav-isayevych-nomen-est-omen Ярослав Ісаєвич: nomen est omen]

{{Лауреати премії Антоновичів}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Українські історики]]
[[Категорія:Дослідники історії України]]
[[Категорія:Українські громадські діячі]]
[[Категорія:Почесні громадяни Стрия]]
[[Категорія:Українознавці]]
[[Категорія:Науковці Національного університету «Києво-Могилянська академія»]]
[[Категорія:Дійсні члени НАН України]]
[[Категорія:Автори Енциклопедії сучасної України]]
[[Категорія:Випускники історичного факультету Львівського університету]]

title: Ярослав Ісаєвич

Народився: 7 березня 1936 · Верба, Дубенський повіт, Волинське воєводство, Польська Республіка

Помер: 24 червня 2010 (74 роки) · Львів, Україна

Поховання: Личаківський цвинтар

Місце проживання: м. Львів

Країна: Польща → СРСР → Україна

Національність: українець

Діяльність: історик

Alma mater: ЛНУ ім. І. Франка

Галузь: історія

Заклад: ЛНУ ім. І. Франка · Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника · Національний університет «Києво-Могилянська академія» · Інститут українознавства імені І. Крип'якевича НАН України

Науковий ступінь: професор

Відомі учні: Александрович Володимир Степанович, Войтович Леонтій Вікторович, Портнов Андрій Володимирович, Якимович Богдан Зіновійович

Аспіранти, докторанти: Войтович Леонтій Вікторович

Членство: НАНУ · Польська академія наук · Польська академія знань

Батько: Ісаєвич Дмитро Григорович

Мати: Наталя Чабан

У шлюбі з: Ольга Сахнюк

Нагороди: орден «За заслуги» III ступеня · орден князя Ярослава Мудрого V ступеня · заслужений діяч науки і техніки України