text:
# Святослав Ігорович
Святосла́в І́горович (Хоробрий) (близько 938 р. — березень 972 р.) — великий князь київський (945—972 рр.). Представник династії Рюриковичів. Єдиний син київського князя Ігоря і княгині Ольги. Після загибелі батька перебував під регентством матері (945—964 рр.). Ставши самостійним правителем, проводив активну зовнішню політику, значно розширивши територію Руської держави. Підкорив волзьких булгар, аланів, радимичів, в'ятичів (964 р.). Розгромив Хозарський каганат (965—968 рр.). 968 року допоміг візантійському імператорові Никифору Фоці придушити повстання болгар, але його спроба залишитися в Болгарії змусила Візантію нацькувати на Київ печенігів. Відігнавши їх, посадив намісниками на Русі  своїх синів: Ярополка в Києві, Олега в Овручі, Володимира у Новгороді. 969 року вирушив у другий похід на Болгарію. 971 року був обложений у болгарському місті Доростолі, змушений повернутися на Русь. На зворотному шляху загинув у засідці на Дніпрі, яку влаштував печенізький хан Куря.

## Ім'я
В історіографії та художній літературі відомий за прізвиськом Святосла́в Хоро́брий (д.-рус. Ст҃ославъ хоробры); згадується у Галицько-Волинському літописі у порівнянні з князем Данилом Романовичем. Інші прізвиська — Сміливий, Великий, Завойовник тощо. У «Слові про закон і благодать» названий славним Святославом.
Водночас Василь Татищев та пізніші історики звертали увагу на візантійські джерела, в яких ім'я правителя Русі писалось як Сфендославос (дав.-гр. Σφενδοσθλάβος). Із цього робилося припущення, що справжнє ім'я князя — Свендослав, яке походить від скандинавського імені Свен (дан. Svend, д. сканд. Sveinn, швед. Sven) зі слов'янським княжим закінченням -слав. Подібні імена зустрічалися і на Русі. Наприклад, літописи повідомляли про воєводу Ігоря і Святослава Свенельда. Візантійські джерела згадують руського воєводу у війську Святослава Сфенкла і Сфенґа, імовірного сина Святослава.

## Біографія

### Молоді роки
Святослав був єдиним сином київського князя Ігоря Рюриковича та його дружини Ольги.
Дата народження Святослава невідома: Леонтій Войтович припускає, що близько 938 р. (за Теофілом Кострубою — бл. 934 р., за Михайлом Брайчевським — близько 935 р., за Геннадієм Литавріним — бл. 939—940 рр., за Василем Татищевим — 920 р. (суперечить Льву Диякону), за Г. Філістом — 919 р., за А. Новосильцевою — 920 р., за Петром Толочком — 930—932 рр., за Миколою Карамзіним — 933 рік.
Упорядники Никонівського зведення по суті визнали, що не знають дати народження князя: «и остался у него сын Цветославль мал зело, а воєвода у него Свентелд» (120, с. 28).
Як зазнають літописи, у 946 р. Святослав уже сидів на коні й, навіть, пробував метнути списа, йому було тоді не менше 6—8 років. Літопис Авраамки вказує, що Святослав княжив 18 років, тобто із 964 р. став незалежним правителем від матері, яка до того була регентом.

### Приєднання в'ятичів
У 964 році князь Святослав Ігорович здійснив свій перший похід на землі слов'янського племені в'ятичів, які платили данину хозарам. В'ятичі заселяли лісисте межиріччя Оки та Волги. Пробувши в них усю зиму, Святослав домігся свого: вони перестали платити данину хозарам і підкорилися Києву. Саме цим часом, у зв'язку з наступним походом супроти хозар, датується його легендарний вислів Іду на ви!.

### Розорення Хозарії
За Повістю врем'яних літ 965 року Святослав здійснив похід на Хозарський каганат. Жодного іншого джерела, яке б говорило про те, що Святослав ходив на хозарів, нема. Мусульманські джерела X століття підтверджують похід русів на Хозарський каганат, але імені ватажка не називають і датують його 969 роком, коли Святослав був на Дунаї. Серед сучасних істориків нема єдності щодо того, чи справді Святослав ходив на хозарів.

### Перемога над ясами та касогами
За різними джерелами руси після Каганату пішли на Північний Кавказ, Саркел та Тмуторокань. Однак, як відзначають сучасні історики, автор «Повісті врем'яних літ» нічого не знав про дії Святослава в Поволжі та Дагестані, а Ібн-Хаукаль, в свою чергу, не знав про похід русів на Саркел, Тмуторокань, аланів і касогів.

### Перша болгарська війна
Цього разу князь задумав почати велику війну проти Візантійської імперії. Але спочатку здійснив похід на грецьке місто Херсонес, яке закривало шлях руським купцям у Чорне море, яке за тих часів дістало назву Руського моря, «бо ним тільки Русь плаває». Військові приготування у Києві не стали секретом ні для жителів Херсонеса, ні для Константинополя. Візантійський імператор Никифор ІІ Фока вирішив відкупитися від войовничих русичів. Він послав до князя Святослава знатного херсонесця патрикія Калокира з величезними дарами — 15 кентинаріями золота.
Метою дипломатичної місії Калокіра було перенацілення руського війська на дунайські береги, тобто на Болгарське царство. Його цар Симеон, колишній бранець імператора, успішно воював з Візантією. Однак раптова смерть не дозволила йому довершити розгром ненависної йому імперії. Хоч новий болгарський цар Петро Короткий не становив серйозної загрози Константинополю, там все ж вирішили позбутися можливого супротивника силами русичів.
Однак у князя Святослава були власні плани. Він вирішив розсунути кордони Русі, зробити Болгарію союзницею у майбутній війні з Візантією і задумав навіть перенести свою столицю з Києва на береги Дунаю за прикладом князя Олега, який перебрався у Київ з Новгорода.
Візантійський імператор Никифор ІІ Фока восторжествував, коли дізнався, що руський князь погодився виступити у похід проти Болгарського царства. Один з найзнаменитіших в історії правителів Візантії, наймайстерніший дипломат свого часу вів зі Святославом потрійну гру:
- по-перше, відводилася військова загроза вторгнення русинів у херсонеську фему, житницю Візантійської імперії;
- по-друге, він зіштовхував лобами у військовому протистоянні дві найнебезпечніші для Візантії країни — Київську Русь і Болгарське царство;
- по-третє, нацьковував на знесилену у війні Русь кочівників-печенігів, щоб тим часом прибрати до своїх рук Болгарію, знесилену у війні з Руссю.

У 967 році Святослав Ігорович рушив до берегів Дунаю. Військо русів було переважно піше, в далекий похід воно виступило на лодійній флотилії, що йшла Дніпром, а потім поблизу морських берегів. Своєї кінноти у князя було мало, але зате велику кінноту мали в своєму розпорядженні союзники — печеніги й угорські вожді. Чисельність війська Святослава під час його першого болгарського походу оцінюється у десять тисяч воїнів.
Човни без перешкод увійшли в гирло Дунаю і стали підніматися вгору за течією річки. Поява війська Святослава була несподіваною для болгар. Руське військо зійшло на дунайський берег поблизу Переяславця — Μικρᾶ Πρεσθλάβα. Болгарський історик Васил Н. Златарскі визначав місцезнаходження Переяславця на Дунаї в Добруджі, нижче за течією від румунського міста Чернавода. Торговий річковий порт Преславец придбав популярність і значення торгового центру лише в XI столітті, часу створення перших руських літописів. Перша ж битва з болгарським царським військом принесла перемогу руській зброї.
У Візантії швидко усвідомили свою помилку. Святослав влаштувався в місті Переяславці. За його виразом, там, у Переяславці на Дунаї, була «середина» його землі. Це місто повинно було стати столицею величезної слов'янської держави.
У сучасника Святослава арабського географа ібн-Хаукаля, є розповідь, що руси після розгрому Хозарського каганату здійснили великий похід до Візантії, а потім через Середземне море до іспанської Андалусії. Проте хроніст не пояснює, військовий був це похід чи торговий; проте сама можливість такого походу свідчить про достатньо високий рівень розвитку вітчизняного флоту в державі князя Святослава.

### Напад печенігів на Київ (968)
У той час у Києві знаходилася старіюча княгиня Ольга, яка правила Руссю за сина, і троє синів Святослава. Навесні печеніги обложили Київ (це був перший набіг степових кочовиків на Київ) і стали спустошувати його околиці. Обложеним вдалося послати звістку про це в Переяславець.
Князь Святослав, здавалося, зробив неможливе. Він швидко зібрав своє військо, яке стояло гарнізонами по болгарських фортецях, і стрімко рушив по Дунаю, Чорномор'ю і Дніпру до Києва. Печеніги не чекали такої швидкої появи київського князя на Русі — імператорські посланці запевняли їх у неможливості цього. Небезпека для печенігів була ще й у тому, що князь Святослав чудово знав тактику своїх нещодавніх союзників. Військо Святослава з тріумфом увійшло в Київ.

### Державні реформи
У 969 році померла княгиня Ольга. Поховав її Святослав так, як вона й бажала — за християнським звичаєм, і дуже сумував за нею. Сам же Святослав залишався язичником до кінця свого життя.
Після смерті своєї матері князь залишив у Києві старшого сина Ярополка, середній Олег став древлянським князем, а молодший Володимир став княжити у Новгороді.

### Друга болгарська війна
Наприкінці 969 року несподівано помер болгарський цар Петро Короткий. Візантійці поспішили звести на болгарський престол його сина Бориса. Той відразу ж оголосив про мир і союз із Візантійською імперією. Однак новий цар не отримав підтримки підданих: простий народ і більшість феодалів бажали підкоритися князю Святославу[джерело?], який не зазіхав на їхні свободи і права.
Тим часом у Константинополі стався палацовий переворот, і Никифор ІІ Фока був убитий змовниками. Новим імператором став відомий полководець Іоанн I Цимісхій, який прославив своє ім'я перемогами в Малій Азії. Візантійці почали переговори зі Святославом, але той відразу відкинув їхню головну вимогу — йти з Болгарії на Русь він не збирався.
Тоді імператор Іоанн Цимісхій викликав з Константинополя найдосвідченіших полководців Візантії: Варда Скліра і переможця арабів патриція Петра. Він наказав їм готуватися до війни проти князя Святослава. Тому стало відомо про військові приготування візантійців, і він сам пішов у похід на Царгород.
Навесні 970 року військо русів стрімко перетнуло болгарську землю і Балканські гори, розкидавши там ворожі заслони. Пройшовши таким чином близько 400 кілометрів, воно осадило місто-фортецю Аркадіополь. Відтак війна увійшла у візантійську провінцію Фракію.
Під Аркадіополем і сталася перша битва Святославового війська з візантійським, яким командував Варда Склір. Імператорська армія зазнала значних втрат, а її ватажок разом із залишками своїх полків зачинився в аркадіопольській фортеці. Святослав же спрямував частину своїх загонів від осадженого міста у сусідню Македонію.
Тоді імператор Іоанн Цимісхій перехитрив князя, давши йому велику данину. Військо русів, їхні союзники болгари, угорці й печеніги залишили Фракію і Македонію. Візантійська імперія отримала мир, щоб підготуватися до нової війни.
Навесні 971 року імператор на чолі двох тисяч «безсмертних» урочисто виступив в похід зі своєї столиці. В Адріанополі його чекала величезна візантійська армія. Швидко подолавши Балканські гори, імператорські полки несподівано з'явилися перед стінами болгарської столиці Преслави і обложили її. У місті знаходився загін русів під командуванням воєводи Свенельда. Разом з болгарськими дружинниками чисельність захисників міста становила лише 8,5 тисячі чоловік.
23 квітня імператор Іоанн I Цимісхій, здійснивши стрімкий марш, підійшов до міста-фортеці Доростол. Однак першу битву під його стінами руси у візантійців виграли, знищивши із засідки великий передовий загін малоазіатських вершників. Та це не зупинило імператорську армію, яка розміреним кроком виходила на велику рівнину перед Доростолом.
Однак там візантійців вже чекали руси: піші воїни оточили фортечні стіни щільним строєм, прикрившись червленими щитами і виставивши уперед списи. Іоанн Цимісхій погодився на битву, наказавши почати загальну атаку. Однак воїни Святослава зуміли відбити навіть таранний удар важко озброєної панцирної візантійської кінноти. На цьому битва закінчилася: візантійці відійшли в свій табір, русичі — за фортечні стіни. Почалася облога Доростолу, яка тривала з 24 квітня по 22 червня 971 року. За цей час осаджені втратили загиблими і померлими від хвороб 15 тисяч чоловік, а їхній противник — 15—20 тисяч убитими в численних сутичках під кріпосними стінами.
На третій день облоги, 26 квітня, князь Святослав знову вивів своє військо в поле. Русичі билися в пішому строю і простояли на рівнині всю ніч, однак візантійці не зважилися продовжити битву. Остання битва під стінами Доростолу сталася 22 червня. Князь Святослав наказав замкнути за собою ворота, щоб ніхто без його наказу в разі поразки не міг ховатися за кріпосними стінами. Удар пішого війська русичів був настільки сильний, що візантійська армія стала відступати до облогового табору.
У такій критичній ситуації імператор Іоанн I Цимісхій особисто повів в атаку полк «безсмертних», кращу частину своєї армії. Раптом вибухнула сильна гроза, піднявся шквальний вітер і почалася злива. Візантійцям вдалося оточити руське військо, яке кинулося бігти до Доростола. Під час втечі, за даними візантійських літописів, загинуло 15 тисяч русів (через заперті ворота Доростола багато хто не зміг дістатися до безпечного місця), проти 350 вбитих візантійців та багатьох поранених.
Зрозумівши, що немає іншого виходу, князь Святослав наступного дня почав переговори з імператором Іоанном Цимісхієм. Цю зустріч описав візантійський історик Лев Діакон, що був учасником переговорів візантійців і русів.
Візантійці були раді такому виходу війни: руси по своїй волі залишали Болгарію і йшли на Русь, забезпечені продовольством на зворотний шлях. Було видано по дві міри хліба на кожного з 22 тисяч руських вояків.

### Загибель
Умови відходу руського війська з берегів Дунаю були почесними. Однак, перш ніж князь Святослав з'явився в гирлі Дунаю, в кочовища печенігів прибув повноважний посол візантійського імператора єпископ Феофіл. Він добре заплатив степовим вождям за напад на князя Святослава, який повертався на Русь.
Припливши на човнах на «острови Русів» у гирлі Дунаю, військо Святослава розділилося. Кінну дружину очолив воєвода варяг Свенельд, і вона рушила степами й лісами на Київ. Воєвода Свенельд переконував Святослава: «Обійди, княже, пороги на конях, бо стоять біля порогів печеніги». Але гордий воїн не захотів обійти небезпеку.
Ладійний флот рушив вгору Дніпром, маючи на суднах велике число поранених і хворих воїнів. Біля дніпровських порогів Святослав зрозумів, що йому не прорватися крізь печенізьку кінноту. І він наказав повернути назад, щоб перезимувати на островах у Білобережжі. Але зимівля була надзвичайно тяжкою — харчуватися доводилося переважно однією рибою без солі. Навесні 972 року князь разом з воїнами, які залишилися живими після зимівлі знову рушив вгору Дніпром. Воєводу Свенельда з обозами і кінними дружинами він так і не дочекався.
На дніпровських порогах Святослава вже чекали печеніги хана Курі. Подробиці останнього бою Святослава невідомі: біля порогів разом з ним загинули всі його дружинники. За переказом літописця печеніги зробили чашу з княжого черепа.
Іншу версію вбивства запропонував сходознавець Лев Гумільов. Згідно з нею, змову влаштував старший син князя Ярополк Святославич, що, мабуть, стояв на чолі київських християн, і таким чином позбувся свого впливового супротивника. «Зв'язковим» змовників з Курею міг стати київський воєвода Претич, що кілька років перед тим став побратимом Курі. Свенельд прорвався до Києва.

## Зовнішність
Зовнішність князя Святослава під час його перемовин з імператором Іоанном Цимісхієм у 970 році була описана візантійським істориком Левом Діаконом, який імовірно був свідком події:

Показався і Святослав, що приплив на ріці на скіфському човні; він сидів на веслах і веслував разом із наближеними, нічим не відрізняючись від них. Ось якою була його (князя Святослава) зовнішність: середнього зросту, не надто високого і не дуже низького, з кошлатими бровами і ясно-синіми очима, ніс короткий, борода оголена мало волосся, з густим, дуже довгим волоссям над верхньою губою. Голова в нього була зовсім гола, але з одного боку її звисало пасмо волосся — ознака знатності роду; міцна потилиця, широкі груди та всі інші частини тіла були цілком співмірні, однак виглядав він похмурим і диким. В одне вухо його була вдіта золота сережка; вона була прикрашена карбункулом, обрамленим двома перлинами. Одежа його була біла і відрізнялася від одежі його наближених тільки чистотою. Сидячи в човні на лавці для веслярів, він поговорив трохи з імператором про умови миру і поїхав. Так закінчилася війна ромеїв зі скіфами.
Цей опис зовнішності Святослава в різних редакціях цитується або переказується як актуальний у багатьох історичних працях, наприклад, у «Історії України-Руси» Михайла Грушевського та в книгах відомої сучасної української вченої Наталії Яковенко. Натомість деякі російські історики сумніваються що Лев Діакон був безпосереднім свідком перемовин і бачив князя Святослава особисто, але навіть не зважаючи на це допускають, що зовнішність князя все одно могла бути описана коректно за переказами очевидців.
- Реконструкція зовнішності князя Святослава за описом Льва Диякона. З альбому рос. «Одежды Русского государства» Федора Солнцева, 1869.
- Зустріч князя Святослава з візантійським імператором Іоанном I Цимісхієм на березі Дунаю. Художник — Клавдій Лебедєв(інші мови), бл. 1880.

## Резиденції
У IX розділі трактату імператора Візантії Костянтина VII Багрянородного «Про управління імперією» сказано, що частина купецької флотилії до Константинополя приходила «з Немогарда» (Nεμογαρδάς), в якому сидів Сфендослав, син Інгора, архонта Русі". Частина дослідників ототожнили Немогард з Новгородом, В. Ляскоронський вважав новою відбудованою частиною Києва, В. Пархоменко — місто, південніше на шляху. Д. Б'юрі (англ. J. Burry) замість μ пропонував читати β, на підставі цього А. Кірпічников зробив висновок, що резиденція була в Ладозі.

## Титул
Літопис називає його як «Святослав, великий князь Руський».
Літописець також наводить слова самого Святослава з тексту русько-візантійського договору 971 року:

| «Я, Святослав, князь руський, як і клявся, так і скріпляю договором цим клятву свою».[25] |

## Сім'я
- Батько: Ігор Старий
- Матір: Ольга (княгиня)
- Дружина: Предслава, угорка
  - Ярополк Святославич (?—980), великий князь київський (972—980)
  - Олег Святославич (?—977), князь древлянський (970—977)
- Наложниця: Малуша
  - Володимир (963? —1015), князь новгородський (970—980), великий князь київський (980—1015)

### Родовід
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 4. Рюрик, літописний засновник династії Рюриковичів |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 2. Ігор, князь київський                            |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 1. Святослав, великий князь київський               |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  | 3. Ольга, княгиня київська                          |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |
|  |                                                     |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |  |

## Вшанування пам'яті

### Пам'ятники
- Поблизу села Микільське-на-Дніпрі у Надпоріжжі є місце, де, як вважається, вбито князя Святослава. Пам'ятну дошку тут було відкрито за часів Російської імперії, в Україні це місце є пам'яткою історії національного значення.[26]
- Пам'ятник князю Святославу у місті Київ на території МАУП.
- 15 жовтня 2005 року відкрито пам'ятник князю Святославу у місті Запоріжжі.
- 22 листопада 2008 року встановлено пам'ятник князю Святославу Хороброму у селі Старі Петрівці.
- 20 грудня 2015 року відкрито пам'ятник князю Святославу у Маріуполі.

- Пам'ятник у селі Старі Петрівці, автори: Олесь Сидорук та Борис Крилов.
- Пам'ятник у Києві, на подвір'ї МАУП, автори: Олесь Сидорук та Борис Крилов.
- Пам'ятник на Пейзажній алеї в Києві (2004). Скульптор Олексій Пергаменщик, архітектор Костянтин Пергаменщик, дар місту Києву.
- Монумент у с. Микільське-на-Дніпрі, де, як вважається, загинув Святослав.

### Військові формування
- 3-й окремий полк спеціального призначення імені князя Святослава Хороброго міста Кропивницький

### Топоніміка
Топоніми на честь Святослава є у багатьох населених пунктах України. Зокрема, у Києві є Святославська вулиця і вулиця Святослава Хороброго. Обласні центри із вулицями і площами на його честь: Вінниця, Дніпро, Кропивницький, Львів, Суми, Хмельницький, Черкаси, Чернігів.
У місті Первомайськ Миколаївської області є вулиця Князя Святослава та вулиця Святослава Хороброго.

### Монографії
- Войтович Л. 3.1. Династія Рюриковичів. //  Князівські династії Східної Європи (кінець IX — початок XVI ст.). Львів: Інститут українознавства, 2000.
- Войтович Л. Княжа доба: портрети еліти . — Біла Церква, 2006.

### Статті
- Войтович Л.Гольмґард: де правили руські князі Святослав Ігоревич, Володимир Святославич та Ярослав Володимирович? // Український історичний журнал. — К., 2015. — № 3 (522) (травень—червень). — С. 37—55.
- Якір В. Невдалий герой: про культ князя Святослава в Україні // «Спільне». — 25 липня 2016.

### Довідники
- Котляр М. Ф. Святослав Ігорович // Малий словник історії України / відпов. ред. В. А. Смолій. — К. : Либідь, 1997. — 464 с. — ISBN 5-325-00781-5.
- Котляр М. Ф. Святослав Ігоревич // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т. / Редкол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 2. — 812 с. — ISBN 966-316-045-4.
- Филипчук М. О. Святослав Ігорович // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. — К. : Наукова думка, 2012. — Т. 9 : Прил — С. — С. 487. — ISBN 978-966-00-1290-5.
- Святослав // Юридична енциклопедія : [у 6 т.] / ред. кол.: Ю. С. Шемшученко (відп. ред.) [та ін.]. — К. : Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 2003. — Т. 5 : П — С. — 736 с. — ISBN 966-7492-05-2.
- Святослав I // Українська мала енциклопедія : 16 кн. : у 8 т. / проф. Є. Онацький. — Накладом Адміністратури УАПЦ в Аргентині. — Буенос-Айрес, 1964. — Т. 7, кн. XIII : Літери Риз — Се. — С. 1708-1709. — 1000 екз.
- Святослав Ігорович // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. Випуск 6. Біографічна частина: Н–Я / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. — с. 173—174.

title: Святослав Ігорович

wikitext:
{{Otheruses-2|Святослав Ігорович (значення)|Святослав}}
{{Державний діяч
| ім'я                 = Святослав Ігорович
| герб                 = Alex_K_Sviatoslav.svg
| підпис герба         = [[Знаки Рюриковичів|княжий знак]]
| портрет              = Sviatoslav I the Brave.jpg
| підпис               = Святослав Ігорович, мозаїка на станції [[Золоті ворота (станція метро)|Золоті Ворота]] у Києві, 1989
| ширина портрета      =

| титул                = [[Великий князь Київський]]
| прапор               = Emblem of Kievan Rus.svg
| періодпочаток        = [[Список керівників держав 945 року|945]]
| періодкінець         = [[Список керівників держав 972 року|972]]
| попередник           = [[Ігор Рюрикович]]
| наступник            = [[Ярополк Святославич]]
| регент1              = [[Ольга (княгиня)|Ольга]]
| регент1періодпочаток = [[945]]
| регент1періодкінець  = [[964]]
| громадянство         =

| хрещене ім'я         =
| дата народження      = невідомо<ref name="Войтович"/>
| місце народження     = [[Київ]], [[Київська Русь|Русь]]
| дата смерті          = [[березень]] [[972]]
| місце смерті         = [[Дніпрові пороги]] {{перехід|#Загибель}}
| місце поховання      =
| дружина              = Предслава
| діти                 = [[Ярополк Святославич|Ярополк]], [[Олег Святославич (князь древлянський)|Олег]], [[Володимир Святославич|Володимир]]
| династія             = [[Рюриковичі]]
| рід                  =
| батько               = [[Ігор Рюрикович]]
| мати                 = [[Ольга (княгиня)|Ольга]]
}}
'''Святосла́в І́горович (Хоробрий)'''<ref>[http://leksika.com.ua/13281022/legal/svyatoslav Святослав] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161122004313/http://leksika.com.ua/13281022/legal/svyatoslav |date=2016-11-22 }} // {{Юридична енциклопедія|5}}</ref><ref name="Хоробрий"/> (близько [[938]]<ref>Войтович 2006: 219.</ref> р. — березень [[972]] р.) — [[великий князь київський]] (945—972 рр.). Представник династії [[Рюриковичі]]в. Єдиний син київського князя [[Ігор Рюрикович|Ігоря]] і княгині [[Ольга (княгиня)|Ольги]]. Після загибелі батька перебував під регентством матері ([[945]]—[[964]] рр.)<ref name="Котляр"/>. Ставши самостійним правителем, проводив активну зовнішню політику, значно розширивши територію [[Київська Русь|Руської держави]]. Підкорив [[Волзька Болгарія|волзьких булгар]], [[алани|аланів]], [[радимичі]]в, [[в'ятичі]]в (964 р.). Розгромив [[Хозарський каганат]] (965—968 рр.)<ref name="Котляр"/>. [[968]] року допоміг візантійському імператорові [[Никифор II Фока|Никифору Фоці]] [[Походи Святослава на Болгарію|придушити повстання болгар]], але його спроба залишитися в [[Перше Болгарське царство|Болгарії]] змусила Візантію [[Облога Києва (968)|нацькувати на Київ]] [[печеніги|печенігів]]<ref name="Котляр"/>. Відігнавши їх, посадив намісниками на Русі  своїх синів: [[Ярополк Святославич|Ярополка]] в Києві, [[Олег Святославич (князь древлянський)|Олега]] в [[Овруч]]і, [[Володимир Святославич|Володимира]] у [[Великий Новгород|Новгороді]]<ref name="Котляр"/>. [[969]] року вирушив у другий похід на Болгарію<ref name="Котляр"/><ref>Ivan Ilchev, Bistra Rushkova. The Decline of the First Bulgarian Kingdom // ''The rose of the Balkans: a short history of Bulgaria''. Colibri, 2005. p.53.</ref>. [[971]] року був обложений у болгарському місті [[Доростол]]і, змушений повернутися на Русь. На зворотному шляху загинув у засідці на [[Дніпро|Дніпрі]], яку влаштував печенізький хан [[Куря (печенізький хан)|Куря]]<ref name="Котляр"/>.

== Ім'я ==
[[Файл:Радзивіллівський літопис Святослав на порогах (971).jpg|міні|250px|Святослав на [[Дніпровські пороги|порогах]]. Мініатюра з [[Радзивіллівський літопис|Радзивіллівського літопису]] XV ст.]]
В історіографії та художній літературі відомий за прізвиськом '''Святосла́в Хоро́брий''' ({{lang-orv|Ст҃ославъ хоробры}}); згадується у [[Галицько-Волинський літопис|Галицько-Волинському літописі]] у порівнянні з князем [[Данило Галицький|Данилом Романовичем]]<ref name="Хоробрий">ПСРЛ, Т. 2, л. 275, Стб. 822; ''Літопис руський''… 1989: 411.</ref>. Інші прізвиська — Сміливий, Великий, Завойовник тощо. У «[[Слово про закон і благодать|Слові про закон і благодать]]» названий ''славним Святославом''<ref>Іларіон Київський. Слово про Закон і Благодать // ''Давня українська література''. Хрестоматія. Київ, 1992. С.195—214.</ref>.

Водночас [[Татищев Василь Микитович|Василь Татищев]] та пізніші історики звертали увагу на візантійські джерела, в яких ім'я правителя Русі писалось як ''Сфендославос'' ({{lang-grc|Σφενδοσθλάβος}}).<ref>[http://www.vostlit.info/Texts/rus17/Diakon_L/frametext9.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110922010843/http://www.vostlit.info/Texts/rus17/Diakon_L/frametext9.htm|date=2011-09-22}}[[Лев Диякон]]. Історія. Книга 9.</ref><ref>[https://books.google.com.ua/books?id=7H8_EQKjstMC&pg=PT399&lpg=PT399&dq=Святослав+Свендослав++В.+Татищев&source=bl&ots=V6hp3ObBtZ&sig=ACfU3U0bqlQOWJBinVbb4GaSyp2lUXTraA&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwiOrKOAnP7kAhVEAxAIHQ2TCl8Q6AEwEHoECAkQAQ#v=onepage&q=Святослав%20Свендослав%20%20В.%20Татищев&f=false ''Татищев В.'' История Российская]</ref> Із цього робилося припущення, що справжнє ім'я князя — ''Свендослав'', яке походить від скандинавського імені ''Свен'' ({{lang-da|Svend}}, [[Давньоскандинавська мова|д. сканд.]] ''Sveinn'', {{lang-sv|Sven}}) зі слов'янським княжим закінченням -''слав''. Подібні імена зустрічалися і на Русі. Наприклад, літописи повідомляли про воєводу Ігоря і Святослава ''[[Свенельд]]а''. Візантійські джерела згадують руського воєводу у війську Святослава ''[[Сфенкел|Сфенкла]]'' і ''Сфенґа'', імовірного сина Святослава.

== Біографія ==

=== Молоді роки ===
[[Файл:Sviatoslav1.png|thumb|250px|Володіння Святослава станом на 970 рік.]]
Святослав був єдиним сином київського князя [[Ігор Рюрикович|Ігоря Рюриковича]] та його дружини [[Ольга (княгиня)|Ольги]]<ref name="Котляр"/>.

Дата народження Святослава невідома: [[Войтович Леонтій Вікторович|Леонтій Войтович]] припускає, що близько 938 р. (за [[Коструба Теофіль Петрович|Теофілом Кострубою]] — бл. 934 р., за [[Брайчевський Михайло Юліанович|Михайлом Брайчевським]] — близько 935 р., за [[Литаврін Геннадій Григорович|Геннадієм Литавріним]] — бл. 939—940 рр., за [[Татищев Василь Микитович|Василем Татищевим]] — 920 р. (суперечить Льву Диякону), за Г. Філістом — 919 р., за А. Новосильцевою — 920 р., за [[Толочко Петро Петрович|Петром Толочком]] — 930—932 рр., за [[Карамзін Микола Михайлович|Миколою Карамзіним]] — 933 рік.<ref name="Войтович">Войтович Л. В. 3.1. Династія Рюриковичів. — 5. Святослав Ігоревич.</ref>

Упорядники [[Никонівський літопис|Никонівського зведення]] по суті визнали, що не знають дати народження князя: «и остался у него сын Цветославль мал зело, а воєвода у него Свентелд» (120, с. 28)<ref name="Войтович"/>.

Як зазнають літописи, у 946 р. Святослав уже сидів на коні й, навіть, пробував метнути списа, йому було тоді не менше 6—8 років<ref name="Войтович"/>. [[Літопис Авраамки]] вказує, що Святослав княжив 18 років, тобто із 964 р. став незалежним правителем від матері, яка до того була [[регент]]ом.

=== Приєднання в'ятичів ===
У [[964]] році князь Святослав Ігорович здійснив свій перший похід на землі слов'янського племені [[в'ятичі]]в, які платили данину [[Хозари|хозарам]]. В'ятичі заселяли лісисте межиріччя [[Ока (притока Волги)|Оки]] та [[Волга|Волги]]. Пробувши в них усю зиму, Святослав домігся свого: вони перестали платити данину хозарам і підкорилися Києву. Саме цим часом, у зв'язку з наступним походом супроти хозар, датується його легендарний вислів [[Іду на ви!]]<ref>Повість врем'яних літ: Літопис (За Іпатським списком) / Пер. з давньоруської, післяслово, комент. В. В. Яременка. — К. : Рад. письменник, 1990. — С. .</ref>.

=== Розорення Хозарії ===
{{main|Битва з хозарами}}
За [[Повість временних літ|Повістю врем'яних літ]] [[965]] року Святослав здійснив похід на [[Хозарський каганат]]. Жодного іншого джерела, яке б говорило про те, що Святослав ходив на хозарів, нема. Мусульманські джерела X століття підтверджують похід русів на Хозарський каганат, але імені ватажка не називають і датують його [[969]] роком, коли Святослав був на Дунаї. Серед сучасних істориків нема єдності щодо того, чи справді Святослав ходив на хозарів.

=== Перемога над ясами та касогами ===
За різними джерелами руси після Каганату пішли на [[Північний Кавказ]], [[Саркел]] та [[Тмуторокань]]. Однак, як відзначають сучасні історики, автор «Повісті врем'яних літ» нічого не знав про дії Святослава в Поволжі та Дагестані, а [[Ібн Хаукаль|Ібн-Хаукаль]], в свою чергу, не знав про похід русів на Саркел, Тмуторокань, [[Алани|аланів]] і [[Касоги|касогів]]<ref>''Королёв А. С''. Святослав. — М. : Молодая гвардия, 2011. — С. 168—174. — (Жизнь замечательных людей). {{ref-ru}}</ref><ref>''Чарный С. А.'' Восточный поход Святослава Киевского // Древности Кубани. — Краснодар, 2000. — Вып. 16. — С. [26]. {{ref-ru}}</ref>.

=== Перша болгарська війна ===
{{main|Походи Святослава на Болгарію}}
{{Розділ без джерел}}
[[Файл:64-manasses-chronicle.jpg|thumb|200px|Зверху: завоювання Святославом Болгарії.
Знизу: похід Іоанна Цимісхія на Доростол.
Мініатюра з [[Ватикан]]ського манускрипту [[XIV століття|XIV ст.]] (хроніка [[XII століття|XII ст.]] Константина Манассія).]]
Цього разу князь задумав почати велику війну проти [[Візантійська імперія|Візантійської імперії]]. Але спочатку здійснив похід на [[Стародавня Греція|грецьке]] місто [[Херсонес Таврійський|Херсонес]], яке закривало шлях [[руський|руським]] купцям у [[Чорне море]], яке за тих часів дістало назву [[Руське море|Руського моря]], «бо ним тільки Русь плаває». Військові приготування у Києві не стали секретом ні для жителів Херсонеса, ні для [[Константинополь|Константинополя]]. Візантійський імператор [[Никифор II Фока|Никифор ІІ Фока]] вирішив відкупитися від войовничих русичів. Він послав до князя Святослава знатного херсонесця патрикія Калокира з величезними дарами — 15 [[кентинарій|кентинаріями]] золота.

Метою дипломатичної місії Калокіра було перенацілення руського війська на дунайські береги, тобто на [[Перше Болгарське царство|Болгарське царство]]. Його цар [[Симеон (цар Болгарії)|Симеон]], колишній бранець імператора, успішно воював з Візантією. Однак раптова смерть не дозволила йому довершити розгром ненависної йому імперії. Хоч новий болгарський цар Петро Короткий не становив серйозної загрози Константинополю, там все ж вирішили позбутися можливого супротивника силами русичів.

Однак у князя Святослава були власні плани. Він вирішив розсунути кордони Русі, зробити Болгарію союзницею у майбутній війні з Візантією і задумав навіть перенести свою столицю з Києва на береги Дунаю за прикладом князя [[Олег Віщий|Олега]], який перебрався у Київ з [[Великий Новгород|Новгорода]].

Візантійський імператор Никифор ІІ Фока восторжествував, коли дізнався, що руський князь погодився виступити у похід проти Болгарського царства. Один з найзнаменитіших в історії правителів Візантії, наймайстерніший дипломат свого часу вів зі Святославом потрійну гру:
* по-перше, відводилася військова загроза вторгнення русинів у херсонеську фему, житницю Візантійської імперії;
* по-друге, він зіштовхував лобами у військовому протистоянні дві найнебезпечніші для Візантії країни — Київську Русь і Болгарське царство;
* по-третє, нацьковував на знесилену у війні Русь кочівників-печенігів, щоб тим часом прибрати до своїх рук Болгарію, знесилену у війні з Руссю.
У [[967]] році Святослав Ігорович рушив до берегів Дунаю. Військо русів було переважно піше, в далекий похід воно виступило на лодійній флотилії, що йшла Дніпром, а потім поблизу морських берегів. Своєї кінноти у князя було мало, але зате велику кінноту мали в своєму розпорядженні союзники — печеніги й угорські вожді. Чисельність війська Святослава під час його першого болгарського походу оцінюється у десять тисяч воїнів.

Човни без перешкод увійшли в гирло Дунаю і стали підніматися вгору за течією річки. Поява війська Святослава була несподіваною для болгар. Руське військо зійшло на дунайський берег поблизу [[Переяславець|Переяславця]] — Μικρᾶ Πρεσθλάβα. Болгарський історик Васил Н. Златарскі визначав місцезнаходження Переяславця на Дунаї в [[Добруджа|Добруджі]], нижче за течією від румунського міста Чернавода. Торговий річковий порт Преславец придбав популярність і значення торгового центру лише в [[XI століття|XI столітті]], часу створення перших руських літописів. Перша ж битва з болгарським царським військом принесла перемогу руській зброї.

У Візантії швидко усвідомили свою помилку. Святослав влаштувався в місті Переяславці. За його виразом, там, у Переяславці на Дунаї, була «середина» його землі. Це місто повинно було стати столицею величезної слов'янської держави.

У сучасника Святослава арабського географа [[Ібн Хаукаль|ібн-Хаукаля]], є розповідь, що руси після розгрому Хозарського каганату здійснили великий похід до Візантії, а потім через Середземне море до іспанської [[Андалусія|Андалусії]]. Проте хроніст не пояснює, військовий був це похід чи торговий; проте сама можливість такого походу свідчить про достатньо високий рівень розвитку вітчизняного флоту в державі князя Святослава.

=== Напад печенігів на Київ (968) ===
[[Файл:Akimov - Svyatoslav's return from the Danube.jpg|right|thumb|250px|Великий князь Святослав, який цілує матір і дітей своїх по поверненні з Дунаю в Київ. Художник — [[Акімов Іван Якимович|Іван Акімов]], 1773.]]

У той час у Києві знаходилася старіюча княгиня Ольга, яка правила Руссю за сина, і троє синів Святослава. Навесні печеніги обложили Київ (це був перший набіг степових кочовиків на Київ) і стали спустошувати його околиці. Обложеним вдалося послати звістку про це в Переяславець.

Князь Святослав, здавалося, зробив неможливе. Він швидко зібрав своє військо, яке стояло гарнізонами по болгарських фортецях, і стрімко рушив по Дунаю, Чорномор'ю і Дніпру до Києва. Печеніги не чекали такої швидкої появи київського князя на Русі — імператорські посланці запевняли їх у неможливості цього. Небезпека для печенігів була ще й у тому, що князь Святослав чудово знав тактику своїх нещодавніх союзників. Військо Святослава з тріумфом увійшло в Київ.

=== Державні реформи ===
У [[969]] році померла княгиня Ольга. Поховав її Святослав так, як вона й бажала — за християнським звичаєм, і дуже сумував за нею. Сам же Святослав залишався язичником до кінця свого життя<ref>The History of Russia (Greenwood Histories of the Modern Nations) / by Charles E. Ziegler, 2007. p.10; ''Грушевський М.'' Історія України-Руси. — Т. I. Розділ VIII [http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10804.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170217070205/http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10804.htm|date=2017-02-17}} [http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10805.htm] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110603103733/http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10805.htm|date=2011-06-03}}</ref>.

Після смерті своєї матері князь залишив у Києві старшого сина [[Ярополк Святославич|Ярополка]], середній [[Олег Святославич (князь древлянський)|Олег]] став древлянським князем, а молодший [[Володимир Святославич|Володимир]] став княжити у Новгороді.

=== Друга болгарська війна ===
{{main|Походи Святослава на Болгарію}}
[[Файл:Sviatoslav by Eugene Lanceray 1886.JPG|міні|250пкс|Святослав на коні у поході на [[Царгород]]. Скульптор — [[Лансере Євген Олександрович|Євген Лансере]], 1886.]]
Наприкінці 969 року несподівано помер болгарський цар [[Петро I (цар Болгарії)|Петро Короткий]]. Візантійці поспішили звести на болгарський престол його сина [[Борис II|Бориса]]. Той відразу ж оголосив про мир і союз із Візантійською імперією. Однак новий цар не отримав підтримки підданих: простий народ і більшість феодалів бажали підкоритися князю Святославу{{citation needed|date=April 2024}}, який не зазіхав на їхні свободи і права.

Тим часом у Константинополі стався палацовий переворот, і [[Никифор II Фока|Никифор ІІ Фока]] був убитий змовниками. Новим імператором став відомий полководець [[Іоанн I Цимісхій]], який прославив своє ім'я перемогами в Малій Азії. Візантійці почали переговори зі Святославом, але той відразу відкинув їхню головну вимогу — йти з Болгарії на Русь він не збирався.

Тоді імператор Іоанн Цимісхій викликав з Константинополя найдосвідченіших полководців Візантії: [[Барда Склір|Варда Скліра]] і переможця арабів патриція Петра. Він наказав їм готуватися до війни проти князя Святослава. Тому стало відомо про військові приготування візантійців, і він сам пішов у похід на Царгород.

Навесні [[970]] року військо русів стрімко перетнуло болгарську землю і Балканські гори, розкидавши там ворожі заслони. Пройшовши таким чином близько 400 кілометрів, воно осадило місто-фортецю Аркадіополь. Відтак війна увійшла у візантійську провінцію [[Фракія|Фракію]].

Під Аркадіополем і сталася перша битва Святославового війська з візантійським, яким командував Варда Склір. Імператорська армія зазнала значних втрат, а її ватажок разом із залишками своїх полків зачинився в аркадіопольській фортеці. Святослав же спрямував частину своїх загонів від осадженого міста у сусідню [[Македонія (історична область)|Македонію]].

Тоді імператор Іоанн Цимісхій перехитрив князя, давши йому велику данину. Військо русів, їхні союзники болгари, угорці й печеніги залишили Фракію і [[Македонія (історична область)|Македонію]]. Візантійська імперія отримала мир, щоб підготуватися до нової війни.

Навесні [[971]] року імператор на чолі двох тисяч «безсмертних» урочисто виступив в похід зі своєї столиці. В Адріанополі його чекала величезна візантійська армія. Швидко подолавши Балканські гори, імператорські полки несподівано з'явилися перед стінами болгарської столиці Преслави і обложили її. У місті знаходився загін русів під командуванням воєводи [[Свенельд]]а. Разом з болгарськими дружинниками чисельність захисників міста становила лише 8,5 тисячі чоловік.

[[Файл:BelagerungvonDorostolon.jpg|thumb|right|250px|«[[Тризна воїнів Святослава]]» після битви під Доростолом. Художник — [[Генріх Семирадський]], 1884.]]

23 квітня імператор [[Іоанн I Цимісхій]], здійснивши стрімкий марш, підійшов до міста-фортеці [[Доростольська оборона 971|Доростол]]. Однак першу битву під його стінами руси у візантійців виграли, знищивши із засідки великий передовий загін малоазіатських вершників. Та це не зупинило імператорську армію, яка розміреним кроком виходила на велику рівнину перед Доростолом.

Однак там візантійців вже чекали руси: піші воїни оточили фортечні стіни щільним строєм, прикрившись червленими щитами і виставивши уперед списи. Іоанн Цимісхій погодився на битву, наказавши почати загальну атаку. Однак воїни Святослава зуміли відбити навіть таранний удар важко озброєної панцирної візантійської кінноти. На цьому битва закінчилася: візантійці відійшли в свій табір, русичі — за фортечні стіни. Почалася [[Доростольська оборона 971|облога Доростолу]], яка тривала з [[24 квітня]] по [[22 червня]] [[971]] року. За цей час осаджені втратили загиблими і померлими від хвороб 15 тисяч чоловік, а їхній противник — 15—20 тисяч убитими в численних сутичках під кріпосними стінами.

На третій день облоги, [[26 квітня]], князь Святослав знову вивів своє військо в поле. Русичі билися в пішому строю і простояли на рівнині всю ніч, однак візантійці не зважилися продовжити битву. Остання битва під стінами Доростолу сталася [[22 червня]]. Князь Святослав наказав замкнути за собою ворота, щоб ніхто без його наказу в разі поразки не міг ховатися за кріпосними стінами. Удар пішого війська русичів був настільки сильний, що візантійська армія стала відступати до облогового табору.

У такій критичній ситуації імператор Іоанн I Цимісхій особисто повів в атаку полк «безсмертних», кращу частину своєї армії. Раптом вибухнула сильна гроза, піднявся шквальний вітер і почалася злива. Візантійцям вдалося оточити руське військо, яке кинулося бігти до Доростола. Під час втечі, за даними візантійських літописів, загинуло 15 тисяч русів (через заперті ворота Доростола багато хто не зміг дістатися до безпечного місця), проти 350 вбитих візантійців та багатьох поранених<ref>''Диакон Л.'' История http://oldru.narod.ru/biblio/ldt6_10.htm#04 {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110510074337/http://oldru.narod.ru/biblio/ldt6_10.htm#04 |date=10 травня 2011 }} та Иоанн Скилица. О войне с Русью императоров Никифора Фоки и Иоанна Цимисхия http://oldru.narod.ru/biblio/skilic.htm {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110721040212/http://oldru.narod.ru/biblio/skilic.htm |date=21 липня 2011 }}</ref>.

Зрозумівши, що немає іншого виходу, князь Святослав наступного дня почав переговори з імператором Іоанном Цимісхієм. Цю зустріч описав візантійський історик Лев Діакон, що був учасником переговорів візантійців і русів.

Візантійці були раді такому виходу війни: руси по своїй волі залишали Болгарію і йшли на Русь, забезпечені продовольством на зворотний шлях. Було видано по дві міри хліба на кожного з 22 тисяч руських вояків.

=== Загибель ===
{{main|Куря (печенізький хан)}}
[[Файл:The death of Svyatoslav at the Dnieper rapids.jpeg|250px|міні|Загибель Святослава. Мініатюра з [[Радзивіллівський літопис|Радзивіллівського літопису]] XV ст.]]

Умови відходу руського війська з берегів Дунаю були почесними. Однак, перш ніж князь Святослав з'явився в гирлі Дунаю, в кочовища печенігів прибув повноважний посол візантійського імператора єпископ Феофіл. Він добре заплатив степовим вождям за напад на князя Святослава, який повертався на Русь.

Припливши на човнах на «острови Русів» у гирлі Дунаю, військо Святослава розділилося. Кінну дружину очолив воєвода варяг [[Свенельд]], і вона рушила степами й лісами на Київ. Воєвода Свенельд переконував Святослава: «Обійди, княже, пороги на конях, бо стоять біля порогів печеніги». Але гордий воїн не захотів обійти небезпеку.

Ладійний флот рушив вгору Дніпром, маючи на суднах велике число поранених і хворих воїнів. Біля [[Дніпрові пороги|дніпровських порогів]] Святослав зрозумів, що йому не прорватися крізь печенізьку кінноту. І він наказав повернути назад, щоб перезимувати на островах у Білобережжі. Але зимівля була надзвичайно тяжкою — харчуватися доводилося переважно однією рибою без солі. Навесні [[972]] року князь разом з воїнами, які залишилися живими після зимівлі знову рушив вгору Дніпром. Воєводу Свенельда з обозами і кінними дружинами він так і не дочекався.

На дніпровських порогах Святослава вже чекали [[печеніги]] хана [[Куря (печенізький хан)|Курі]]. Подробиці останнього бою Святослава невідомі: біля порогів разом з ним загинули всі його дружинники. За переказом літописця печеніги зробили чашу з княжого черепа.

Іншу версію вбивства запропонував сходознавець [[Гумільов Лев Миколайович|Лев Гумільов]]. Згідно з нею, змову влаштував старший син князя [[Ярополк Святославич]], що, мабуть, стояв на чолі київських християн, і таким чином позбувся свого впливового супротивника. «Зв'язковим» змовників з Курею міг стати київський воєвода [[Претич]], що кілька років перед тим став побратимом Курі. Свенельд прорвався до Києва.

== Зовнішність ==
Зовнішність князя Святослава під час його перемовин з імператором Іоанном Цимісхієм у 970 році була описана візантійським істориком Левом Діаконом, який імовірно був свідком події:

{{Початок цитати}}
Показався і Святослав, що приплив на ріці на скіфському човні; він сидів на веслах і веслував разом із наближеними, нічим не відрізняючись від них. Ось якою була його (князя Святослава) зовнішність: середнього зросту, не надто високого і не дуже низького, з кошлатими бровами і ясно-синіми очима, ніс короткий, борода оголена мало волосся, з густим, дуже довгим волоссям над верхньою губою. Голова в нього була зовсім гола, але з одного боку її звисало пасмо волосся — ознака знатності роду; міцна потилиця, широкі груди та всі інші частини тіла були цілком співмірні, однак виглядав він похмурим і диким. В одне вухо його була вдіта золота сережка; вона була прикрашена карбункулом, обрамленим двома перлинами. Одежа його була біла і відрізнялася від одежі його наближених тільки чистотою. Сидячи в човні на лавці для веслярів, він поговорив трохи з імператором про умови миру і поїхав. Так закінчилася війна ромеїв зі скіфами.<ref>''Макарчук С. А.'' [https://archive.org/details/etnichnaIstoriia/page/n329/mode/1up?view=theater Антропологічні риси українціа: Антропологічний поділ людства] / Етнічна історія України: навч. посібник // С. А. Макарчук. — Київ: Знання, 2008. — 471 c. (331 с.) ISBN 978-966-346-409-1</ref><ref>''Лев Диакон.'' [https://web.archive.org/web/20021224195025/https://www.ropnet.ru/sapsan/text/bizant/diakon/books/book%20IX.htm Книга 9] // История / пер. М. М. Копыленко; статья М. Я. Сюзюмова; комм. М. Я. Сюзюмова, С. А. Иванова; отв. ред. Г. Г. Литаврин. — М.: Наука, 1988. — С. 82—90. — (Памятники исторической мысли). — ISBN 5-02-008918-4.{{ref-ru}}</ref><ref>Є й інші варіанти перекладу цього грецького тексту http://patrologia.ct.aegean.gr/PG_Migne/Leonis%20Diaconi_PG%20117/Historia.pdf{{Недоступне посилання|date=травень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} Наприклад, відомий історик С. М. Соловйов наводить такий варіант у своїй «Історія Росії із найдревніших часів»: «Святослав приплив на місце побачення в човні по Дунаю, причому діяв веслом нарівні з іншими веслярами. Він був середнього зросту, мав плоский ніс, очі блакитні, брови густі, мало волосся на бороді і довгі, волохаті вуса. Все волосся на голові були у нього вистрижене, крім одного пасма, що висло по обидва боки, це означало його знатне походження. Шия в нього була міцна, груди широкі, й всі інші члени дуже стрункі. Вся зовнішність представляла щось похмуре і люте. В одному вусі висіла сережка, прикрашена карбункулом і двома перлинами. Білий одяг його тільки чистотою відрізнявся від одягу інших руських» http://www.istorypedia.com/19/art/1617514/6.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20240815072942/http://www.istorypedia.com/19/art/1617514/6.html |date=2024-08-15 }}</ref>{{Кінець цитати}}

Цей опис зовнішності Святослава в різних редакціях цитується або переказується як актуальний у багатьох історичних працях, наприклад, у «[[Історія України-Руси|Історії України-Руси]]» [[Грушевський Михайло Сергійович|Михайла Грушевського]]<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10805.htm |title=М. Грушевський. Історія України-Руси. Том I. Розділ VIII. |access-date=2011-02-02 |archive-date=2011-06-03 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110603103733/http://litopys.org.ua/hrushrus/iur10805.htm |url-status=live }}</ref> та в книгах відомої сучасної української вченої [[Яковенко Наталя Миколаївна|Наталії Яковенко]]<ref>[[Яковенко Наталя Миколаївна|Яковенко Н.]] [https://chtyvo.org.ua/authors/Yakovenko_Natalia/Narys_istorii_Ukrainy_z_naidavnishykh_chasiv_do_kintsia_XVIII_st.pdf Нарис історії України з найдавніших часів до кінця XVIII ст.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20240815071941/https://chtyvo.org.ua/authors/Yakovenko_Natalia/Narys_istorii_Ukrainy_z_naidavnishykh_chasiv_do_kintsia_XVIII_st.pdf |date=2024-08-15 }} Київ: Генеза, 1997. 380 c.</ref><ref>[[Яковенко Наталя Миколаївна|Яковенко Н.]] [https://chtyvo.org.ua/authors/Yakovenko_Natalia/Narys_istorii_serednovichnoi_ta_rannomodernoi_Ukrainy.pdf Нарис історії середньовічної та ранньомодерної України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20240815071941/https://chtyvo.org.ua/authors/Yakovenko_Natalia/Narys_istorii_serednovichnoi_ta_rannomodernoi_Ukrainy.pdf |date=2024-08-15 }}. 3-є видання. Київ: Критика, 2006. 584 с.</ref>. Натомість деякі російські історики сумніваються що Лев Діакон був безпосереднім свідком перемовин і бачив князя Святослава особисто, але навіть не зважаючи на це допускають, що зовнішність князя все одно могла бути описана коректно за переказами очевидців<ref>История / Лев Диакон; Пер. М. М. Копыленко; Отв. ред. Г. Г. Литаврин; Ст. М. Я. Сюзюмова; Коммент. М. Я. Сюзюмова, С. А. Иванова; [АН СССР]. — М. : Наука, 1988. — 237 с.</ref>.

<gallery heights="180" widths="200" caption="">
Князь Святослав Ігорович.jpg|Реконструкція зовнішності князя Святослава за описом Льва Диякона. З альбому {{lang-ru|«Одежды Русского государства»}} [[Солнцев Федір Григорович|Федора Солнцева]], 1869.
Lebedev Svyatoslavs meeting with Emperor John.jpg|Зустріч князя Святослава з візантійським імператором [[Іоанн I Цимісхій|Іоанном I Цимісхієм]] на березі Дунаю. Художник — {{Li|Лебедєв Клавдій Васильович|Q=Q2369257|text=Клавдій Лебедєв}}, бл. 1880.
</gallery>

== Резиденції ==
У IX розділі трактату імператора Візантії [[Костянтин VII Багрянородний|Костянтина VII Багрянородного]] «[[Про управління імперією]]» сказано, що частина купецької флотилії<ref>варязької</ref> до Константинополя приходила «з Немогарда» (Nεμογαρδάς), в якому сидів Сфендослав, син Інгора, архонта Русі<ref>в тексті перекладу, виданого у Москві 1991 року, в Росії</ref>". Частина дослідників ототожнили Немогард з Новгородом, В. Ляскоронський вважав новою відбудованою частиною Києва, В. Пархоменко — місто, південніше на шляху. Д. Б'юрі ({{lang-en|J. Burry}}) замість μ пропонував читати β, на підставі цього А. Кірпічников зробив висновок, що резиденція була в [[стара Ладога|Ладозі]].<ref>''Войтович Л''. [[Гольмґард]]: де правили руські князі Святослав Ігоревич, Володимир Святославич та Ярослав Володимирович?… — С. 41.</ref>

== Титул ==
Літопис називає його як «''Святослав, великий князь Руський''».<ref name="Нестор">{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/pvlyar/yar03.htm |title=Повість временних літ. 6479 рік |access-date=2019-10-02 |archive-date=2022-03-04 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220304191011/http://litopys.org.ua/pvlyar/yar03.htm |url-status=live }}</ref>
Літописець також наводить слова самого Святослава з тексту [[Русько-візантійський договір 971|русько-візантійського договору 971 року]]:
{{Текст|«Я, '''Святослав, князь руський''', як і клявся, так і скріпляю договором цим клятву свою».<ref name="Нестор"/>}}

== Сім'я ==
{{main|Рюриковичі}}
* Батько: [[Ігор Рюрикович|Ігор Старий]]
* Матір: [[Ольга (княгиня)]]
* Дружина: [[Предслава (княгиня)|Предслава]], угорка
** {{ГР|Ярополк Свят}}
** {{ГР|Олег Свят}}
* Наложниця: [[Малуша]]
** {{ГР|Володимир}}

=== Родовід ===
{{Родовід
|1= '''Святослав''', [[великий князь київський]]
|2= [[Ігор Рюрикович|Ігор]], [[князь київський]]
|3= [[Ольга (княгиня)|Ольга]], [[княгиня київська]]
|4= [[Рюрик]], літописний засновник династії [[Рюриковичі]]в
}}

== Вшанування пам'яті ==

=== Пам'ятники ===
* Поблизу села [[Микільське-на-Дніпрі]] у Надпоріжжі є місце, де, як вважається, вбито князя Святослава. Пам'ятну дошку тут було відкрито за часів Російської імперії, в Україні це місце є пам'яткою історії національного значення.<ref>{{ЕСУ|том=20|сторінки=|автор=А. І. Шушківський|стаття=Микільське-на-Дніпрі|id=65245|ref=}}</ref>
* Пам'ятник князю Святославу у місті [[Київ]] на території [[Міжрегіональна академія управління персоналом|МАУП]].
* 15 жовтня 2005 року відкрито пам'ятник князю Святославу у місті [[Запоріжжя|Запоріжжі]].
* 22 листопада 2008 року встановлено пам'ятник князю Святославу Хороброму у селі [[Старі Петрівці]].
* 20 грудня 2015 року відкрито [[Пам'ятник князю Святославу (Маріуполь)|пам'ятник князю Святославу у Маріуполі]].

<gallery heights="180" widths="200" align="center" perrow="5" class="center" style="center">
Файл:Старые Петровцы памятник Святославу Храброму.jpg|Пам'ятник у селі [[Старі Петрівці]], автори: [[Сидорук Олесь Юрійович|Олесь Сидорук]] та [[Крилов Борис Юрійович|Борис Крилов]].
Файл:Пам'ятник князю Святославу на території МАУП у Києві.JPG|Пам'ятник у Києві, на подвір'ї [[Міжрегіональна академія управління персоналом|МАУП]], автори: [[Сидорук Олесь Юрійович|Олесь Сидорук]] та [[Крилов Борис Юрійович|Борис Крилов]].
Файл:Пам'ятник князеві Святославу на Пейзажній алеї в Києві.jpg|Пам'ятник на [[Пейзажна алея|Пейзажній алеї]] в Києві (2004). Скульптор Олексій Пергаменщик, архітектор Костянтин Пергаменщик, дар місту Києву.
Файл:Місце загибелі київського князя Святослава Ігоровича.JPG|Монумент у с. [[Микільське-на-Дніпрі]], де, як вважається, загинув Святослав.
</gallery>

=== Військові формування ===
* [[Окремий центр спеціальних операцій «Схід»|3-й окремий полк спеціального призначення імені князя Святослава Хороброго]] міста [[Кропивницький]]

=== Топоніміка ===
{{Main|Вулиця Святослава Хороброго (значення)|Святославська вулиця}}
Топоніми на честь Святослава є у багатьох населених пунктах України. Зокрема, у Києві є [[Святославська вулиця (Київ)|Святославська вулиця]] і [[Вулиця Святослава Хороброго (Київ)|вулиця Святослава Хороброго]]. Обласні центри із вулицями і площами на його честь: [[Вінниця]], [[Дніпро (місто)|Дніпро]], [[Кропивницький]], [[Львів]], [[Суми]], [[Хмельницький]], [[Черкаси]], [[Чернігів]].

У місті [[Первомайськ (Україна)|Первомайськ]] [[Миколаївська область|Миколаївської області]] є вулиця Князя Святослава та вулиця Святослава Хороброго.<ref>{{Cite web|url=https://www.mk.gov.ua/ua/oda/order/?doc_id=18110|title=Розпорядження голови —|website=www.mk.gov.ua|access-date=2024-12-11}}</ref>

== Див. також ==
* [[Меч Святослава]]

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="Котляр">[[Котляр Микола Федорович|Котляр М. Ф.]] [http://history.vn.ua/book/dict/1260.html Святослав Ігорович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20240815072132/https://uahistory.co/book/dict/1260.html |date=2024-08-15 }} // {{МСІУ}}</ref>
}}

== Бібліографія ==

=== Джерела ===
* {{ПСРЛ|1}}
* {{ПСРЛ|2}}
* {{Літопис руський}}

=== Монографії ===
* {{Войтович|3.1}}
* {{ВойтовичКД}}

=== Статті ===
* Войтович Л.[https://archive.org/details/uizhur/2015_3/page/37/mode/1up?view=theater Гольмґард: де правили руські князі Святослав Ігоревич, Володимир Святославич та Ярослав Володимирович?] // [[Український історичний журнал]]. — К., 2015. — № 3 (522) (травень—червень). — С. 37—55.
* Якір В. [http://commons.com.ua/nevdalij-geroj-pro-kult-knyazya-svyatoslava-v-ukrayini/ Невдалий герой: про культ князя Святослава в Україні] // [[Спільне (журнал)|«Спільне»]]. — 25 липня 2016.

=== Довідники ===
* [[Котляр Микола Федорович|Котляр М. Ф.]] [http://history.vn.ua/book/dict/1260.html Святослав Ігорович] // {{МСІУ}}
* Котляр М. Ф. Святослав Ігоревич // [[Українська дипломатична енциклопедія]]: У 2-х т. / Редкол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 2. — 812 с. — ISBN 966-316-045-4.
* Филипчук М. О. [https://archive.org/details/9_2012/page/487/mode/1up?view=theater Святослав Ігорович] // {{ЕІУ|9|487}}
* [https://leksika.com.ua/13281022/legal/svyatoslav Святослав] // {{Юридична енциклопедія|5}}
* {{УМЕ13|частина=[https://archive.org/details/UkrMalaEn/kn_13_Риз-Се/page/n120/mode/1up?view=theater Святослав I]|сторінки=1708-1709}}
* [https://archive.org/details/biohrafencycl/biohraf_N–Ya/page/173/mode/1up?view=theater Святослав Ігорович] // Україна в міжнародних відносинах. Енциклопедичний словник-довідник. [https://chtyvo.org.ua/authors/Varvartsev_Mykola/Ukraina_v_mizhnarodnykh_vidnosynakh_Entsyklopedychnyi_slovnyk-dovidnyk_Vypusk_6.pdf Випуск 6. Біографічна частина: Н–Я] / Відп. ред. М. М. Варварцев. — К.: Ін-т історії України НАН України, 2016. — с. 173—174.

== Посилання ==
* Котляр М. [https://archive.org/details/istoriiaIXst/page/n40/mode/1up?view=theater Святослав] // Історія України в особах: IX—XVIII ст. / В. Замилинський (кер. авт. кол.), І. Войцехівська, В. Ґалаґан та ін. — К. : Україна, 1993. — С. 39—46. — ISBN 5-319-01062-1.
* [http://heroes.profi-forex.org/ua/knjaz-svjatoslav-igorovich-horobrij Князь Святослав Ігорович (Хоробрий)]
* [https://www.youtube.com/watch?app=desktop&v=dh3-ue40zmk Князь Святослав]
* [https://day.kyiv.ua/article/istoriya-i-ya/velyka-viyna-za-dunayem Велика війна за Дунаєм. Болгарська кампанія князя Святослава: перебіг, підсумки, історичний контекст]

{{ci}}
{{вікіцитати|Святослав Хоробрий}}
* [https://web.archive.org/web/20150201201249/http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/rurykowiczowie01.html#E1 Dynastia Rurykowiczów 1] {{ref-pl}}

{| style="clear:both; background-color: white; border-style: solid; border-color:blue; border-width:2px; vertical-align:top; text-align:center; border-collapse: collapse;width:100%;margin-top:3px;" cellpadding="4" cellspacing"0"
| width="25%" | Попередник
[[Ігор Рюрикович|Ігор I Старий]]
| width="10%" | [[Файл:Emblem of Kievan Rus.svg|50px]]
| width="20%" | '''[[Великий князь Київський]]'''
[[945]]-[[972]]
| width="10%" | [[Файл:Emblem of Kievan Rus.svg|50px]]
| width="25%" | Наступник
[[Ярополк Святославич|Ярополк I Святославич]]
|}

{{Князі Київські}}
{{Нормативний контроль}}
[[Категорія:Рюриковичі]]
[[Категорія:Великі князі Київські]]
[[Категорія:Померли 972]]
[[Категорія:Руські флотоводці]]
[[Категорія:Патрони юнацьких пластових куренів]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Люди на монетах України]]
[[Категорія:Святослав Ігорович| ]]
[[Категорія:Ігор Рюрикович]]
[[Категорія:Правителі Європи X століття]]
[[Категорія:Персонажі «Повісті временних літ»]]
[[Категорія:Великі українці]]

title: 945 — 972

Попередник: Ігор Рюрикович

Наступник: Ярополк Святославич

Народження: невідомо · Київ, Русь

Смерть: березень 972 · Дніпрові пороги [⇨]

Країна: Київська Русь

Релігія: слов'янське язичництво

Рід: Рюриковичі

Батько: Ігор Рюрикович

Мати: Ольга

Шлюб: Предслава

Діти: Ярополк, Олег, Володимир

Медіафайли у Вікісховищі
Висловлювання у Вікіцитатах

Прапор: Великий князь Київський


text:
# Бабанська селищна територіальна громада
Баба́нська селищна громада — територіальна громада в Україні, в Уманському районі Черкаської області. Адміністративний центр — селище Бабанка.
Площа громади — 276,9 км², населення — 6 595 мешканців (2020).
Громада утворена 2020 року зі складу Бабанської селищної ради, Аполянської, Вільшано-Слобідської, Вільшанської, Дубівської, Коржівської, Коржовокутської, Коржовослобідської, Оксанинської, Острівецької, Рогівської та Свинарської сільських рад.

## Склад
До складу громади входять:
| Населений пункт         | Населення, осіб (1989) | Населення, осіб (2001) |
| ----------------------- | ---------------------- | ---------------------- |
| Аполянка, село          | 724                    | 578                    |
| Бабанка, селище         | 2946                   | 2541                   |
| Вільшана-Слобідка, село | 329                    | 285                    |
| Вільшанка, село         | 253                    | 215                    |
| Дубова, село            | 665                    | 589                    |
| Коржова, село           | 642                    | 585                    |
| Коржова Слобода, село   | 276                    | 295                    |
| Коржовий Кут, село      | 285                    | 225                    |
| Оксанина, село          | 1487                   | 1262                   |
| Острівець, село         | 519                    | 458                    |
| Рогова, село            | 638                    | 537                    |
| Свинарка, село          | 479                    | 439                    |

## Старостинські округи
- Аполянський
- Дубівський
- Коржівський
- Оксанинський
- Острівецький[3]

wikiname: ukwiki

title: Бабанська селищна територіальна громада

in_language: uk

wikitext:
{{Громада України
| назва           = Бабанська селищна
| прапор          =
| герб            =
| мапа            =
| підпис мапи     =
| регіон          = Черкаська
| код громади     =
| поштові індекси =
| міста           =
| смт             = 1
| села            = 11
| селища          =
| рада            = [[Бабанська селищна рада]]
}}

'''Баба́нська селищна громада''' — територіальна громада в Україні, в [[Уманський район|Уманському районі]] [[Черкаська область|Черкаської області]]. Адміністративний центр — селище [[Бабанка]].

Площа громади — 276,9 км², населення — 6 595 мешканців (2020)<ref>{{Cite web|url=https://decentralization.gov.ua/newgromada/4802|назва=Бабанська територіальна громада|вебсайт=портал «Децентралізація»|url-архіву=https://web.archive.org/web/20210128033305/https://decentralization.gov.ua/newgromada/4802|дата-архіву=28 січня 2021|мертвий-url=no|дата-доступу=26 червня 2021}}</ref>.

Громада утворена [[2020]] року зі складу [[Бабанська селищна рада|Бабанської селищної ради]], [[Аполянська сільська рада|Аполянської]], [[Вільшано-Слобідська сільська рада|Вільшано-Слобідської]], [[Вільшанська сільська рада (Уманський район)|Вільшанської]], [[Дубівська сільська рада (Уманський район)|Дубівської]], [[Коржівська сільська рада (Уманський район)|Коржівської]], [[Коржовокутська сільська рада|Коржовокутської]], [[Коржовослобідська сільська рада|Коржовослобідської]], [[Оксанинська сільська рада|Оксанинської]], [[Острівецька сільська рада (Уманський район)|Острівецької]], [[Рогівська сільська рада (Уманський район)|Рогівської]] та [[Свинарська сільська рада|Свинарської]] сільських рад.

== Склад ==
До складу громади входять:
{| align="center" class="standard" class="wikitable sortable"
|+
! |Населений пункт
! |Населення,
осіб ([[1989]])
! |Населення,
осіб ([[2001]]{{UKR-Чрк-popstat}})
|-----
| [[Аполянка]], село
| align="right"| 724
| align="right"| 578
|-----
| [[Бабанка]], селище
| align="right"| 2946
| align="right"| 2541
|-----
| [[Вільшана-Слобідка]], село
| align="right"| 329
| align="right"| 285
|-----
| [[Вільшанка (Бабанська селищна громада)|Вільшанка]], село
| align="right"| 253
| align="right"| 215
|-----
| [[дубова (Уманський район)|Дубова]], село
| align="right"| 665
| align="right"| 589
|-----
| [[коржова (Уманський район)|Коржова]], село
| align="right"| 642
| align="right"| 585
|-----
| [[Коржова Слобода]], село
| align="right"| 276
| align="right"| 295
|-----
| [[Коржовий Кут]], село
| align="right"| 285
| align="right"| 225
|-----
| [[Оксанина]], село
| align="right"| 1487
| align="right"| 1262
|-----
| [[острівець (Уманський район)|Острівець]], село
| align="right"| 519
| align="right"| 458
|-----
| [[Рогова]], село
| align="right"| 638
| align="right"| 537
|-----
| [[свинарка (Уманський район)|Свинарка]], село
| align="right"| 479
| align="right"| 439
|+
|}

== Старостинські округи ==
* Аполянський
* Дубівський
* Коржівський
* Оксанинський
* Острівецький<ref>[https://babanska-gromada.gov.ua/starosti-22-25-31-05-02-2021/ Старостинські округи]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://decentralization.gov.ua/newgromada/4802 Бабанська селищна громада] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210128033305/https://decentralization.gov.ua/newgromada/4802 |date=28 січня 2021 }}
{{Бабанська селищна громада|nocat=1}}{{Черкаська область}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Громади Уманського району]]
[[Категорія:Громади України за алфавітом]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Черкаська область

Утворена: 2020 року

title: Населені пункти

title: Органи влади

Рада: Бабанська селищна рада


text:
# Монета (Юнона)
Моне́та (лат. Moneta) — епітет римської богині Юнони.
Від цього епітета дістав назву монетний двір, що був на Капітолійському пагорбі в храмі Юнони. Відтак саме він є етимологією сучасного слова монета.

title: Монета (Юнона)

wikitext:
{{Otheruses|Монета (значення)}}
'''Моне́та''' ({{lang-la|Moneta}}) — [[епітет]] [[Давній Рим|римської]] [[бог]]ині [[Юнона|Юнони]].

Від цього епітета дістав назву монетний двір, що був на Капітолійському пагорбі в храмі Юнони. Відтак саме він є [[етимологія|етимологією]] сучасного слова '''[[монета]]'''.

== Література ==
* ''[[Словник античної міфології]].'' — {{К.}}: [[Наукова думка]], 1985. — 236 сторінок.

[[Категорія:Богині римської міфології]]

{{Ізольована стаття}}


text:
# Александровка (Єльниківський район)
Алекса́ндровка (рос. Александровка, ерз. Александровка) — присілок у складі Єльниківського району Мордовії, Росія. Входить до складу Новодівиченського сільського поселення.
Населення — 114 осіб (2010; 158 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 97 %

title: Александровка (Єльниківський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Александровка
 | назва ін.       = {{lang-ru|Александровка}}<br/>{{lang-myv|Александровка}}
 | карта розташування1 = Росія Мордовія
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Мордовія]]
 | район           = [[Єльниківський район]]
 | поселення       = [[новодівиченське сільське поселення|Новодівиченське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 114 осіб ([[2010]]{{RUS-MO-census}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 54
 | lat_min= 35
 | lat_sec= 34
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 43
 | lon_min= 56
 | lon_sec= 33
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Александровка}}

'''Алекса́ндровка''' ({{lang-ru|Александровка}}, {{lang-myv|Александровка}}) — [[присілок]] у складі [[єльниківський район|Єльниківського району]] [[мордовія|Мордовії]], [[Росія]]. Входить до складу [[новодівиченське сільське поселення|Новодівиченського сільського поселення]].

Населення — 114 осіб ([[2010]]; 158 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=1 листопада 2020 |archive-date=11 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210511103433/http://lingvarium.org/russia/BD/02c_mordovia.xls }}</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 97 %

== Джерела ==
* {{Карта|N-38-52}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=54.593152&lon=43.941364&z=13&show=/12821160/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=54.593152&lon=43.941364&z=13&show=/12821160/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{Mordov-geo-stub}}
{{єльниківський район}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Єльниківського району]]
[[Категорія:Присілки Мордовії]]

title: присілок Александровка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Мордовія

Муніципальний район: Єльниківський район

Поселення: Новодівиченське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Александровка · Александровка


text:
# Ґурка-Кльоновська-Кольонія
Ґурка-Кльоновська-Кольонія (пол. Górka Klonowska-Kolonia) — село в Польщі, у гміні Кльонова Серадзького повіту Лодзинського воєводства.
У 1975-1998 роках село належало до Серадзького воєводства.

title: Ґурка-Кльоновська-Кольонія

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Ґурка-Кльоновська-Кольонія
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Górka Klonowska-Kolonia}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Лодзинське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Серадзький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Кльонова (гміна){{!}}Кльонова
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 43
|поштовий індекс        = 98-273
|автомобільний код      = ESI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0704416
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Ґурка-Кльоновська-Кольонія''' ({{lang-pl|Górka Klonowska-Kolonia}}) — село в Польщі, у [[Кльонова (гміна)|гміні Кльонова]] [[Серадзький повіт|Серадзького повіту]] [[Лодзинське воєводство|Лодзинського воєводства]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Серадзьке воєводство (1975—1998)|Серадзького воєводства]].

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Кльонова}}

[[Категорія:Села Серадзького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Лодзинське воєводство

Повіт: Серадзький повіт

Гміна: Кльонова

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: ESI

OSM: ↑2919488 ·R (Ґміна Кльонова)