text:
# Хатамов Набіжан
Набіжан Хатамов (26 червня 1939, сільрада Сув-Юлдуз, тепер Алтинкульського району Андижанської області, Узбекистан) — радянський узбецький діяч, бригадир будівельного управління № 5 будівельного тресту № 162 міста Андіжана Узбецької РСР. Член Центральної контрольної комісії КПРС у 1990—1991 роках.

## Життєпис
У 1957 році закінчив середню школу № 17 Алтинкульського району Андижанської області.
З 1957 по 1958 рік — відбірник Андижанської бази «Узвзуттяторг» Узбецької РСР.
З 1958 по 1960 рік служив у Радянській армії.
У 1960—1966 роках — робітник Андижанської бази «Узвзуттяторг»; колгоспник колгоспу імені Куйбишева Андижанського району; тесляр міжколгоспної будівельної організації; знову колгоспник колгоспу імені Куйбишева Андижанського району; тесляр будівельного управління № 4 міста Андіжана.
З 1966 року — бригадир будівельного управління № 5 будівельного тресту № 162 міста Андіжана Узбецької РСР.
Член КПРС з 1970 року.
Подальша доля невідома.

title: Хатамов Набіжан

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Хатамов Набіжан
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      = 26.06.1939
| місце_народження     = сільрада Сув-Юлдуз, тепер [[Алтинкульський район|Алтинкульського району]] [[Андижанська область|Андижанської області]], [[Узбекистан]]
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       = [[узбек]]
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Хатамов}}
'''Набіжан Хатамов''' ({{ДН|26|06|1939}}, сільрада Сув-Юлдуз, тепер [[Алтинкульський район|Алтинкульського району]] [[Андижанська область|Андижанської області]], [[Узбекистан]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] [[Узбекистан|узбецький]] діяч, бригадир будівельного управління № 5 будівельного тресту № 162 міста Андіжана Узбецької РСР. Член [[Центральна контрольна комісія КПРС|Центральної контрольної комісії КПРС]] у 1990—1991 роках.

== Життєпис ==
У 1957 році закінчив середню школу № 17 Алтинкульського району Андижанської області.

З 1957 по 1958 рік — відбірник Андижанської бази «Узвзуттяторг» Узбецької РСР.

З 1958 по 1960 рік служив у Радянській армії.

У 1960—1966 роках — робітник Андижанської бази «Узвзуттяторг»; колгоспник колгоспу імені Куйбишева Андижанського району; тесляр міжколгоспної будівельної організації; знову колгоспник колгоспу імені Куйбишева Андижанського району; тесляр будівельного управління № 4 міста Андіжана.

З 1966 року — бригадир будівельного управління № 5 будівельного тресту № 162 міста Андіжана Узбецької РСР.

Член [[КПРС]] з 1970 року.

Подальша доля невідома.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Хатамов Набижан // [https://djvu.online/file/Cz8TcvxvUdDne Центральный комитет КПСС, ВКП(б), РКП(б), РСДРП(б). Историко-биографический справочник.] Автор-составитель Горячев Ю. Москва: Граница, 2015. С. 924.{{ref-ru}}
* журнал «Известия ЦК КПСС» (Москва) № 6, 1991. {{ref-ru}}
* [https://books.google.com.ua/books?id=OyTTAAAAMAAJ&pg=RA4-PA92&lpg=RA4-PA92&dq=Абдуллаев+кенжа&source=bl&ots=3GIuR95i23&sig=ACfU3U0F9TFCyY1RfXrEVEf2JiAiPtFQ8A&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwixw9eigJWHAxWCBNsEHYVuB_kQ6AF6BAgbEAM#v=onepage&q=Абдуллаев%20кенжа&f=false Ŭzbekiston kommunisti № 12]

{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Хатамов Набіжан

Народився: 26 червня 1939 (85 років) · сільрада Сув-Юлдуз, тепер Алтинкульського району Андижанської області, Узбекистан

Національність: узбек

Партія: КПРС


text:
# Сала (комуна)
Комуна Сала (швед. Sala kommun) — адміністративно-територіальна одиниця місцевого самоврядування, що розташована в лені Вестманланд у центральній Швеції.
Сала 96-а за величиною території комуна Швеції. Адміністративний центр комуни — місто Сала.

## Населення
Населення становить 21 613 чоловік (станом на вересень 2012 року).
| Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки | Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки | Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки | Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки | Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки |
| ------------------------------------------------- | ------------------------------------------------- | ------------------------------------------------- | ------------------------------------------------- | ------------------------------------------------- |
| Рік                                               |                                                   |                                                   | Населення                                         |                                                   |
| 1970                                              | 1970                                              |                                                   | 19 595                                            | 19 595                                            |
| 1975                                              | 1975                                              |                                                   | 20 421                                            | 20 421                                            |
| 1980                                              | 1980                                              |                                                   | 20 936                                            | 20 936                                            |
| 1985                                              | 1985                                              |                                                   | 21 000                                            | 21 000                                            |
| 1990                                              | 1990                                              |                                                   | 21 820                                            | 21 820                                            |
| 1995                                              | 1995                                              |                                                   | 22 074                                            | 22 074                                            |
| 2000                                              | 2000                                              |                                                   | 21 548                                            | 21 548                                            |
| 2005                                              | 2005                                              |                                                   | 21 446                                            | 21 446                                            |
| 2010                                              | 2010                                              |                                                   | 21 535                                            | 21 535                                            |
| Джерело: SCB                                      |                                                   |                                                   |                                                   |                                                   |

## Населені пункти
Комуні підпорядковано 7 міських поселень (tätort) та низка сільських, більші з яких:
- Сала (Sala)
- Меклінта (Möklinta)
- Ранста (Ransta)
- Сальбогед (Salbohed)
- Вестерфернебу (Västerfärnebo)
- Сетра-Брунн (Sätra brunn)
- Кіла (Kila)

## Галерея
- Ратуша
(Сала)
- Церква
(Вестерфернебу)
- Залізнична станція Ранста
- Копальня срібла
(Сала)

## Виноски
1. ↑  Folkmangd i riket, lan och kommuner (шв.) . Центральне бюро статистики Швеції. Архів оригіналу за 20 серпня 2013. Процитовано 9 лютого 2013.

wikiname: ukwiki

title: Сала (комуна)

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses|Сала}}

{{Адміністративна одиниця
| назва = Комуна Сала
| місцева_назва = {{lang-sv|Sala kommun}}
| герб = Sala vapen.svg
| герб_підпис = Герб комуни Сала
| розташування = Sala Municipality in Västmanland County.png
| розташування_підпис = Комуна на карті лену Вестманланд
| розташування_розмір = 250px
| інші_одиниці =
| тип_найменування =
| найменування =
| центр = [[Сала (Швеція)|Сала]]
| країна = {{SWE}}
| тип_регіону = Лен
| регіон = [[Вестманланд (лен)|Вестманланд]]
| тип_регіона2 = Ландскап
| регіон2 = [[Вестманланд (ландскап)|Вестманланд]], [[Уппланд (ландскап)|Уппланд]]
| населення = 21 613 чол. ([[2012]])
| щільність_населення = 18,5
| площа = 1 204,39
| відсоток_води =
| вебсайт = www.Sala.se
| тип_коду_iso =
| код_iso =
| тип_скорочення = Код комуни
| скорочення = 1981
}}
'''Комуна Сала''' ({{lang-sv|Sala kommun}}) — адміністративно-територіальна одиниця місцевого самоврядування, що розташована в [[лен (Швеція)|лені]] [[Вестманланд (лен)|Вестманланд]] у центральній [[Швеція|Швеції]].

Сала 96-а за величиною території комуна [[Швеція|Швеції]]. Адміністративний центр комуни — місто [[Сала (Швеція)|Сала]].

== Населення ==
Населення становить 21 613 чоловік (станом на вересень 2012 року)<ref name="teryt">{{cite web|url=http://www.scb.se/Pages/TableAndChart____252874.aspx|title=Folkmangd i riket, lan och kommuner|date=|publisher=Центральне бюро статистики Швеції|language=шв.|archiveurl=https://www.webcitation.org/6J10R7tbI?url=http://www.scb.se/Pages/TableAndChart____252874.aspx|archivedate=2013-08-20|accessdate=2013-02-09|deadurl=yes}}</ref>.
{{Bar box
|title=Кількість населення комуни Сала за 1970-2010 роки
|titlebar=#DDD
|width=600px
|barwidth=40px
|left1=Рік
|right1=Населення
|bars=
{{bar pixel|1970|#0080E6|426||19 595}}
{{bar pixel|1975|#0099FF|444||20 421}}
{{bar pixel|1980|#0080E6|455||20 936}}
{{bar pixel|1985|#0099FF|456||21 000}}
{{bar pixel|1990|#0080E6|474||21 820}}
{{bar pixel|1995|#0099FF|480||22 074}}
{{bar pixel|2000|#0080E6|468||21 548}}
{{bar pixel|2005|#0099FF|466||21 446}}
{{bar pixel|2010|#0080E6|468||21 535}}
|caption=Джерело: [http://www.ssd.scb.se/databaser/makro/SubTable.asp?yp=tansss&xu=C9233001&omradekod=BE&huvudtabell=BefolkningNy&omradetext=Befolkning&tabelltext=Folkm%E4ngden+efter+region%2C+civilst%E5nd%2C+%E5lder+och+k%F6n%2E+%C5r&preskat=O&prodid=BE0101&starttid=1970&stopptid=2010&Fromwhere=M&lang=1&langdb=1 SCB]}}

== Населені пункти ==
Комуні підпорядковано 7 міських поселень (tätort) та низка сільських, більші з яких:

* [[Сала (Швеція)|Сала]] (Sala)
* Меклінта (Möklinta)
* Ранста (Ransta)
* Сальбогед (Salbohed)
* Вестерфернебу (Västerfärnebo)
* Сетра-Брунн (Sätra brunn)
* Кіла (Kila)

== Галерея ==
<gallery>
Файл:Rådhuset, Stora Torget, Sala 2600.jpg|Ратуша
(Сала)
Файл:Västerfärnebo church Sala Sweden 001.JPG|Церква
(Вестерфернебу)
Файл:Ransta järnvägsstation.jpg|Залізнична станція Ранста
Файл:Mine office, Sala Silver mine, Sala, Sweden.JPG|Копальня срібла
(Сала)
</gallery>

== Виноски ==
{{reflist}}

== Посилання ==
*[http://www.Sala.se/ Сайт комуни]

== Див. також ==
* [[Комуна (Швеція)]]
* [[Список комун Швеції]]

{{Commonscat|Sala Municipality|Комуна Сала}}
{{Лен Вестманланд}}

[[Категорія:Комуни лену Вестманланд]]
[[Категорія:Комуни Швеції]]

title: швед. Sala kommun

Адм. центр: Сала

Країна: Швеція

Лен: Вестманланд

Ландскап: Вестманланд, Уппланд

Дата заснування: 1 січня 1971

швед. Sala kommun: Комуна на карті лену Вестманланд


text:
# Андрес Максьо
Андрес Максьо (дан. Andreas Maxsø, нар. 18 березня 1994) — данський футболіст, захисник клубу МЛС «Колорадо Репідз».
Виступав, зокрема, за молодіжну збірну Данії, а також олімпійську збірну Данії.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 2013 року виступами за команду клубу «Нордшелланд», кольори якої захищає й донині.

## Виступи за збірні
2013 року провів один матч у складі юнацької збірної Данії.
Протягом 2013–15 років залучався до складу молодіжної збірної Данії. На молодіжному рівні зіграв у 10 офіційних матчах.
2016 року захищав кольори олімпійської збірної Данії. У складі цієї команди провів 4 матчі. У складі збірної — учасник футбольного турніру на Олімпійських іграх 2016 року у Ріо-де-Жанейро.
| Дата       | Місто      | Господарі | Результат | Гості  | Турнір           | Голи | Примітки |
| ---------- | ---------- | --------- | --------- | ------ | ---------------- | ---- | -------- |
| 11-11-2020 | Бреннбю    | Данія     | 2 – 0     | Швеція | товариський матч | -    | 46' 67'  |
| 29-3-2022  | Копенгаген | Данія     | 3 – 0     | Сербія | товариський матч | -    | 80'      |
| Усього     |            | Матчів    | 2         |        | Голів            | 0    |          |

## Титули і досягнення
- Чемпіон Данії (1):

«Брондбю»: 2020-21

title: Андрес Максьо

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Андрес Максьо
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження =
| країна-народження = [[Данія]]
| дата-народження = 18.3.1994
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|USA}} «[[Колорадо Репідз]]»
| позиція = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| номер  = 5
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2013–2017 | {{Прапорець|DEN}} | «[[Норшелланн]]» | 108 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2017–2018 | {{Прапорець|TUR}} | [[Анкараспор|«Османлиспор»]] | 20 |1}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2019 | {{Прапорець|SUI}} | [[Цюрих (футбольний клуб)|«Цюрих»]] | 28 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2019 | {{Прапорець|GER}} | «[[Юрдінген 05]]» | 5 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2019–2022 | {{Прапорець|DEN}} | [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]] | 96 |5}}
{{Футболіст рядок 1|2023– | {{Прапорець|USA}} | «[[Колорадо Репідз]]» | 22 |1}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2013 | {{Прапорець|DEN}} | [[Юнацька збірна Данії з футболу (U-19)|Данія U-19]]  | 1 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2015–2017 | {{Прапорець|DEN}} | [[Молодіжна збірна Данії з футболу|Данія U-21]] | 24 |0}}
{{Футболіст рядок 0|2016 | {{Прапорець|DEN}} | [[Олімпійська збірна Данії з футболу|Данія (ол.)]] | 4 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2020– | {{Прапорець|DEN}} | [[Збірна Данії з футболу|Данія]] | 2 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 10 липня 2023
| збірна-поновлення = 29 березня 2022
}}
'''Андрес Максьо''' ({{lang-da|Andreas Maxsø}}, {{нар}} [[18 березня]] [[1994]]) — данський [[футболіст]], [[Захисник (футбол)|захисник]] клубу [[Major League Soccer|МЛС]] «[[Колорадо Репідз]]».

Виступав, зокрема, за [[Молодіжна збірна Данії з футболу|молодіжну збірну Данії]], а також [[Олімпійська збірна Данії з футболу|олімпійську збірну Данії]].

== Клубна кар'єра ==

У дорослому футболі дебютував 2013 року виступами за команду клубу «[[Нордшелланд]]», кольори якої захищає й донині.

== Виступи за збірні ==
2013 року провів один матч у складі [[Юнацька збірна Данії з футболу|юнацької збірної Данії]].

Протягом 2013–15 років залучався до складу [[Молодіжна збірна Данії з футболу|молодіжної збірної Данії]]. На молодіжному рівні зіграв у 10 офіційних матчах.

2016 року захищав кольори [[Олімпійська збірна Данії з футболу|олімпійської збірної Данії]]. У складі цієї команди провів 4 матчі. У складі збірної — учасник [[Футбол на літніх Олімпійських іграх 2016 — чоловіки|футбольного турніру]] на [[Літні Олімпійські ігри 2016|Олімпійських іграх 2016 року]] у [[Ріо-де-Жанейро]].

== Статистика виступів ==

=== Статистика виступів за збірну ===
{{updated|29 березня 2022}}
{{Матчі за збірну початок|DEN}}
{{Матчі за збірну|11-11-2020|Бреннбю|DEN|2|0|SWE|-|Тов|13={{Sostin|46}} {{ЖовК|67}}}}
{{Матчі за збірну|29-3-2022|Копенгаген|DEN|3|0|SRB|-|Тов|13={{Sostin|80}}}}
{{Матчі за збірну кінець|2|0}}

== Титули і досягнення ==
* [[Суперліга (Данія)|Чемпіон Данії]] '''(1)''':
: [[Брондбю (футбольний клуб)|«Брондбю»]]: [[Данська Суперліга 2020—2021|2020-21]]

== Посилання ==
* {{Transfermarkt}}
* {{Soccerway|andreas-maxso/277505}}
* {{NFT player}}
{{Склад футбольної збірної Данії на Олімпійських іграх 2016}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Максьо}}
[[Категорія:Данські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Данії з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Данії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти на літніх Олімпійських іграх 2016]]
[[Категорія:Футболісти «Норшелланна»]]
[[Категорія:Футболісти «Османлиспора»]]
[[Категорія:Футболісти «Цюриха»]]
[[Категорія:Футболісти «Юрдінгена»]]
[[Категорія:Футболісти «Брондбю»]]
[[Категорія:Футболісти «Колорадо Репідз»]]
[[Категорія:Данські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Туреччині]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Швейцарії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Німеччині]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у США]]

title: Особисті дані

Народження: 18 березня 1994 (31 рік)

Вага: 85 кг

Громадянство: Данія

Позиція: захисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Колорадо Репідз»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Норшелланн» · 108 · (3)

«Османлиспор» · 20 · (1)

«Цюрих» · 28 · (0)

«Юрдінген 05» · 5 · (0)

«Брондбю» · 96 · (5)

«Колорадо Репідз» · 22 · (1)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Данія U-19 · 1 · (0)

Данія U-21 · 24 · (0)

Данія (ол.) · 4 · (0)

Данія · 2 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 10 липня 2023.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 29 березня 2022.


text:
# Цвєтков Максим Олександрович
Максим Олександрович Цвєтков (народився 13 жовтня 1974 у м. Череповець, СРСР) — білоруський хокеїст, лівий захисник. Майстер спорту.
Виступав за «Металург» (Череповець), ЦСКА (Москва), «Молот-Прикам'є» (Перм), «Сибір» (Новосибірськ), «Газовик» (Тюмень), «Хімволокно» (Могильов).
У складі національної збірної Білорусі провів 16 матчів (3 шайби, 3 передачі). У складі молодіжної збірної Росії учасник чемпіонату світу 1994.
Бронзовий призер чемпіонату Білорусі (2005); бронзовий призер чемпіонату СЄХЛ (2004).

title: Цвєтков Максим Олександрович

wikitext:
{{Infobox Ice Hockey Player
| name            = Максим Цвєтков
| image           = Maksim Tsvetkov.jpg
| image_caption   =
| image_size      = 220px
| position        = лівий захисник
| shoots          = правою
| height          = 1,77 м
| weight          = 84 кг
| team            =
| league          =
| former_teams    =
| played_for      = [[Металург (хокейний клуб, Череповець)|Металург Череповець]]
[[ЦСКА (хокейний клуб, Москва)|ЦСКА Москва]]
[[Молот-Прикам'є|Молот-Прикам'є Перм]]
[[Сибір (хокейний клуб)|Сибір Новосибірськ]]
Газовик Тюмень
[[Хімволокно (хокейний клуб)|Хімволокно Могильов]]
| ntl_team        = {{ih|BLR}}
| birth_date      = 13.10.1974
| birth_place     = м. [[Череповець]], [[СРСР]]
| draft           =
| draft_year      =
| draft_team      =
| career_start    = 1992
| career_end      = 2010
}}
{{Othernames|Цвєтков}}
'''Максим Олександрович Цвєтков''' (народився [[13 жовтня]] [[1974]] у м. [[Череповець]], [[СРСР]]) — [[Білорусь|білоруський]] [[хокей із шайбою|хокеїст]], лівий захисник. [[Майстер спорту]].

Виступав за [[Металург (хокейний клуб, Череповець)|«Металург» (Череповець)]], [[ЦСКА (хокейний клуб, Москва)|ЦСКА (Москва)]], [[Молот-Прикам'є|«Молот-Прикам'є» (Перм)]], [[Сибір (хокейний клуб)|«Сибір» (Новосибірськ)]], «Газовик» (Тюмень), [[Хімволокно (хокейний клуб)|«Хімволокно» (Могильов)]].

У складі [[Збірна Білорусі з хокею із шайбою|національної збірної Білорусі]] провів 16 матчів (3 шайби, 3 передачі). У складі молодіжної збірної Росії учасник чемпіонату світу 1994.

Бронзовий призер чемпіонату Білорусі (2005); бронзовий призер чемпіонату [[Східноєвропейська хокейна ліга|СЄХЛ]] (2004).

== Посилання ==
* [http://www.eurohockey.net/players/show_player.cgi?serial=1716 Профіль] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20041230062446/http://www.eurohockey.net/players/show_player.cgi?serial=1716 |date=30 грудня 2004 }} на [http://www.eurohockey.net/ Euro Hockey] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100916212739/http://www.eurohockey.net/ |date=16 вересня 2010 }} {{ref-en}}
* [http://hockey.penza.net/player.asp?TXT=515 Профіль на сайті Российский хоккей]{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }} {{ref-ru}}

{{Icehockey-bio-stub}}

[[Категорія:Уродженці Череповця]]
[[Категорія:Білоруські хокеїсти]]
[[Категорія:Російські хокеїсти]]
[[Категорія:Гравці збірної Білорусі з хокею]]
[[Категорія:Хокеїсти «Сєвєрсталі»]]
[[Категорія:Хокеїсти ЦСКА (Москва)]]
[[Категорія:Хокеїсти «Молота-Прикам'я»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Сибіра»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Рубіна» (Тюмень)]]
[[Категорія:Хокеїсти «Могильова»]]

title: Максим Цвєтков

Народився: 13 жовтня 1974 (50 років) · м. Череповець, СРСР

Вага: 84 кг

Позиція: лівий захисник

Кидок: правою

Проф. клуби: Металург Череповець · ЦСКА Москва · Молот-Прикам'є Перм · Сибір Новосибірськ · Газовик Тюмень · Хімволокно Могильов

Нац. збірна: Білорусь


text:
# Теорія мотивації Девіда Мак Клелланда
Теорія мотивації Девіда МакКлелланда. Має також назву теорії трьох потреб.
У 40-вих роках американський вчений Девід МакКлелланд із групою своїх колег зайнявся вивченням людських спонукань. Результати цих досліджень наштовхнули його на висновок: протягом життя людина засвоює певні основні мотиви, які можна розділити на три групи:
- Мотивація досягнення (прагнення добитись найкращого вирішення складних проблем) — потреба в успішності;
- Мотивація афіліації (потреба налагоджувати гарні стосунки із оточуючими людьми) — потреба у приналежності;
- Мотивація влади (прагнення впливати на поведінку інших) — потреба у владі.

У кожному конкретному випадку той чи інший мотив може бути більш чи менш вираженим, і кожна людина відрізняється їх унікальним поєднанням. Але існує оптимальне поєднання для певної діяльності, до того ж висока мотивація досягнення у більшості випадків є бажаною, навіть необхідною.
Потреба успішності в рамках ієрархічної структури Маслоу знаходиться десь між потребою у повазі і потребою у самовираженні. Вона проявляється у прагненні індивіда виконувати складні завдання, досягнути високих стандартів якості роботи, перевершити інших. Для таких людей важливо постійно отримувати результат. Наявність таких потреб впливає на активність та результативність. Люди з високорозвиненою потребою в успішності ризикують помірно, люблять ситуації, у яких можуть взяти на себе особисту відповідальність та хочуть, щоб досягненні ними результати відповідно заохочувались. Для кращої мотивації таких людей необхідно ставити перед ними задачі із помірним ступенем ризику чи можливістю невдачі, регулярно заохочувати їх, забезпечити їх тими повноваженнями, які б дозволили брати ініціативу у вирішені поставлених задач.
Мотивація на основі потреби у приналежності схожа з мотивацією за Маслоу. Такі люди зацікавлені у компанії знайомих, налагоджені дружніх відносин, надані допомоги іншим. Вони є хорошими «інтеграторами», вміють налагоджувати нормальні відносини у колективі, можуть усувати конфлікти із клієнтами. Люди із розвинутою потребою в афіліації будуть зацікавлені у такій роботі, яка буде забезпечувати їм широкі можливості соціального спілкування. Керівникам в таких випадках не слід обмежувати міжособистісні контакти та відносини.
Потреба у владі частіше виражається як бажання впливати на інших людей. У порівняні із ієрархією Маслоу, потреба у владі також знаходиться десь поміж потребами у повазі та самовираженні. Зазвичай люди з такими потребами проявляють себе як активних та енергійних, вони не бояться відстоювати свої першочергові переконання та не бояться конфліктів. Вони гарні оратори і потребують привернення уваги інших до себе. Зацікавленість цих людей привертає керівництво саме тому, що воно дає змогу проявити та реалізувати себе.
Хоча усі члени будь-якої організації в якійсь мірі відчувають потребу в успішності, владі та приналежності, Макклелланд, на основі результатів свого дослідження, виділив три характерні типи керівників:
- Так звані інституціональні керівники, які відчувають більшу потребу у владі, ніж в приналежності, та володіють більш високим рівнем самоконтролю.
- Керівники, в яких потреба у владі розвинута більше, ніж у приналежності, але які є більш відкритими та соціально активними, ніж інституціональні.
- Керівники, які мають більш виражену потребу в приналежності, ніж у владі, і які так само відкриті і соціально активні.

Дослідження припускає, що представники перших двох груп є найкращими керівниками саме через свою потребу у владі.
Робота Макклелланда також показала, що потребу в успішності можна розвинути в самій людині, і в результати отримати більш ефективну роботу. Також треба пам'ятати, що люди, які орієнтовані на успіх, частіше за все цього успіху й досягають. Але організація так само може отримати велику вигоду від комбінації усіх трьох типів керівників.

title: Теорія мотивації Девіда Мак Клелланда

wikitext:
'''Теорія мотивації Девіда МакКлелланда.''' Має також назву теорії трьох потреб.

У 40-вих роках американський вчений [[Девід Макклелланд|Девід МакКлелланд]] із групою своїх колег зайнявся вивченням людських спонукань. Результати цих досліджень наштовхнули його на висновок: протягом життя людина засвоює певні основні мотиви, які можна розділити на три групи:

* Мотивація досягнення (прагнення добитись найкращого вирішення складних проблем) — потреба в успішності;
* Мотивація афіліації (потреба налагоджувати гарні стосунки із оточуючими людьми) — потреба у приналежності;
* Мотивація влади (прагнення впливати на поведінку інших) — потреба у владі.

У кожному конкретному випадку той чи інший мотив може бути більш чи менш вираженим, і кожна людина відрізняється їх унікальним поєднанням. Але існує оптимальне поєднання для певної діяльності, до того ж висока мотивація досягнення у більшості випадків є бажаною, навіть необхідною.

Потреба успішності в рамках ієрархічної структури Маслоу знаходиться десь між потребою у повазі і потребою у самовираженні. Вона проявляється у прагненні індивіда виконувати складні завдання, досягнути високих стандартів якості роботи, перевершити інших. Для таких людей важливо постійно отримувати результат. Наявність таких потреб впливає на активність та результативність. Люди з високорозвиненою потребою в успішності ризикують помірно, люблять ситуації, у яких можуть взяти на себе особисту відповідальність та хочуть, щоб досягненні ними результати відповідно заохочувались. Для кращої мотивації таких людей необхідно ставити перед ними задачі із помірним ступенем ризику чи можливістю невдачі, регулярно заохочувати їх, забезпечити їх тими повноваженнями, які б дозволили брати ініціативу у вирішені поставлених задач.

Мотивація на основі потреби у приналежності схожа з мотивацією за Маслоу. Такі люди зацікавлені у компанії знайомих, налагоджені дружніх відносин, надані допомоги іншим. Вони є хорошими «інтеграторами», вміють налагоджувати нормальні відносини у колективі, можуть усувати конфлікти із клієнтами. Люди із розвинутою потребою в афіліації будуть зацікавлені у такій роботі, яка буде забезпечувати їм широкі можливості соціального спілкування. Керівникам в таких випадках не слід обмежувати міжособистісні контакти та відносини.

Потреба у владі частіше виражається як бажання впливати на інших людей. У порівняні із ієрархією Маслоу, потреба у владі також знаходиться десь поміж потребами у повазі та самовираженні. Зазвичай люди з такими потребами проявляють себе як активних та енергійних, вони не бояться відстоювати свої першочергові переконання та не бояться конфліктів. Вони гарні оратори і потребують привернення уваги інших до себе. Зацікавленість цих людей привертає керівництво саме тому, що воно дає змогу проявити та реалізувати себе.

Хоча усі члени будь-якої організації в якійсь мірі відчувають потребу в успішності, владі та приналежності, Макклелланд, на основі результатів свого дослідження, виділив три характерні типи керівників:
* Так звані інституціональні керівники, які відчувають більшу потребу у владі, ніж в приналежності, та володіють більш високим рівнем самоконтролю.
* Керівники, в яких потреба у владі розвинута більше, ніж у приналежності, але які є більш відкритими та соціально активними, ніж інституціональні.
* Керівники, які мають більш виражену потребу в приналежності, ніж у владі, і які так само відкриті і соціально активні.

Дослідження припускає, що представники перших двох груп є найкращими керівниками саме через свою потребу у владі.

Робота Макклелланда також показала, що потребу в успішності можна розвинути в самій людині, і в результати отримати більш ефективну роботу. Також треба пам'ятати, що люди, які орієнтовані на успіх, частіше за все цього успіху й досягають. Але організація так само може отримати велику вигоду від комбінації усіх трьох типів керівників.

== Див. також ==
* [[Мотивація]]
* [[Готорнський ефект]]

== Джерела ==
* ''Дмитриченко Л. И., Чунихина Т. С., Дмитриченко Л. А., Химченко А. Н.'' Корпорация в системе общественного производства: монография / Л. И. Дмитриченко, Т. С. Чунихина, Л. А. Дмитриченко, А. Н. Химченко — Донецк: ООО «Східний видавничий дім», 2010. — 220 с.
{{Вікіфікувати|дата=лютий 2014}}

[[Категорія:Теорії мотивації]]
[[Категорія:Риси особистості]]


text:
# Джордж Фішер
Джордж Фішер (англ. George Fisher, 8 липня 1969) — вокаліст американського дез-метал гурту Cannibal Corpse. Він записав два альбоми у Флориді, у складі групи Monstrosity, до приходу в Cannibal Corpse, де в 1995 року замінив вокаліста Кріса Барнса.

## Біографія
Народився в Балтиморі, штат Меріленд. Живе в Веслі Чепел, передмісті Тампи, Флорида. Одружений, має двох дочок.

### Музична діяльність
Джордж брав участь у написанні лірики Cannibal Corpse, це композиції Disfigured, Puncture Wound Massacre і Blood Drenched Execution. Ставши легендою завдяки екстремально низькому гроулінгу і викликаючим захоплення довгим воплям, він також прославився мотанням волоссям, яке називали серед фанатів «пропелером/млином» і, як наслідок, найбільшою шиєю в дез металі.
Джордж прийшов в Cannibal Corpse в 1996 році після запису «Created to Kill» з Крісом Барнсом, і з того часу він частина групи. До цього він співав у Monstrosity та покинув її після роботи на альбомі «Millenium». Тривалість скріма у пісні They Deserve to Die з альбому The Wretched Spawn — 15 секунд — одночасно шокує та потрясає, будучи живою демонстрацією люті Cannibal Corpse.

## Дискографія

### У складіCannibal Corpse
- 1996 — Vile
- 1998 — Gallery of Suicide
- 1999 — Bloodthirst
- 2002 — Gore Obsessed
- 2003 — Worm Infested
- 2004 — The Wretched Spawn
- 2006 — Kill
- 2009 — Evisceration Plague
- 2012 — Torture

### Disgorge
- 2000 — Forensick (гостьовий бек-вокал на композиціїSilks Sphinter Anal Lumen)

## Цікаві факти
- Corpsegrinder— назва першого гурту Джорджа Фішера. Коли його знайомили з хлопцями з Monstrosity, хтось забув його прізвище та сказав: «Джордж, хлопець з Труподробилки», так з'явилось його прізвище.
- Він фанат гри World of Warcraft. У ній він виступає проти фракції Альянсу і недолюблює расу Кривавих Ельфів.
- Джордж трохи вміє грати на барабанах.
- Джордж став прототипом[1] Нейтана Експложна (Nathan Explosion) — персонажа пародійного мультфільму «Металокаліпсис». Крім того, Фішер озвучив деяких персонажів мультсеріалу.
- Фішер вважає вокал Чака Шульдінера з Death своїм головним джерелом натхнення.

title: Джордж Фішер

wikitext:
{{Музикант
|Ім'я              = Джордж Фішер
|Оригінал імені   = George Fisher
|Зображення      = George "Corpsegrinder" Fisher of Cannibal Corpse.jpg
|Опис зображення =
|Повне ім'я       = Джордж Фішер
|Дата народження    = 8.7.1969
|Місце народження   =
|Дата смерті      =
|Місце смерті     =
|Роки активності  = [[1986]] — н.ч.
|Країна           = США
|Професії        = вокаліст
|Жанри            = [[дез-метал]]
|Псевдоніми       = Corpsegrinder
|Колективи       = [[Monstrosity]]
 (1986 — 1995),
 [[Cannibal Corpse]]
 (1995 — наші дні),
 [[Paths of Possession]]

|Лейбли           = [[Metal Blade Records|Metal Blade]]
|Сайт             = [http://www.cannibalcorpse.net www.cannibalcorpse.net]
|Вікісховища        =
}}
{{Однофамільці|Фішер}}
'''Джордж Фішер''' ({{lang-en|George Fisher}}, [[8 липня]] [[1969]]) — вокаліст американського [[дез-метал]] гурту [[Cannibal Corpse]]. Він записав два альбоми у Флориді, у складі групи [[Monstrosity]], до приходу в Cannibal Corpse, де в [[1995]] року замінив вокаліста [[Кріс Барнс|Кріса Барнса]].

== Біографія ==
Народився в [[Балтимор]]і, штат [[Меріленд]]. Живе в Веслі Чепел, передмісті [[Тампа|Тампи]], [[Флорида]]. Одружений, має двох дочок.

=== Музична діяльність ===
Джордж брав участь у написанні лірики [[Cannibal Corpse]], це композиції Disfigured, Puncture Wound Massacre і Blood Drenched Execution. Ставши легендою завдяки екстремально низькому [[гроулінг]]у і викликаючим захоплення довгим воплям, він також прославився мотанням волоссям, яке називали серед фанатів «пропелером/млином» і, як наслідок, найбільшою шиєю в дез металі.

Джордж прийшов в Cannibal Corpse в [[1996]] році після запису «Created to Kill» з Крісом Барнсом, і з того часу він частина групи. До цього він співав у Monstrosity та покинув її після роботи на альбомі «Millenium». Тривалість скріма у пісні They Deserve to Die з альбому [[The Wretched Spawn]] — 15 секунд — одночасно шокує та потрясає, будучи живою демонстрацією люті Cannibal Corpse.

== Дискографія ==

=== У складі [[Cannibal Corpse]] ===
* 1996 — [[Vile]]
* 1998 — [[Gallery of Suicide]]
* 1999 — [[Bloodthirst]]
* 2002 — [[Gore Obsessed]]
* 2003 — [[Worm Infested]]
* 2004 — [[The Wretched Spawn]]
* 2006 — [[Kill (альбом)|Kill]]
* 2009 — [[Evisceration Plague]]
* 2012 — [[Torture]]

=== [[Disgorge (група, Мексика)|Disgorge]] ===
* 2000 — [[Forensick]] (гостьовий бек-вокал на композиції''Silks Sphinter Anal Lumen'')

== Цікаві факти ==
* Corpsegrinder— назва першого гурту Джорджа Фішера. Коли його знайомили з хлопцями з Monstrosity, хтось забув його прізвище та сказав: «Джордж, хлопець з Труподробилки», так з'явилось його прізвище.
* Він фанат гри [[World of Warcraft]]. У ній він виступає проти фракції Альянсу і недолюблює расу Кривавих Ельфів.
* Джордж трохи вміє грати на [[барабан]]ах.
* Джордж став прототипом<ref name="EMinterview">{{cite web|last=Robair|first=Gino|title=Metalocalypse Now|publisher=Electronic Musician|date=2008-02-01|url=http://emusician.com/interviews/metalocalypse/index.html|accessdate=2008-07-15|archiveurl=https://www.webcitation.org/65sD741w6?url=http://www.emusician.com/features-interviews/0777/metalocalypse-now/136724|archivedate=2012-03-02|deadurl=yes}}</ref> Нейтана Експложна (Nathan Explosion) — персонажа пародійного мультфільму «[[Металокаліпсис]]». Крім того, Фішер озвучив деяких персонажів мультсеріалу.
* Фішер вважає вокал [[Чак Шульдінер|Чака Шульдінера]] з [[Death (гурт)|Death]] своїм головним джерелом натхнення.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20020924110629/http://cannibalcorpse.net/ Офіційний сайт музиканта] {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20070711105254/http://www.pathsofpossession.com/ Офіційний сайт Paths of Possession] {{ref-en}}
{{бібліоінформація}}

{{Cannibal Corpse}}

{{DEFAULTSORT:Фішер Джордж }}
[[Категорія:Музиканти США]]

title: George Fisher

George Fisher: Зображення

title: Основна інформація

Дата народження: 8 липня 1969 (55 років)

Місце народження: Балтимор

Роки активності: 1986 — тепер. час

Громадянство: США

Професії: вокаліст

Інструменти: вокал

Жанри: дез-метал

Псевдоніми: Corpsegrinder

Колективи: Monstrosity · (1986 — 1995), · Cannibal Corpse · (1995 — наші дні), · Paths of Possession

Членство: Cannibal Corpse

Лейбли: Metal Blade

title: Cannibal Corpse

Студійні альбоми: Eaten Back to Life Butchered at Birth Tomb of the Mutilated The Bleeding Vile Gallery of Suicide Bloodthirst Gore Obsessed The Wretched Spawn Kill Evisceration Plague Torture A Skeletal Domain Red Before Black Violence Unimagined

Концертні альбоми: Live Cannibalism

Мініальбоми: Hammer Smashed Face Worm Infested

Сингли: Hammer Smashed Face

Демо: Cannibal Corpse

Бокс-сет: 15 Year Killing Spree

Відеоальбоми: Monolith of Death Tour '96–'97 Live Cannibalism Centuries of Torment: The First 20 Years Global Evisceration

Пов'язані статті: Дискографія Six Feet Under Monstrosity Malevolent Creation Deicide Paths of Possession Serpentine Dominion Vince Locke


text:
# Калачевська волость
Калачевська волость (Калачіївська волость) — історична адміністративно-територіальна одиниця Богучарського повіту Воронізької губернії з центром у слободі Калач.
Станом на 1880 рік складалася 35 поселень, 5 сільських громад. Населення — 19 498 осіб (9713 чоловічої статі та 9785 — жіночої), 3117 дворових господарств.
|                     | Площа, десятин | У тому числі орної, дес. |
| ------------------- | -------------- | ------------------------ |
| Сільських громад    | 49854          | 39131                    |
| Приватної власності | 713            | 226                      |
| Іншої власності     | 653            | 354                      |
| Загалом             | 51220          | 39771                    |

Основні поселення волості на 1880 рік:
- Калач — колишня державна слобода при річках Толучєєвка й Подгорна за 70 верст від повітового міста, 13 860 осіб, 2350 дворів, 4 православні церкви, каплиця, 2 школи, 3 поштові станції, 31 лавка, 5 постоялих дворів, 15 шкіряних заводи, 7 маслобоєнь, 4 салотопні, 115 вітряних млинів, 6 ярмарків на рік.
- Верхній Бик — колишня державна слобода при річці Подгорна, 1038 осіб, 132 дворів, православна церква, лавка.
- Іллінка (Гордієнков) — колишня державна слобода при річці Подгорна, 1403 особи, 207 дворів, православна церква, 17 вітряних млинів.
- Нижній Бик — колишня державна слобода при річці Подгорна, 741 особа, 99 дворів, православна церква, 17 вітряних млинів.
- Серяково — колишня державна слобода при річці Подгорна, 1118 осіб, 159 дворів, православна церква.

За даними 1900 року у волості налічувалось 47 поселень із переважно українським населенням, 5 сільських товариств.
1915 року волосним урядником був Дмитро Васильович Клименко, старшиною був Василь Іванович Саурін, волосним писарем — Іван Львович Мілоградов.

title: Калачевська волость

wikitext:
{{Адміністративна одиниця Російської імперії
 |назва         = Калачевська волость
 |статус        = волость
 |Герб          =
 |карта         =
 |центр         = [[Калач (місто)|Калач]]
 |утворена      =
 |Площа         = 51220
 |Одиниця       = [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
 |Дата обрахунку= [[1880]]
 |Населення     = 19498
 |Дата перепису = [[1880]]
 |до            =
 |після         =
}}
'''Калачевська волость''' (''Калачіївська волость'') — історична [[адміністративно-територіальна одиниця]] [[Богучарський повіт|Богучарського повіту]] [[Воронізька губернія|Воронізької губернії]] з центром у слободі [[Калач (місто)|Калач]].

Станом на [[1880]] рік складалася 35 поселень, 5 сільських громад. Населення — {{formatnum:19498}} {{МНОЖИНА:19498|особа|особи|осіб}} (9713 чоловічої статі та 9785 — жіночої), 3117 дворових господарств<ref>{{ВВСЕР-1-1880|170-171}}</ref>.

{| align="center" class="standard"
|+Земля волості
! |
! |Площа, десятин
! |У тому числі орної, [[Десятина (одиниця площі)|дес.]]
|-----
! Сільських громад
| align=right| 49854 || align=right| 39131
|-----
! Приватної власності
| align=right| 713 || align=right| 226
|-----
! Іншої власності
| align=right| 653 || align=right| 354
|-----
! Загалом
| align=right| 51220 || align=right| 39771
|+
|}

Основні поселення волості на [[1880]] рік<ref>{{ВВСЕР-1-1880|185}}</ref>:
* [[Калач (місто)|Калач]] — колишня державна слобода при річках [[Толучєєвка (річка)|Толучєєвка]] й [[Подгорна (притока Толучєєвки)|Подгорна]] за 70 [[верста|верст]] від повітового міста, {{formatnum:13860}} {{МНОЖИНА:13860|особа|особи|осіб}}, 2350 дворів, 4 православні церкви, каплиця, 2 школи, 3 поштові станції, 31 лавка, 5 постоялих дворів, 15 шкіряних заводи, 7 маслобоєнь, 4 салотопні, 115 вітряних млинів, 6 [[ярмарок|ярмарків]] на рік.
* [[Верхній Бик]] — колишня державна слобода при річці [[Подгорна (притока Толучєєвки)|Подгорна]], {{formatnum:1038}} {{МНОЖИНА:1038|особа|особи|осіб}}, 132 дворів, православна церква, лавка.
* [[Іллінка (Калачєєвський район)|Іллінка]] (''Гордієнков'') — колишня державна слобода при річці [[Подгорна (притока Толучєєвки)|Подгорна]], {{formatnum:1403}} {{МНОЖИНА:1403|особа|особи|осіб}}, 207 дворів, православна церква, 17 вітряних млинів.
* [[Нижній Бик]] — колишня державна слобода при річці [[Подгорна (притока Толучєєвки)|Подгорна]], {{formatnum:741}} {{МНОЖИНА:741|особа|особи|осіб}}, 99 дворів, православна церква, 17 вітряних млинів.
* [[Серяково (Калачєєвський район)|Серяково]] — колишня державна слобода при річці [[Подгорна (притока Толучєєвки)|Подгорна]], {{formatnum:1118}} {{МНОЖИНА:1118|особа|особи|осіб}}, 159 дворів, православна церква.

За даними [[1900]] року у волості налічувалось 47 поселень із переважно українським населенням, 5 сільських товариств<ref>{{ВорГ-СНМ-1900|5553-5599}}</ref>.

[[1915]] року волосним урядником був ''Дмитро Васильович Клименко'', старшиною був ''Василь Іванович Саурін'', волосним писарем — ''Іван Львович Мілоградов''<ref>{{АКВорГ-1915|2.117-118}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ВВСЕР-1-1880}}

{{RE-geo-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Богучарський повіт}}

[[Категорія:Волості Воронізької губернії]]
[[Категорія:Історія Воронезької області]]

Центр: Калач

Густота: 34.8 осіб / км²


text:
# Persiophis fahimii
Persiophis fahimii — вид змій родини полозових (Colubridae). Описаний у 2020 році.

## Назва
Назва роду Persiophis перекладається як «перська змія». Вид P. fahimii названо на честь доктора Хаді Фахімі, натураліста та герпетолога, який присвятив своє життя вивченню біорізноманіття та збереженню рептилій та ссавців Ірану.

## Поширення
Ендемік Ірану. Вид відомий лише з єдиного зразка, який спійманий на схилах гори (на висоті 1350 м над рівнем моря) неподалік міста Арзуєх в провінції Керман на півдні країни.

title: Persiophis fahimii

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Taxobox
| name = ''Persiophis fahimii''
| image =
| image_caption =
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| subordo = [[Змії]] (Serpentes)
| familia = [[Полозові]] (Colubridae)
| subfamilia = [[Полозові (підродина)|Полозові]] (Colubrinae)
| genus = '''''Persiophis'''''
| genus_authority = Rajabizadeh, Pyron, Nazarov, Poyarkov, Adriaens & Herrel, 2020
| species = '''''P. fahimii'''''
| binomial = ''Persiophis fahimii''
| binomial_authority = [[Mahdi Rajabizadeh|Rajabizadeh]], [[R. Alexander Pyron|Pyron]], [[Roman Nazarov|Nazarov]], [[Nikolay A. Poyarkov|Poyarkov]], [[Dominique Adriaens|Adriaens]] & [[Anthony Herrel|Herrel]], 2020
| wikispecies =
}}

'''''Persiophis fahimii''''' — вид [[змії|змій]] родини [[Полозові|полозових]] (Colubridae). Описаний у 2020 році.

== Назва ==
Назва роду ''Persiophis'' перекладається як «перська змія». Вид ''P. fahimii'' названо на честь доктора Хаді Фахімі, натураліста та герпетолога, який присвятив своє життя вивченню біорізноманіття та збереженню рептилій та ссавців Ірану.<ref>{{Cite web |url=http://novataxa.blogspot.com/2020/04/persiophis.html |title=Novataxa |accessdate=30 липня 2020 |archive-date=26 липня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200726191504/https://novataxa.blogspot.com/2020/04/persiophis.html }}</ref>

== Поширення ==
Ендемік Ірану. Вид відомий лише з єдиного зразка, який спійманий на схилах гори (на висоті 1350 м над рівнем моря) неподалік міста [[Арзуєх]] в провінції [[Керман (остан)|Керман]] на півдні країни.<ref>{{Cite journal|url=https://peerj.com/articles/9016/|title=Additions to the phylogeny of colubrine snakes in Southwestern Asia, with description of a new genus and species (Serpentes: Colubridae: Colubrinae)|first1=Mahdi|last1=Rajabizadeh|first2=R. Alexander|last2=Pyron|first3=Roman|last3=Nazarov|first4=Nikolay A.|last4=Poyarkov|first5=Dominique|last5=Adriaens|first6=Anthony|last6=Herrel|date=2020-04-21|pages=e9016|language=en|work=[[PeerJ]]|volume=8|doi=10.7717/peerj.9016|pmc=PMC7182026|pmid=32341904|issue=|issn=2167-8359|access-date=2024-12-20}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{плазуни-доробити}}

{{Портали|Біологія}}

[[Категорія:Полозові]]
[[Категорія:Тварини, описані 2020]]
[[Категорія:Плазуни Ірану]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Ірану]]

title: ?Persiophis fahimii

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Підряд: Змії (Serpentes)

Родина: Полозові (Colubridae)

Підродина: Полозові (Colubrinae)

Рід: Persiophis · Rajabizadeh, Pyron, Nazarov, Poyarkov, Adriaens & Herrel, 2020

Вид: P. fahimii


text:
# Гідрохорія
Гідрохорія (від грец. hydro — вода і choreo — йду, поширююсь) — поширення плодів, насіння, спор та ін. зачатків рослин за допомогою води.
Гідрохорні рослини мають ряд пристосувань (здуття й вирости на плодових або насінних оболонках, заповнені повітрям тощо), що забезпечують плавучість їхніх зачатків. Гідрохорія властива здебільшого рослинам, що ростуть у воді або по берегах водойм (наприклад, латаття, стрілолист, осоки тощо).

title: Гідрохорія

wikitext:
[[image:Entada phaseoloides MHNT graines.jpg|thumb|''Entada phaseoloides'' - Гідрохорія]]
'''Гідрохорія''' (від грец. ''hydro'' — вода і ''choreo'' — йду, поширююсь) — поширення [[Плоди|плодів]], [[насіння]], [[Спори|спор]] та ін. зачатків [[Рослини|рослин]] за допомогою [[Вода|води]].

Гідрохорні рослини мають ряд пристосувань (здуття й вирости на плодових або насінних оболонках, заповнені повітрям тощо), що забезпечують плавучість їхніх зачатків. Гідрохорія властива здебільшого рослинам, що ростуть у воді або по берегах водойм (наприклад, [[латаття]], [[стрілолист]], [[Осока|осоки]] тощо).

== Джерела ==

* [http://leksika.com.ua/17380923/ure/gidrohoriya Гідрохорія на сайті «Лексика»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304132205/http://leksika.com.ua/17380923/ure/gidrohoriya |date=4 березня 2016 }}
== Посилання ==
* {{СДЕколог|частина=Гідрохорія|сторінки=53}}
[[Категорія:Поширення рослин]]


text:
# Юрков Олександр Валерійович
Олександр Валерійович Юрков (27 липня 1975 року, Синельникове, Дніпропетровська область, Українська РСР) — український професійний спортсмен-баготоборець і тренер. Учасник літніх Олімпійських ігор 2000 року в Сіднеї, срібний призер молодіжного чемпіонату Європи-1997, чемпіон України та юнацької світової першості, призер етапів Кубка світу та Європи, майстер спорту України міжнародного класу.

## Біографія
Олександр розпочав свою спортивну кар'єру вихованцем Дніпропетровського вищого училища фізичної культури (ДВУФК). У 18 років він отримав звання майстра спорту та став членом юніорської збірної команди України. У її складі вперше виступив на міжнародній арені — чемпіонаті світу 1994 року в Лісабоні. Становленням та розвитком Олександра Юркова як спортсмена займалися такі тренери, як Олег Руєв та Олександр Черняєв. Також на його технічний прогрес в окремих дисциплінах багатоборства вплинули наставники Олександр Багач та Юрій Горбаченко (стрибки у довжину).
На національній арені спортсмен понад десяток разів перемагав у чемпіонаті України, був володарем національного рекорду України у приміщеннях у семиборстві 2001—2009 рр., а також успішно проявляв себе на міжнародних змаганнях, неодноразово посідав призові місця. Завершив спортивну кар'єру 2006 року. Ще бувши чинним спортсменом, Юрков виступав як наставник для молодих атлетів. Наприклад, рік роботи з Юлією Акуленко привів до її відбору на Олімпійські ігри в Афінах, де вона посіла 23 місце. Згодом Олександр почав тренувати на постійній основі у Броварській школі вищої спортивної майстерності. Успіхи на цій посаді привели до призначення його головним тренером збірної національної команди України з багатоборства. Його вихованці неодноразово займали високі місця на найзначніших міжнародних змаганнях. Після закінчення контракту 2016 року Юрков переїхав до США, де продовжив тренерську діяльність. Зараз живе та працює у Нью-Йорку.

## Спортивні досягнення
- 1995—2006 — член національної команди України з семиборства;
- 1997 — срібний медаліст Чемпіонату Європи з легкої атлетики серед молоді 1997 (7888 очка);
- 2000 — участь в Олімпійських іграх у Сіднеї (16-е місце, 7 993 очки);
- 2000 — 4-е місце в Чемпіонаті з Десятиборства Австрія, Гетцис (8 574 очка);
- 2000, 2001 — дворазовий переможець Кубка Європи в десятиборстві;
- 2001 — фіналіст Чемпіонату світу з легкої атлетики в приміщенні ;
- 2002 — 3-е місце Hypo-Meeting в Австрії, Гетцис (8 508 очка);

## Професійні рекорди
- 2001—2009 — володар Національного рекорду України (6 160 очка);

## Тренерські досягнення
- 2013—2016 — головний тренер національної збірної України з багатоборства[3], а також головний тренер Олімпійської збірної України з багатоборства.

Найвищих результатів серед його вихованців досягли:
- 2013 — золото Анни Касьянової на чемпіонаті світу в Москві.
- 2016 — срібло Олексія Касьянова на чемпіонаті світу в Портленді.[4]

Також Юрков брав участь у становленні кар'єри світової рекордсменки серед юніорів Аліни Шух, яка здобула золото з метання списа на чемпіонаті світу з легкої атлетики серед юніорів 2018 року.

## Освіта
- 1991—1996 Дніпропетровський коледж фізичного виховання.
- 1996—2000 ступінь магістра (М. А. З.), Придніпровська державна академія фізичної культури та спорту.
- 2000—2005 ступінь магістра (М. А. З.), Національна податкова академія України.
- 2013—2014 сертифікат фізичного виховання, Національний університет фізичного виховання та спорту України (курси підвищення кваліфікації).

title: Юрков Олександр Валерійович

wikitext:
{{Картка:Легкоатлет|ім'я=Юрков Олександр Валерійович|повне ім'я=Юрков Олександр Валерійович
|тренери=Олег Руєв
Олександр Черняєв
[[Багач Олександр Миколайович|Олександр Багач]]
Юрій Горбатенко
|звання={{майстер спорту України міжнародного класу}}
|роки кар'єри=1991—2006|рекорд1=10,69 (2000)|дисципліна1=100м|дисципліна2=довжина|дисципліна3=ядро|дисципліна4=висота|дисципліна5=400м|дисципліна6=110мзб|дисципліна7=1500м|дисципліна8=диск|дисципліна9=шест|дисципліна10=спис|рекорд2=7,93 м (2000)|рекорд3=15,76 м (2002)|рекорд4=2,10 м (2004|рекорд5=48,66 (2000)|рекорд6=14,41 (2001)|рекорд7=4:32,49 (2000)|рекорд8=50,60 м (1998)|рекорд9=5,40 м (2002)|рекорд10=63,44 м (2004)}}

'''Олександр Валерійович Юрков''' ([[27 липня]] [[1975|1975 року]], [[Синельникове]], [[Дніпропетровська область]], [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Українська РСР]]) — український професійний спортсмен-[[Семиборство|баготоборець]] і тренер. Учасник [[Літні Олімпійські ігри 2000|літніх Олімпійських ігор 2000]] року в Сіднеї, срібний призер [[Чемпіонат Європи з легкої атлетики серед молоді 1997|молодіжного чемпіонату Європи-1997]], чемпіон [[Україна|України]] та юнацької світової першості, призер етапів Кубка світу та Європи, [[майстер спорту України міжнародного класу]].

== Біографія ==
Олександр розпочав свою спортивну кар'єру вихованцем Дніпропетровського вищого училища фізичної культури (ДВУФК). У 18 років він отримав звання майстра спорту та став членом юніорської збірної команди України. У її складі вперше виступив на міжнародній арені — [[Чемпіонат світу з легкої атлетики серед юніорів 1994|чемпіонаті світу 1994 року в Лісабоні]]. Становленням та розвитком Олександра Юркова як спортсмена займалися такі тренери, як Олег Руєв та Олександр Черняєв. Також на його технічний прогрес в окремих дисциплінах багатоборства вплинули наставники [[Багач Олександр Миколайович|Олександр Багач]] та Юрій Горбаченко (стрибки у довжину).

На національній арені спортсмен понад десяток разів перемагав у чемпіонаті України, був володарем національного рекорду України у приміщеннях у [[Семиборство|семиборстві]] 2001—2009 рр., а також успішно проявляв себе на міжнародних змаганнях, неодноразово посідав призові місця. Завершив спортивну кар'єру 2006 року. Ще бувши чинним спортсменом, Юрков виступав як наставник для молодих атлетів. Наприклад, рік роботи з Юлією Акуленко привів до її відбору на [[Легка атлетика на літніх Олімпійських іграх 2004|Олімпійські ігри в Афінах]], де вона посіла 23 місце. Згодом Олександр почав тренувати на постійній основі у Броварській школі вищої спортивної майстерності. Успіхи на цій посаді привели до призначення його головним тренером збірної національної команди України з [[Семиборство|багатоборства]]. Його вихованці неодноразово займали високі місця на найзначніших міжнародних змаганнях. Після закінчення контракту 2016 року Юрков переїхав до США, де продовжив тренерську діяльність. Зараз живе та працює у Нью-Йорку.

== Спортивні досягнення ==

* 1995—2006 — член національної команди України з семиборства;
* 1997 — срібний медаліст [[Чемпіонат Європи з легкої атлетики серед молоді 1997|Чемпіонату Європи з легкої атлетики серед молоді 1997]] (7888 очка);
* 2000 — участь в [[Літні Олімпійські ігри 2000|Олімпійських іграх]] у Сіднеї (16-е місце, 7 993 очки);
* 2000 — 4-е місце в Чемпіонаті з Десятиборства Австрія, [[Гетцис]] (8 574 очка);
* 2000, 2001 — дворазовий переможець Кубка Європи в десятиборстві;
* 2001 — фіналіст [[Чемпіонат світу з легкої атлетики в приміщенні 2001|Чемпіонату світу з легкої атлетики в приміщенні]] ;
* 2002 — 3-е місце Hypo-Meeting в Австрії, [[Гетцис]] (8 508 очка);

== Професійні рекорди ==

* 2001—2009 — володар Національного рекорду України (6 160 очка);

== Тренерські досягнення ==

* 2013—2016 — головний тренер національної збірної України з багатоборства<ref>[http://xsport.ua/athletics_s/news/prizer-olimpiyskikh-igr-vozvrashchaetsya-v-sport-i-drugie-istorii_133195/ Призёр Олимпийских игр возвращается в спорт и другие истории]</ref>, а також головний тренер Олімпійської збірної України з багатоборства.

Найвищих результатів серед його вихованців досягли:

* 2013 — золото [[Касьянова Ганна Анатоліївна|Анни Касьянової]] на [[Чемпіонат світу з легкої атлетики 2013|чемпіонаті світу в Москві]].
* 2016 — срібло [[Касьянов Олексій Сергійович|Олексія Касьянова]] на [[Чемпіонат світу з легкої атлетики в приміщенні 2016|чемпіонаті світу в Портленді]].<ref>[https://fakty.ua/214376-mnogoborec-aleksej-kasyanov-zavoeval-v-ssha-serebro-legkoatleticheskogo-chempionata-mira-v-zakrytyh-pomecsheniyah Многоборец Алексей Касьянов завоевал в США «серебро» легкоатлетического чемпионата мира в закрытых помещениях]</ref>

Також Юрков брав участь у становленні кар'єри світової рекордсменки серед юніорів Аліни Шух, яка здобула золото з метання списа на [[Чемпіонат світу з легкої атлетики серед юніорів 2018|чемпіонаті світу з легкої атлетики серед юніорів 2018 року]].

== Освіта ==

* 1991—1996 Дніпропетровський коледж фізичного виховання.
* 1996—2000 ступінь магістра (М. А. З.), [[Придніпровська державна академія фізичної культури і спорту|Придніпровська державна академія фізичної культури та спорту]].
* 2000—2005 ступінь магістра (М. А. З.), Національна податкова академія України.
* 2013—2014 сертифікат фізичного виховання, Національний університет фізичного виховання та спорту України (курси підвищення кваліфікації).

== Примітки ==
<references group="" responsive="1"></references>

== Посилання ==

* {{IAAF name|id=131230|name=Александр Юрков}}
* {{SportsReference|yu/oleksandr-yurkov-1|NAME=Александр Юрков}}

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Чемпіони України з легкої атлетики]]
[[Категорія:Легкоатлети на літніх Олімпійських іграх 2000]]
[[Категорія:Українські багатоборці]]
[[Категорія:Майстри спорту України міжнародного класу]]
[[Категорія:Уродженці Синельникового]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 1975]]
[[Категорія:Народились 27 липня]]
[[Категорія:Українські олімпійські легкоатлети та легкоатлетки]]

title: Загальна інформація

Повне ім'я: Юрков Олександр Валерійович

Народження: 21 липня 1975 (49 років) · Дніпропетровськ, Українська РСР, СРСР

Громадянство: Україна

Тренери: Олег Руєв · Олександр Черняєв · Олександр Багач · Юрій Горбатенко

title: Особисті рекорди

title: Спортивні звання

Спортивні звання: Майстер спорту України міжнародного класу


text:
# Очкасови
Очкасови (рос. Ачкасови) - старовинний руський рід, що виник у XVI-XVII століттях у період входження Мінська та Києва до складу Речі Посполитої (федеративної держави Королівства Польського та Великого князівства Литовського). Вперше згадується серед селян Литовського князівства та українських казаків. Від Очкасових походить гілка російського дворянського роду Ачкасови із теренів Східної Слобожанщини.

### Походження прізвища
Прізвище найімовірніше походить від прізвиська, що виражався у витріщених очах його власника.  У статті Ю.І. Блажчук   "Семантика утворюючих основ прізвищ Уманщини XVII ст. (на матеріалі прізвищ козаків Уманського полку за даними "Реєстру всього Війська Запорізького...")  прізвище Очкасенко зазначене як прізвище, в основі якого відображені назви з характерними особливостями зовнішності людини.
Менш імовірною версією виглядає походження прізвища Очкас від угорського слова Ócskás (Учкаш) – статівник, гілочник.
Крім того, існує гіпотеза тюркського походження: прізвище «Очкас/Очкасов» може мати тюркські корені, про що свідчить фонетика кореня «Оч» та суфікс «-кас», які зустрічаються в іменах і прізвиськах кочових народів, особливо якщо родоначальник прізвища мешкали на південно-східних кордонах Великого князівства Литовського та Російської держави, де були часті контакти зі степовими племенами.

### Перші згадки
У записі від 4 квітня 1562 р. згадується Очкас, який служив гонцем при дворі великого князя литовського і польського короля Жигимонта Августа. Йому доручено було доставити наказ татарським хорунжим вирушати в Мстиславль під керівництвом маршалка дворного Александра Владикі для відбиття московського нападу.
1595 р. — у справі Волонтея Очкаса Старинської волості Мінського воєводства.
1600–1615 рр. — фіксуються в Могильові, Вітебську, Кузьміні, Чухиле Старому.
1649 року — Левко Очкас (Черкаський полк), Семен Очкасенко (Уманський полк), Жадан Очкасенко (Миргородський полк) — у Реєстрі Війська Запорозького, підписаного гетьманом Богданом Хмельницьким і королем Речі Посполитої Яном II Казимиром.
1650–1660-ті рр. — поширення серед дрібної шляхти Смоленщини, мещан Київщини, селян Чернігівщини.
1650 р. — Гієронім (Єронім) Очкасов/Очкас згадується як цекварт у Іванівському стані Смоленського воєводства, володіє маєтком Кошкіно.
1653 р. — Ян Очкас передає маєтки Могилівщини своєму сину Геронімові, а у 1669 р. — Геронім (спадкоємець Яна) набуває 7 волок у селі Хомкевичах Могилівської економії.

### Дворянський рід Ачкасових
Поява початкової літери “А” пов’язана з процесами зросійщення прізвища після остаточного переходу Курських земель Східної Слобожанщини від Великого князівства Литовського до Московського царства.
Родоначальник курської дворянської гілки Ларіон Єрофеєв Ачкасов (згад. 1666) — «боярський син» з Мценська, служив рейтаром в городовій сотінній службі на Белгородській засічній лінії . Близько 1688 переселився в м. Курськ, де в 1697 служив рейтаром . Отримав помісний оклад: 400 четвертей землі, 17 рублів грошима, 30 четвертей землі у Мценську .
Його син — Андрій Ларіонович (1664 - ?) рейтарської служби, разом з дружиною Тетяною проживали у Мценську, а пізніше переїхали на Курщину. Їхні спільні діти Юхим (1719 — ?), Євдоким (1713 — ?), Ганна (1711 — ?), Афанасій (1693/7 — ?) — «увійшли до подушного окладу і записані в однодворчому званні».
Гілка роду від Афанасія Андрійовича Ачкасова має вивчений поколінний розпис : він одружується з дочкою поміщика мценського повіту Феодосії Семенівни Мерцалової, їхній син Олександр (нар. 1732) служить драгуном в чині капрала. Спільні діти Олександра з Параскевой Петрівною Алтуховой: Іван (1751 — ?) і Володимир (1761 — ?) продовжують залишатися в однодворчому окладі і займаються розвитком родового маєтку діда — Нижня Гридина, поблизу села Немча у Курській губернії.
Олексій Іванович Ачкасов (1768 - ?), обер-офіцер, "п'ятидесятник" (1811) - одружений на дворянці Фіоні Степанівні Бредіхіній.
Семен Олексійович Ачкасов (1790 - ?), поміщик, Губернський секретар - одружений на дворянці Єфросинії Андріївні Малишевій. Його нащадки:
- Іван Семенович Ачкасов (1818 - ?), дворянин, служить у Фінляндському драгунському полку "За відмінність у справах проти французів і виявлену хоробрість на полях Східної Пруссії 4 серпня 1855 р. проведений в майори"[19].
- Олексій Семенович Ачкасов (1823 – 17.07.1881), підполковник, учасник кампаній 1854 року та Кримської війни, нагороди: орден Св. Анни III ст., орден Св. Станіслава III ст.
- Параскева Семенівна Ачкасова (1825/6 - 1870), дворянка, поміщиця, маєток хутір Хмелевий Колодязь, Тимський повіт, Курська губернія[20]. Мати 9 дітей, нащадків роду Тимофєєвих[21].
  - чоловік: Федір Васильович Тимофєєв (1810—1895), дворянин, капітан, герой Кримської війни (оборона Севастополя, III бастіон)[22].
  - син: Євгеній Федорович Тимофєєв, капітан 123-го піхотного Козловського полку, учасник «Східної кампанії». Через шлюб з Марією Михайлівної (полька, католичка, "викрадена наречена") отримує відставку та працює в земстві Обояні. Марія пережила його на 6 років, померла бл. 1921 р[22].
  - онука: Клавдія Євгенівна Тимофєєва (у шлюбі — Бархатова). Освіта: Курська Маріїнська жіноча гімназія (1905). Чоловік: Олександр Сергійович Бархатов, мещанин із Саратова, інженер-технолог (Харківський інститут). Овдовіла у роки Першої світової. 1916 — у Петербурзі арештована за «політичну справу», 9 місяців тюрми, звільнена після Лютневої революції. Під час НЕПу відкриває ресторани в Орлі, стає заможною, але пізніше позбавлена «виборчих прав» через дворянське походження[22].
  - онука: Алла Євгенівна Тимофєєва.  Дитинство провела в бабусиному маєтку Хмельовий Колодязь, Обоянський повіт. Дружина відомого економіста, радянського військового адміністратора, начальника управління Раднаркому РРФСР. Михайла Івановича Іванова (1894–1968). Син Володимир (1924–1925) — помер у дитинстві[22].
  - праонука: Зоя Михайлівна Іванова (1922–?). Донька Алли Євгенівни Тимофєєвої та Михайла Івановича Іванова. Провела дитинство в Обояні. Через ранню смерть матері виховувалась тіткою Клавдією з якою проживала у місті Орел. Після досягнення шкільного віку Зоя переїжджає до Москви до батька, якому як співробітнику Раднаркому виділяється житлоплоща біля Кремля поруч із службою. До школи вона ходить із дітьми службовців «наркоматів» - Мікояна, Фрунзе, Ворошилова та інших. Зоя вступає у 1940 р. і закінчує у 1948 році другий Московський державний медичний інститут та робить перші кроки в професії в Інституті організації охорони здоров'я та історії медицини ім. Н.А.Семашко[22]. У 1951 Зоя Михайлівна одружилась з Ворохановим Анатолієм Васильовичем (1921 р.н).[23]
  - прапраонука: у 1952 Зоя Михайлівна Іванова народила дочку Аллу Анатоліївну Вороханову [22], яку назвала на честь матері. Алла Анатоліївна – випускниця Московського педагогічного інституту ім. Крупської, Всеросійської Академії зовнішньої торгівлі, Вищої Комерційної школи при Міністерстві Торгівлі РФ, головний економіст у російській торговій компанії[23]. Заміжня за Крамар Володимиром Антоновичем (1951 р. н.).[23]
- Дмитро Семенович Ачкасов (1820-1881), дворянин, поміщик, с. Скорідне Курська губернія[24]
- Євдокія Семенівна Ачкасова[25]
- Семен Олексійович Ачкасов (22.04.1866 - 16.08.1918), дворянин, штабс-ротмістр, 7-го Драгунського Новоросійського полку на 1891 рік[26], а на 1917 рік - підполковник, пристав,  начальник 1-ї ділянки Міщанської частини московської; нагороди: орден Св. Станіслава ІІ ст.[27], орден Св. Анни ІІІ ст. [28]у відставці в чині полковника з 06.06.1917 року[29], а після 1917 року працював у приватній фірмі Перлова на Смоленському ринку прикажчиком у Москві, заарештований 16.07.1918 року і пізніше як «прихильник монархічного ладу» розстріляний[30].

### Переселенці в Оренбургську губернію
Указом Казенної палати Курської губернії 1827 р. частину роду переселили в Бузулуцький повіт Оренбурзької губернії.
В Оренбурзьких ревізьких казках 1834 р. (10-а ревізія) та 1858 р. (11-а ревізія) вже можна знайти Ачкасових у складі переселених дворян/однодворців. При переселенні часто давали наділи землі (звичайно по 15–30 десятин на ревізьку душу).

### Топоніми-патроніми
Існують кілька населених пунктів з назвами, що походять від прізвища «Ачкасов» або «Очкас», що може свідчити про історичний зв'язок роду Ачкасових з даними територіями.
1. Ачкасово (Курська область, Росія) — присілок у Щигровському районі Курської області. Згідно з даними, населення складає 1 особу, і він входить до складу Касиновської сільради.
2. Ачкасова (Липецька область, Росія) —  присілок в Ізмалковському районі Липецької області.
3. Ачкасово (Тульська область, Росія) —  присілок в Чернському районі Тульської області.
4. Ачкасово (Московська область, Росія) — село у Воскресенському районі Московської області. В історичних джерелах згадується як «Очкасова-Коромишева» у 1577 році. З 1890 року відоме як «Ачкасово». Село має дворянське походження, і його історія пов'язана з родом Карамишевих.
5. Ачкасово (Ярославська область, Росія) — присілок в Даниловському районі Ярославської області.
6. Ачкасово (Краснодарський край, Росія) — присілок залізничного роз'їзду в Тихорєцькому районі Краснодарського краю. Розташований на двопутній магістралі Сальськ — Тихорєцька. Через роз'їзд проходять вантажні поїзди.

title: Очкасови

wikitext:
'''Очкасови''' (''рос. Ачкасови'') - старовинний руський рід, що виник у XVI-XVII століттях у період входження Мінська та Києва до складу Речі Посполитої (федеративної держави Королівства Польського та Великого князівства Литовського)<ref name=":0">{{Cite web |url=https://sites.google.com/view/ochkas/%D0%BF%D1%80%D0%BE%D0%B8%D1%81%D1%85%D0%BE%D0%B6%D0%B4%D0%B5%D0%BD%D0%B8%D0%B5-%D1%84%D0%B0%D0%BC%D0%B8%D0%BB%D0%B8%D0%B8 |title=Фамилия Очкас - Происхождение фамилии}}</ref>. Вперше згадується серед селян Литовського князівства та українських казаків<ref name=":0" />. Від Очкасових походить гілка російського дворянського роду [[:ru:Ачкасовы|Ачкасови]] із теренів [[Східна Слобожанщина|Східної Слобожанщини]].

=== Походження прізвища ===
Прізвище найімовірніше походить '''від прізвиська''', що виражався у витріщених очах його власника<ref name=":0" />.  У статті Ю.І. Блажчук   "Семантика утворюючих основ прізвищ Уманщини XVII ст. (на матеріалі прізвищ козаків Уманського полку за даними "Реєстру всього Війська Запорізького...") <ref>Блажчук Ю. І. Семантика твірних основ прізвищ Уманщини ХVІІ ст. / Ю. І. Блажчук // Записки з українського мовознавства. Випуск 16 : зб. наук. праць / відп. ред. О. І. Бондар. –  Одеса : Астропринт, 2006. – С. 79–86.</ref> прізвище ''Очкасенко'' зазначене як прізвище, в основі якого відображені назви з характерними особливостями зовнішності людини.

Менш імовірною версією виглядає походження прізвища Очкас '''від угорського слова Ócskás''' (Учкаш) – статівник, гілочник<ref name=":0" />.

Крім того, існує '''гіпотеза тюркського походження:''' прізвище «Очкас/Очкасов» може мати тюркські корені, про що свідчить фонетика кореня «Оч» та суфікс «-кас», які зустрічаються в іменах і прізвиськах кочових народів, особливо якщо родоначальник прізвища мешкали на південно-східних кордонах Великого князівства Литовського та Російської держави, де були часті контакти зі степовими племенами<ref>Це припущення ґрунтується на лінгвістичних аналогіях та історичному контексті, але не є підтвердженим фактом.</ref>.

=== Перші згадки ===
У записі від 4 квітня 1562 р. згадується Очкас, який служив гонцем при дворі великого князя литовського і польського короля Жигимонта Августа. Йому доручено було доставити наказ татарським хорунжим вирушати в Мстиславль під керівництвом маршалка дворного Александра Владикі для відбиття московського нападу<ref>{{Cite book |title=Lietuvos metrika: viešujų reikalų knyga 7 |last=Lietuvos istorijos institutas |first=Algirdas |date=1996 |publisher=Mokslo ir enciklopedijų leidykla |location=Vilnius |isbn=978-5-420-01387-8}}</ref>.

1595 р. — у справі Волонтея Очкаса Старинської волості Мінського воєводства<ref>Акты издаваемые Виленскою археографическою коммиссiею, томъ XVIII. Акты о копныхъ судахъ. Типографiя А. Г. Сыркина. Вильна 1891</ref>.

1600–1615 рр. — фіксуються в Могильові, Вітебську, Кузьміні, Чухиле Старому<ref name=":0" />.

1649 року — Левко Очкас (Черкаський полк), Семен Очкасенко (Уманський полк), Жадан Очкасенко (Миргородський полк) — у Реєстрі Війська Запорозького, підписаного гетьманом Богданом Хмельницьким і королем Речі Посполитої Яном II Казимиром<ref>Реестра всего войска Запорожскаго после зборовскаго договора съ королёмъ польскимъ Яномъ Казимиромъ, составленные 1649 года, октября 16 дня. Изданные по подлиннику О.М. Бодянскимъ. Москва 1875 г.</ref>.

1650–1660-ті рр. — поширення серед дрібної шляхти Смоленщини, мещан Київщини, селян Чернігівщини<ref name=":0" />.

1650 р. — Гієронім (Єронім) Очкасов/Очкас згадується як цекварт у Іванівському стані Смоленського воєводства, володіє маєтком Кошкіно<ref>Смоленская шляхта, том II, автор Федоров Б.Г. издательство: Русское экономическое общество, 2006 г.</ref>.

1653 р. — Ян Очкас передає маєтки Могилівщини своєму сину Геронімові, а у 1669 р. — Геронім (спадкоємець Яна) набуває 7 волок у селі Хомкевичах Могилівської економії<ref>Rodzina. Herbarz szlachty polskiej. T.XII.</ref>.

=== Дворянський рід Ачкасових ===
Поява початкової літери “А” пов’язана з процесами зросійщення прізвища після остаточного переходу Курських земель [[Східна Слобожанщина|Східної Слобожанщини]] від Великого князівства Литовського до Московського царства.<ref>{{Cite news|url=https://uk.wikipedia.org/w/index.php?title=%D0%9B%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%BE-%D0%BC%D0%BE%D1%81%D0%BA%D0%BE%D0%B2%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B0_%D0%B2%D1%96%D0%B9%D0%BD%D0%B0_(1500%E2%80%941503)&oldid=45910692|title=Литовсько-московська війна (1500—1503)|date=2025-08-06|language=uk|work=Вікіпедія|access-date=2025-08-19}}</ref>

Родоначальник курської дворянської гілки '''Ларіон Єрофеєв Ачкасов''' (згад. 1666) — «боярський син» з [[Мценськ|Мценська]], служив рейтаром в городовій сотінній службі на [[Бєлгородська оборонна лінія|Белгородській засічній лінії]] <ref>«…в Справках Первой Курскаго наместническаго Правления 5 числа Декабря 1791 года за № 28734 представлено — Ларион Ерофеев сын Ачкасов состоит написанным по разборным книгам 7205 (1696 г.) года, по его Сказке, поданной у разбора значит, что служил он с Городом по Мценску Полковую сотенную службу лет с двадцать, а 7195 (1686 г.) года перешел он в Курск и служил полковую и Рейтарскую службу» ист. РГИА Ф. 1343. — Оп. 16. — Д. 3289 за 1845 г.</ref>. Близько 1688 переселився в м. [[Курськ]], де в 1697 служив рейтаром <ref name=":1">''«рейтар, сшел из Мценского уезда из Меньшого Городского стана лет 9 назад»'' ист. РГАДА «Сказки курчан-детей боярских рейтарской службы и трубачей» 1697 г.; Ф.210 Оп."Столбцы Белгородского стола" Д. 1491. — Л. 139.</ref>. Отримав помісний оклад: 400 четвертей землі, 17 рублів грошима, 30 четвертей землі у Мценську <ref name=":1" />.

Його син — '''Андрій Ларіонович''' (1664 - ?) рейтарської служби, разом з дружиною Тетяною проживали у Мценську, а пізніше переїхали на Курщину<ref>«рейтарской службы Подгородный стан д. Гридина на Немче» ист. РГАДА «Переписная книга Курского уезда I ревизия» 1719 г. Ф.350 Оп.1 Д.215 Л.446 об.</ref>. Їхні спільні діти Юхим (1719 — ?), Євдоким (1713 — ?), Ганна (1711 — ?), Афанасій (1693/7 — ?) — «увійшли до подушного окладу і записані в однодворчому званні»<ref>''«…по какой же причине род их вошел в подушной оклад по делу не видно и по состоянию рода сего в однадворческом звании никто из них в дворянскую родословную книгу не внесен..»'' ист. РГИА III-й Департамент Сената, Ф. 1343. — Оп. 16. — Д. 3289 за 1845 г.</ref>.

Гілка роду від '''Афанасія Андрійовича Ачкасова''' має вивчений поколінний розпис : він одружується з дочкою поміщика мценського повіту Феодосії Семенівни Мерцалової, їхній син '''Олександр''' (нар. 1732) служить драгуном в чині капрала. Спільні діти Олександра з Параскевой Петрівною Алтуховой<ref>дворянки, ведущей свой род от '''Матвея Савинова сына Алтухова''' из Орловской губернии, который ''«…за службу и мужественное осадное стояние, когда поляки и литовские люди пытались Московское государство разорить, жалован в 7114 (1606) и 7122 (1614) годах вотчинами с поместного окладу сто десятин четвертми в поле, а в дву потомуж в Болховском уезде в разных урочищах некоторые поместья и даны ему жалованные грамоты в 7122 (1614) и 7123 (1615) годах»'' ист. РГИА. III-й Департамент Сената, Ф. 1343. — Оп. 16. — Д. 1367 за 1844 г.</ref><ref>''Сторожев В. Н.'' Материалы для истории русского дворянства. — Т. 1. — М., 1891.</ref>: '''Іван''' (1751 — ?) і '''Володимир''' (1761 — ?) продовжують залишатися в однодворчому окладі і займаються розвитком родового маєтку діда — [[Нижнє Гридине|Нижня Гридина]], поблизу села Немча<ref>«…Гридина деревня, ''Немча тож'' (от уездного города в 33 верстах), селение лежит при речке Немче, которая вышла от села Немча. Протяжение имеет на полторы версты, от Большой из Суджи в Курск дороги в правой стороне, в семи верстах…» ист.: РГВИА, Ф. 846 «Военно-учетного архива». — Оп. 16. — Д. 18800. — Л. 98 за 1784 г.</ref> у Курській губернії.

'''Олексій Іванович Ачкасов''' (1768 - ?), обер-офіцер, "п'ятидесятник" (1811) - одружений на дворянці Фіоні Степанівні [[:ru:Бредихины|Бредіхіній]]<ref>(ист.: «Ревизские сказки 3-й ревизии об однодворцах Суджанского уезда» Ф. 184. — Оп. 1. — Д. 46 Архивы Курской области (ГАКО) Архивная копия от 2 апреля 2022 на Wayback Machine)</ref>.

'''Семен Олексійович Ачкасов''' (1790 - ?), поміщик, Губернський секретар - одружений на дворянці Єфросинії Андріївні Малишевій<ref>(ист.: Ф. 33. — Оп. 2. — Д. 2636 Архивы Курской области (ГАКО) Архивная копия от 2 апреля 2022 на Wayback Machine)</ref>. Його нащадки:

* '''Іван Семенович Ачкасов''' (1818 - ?), дворянин, служить у Фінляндському драгунському полку "За відмінність у справах проти французів і виявлену хоробрість на полях Східної Пруссії 4 серпня 1855 р. проведений в майори"<ref>«Прошение поручика Ачкасова о внесении его в 6 часть дворянской родословной книги по „древнему дворянству“…» в формулярном о службе списке, просителем поручиком ''Ачкасовым'' за 1844 год подписанном командиром Финляндскаго драгунского полка значится, что он Ачкасов происходит из обер-офицерских детей, в службу вступил рядовым и дослужился до обер-офицерского чина. Получив сей по службе чин, коим приобрел дворянство… причина, по коей предки его лишились дворянского достоинства и вошли в однодворческое звание по делу не видно и по состоянию рода сего в однодворческом звании никто из них в дворянскую родословную книгу не внесен. Посему собрание решило отказать о внесении в 6 часть и признать просителя в дворянском достоинстве по чину в внести во 2 часть дворянской родословной книги…" ист.: РГИА III-й Департамент Сената, Ф. 1343. — Оп. 16. — Д. 3289 за 1845 г.</ref>.
* '''Олексій Семенович Ачкасов''' (1823 – 17.07.1881), підполковник, учасник кампаній 1854 року та Кримської війни, нагороди: орден Св. Анни III ст., орден Св. Станіслава III ст.
* '''Параскева Семенівна Ачкасова''' (1825/6 - 1870), дворянка, поміщиця, маєток хутір [[Хмелевий Колодязь]], Тимський повіт, Курська губернія<ref>[<nowiki>https://web.archive.org/web/20131112150044/http://www.prlib.ru/EN-US/Lib/pages/item.aspx?itemid=4759</nowiki> Архивная копия от 12 ноября 2013 на Wayback Machine Архивная копия от 12 ноября 2013 на Wayback Machine ''А. Ф. Тимофеев'' Сборник статистических сведений по Обоянскому уезду. — М., 1884] Архивная копия от 12 ноября 2013 на Wayback Machine.</ref>. Мати 9 дітей, нащадків роду [[:ru:Тимофеевы|Тимофєєвих]]<ref>РГИА III-й Департамент Сената, Ф. 1343, Оп. 30, Д. 1280 «Дело о дворянстве Тимофеевых», 1865 г.</ref>.
** чоловік: '''[[:ru:Тимофеев,_Фёдор_Васильевич|Федір Васильович Тимофєєв]]''' (1810—1895), дворянин, капітан, герой Кримської війни (оборона Севастополя, III бастіон)<ref name=":2">{{Cite web |url=https://ourbaku.com/index.php/%D0%98%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%BE%D0%B2_%D0%9C%D0%B8%D1%85%D0%B0%D0%B8%D0%BB_%D0%98%D0%B2%D0%B0%D0%BD%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87_-_%D1%8D%D0%BA%D0%BE%D0%BD%D0%BE%D0%BC%D0%B8%D1%81%D1%82 |title=Иванов Михаил Иванович - экономист}}</ref>.
** син: '''Євгеній Федорович Тимофєєв''', капітан 123-го піхотного Козловського полку, учасник «Східної кампанії». Через шлюб з Марією Михайлівної (полька, католичка, "викрадена наречена") отримує відставку та працює в земстві Обояні. Марія пережила його на 6 років, померла бл. 1921 р<ref name=":2" />.
** онука: '''Клавдія Євгенівна Тимофєєва''' (у шлюбі — Бархатова). Освіта: Курська Маріїнська жіноча гімназія (1905). Чоловік: Олександр Сергійович Бархатов, мещанин із Саратова, інженер-технолог (Харківський інститут). Овдовіла у роки Першої світової. 1916 — у Петербурзі арештована за «політичну справу», 9 місяців тюрми, звільнена після Лютневої революції. Під час НЕПу відкриває ресторани в Орлі, стає заможною, але пізніше позбавлена «виборчих прав» через дворянське походження<ref name=":2" />.
** онука: '''Алла Євгенівна Тимофєєва.'''  Дитинство провела в бабусиному маєтку [[Хмелевий Колодязь|Хмельовий Колодязь]], Обоянський повіт. Дружина відомого економіста, радянського військового адміністратора, начальника управління Раднаркому РРФСР. Михайла Івановича Іванова (1894–1968). Син Володимир (1924–1925) — помер у дитинстві<ref name=":2" />.
** праонука: '''Зоя Михайлівна Іванова''' (1922–?). Донька Алли Євгенівни Тимофєєвої та Михайла Івановича Іванова. Провела дитинство в Обояні. Через ранню смерть матері виховувалась тіткою Клавдією з якою проживала у місті Орел. Після досягнення шкільного віку Зоя переїжджає до Москви до батька, якому як співробітнику Раднаркому виділяється житлоплоща біля Кремля поруч із службою. До школи вона ходить із дітьми службовців «наркоматів» - Мікояна, Фрунзе, Ворошилова та інших. Зоя вступає у 1940 р. і закінчує у 1948 році другий Московський державний медичний інститут та робить перші кроки в професії в Інституті організації охорони здоров'я та історії медицини ім. Н.А.Семашко<ref name=":2" />. У 1951 Зоя Михайлівна одружилась з Ворохановим Анатолієм Васильовичем (1921 р.н).<ref name=":4">{{Cite web |url=https://baza.vgd.ru/1/41844 |title=ВОРОХАНОВ :: Персональный список |website=baza.vgd.ru |access-date=2025-08-19}}</ref>
** прапраонука: у 1952 Зоя Михайлівна Іванова народила дочку '''Аллу Анатоліївну Вороханову''' <ref name=":2" />, яку назвала на честь матері. Алла Анатоліївна – випускниця Московського педагогічного інституту ім. Крупської, Всеросійської Академії зовнішньої торгівлі, Вищої Комерційної школи при Міністерстві Торгівлі РФ, головний економіст у російській торговій компанії<ref name=":4" />. Заміжня за Крамар Володимиром Антоновичем (1951 р. н.).<ref name=":4" />
* '''Дмитро Семенович Ачкасов''' (1820-1881), дворянин, поміщик, с. Скорідне Курська губернія<ref>(ист.: Ф. 4. Оп. 1. Д. 1896 Архивы Курской области (ГАКО) Архивная копия от 2 апреля 2022 на Wayback Machine)</ref>
* '''Євдокія Семенівна Ачкасова'''<ref>ист.: РГИА. III-й Департамент Сената, Ф. 1343, Оп. 30, Д. 1280 «Дела о дворянстве», 1865 г.</ref>
* '''Семен Олексійович Ачкасов''' (22.04.1866 - 16.08.1918), дворянин, штабс-ротмістр, 7-го Драгунського Новоросійського полку на 1891 рік<ref>РГВИА. Ф. 400. Оп. 9. Д. 27506.</ref>, а на 1917 рік - підполковник, пристав,  начальник 1-ї ділянки Міщанської частини московської; нагороди: орден Св. Станіслава ІІ ст.<ref>ГАРФ. Ф. 102. Оп. 112. Д. 144. Л. 44.</ref>, орден Св. Анни ІІІ ст. <ref>''за 1906 г.'' ист.: «Списки подполковникам» 1913 г. — Ч. 3. — С. 117.</ref>у відставці в чині полковника з 06.06.1917 року<ref>ГАРФ. Ф. 1791. Оп. 4. Д. 72. Л. 6об.</ref>, а після 1917 року працював у приватній фірмі Перлова на Смоленському ринку прикажчиком у Москві, заарештований 16.07.1918 року і пізніше як «прихильник монархічного ладу» розстріляний<ref>Центральный архив ФСБ. Д. Р-47310 за 1918 г., заключение ВЧК от 16.08.1918 г. Реабилитация от 27.08.1999 г.</ref>.

=== Переселенці в Оренбургську губернію ===
Указом Казенної палати Курської губернії 1827 р. частину роду переселили в [[:ru:Бузулукский_уезд|Бузулуцький повіт]] Оренбурзької губернії<ref>{{Cite journal |last=Ивановна |first=Ведерникова Тамара |last2=Данилович |first2=Столяров Петр |date=2024 |title=ОДНОДВОРЦЫ В ИСТОРИИ КИНЕЛЬ -ЧЕРКАССКОГО РАЙОНА САМАРСКОЙ ОБЛАСТИ |url=https://cyberleninka.ru/article/n/odnodvortsy-v-istorii-kinel-cherkasskogo-rayona-samarskoy-oblasti |journal=Известия Самарского научного центра Российской академии наук. Исторические науки |volume=6 |issue=4 (24) |pages=146–154 |issn=2658-4816}}</ref><ref name=":3">{{Cite web |url=https://forum.vgd.ru/1860/32239/140.htm?a=stdforum_view&o= |title=Переселение в Оренбургскую губернию (Российская Федерация) : ВГД |website=forum.vgd.ru |language=ru |access-date=2025-08-19}}</ref>.

В Оренбурзьких ревізьких казках 1834 р. (10-а ревізія) та 1858 р. (11-а ревізія) вже можна знайти Ачкасових у складі переселених дворян/однодворців. При переселенні часто давали наділи землі (звичайно по 15–30 десятин на ревізьку душу)<ref name=":3" />.

=== Топоніми-патроніми ===
Існують кілька населених пунктів з назвами, що походять від прізвища «Ачкасов» або «Очкас», що може свідчити про історичний зв'язок роду Ачкасових з даними територіями.

# '''[[Ачкасово (Курська область)|Ачкасово]]''' (Курська область, Росія) — присілок у Щигровському районі Курської області. Згідно з даними, населення складає 1 особу, і він входить до складу Касиновської сільради.
# [[Ачкасова (присілок)|'''Ачкасова''']] (Липецька область, Росія) '''—'''  присілок в Ізмалковському районі Липецької області.
# '''[[:ru:Ачкасово_(Тульская_область)|Ачкасово]]''' (Тульська область, Росія) —  присілок в Чернському районі Тульської області.
# '''[[:ru:Ачкасово_(Московская_область)|Ачкасово]]''' (Московська область, Росія) — село у Воскресенському районі Московської області. В історичних джерелах згадується як «Очкасова-Коромишева» у 1577 році. З 1890 року відоме як «Ачкасово». Село має дворянське походження, і його історія пов'язана з родом Карамишевих.
# '''[[:ru:Ачкасово_(Ярославская_область)|Ачкасово]]''' (Ярославська область, Росія) — присілок в Даниловському районі Ярославської області.
# '''[[:ru:Ачкасово_(Краснодарский_край)|Ачкасово]]''' (Краснодарський край, Росія) — присілок залізничного роз'їзду в Тихорєцькому районі Краснодарського краю. Розташований на двопутній магістралі Сальськ — Тихорєцька. Через роз'їзд проходять вантажні поїзди.

== Примітки ==


text:
# Андреєв Павло Дмитрович
Павлик Андре́єв (нар. 5 вересня 1903, Москва — пом. 12 листопада 1917, Москва) — юний учасник Жовтневої революції в Москві.

## Біографія
Народився в Москві 5 вересня 1903 року. Працював помічником коваля на заводі Лева Міхельсона (нині Московський електромеханічний завод імені Володимира Ілліча). Був членом Спілки робітничої молоді «3-й Інтернаціонал» Замоскворецького району.
У жовтні 1917 року допомагав червоногвардійцям свого району (підносив набої, медикаменти, продовольство). У бою з юнкерами на Остоженці був важко поранений і через три доби 12 листопада 1917 року помер від ран. Похований 22 листопада 1917 року у братські могилі борців революції біля Кремлівської стіни у Москві.

## Вшанування
- Його іменем у 1963 році названо вулицю у Москві (колишній Арсеньївський провулок у районі Великої Серпуховської вулиці) у Замоскворіччі. Вулиця Павла Андрєєва знаходиться поруч із заводом, на якому працював Павло.
- За радянських часів його ім'я носили бригада ковалів заводу імені Володимира Ілліча, палац піонерів Радянського та будинок піонерів Москворецького районів Москви.
- Його ім'я було занесено до Книги пошани Московської міської піонерської організації.

title: Андреєв Павло Дмитрович

wikitext:
{{особа|зображення =Andreev-pavel-moskva.jpg}}{{ПІП}}
'''Павлик Андре́єв''' ({{н}} [[5 вересня]] [[1903]], [[Москва]] — {{с}} [[12 листопада]] [[1917]], [[Москва]]) — юний учасник [[Жовтнева революція|Жовтневої революції]] в [[Москва|Москві]].

== Біографія ==
Народився в [[Москва|Москві]] [[5 вересня]] [[1903]] року. Працював помічником [[коваль|коваля]] на заводі [[Міхельсон Лев Олександрович|Лева Міхельсона]] (нині [[Московський електромеханічний завод імені Володимира Ілліча]]). Був членом Спілки робітничої молоді «3-й Інтернаціонал» Замоскворецького району.

У жовтні 1917 року допомагав [[Червона гвардія|червоногвардійцям]] свого району (підносив [[Набій|набої]], [[медикаменти]], [[продовольство]]). У бою з [[Юнкер (Росія)|юнкерами]] на [[Остоженка|Остоженці]] був важко поранений і через три доби [[12 листопада]] [[1917]] року помер від ран. Похований [[22 листопада]] [[1917]] року у [[Некрополь біля Кремлівської стіни#Братські могили борців революції|братські могилі борців революції біля Кремлівської стіни]] у Москві.

== Вшанування ==
* Його іменем у 1963 році названо [[Вулиця Павла Андреєва|вулицю у Москві]] (колишній Арсеньївський провулок у районі [[Велика Серпуховська вулиця|Великої Серпуховської вулиці]]) у [[Замоскворіччя (район Москви)|Замоскворіччі]]. Вулиця Павла Андрєєва знаходиться поруч із заводом, на якому працював Павло.
* За радянських часів його ім'я носили бригада ковалів заводу імені Володимира Ілліча, палац піонерів Радянського та будинок піонерів Москворецького районів Москви.
* Його ім'я було занесено до Книги пошани Московської міської піонерської організації.

== Література ==
* Андреев Павел // Москва. Энциклопедия. / Гл. ред. [[Нарочницький Олексій Леонтійович|А. Л. Нарочницкий]]. Москва. Советская энциклопедия. 1980. С. 107. {{ref-ru}};
* ''Алексай Абрамов''. Андреев Павлик // У кремлевской стены. / Издание седьмое, дополненое. Москва. Политиздат. 1987. С. 52—53. {{ref-ru}}

{{нк}}

[[Категорія:Революціонери Російської імперії]]
[[Категорія:Убиті діти]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]

title: Андреєв Павло Дмитрович

Народився: 5 вересня 1903 · Москва, Російська імперія

Помер: 12 листопада 1917 (14 років) · Москва, Російська СФРР

Поховання: Некрополь біля Кремлівської стіни

Країна: Російська імперія

Заклад: Московський електромеханічний завод імені Володимира Іллічаd

Учасник: Жовтневий переворот 1917


text:
# Венгринович Іван Остапович
Венгринович Іван Остапович (14 жовтня 1927 - 15 травня 1989) — український художник, працював у жанрах пейзажного та портретного станкового живопису, в основному, техніці олійного малярства.

## Біографія
Народився художник 14 жовтня 1927 року в селі Тейсарів Жидачівського повіту в селянській сім'ї Остапа та Марії Венгриновичів. В 1934 році пішов у перший клас Тейсарівської семирічної школи. В 1935 році несподівано помирає батько, в сім'ї залишилося двоє малих дітей. Матері було важко годувати та виховувати дітей, тому вдруге виходить заміж за Івана Кардаша. Змалку в малого Іванка проявився хист до малювання, але батьки не схвалювали його захоплення, тому по закінченню школи відправили його на навчання до Стрийської бухгалтерської школи, де він провчився два роки. Далі школу реформували у Стрийське педагогічне училище, яке Іван закінчив в 1946 році. В училищі, на здібності учня звернув увагу вчитель малювання і настійливо рекомендував батькам відправити його вчитись в художнє училище. Настирлива мрія Івана Венгриновича нарешті здійснилася і він у 1947 році вступає у Львівське державне училище прикладного мистецтва (тепер Львівський фаховий коледж декоративного і ужиткового мистецтва ім. Івана Труша), де навчався, зокрема, у викладачів художників Сукачової Н. А., Лесько М. І., Любчика В. О., Шатківського О.Я, Вторушина І. К. Закінчує художнє училище в 1952 році, оформляється художником в новоствореній стрийській філії «Укоопхудожник». В 1953 році філію реорганізовують в Стрийську художню майстерню Львівського художньо-виробничого фонду СРСР, де продовжує працювати художником. Основні жанри — портрет і пейзаж; техніки — олійний живопис, акварель, рисунок олівцем. Створював полотна у реалістичній манері. З 1952 року учасник місцевих (Стрий), обласних (Дрогобич, Львів), республіканських (Київ) мистецьких виставок. З 1974 року член  літературно-мистецького об'єднання «Хвилі Стрия».
Іван Венгринович, як ніхто, зумів у своїй творчості відобразити рідне Підгір'я. Писав картини карпатських краєвидів, портрети історичних постатей, відомих людей, митців, і просто людей рідного краю. Любив малювати пейзажі куточків Стрия. Його глибоко хвилювала історико-патріотична тема. Підпільно займався реставрацією іконостасів та малює ікони для церков у Трускавці (разом з Григорієм Паламаром), в Стрию, в Братківцях, Довголуці (разом з Ігорем Завозіним), Вівні (Стрийського р-ну), Жупани (Сколівського р-ну), капличок в Тейсарові (Жидачівського р-ну), Лисятичах, Добрівлянах (Стрийського р-ну). З 70-х років готував учнів до вступу у Львівський державний інститут прикладного і декоративного мистецтва.
Помер художник 15 травня 1989 року, похований в селі Тейсарів, Жидачівського району Львівської області.

## Виставки
Твори художника експонувалися на виставках у містах: Стрий, Дрогобич, Львів, Київ.
Персональні виставки в Стрию: 1973, 1984 рр.

## Творча спадщина
Кількість написаних рукою І.Венгриновича картин, неможливо порахувати, в основному, вони були продані у приватні колекції через магазин спілки художників «Художник» (м. Львів), через комісійні магазини у Львові. Отримував замовлення на картини з краєвидами від людей, родичі яких проживали в США, Канаді. Зі своїми роботами розлучався легко, дарував всім хто попросив.
В Каталозі «Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича». Видавництво «Бона». 2023 р., розміщено біля 200 фотографій картин пейзажів, портретів, та 70 рисунків олівцем.

## Твори
В музеї літературно-мистецького об'єднання «Хвилі Стрия», експонуються полотна Івана Венгриновича: «Сторож», «Вчителька з Верховини», «Зимовий парк», «Колгоспний ветеран», «Композитор Людкевич», «Художник Остап Оброца», «Композитор Кос-Анатольський»;
- в музеї-садибі родини Романюків — «Дорога на скелі Довбуша», «Літо в Карпатах»;

- в музеї державного історико-культурного заповідника Нагуєвичі — «Малий Іван Франко в кузні батька»;

- в Стрийському вищому художньому професійному училищі — «Гора Пікуй»;

- в Стрийському краєзнавчому музеєві «Верховина» — «Скали в Уричу», «Захар Беркут», «Портрет Колесси», «Болото», «Портрет Т. Г. Шевченка», «Демонстрація голодних жінок», «Демонстрація робітників у м. Стрию, 7.11.1932 р. на розі вулиць Міцкевича і Шевченка», «Страйк дорогобудівників Стрийщини в підтримку страйку залізничників», «Портрет льотчика Ковжуна І. Г.».

## Пам'ять
Персональна виставка пам'яті художника 1994р.
Персональна виставка пам'яті художника до 95-річчя від дня народження 10-12.2022р
Каталог «Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича» 2023р.
Стрийська міська художня премія імені Петра Обаля (посмертно) за творчу діяльність, 08.08.2023р.

title: Венгринович Іван Остапович

wikitext:
{{Художник
|ім'я = Венгринович Іван Остапович
|зображення =
|при народженні =
|дата народження = 14.10.1927
|місце народження = [[Тейсарів]], [[Жидачівський повіт]], [[Польща]]
|дата смерті = 15.05.1989
|місце смерті = [[Тейсарів]], [[Жидачівський район]], [[Львівська область]], [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|УРСР]]
|національність =
|громадянство = {{UKR}}
|жанр = [[Пейзаж]], [[портрет]]
|навчання = Львівське державне училище прикладного мистецтва (тепер Львівський фаховий коледж декоративного і ужиткового мистецтва ім. Івана Труша)
|напрямок = Художник
|Діяльність = [[Художник]]
}}'''Венгринович Іван Остапович''' ([[14 жовтня]] [[1927]] - [[15 травня]] [[1989]]) — український [[художник]], працював у жанрах пейзажного та портретного станкового живопису, в основному, техніці олійного малярства.

== Біографія ==
Народився художник 14 жовтня 1927 року в селі Тейсарів Жидачівського повіту в селянській сім'ї Остапа та Марії Венгриновичів. В 1934 році пішов у перший клас Тейсарівської семирічної школи. В 1935 році несподівано помирає батько, в сім'ї залишилося двоє малих дітей. Матері було важко годувати та виховувати дітей, тому вдруге виходить заміж за Івана Кардаша. Змалку в малого Іванка проявився хист до малювання, але батьки не схвалювали його захоплення, тому по закінченню школи відправили його на навчання до Стрийської бухгалтерської школи, де він провчився два роки. Далі школу реформували у Стрийське педагогічне училище, яке Іван закінчив в 1946 році. В училищі, на здібності учня звернув увагу вчитель малювання і настійливо рекомендував батькам відправити його вчитись в художнє училище. Настирлива мрія Івана Венгриновича нарешті здійснилася і він у 1947 році вступає у Львівське державне училище прикладного мистецтва (тепер Львівський фаховий коледж декоративного і ужиткового мистецтва ім. Івана Труша), де навчався, зокрема, у викладачів художників Сукачової Н. А., Лесько М. І., Любчика В. О., Шатківського О.Я, Вторушина І. К. Закінчує художнє училище в 1952 році, оформляється художником в новоствореній стрийській філії «Укоопхудожник». В 1953 році філію реорганізовують в Стрийську художню майстерню Львівського художньо-виробничого фонду СРСР, де продовжує працювати художником. Основні жанри — портрет і пейзаж; техніки — олійний живопис, акварель, рисунок олівцем. Створював полотна у реалістичній манері. З 1952 року учасник місцевих (Стрий), обласних (Дрогобич, Львів), республіканських (Київ) мистецьких виставок. З 1974 року член  літературно-мистецького об'єднання «Хвилі Стрия».[[Файл:Художник Іван Венгринович.jpg|міні|273x273пкс]]Іван Венгринович, як ніхто, зумів у своїй творчості відобразити рідне Підгір'я. Писав картини карпатських краєвидів, портрети історичних постатей, відомих людей, митців, і просто людей рідного краю. Любив малювати пейзажі куточків Стрия. Його глибоко хвилювала історико-патріотична тема. Підпільно займався реставрацією іконостасів та малює ікони для церков у Трускавці (разом з Григорієм Паламаром), в Стрию, в Братківцях, Довголуці (разом з Ігорем Завозіним), Вівні (Стрийського р-ну), Жупани (Сколівського р-ну), капличок в Тейсарові (Жидачівського р-ну), Лисятичах, Добрівлянах (Стрийського р-ну). З 70-х років готував учнів до вступу у Львівський державний інститут прикладного і декоративного мистецтва.

Помер художник 15 травня 1989 року, похований в селі Тейсарів, Жидачівського району Львівської області.

== Виставки ==
Твори художника експонувалися на виставках у містах: Стрий, Дрогобич, Львів, Київ.

Персональні виставки в Стрию: 1973, 1984 рр.

== Творча спадщина ==
Кількість написаних рукою І.Венгриновича картин, неможливо порахувати, в основному, вони були продані у приватні колекції через магазин спілки художників «Художник» (м. Львів), через комісійні магазини у Львові. Отримував замовлення на картини з краєвидами від людей, родичі яких проживали в США, Канаді. Зі своїми роботами розлучався легко, дарував всім хто попросив.

В Каталозі «Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича». Видавництво «Бона». 2023 р., розміщено біля 200 фотографій картин пейзажів, портретів, та 70 рисунків олівцем.

== Твори ==
В музеї літературно-мистецького об'єднання «Хвилі Стрия», експонуються полотна Івана Венгриновича: «Сторож», «Вчителька з Верховини», «Зимовий парк», «Колгоспний ветеран», «Композитор Людкевич», «Художник Остап Оброца», «Композитор Кос-Анатольський»;

* в музеї-садибі родини Романюків — «Дорога на скелі Довбуша», «Літо в Карпатах»;

* в музеї державного історико-культурного заповідника Нагуєвичі — «Малий Іван Франко в кузні батька»;

* в Стрийському вищому художньому професійному училищі — «Гора Пікуй»;

* в Стрийському краєзнавчому музеєві «Верховина» — «Скали в Уричу», «Захар Беркут», «Портрет Колесси», «Болото», «Портрет Т. Г. Шевченка», «Демонстрація голодних жінок», «Демонстрація робітників у м. Стрию, 7.11.1932 р. на розі вулиць Міцкевича і Шевченка», «Страйк дорогобудівників Стрийщини в підтримку страйку залізничників», «Портрет льотчика Ковжуна І. Г.».

== Пам'ять ==
Персональна виставка пам'яті художника 1994р.

Персональна виставка пам'яті художника до 95-річчя від дня народження 10-12.2022р

Каталог «Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича» 2023р.

Стрийська міська художня премія імені Петра Обаля (посмертно) за творчу діяльність, 08.08.2023р.

== Джерела ==
* Віктор Романюк. Стрияни. — Стрий: Щедрик, 2006 — 95-100с.
* Стрийська МЦБС. Методично-бібліографічний відділ. Відділ бібліотечно-інформативних технологій. Краєзнавчі дати на 2022 рік (до планування). 2021. — 11с.
* Фотоальбом Стрий. Видавництво ДП "Видавничий дім «Укрпол», 2007. — 62, 68-69с.
* Стрийська старовина. Науково-популярний альманах. №1, 2021. - 22с.
* Олег Венгринович. Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича. Львів: Видавництво «Бона», 2023.         <nowiki>ISBN 978-617-8097-35-6</nowiki>
* Стрийська МЦБС. Методично-бібліографічний відділ. Краєзнавча пам'ятка. "Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича". Стрий - 2023.
* Стрийський краєзнавчий музей "Верховина". Памяті українського живописця Івана Венгриновича. Стрий - 2024.
== Посилання ==
* [https://www.calameo.com/read/004162522f497c720c0f6 Стрийська МЦБС. Методично-бібліографічний відділ. Відділ бібліотечно-інформативних технологій. Краєзнавчі дати на 2022 рік (до планування). 2021]<ref>{{Cite web|url=https://en.calameo.com/read/004162522f497c720c0f6|title=1. Стрийська МЦБС. Методично-бібліографічний відділ. Відділ бібліотечно-інформативних технологій. Краєзнавчі дати на 2022 рік (до планування). 2021.}}</ref>
* [https://kamenyar.info/prodovzhuyemo-znajomyty-z-hudozhnykamy-roboty-yakyh-znahodyatsya-v-nashomu-muzeyi/ Державний історико-культурний заповідник «Нагуєвичі». ПРОДОВЖУЄМО ЗНАЙОМИТИ З ХУДОЖНИКАМИ, РОБОТИ ЯКИХ ЗНАХОДЯТЬСЯ В НАШОМУ МУЗЕЇ]
* [https://issuu.com/shumik/docs/albomstryi Фотоальбом Стрий. Видавництво ДП «Видавничий дім „Укрпол“, 2007]
* Стрийська міська рада. [https://stryi-rada.gov.ua/news/відкриття-виставки-талановитого-стр/ Відкриття виставки талановитого стрийського живописця Івана Венгриновича]
* [https://fortuna-gazeta.com.ua/articles/vustavka/ Рекламно-інформаційне видання. Погляд поколінь»— виставка від пострадянського до сучасного мистецтва]
* Львівська ОВА. [https://loda.gov.ua/news/44826 На Стрийщині експонують виставку картин художника Івана Венгриновича]
* [https://www.diyeslovo.info/strijski-stezhki-ivana-franka/ ДієСлово. Стрийські стежки Івана Франка]
* Олег Венгринович. Мистецька спадщина художника Івана Венгриновича. Львів: Видавництво «Бона», 2023.[https://issuu.com/venhryk/docs/ivan-venhrynovych-catalog-1-50][https://issuu.com/venhryk/docs/ivan-venhrynovych-catalog-51-91][https://www.calameo.com/read/00739769614f16aea9b7c]
* Стрийська міська рада. У Стрию шляхом таємного голосування визначили переможців щорічних міських премій у галузі культури <ref>{{Cite web|title=У Стрию шляхом таємного голосування визначили переможців щорічних міських премій у галузі культури|url=https://stryi-rada.gov.ua/news/у-стрию-шляхом-таємного-голосування-в/|accessdate=2023-09-24|language=uk}}</ref>
* https://www.calameo.com/read/004162522a680661ae12b
* https://www.facebook.com/verchovyna1932/posts/pfbid02HudTwLRnz2YaewytdboELBbLE7YmsEHpsRxuSCinti5nYXc8gGQAZqwfPtxt8ivkl

== Примітки ==
{{reflist}}

title: |Діяльність=

Народження: 14 жовтня 1927 · Тейсарів, Жидачівський повіт, Польща

Країна: Україна

Жанр: Пейзаж, портрет

Діяльність: художник

Напрямок: Художник