text:
# Чень Чен
Чень Чен (спрощ.: 陈诚; кит. трад.: 陳誠; піньїнь: Chén Chéng; 4 січня 1897 — 5 березня 1965) — китайський військовик і політик, тричі очолював уряд Республіки Китай.

## Кар'єра
1922 року закінчив Баодінське військове училище, а 1924 вступив до Академії Вампу, де познайомився з Чан Кайші. Пізніше він вступив до лав Національно-революційної армії, в складі якої брав участь у Північному поході, під час якого виявив свої лідерські якості та швидко дослужився до посади командира 21-ї Дивізії.
Від 1931 року Чень Чену було доручено знищення сил Китайської Радянської Республіки. В результаті кількох каральних походів сили китайських комуністів зазнали важких втрат, результатом чого став Великий похід китайських комуністів. 1936 року, після арешту Чан Кайші в Сіані, бойові дії проти комуністів було припинено. Пізніше Чень Чен брав активну участь у війні проти Японії. 1943 року отримав пост командувача китайського експедиційного корпусу в Бірмі, однак через хворобу був змушений передати посаду генералу Вей Ліхуану.
Після завершення Другої світової війни Чень Чен став начальником генерального штабу. За наказом Чан Кайші він висунув війська до контрольованих комуністами «звільнених районів», що призвело до громадянської війни. Спочатку бойові дії тривали успішно для Гоміндану, й 1947 року комуністи були змушені відступити зі своєї основної бази в Яньані, перебазувавшись до Маньчжурії. Однак там гомінданівські війська зазнали важкої поразки, втративши пів мільйона осіб, і Чень Чен пішов у відставку.
1949 року Чан Кайші призначив Чень Чена губернатором Тайваню, плануючи зробити острів одним з гомінданівських опорних пунктів. Після втечі сил Гоміндану на Тайвань Чень Чен обіймав важливі партійні й державні пости: був заступником голови ЦВК Гоміндану, головою Виконавчого Юаня (прем'єр-міністром) та віце-президентом Республіки Китай.
Саме Чень Чен здійснив на Тайвані економічні реформи, що зрештою призвели до «економічного дива». За часів його врядування посаду радника з аграрної реформи обіймав американський економіст Вольф Ладежінський, під керівництвом якого було розроблено програму «Земля —пахарю», суть якої полягала в тому, що держава викупала землі у великих землевласників і передавала її селянам. Такий хід дозволив зменшити соціальне занепокоєння в селах і став головним досягненням уряду Чень Чена.
Чень Чен помер 1965 року через пухлину в печінці.

title: Чень Чен

wikitext:
{{Othernames|Чень}}
{{Державний діяч
| титул           = [[Прем'єр-міністр Республіки Китай]]
| порядок     = 5
|прапор    = Flag of the Republic of China.svg
| періодпочаток           = [[7 травня]] [[1950]]
| періодкінець      = [[7 червня]] [[1954]] року
| період правління   =
| попередник     = [[Янь Сішань]]
| наступник   = [[Юй Хунцзюнь]]
| титул_2           = [[Прем'єр-міністр Республіки Китай]]
| порядок_2     = 7
|прапор_2    = Flag of the Republic of China.svg
| періодпочаток_2           = [[30 червня]] [[1958]]
| періодкінець_2      = [[1 липня]] [[1963]] року
| попередник_2     = [[Юй Хунцзюнь]]
| наступник_2   = [[Ван Юньу]]
| титул_3           = [[Прем'єр-міністр Республіки Китай]]
| порядок_3     = 8
|прапор_3    = Flag of the Republic of China.svg
| періодпочаток_3           = [[16 вересня]]
| періодкінець_3      = [[15 грудня]] [[1963]] року
| попередник_3     = [[Ван Юньу]]
| наступник_3   = [[Янь Цзягань]]
| титул_4      = [[Начальник Генерального штабу (Республіка Китай)|Начальник Генерального штабу]] [[Збройні сили Китайської Республіки|Збройних сил Республіки Китай]]
| президент_4  = [[Чан Кайші]]
| порядок_4    = 1
| прапор_4     = ROC General Chief of Staff of the Ministry of National Defense Flag.svg
| періодпочаток_4 = [[23 березня]] [[1946]] року
| періодкінець_4  = [[12 травня]] [[1948]] року
| період правління_4 =
| попередник_4 = Посада створена
| наступник_4 = [[Гу Чжутун]]
}}
'''Чень Чен''' ({{zh|t=陳誠|s=陈诚|p=Chén Chéng}}; [[4 січня]] [[1897]] — [[5 березня]] [[1965]]) — китайський військовик і політик, тричі очолював [[уряд Республіки Китай]].

== Кар'єра ==
1922 року закінчив [[Баодін]]ське військове училище, а 1924 вступив до [[Академія Вампу|Академії Вампу]], де познайомився з [[Чан Кайші]]. Пізніше він вступив до лав [[Національно-революційна армія|Національно-революційної армії]], в складі якої брав участь у [[Північний похід|Північному поході]], під час якого виявив свої лідерські якості та швидко дослужився до посади командира 21-ї Дивізії.

Від 1931 року Чень Чену було доручено знищення сил Китайської Радянської Республіки. В результаті кількох каральних походів сили китайських комуністів зазнали важких втрат, результатом чого став [[Великий похід китайських комуністів]]. 1936 року, після [[Сіаньський інцидент|арешту]] Чан Кайші в [[Сіань|Сіані]], бойові дії проти комуністів було припинено. Пізніше Чень Чен брав активну участь у [[Японсько-китайська війна (1937—1945)|війні проти Японії]]. 1943 року отримав пост командувача китайського експедиційного корпусу в [[М'янма|Бірмі]], однак через хворобу був змушений передати посаду генералу [[Вей Ліхуан]]у.

Після завершення [[Друга світова війна|Другої світової війни]] Чень Чен став начальником генерального штабу. За наказом [[Чан Кайші]] він висунув війська до контрольованих комуністами «звільнених районів», що призвело до [[Громадянська війна в Китаї|громадянської війни]]. Спочатку бойові дії тривали успішно для [[Гоміндан]]у, й 1947 року комуністи були змушені відступити зі своєї основної бази в Яньані, перебазувавшись до [[Маньчжурія|Маньчжурії]]. Однак там гомінданівські війська зазнали важкої поразки, втративши пів мільйона осіб, і Чень Чен пішов у відставку.

1949 року [[Чан Кайші]] призначив Чень Чена губернатором [[Тайвань|Тайваню]], плануючи зробити острів одним з гомінданівських опорних пунктів. Після втечі сил Гоміндану на Тайвань Чень Чен обіймав важливі партійні й державні пости: був заступником голови ЦВК Гоміндану, головою Виконавчого Юаня (прем'єр-міністром) та віце-президентом Республіки Китай.

Саме Чень Чен здійснив на Тайвані економічні реформи, що зрештою призвели до «економічного дива». За часів його врядування посаду радника з аграрної реформи обіймав американський економіст [[Ладежінський Вольф Ісаакович|Вольф Ладежінський]], під керівництвом якого було розроблено програму «Земля —пахарю», суть якої полягала в тому, що держава викупала землі у великих землевласників і передавала її селянам. Такий хід дозволив зменшити соціальне занепокоєння в селах і став головним досягненням уряду Чень Чена.

Чень Чен помер 1965 року через пухлину в печінці.

== Джерела ==
* Dupuy, Trevor N. ''The Harper Encyclopedia of Military Biography'', New York, 1992
* [http://www.generals.dk/general/Chen_Cheng/_/China.html Biography of General 1st Rank Chen Cheng — (陈诚) (1897—1965), China] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120612065006/http://www.generals.dk/general/Chen_Cheng/_/China.html |date=12 червня 2012 }} {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20080706133557/http://www.mnd.gov.tw/English Ministry of National Defense R.O.C] {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20061025213630/http://www.nwc.navy.mil/chinesecs/ US Naval War College] {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20090326011824/http://cgsc.leavenworth.army.mil/carl/download/csipubs/bjorge_huai.pdf Leavenworth Paper: Moving the Enemy: Operational Art in the Chinese PLA's Huai Hai Campaign] {{ref-en}}

{{Прем'єр-міністри Республіки Китай}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Китай}}

[[Категорія:Китайські воєначальники]]

title: 7 травня 1950 — 7 червня 1954 року

Попередник: Янь Сішань

Наступник: Юй Хунцзюнь

title: 30 червня 1958 — 1 липня 1963 року

Попередник: Юй Хунцзюнь

Наступник: Ван Юньу

title: 16 вересня — 15 грудня 1963 року

Попередник: Ван Юньу

Наступник: Янь Цзягань

title: 23 березня 1946 року — 12 травня 1948 року

Президент: Чан Кайші

Попередник: Посада створена

Наступник: Гу Чжутун

Народження: 4 січня 1897 · Цінтянь, Chuzhou Fud

Смерть: 5 березня 1965 (68 років) · Тайбей, Тайвань

Причина смерті: рак печінки

Країна: Династія Цін · Республіка Китай (1912—1949) · Тайвань

Освіта: Академія Вампу

Партія: Гоміндан

Шлюб: Tan Xiangd

Діти: Chen Li-and

Нагороди: Великий хрест ордена Сонця Перу

23 березня 1946 року — 12 травня 1948 року: Медіафайли у Вікісховищі

Прапор: 5-й Прем'єр-міністр Республіки Китай

title: Наступник:

Прапор: 7-й Прем'єр-міністр Республіки Китай

title: Наступник:

Прапор: 8-й Прем'єр-міністр Республіки Китай

title: Наступник:

Прапор: 1-й Начальник Генерального штабу Збройних сил Республіки Китай


text:
# Прапор і герб кантону Нідвальден
Прапор і герб Нідвальдена — офіційні символи кантону Нідвальден.

## Описи
Геральдичний опис герба кантону Нідвальден такий: «Червоний з подвійним білим ключем».
Вексилологічний опис прапора Нідвальда: «Червоний з подвійним білим ключем».

## Історія та значення
Перший прапор Нідвальдена був простим червоним прапором з білим ключем. Його існування засвідчено ще з ХІІІ століття, і саме цей простий ключ на червоному тлі з'явився на полях битви під Земпахом у 1386 році, хоча жителі Унтервальдена, кантону, утвореного між Нідвальденом і Обвальденом, були відомі за межами своїх спільних кордонів з червоно-білим прапором Обвальда.
Мюлемман повідомляє, що відомі джерела згадують про червоний прапор і подвійний ромбоподібний ключ вже в 1422 році в битві під Арбедо і що, як і в випадку з прапором Обвальдена, припускається, що червоний колір походить від Пурпурового прапора Священної Римської імперії. Цей самий прапор з'явився на полях битв у 1499 році під час Швабської війни та в 1512 році в битві при Павії під командуванням Франциска I.
Також у 1512 році Папа Юлій II зробив подвійний ключ квазіофіційним символом запропонувавши нідвальденцям червоний прапор з білим подвійним ключем, який був символом Святого Петра (покровителя Штанса), і включивши мотив Страстей Христових у верхній лівій чверті прапора.
Подвійний ключ на цьому папському прапорі дав початок сучасному ключу Нідвальда: його закруглені краї виконані в італійському стилі. Подвійний ключ, за словами Мюлемана, був винайдений Арнольдом ам Штайном, громадянином, який доклав чимало зусиль для досягнення рівності між жителями Обвальдена та Нідвальдена. Мюлеман повідомляє, що Арнольд ам Штайн отримав особливий привілей від Сигізмунда I, імператора Священної Римської імперії, щоб зробити все необхідне для юридичного обґрунтування права Нідвальдена на автономію. Таким чином, подвійний ключ може нагадувати двоголового орла Імперії.
Хоча обидва кантони мали власну внутрішню організацію, за межами своїх кордонів визнавався лише кантон Унтервальден. Тоді було вирішено зобразити обидві частини кантону на гербі та прапорі, а саме подвійний ключ Нідвальдена, оід одного до іншого на полі червоного та срібного різьблених гербів Обвальдена, починаючи з XVII століття, приблизно з 1606 року.
Рішенням Тагзатцунга, що засідав у Цюриху 8 серпня 1816 року, було прийнято рішення щодо герба Унтервальдена, одночасно описавши герб Нідвальдена і врегулювавши вексилологічний конфлікт між Обвальденом та Нідвальденом, коли останній вирішив приєднатися до Конфедерації XXII кантонів у 1815 році.

## Прапор і герб кантону Унтервальден
Кантон Нідвальден часто представлений за межами кантону разом з кантоном Обвальден в утворенні під назвою кантон Унтервальден. Прапор був створений після вексилологічного конфлікту між двома кантонами в 1815 році після повернення Нідвальдена до Конфедерації XXII кантонів. Рішення щодо герба (та прапора) міститься в Офіційному збірнику Тагзатцунга на стор. 44 від 8 та 12 серпня 1816 року.
Геральдичний опис цього герба: «Розcічений, у першій пересіченій частині червоного і срібного кольору вертикальний ключ змінних кольорів, його зубці звернені вправо, що є символом Опвальдена. У другій частині червоного кольору зображений срібний ключ з подвійним стрижнем, розташований вертикально, його зубці звернені вгору, що є символом Нідвальдена».
Прапор показує з боку древка (геральдична права сторона) простий ключ на червоно-білому тлі, а з боку, що майорить, подвійний ключ на червоному тлі..

## Інші вексилологічні та геральдичні зображення
Прапор також випускається у вигляді орифлами, з хвостом або з плоскою основою. Прапор-орифлама кантонів, на якому у верхній частині зображено прапор кантону, а в нижній частині — кольори кантону, називається «повним» прапором.
Герб знаходиться на задніх номерних знаках транспортних засобів, зареєстрованих у кантоні Нідвальден.
- Старий герб кантону Унтервальден у XVII-XVIII століттях
- Старий прапор кантону Унтервальден у ХІІІ-XVIII століттях
- Гербовий вітраж «Унтервальден», Музей Всіх Святих, Шаффгаузен (1501)
- Вітраж у замку Сулковських у Бельсько-Бялі (1564)
- Герб у Громадянській ратуші Земпаха: «Земля Ундервальден над і під Кернвальдом» (1639)
- Повний прапор Нідвальдена
- Повний прапор Унтервальдена
- Вітраж із зображенням герба Унтервальдена на куполі Федерального палацу
- Швейцарська гвардія у Ватикані і прапор Нідвальдена
- Прапори Вольфеншіссена, Нідвальдена та Швейцарії перед церквою Марії-Гебур
- Задній номерний знак Нідвальдена
- Лого Нідвальдена

wikiname: ukwiki

title: Прапор і герб кантону Нідвальден

in_language: uk

wikitext:
{{Картка герба
|назва              = Герб кантону Нідвальден
|зображення         = Wappen_Nidwalden_matt.svg
|зображення_розмір  = 250
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір =
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              = Кантон [[Нідвальден]]
|дата_затвердження  =
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                = Червоний з подвійним білим ключем.
|щитотримачі        =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      =
|ранні_версії       =
|використання       =
}}
{{Картка:Прапор|
|назва        = Прапор кантону Нідвальден
|зображення   = Flag_of_Canton_of_Nidwalden.svg
|використання = 110000
|пропорції    = 1:1
|затверджений = [[ХІІІ століття]]
|колір1       = червоний
|колір2       = білий
|колір3       =
|тип          = кантональний
|примітки     =
}}
'''Прапор і герб Нідвальдена''' — офіційні символи [[Нідвальден|кантону Нідвальден]].

== Описи ==
Геральдичний опис герба кантону Нідвальден такий: ''«Червоний з подвійним білим ключем»''.

Вексилологічний опис прапора Нідвальда: ''«Червоний з подвійним білим ключем»''<ref name="Mühlemann2" />.

== Історія та значення ==
[[Файл:Blutfahne.svg|ліворуч|міні|150x150пкс|Кривавий прапор Священної Римської імперії]]
Перший прапор Нідвальдена був простим червоним прапором з білим ключем. Його існування засвідчено ще з ХІІІ століття, і саме цей простий ключ на червоному тлі з'явився на полях [[Битва під Земпахом|битви під Земпахом]] у 1386 році<ref name="Règlement2">[http://www.vtg.admin.ch/content/vtg-internet/fr/aktuell/themen/internationale-beziehungen/militaerprotokoll/militaerisches_zeremoniell/_jcr_content/infotabs/items/links/tabPar/downloadlist/downloadItems/344_1475822260820.download/51340f.pdf Usage des drapeaux,étendards et fanions (Règlement sur les drapeaux) — Règlement 51.340 f], Armée suisse, p. 58, consulté le 24 juillet 2017</ref>, хоча жителі [[Унтервальден]]а, кантону, утвореного між Нідвальденом і [[Обвальден]]ом, були відомі за межами своїх спільних кордонів з червоно-білим прапором Обвальда.

Мюлемман повідомляє, що відомі джерела згадують про червоний прапор і подвійний ромбоподібний ключ вже в 1422 році в [[Битва під Арбедо|битві під Арбедо]] і що, як і в випадку з прапором Обвальдена, припускається, що червоний колір походить від Пурпурового прапора [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]]. Цей самий прапор з'явився на полях битв у 1499 році під час [[Швабська війна|Швабської війни]] та в 1512 році в [[Битва при Павії (1525)|битві при Павії]] під командуванням [[Франциск I (король Франції)|Франциска I]]<ref name="Mühlemann2">Louis Mühlemann, Armories et drapeaux de la Suisse : 700 Jahre/ans/anni/onns Confoederation Helvetica, Éditions Bühler AG, <time>1991</time>, 162 p., p. 58-65</ref>.

Також у 1512 році Папа [[Юлій II]] зробив подвійний ключ квазіофіційним символом<ref>{{Ref-de}} [http://www.nw.ch/dl.php/de/57a4392417908/Geschichte_Nidwaldner_Wappen_2016_08.pdf Die Entstehung des Nidwaldner Wappens — Ein kurzer Überblick], nw.ch, consulté le 24 juillet 2017</ref> запропонувавши нідвальденцям червоний прапор з білим подвійним ключем, який був символом Святого Петра (покровителя [[Штанс]]а)<ref name="Gauthier">{{Cite book |url=http://doc.rero.ch/record/22239?ln=fr |title=Les armoiries et les couleurs de la Confédération et des cantons suisses |last=Gauthier |first=Adolphe |year=1878 |publisher=Genève: H. Georg |page=37-50 |language=fr}}</ref>, і включивши мотив [[Страсті Христові|Страстей Христових]] у верхній лівій чверті прапора.
[[Файл:Banner_of_the_Holy_Roman_Emperor_with_haloes_(1430-1806).svg|ліворуч|міні|150x150пкс|Прапор Священної Римської імперії]]
Подвійний ключ на цьому папському прапорі дав початок сучасному ключу Нідвальда: його закруглені краї виконані в італійському стилі<ref name="Mühlemann2" />. Подвійний ключ, за словами Мюлемана, був винайдений Арнольдом ам Штайном, громадянином, який доклав чимало зусиль для досягнення рівності між жителями Обвальдена та Нідвальдена. Мюлеман повідомляє, що Арнольд ам Штайн отримав особливий привілей від [[Сигізмунд Люксембург|Сигізмунда I]], імператора Священної Римської імперії, щоб зробити все необхідне для юридичного обґрунтування права Нідвальдена на автономію. Таким чином, подвійний ключ може нагадувати двоголового орла Імперії<ref name="Mühlemann2" />.

Хоча обидва кантони мали власну внутрішню організацію, за межами своїх кордонів визнавався лише кантон Унтервальден. Тоді було вирішено зобразити обидві частини кантону на гербі та прапорі, а саме подвійний ключ Нідвальдена, оід одного до іншого на полі червоного та срібного різьблених гербів Обвальдена, починаючи з XVII століття, приблизно з 1606 року<ref name="Mühlemann2" />.

Рішенням [[Тагзатцунг]]а, що засідав у [[Цюрих]]у 8 серпня 1816 року, було прийнято рішення щодо герба Унтервальдена, одночасно описавши герб Нідвальдена і врегулювавши вексилологічний конфлікт між Обвальденом та Нідвальденом, коли останній вирішив приєднатися до [[Реставрація у Швейцарії|Конфедерації XXII кантонів]] у 1815 році<ref name="Diète UW">{{Cite book |title=Recueil officiel des pièces concernant le droit public de la Suisse, des décrets et arrêtés de la Diète et des concordats en vigueur, ainsi que des traités conclus entre la Confédération suisse et d'autres États |year=1832 |publisher=C.-H. Wolfrath, Imprimeur du Gouvernement |volume=1 |page={{p.|44}} |language=fr}}</ref>.

== Прапор і герб кантону Унтервальден ==
{{Картка герба
|назва              = Герб кантону Унтервальден
|зображення         = Unterwald-coat_of_arms.svg
|зображення_розмір  = 250
|середній           =
|середній_розмір    =
|середній_підпис    =
|малий              =
|малий_розмір       =
|малий_підпис       =
|зображення2        =
|зображення2_розмір =
|зображення2_підпис =
|зображення3        =
|зображення3_розмір =
|зображення3_підпис =
|носій              = Кантон [[Унтервальден]]
|дата_затвердження  =
|нашоломник         =
|корона             =
|шолом              =
|щит                = Білий ключ Обвальдена на червоно-білому тлі та білий ключ Нідвальдена на червоному тлі.
|щитотримачі        =
|основа             =
|девіз              =
|ордени             =
|інші_елементи      =
|ранні_версії       =
|використання       =
}}
{{Картка:Прапор|
|назва        = Прапор кантону Унтервальден
|зображення   = Flag_of_Canton_of_Unterwalden.svg
|використання = 110000
|пропорції    = 1:1
|затверджений = [[12 серпня]] [[1816]] року
|колір1       = червоний
|колір2       = білий
|колір3       =
|тип          = кантональний
|примітки     =
}}

Кантон Нідвальден часто представлений за межами кантону разом з кантоном [[Обвальден]] в утворенні під назвою кантон [[Унтервальден]]. Прапор був створений після вексилологічного конфлікту між двома кантонами в 1815 році після повернення Нідвальдена до [[Реставрація у Швейцарії|Конфедерації XXII кантонів]]<ref name="Mühlemann2" />. Рішення щодо герба (та прапора) міститься в Офіційному збірнику [[Тагзатцунг|Тагзатцунга]] на стор. 44 від 8 та 12 серпня 1816 року<ref name="Diète UW" />.

Геральдичний опис цього герба: ''«Розcічений, у першій пересіченій частині червоного і срібного кольору вертикальний ключ змінних кольорів, його зубці звернені вправо, що є символом Опвальдена. У другій частині червоного кольору зображений срібний ключ з подвійним стрижнем, розташований вертикально, його зубці звернені вгору, що є символом Нідвальдена»''<ref name="Gauthier" />.

Прапор показує з боку древка (геральдична права сторона) простий ключ на червоно-білому тлі, а з боку, що майорить, подвійний ключ на червоному тлі.<ref>{{Cite book |title=Usage des drapeaux, étendards et fanions (Règlement sur les drapeaux) |last=Armée suisse |date=1 janvier 2019 |publisher=Département fédéral de la défense, de la protection de la population et des sports (DDPS) |location=Berne (BE) |page=62 |language=fr}}</ref>.

== Інші вексилологічні та геральдичні зображення ==
Прапор також випускається у вигляді [[Орифлама|орифлами]], з хвостом або з плоскою основою. Прапор-орифлама кантонів, на якому у верхній частині зображено прапор кантону, а в нижній частині — кольори кантону, називається «повним» прапором.

Герб знаходиться на задніх [[Номерні знаки Швейцарії|номерних знаках]] транспортних засобів, зареєстрованих у кантоні Нідвальден.
<gallery>
Wappen_Unterwalden_alt.svg|Старий герб кантону Унтервальден у XVII-XVIII століттях
Old flag of Unterwalden.svg|Старий прапор кантону Унтервальден у ХІІІ-XVIII століттях
Museum SH Wappenscheibe 6.jpg|Гербовий вітраж «Унтервальден», Музей Всіх Святих, Шаффгаузен (1501)
Muzeum Sułkowskich - Zabytkowy Witraż.jpg|Вітраж у замку Сулковських у Бельсько-Бялі (1564)
Rathaus Sempach Wappenscheibe Unterwalden.jpg|Герб у Громадянській ратуші Земпаха: «Земля Ундервальден над і під Кернвальдом» (1639)
NW_Oriflamme.svg|Повний прапор Нідвальдена
UW_Oriflamme.svg|Повний прапор Унтервальдена
Dome_Unterwalden.jpg|Вітраж із зображенням герба Унтервальдена на куполі [[Федеральний палац Швейцарії|Федерального палацу]]
Svizzera G (9).jpg|Швейцарська гвардія у Ватикані і прапор Нідвальдена
MariaGeburtW.jpg|Прапори [[Вольфеншіссен]]а, [[Нідвальден]]а та [[Швейцарія|Швейцарії]] перед церквою Марії-Гебур
Plaque_suisse_-_NW.jpg|Задній номерний знак Нідвальдена
Nidwalden canton logo.svg|Лого Нідвальдена
</gallery>

== Див. також ==
* [[Прапори кантонів Швейцарії]]
* [[Прапор Швейцарії]]
* [[Прапор і герб кантону Обвальден]]
* [[Нідвальден]]
* [[Обвальден]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{Прапори і герби кантонів Швейцарії}}
{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Нідвальден]]
[[Категорія:Геральдика Швейцарії]]

title: Деталі

Носій: Кантон Нідвальден

Щит: Червоний з подвійним білим ключем.

title: Прапор кантону Нідвальден

Затверджений: ХІІІ століття

Кольори: | | червоний | | | білий |

Тип: кантональний

title: Деталі

Носій: Кантон Унтервальден

title: Прапор кантону Унтервальден

Затверджений: 12 серпня 1816 року

Кольори: | | червоний | | | білий |

Тип: кантональний


text:
# Нем'ятово-2
Нем'ятово-2 (рос. Немятово-2) — присілок у Волховському районі Ленінградської області Російської Федерації.
Населення становить 197 осіб. Належить до муніципального утворення Іссадське сільське поселення.

## Історія
Згідно із законом № 56-оз від 6 вересня 2004 року належить до муніципального утворення Іссадське сільське поселення.

## Населення
| 2007 | 2010 | 2017 |
| ---- | ---- | ---- |
| 136  | ↗137 | ↗197 |

title: Нем'ятово-2

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Нем'ятово-2
|назва ін.       = Немятово-2
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Ленінградська область]]
|район           = [[Волховський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Іссадське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{збільшення}} 197
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Ленінградська область Волховський район
}}
'''Нем'ятово-2''' ({{lang-ru|Немятово-2}}) — [[присілок]] у [[Волховський район|Волховському районі]] [[Ленінградська область|Ленінградської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 197 осіб. Належить до муніципального утворення [[Іссадське сільське поселення]].

== Історія ==

Згідно із законом № 56-оз від [[6 вересня]] [[2004]] року належить до муніципального утворення [[Іссадське сільське поселення]]<ref>{{Cite web |url=http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8399853 |title=Областной закон «Об установлении границ и наделении соответствующим статусом муниципального образования Волховский муниципальный район и муниципальных образований в его составе» |accessdate=2013-09-15 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20130927191531/http://lenobl.kodeks.ru/lenobl?d&nd=8399853 |archivedate=2013-09-27 |deadlink=yes }} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Немятово-2 }}

{{Населення РФ | Немятово-2 | Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Волховський район}}
{{Leningrad-obl-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

[[Категорія:Присілки Ленінградської області]]
[[Категорія:Населені пункти Волховського району]]

title: присілок Нем'ятово-2

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Ленінградська область

Муніципальний район: Волховський район

Поселення: Іссадське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Нем'ятово-2 · Нем'ятово-2


text:
# Zungaro
Zungaro (Зунгаро) — рід прісноводних риб родини пласкоголові соми ряду сомоподібні. Має 2 види. Назва походить від місцевої назви пласкоголових сомів. Інша назва «сом-жаба».

## Опис
Загальна довжина представників цього роду становить 1,4 м при середній вазі у 50 кг. Голова велика, широка, сплощена зверху. Морда округла. Очі помірного розміру, розташовані у передній частині голови. Є 3 пари вусів, з яких найдовшими є вуси на верхній щелепі. Тулуб подовжений, масивний, сплощений зверху. Спинний плавець невеличкий, з розгалуженими променями. Грудні плавці довгі, широкі. Черевні плавці невеличкі. Жировий плавець увігнутий уперед, невеличкий. Анальний плавець поступається останньому. Хвостовий плавець короткий, усічений.
Забарвлення піщано-жовтого або сіро-зеленого забарвлення у верхній частині. Нижня частина і черево значно світліші. Плавці темно-коричневі або чорні.

## Спосіб життя
Це демерсальні риби. Зустрічаються в основних гирлах річок з помірною течією і мулистим та глинястим дном. Полюють ночами. Живляться рибою і великими ракоподібними. У пошуках здобичі здійснюють міграцію.
Статева зрілість настає при досягненні ваги у 10 кг. Нереститься в гирлах річок, у каламутній воді.

## Розповсюдження
Мешкають у басейнах річок Амазонка, Оріноко, Парана, Ла-Плата і Парагвай: у межах Колумбії, Венесуели, Гаяни, Суринаму, Бразилії, Еквадору, Перу, Болівії, Аргентини.

## Види
- Zungaro jahu
- Zungaro zungaro

title: Zungaro

wikitext:
{{italic title}}
{{Taxobox
| name = ''Zungaro''
| status =
| image = Zungaro zungaro.jpg
| image_width = 250px
| image_caption = ''[[Zungaro zungaro]]''
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні (підцарство)|Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| infraclassis = [[Костисті риби]] (Teleostei)
| superordo = [[Остаріофізи]] (Ostariophysi)
| ordo = [[Сомоподібні]] (Siluriformes)
| familia = [[Пласкоголові соми]] (Pimelodidae)
| genus = '''''Zungaro'''''
| genus_authority= [[Bleeker]], 1858
| subdivision_ranks =
| subdivision =
| wikispecies = Zungaro
| commonscat = Zungaro
| itis =
| ncbi =
| eol =
}}

'''''Zungaro''''' (Зунгаро) — рід прісноводних риб [[родина (біологія)|родини]] [[пласкоголові соми]] ряду [[сомоподібні]]. Має 2 види. Назва походить від місцевої назви пласкоголових сомів. Інша назва «сом-жаба».

== Опис ==
Загальна довжина представників цього роду становить 1,4 м при середній вазі у 50 кг. Голова велика, широка, сплощена зверху. Морда округла. Очі помірного розміру, розташовані у передній частині голови. Є 3 пари вусів, з яких найдовшими є вуси на верхній щелепі. Тулуб подовжений, масивний, сплощений зверху. Спинний плавець невеличкий, з розгалуженими променями. Грудні плавці довгі, широкі. Черевні плавці невеличкі. [[Жировий плавець]] увігнутий уперед, невеличкий. Анальний плавець поступається останньому. Хвостовий плавець короткий, усічений.

Забарвлення піщано-жовтого або сіро-зеленого забарвлення у верхній частині. Нижня частина і черево значно світліші. Плавці темно-коричневі або чорні.

== Спосіб життя ==
Це [[демерсальні риби]]. Зустрічаються в основних гирлах річок з помірною течією і мулистим та глинястим дном. Полюють ночами. Живляться рибою і великими ракоподібними. У пошуках здобичі здійснюють міграцію.

Статева зрілість настає при досягненні ваги у 10 кг. Нереститься в гирлах річок, у каламутній воді.

== Розповсюдження ==
Мешкають у басейнах річок [[Амазонка]], [[Оріноко]], [[Парана (річка)|Парана]], [[Ла-Плата (річка)|Ла-Плата]] і [[Парагвай (річка)|Парагвай]]: у межах Колумбії, Венесуели, Гаяни, [[Суринам]]у, Бразилії, Еквадору, [[Перу]], Болівії, Аргентини.

== Види ==
* ''[[Zungaro jahu]]''
* ''[[Zungaro zungaro]]''

== Джерела ==
* Silfvergrip, A.M.C., 1992. ''Zungaro'', a senior synonym of ''Paulicea'' (Teleostei: Pimelodidae). ''Ichthyol. Explor. Freshwat.'' 3(4):305-310.
* Lundberg, J.G. and M.W. Littmann, 2003. Pimelodidae (Long-whiskered catfishes). p. 432—446. In R.E. Reis, S.O. Kullander and C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

{{taxonbar}}
{{Сомоподібні}}
[[Категорія:Пласкоголові соми]]
[[Категорія:Роди риб]]

title: ?Zungaro

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Тип: Хордові (Chordata)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Інфраклас: Костисті риби (Teleostei)

Надряд: Остаріофізи (Ostariophysi)

Ряд: Сомоподібні (Siluriformes)

Родина: Пласкоголові соми (Pimelodidae)

Рід: Zungaro · Bleeker, 1858

Вікісховище: Zungaro

Віківиди: Zungaro


text:
# Сушко Олександр Валерійович
Олекса́ндр Вале́рійович Сушко́ (17 травня 1973 року в Умані на Черкащині) — український політолог та громадський діяч, виконавчий директор Міжнародного фонду «Відродження», експерт у сфері міжнародних відносин, розвитку громадянського суспільства.

## Освіта
1995 року закінчив історичний факультет Кіровоградського педагогічного університету ім. Винниченка.
1998 року здобув ступінь кандидата політичних наук у сфері міжнародних відносин в Інституті світової економіки та міжнародних відносин НАН України. Тема дисертації: «Політичний контекст Північноамериканської угоди про вільну торгівлю (НАФТА). Регіональні відносини в Західній півкулі».
У 2002 році стажувався в Монтерейському центрі дослідження проблем нерозповсюдження (США).

## Фахова біографія
1998 року почав активну професійну діяльність як політичний аналітик.
1999—2000  — координатор моніторингу Центру миру, конверсії та зовнішньої політики України.
З 2000 по 2006 рік — директор Центру миру, конверсії та зовнішньої політики України.
У 2003 році ввійшов до складу громадської ради першого національного недержавного ілюстрованого часопису міжнародного життя України «ЄвроАтлантика».
З 2006 року — науковий директор Інституту євро-атлантичного співробітництва.
У 2011—2017  — голова правління Міжнародного фонду «Відродження», що входить до заснованої Джорджем Соросом мережі фундацій «Відкритого суспільства».
До 2013 року — старший науковий співробітник Інституту світової економіки і міжнародних відносин НАН України.
2012 — призначений національним координатором Української національної платформи Форуму громадянського суспільства «Східного партнерства».
2014 обраний співголовою Платформи громадянського суспільства (ПГС) «Україна — ЄС», що є органом громадянського суспільства, створення якого передбачено статтями 469—470 Угоди про асоціацію України з Євросоюзом. Другим співголовою, з боку ЄС, обрано представника польської профспілки «Солідарність» Анджея Адамчика.
1 січня 2018 року став виконавчим директором Міжнародного фонду «Відродження».
Олександр Сушко — знаний в Україні та за кордоном дослідник процесів європейської та євроатлантичної інтеграції України.

## Основні роботи
- Кордони Європи — кордони України: через спільні інтереси до спільної безпеки: матеріали круглого столу / Ред. О. Сушко. — К.: [б.в.], 2001.
- Олександр Сушко. ЄС чи ЄЕП? // ЄвроАтлантика. — 2003. — № 1.
- Європейська інтеграція України в оцінках лідерів українського політикуму, бізнесу та суспільства / Ред. О. Сушко, Н. Пархоменко. — К.: Міжнародний фонд «Відродження», 2003.
- Олександр Сушко. Словаччина — Україна // ЄвроАтлантика. — 2005. — № 1.
- Олександр Сушко. Перспективи безвізового режиму з ЄС // ЄвроАтлантика. — 2010. — № 4.

## Цікаві факти
Учасник Помаранчевої революції (2004) і Євромайдану (2013—2014).
21 червня 2015 року Джордж Сорос вручив фонду «Відродження» премію «Відкрите суспільство» за внесок у просування цінностей відкритого суспільства в Україні. Її з Євгеном Бистрицьким (виконавчим директором фонду), Сушко отримав від Сороса під час церемонії у Центральноєвропейському університеті у Будапешті. Це вперше за всю історію існування премії її присуджено не особі, а організації. У різні роки лауреатами премії ставали такі визначні особистості, як Вацлав Гавел, Марті Ахтісаарі, Міхеїл Саакашвілі, Кофі Аннан, Хав'єр Солана та інші.

## Нагороди
- Орден «За заслуги» III ст. (19 червня 2017) — за значний особистий внесок у реалізацію євроінтеграційних прагнень України, запровадження Європейським Союзом безвізового режиму, зміцнення міжнародного авторитету держави, багаторічну плідну працю та високий професіоналізм[3]

title: Сушко Олександр Валерійович

wikitext:
{{особа
|зображення        = Sushko_2025.jpg
}}
{{однофамільці|Сушко}}
'''Олекса́ндр Вале́рійович Сушко́''' ([[17 травня]] [[1973]] року в [[Умань|Умані]] на [[Черкаська область|Черкащині]]) — український [[політолог]] та громадський діяч, виконавчий директор [[Міжнародний фонд «Відродження»|Міжнародного фонду «Відродження»]], експерт у сфері міжнародних відносин, розвитку громадянського суспільства<ref>{{Cite web|title=Олександр Сушко про головні тренди громадянського суспільства {{!}} Громадський Простір|url=https://www.prostir.ua/2020/03/oleksandr-sushko-pro-holovni-trendy-hromadyanskoho-suspilstva/|website=www.prostir.ua|accessdate=2021-04-02|language=uk|archive-date=18 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220318014026/https://www.prostir.ua/2020/03/oleksandr-sushko-pro-holovni-trendy-hromadyanskoho-suspilstva/}}</ref>.

== Освіта ==
[[1995]] року закінчив історичний факультет [[Центральноукраїнський державний педагогічний університет імені Володимира Винниченка|Кіровоградського педагогічного університету ім. Винниченка]].

[[1998]] року здобув ступінь [[Кандидат політичних наук|кандидата політичних наук]] у сфері міжнародних відносин в Інституті світової економіки та міжнародних відносин НАН України. Тема дисертації: «Політичний контекст Північноамериканської угоди про вільну торгівлю (НАФТА). Регіональні відносини в Західній півкулі».

У [[2002]] році стажувався в Монтерейському центрі дослідження проблем нерозповсюдження ([[США]]).

== Фахова біографія ==

1998 року почав активну професійну діяльність як політичний аналітик.

[[1999]]—[[2000]]  — координатор моніторингу Центру миру, конверсії та зовнішньої політики України.

З 2000 по [[2006]] рік — директор Центру миру, конверсії та зовнішньої політики України.

У 2003 році ввійшов до складу громадської ради першого національного недержавного ілюстрованого часопису міжнародного життя України «ЄвроАтлантика».

З 2006 року — науковий директор [[Інститут євроатлантичного співробітництва|Інституту євро-атлантичного співробітництва]].

У [[2011]]—[[2017]]  — голова правління Міжнародного фонду «Відродження», що входить до заснованої [[Джордж Сорос|Джорджем Соросом]] мережі фундацій «Відкритого суспільства».

До [[2013]] року — [[старший науковий співробітник]] [[Інститут світової економіки і міжнародних відносин НАН України|Інституту світової економіки і міжнародних відносин НАН України]].

[[2012]] — призначений національним координатором Української національної платформи Форуму [[Громадянське суспільство|громадянського суспільства]] «Східного партнерства».

[[2014]] обраний співголовою Платформи громадянського суспільства (ПГС) «Україна — ЄС», що є органом громадянського суспільства, створення якого передбачено статтями 469—470 Угоди про асоціацію України з Євросоюзом. Другим співголовою, з боку ЄС, обрано представника польської профспілки «Солідарність» [[Анджей Адамчик|Анджея Адамчика]].

1 січня 2018 року став виконавчим директором Міжнародного фонду «Відродження».

Олександр Сушко — знаний в Україні та за кордоном дослідник процесів європейської та євроатлантичної інтеграції України.<ref>{{Cite web |url=https://www.irf.ua/oleksandr-sushko-2/ |title=Олександр Сушко, виконавчий директор Міжнародного фонду “Відродження” |website=www.irf.ua |access-date=2025-05-08}}</ref>

== Основні роботи ==
* Кордони Європи — кордони України: через спільні інтереси до спільної безпеки: матеріали круглого столу / Ред. О. Сушко. — К.: [б.в.], 2001.
* Олександр Сушко. ЄС чи ЄЕП? // ЄвроАтлантика. — 2003. — № 1.
* Європейська інтеграція України в оцінках лідерів українського політикуму, бізнесу та суспільства / Ред. О. Сушко, Н. Пархоменко. — К.: Міжнародний фонд «Відродження», 2003.
* Олександр Сушко. Словаччина — Україна // ЄвроАтлантика. — 2005. — № 1.
* Олександр Сушко. Перспективи безвізового режиму з ЄС // ЄвроАтлантика. — 2010. — № 4.

== Цікаві факти ==

Учасник [[Помаранчева революція|Помаранчевої революції]] (2004) і Євромайдану (2013—2014).

21 червня 2015 року [[Джордж Сорос]] вручив фонду «Відродження» премію «Відкрите суспільство» за внесок у просування цінностей відкритого суспільства в Україні. Її з [[Бистрицький Євген Костянтинович|Євгеном Бистрицьким]] (виконавчим директором фонду), Сушко отримав від Сороса під час церемонії у Центральноєвропейському університеті у [[Будапешт]]і. Це вперше за всю історію існування премії її присуджено не особі, а організації. У різні роки лауреатами премії ставали такі визначні особистості, як [[Вацлав Гавел]], [[Мартті Ахтісаарі|Марті Ахтісаарі]], [[Міхеіл Саакашвілі|Міхеїл Саакашвілі]], [[Кофі Аннан]], [[Хав'єр Солана]] та інші.

== Нагороди ==
* [[Орден «За заслуги» (Україна)|Орден «За заслуги»]] III ст. ([[19 червня]] [[2017]]) — ''за значний особистий внесок у реалізацію євроінтеграційних прагнень України, [[Безвізовий режим між Україною та Європейським Союзом|запровадження Європейським Союзом безвізового режиму]], зміцнення міжнародного авторитету держави, багаторічну плідну працю та високий професіоналізм''<ref>{{УПУ|165/2017|19 червня 2017|Про відзначення державними нагородами України|link=http://www.president.gov.ua/documents/1652017-22058}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://irf.ua Сайт фонду «Відродження»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220331223538/https://www.irf.ua/ |date=31 березня 2022 }}

[[Категорія:Уродженці Умані]]
[[Категорія:Українські політологи]]
[[Категорія:Кандидати історичних наук України]]
[[Категорія:Випускники Центральноукраїнського педагогічного університету]]

title: Сушко Олександр Валерійович

Народився: 17 травня 1973 (51 рік) · Умань, Черкаська область, Українська РСР, СРСР

Діяльність: політолог, громадський діяч

Науковий ступінь: кандидат історичних наук

Посада: виконавчий директор

Попередник: Бистрицький Євген Костянтинович

Нагороди: орден «За заслуги» III ступеня


text:
# Ндука Угбаде
Ндука Угбаде (англ. Nduka Ugbade, нар. 6 вересня 1969) — нігерійський футболіст, що грав на позиції захисника. Виступав за національну збірну Нігерії, з якою був учасником двох кубків африканських націй.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 1989 року виступами за команду «Ель-Канемі Ворріорс». Після участі у молодіжному чемпіонаті світу 1989 року, де забив гол і став віце-чемпіоном світу, Угбаде перебрався до Іспанії, де грав за «Кастельйон» у Прімері та «Реал Авілес» у Сегунді, але закріпитись не зумів і 1992 року повернувся в «Ель-Канемі Ворріорс». З цією командою став володарем Кубка Нігерії.
У сезоні 1994 року захищав кольори клубу «Калабар Роверз», після чого три сезони захищав кольори іншого нігерійського клубу «Нігердок Лагос».
1998 року Угбаде знову відправився за кордон і спочатку виступав за сингапурський «Марін Касл Юнайтед», а 2000 року перейшов до малазійського клубу «Перак», за який відіграв три сезони, вигравши по разу національний чемпіонат і кубок. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Перак» у 2002 році.

## Виступи за збірні
Виступав у складі юнацької збірної Нігерії на чемпіонаті світу серед юнаків 1985 року. На турнірі провів усі шість зустрічей і став з командою чемпіоном світу.
Протягом 1987—1989 років залучався до складу молодіжної збірної Нігерії, зігравши на молодіжних чемпіонатах світу 1987 та 1989 років, здобувши на другому з них срібні нагороди.
1992 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Нігерії. У складі збірної був учасником Кубка африканських націй 1992 року у Сенегалі, на якому команда здобула бронзові нагороди, та Кубка африканських націй 1994 року у Тунісі, здобувши того року титул континентального чемпіона. Всього протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 3 роки, провів у її формі 11 матчів, забивши 1 гол.

## Тренерська кар'єра
У серпні 2011 року Федерація футболу Нігерії призначила Угбаде одним із двох помічників тренера юнацької збірної до 17 років. У 2013 році ця команда завоювала срібну медаль на юнацькому чемпіонаті Африки в Алжирі, а потім виграла юнацький чемпіонат світу в ОАЕ.
У 2013 році Угбаде був призначений головним тренером клубу МФМ.

## Досягнення
- Чемпіон світу (U-16): 1985
- Чемпіон Африки (U-21): 1987, 1989
- Переможець Кубка африканських націй: 1994
- Бронзовий призер Кубка африканських націй: 1992
- Володар Кубка Нігерії: 1992
- Чемпіон Малайзії: 2002
- Володар Кубка Малайзії: 2000

title: Ндука Угбаде

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Ндука Угбаде
| зображення =
| підпис =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження = 6.9.1969
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =
| позиція =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1989 | {{Прапорець|NGA}} | «[[Ель-Канемі Ворріорс]]» | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1989–1991 | {{Прапорець|ESP}} | [[Кастельйон (футбольний клуб)|«Кастельйон»]] | 21 |2}}
{{Футболіст рядок 1|1991–1992 | {{Прапорець|ESP}} | «[[Реал Авілес]]» | 14 |0}}
{{Футболіст рядок 0|1992–1993 | {{Прапорець|NGA}} | «[[Ель-Канемі Ворріорс]]» | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1994 | {{Прапорець|NGA}} |«[[Калабар Роверз]]»|? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1994–1997 | {{Прапорець|NGA}} |«[[Нігердок Лагос]]»|? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1998–1999 | {{Прапорець|SGP}} | «[[Гуганг Юнайтед|Марін Касл Юнайтед]]» | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|2000–2002 | {{Прапорець|MAS}} | [[Перак (футбольний клуб)|«Перак»]] | ? |?}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1985 | {{Прапорець|NGA}} | [[Юнацька збірна Нігерії з футболу|Нігерія U-17]] | 6 |0}}
{{Футболіст рядок 0|1987–1989 | {{Прапорець|NGA}} | [[Молодіжна збірна Нігерії з футболу|Нігерія U-20]] | 6 |1}}
{{Футболіст рядок 1|1992–1994 | {{Прапорець|NGA}} | [[збірна Нігерії з футболу|Нігерія]] | 11 |1}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Ндука Угбаде''' ({{lang-en|Nduka Ugbade}}, {{нар}} [[6 вересня]] [[1969]]) — нігерійський [[футболіст]], що грав на позиції захисника. Виступав за [[збірна Нігерії з футболу|національну збірну Нігерії]], з якою був учасником двох кубків африканських націй.

== Клубна кар'єра ==

У дорослому футболі дебютував 1989 року виступами за команду «[[Ель-Канемі Ворріорс]]». Після участі у [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу 1989|молодіжному чемпіонаті світу 1989 року]], де забив гол і став віце-чемпіоном світу, Угбаде перебрався до Іспанії, де грав за [[Кастельйон (футбольний клуб)|«Кастельйон»]] у Прімері та «[[Реал Авілес]]» у Сегунді, але закріпитись не зумів і 1992 року повернувся в «[[Ель-Канемі Ворріорс]]». З цією командою став володарем [[Кубок Нігерії з футболу|Кубка Нігерії]].

У сезоні 1994 року захищав кольори клубу «[[Калабар Роверз]]», після чого три сезони захищав кольори іншого нігерійського клубу «[[Нігердок Лагос]]».

1998 року Угбаде знову відправився за кордон і спочатку виступав за сингапурський «[[Гуганг Юнайтед|Марін Касл Юнайтед]]», а 2000 року перейшов до малазійського клубу [[Перак (футбольний клуб)|«Перак»]], за який відіграв три сезони, вигравши по разу національний чемпіонат і кубок. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Перак» у 2002 році.

== Виступи за збірні ==
Виступав у складі [[Юнацька збірна Нігерії з футболу|юнацької збірної Нігерії]] на [[Юнацький чемпіонат світу з футболу 1985|чемпіонаті світу серед юнаків 1985 року]]. На турнірі провів усі шість зустрічей і став з командою чемпіоном світу.

Протягом 1987—1989 років залучався до складу [[Молодіжна збірна Нігерії з футболу|молодіжної збірної Нігерії]], зігравши на [[Молодіжний чемпіонат світу з футболу|молодіжних чемпіонатах світу]] 1987 та 1989 років, здобувши на другому з них срібні нагороди.

1992 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Нігерії з футболу|національної збірної Нігерії]]. У складі збірної був учасником [[Кубок африканських націй з футболу 1992|Кубка африканських націй 1992 року]] у [[Сенегал]]і, на якому команда здобула бронзові нагороди, та [[Кубок африканських націй з футболу 1994|Кубка африканських націй 1994 року]] у [[Туніс]]і, здобувши того року титул континентального чемпіона. Всього протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 3 роки, провів у її формі 11 матчів, забивши 1 гол.

== Тренерська кар'єра ==
У серпні 2011 року Федерація футболу Нігерії призначила Угбаде одним із двох помічників тренера [[Юнацька збірна Нігерії з футболу|юнацької збірної до 17 років]]<ref>{{cite web|publisher=[[AllAfrica.com]]|title=Nigeria: Ugbade Promises World-Class Eaglets  |url=http://allafrica.com/stories/201108290405.html |accessdate=2013-06-03|date=2011-08-29}}</ref>. У 2013 році ця команда завоювала срібну медаль на [[Юнацький (U-17) чемпіонат Африки з футболу|юнацькому чемпіонаті Африки]] в Алжирі<ref>{{cite web|publisher=Premiumtimesng.com|title= Jonathan splashes cash on Golden Eaglets  |url=http://premiumtimesng.com/sports/135493-jonathan-splashes-millions-on-golden-eaglets.html |accessdate=2013-06-03|date=2013-05-22}}</ref>, а потім виграла [[Чемпіонат світу з футболу серед 17-річних|юнацький чемпіонат світу]] в [[ОАЕ]].

У 2013 році Угбаде був призначений головним тренером клубу МФМ.

== Досягнення ==
* [[Чемпіонат світу з футболу серед 17-річних|Чемпіон світу (U-16)]]: [[Юнацький чемпіонат світу з футболу 1985|1985]]
* [[Молодіжний (U-20) кубок африканських націй|Чемпіон Африки (U-21)]]: [[Кубок африканських націй (U-21) 1987|1987]], [[Кубок африканських націй (U-21) 1989|1989]]
* Переможець [[Кубок африканських націй|Кубка африканських націй]]: [[Кубок африканських націй 1994|1994]]
* Бронзовий призер [[Кубок африканських націй|Кубка африканських націй]]: [[Кубок африканських націй 1992|1992]]
* Володар [[Кубок Нігерії з футболу|Кубка Нігерії]]: 1992
* [[Ліга Супер|Чемпіон Малайзії]]: 2002
* Володар [[Кубок Малайзії з футболу|Кубка Малайзії]]: 2000

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}
* {{Bdfutbol}}

{{Бібліоінформація}}
{{Склад збірної Нігерії U20 на чемпіонаті світу 1987}}
{{Склад збірної Нігерії U20 на чемпіонаті світу 1989}}
{{Склад збірної Нігерії на Кубку африканських націй 1992}}
{{Склад збірної Нігерії на Кубку африканських націй 1994}}
{{footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Угбаде, Ндука}}
[[Категорія:Нігерійські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Нігерії з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Нігерії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Ель-Канемі Ворріорс»]]
[[Категорія:Футболісти «Кастельйона»]]
[[Категорія:Футболісти «Реала» (Авілес)]]
[[Категорія:Футболісти «Гуганг Юнайтед»]]
[[Категорія:Футболісти «Перака»]]
[[Категорія:Нігерійські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Іспанії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Сінгапурі]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Малайзії]]
[[Категорія:Спортсмени Лагоса]]

title: Особисті дані

Народження: 6 вересня 1969 (55 років)

Громадянство: Нігерія

Позиція: захисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Ель-Канемі Ворріорс» · ? · (?)

«Кастельйон» · 21 · (2)

«Реал Авілес» · 14 · (0)

«Ель-Канемі Ворріорс» · ? · (?)

«Калабар Роверз» · ? · (?)

«Нігердок Лагос» · ? · (?)

«Марін Касл Юнайтед» · ? · (?)

«Перак» · ? · (?)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Нігерія U-17 · 6 · (0)

Нігерія U-20 · 6 · (1)

Нігерія · 11 · (1)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Катастрофа Ан-24 у Вінниці
Катастрофа Ан-24 у Вінниці — авіаційна катастрофа, що сталася 12 листопада 1971 року у Вінниці з літаком Ан-24Б авіакомпанії Аерофлот, в результаті чого загинули 48 осіб.

## Літак
Ан-24Б з бортовим номером CCCP-46809 (заводський — 67302306) випущений заводом Антонова 26 лютого 1966 року. На момент катастрофи авіалайнер мав 11 329 години нальоту і 10 658 посадок.

## Катастрофа
Літак виконував місцевий рейс Н-63 з Києва у Вінницю, на чолі з командиром Л. Лазарєвим, його екіпаж складався з п'яти осіб, серед яких був колишній футболіст Анатолій Чоботар. О 10:31 МСК Ан-24 вилетів з Київського аеропорту і після набору висоти зайняв ешелон 2700 метрів, летячи при цьому над хмарами. На борту всього знаходилися 43 пасажири: 40 дорослих та 3 дитини.
В аеропорту Вінниці стояв туман. Горизонтальна видимість становила 800 метрів, а вертикальна — 70 метрів, що відповідало мінімуму № 1. Екіпаж вийшов на зв'язок з диспетчером аеропорту і той видав вказівку, що посадка буде здійснюватися за магнітним курсом 312°, після чого дав дозвіл здійснювати заходження на посадку. Але після виходу з четвертого розвороту, літак був вище глісади й лівіше осі, у зв'язку з чим, після виходу на візуальний політ, екіпаж отримав команду від диспетчера йти на друге коло, що і виконав.
Повторний захід на посадку екіпаж виконав за схемою, а після виходу на візуальний політ отримав повідомлення від диспетчера: «Вийшов точно, але зависоко, смуга перед вами». Екіпаж підтвердив отримання інформації, коли через 5 секунд диспетчер дав вказівку повторно йти на друге коло. Але при маневрі відходу, Ан-24 в посадковій конфігурації (випущені шасі, закрилки встановлені на 38°) на великій вертикальній швидкості й з лівим креном 20-40° врізався в землю за 850 метрів від початку злітно-посадкової смуги і за 234 метрах лівіше її осі, повністю зруйнувався і згорів. Всі 48 осіб у літаку (5 членів екіпажу, 40 дорослих пасажирів і 3 дитини) загинули.

title: Катастрофа Ан-24 у Вінниці

wikitext:
{{Авіакатастрофа
 | Назва      = Катастрофа Ан-24 у Вінниці
 | Зображення    = Aeroflot Antonov An-24B Goetting-2.jpg
 | Опис зображення = [[Ан-24|Ан-24Б]] компанії [[Аерофлот]]
 | Дата       = [[12 листопада]] 1971
 | Час       =
 | Характер     = Зіштовхнувся з землею
 | Причина     = Не встановлено
 | Місце      = Аеропорт Вінниця
 | Країна      = СРСР
 | lat_dir_SN    =
 | lat_deg     = <!-- градуси широти -->
 | lat_min     =
 | lat_sec     =
 | lon_dir_WE    =
 | lon_deg     = <!-- градуси довготи -->
 | lon_min     =
 | lon_sec     =
 | Авіакомпанія   = [[Аерофлот]]
 | Модель      = [[Ан-24|Ан-24Б]]
 | Бортовий номер  = CCCP-46809
 | Серійний номер  =
 | Заводський номер = 67302306
 | Дата випуску   = [[26 лютого]] 1966 року
 | Першій політ   =
 | Рейс       = Н-63
 | Пункт вильоту  = Київ
 | Зупинка     =
 | Зупинка1     =
 | Зупинка2     =
 | Зупинка3     =
 | Зупинка0     =
 | Пункт призначення= Вінниця
 | Екіпаж      = 5
 | Пасажири     = 43
 | Вижило      =
 | Поранено     =
 | Загинуло     = 48 <small>(всі)</small>
 | Альтернативна_карта =
}}
'''Катастрофа Ан-24 у Вінниці''' — [[авіаційна катастрофа]], що сталася [[12 листопада]] 1971 року у [[Вінниця|Вінниці]] з літаком [[Ан-24|Ан-24Б]] авіакомпанії [[Аерофлот]], в результаті чого загинули 48 осіб.

== Літак ==
Ан-24Б з бортовим номером CCCP-46809 (заводський — 67302306) випущений [[Серійний завод «Антонов»|заводом Антонова]] [[26 лютого]] 1966 року. На момент катастрофи авіалайнер мав 11 329 години нальоту і 10 658 посадок<ref name="airdisaster.ru">{{Cite web|url=http://www.airdisaster.ru/database.php?id=55|title=Катастрофа Ан-24Б Украинского УГА в а/п Винница|publisher=airdisaster.ru|accessdate=2013-05-01|archiveurl=https://www.webcitation.org/6GhFz3MnB?url=http://www.airdisaster.ru/database.php?id=55|archivedate=2013-05-18}}</ref>.

== Катастрофа ==
Літак виконував місцевий рейс Н-63 з Києва у [[Вінниця|Вінницю]], на чолі з командиром Л. Лазарєвим, його екіпаж складався з п'яти осіб, серед яких був колишній футболіст [[Чоботар Анатолій Олексійович|Анатолій Чоботар]]. О 10:31 [[Московський час|МСК]] Ан-24 вилетів з [[Міжнародний аеропорт «Київ»|Київського аеропорту]] і після набору висоти зайняв ешелон 2700 метрів, летячи при цьому над хмарами. На борту всього знаходилися 43 пасажири: 40 дорослих та 3 дитини<ref name="airdisaster.ru"/>.

В [[Вінниця (аеропорт)|аеропорту Вінниці]] стояв туман. Горизонтальна видимість становила 800 метрів, а вертикальна — 70 метрів, що відповідало мінімуму № 1. Екіпаж вийшов на зв'язок з диспетчером аеропорту і той видав вказівку, що посадка буде здійснюватися за [[Пеленг (навігація)|магнітним курсом]] 312°, після чого дав дозвіл здійснювати [[Захід на посадку|заходження на посадку]]. Але після виходу з четвертого розвороту, літак був вище глісади й лівіше осі, у зв'язку з чим, після виходу на візуальний політ, екіпаж отримав команду від диспетчера йти на друге коло, що і виконав<ref name="airdisaster.ru"/>.

Повторний захід на посадку екіпаж виконав за схемою, а після виходу на візуальний політ отримав повідомлення від диспетчера: ''«Вийшов точно, але зависоко, смуга перед вами»''. Екіпаж підтвердив отримання інформації, коли через 5 секунд диспетчер дав вказівку повторно йти на друге коло. Але при маневрі відходу, Ан-24 в посадковій конфігурації (випущені [[Шасі (літальний апарат)|шасі]], [[Закрилок|закрилки]] встановлені на 38°) на великій вертикальній швидкості й з лівим креном 20-40° врізався в землю за 850 метрів від початку [[Злітно-посадкова смуга|злітно-посадкової смуги]] і за 234 метрах лівіше її осі, повністю зруйнувався і згорів. Всі 48 осіб у літаку (5 членів екіпажу, 40 дорослих пасажирів і 3 дитини) загинули<ref name="airdisaster.ru"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{Cite web|url=http://depo.vn.ua/stati/vospominaniya/aviakatastrofa-v-vinnitse-1971-god|title=Авиакатастрофа в Виннице (1971 год)|publisher=Винницкий трамвай|accessdate=2013-05-03|archiveurl=https://www.webcitation.org/6GhG06LZF?url=http://depo.vn.ua/stati/vospominaniya/aviakatastrofa-v-vinnitse-1971-god|archivedate=2013-05-18}}
* {{Cite web|url=https://vn.20minut.ua/Nashe-mynule/pasazhiri-lezhali-odin-na-odnomu-pid-palayuchim-krilom-litaka-spogadi--10652001.html|title=У Вінниці 48 років тому розбився АН-24: «Пасажири лежали один на одному під палаючим крилом літака»|website=vn.20minut.ua|publisher=20 хвилин. Вінниця|archiveurl=https://web.archive.org/web/20200111083943/https://vn.20minut.ua/Nashe-mynule/pasazhiri-lezhali-odin-na-odnomu-pid-palayuchim-krilom-litaka-spogadi--10652001.html|archivedate=2020-01-11}}

[[Категорія:Авіакатастрофи Ан-24]]
[[Категорія:Історія Вінниці]]
[[Категорія:Листопад 1971]]
[[Категорія:Події 12 листопада]]
[[Категорія:Авіакатастрофи 1971]]
[[Категорія:1971 у Вінницькій області]]

title: Загальні відомості

Дата: 12 листопада 1971

Характер: Зіштовхнувся з землею

Причина: Не встановлено

Місце: Аеропорт Вінниця

Країна: СРСР

title: Повітряне судно

Авіакомпанія: Аерофлот

Модель: Ан-24Б

Дата випуску: 26 лютого 1966 року

Пункт вильоту: Київ

Пункт призначення: Вінниця


text:
# Запорожець за Дунаєм
«Запорожець за Дунаєм» — опера на 3 дії українського композитора Семена Гулака-Артемовського, що була першим твором цього жанру на лібрето українською мовою на території підросійської України. Прем'єра відбулась у Петербурзі 14 квітня 1863 року.

## Дійові особи
| - Карась (баритон, за сценічною практикою бас) - Одарка (сопрано, за сценічною практикою мецо-сопрано) - Оксана (меццо-сопрано, за сценічною практикою, сопрано) - Андрій (тенор) | - Султан (баритон, або бас) - Імам (бас) - Селіх-ага (тенор, без співу) - Гасан (хлопчик — служник, без співу) |

## Задум
Думка про створення української опери сформувалася у Семена Гулака-Артемовського у зв'язку з новими завданнями для українського мистецтва, що висунув народ у ці роки, і його загальним прагненням до створення національної культури на народній основі. Кристалізації цього задуму сприяли зв'язки композитора з передовими петербурзькими українськими гуртками й особливо довголітні дружні зв'язки з Тарасом Шевченком та відомим істориком Миколою Костомаровим. Варто зазначити, що й сам Гулак-Артемовський на цей час вже деякий час був солістом Маріїнського театру у Петербурзі та був автором водевілів «Українське весілля» та «Ніч напередодні Іванового дня», де він є, як і в «Запорожці за Дунаєм» автором і слів і музики.
Добираючи сюжет, Гулак-Артемовський намагався насамперед вивести на сцену театру рідні йому образи представників українського народу, побут народу і його пісню, привернути до них увагу слухача. Сюжет відсилає до часів, коли після знищення Запорізької Січі російськими військами (1775) частина запорожців втекла до Османської імперії. Османський уряд намагався використати козаків як воєнну силу, в тому числі і проти російських військ. У 1828 р., під час російсько-турецької війни, частина запорожців, на чолі з отаманом Йосипом Гладким, повернулася в Російську імперію, після чого Задунайська Січ була знищена. Повз увагу української спільноти не могли також пройти звитяги козацьких підрозділів турецького війська, очолених Михайлом Чайковським. Ці події, безсумнівно, послужили джерелом задуму, але автор опери вільно їх переосмислив і переніс у XVIII ст. Лише віддалено, як відгомін, відображені в опері спогади про знищення Потьомкіним козацької вільності. Зміст опери не в цих трагічних спогадах, а в ідеї любові до Батьківщини, жагучому прагненні запорожців повернутися в Україну.

## Постановки
Прем'єра опери відбулася у Маріїнському театрі в Петербурзі 14 квітня 1863 року, а в 1864-65 ставилася в Москві в Великому театрі і мала значний успіх. У обох виставах роль Карася виконував автор, перший виконавець партії Андрія — Павло Дюжиков. Однак незабаром після прем'єри імператорський уряд, наляканий польським повстанням 1863 р., почав репресії проти проявів національних культур народів, що входили до складу Російської імперії, усюди вбачаючи тенденції «сепаратизму». Цензурна заборона стосувалась і розвитку української драматургії й театру. Якщо не брати до уваги окремих аматорських вистав, «Запорожець за Дунаєм» був поставлений вперше після 1863 року українською трупою 11 липня 1884 р. у Ростові-на-Дону.
Відновлення сценічного життя опери припадає на радянські часи. Опера була поставлена в Київській (з 1934), Харківській (1926, 1938) та Дніпропетровській (1940) операх, а також у театрах, Куйбишева (1939, 1953), Горького (1939), Алма-Ати (1941), Свердловська (нині Єкатеринбург) (1942), Фрунзе (нині Бішкек) (1944), Баку (1944), Кишиніва (1946), Новосибірська (1946, 1954), Мінська (1951), Душанбе (1953), Таллінна (1954), Улан-Уде (1954), Вільнюса (1955) й інших міст. У 1934—1935 роках композитор Володимир Йориш намагався розширити оперу, ввівши нові номери, зокрема діалог султана і Карася, проте ці зміни виявилися далекими від духу опери і сьогодні у сценічній практиці не використовуються.
На сьогодні «Запорожець за Дунаєм» залишається однією з найпопулярніших українських опер, що ставиться в оперних театрах України та за кордоном.
28 лютого 2015 Національна опера України представила нову музично-сценічну версію перлини української класики — оперу Семена Гулака-Артемовського «Запорожець за Дунаєм». Нинішня редакція опери створена художнім керівником театру — композитором Мирославом Скориком (музична редакція) та головним режисером театру Анатолієм Солов'яненком (сценічна версія). Спеціально для вистави створено понад 250 костюмів (Марія Левитська), майже 3000 квадратних метрів живопису.
Мирослав Скорик створив нову увертюру, яка з перших акордів задає динаміку подальшої сценічної дії. Нова постановка складається з двох дій, наповнених гумором, народними обрядами, фольклором, яскравими танцями, а головне — любов'ю до рідної України. Сценічне дійство збагачено рядом хореографічних композицій. Хормейстер-постановник — Богдан Пліш. Диригент-постановник — Микола Дядюра.

## Сюжет
Дія відбувається в османських володіннях (Задунайська Січ) наприкінці XVIII — на початку XIX сторіччя. Увертюра до опери написана в традиціях української народно-пісенної мелодики: в ній по черзі звучать теми головних персонажів опери — Одарки, Оксани, Андрія та Івана Карася.

### Дія перша
Нелегко живеться простим українцям на чужині, під владою османського султана. Біля хати запорожця Карася його названа дочка Оксана сумує за своїм коханим, козаком Андрієм (арія «Місяцю ясний, зорі прекрасні»). Вона мріє перелетіти разом з милим до рідних дніпровських берегів, жити з ним в одному гніздечку, на батьківщині. Хлопці й дівчата, що, як і Оксана, тужать на чужині, утішають дівчину й ідуть разом з нею на роботу в поле (хор «Рідний край ми споминаєм…»). Добряче підхмелений Карась не без підстав побоюється зустрічі зі своєю сварливою дружиною Одаркою (каватина «Ой, щось дуже загулявся»). Але уникнути неприємної розмови йому не вдається. Одарка обсипає чоловіка лайкою (дует «Відкіля це ти узявся…»). Карась пускається на різні вигадки: запевняє, що занедужав у дорозі, сьорбнув горя й мало-мало не помер. Однак під напором наполегливої дружини він проговорюється, що провів дві ночі у небоги. Це остаточно виводить із себе ревниву Одарку, і сварка набуває загрозливого характеру.

### Дія друга
Неспокійно на душі в османського султана. Не впевнений він у своїх підданих — запорожцях, у яких є всі підстави не любити султана (арія «Відрадно серцю тут без краю»). Він вирішив ближче познайомитися з життям і настроями запорожців. Це привело його в селище, до хати Карася, де він розраховує бути невпізнаним. Карась добряче здивувався, побачивши в себе надворі незнайомого османа. Запорожець висловлює припущення, що незнайомець прибув на магометанське свято байрам, на якому, як говорять, буде присутній сам султан. Гість не заперечує цього й навіть пропонує Карасеві познайомити його із султаном. Карась улещений. Таку подію не можна залишити невідзначеною, і Карась пропонує незнайомцеві розпити з ним пляшку горілки. Коли Карась іде в хату за частуванням, султан викликає свого царедворця Селіх-Агу, й наказує йому доставити запорожця в палац на свято. Карась очам своїм не вірить, побачивши біля хати замість тільки що залишеного гостя іншого, багато одягненого османа. Коли ж Карась убирається в османський одяг, Селіх-Ага пропонує йому змінити й ім'я — називатися не Іваном, а Урханом. Досхочу намилувавшись собою в новій ролі «турка» (арія «Тепер я турок, не козак»), Карась, у супроводі муринятка Гасана, прямує до палацу османського султана на свято.
Хлопці й дівчата веселяться після трудового дня. З них не зводить очей османська варта. Оксана співає пісню "Прилинь, прилинь" (вставний твір, який дописав до опери композитор Олександр Горілий). Оксана й Андрій, зустрівшись після довгої розлуки (арія Оксани «Янгол ночі над землею…», дует «Хмарой чорною діброва…»), вирішують негайно здійснити свій план — переплисти через Дунай і втекти на Батьківщину. Обставини здаються їм сприятливими: ніч темна, човник давно приготований. Але як тільки Оксана й Андрій відпливають від берега, їх помічає османська варта, і озброєні стражники кидаються в погоню за втікачами.

### Дія третя
Хата Карася. Чекаючи на чоловіка, Одарка співає пісню про свої дівочі літа (пісня «Ой казала мені мати…»). Повернувшись додому з палацу, Карась продовжує вдавати османа. Приголомшеній Одарці він повідомляє, що тепер його ім'я — Урхан, що йому незабаром потрібно йти до мечеті молитися Аллахові й що він збирається женитися з трьома туркенями (дует «На туркенях оженюся…»). Здивована дружина спершу думає, що Карась з перепою говорить нісенітниці, але що ж тоді означає османський одяг? Гіркі скарги Одарки на свою долю перериває прихід османського імама Ібрагіма-Алі на чолі загону, з пійманими Андрієм й Оксаною. Зібравши всіх запорожців селища (хор «Нас сьогодні сповістили…»), імам оголошує наказ про те, що султан дозволяє всім, хто цього хоче, без перешкод покинути його володіння й повернутися в Україну (монолог «Смирно слухать, не збивать…»). Радісні, схвильовані запорожці, серед яких Оксана й Андрій, розпитують Карася про його відвідування палацу. Причина настільки незвичайної «доброти» султана стає зрозумілою — султан побоюється спалаху всенародного повстання і тому вирішив добровільно повернути волю вільнолюбному українському козацтву.
Всенародна радість, патріотична пісня Андрія («Блаженний день, блаженний час»), хвацький народний гопак і, нарешті, урочистий фінальний хор («Там, за тихим за Дунаєм»).

## Екранізації
- Фільми, створені за мотивами опери:
- Запорожець за Дунаєм (фільм, 1937) — фільм українського режисера Івана Кавалерідзе. В ролі Івана Карася Степан Шкурат.
- Запорожець за Дунаєм (фільм, 1939) — фільм українсько-американського режисера Василя Авраменка. В ролі Івана Карася Михайло Швець.
- Запорожець за Дунаєм (фільм, 1953) — фільм українського режисера Василя Лапокниша. В ролі Івана Карася Іван Паторжинський.
- Запорожець за Дунаєм (фільм, 1986) — фільм українського режисера Юрія Суярка. В ролі Івана Карася Федір Стригун.
- Запорожець за Дунаєм (фільм, 2007) — фільм українського режисера Миколи Засєєва-Руденка. В ролі Івана Карася Богдан Бенюк.[3]

title: Запорожець за Дунаєм

wikitext:
{{Опера
|Назва = Опера «Запорожець за Дунаєм»
|Зображення = Hulak-Artemovsky - Zaporozhets za Dunayem - title page of the libretto, 1863.png
|Підпис = Перша сторінка першого видання лібрето опери
}}
{{Інші значення}}
[[Файл:Zaporozhec za Dunayem.png|міні|250пкс|Іван Карась («Запорожець за Дунаєм», фільм В. Лапокниша 1953 р.)]]
{{вікіцитати1}}
'''«Запорожець за Дунаєм»''' — [[опера]] на 3 дії українського композитора [[Гулак-Артемовський Семен Степанович|Семена Гулака-Артемовського]], що була першим твором цього жанру на [[лібрето]] [[українська мова|українською мовою]] на території підросійської України. Прем'єра відбулась у [[Санкт-Петербург|Петербурзі]] [[14 квітня]] [[1863]] року.
[[Файл:Zaporozhec za Dunayem 4.png|міні|250пкс|Іван Карась з жінкою («Запорожець за Дунаєм», фільм В. Лапокниша 1953 р.)]]

== Дійові особи ==
{|
|-
|valign="top"|
* Карась ([[баритон]], за сценічною практикою [[бас]])
* Одарка ([[сопрано]], за сценічною практикою [[мецо-сопрано]])
* Оксана (меццо-сопрано, за сценічною практикою, сопрано)
* Андрій ([[тенор]])
|valign="top"|
* Султан (баритон, або бас)
* Імам (бас)
* Селіх-ага (тенор, без співу)
* Гасан (хлопчик — служник, без співу)
|}

== Задум ==
Думка про створення української опери сформувалася у Семена Гулака-Артемовського у зв'язку з новими завданнями для українського мистецтва, що висунув народ у ці роки, і його загальним прагненням до створення національної культури на народній основі. Кристалізації цього задуму сприяли зв'язки композитора з передовими петербурзькими українськими гуртками й особливо довголітні дружні зв'язки з [[Шевченко Тарас Григорович|Тарасом Шевченком]] та відомим істориком [[Костомаров Микола Іванович|Миколою Костомаровим]]. Варто зазначити, що й сам Гулак-Артемовський на цей час вже деякий час був солістом Маріїнського театру у Петербурзі та був автором [[водевіль|водевілів]] «Українське весілля» та «Ніч напередодні Іванового дня», де він є, як і в «Запорожці за Дунаєм» автором і слів і музики.

Добираючи сюжет, Гулак-Артемовський намагався насамперед вивести на сцену театру рідні йому образи представників українського народу, побут народу і його пісню, привернути до них увагу слухача. Сюжет відсилає до часів, коли після знищення [[Запорозька Січ|Запорізької Січі]] російськими військами (1775) частина запорожців втекла до [[Османська імперія|Османської імперії]]. Османський уряд намагався використати козаків як воєнну силу, в тому числі і проти російських військ. У 1828 р., під час російсько-турецької війни, частина запорожців, на чолі з отаманом [[Гладкий Йосип Михайлович|Йосипом Гладким]], повернулася в Російську імперію, після чого [[Задунайська Січ]] була знищена. Повз увагу української спільноти не могли також пройти звитяги козацьких підрозділів турецького війська, очолених [[Чайковський Михайло Станіславович|Михайлом Чайковським]]. Ці події, безсумнівно, послужили джерелом задуму, але автор опери вільно їх переосмислив і переніс у XVIII ст. Лише віддалено, як відгомін, відображені в опері спогади про знищення [[Потьомкін]]им козацької вільності. Зміст опери не в цих трагічних спогадах, а в ідеї любові до Батьківщини, жагучому прагненні запорожців повернутися в Україну.

== Постановки ==
[[Файл:Zaporozhec za Dunayem 3.png|міні|250пкс|Оксана і Андрій («Запорожець за Дунаєм», фільм В. Лапокниша 1953 р.)]]

Прем'єра опери відбулася у [[Маріїнський театр|Маріїнському театрі]] в [[Петербург|Петербурзі]] [[14 квітня]] [[1863]] року, а в 1864-65 ставилася в [[Москва|Москві]] в [[Большой театр|Великому театрі]] і мала значний успіх. У обох виставах роль Карася виконував автор, перший виконавець партії Андрія — [[Павло Дюжиков]]. Однак незабаром після прем'єри імператорський уряд, наляканий польським повстанням 1863 р., почав репресії проти проявів національних культур народів, що входили до складу Російської імперії, усюди вбачаючи тенденції «сепаратизму». Цензурна заборона стосувалась і розвитку української драматургії й театру. Якщо не брати до уваги окремих аматорських вистав, «Запорожець за Дунаєм» був поставлений вперше після 1863 року українською трупою [[11 липня]] [[1884]] р. у Ростові-на-Дону.

Відновлення сценічного життя опери припадає на радянські часи. Опера була поставлена в [[Національний академічний театр опери та балету України імені Тараса Шевченка|Київській]] (з 1934), [[Харківський національний академічний театр опери та балету імені Миколи Лисенка|Харківській]] (1926, 1938) та [[Дніпропетровський академічний театр опери та балету|Дніпропетровській]] (1940) операх, а також у театрах, [[Самара (місто)|Куйбишева]] (1939, 1953), [[Горький|Горького]] (1939), [[Алма-Ата|Алма-Ати]] (1941), Свердловська (нині [[Єкатеринбург]]) (1942), Фрунзе (нині [[Бішкек]]) (1944), [[Баку]] (1944), [[Кишинів]]а (1946), [[Новосибірськ]]а (1946, 1954), [[Мінськ]]а (1951), [[Душанбе]] (1953), [[Таллінн]]а (1954), [[Улан-Уде]] (1954), [[Вільнюс]]а (1955) й інших міст. У 1934—1935 роках композитор [[Йориш Володимир Якович|Володимир Йориш]] намагався розширити оперу, ввівши нові номери, зокрема діалог султана і Карася, проте ці зміни виявилися далекими від духу опери і сьогодні у сценічній практиці не використовуються.

На сьогодні «Запорожець за Дунаєм» залишається однією з найпопулярніших українських опер, що ставиться в оперних театрах України та за кордоном.

28 лютого 2015 [[Національний академічний театр опери та балету України імені Тараса Шевченка|Національна опера України]] представила нову музично-сценічну версію перлини української класики — оперу Семена Гулака-Артемовського «Запорожець за Дунаєм».<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=U6-mIRbiS2I Прем'єра опери «Запорожець за Дунаєм» ]</ref> Нинішня редакція опери створена художнім керівником театру — композитором [[Скорик Мирослав Михайлович|Мирославом Скориком]] (музична редакція) та головним режисером театру [[Солов'яненко Анатолій Анатолійович|Анатолієм Солов'яненком]] (сценічна версія). Спеціально для вистави створено понад 250 костюмів (Марія Левитська), майже 3000 квадратних метрів живопису.

Мирослав Скорик створив нову увертюру, яка з перших акордів задає динаміку подальшої сценічної дії. Нова постановка складається з двох дій, наповнених гумором, народними обрядами, фольклором, яскравими танцями, а головне — любов'ю до рідної України. Сценічне дійство збагачено рядом хореографічних композицій. Хормейстер-постановник — Богдан Пліш. Диригент-постановник — Микола Дядюра<ref>{{Cite web |url=http://kiev-ukr.segodnya.ua/kwheretogo/nacionalnaya-opera-predstavit-novuyu-versiyu-zaporozhca-za-dunaem-595472.html |title=Національна опера представить нову версію «Запорожця за Дунаєм» |accessdate=11 березня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150402134909/http://kiev-ukr.segodnya.ua/kwheretogo/nacionalnaya-opera-predstavit-novuyu-versiyu-zaporozhca-za-dunaem-595472.html |archivedate=2 квітня 2015 |deadurl=yes }}</ref>.

== Сюжет ==
[[Файл:Ювілейна монета НБУ присвячена Гулакові-Артемовському.jpg|thumb|Забраженя Одарки та Івана Карася на реверсі срібної ювілейної монети НБУ [[До 200-річчя С. Гулака-Артемовського (срібна монета)|До 200-річчя С. Гулака-Артемовського]]|right|150px]]
Дія відбувається в османських володіннях (Задунайська Січ) наприкінці XVIII — на початку XIX сторіччя. Увертюра до опери написана в традиціях української народно-пісенної мелодики: в ній по черзі звучать теми головних персонажів опери — Одарки, Оксани, Андрія та Івана Карася.

=== Дія перша ===
Нелегко живеться простим українцям на чужині, під владою османського султана. Біля хати запорожця Карася його названа дочка Оксана сумує за своїм коханим, козаком Андрієм (арія «Місяцю ясний, зорі прекрасні»). Вона мріє перелетіти разом з милим до рідних дніпровських берегів, жити з ним в одному гніздечку, на батьківщині. Хлопці й дівчата, що, як і Оксана, тужать на чужині, утішають дівчину й ідуть разом з нею на роботу в поле (хор «Рідний край ми споминаєм…»). Добряче підхмелений Карась не без підстав побоюється зустрічі зі своєю сварливою дружиною Одаркою ([[каватина]] «Ой, щось дуже загулявся»). Але уникнути неприємної розмови йому не вдається. Одарка обсипає чоловіка лайкою (дует «Відкіля це ти узявся…»). Карась пускається на різні вигадки: запевняє, що занедужав у дорозі, сьорбнув горя й мало-мало не помер. Однак під напором наполегливої дружини він проговорюється, що провів дві ночі у небоги. Це остаточно виводить із себе ревниву Одарку, і сварка набуває загрозливого характеру.

=== Дія друга ===
Неспокійно на душі в османського султана. Не впевнений він у своїх підданих — запорожцях, у яких є всі підстави не любити султана (арія «Відрадно серцю тут без краю»). Він вирішив ближче познайомитися з життям і настроями запорожців. Це привело його в селище, до хати Карася, де він розраховує бути невпізнаним. Карась добряче здивувався, побачивши в себе надворі незнайомого османа. Запорожець висловлює припущення, що незнайомець прибув на магометанське свято байрам, на якому, як говорять, буде присутній сам султан. Гість не заперечує цього й навіть пропонує Карасеві познайомити його із султаном. Карась улещений. Таку подію не можна залишити невідзначеною, і Карась пропонує незнайомцеві розпити з ним пляшку горілки. Коли Карась іде в хату за частуванням, султан викликає свого царедворця Селіх-Агу, й наказує йому доставити запорожця в палац на свято. Карась очам своїм не вірить, побачивши біля хати замість тільки що залишеного гостя іншого, багато одягненого османа. Коли ж Карась убирається в османський одяг, Селіх-Ага пропонує йому змінити й ім'я — називатися не Іваном, а Урханом. Досхочу намилувавшись собою в новій ролі «турка» (арія «Тепер я турок, не козак»), Карась, у супроводі [[мурин]]ятка Гасана, прямує до палацу османського султана на свято.

Хлопці й дівчата веселяться після трудового дня. З них не зводить очей османська варта. Оксана співає пісню "Прилинь, прилинь" (вставний твір, який дописав до опери композитор [[Горілий Олександр Леонтійович|Олександр Горілий]]). Оксана й Андрій, зустрівшись після довгої розлуки (арія Оксани «Янгол ночі над землею…», дует «Хмарой чорною діброва…»), вирішують негайно здійснити свій план — переплисти через Дунай і втекти на Батьківщину. Обставини здаються їм сприятливими: ніч темна, човник давно приготований. Але як тільки Оксана й Андрій відпливають від берега, їх помічає османська варта, і озброєні стражники кидаються в погоню за втікачами.

=== Дія третя ===
[[Файл:Гулак-Артемовський. Арія Одарки.ogg|thumb|Арія Одарки з 3-ї дії, солістка — [[Жанна Зкрасняна]]]]
Хата Карася. Чекаючи на чоловіка, Одарка співає пісню про свої дівочі літа (пісня «Ой казала мені мати…»). Повернувшись додому з палацу, Карась продовжує вдавати османа. Приголомшеній Одарці він повідомляє, що тепер його ім'я — Урхан, що йому незабаром потрібно йти до мечеті молитися Аллахові й що він збирається женитися з трьома туркенями (дует «На туркенях оженюся…»). Здивована дружина спершу думає, що Карась з перепою говорить нісенітниці, але що ж тоді означає османський одяг? Гіркі скарги Одарки на свою долю перериває прихід османського імама Ібрагіма-Алі на чолі загону, з пійманими Андрієм й Оксаною. Зібравши всіх запорожців селища (хор «Нас сьогодні сповістили…»), імам оголошує наказ про те, що султан дозволяє всім, хто цього хоче, без перешкод покинути його володіння й повернутися в Україну (монолог «Смирно слухать, не збивать…»). Радісні, схвильовані запорожці, серед яких Оксана й Андрій, розпитують Карася про його відвідування палацу. Причина настільки незвичайної «доброти» султана стає зрозумілою — султан побоюється спалаху всенародного повстання і тому вирішив добровільно повернути волю вільнолюбному українському козацтву.

Всенародна радість, патріотична пісня Андрія («Блаженний день, блаженний час»), хвацький народний [[гопак]] і, нарешті, урочистий фінальний хор («Там, за тихим за Дунаєм»).

== Екранізації ==
* Фільми, створені за мотивами опери:
* [[Запорожець за Дунаєм (фільм, 1937)]] — фільм українського режисера [[Кавалерідзе Іван Петрович|Івана Кавалерідзе]]. В ролі Івана Карася [[Шкурат Степан Йосипович|Степан Шкурат]].
* [[Запорожець за Дунаєм (фільм, 1939)]] — фільм українсько-американського режисера [[Авраменко Василь Кирилович|Василя Авраменка]]. В ролі Івана Карася [[Михайло Швець]].
* [[Запорожець за Дунаєм (фільм, 1953)]] — фільм українського режисера [[Лапокниш Василь Гнатович|Василя Лапокниша]]. В ролі Івана Карася [[Паторжинський Іван Сергійович|Іван Паторжинський]].
* [[Запорожець за Дунаєм (фільм, 1986)]] — фільм українського режисера [[Суярко Юрій Федорович|Юрія Суярка]]. В ролі Івана Карася [[Стригун Федір Миколайович|Федір Стригун]].
* [[Запорожець за Дунаєм (фільм, 2007)]] — фільм українського режисера [[Засєєв-Руденко Микола Вікторович|Миколи Засєєва-Руденка]]. В ролі Івана Карася [[Бенюк Богдан Михайлович|Богдан Бенюк]].<ref>{{Cite web |url=http://www.ktm.ukma.kiev.ua/show_content.php?id=784 |title=«Запорожець за Дунаєм» і колоніальний міф |accessdate=15 квітня 2009 |archive-date=1 березня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140301221746/http://www.ktm.ukma.kiev.ua/show_content.php?id=784 }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{НІУМ}}
* {{ОпС}}
* [http://www.ulvovi.com/?p=1764 «Запорожець за Дунаєм» Опера у Львівському національному академічному театрі опери та балету ім. С. Крушельницької] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141006173536/http://www.ulvovi.com/?p=1764 |date=6 жовтня 2014 }}
* [http://cult.vslovar.org.ru/2278.html Словник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070819081811/http://www.cult.vslovar.org.ru/2278.html |date=19 серпня 2007 }}
* [https://web.archive.org/web/20070328141333/http://schoolmusic.narod.ru/libretto/827_839_515_Zaporozhets_za_Dunaem.html Оперні лібрето]

== Посилання ==
* [http://composer.ucoz.ua/load/s_gulak_artemovskij_zaporozhec_za_dunaem/3-1-0-432 Клавір] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190213064208/http://composer.ucoz.ua/load/s_gulak_artemovskij_zaporozhec_za_dunaem/3-1-0-432 |date=13 лютого 2019 }}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Українські опери]]
[[Категорія:Задунайська Січ]]
[[Категорія:Добруджа]]
[[Категорія:Екранізовані опери українських авторів]]
[[Категорія:Музичні твори 1861]]
[[Категорія:Опери Семена Гулака-Артемовського]]

title: Опера «Запорожець за Дунаєм»

Композитор: Гулак-Артемовський Семен Степанович

Автор лібрето: Гулак-Артемовський Семен Степанович

Мова лібрето: українська

Жанр: комічна опера

Кількість дій: 3 ± 1 дія

Місце першої постановки: Санкт-Петербург


text:
# Анрі Веваутерс
Анрі Веваутерс (8 листопада 1875 — 20 століття) — бельгійський яхтсмен.
Срібний призер Олімпійських Ігор 1908 року в класі 6 метрів, бронзовий призер 1920 року в класі 8 метрів.

title: Анрі Веваутерс

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Анрі Веваутерс
| оригінал імені = Henri Weewauters
| зріст  =
| вага   =
| медалі =
{{MedalSport | [[Вітрильний спорт]] }}
{{MedalCountry | {{BEL}} }}
{{MedalCompetition | [[Олімпійські ігри]] [[File:Olympic rings without rims.svg|50px]] }}
{{MedalSilver | [[літні Олімпійські ігри 1908|Лондон 1908]] | [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1908 — 6 метрів|6 метрів]] }}
{{MedalBronze | [[літні Олімпійські ігри 1920|Антверпен 1920]] | [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1920 — 8 метрів|8 метрів]] }}

}}

'''Анрі Веваутерс''' (8 листопада 1875 — 20 століття) — [[Бельгія|бельгійський]] [[Вітрильний спорт|яхтсмен]].
<!--ДосягненняПочаток (будь ласка, не видаляйте цей і наступний коментарі, вони потрібні ботові для оновленнь)-->Срібний призер Олімпійських Ігор [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1908 — 6 метрів|1908]] року в класі 6 метрів, бронзовий призер [[Вітрильний спорт на літніх Олімпійських іграх 1920 — 8 метрів|1920]] року в класі 8 метрів.
<!--ДосягненняКінець Код:OGS08OGB20.-->

== Посилання ==
* {{Olympedia}}
* {{Olympics.com profile}}
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/We/Henri-Weewauters-1.html Анрі Веваутерс на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Веваутерс Анрі}}
[[Категорія:Бельгійські яхтсмени]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 1908]]
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 1920]]
[[Категорія:Бельгійські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Бельгійські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Яхтсмени на літніх Олімпійських іграх 1908]]
[[Категорія:Яхтсмени на літніх Олімпійських іграх 1920]]
[[Категорія:Спортсмени Бельгії XX століття]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з вітрильного спорту]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Бельгія

Народження: 8 листопада 1875

Смерть: 7 червня 1962 (86 років)

title: Спорт

Вид спорту: вітрильний спорт

title: Олімпійські ігри

Срібло: Лондон 1908 · 6 метрів

Бронза: Антверпен 1920 · 8 метрів


text:
# Біг Бен (фільм)
«Біг Бен» (пол. Big Bang) — польський комедійний повсякденний фільм з елементами наукової фантастики 1986 року режисера Анджея Кондратюка.

## Сюжет
Польща 80-х років XX століття. В одному з сіл висаджується НЛО. Потривожені селяни не знають що їм робити. Відчуваючи, що вони мають справу з чимось важливим і доленосним, вони вирішують гідно прийняти прибульців. Вони одягають святковий одяг, а на стіл ставлять горілку. Розповідають смішні діалоги і діляться своїми думками про життя, сучасний світ і людський вигляд, вони чекають неземних гостей. Проте вони не з'являються й відлітають, захопивши з собою одного з місцевих жителів.

## У ролях
- Людвік Бенуа – дядько Метек
- Софія Мерле – тітка Гела
- Януш Гайос – Янек
- Здислав Козен – Науковець
- Божена Дикель – Зося
- Францішек Печка – Стасек
- Роман Клосовський – пан Казімєрж
- Іга Цембжинська – Баська

title: Біг Бен (фільм)

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Біг Бен
| оригінальна назва = Big Bang
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| жанр              = [[Кінокомедія|комедія]],
[[Шматочок життя|повсякденність]],
[[наукова фантастика]]
| режисер           = Анджей Кондратюк
| продюсер          =
| сценарист         = Анджей Кондратюк
| актори            = Людовік Бенуа
Софія Мерле
[[Януш Гайос]]
Здислав Козен та ін.
| кінокомпанія      = Poltel
| країна            = {{POL}}
| рік               = 1986
| мова              = [[Польська мова|польська]]
| озвучення українською = фільм не озвучили українською мовою для прокату в Україні
| тривалість        = 89 хв.
| кошторис          =
| касові збори      =
| imdb_id           =
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
}}

'''«Біг Бен»''' ({{lang-pl|Big Bang}}) — польський [[Кінокомедія|комедійний]] [[Шматочок життя|повсякденний]] фільм з елементами [[Наукова фантастика|наукової фантастики]] 1986 року режисера Анджея Кондратюка.

== Сюжет ==
Польща 80-х років XX століття. В одному з сіл висаджується [[Непізнаний літаючий об'єкт|НЛО]]. Потривожені селяни не знають що їм робити. Відчуваючи, що вони мають справу з чимось важливим і доленосним, вони вирішують гідно прийняти прибульців. Вони одягають святковий одяг, а на стіл ставлять горілку. Розповідають смішні діалоги і діляться своїми думками про життя, сучасний світ і людський вигляд, вони чекають неземних гостей. Проте вони не з'являються й відлітають, захопивши з собою одного з місцевих жителів.

== У ролях ==
* Людвік Бенуа – дядько Метек
* Софія Мерле – тітка Гела
* [[Януш Гайос]] – Янек
* Здислав Козен – Науковець
* Божена Дикель – Зося
* [[Францішек Печка]] – Стасек
* Роман Клосовський – пан Казімєрж
* Іга Цембжинська – Баська

== Посилання ==
* [https://www.imdb.com/title/tt0085246/ «Біг Бен»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170211021900/http://www.imdb.com/title/tt0085246/ |date=11 лютого 2017 }} на сайті [[Internet Movie Database]] {{ref-en}}
* [https://www.filmweb.pl/film/Big+Bang-1986-4181 «Біг Бен»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181230235051/https://www.filmweb.pl/film/Big+Bang-1986-4181 |date=30 грудня 2018 }} на сайті Filmweb
* [http://www.filmpolski.pl/fp/index.php?film=122809 «Біг Бен»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181230233610/http://www.filmpolski.pl/fp/index.php?film=122809 |date=30 грудня 2018 }} на сайті [[FilmPolski.pl]]
* [http://fototeka.fn.org.pl/pl/strona/wyszukiwarka.html?key=Big+Bang&search_type_in=tytul&view_type=tile&sort=alfabetycznie&result%5B%5D=190&lastResult%5B%5D=190&pageNumber=1&howmany=50&view_id=&hash=1546180409 Фотографії з фільму «Біг Бен»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181230233543/http://fototeka.fn.org.pl/pl/strona/wyszukiwarka.html?key=Big+Bang&search_type_in=tytul&view_type=tile&sort=alfabetycznie&result%5B%5D=190&lastResult%5B%5D=190&pageNumber=1&howmany=50&view_id=&hash=1546180409 |date=30 грудня 2018 }} у базі «[[Національна фільмотека]]»

{{Портали|Кінематограф|Фантастика|Наукова фантастика|Польща}}

[[Категорія:Кінокомедії Польщі]]
[[Категорія:Науково-фантастичні фільми Польщі]]
[[Категорія:Фільми Польщі 1986]]
[[Категорія:Фантастичні фільми 1986]]

title: Big Bang

Жанр: комедія, · повсякденність, · наукова фантастика

Режисер: Анджей Кондратюк

Сценарист: Анджей Кондратюк

У головних · ролях: Людовік Бенуа · Софія Мерле · Януш Гайос · Здислав Козен та ін.

Композитор: Eugeniusz Rudnikd

Художник: Jacek Osadowskid

Кінокомпанія: Poltel

Мова: польська

Країна: Польща


text:
# Польовий (Лукояновський район)
Польовий (рос. Полевой) — селище в Лукояновському районі Нижньогородської області Російської Федерації.
Населення становить 2 особи. Входить до складу муніципального утворення робітниче селище ім Степана Разіна.

## Історія
Від 2009 року входить до складу муніципального утворення робітниче селище ім Степана Разіна.

## Населення
| 2002 | 2010 |
| ---- | ---- |
| 4    | ↘2   |

title: Польовий (Лукояновський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[селище]]
|тип_род         = селища
|назва           = Польовий
|назва ін.       = Полевой
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Нижньогородська область]]
|район           = [[Лукояновський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[робітниче селище ім Степана Разіна]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 2
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Нижньогородська область
}}
'''Польовий''' ({{lang-ru|Полевой}}) — [[селище]] в [[Лукояновський район|Лукояновському районі]] [[Нижньогородська область|Нижньогородської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 2 особи. Входить до складу муніципального утворення [[робітниче селище ім Степана Разіна]].

== Історія ==

Від 2009 року входить до складу муніципального утворення робітниче селище ім Степана Разіна<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/465518568 |title=Реестр административно-территориальных образований, городских и сельских населённых пунктов Нижегородской области |access-date=2019-10-25 |archive-date=2019-10-21 |archive-url=https://web.archive.org/web/20191021153124/http://docs.cntd.ru/document/465518568 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Полевой (Лукояновский район) }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Лукояновський район}}
{{Russia-geo-stub}}
{{Портали|Географія|Росія}}
[[Категорія:Населені пункти Лукояновського району]]

title: селище Польовий

Суб'єкт Російської Федерації: Нижньогородська область

Муніципальний район: Лукояновський район

Поселення: робітниче селище ім Степана Разіна

title: Основні дані

Населення: ▼ 2

Основні дані:
Мапа
· Польовий · Польовий