text:
# Іоанн Ефеський
Іоанн Ефеський (бл. 507 — бл. 586) — єпископ Асійський, послідовний прихильник міафізитської христології, один з лідерів антихалкідонської опозиції у Візантійській імперії, представник паралельної сирійської ієрархії, створеної Яковом Барадеєм. Один з найбільш ранніх і значних істориків, які писали сирійською мовою. У деяких джерелах вважається «монофізитом» або, згідно з сучаснішою термінологією, міафізитом або «нехалкідонітом» (англ. non-Chalcedonian).

## Біографія
Попри велику роль Іоанна Ефеського в антіхалкідонській церковній партії VI століття, про його життя збереглося дуже небагато відомостей, здебільшого у його власних працях і хроніці Михайла Сирійця.

### До переїзду в Константинополь
Майбутній єпископ народився недалеко від Аміди (сучасний Діярбакир в південній Туреччині). Рік його народження точно не відомий, з дат, що відносяться до цього періоду, відомо тільки, що у віці 15 років він вступив у Амідський монастир Іоанна, проте, коли це відбулося також не відомо. За деякими джерелами, це відбулося у 832 або 833 році ери Селевкідів, що означає рік народження близько 506 або 507 року н. е. За іншими підрахунками Іоанн народився близько 516 року. Етнічна приналежність Іоанна також не цілком зрозуміла, сам він називав себе «сирійцем» без будь-яких додаткових подробиць.
З раннього дитинства Іоанну була визначена духовна кар'єра. У своїх творах Іоанн розповідає, що до його народження у його батьків народжувалося кілька синів, котрі помирали до досягнення дворічного віку. Коли у тому ж віці у Іоанна проявилися ознаки смертельної хвороби, його привели в монастир стовпника Марона, який велів нагодувати дитину сочевицею з монастирської кухні, після чого напівмертвий Іоанн прийшов до тями і незабаром одужав. Марон взяв з батьків Іоанна обіцянку привести його через два роки назад і віддати на виховання. Таким чином, Іоанну було лише чотири роки, коли він пішов у монастир. Настільки ранній прийом в монастир не був у той час у Сирії чимось незвичайним, оскільки правила Василія Великого ніяк не обмежували вік того, хто приймає чернечу обітницю. З цього ж віку в монастирі починалося навчання грамоті, що вважалося одним з видів чернечого подвигу. Зазвичай в курс навчання, що тривало 4-5 років, входили спів псалмів і читання Святого Письма. Монастир Марона мав назву «монастир Витриманого» і, судячи за описами Іоанна, знаходився в Амідській долині на правому березі Тигра. Духовним керівником Іоанна в цей період був сам Марон, який був відомий своїм подвижництвом — він 11 років провів у дуплі дерева і 29 на стовпі.
Після смерті Марона близько 521 року, Іоанн, не бажаючи повертатися до родичів, пішов у монастир Іоанна Амідського, що знаходився поруч з містом, біля його північної стіни. Цей монастир, заснований у 398/399 роках, був найбільшим з приміських монастирів і налічував до 400 ченців. Монастир був одним з головних оплотів нехалкідонітів; на відміну від багатьох інших монастирів, з яких була вигнана лише частина ченців, всі його мешканці увійшли до складу «амідської тисячі» — великої групи ченців, непримиренних супротивників догматів Халкідонського собору, вигнаних з різних монастирів. Разом з ними, в тому ж 521 році Іоанн оселився у «великому і знаменитому монастирі св. Мами, що в селищі Хазін в країні Тішпа». Там Іоанн багато займався вивченням церковної літератури — окрім побожності, монастир св. Мами славився вченістю своїх настоятелів. Там же він спілкувався з видатними діячами антихалкідонського руху, вигнаними зі столиці після смерті Анастасія.
У 840 році селевкідської ери Іоанн отримав посвячення в диякони від знаменитого в ті роки єпископа Іоанна Телльского, який, подорожуючи Сходом, таємно робив хіротонії, заборонені Юстиніаном для супротивників Халкідонського собору. У цей період Іоанн багато подорожував (мандрівництво вважалося одним з видів подвижництва, і через пов'язані з ним злигодні, і через розрив земних зв'язків) і зустрічався з відлюдниками та аскетами. Ще під час перебування у Марона Іоанн здійснив паломництво у Файтар, а пізніше відвідав основні монастирі Амідської області і віддалені чернечі поселення у верхів'ях Межиріччя. Приблизно у 533 році Іоанн здійснив подорож до Антіохії, проводжаючи до Константинополя і Александрії своїх друзів.
Через два роки Іоанн домігся дозволу відвідати Єгипет, де його, як визнаного фахівця з аскетичної літератури охоче приймали місцеві християни-міафізити. Звідти він попрямував вглиб Лівійської пустелі, де поблизу монастиря св. Міни оселилися вигнанці з Сирії. Потім він повернувся до Александрії, звідки в рідній монастир, загалом пробувши в Єгипті три місяці. У цьому ж році він відвідав Константинополь, де вперше зустрівся з Юстиніаном. Оскільки не збереглося згадок про зустріч Іоанна з Севіром Антіохійським, який прибув до Константинополя взимку 535—536 років, ймовірно Іоанн залишив столицю раніше. У лютому 537 року Іоанн був в «амідській тисячі» в «монастирі Тополь», де став свідком переговорів з ченцями посланців антіохійського патріарха Єфрема, котрий докладав багато зусиль для викорінення антихалкідонізму у своїй дієцезії. Після того, як ченці відмовилися впустити патріарха в монастир, «тисячі» довелося рятуватися втечею розбившись на загони. Іоанн, як диякон, був на чолі загону з 10 осіб, разом з якими провів решту зими в горах на Євфраті, де потерпав від холоду і харчувався милостинею.
Близько 540 року Іоанн переселився до Константинополя, хоча в наступні роки під час подорожей він неодноразово відвідував рідні місця.

### За правління Юстиніана

#### В Константинополі
У Константинополі Іоанн дуже скоро з переслідуваного владою втікача став впливовим придворним, що виконував важливі доручення імператора. Виправдовуючи своє довготривале перебування в столиці, Іоанн писав, що він жив там «спочатку через гоніння», а потім, протягом понад 30 років, «заради навернення язичників». Щодо першої частини його твердження невідомо, чи мав він якусь спеціальну місію від свого монастиря або просто рятувався від переслідувань. Оскільки в перші роки свого столичного життя він продовжував свої вчені заняття і не втручався в політичні процеси, друге припущення ймовірніше.
Місцем проживання Іоанн обрав маєток патриція Проба, єдиного з племінників імператора Анастасія, що пережив повстання Ніка. Там він познайомився з Симеоном, єпископом Бет-Аршамським, який прославився диспутами з несторіанцями в Персії. Після смерті Симеона, Іоанн разом з учнями останнього розбирав його архіви, серед яких були матеріали, що увійшли згодом в «Церковну історію», зокрема й щодо мучеників Неджран. 541 року Іоанн відвідав Александрію, а дорогою назад зустрів на острові Родос єпископа Іоанна Іфестського, який подібно до Іоанна Телльського здійснював поїздки Малою Азією для здійснення хіротоній. Іоанн Ефеський з'їздив з ним у кілька таких подорожей, де робив посвячення перед очима влади у Тралах і Ефесі. У Палестині він застав початок «Чуми Юстиніана», залишивши у своїй «Історії» опис її жахів. Можливо, це були дві різні подорожі.
У період після 542 року Іоанн стає активним учасником церковної політики, підтримуючи відносини як з головною штаб-квартирою нехалкідонітів в Дерку, так і з придворною нехалкідонітською партією. Про обставини знайомства з імператрицею Феодорою Іоанн не повідомляє, проте говорить про неї в прегарних виразах: «правовірна, сповнена ревності», «христолюбива цариця, поставлена Богом у важкі часи для підтримки гнаних». Його повагу до імператриці не зменшувало і знання про подробиці її минулого. Щодо Юстиніана Іоанн також відгукувався схвально, не як про єретика, а як про людину, стараннями халкідонітів поставленому на не правильний шлях у своєму похвальному прагненні до умиротворення церкви. Проте, до політики Юстиніана Іоанн ставився негативно, і в офіційних богословських диспутах він не брав участі.
Після смерті імператриці у 548 році прихильники унії вирішили зробити чергову спробу умовити «східних», сподіваючись, що без підтримки Феодори вони швидше підуть на поступки. Юстиніан доручив Іоанну вирушити на Схід, щоб скликати до столиці представників усіх монастирів Сирії. Попри обіцяну винагороду Іоанн рішуче відмовився брати участь у цій справі. Проте, собор відбувся, хоча й без результатів. Так само байдуже Іоанн поставився до засудження «трьох глав» і п'ятого собору.

#### Місіонерська діяльність
Набагато більший інтерес Іоанн мав до місіонерською діяльності. Діючи від імені Юстиніана, що поставив однією з цілей своєї релігійної політики викорінення язичництва, Іоанн проповідував християнство в Малій Азії. Згідно з його повідомленням, «у 853 році здійснилася дія благодаті Божої в країнах Азії, Карії, Лідії та Фригії стараннями державного Юстиніана, і вилилася щедро допомогою нашого нікчеми, тобто Іоанна Асійського: 70,000 душ силою Духа Святого були навчені і приведені від омани язичницької, шанування ідолів і служіння демонам до істинного знання, і були навернені і знаменовані і хрещені в ім'я Господа нашого Ісуса Христа». Такі великі цифри, ймовірно, свідчать про те, що навернення здійснювалося скоріше механічними засобами, а не проповіддю.
Надалі діяльність Іоанна, за його власними свідченнями, зводилася до руйнування язичницьких капищ та ідолів і до організації християнських храмів і монастирів. Все це вимагало тривалої і наполегливої роботи, тому місія Іоанна, базою для котрої він обрав околиці міста Тралла, не обмежилася 542 роком і тривала аж до 571, коли через поновлені гоніння і старість Іоанн передав керівництво місією своєму співробітнику, Девтерію.
В результаті діяльності Іоанна в Малій Азії було знищено велику кількість язичницьких святилищ і засновано 12 монастирів і 99 церков. Більшу частину будівель було побудовано за рахунок скарбниці, решта за рахунок новонавернених. Ця місіонерська діяльність зробила Іоанна відомим, він став головним інквізитором Юстиніана, його повноваження поширювались не тільки на язичників, але й на іновірців загалом.
У Малій Азії Іоанн боровся також з юдеями, у яких відібрав сім синагог, перетворивши їх на храми, і з монтаністами. Про переслідування останніх повідомляється, зокрема, в «Таємній історії» Прокопія Кесарійського. У Фригії головним осередком монтанізму було місто Пепузи. В розташованій тут кенасі зберігалися кістки засновника єресі Монтана і його численних дружин, які були центром поклоніння. Наказ про їх знищення був виданий ще за імператора Юстина I, однак монтаністи підкупили єпископа і спалені були інші кістки. Зусиллями Іоанна були знищені не тільки рештки Монтана, а й синагога разом з книгами, що в ній зберігались.

#### Інквізиційна діяльність і зміцнення міафізитства
Значною була діяльність Іоанна з переслідування язичників у столиці. У 545—546 роках з його ініціативи було розпочато велике розслідування, в ході якого під тортурами було викрито багато представників вищої аристократії і освіченого класу. Після оголошення в церкві язичників чекав «суворий суд»; подальша їх доля невідома. Ймовірно, вони не були страчені, хоча найвисокопоставленіший з них, колишній префект преторія Фока прийняв отруту, на думку Іоанна, «цілком справедливо». Цікаво, що Прокопій Кесарійський називає цього Фоку в числі лише двох людей, які займали цю посаду і не брали хабарів.
Михайло Сирієць наводить розповідь, ймовірно, запозичену з «Історії» Іоанна, про ще один процес під керівництвом Іоанна на 35 році правління Юстиніана. Йдеться про п'ять жерців, яких разом з «ідолами» і книгами привезли з Афін, Антіохії і Геліополя. 2000 книг і безліч статуй, згідно з хронікою, були знищені особисто Іоанном Ефеським. У третій частині «Історії» Іоанна повідомляється також про його участь у процесах 580 року, коли патріархів александрійський Євлогій і антіохійський Григорій звинуватили в тому, що вони принесли вночі в Дафні в жертву хлопчика. Під тортурами були отримані визнання й інших справжніх або уявних язичників.
Інквізиційна діяльність Іоанна на службі імперії парадоксальним чином мала велике значення для зміцнення міафізітства і особисто Іоанна на Заході. Не будучи ще єпископом, він опинився на чолі цілої організації, яка не залежала від місцевого церковного управління і була підпорядкована безпосередньо імператору. Монастир Даріра, котрий перебував під управлінням Іоанна, отримав від Юстиніана виняткові права, що встановлювали повну залежність він нього всіх новозбудованих церков і монастирів в чотирьох митрополитських округах. Коли єпископ Тралльскій захотів зробити Даріру своєю літньою резиденцією, Юстиніан став на бік Іоанна, підпорядкувавши йому єпископа.
В результаті діяльності Іоанна, який формально навертав язичників у християнство в формі офіційного халкідонського православ'я, зміцнилося становище нехалкідонітів. У порівнянні з 518 роком, коли єпископів-нехалкідонітів було 5 або 6, їх число значно зросло.
Невідомо точно, коли і за яких обставини відбулася хіротонія Іоанна в єпископи. Відомо, що її здійснив Яків Барадей, ймовірно між 555 і 558 роками. Посвячення Іоанна лише закріпило його наявний стан глави Асійської митрополії. Про діяльність Іоанна як єпископа Ефеса нічого не відомо, як і про межі його повноважень. Значну частину свого часу він проводив у столиці, займаючись організаційними питаннями і координацією широкої благодійної діяльності, маючи своєю резиденцією так званий «Монастир сирійців». Необхідно при цьому враховувати, що з 541 року антихалкідоніти-міафізити були прирівняні до єретиків у правових та майнових обмеженнях.

### За правління Юстина II
14 листопада 565 року помер імператор Юстиніан, а невдовзі патріарх Александрійський Феодосій. Ці події мали істотний вплив на долю нехалкідонітів загалом й на особисте життя Іоанна Ефеського. Церковне обгодування християн-нехалкідонітів в столиці та на Заході доручили єпископом Яковом, який постійно проживав на Сході, Іоанну. У цей час у лавах нехалкідонітів починає проявлятися розкол на східних і західних. Першість Іоанна серед західних єпископів, що постійно або тимчасово проживали в Константинополі, тим не менш, не була безперечною, оскільки такого авторитету як покійний Феодосій він не мав. Одним з головних способів впливу в політиці Іоанна була роздача придворним подарунків і грошей. Докладні розповіді про «благодійність», якою займалася сирійська колонія в столиці, про дари, якими високопоставлені нехалкідоніти осипали сенат і, навпаки, про хабарі, які одержував Іоанном від тих, хто з його допомогою розраховував отримати єпископське звання, добре ілюструють найглибшу корупцію, що панувала у візантійській бюрократії.
На початку правління наступника Юстиніана, Юстина II, про якого ходили чутки, що він таємний міафізит, а про його дружину, племінницю Феодори, це було відомо точно, положення нехалкідонітів дещо покращилося. Однак очікування щодо релігійних симпатій нового імператора не виправдалися, він виявився байдужий до релігії, а незабаром виявилася слабкість його розуму. Проте, загальний важкий стан імперії після смерті Юстиніана зробив міжконфесійні протиріччя менш актуальними. У цей період ставлення Іоанна до унії змінилося на протилежне і він став довіреною особою імператора в цьому питанні. Однак, коли у 567 році в Персію для обговорення примирення з «східними» було відправлено посольство, Іоанн від участі в ньому ухилився. В цілому собор в Каллінікусі, на якому розглядався проєкт едикту про примирення міафізитів і діофізитів, закінчився провалом.
У цей час Іоанн був зайнятий організацією об'єднавчого посольства в Рим, де у цю пору влада візантійців була міцною, а одноосібним правителем був екзарх Нарсес, який сприяв нехалкідонітам. Однак через вплив патріарха і православної партії посольство не відбулося.
З 571 року починається чергова хвиля переслідування нехалкідонітів, яку сучасні дослідники пов'язують з боротьбою клерикальних партій за конфісковану раніше власність і світської влади проти впливу священиків. Сам же Іоанн називає винуватцем гонінь патріарха Іоанна III Схоластика, який вранці 22 березня, у вербну неділю, отримавши доручення від імператора, віддав розпорядження, щоб усі нехалкідонітські зібрання в столиці були закриті, а всі їхні священики були ув'язнені. У монастирях були поставлені православні священики. Іоанна поки залишили на волі. Велика частина єпископів-нехалкідонітів зрадила своїй вірі, інші втекли або були ув'язнені.
Далі був виданий новий едикт Юстина, до обговорення якого міафізитів не допустили, і який відкладав виконання їх вимог до невизначеного майбутнього. Едикт викликав швидке розчарування прихильників унії, перерву в церковному спілкуванні і нові арешти єпископів. Іоанн повідомляє, що вони плакали невтішними сльозами, відмовлялися приймати їжу і «були як мертві». Сльози єпископів зворушили імператора і він запропонував їм у компенсацію вільні єпископські кафедри на вибір. Ця пропозиція була з гнівом відкинута.
Іоанн Ефеський, який залишався вірним міафізитській доктрині, був ув'язнений у тюрму при Еввуловому ксенодохії. Там він провів в одиночному ув'язненні у важких антисанітарних умовах, страждаючи від подагри, 12 місяців і 9 днів. У цей час особливо болісними для нього були комахи-мошки, комарі і мухи; клопи і блохи кусали його вдень і вночі, а миші звили собі гніздо біля його узголів'я. Весь цей час його відвідували посланці імператора і патріарха, безуспішно схиляючи до прийняття унії. Потім, за спеціальним розпорядженням його ворога, Іоанна Сирмійського, він був переведений на віддалений острів, де в одиночному ув'язненні провів ще 28 місяців. Там він і зустрів прихід на престол нового імператора.

### За правління Тиберія II
Тиберій II наказав перевести Іоанна в столицю, де він пробув під вартою ще більше трьох років до смерті патріарха Іоанна в 577 році, після чого отримав свободу в кінці цього ж року. Таким чином, Іоанн пробув в ув'язненні в різних місцях понад 6,5 років. До цього часу положення нехалкідонітів вже змінилося на краще, оскільки патріарх перед смертю, за словами Іоанна Ефеського, розкаявся і заборонив їх переслідування. Змушені до спілкування монастирі знову стали міафізитськими, закриті храми знову відкрилися. Але таке положення не було міцним. Державна влада, зайнята зовнішніми проблемами, віддала релігійні питання церкві, яка не могла миритися з відродженням схизми. Тому й за Тиберія періодично траплялися гоніння, аж до повного вигнання нехалкідонітів зі столиці.
Для фракійця Тиберія, більше полководця, ніж імператора, релігійні проблеми були далекими, однак спокій держави вимагав надати підтримку діафізитській більшості. Хоча Іоанн був знайомий з ним ще з часів юності нового імператора, його зв'язок з двором був перерваний остаточно. Патріарх Євтихій, який повернувся з вигнання і зайняв свою кафедру вдруге, негативно ставився до Іоанна Схоластика та його діяльності. Будучи скоріше богословом, на відміну від свого попередника Євтихій волів боротися з міафізитською христологією написанням релігійних творів, до яких Іоанн Ефеський ставився презирливо.
Тим не менш, незабаром після урочистого в'їзду в Софійський собор і свого вступу на престол, імператор видав указ про переслідування аріан. Витлумачений розширено, він став основою для переслідування загалом всіх єретиків, включно з нехалкідонітами. Іоанн, як голова столичних міафізитів, був знову заарештований і ув'язнений у так званій Ґратчастій в'язниці. Там, в напівзруйнованій і сирій будівлі, в'язні зустріли Різдво 578 року. Після того, як вони відмовилися вступити в богословські диспути, до Іоанна почали пред'являти майнові претензії щодо монастирського рухомого і нерухомого майна. В результаті його відпустили із в'язниці позбавивши усіх статків, й навіть ослика, на якому він їздив, страждаючи хворобою ніг.
Іоанну запропонували залишити столицю, проте він, судячи з усього, цього не зробив. Він був ще в Константинополі, коли у 580 році завдяки проханню гассанідського вождя Мундара-бар-Харета, допомога якого була потрібна імперії для боротьби з Персією, гоніння на християн були припинені. Однак у 581 році, після того, як Мундар був звинувачений і доставлений у столицю, гоніння поновилися, але від них сам Іоанн, вже старий і хворий, не постраждав.

### За правління Маврикія
5 квітня 582 року помер патріарх, а 5 серпня того ж року — імператор. Новий імператор, Маврикій, отримав державу в ще важчому становищі, ніж його попередник, і тому був ще менш схильний займатися релігійними питаннями. В особі Маврикія імператорська влада остаточно відмовилася від ідеї здійснити унію між діофізитами і міафізитами. За словами Іоанна Ефеського, імператор «не знав, чого вони тримаються і через що сваряться між собою». Новий патріарх, Іоанн Постник, не був ні політиком, ні адміністратором, він був цілком поглинений своїм подвижництвом і займався церковними справами після 9 години вечора. Не бачачи в міафізитах нічого поганого, він відмовився підтримувати продовження гонінь.
У підсумку, більшість столичних монахів-нехалкідонітів, які оселилися в Константинополі в попередні десятиліття, залишили місто, вирушили за Євфрат і заснували там самостійну церкву. У столиці залишилися тільки помірні міафізити, які погодилися співіснувати з діофізитами. В цих умовах Іоанн присвятив останні роки життя підведенню підсумків своєї довгої боротьби в «Церковній історії», яку продовжував писати майже до смерті.
На останні роки життя Іоанна також припав внутрішній розкол в антихалкідонському таборі. Дата смерті Іоанна Ефеського точно не відома. За сумнівним свідченням Кіра Батнського, він помер близько 588 року після річного ув'язнення в Халкідоні, яке відбулося після заворушень, що були після чергових гонінь. Його знову безуспішно намагалися схилити прийняти халкідонізм. Він помер в передбачений ним самим день і був урочисто похований.

## Праці

### Загальна характеристика
Відсутність відповідної підготовки не завадила плідній діяльності Іоанна Ефеського на літературній ниві. Однак доля його літературної спадщини була сумною — тільки незначна частина його праць дійшла до нашого часу. Можливими причинами цього були падіння монофізитства в західній частині імперії і політичні катастрофи на сході. Вже за його життя частина творів була втрачена, і згодом навіть найначитаніші з сирійських хроністів-компіляторів (псевдо-Діонісій Телл-Махрський та Ілля бар-Шінайа) не мали під руками повної версії «Церковної історії». Відповідно, не можна упевнено судити про те, чи хоча б відомі за назвами всі його твори. На підставі згадок в джерелах, що дійшли до нас, можна скласти наступний список творів Іоанна Ефеського:
- «Книга гонінь», написана, ймовірно в 536—537 роках і відома за згадуванням у 35-й «історії святих». Книга до нас не дійшла і не відомо, чи скористався нею який-небудь автор[36].
- Спогади «про чуму, що була по всій землі, особливо ж у країнах південних», присвячена подіям юстиніанової чуми. Ця розповідь згодом увійшла до втраченої другої частини «Церковної історії», в компілятивні праці Михайла Сирійця (коротко) і псевдо-Діонісія (докладніше). Історичне значення «Спогадів» не велике, вони містить, переважно, повчальні роздуми щодо епідемії[37].
- «Книга історій про житія святих східних», написана в 566—568 роках. Цей твір буде розглянуто нижче.
- «Церковна історія» у трьох частинах, написана між 566—585 роками. Цей твір буде розглянуто нижче.
- «Апологія до східного собору і до всіх сонмам віруючих», написана між 571 і 575 роками. Присвячена унії 571 року і гонінням, що а нею слідували[38].
- Велика кількість послань.

З усього перерахованого до нашого часу дійшли в автентичному вигляді тільки певна частина «Церковної історії» та «Житія східних святих», теж не повністю.

### «Церковна історія»
«Церковна історія» Іоанна Ефеського є найстарішим твором у цьому жанрі з тих, що дійшли до нашого часу від сирійських яковитів. Іоанн розділив свій твір на три частини. Перші дві книги охоплюють період від Юлія Цезаря до сьомого року правління Юстина II, третя частина закінчується на 585 році. Перша частина повністю втрачена. Фрагменти другої частини збереглися у двох манускриптах, датованих 875 роком, що зберігаються в Британському музеї і опубліковані Яном Ландом у другому томі Anecdota Syriaca. У хроніці Михайла Сирійця описи низки історичних епізодів ранньої церковної історії, такі як навернення Костянтина Великого папою Сильвестром I, позначені, як запозичені з «Історії» Іоанна Ефеського. За результатами аналізу О. П. Дьяконов зробив висновок, що ймовірними джерелами першої частини «Історії» починаючи з епохи Костянтина Великого були Теодор Читець та Іоанн Малала.
Третя частина «Історії» збереглася з численними й істотними прогалинами в єдиному пергаментному рукописі № 14640, який також зберігається в Лондоні. Манускрипт був закінчений в березні 688 року писарем на ім'я Сергун.
Втрачені фрагменти «Історії», які відновлюють за компілятивними джерелами, не дають повного уявлення про оригінал, оскільки в них відомості розташовуються за роками, а Іоанн Ефеський писав прагматичну історію, нехтуючи хронологічною послідовністю. Крім того, третя частина писалася під час гонінь, коли у автора не було під рукою раніше написаних глав, що призводило до повторів. Як наслідок у компіляторів виникали непорозуміння, вони неправильно датували відомості Іоанна або вважали одну й ту саму подію за два різночасових факти.

### Виноски
1. ↑  Дьяконов, 1908, с. 6-7.
2. ↑  Land, 1856, с. 194.
3. ↑  Land, 1856, с. 55-56.
4. ↑  Дьяконов, 1908, с. 32.
5. ↑  Василий Великий. Правила пространно изложенные, вопрос 15. Архів оригіналу за 6 липня 2012. Процитовано 28 вересня 2011.
6. ↑  Дьяконов, 1908, с. 35-36.
7. ↑  Дьяконов, 1908, с. 33-34.
8. ↑  Дьяконов, 1908, с. 27.
9. ↑  Давыденков, 2001.
10. ↑  Дьяконов, 1908, с. 37-43.
11. ↑  Lives, 1924, с. 319 [521].
12. ↑  Дьяконов, 1908, с. 44.
13. ↑  Дьяконов, 1908, с. 44-47.
14. ↑  Дьяконов, 1908, с. 29-31.
15. ↑  Дьяконов, 1908, с. 47-50.
16. ↑  Дьяконов, 1908, с. 50-51.
17. ↑  Дьяконов, 1908, с. 83-84.
18. ↑  Дьяконов, 1908, с. 51.
19. ↑  Дьяконов, 1908, с. 63.
20. ↑  Дьяконов, 1908, с. 61.
21. ↑  Дьяконов, 1908, с. 62.
22. ↑  Дьяконов, 1908, с. 64.
23. ↑  Дьяконов, 1908, с. 66.
24. ↑  Дьяконов, 1908, с. 69.
25. ↑  Дьяконов, 1908, с. 70.
26. ↑  Пигулевская, 1941, с. 16.
27. ↑  Прокопий, «Тайная история», IX, 14-20.
28. ↑  Пигулевская, 1941, с. 17.
29. ↑  Прокопий, «Тайная история», XXI, 6-7
30. ↑  Пигулевская, 1941, с. 17-18.
31. 1 2  Пигулевская, 1941, с. 19.
32. ↑  Дьяконов, 1908, с. 111-118.
33. ↑  Dijkstra, 2005, с. 131.
34. ↑  Дьяконов, 1908, с. 165.
35. ↑  Дьяконов, 1908, с. 167.
36. ↑  Дьяконов, 1908, с. 167-168.
37. ↑  Дьяконов, 1908, с. 168-169.
38. ↑  Дьяконов, 1908, с. 169-170.
39. ↑  Дьяконов, 1908, с. 171.
40. ↑  Дьяконов, 1908, с. 202.
41. ↑  Дьяконов, 1946.

### Твори
- John of Ephesus. The third part of the Ecclesiastical history of John, bishop of Ephesus / W. Cureton. — Oxford, 1853.
- Johann von Ephesus. Die Kirchengeschichte des Johannes von Ephesus / J.M. Schönfelder. — Munchen, 1862.
- John of Ephesus. I // Lives of the Eastern Saints / E. W. Brooks. — Paris : Firmin-Didot, 1923. — Т. 17. — 854 p. — (Patrologia Orientalis)
- John of Ephesus. II // Lives of the Eastern Saints / E. W. Brooks. — Paris : Firmin-Didot, 1924. — Т. 18. — 834 p. — (Patrologia Orientalis)

### Дослідження
англійською мовою
- Atiya A. A History of Eastern Christianity. — Millwood, N.Y. : Kraus Reprint, 1980. — 489 p. — ISBN 978-0-527-03703-1.
- Dijkstra J. H. F. Religious Encounters on the Southern Egyptian Frontier in Late Antiquity (AD 298 – 642). — Rijksuniversiteit Groningen, 2005. — 242 p.
- Ebied R. Y., Roey A. van, Wickham L. R. Peter of Callinicum: anti-Tritheist dossier. — 1981. — 129 p. — (Orientalia Lovaniensia Analecta) — ISBN 978-90-70192-06-8.
- Harvey S. A. Asceticism and society in crisis: John of Ephesus and the Lives of the Eastern saints. — Berkeley : University of California Press, 1990. — 226 p. — ISBN 0520065239.
- Menze V.-L. Justinian and the making of the Syrian Orthodox Church. — Oxford University Press, 2008. — 316 p. — ISBN 978-0-19-953487-6.
- Roey A. van, Allen P. Monophysite texts of the sixth century. — Peeters Publishers, 1994. — 320 p. — ISBN 90-6831-539-0.
- Palmer A. Monk and mason on the Tigris frontier: the early history of Ṭur ʻAbdin. — Cambridge University Press, 1990. — 265 p. — ISBN 0 521 36026 9.
- Steppa J.-E. John Rufus and the world vision of anti-Chalcedonian culture. — Gorgias Press LLC, 2005. — 196 p. — ISBN 1-59333-131-2.
- Shahîd I. Byzantium and the Arabs in the sixth century. — Dumbarton Oaks, 1995. — Т. 1.
- Wace H. Joannes, bishop of Ephesus (англ.). Dictionary of Christian Biography and Literature to the End of the Sixth Century A.D., with an Account of the Principal Sects and Heresies. Архів оригіналу за 11 травня 2012. Процитовано 31 грудня 2010.

німецькою мовою
- Kleyn H. G. Jacobus Baradeus, de stichter der Syrische monophysietische Kerk. — Leyden, 1882.
- Land J. P. N. Joannes Bischof von Ephesos, der erste syrische Kirchenhistoriker. — Leyden : E. J. Brill, 1856. — 200 с.

російською мовою
- Болотов В. В. Лекции по истории древней Церкви. — Петроград : Третья Государственная Типография, 1918. — Т. 4. — 600 с.
- Давыденков О. Религиозная политика при Юстине I (518-526) и в первый период единоличного царствования Юстиниана I (527-540). Рост монофизитства в Константинополе // Вестник ПСТГУ. Предыстория. Богословский сборник. — 2001. — № 9. — С. 59–72.
- Дьяконов А. П. Иоанн Ефесский и его церковно-исторические труды. — Санкт-Петербург : Типография В. Ф. Киршбаума, 1908. — 417 с.
  - перевидання: Дьяконов А. П. Иоанн Ефесский и его церковно-исторические труды. — Издательство Олега Абышко, 2006. — (Библиотека христианской мысли. Исследования) — ISBN 5-89740-125-4.
- Дьяконов А. П. Известия Иоанна Эфесского и сирийских хроник о славянах VI-VII веков // Вестник древней истории. — М.-Л. : Издательство АН СССР, 1946. — Т. 15, № 1.
- Иванов С. А. Византийское миссионерство. — М. : Языки славянской культуры, 2003. — 376 с. — ISBN 5-94457-114-4.
- Пигулевская Н. В. Сирийские источники по истории народов СССР / Отв. редактор В. В. Струве. — М.‒ Л. : Издательство Академии наук СССР, 1941. — 170 с.

французькою мовою
- Duval R. La littérature syriaque. — Paris, 1907. — Т. II. — 430 с.

### Інші джерела
- Michel le Syrien. Chronique / J.-B. Chabot. — Paris, 1901. — Т. II.

title: Іоанн Ефеський

wikitext:
{{Особа}}
{{Тезки|Іоанн}}
'''Іоанн Ефеський''' (бл. 507 — бл. 586) — єпископ Асійський, послідовний прихильник міафізитської христології, один з лідерів [[Халкідонський собор|антихалкідонської опозиції]] у [[Візантійська імперія|Візантійській імперії]], представник паралельної сирійської ієрархії, створеної Яковом Барадеєм. Один з найбільш ранніх і значних істориків, які писали сирійською мовою. У деяких джерелах вважається «[[Монофізитство|монофізитом]]» або, згідно з сучаснішою термінологією, [[Міафізитство|міафізитом]] або «нехалкідонітом» ({{lang-en|non-Chalcedonian}}).

== Біографія ==

Попри велику роль Іоанна Ефеського в антіхалкідонській церковній партії VI століття, про його життя збереглося дуже небагато відомостей, здебільшого у його власних працях і хроніці [[Михайло Сирієць|Михайла Сирійця]]{{sfn|Дьяконов|1908|с=6-7}}.

=== До переїзду в Константинополь ===
[[Файл:Mor Hananyo.jpg|thumb|350px|right|«Неприступні гори» Ізали завжди були оплотом непримиренної частини сирійського чернецтва. На фотографії — монастир {{не перекладено|Дер ез-Зафаран||en|Mor Hananyo Monastery}}.]]
Майбутній єпископ народився недалеко від Аміди (сучасний [[Діярбакир]] в південній Туреччині). Рік його народження точно не відомий, з дат, що відносяться до цього періоду, відомо тільки, що у віці 15 років він вступив у Амідський монастир Іоанна, проте, коли це відбулося також не відомо. За деякими джерелами, це відбулося у 832 або 833 році ери Селевкідів, що означає рік народження близько 506 або 507 року н. е. За іншими підрахунками Іоанн народився близько 516 року{{sfn|Land|1856|p=194}}. Етнічна приналежність Іоанна також не цілком зрозуміла, сам він називав себе «сирійцем» без будь-яких додаткових подробиць{{sfn|Land|1856|p=55-56}}{{sfn|Дьяконов|1908|с=32}}.

З раннього дитинства Іоанну була визначена духовна кар'єра. У своїх творах Іоанн розповідає, що до його народження у його батьків народжувалося кілька синів, котрі помирали до досягнення дворічного віку. Коли у тому ж віці у Іоанна проявилися ознаки смертельної хвороби, його привели в монастир стовпника Марона, який велів нагодувати дитину [[сочевиця|сочевицею]] з монастирської кухні, після чого напівмертвий Іоанн прийшов до тями і незабаром одужав. Марон взяв з батьків Іоанна обіцянку привести його через два роки назад і віддати на виховання. Таким чином, Іоанну було лише чотири роки, коли він пішов у монастир. Настільки ранній прийом в монастир не був у той час у Сирії чимось незвичайним, оскільки правила [[Василій Великий|Василія Великого]] ніяк не обмежували вік того, хто приймає чернечу обітницю<ref>{{cite web|url=http://lib.cerkov.ru/preview/4664|title=Правила пространно изложенные, вопрос 15|author=[[Василій Великий|Василий Великий]]|accessdate=2011-09-28|archiveurl=https://www.webcitation.org/68xKujOKK?url=http://lib.cerkov.ru/preview/4664|archivedate=2012-07-06|deadurl=yes}}</ref>. З цього ж віку в монастирі починалося навчання грамоті, що вважалося одним з видів чернечого подвигу. Зазвичай в курс навчання, що тривало 4-5 років, входили спів псалмів і читання Святого Письма{{sfn|Дьяконов|1908|с=35-36}}. Монастир Марона мав назву «монастир Витриманого» і, судячи за описами Іоанна, знаходився в Амідській долині на правому березі Тигра. Духовним керівником Іоанна в цей період був сам Марон, який був відомий своїм подвижництвом — він 11 років провів у дуплі дерева і 29 на стовпі{{sfn|Дьяконов|1908|с=33-34}}.

Після смерті Марона близько 521 року, Іоанн, не бажаючи повертатися до родичів, пішов у монастир Іоанна Амідського, що знаходився поруч з містом, біля його північної стіни. Цей монастир, заснований у 398/399 роках, був найбільшим з приміських монастирів і налічував до 400 ченців. Монастир був одним з головних оплотів нехалкідонітів; на відміну від багатьох інших монастирів, з яких була вигнана лише частина ченців, всі його мешканці увійшли до складу «амідської тисячі» — великої групи ченців, непримиренних супротивників догматів [[Халкідонський собор|Халкідонського собору]], вигнаних з різних монастирів. Разом з ними, в тому ж 521 році Іоанн оселився у «великому і знаменитому монастирі [[Святий Мамант|св. Мами]], що в селищі Хазін в країні Тішпа»{{sfn|Дьяконов|1908|с=27}}. Там Іоанн багато займався вивченням церковної літератури — окрім побожності, монастир св. Мами славився вченістю своїх настоятелів. Там же він спілкувався з видатними діячами антихалкідонського руху, вигнаними зі столиці після смерті [[Анастасій I|Анастасія]]{{sfn|Давыденков|2001}}{{sfn|Дьяконов|1908|с=37-43}}.

У 840 році селевкідської ери Іоанн отримав посвячення в [[диякон]]и від знаменитого в ті роки єпископа Іоанна Телльского, який, подорожуючи Сходом, таємно робив хіротонії, заборонені Юстиніаном для супротивників Халкідонського собору{{sfn|Lives|1924|p=319 [521]}}{{sfn|Дьяконов|1908|с=44}}. У цей період Іоанн багато подорожував (мандрівництво вважалося одним з видів подвижництва, і через пов'язані з ним злигодні, і через розрив земних зв'язків) і зустрічався з відлюдниками та аскетами. Ще під час перебування у Марона Іоанн здійснив паломництво у Файтар, а пізніше відвідав основні монастирі Амідської області і віддалені чернечі поселення у верхів'ях Межиріччя. Приблизно у 533 році Іоанн здійснив подорож до [[Антіохія|Антіохії]], проводжаючи до Константинополя і [[Александрія|Александрії]] своїх друзів{{sfn|Дьяконов|1908|с=44-47}}.

Через два роки Іоанн домігся дозволу відвідати [[Єгипет]], де його, як визнаного фахівця з аскетичної літератури охоче приймали місцеві християни-міафізити. Звідти він попрямував вглиб [[Лівійська пустеля|Лівійської пустелі]], де поблизу монастиря св. Міни оселилися вигнанці з Сирії. Потім він повернувся до Александрії, звідки в рідній монастир, загалом пробувши в Єгипті три місяці. У цьому ж році він відвідав Константинополь, де вперше зустрівся з Юстиніаном. Оскільки не збереглося згадок про зустріч Іоанна з Севіром Антіохійським, який прибув до Константинополя взимку 535—536 років, ймовірно Іоанн залишив столицю раніше. У лютому 537 року Іоанн був в «амідській тисячі» в «монастирі Тополь», де став свідком переговорів з ченцями посланців [[Антіохійський патріархат|антіохійського патріарха]] Єфрема, котрий докладав багато зусиль для викорінення антихалкідонізму у своїй [[Дієцезія|дієцезії]]{{sfn|Дьяконов|1908|с=29-31}}. Після того, як ченці відмовилися впустити патріарха в монастир, «тисячі» довелося рятуватися втечею розбившись на загони. Іоанн, як диякон, був на чолі загону з 10 осіб, разом з якими провів решту зими в горах на [[Євфрат]]і, де потерпав від холоду і харчувався милостинею{{sfn|Дьяконов|1908|с=47-50}}.

Близько 540 року Іоанн переселився до Константинополя, хоча в наступні роки під час подорожей він неодноразово відвідував рідні місця{{sfn|Дьяконов|1908|с=50-51}}.

=== За правління Юстиніана ===

==== В Константинополі ====
[[Файл:Byzantine Constantinople - uk.svg|thumb|left|350px|Карта Константинополя. Місце розташування «монастиря сирійців» в Сіках точно не відоме{{sfn|Дьяконов|1908|с=83-84}}. У Дерк веде ''Via Egnatia'', що виходить з Золотих воріт.]]
У [[Константинополь|Константинополі]] Іоанн дуже скоро з переслідуваного владою втікача став впливовим придворним, що виконував важливі доручення імператора. Виправдовуючи своє довготривале перебування в столиці, Іоанн писав, що він жив там «спочатку через гоніння», а потім, протягом понад 30 років, «заради навернення язичників». Щодо першої частини його твердження невідомо, чи мав він якусь спеціальну місію від свого монастиря або просто рятувався від переслідувань. Оскільки в перші роки свого столичного життя він продовжував свої вчені заняття і не втручався в політичні процеси, друге припущення ймовірніше{{sfn|Дьяконов|1908|с=51}}.

Місцем проживання Іоанн обрав маєток [[Патриції|патриція]] Проба{{sfn|Дьяконов|1908|с=63}}, єдиного з племінників імператора [[Анастасій I|Анастасія]], що пережив повстання Ніка. Там він познайомився з Симеоном, єпископом Бет-Аршамським, який прославився диспутами з [[Несторіанство|несторіанцями]] в [[Держава Сасанідів|Персії]]. Після смерті Симеона, Іоанн разом з учнями останнього розбирав його архіви, серед яких були матеріали, що увійшли згодом в «Церковну історію», зокрема й щодо [[Мученики Неджрана|мучеників Неджран]]. 541 року Іоанн відвідав Александрію, а дорогою назад зустрів на острові [[Родос]] єпископа Іоанна Іфестського, який подібно до Іоанна Телльського здійснював поїздки [[Мала Азія|Малою Азією]] для здійснення хіротоній{{sfn|Дьяконов|1908|с=61}}. Іоанн Ефеський з'їздив з ним у кілька таких подорожей, де робив посвячення перед очима влади у [[Айдин|Тралах]] і Ефесі. У Палестині він застав початок [[Чума Юстиніана|«Чуми Юстиніана»]], залишивши у своїй «Історії» опис її жахів. Можливо, це були дві різні подорожі{{sfn|Дьяконов|1908|с=62}}.

У період після 542 року Іоанн стає активним учасником церковної політики, підтримуючи відносини як з головною штаб-квартирою нехалкідонітів в {{Не перекладено|Дерк|Дерку|en|Delcus}}, так і з придворною нехалкідонітською партією. Про обставини знайомства з імператрицею [[Феодора (свята імператриця)|Феодорою]] Іоанн не повідомляє, проте говорить про неї в прегарних виразах: «правовірна, сповнена ревності», «христолюбива цариця, поставлена Богом у важкі часи для підтримки гнаних». Його повагу до імператриці не зменшувало і знання про подробиці її минулого. Щодо Юстиніана Іоанн також відгукувався схвально, не як про єретика, а як про людину, стараннями халкідонітів поставленому на не правильний шлях у своєму похвальному прагненні до умиротворення церкви. Проте, до політики Юстиніана Іоанн ставився негативно, і в офіційних богословських диспутах він не брав участі{{sfn|Дьяконов|1908|с=64}}.

Після смерті імператриці у 548 році прихильники унії вирішили зробити чергову спробу умовити «східних», сподіваючись, що без підтримки Феодори вони швидше підуть на поступки. Юстиніан доручив Іоанну вирушити на Схід, щоб скликати до столиці представників усіх монастирів Сирії. Попри обіцяну винагороду Іоанн рішуче відмовився брати участь у цій справі. Проте, собор відбувся, хоча й без результатів. Так само байдуже Іоанн поставився до засудження «трьох глав» і [[Другий Константинопольський собор|п'ятого собору]]{{sfn|Дьяконов|1908|с=66}}.

==== Місіонерська діяльність ====
[[Файл:Asia minor-Shepherd 1923.JPG|thumb|right|350px|Мапа Малої Азії, арени головних місіонерських звершень Іоанна Ефеського]]
Набагато більший інтерес Іоанн мав до місіонерською діяльності. Діючи від імені Юстиніана, що поставив однією з цілей своєї релігійної політики викорінення язичництва, Іоанн проповідував християнство в Малій Азії. Згідно з його повідомленням, «у 853 році<ref group="ком.">Селевкідової ери, відповідає періоду з 1 вересня 541 року по 1 квітня 542 року.</ref> здійснилася дія благодаті Божої в країнах Азії, Карії, Лідії та Фригії стараннями державного Юстиніана, і вилилася щедро допомогою нашого нікчеми, тобто Іоанна Асійського: 70,000 душ силою Духа Святого були навчені і приведені від омани язичницької, шанування ідолів і служіння демонам до істинного знання, і були навернені і знаменовані і хрещені в ім'я Господа нашого Ісуса Христа». Такі великі цифри, ймовірно, свідчать про те, що навернення здійснювалося скоріше механічними засобами, а не проповіддю{{sfn|Дьяконов|1908|с=69}}.

Надалі діяльність Іоанна, за його власними свідченнями, зводилася до руйнування язичницьких капищ та ідолів і до організації християнських храмів і монастирів. Все це вимагало тривалої і наполегливої роботи, тому місія Іоанна, базою для котрої він обрав околиці міста Тралла, не обмежилася 542 роком і тривала аж до 571, коли через поновлені гоніння і старість Іоанн передав керівництво місією своєму співробітнику, Девтерію{{sfn|Дьяконов|1908|с=70}}.

В результаті діяльності Іоанна в Малій Азії було знищено велику кількість язичницьких святилищ і засновано 12 монастирів і 99 церков. Більшу частину будівель було побудовано за рахунок скарбниці, решта за рахунок новонавернених. Ця місіонерська діяльність зробила Іоанна відомим, він став головним інквізитором Юстиніана, його повноваження поширювались не тільки на язичників, але й на іновірців загалом{{sfn|Пигулевская|1941|с=16}}.

У Малій Азії Іоанн боровся також з [[юдеї|юдеями]], у яких відібрав сім синагог, перетворивши їх на храми, і з [[Монтанізм|монтаністами]]. Про переслідування останніх повідомляється, зокрема, в «Таємній історії» [[Прокопій Кесарійський|Прокопія Кесарійського]]<ref>Прокопий, «Тайная история», IX, 14-20.</ref>. У Фригії головним осередком [[монтанізм]]у було місто Пепузи. В розташованій тут [[Кенаса|кенасі]] зберігалися кістки засновника єресі Монтана і його численних дружин, які були центром поклоніння. Наказ про їх знищення був виданий ще за імператора [[Юстин I|Юстина I]], однак монтаністи підкупили єпископа і спалені були інші кістки. Зусиллями Іоанна були знищені не тільки рештки Монтана, а й синагога разом з книгами, що в ній зберігались{{sfn|Пигулевская|1941|с=17}}.

==== Інквізиційна діяльність і зміцнення міафізитства ====
Значною була діяльність Іоанна з переслідування язичників у столиці. У 545—546 роках з його ініціативи було розпочато велике розслідування, в ході якого під тортурами було викрито багато представників вищої аристократії і освіченого класу. Після [[Катехумен|оголошення]] в церкві язичників чекав «суворий суд»; подальша їх доля невідома. Ймовірно, вони не були страчені, хоча найвисокопоставленіший з них, колишній [[префект преторія]] Фока прийняв отруту, на думку Іоанна, «цілком справедливо». Цікаво, що Прокопій Кесарійський називає цього Фоку в числі лише двох людей, які займали цю посаду і не брали хабарів<ref>Прокопий, «Тайная история», XXI, 6-7</ref>.

Михайло Сирієць наводить розповідь, ймовірно, запозичену з «Історії» Іоанна, про ще один процес під керівництвом Іоанна на 35 році правління Юстиніана. Йдеться про п'ять жерців, яких разом з «ідолами» і книгами привезли з [[Афіни|Афін]], [[Антіохія|Антіохії]] і [[Баальбек|Геліополя]]. 2000 книг і безліч статуй, згідно з хронікою, були знищені особисто Іоанном Ефеським. У третій частині «Історії» Іоанна повідомляється також про його участь у процесах 580 року, коли патріархів александрійський Євлогій і антіохійський Григорій звинуватили в тому, що вони принесли вночі в Дафні в жертву хлопчика. Під тортурами були отримані визнання й інших справжніх або уявних язичників{{sfn|Пигулевская|1941|с=17-18}}.

Інквізиційна діяльність Іоанна на службі імперії парадоксальним чином мала велике значення для зміцнення міафізітства і особисто Іоанна на Заході. Не будучи ще єпископом, він опинився на чолі цілої організації, яка не залежала від місцевого церковного управління і була підпорядкована безпосередньо імператору. Монастир Даріра, котрий перебував під управлінням Іоанна, отримав від Юстиніана виняткові права, що встановлювали повну залежність він нього всіх новозбудованих церков і монастирів в чотирьох митрополитських округах. Коли єпископ Тралльскій захотів зробити Даріру своєю літньою резиденцією, Юстиніан став на бік Іоанна, підпорядкувавши йому єпископа.

В результаті діяльності Іоанна, який формально навертав язичників у християнство в формі офіційного халкідонського православ'я, зміцнилося становище нехалкідонітів. У порівнянні з 518 роком, коли єпископів-нехалкідонітів було 5 або 6, їх число значно зросло.

Невідомо точно, коли і за яких обставини відбулася хіротонія Іоанна в єпископи. Відомо, що її здійснив Яків Барадей, ймовірно між 555 і 558 роками. Посвячення Іоанна лише закріпило його наявний стан глави Асійської митрополії. Про діяльність Іоанна як єпископа Ефеса нічого не відомо, як і про межі його повноважень. Значну частину свого часу він проводив у столиці, займаючись організаційними питаннями і координацією широкої благодійної діяльності, маючи своєю резиденцією так званий «Монастир сирійців». Необхідно при цьому враховувати, що з 541 року антихалкідоніти-міафізити були прирівняні до єретиків у правових та майнових обмеженнях.

=== За правління Юстина II ===
14 листопада 565 року помер імператор Юстиніан, а невдовзі патріарх Александрійський Феодосій. Ці події мали істотний вплив на долю нехалкідонітів загалом й на особисте життя Іоанна Ефеського. Церковне обгодування християн-нехалкідонітів в столиці та на Заході доручили єпископом Яковом, який постійно проживав на Сході, Іоанну. У цей час у лавах нехалкідонітів починає проявлятися розкол на східних і західних. Першість Іоанна серед західних єпископів, що постійно або тимчасово проживали в Константинополі, тим не менш, не була безперечною, оскільки такого авторитету як покійний Феодосій він не мав. Одним з головних способів впливу в політиці Іоанна була роздача придворним подарунків і грошей. Докладні розповіді про «благодійність», якою займалася сирійська колонія в столиці, про дари, якими високопоставлені нехалкідоніти осипали сенат і, навпаки, про хабарі, які одержував Іоанном від тих, хто з його допомогою розраховував отримати єпископське звання, добре ілюструють найглибшу корупцію, що панувала у [[візантійська бюрократія|візантійській бюрократії]]{{sfn|Пигулевская|1941|с=19}}.

[[Файл:Solidus-Justin II-sb0391.jpg|left|thumb|[[Солідус (монета)|Солідус]] Юстина II]]

На початку правління наступника Юстиніана, [[Юстин II|Юстина II]], про якого ходили чутки, що він таємний міафізит, а про його дружину, племінницю Феодори, це було відомо точно, положення нехалкідонітів дещо покращилося. Однак очікування щодо релігійних симпатій нового імператора не виправдалися, він виявився байдужий до релігії, а незабаром виявилася слабкість його розуму. Проте, загальний важкий стан імперії після смерті Юстиніана зробив міжконфесійні протиріччя менш актуальними. У цей період ставлення Іоанна до унії змінилося на протилежне і він став довіреною особою імператора в цьому питанні. Однак, коли у 567 році в Персію для обговорення примирення з «східними» було відправлено посольство, Іоанн від участі в ньому ухилився. В цілому собор в [[Ар-Ракка|Каллінікусі]], на якому розглядався проєкт едикту про примирення міафізитів і діофізитів, закінчився провалом.

У цей час Іоанн був зайнятий організацією об'єднавчого посольства в [[Рим]], де у цю пору влада [[Візантійська імперія|візантійців]] була міцною, а одноосібним правителем був [[екзарх]] [[Нарсес]], який сприяв нехалкідонітам. Однак через вплив патріарха і православної партії посольство не відбулося.

З 571 року починається чергова хвиля переслідування нехалкідонітів, яку сучасні дослідники пов'язують з боротьбою клерикальних партій за конфісковану раніше власність і світської влади проти впливу священиків. Сам же Іоанн називає винуватцем гонінь патріарха [[Іоанн III Схоластик|Іоанна III Схоластика]], який вранці 22 березня, у [[Вербна неділя|вербну неділю]], отримавши доручення від імператора, віддав розпорядження, щоб усі нехалкідонітські зібрання в столиці були закриті, а всі їхні священики були ув'язнені. У монастирях були поставлені православні священики. Іоанна поки залишили на волі. Велика частина єпископів-нехалкідонітів зрадила своїй вірі, інші втекли або були ув'язнені{{sfn|Пигулевская|1941|с=19}}.

Далі був виданий новий едикт Юстина, до обговорення якого міафізитів не допустили, і який відкладав виконання їх вимог до невизначеного майбутнього. Едикт викликав швидке розчарування прихильників унії, перерву в церковному спілкуванні і нові арешти єпископів. Іоанн повідомляє, що вони плакали невтішними сльозами, відмовлялися приймати їжу і «були як мертві». Сльози єпископів зворушили імператора і він запропонував їм у компенсацію вільні єпископські кафедри на вибір. Ця пропозиція була з гнівом відкинута.

Іоанн Ефеський, який залишався вірним міафізитській доктрині, був ув'язнений у тюрму при Еввуловому ксенодохії. Там він провів в одиночному ув'язненні у важких антисанітарних умовах, страждаючи від [[Подагра|подагри]], 12 місяців і 9 днів. У цей час особливо болісними для нього були комахи-мошки, комарі і мухи; клопи і блохи кусали його вдень і вночі, а миші звили собі гніздо біля його узголів'я. Весь цей час його відвідували посланці імператора і патріарха, безуспішно схиляючи до прийняття унії. Потім, за спеціальним розпорядженням його ворога, Іоанна Сирмійського, він був переведений на віддалений острів, де в одиночному ув'язненні провів ще 28 місяців. Там він і зустрів прихід на престол нового імператора.

=== За правління Тиберія II ===
[[Тиберій II]] наказав перевести Іоанна в столицю, де він пробув під вартою ще більше трьох років до смерті патріарха [[Іоанн III Схоластик|Іоанна]] в 577 році, після чого отримав свободу в кінці цього ж року. Таким чином, Іоанн пробув в ув'язненні в різних місцях понад 6,5 років. До цього часу положення нехалкідонітів вже змінилося на краще, оскільки патріарх перед смертю, за словами Іоанна Ефеського, розкаявся і заборонив їх переслідування. Змушені до спілкування монастирі знову стали міафізитськими, закриті храми знову відкрилися. Але таке положення не було міцним. Державна влада, зайнята зовнішніми проблемами, віддала релігійні питання церкві, яка не могла миритися з відродженням [[Розкол християнської церкви|схизми]]. Тому й за Тиберія періодично траплялися гоніння, аж до повного вигнання нехалкідонітів зі столиці.

Для фракійця Тиберія, більше полководця, ніж імператора, релігійні проблеми були далекими, однак спокій держави вимагав надати підтримку діафізитській більшості. Хоча Іоанн був знайомий з ним ще з часів юності нового імператора, його зв'язок з двором був перерваний остаточно. Патріарх Євтихій, який повернувся з вигнання і зайняв свою кафедру вдруге, негативно ставився до Іоанна Схоластика та його діяльності. Будучи скоріше богословом, на відміну від свого попередника Євтихій волів боротися з міафізитською христологією написанням релігійних творів, до яких Іоанн Ефеський ставився презирливо.

Тим не менш, незабаром після урочистого в'їзду в [[Софійський собор (Константинополь)|Софійський собор]] і свого вступу на престол, імператор видав указ про переслідування аріан. Витлумачений розширено, він став основою для переслідування загалом всіх єретиків, включно з нехалкідонітами. Іоанн, як голова столичних міафізитів, був знову заарештований і ув'язнений у так званій Ґратчастій в'язниці. Там, в напівзруйнованій і сирій будівлі, в'язні зустріли Різдво 578 року. Після того, як вони відмовилися вступити в богословські диспути, до Іоанна почали пред'являти майнові претензії щодо монастирського рухомого і нерухомого майна. В результаті його відпустили із в'язниці позбавивши усіх статків, й навіть ослика, на якому він їздив, страждаючи хворобою ніг.

Іоанну запропонували залишити столицю, проте він, судячи з усього, цього не зробив. Він був ще в Константинополі, коли у 580 році завдяки проханню гассанідського вождя {{Не перекладено|Мунзір ібн Харіс|Мундара-бар-Харета|en|Al-Mundhir III ibn al-Harith}}, допомога якого була потрібна імперії для боротьби з Персією, гоніння на християн були припинені. Однак у 581 році, після того, як Мундар був звинувачений і доставлений у столицю, гоніння поновилися, але від них сам Іоанн, вже старий і хворий, не постраждав{{sfn|Дьяконов|1908|с=111-118}}.

=== За правління Маврикія ===
5 квітня 582 року помер патріарх, а 5 серпня того ж року — імператор. Новий імператор, [[Маврикій (візантійський імператор)|Маврикій]], отримав державу в ще важчому становищі, ніж його попередник, і тому був ще менш схильний займатися релігійними питаннями. В особі Маврикія імператорська влада остаточно відмовилася від ідеї здійснити унію між діофізитами і міафізитами. За словами Іоанна Ефеського, імператор «не знав, чого вони тримаються і через що сваряться між собою». Новий патріарх, [[Святий Іван IV Постник|Іоанн Постник]], не був ні політиком, ні адміністратором, він був цілком поглинений своїм подвижництвом і займався церковними справами після 9 години вечора. Не бачачи в міафізитах нічого поганого, він відмовився підтримувати продовження гонінь.

У підсумку, більшість столичних монахів-нехалкідонітів, які оселилися в Константинополі в попередні десятиліття, залишили місто, вирушили за Євфрат і заснували там самостійну церкву. У столиці залишилися тільки помірні міафізити, які погодилися співіснувати з діофізитами. В цих умовах Іоанн присвятив останні роки життя підведенню підсумків своєї довгої боротьби в «Церковній історії», яку продовжував писати майже до смерті.

На останні роки життя Іоанна також припав внутрішній розкол в антихалкідонському таборі. Дата смерті Іоанна Ефеського точно не відома. За сумнівним{{sfn|Dijkstra|2005|p=131}} свідченням Кіра Батнського, він помер близько 588 року після річного ув'язнення в Халкідоні, яке відбулося після заворушень, що були після чергових гонінь. Його знову безуспішно намагалися схилити прийняти халкідонізм. Він помер в передбачений ним самим день і був урочисто похований{{sfn|Дьяконов|1908|с=165}}.

== Роль Іоанна Ефеського у внутрішніх питаннях міафізитства VI століття ==

=== Відношення до юліанізму ===

=== Тритеїстичні суперечки ===

=== «Західні» і «східні» монофізити ===

== Праці ==

=== Загальна характеристика ===
Відсутність відповідної підготовки не завадила плідній діяльності Іоанна Ефеського на літературній ниві. Однак доля його літературної спадщини була сумною — тільки незначна частина його праць дійшла до нашого часу. Можливими причинами цього були падіння монофізитства в західній частині імперії і політичні катастрофи на сході. Вже за його життя частина творів була втрачена, і згодом навіть найначитаніші з сирійських хроністів-компіляторів (псевдо-Діонісій Телл-Махрський та Ілля бар-Шінайа) не мали під руками повної версії «Церковної історії»{{sfn|Дьяконов|1908|с=167}}. Відповідно, не можна упевнено судити про те, чи хоча б відомі за назвами всі його твори. На підставі згадок в джерелах, що дійшли до нас, можна скласти наступний список творів Іоанна Ефеського:

* '''«Книга гонінь»''', написана, ймовірно в 536—537 роках і відома за згадуванням у 35-й «історії святих». Книга до нас не дійшла і не відомо, чи скористався нею який-небудь автор{{sfn|Дьяконов|1908|с=167-168}}.
* '''Спогади «про чуму, що була по всій землі, особливо ж у країнах південних»''', присвячена подіям [[Чума Юстиніана|юстиніанової чуми]]. Ця розповідь згодом увійшла до втраченої другої частини «Церковної історії», в компілятивні праці Михайла Сирійця (коротко) і псевдо-Діонісія (докладніше). Історичне значення «Спогадів» не велике, вони містить, переважно, повчальні роздуми щодо епідемії{{sfn|Дьяконов|1908|с=168-169}}.
* '''«Книга історій про житія святих східних»''', написана в 566—568 роках. Цей твір буде розглянуто нижче.
* '''«Церковна історія»''' у трьох частинах, написана між 566—585 роками. Цей твір буде розглянуто нижче.
* '''«Апологія до східного собору і до всіх сонмам віруючих»''', написана між 571 і 575 роками. Присвячена унії 571 року і гонінням, що а нею слідували{{sfn|Дьяконов|1908|с=169-170}}.
* Велика кількість послань.

З усього перерахованого до нашого часу дійшли в автентичному вигляді тільки певна частина «Церковної історії» та «Житія східних святих», теж не повністю{{sfn|Дьяконов|1908|с=171}}.

=== «Церковна історія» ===
«Церковна історія» Іоанна Ефеського є найстарішим твором у цьому жанрі з тих, що дійшли до нашого часу від сирійських яковитів. Іоанн розділив свій твір на три частини. Перші дві книги охоплюють період від [[Юлій Цезар|Юлія Цезаря]] до сьомого року правління [[Юстин II|Юстина II]], третя частина закінчується на 585 році. Перша частина повністю втрачена. Фрагменти другої частини збереглися у двох манускриптах, датованих 875 роком, що зберігаються в [[Британський музей|Британському музеї]] і опубліковані Яном Ландом у другому томі ''Anecdota Syriaca''. У хроніці Михайла Сирійця описи низки історичних епізодів ранньої церковної історії, такі як навернення [[Костянтин Великий|Костянтина Великого]] папою Сильвестром I, позначені, як запозичені з «Історії» Іоанна Ефеського. За результатами аналізу [[Дьяконов Олександр Петрович (історик)|О. П. Дьяконов]] зробив висновок, що ймовірними джерелами першої частини «Історії» починаючи з епохи Костянтина Великого були {{не перекладено|Теодор Читець||en|Theodorus Lector}} та [[Іоанн Малала]]{{sfn|Дьяконов|1908|с=202}}.

Третя частина «Історії» збереглася з численними й істотними прогалинами в єдиному пергаментному рукописі № 14640, який також зберігається в Лондоні. Манускрипт був закінчений в березні 688 року писарем на ім'я Сергун.

Втрачені фрагменти «Історії», які відновлюють за компілятивними джерелами, не дають повного уявлення про оригінал, оскільки в них відомості розташовуються за роками, а Іоанн Ефеський писав прагматичну історію, нехтуючи хронологічною послідовністю. Крім того, третя частина писалася під час гонінь, коли у автора не було під рукою раніше написаних глав, що призводило до повторів. Як наслідок у компіляторів виникали непорозуміння, вони неправильно датували відомості Іоанна або вважали одну й ту саму подію за два різночасових факти{{sfn|Дьяконов|1946}}.

=== «Житія східних святих» ===

== Історіографія ==

== Примітки ==

=== Коментарі ===
{{примітки|group=ком.|2}}

=== Виноски ===
{{примітки|5}}

== Література ==

=== Твори ===
* {{книга|автор=John of Ephesus.|назва=The third part of the Ecclesiastical history of John, bishop of Ephesus|посилання=http://books.google.com/books?id=wSMYAAAAYAAJ&dq=William%20Cureton%20Ecclesiastical%20History&hl=ru&pg=PT439#v=onepage&q&f=false|відповідальний=[[Вільям Кюртон|W. Cureton]]|місце=Oxford|рік=1853}}
* {{книга|автор=Johann von Ephesus.|назва=Die Kirchengeschichte des Johannes von Ephesus|відповідальний=J.M. Schönfelder|місце=Munchen|рік=1862|посилання=http://books.google.ru/books?id=djdbAAAAQAAJ&ots=hAbnKjpnSB&dq=Die%20Kirchengeschichte%20des%20Johannes%20von%20Ephesus&pg=PR1#v=onepage&q&f=false|ref=Kirchengeschichte}}
* {{книга|автор=John of Ephesus.|частина=I|назва=Lives of the Eastern Saints|відповідальний= E. W. Brooks|місце=Paris|видавництво=Firmin-Didot|рік=1923|том=17|серія=Patrologia Orientalis|allpages=854|ref=Lives}}
* {{книга|автор=John of Ephesus.|частина=II|назва=Lives of the Eastern Saints|відповідальний= E. W. Brooks|місце=Paris|видавництво=Firmin-Didot|рік=1924|том=18|серія=Patrologia Orientalis|allpages=834|ref=Lives}}

=== Дослідження ===
<div class="references-small" style="-moz-column-count:2; column-count:2; -webkit-column-count:2;">
; англійською мовою
* {{книга|автор=Atiya A.|назва=A History of Eastern Christianity|місце=Millwood, N.Y.|видавництво=Kraus Reprint|рік=1980|allpages=489|isbn=978-0-527-03703-1|посилання=http://books.google.com/books?id=QUMOAAAAQAAJ|ref=Atiya}}
* {{книга|автор=Dijkstra J. H. F.|назва=Religious Encounters on the Southern Egyptian Frontier in Late Antiquity (AD 298 – 642)|видавництво=Rijksuniversiteit Groningen|рік=2005|allpages=242|ref=Dijkstra}}
* {{книга|автор=Ebied R. Y., Roey A. van, Wickham L. R.|назва=Peter of Callinicum: anti-Tritheist dossier|рік=1981|серія=Orientalia Lovaniensia Analecta|allpages=129|isbn=978-90-70192-06-8|посилання=http://books.google.com/books?id=d7ogLZunYmgC|ref=Ebied}}
* {{книга|автор=Harvey S. A.|назва=Asceticism and society in crisis: John of Ephesus and the Lives of the Eastern saints|посилання=http://ark.cdlib.org/ark:/13030/ft3d5nb1n1|місце=Berkeley|видавництво=University of California Press|рік=1990|allpages=226|isbn=0520065239|ref=Harvey}}
* {{книга|автор=Menze V.-L.|назва=Justinian and the making of the Syrian Orthodox Church|видавництво=Oxford University Press|рік=2008|allpages=316|isbn=978-0-19-953487-6|ref=Menze}}
* {{книга|автор=Roey A. van, Allen P.|назва=Monophysite texts of the sixth century|посилання=http://books.google.ru/books?id=HLOVxgqrN6AC|видавництво=Peeters Publishers|рік=1994|allpages=320|isbn=90-6831-539-0|ref=Roey, Allen}}
* {{книга|автор=Palmer A.|назва=Monk and mason on the Tigris frontier: the early history of Ṭur ʻAbdin|посилання=http://books.google.com/books?id=dZ5KQUa0lbIC|видавництво=Cambridge University Press|рік=1990|allpages=265|isbn=0 521 36026 9|ref=Palmer}}
* {{книга|автор=Steppa J.-E.|назва=John Rufus and the world vision of anti-Chalcedonian culture|посилання=http://books.google.ru/books?id=7RRr2iUSqzIC|видавництво=Gorgias Press LLC|рік=2005|allpages=196|isbn=1-59333-131-2|ref=Steppa}}
* {{книга|автор=Shahîd I.|назва=Byzantium and the Arabs in the sixth century|видавництво=Dumbarton Oaks|рік=1995|том=1|посилання=http://books.google.com/books?id=BEvEV9OVzacC&lpg=PP1&hl=ru&pg=PP1#v=onepage&q&f=false|ref=Shahîd}}
* {{cite web|author=Wace H.|title=Joannes, bishop of Ephesus|publisher=Dictionary of Christian Biography and Literature to the End of the Sixth Century A.D., with an Account of the Principal Sects and Heresies|url=http://www.ccel.org/ccel/wace/biodict.html?term=Joannes,%20bishop%20of%20Ephesus|language=en|accessdate=2010-12-31|archiveurl=https://www.webcitation.org/67a4pCXwG?url=http://www.ccel.org/ccel/wace/biodict.html?term=Joannes%2C%20bishop%20of%20Ephesus|archivedate=2012-05-11|deadurl=no}}

; німецькою мовою
* {{книга|автор=Kleyn H. G.|назва=Jacobus Baradeus, de stichter der Syrische monophysietische Kerk|місце=Leyden|рік=1882|ref=Kleyn}}
* {{книга|автор=Land J. P. N.|назва=Joannes Bischof von Ephesos, der erste syrische Kirchenhistoriker|ref=Land|місце=Leyden|видавництво=E. J. Brill|рік=1856|сторінок=200|посилання=http://books.google.com/books?id=-bgAAAAAcAAJ|ref=Land}}

; російською мовою
* {{книга|автор=Болотов В. В.|назва=Лекции по истории древней Церкви|посилання=http://www.omolenko.com/photobooks/bolotov4.htm#Nav|місце=Петроград|видавництво=Третья Государственная Типография|рік=1918|том=4|сторінок=600|ref=Болотов}}
* {{стаття|автор=Давыденков О.|назва=Религиозная политика при Юстине I (518-526) и в первый период единоличного царствования Юстиниана I (527-540). Рост монофизитства в Константинополе|посилання=http://pstgu.ru/download/1244065042.4.pdf|журнал=Вестник ПСТГУ. Предыстория. Богословский сборник|рік=2001|номер=9|сторінки=59–72|ref=Давыденков}}
* {{книга|автор=Дьяконов А. П.|назва=Иоанн Ефесский и его церковно-исторические труды|видавництво=Типография В. Ф. Киршбаума|рік=1908|сторінок=417|місце=Санкт-Петербург|ref=Дьяконов}}
** ''перевидання'': {{книга|автор=Дьяконов А. П.|назва=Иоанн Ефесский и его церковно-исторические труды|видавництво=Издательство Олега Абышко|рік=2006|серія=Библиотека христианской мысли. Исследования|страниц=656|isbn=5-89740-125-4}}
* {{стаття|автор=Дьяконов А. П.|назва=Известия Иоанна Эфесского и сирийских хроник о славянах VI-VII веков|журнал=Вестник древней истории|місце=М.-Л.|видавництво=Издательство АН СССР|рік=1946|том=15|номер=1|ref=Дьяконов}}
* {{книга|автор=Иванов С. А.|назва=Византийское миссионерство|місце=М.|видавництво=Языки славянской культуры|рік=2003|сторінок=376|isbn=5-94457-114-4|ref=Иванов}}
* {{книга|автор=Пигулевская Н. В.|назва=Сирийские источники по истории народов СССР|відповідальний=Отв. редактор В. В. Струве|місце=М.‒ Л.|видавництво=Издательство Академии наук СССР|рік=1941|сторінок=170|ref=Пигулевская}}

; французькою мовою
* {{книга|автор=Duval R.|назва=La littérature syriaque|посилання=http://www.archive.org/details/LaLittratureSyriaque|місце=Paris|рік=1907|том=II|сторінок=430|ref=Duval}}
</div>

=== Інші джерела ===
* {{книга|автор=Michel le Syrien.|назва=Chronique|відповідальний=J.-B. Chabot |місце=Paris|рік=1901|том=II|посилання=http://www.archive.org/download/MichelLeSyrien2/michael_the_syrian2.pdf|ref=Michel le Syrien}}

[[Категорія:Візантійські історики]]
[[Категорія:Історики Юстиніана I]]
[[Категорія:Християнські письменники]]
[[Категорія:Уродженці провінції Діярбакир]]
[[Категорія:Християнські місіонери]]

title: Іоанн Ефеський

Народився: 507 · Аміда, Східна Римська імперія

Помер: не раніше 585

Країна: Східна Римська імперія

Діяльність: історик церкви, історик, письменник, священник

Знання мов: сирійська

Magnum opus: Ecclesiastical historyd і Lives of the Eastern saintsd

Посада: єпископ


text:
# Епідії
Епідії — плем'я піктів, яке мешкало на островах Ебуди (сучасні Внутрішні Гебриди). Межували на півночі з племенем креонами, на півдні — з дамнонами, на сході — каледоніями. Назва походить від богині Епона (тобто кінь).

## Географія
Вони охоплювали сучасні шотландські області Кінтайр, Кнапдейл, південну західну частину Аргайлу, острови Арран, Б'ют, Айлей. Окремі поселення були в Стратклайді. Корднонами були річки Леманноній синус (сучасний Лох-Файн) та Лонгус (Ферт-оф-Лорн).
Про головне місце поселення епідіїв згадує Равеннська Космографія, називаючи Рауатоній (неподалік Саутенда, Аргайл). Головними галузями цих піктів було рибальство та торговля між скотами на Гібернії (Ірландія) та північними піктами.

## Історія
Замало відомостей про епідіїв невідомо до римського вторгнення до Британії. Розмовляли гойдельською мовою. За деякими відомостями головними богом був Еохайд (інша назва Дагда). Втім особливість релігійного життя епідіїв не прослідковується у письмових джерелах. Епідії були союзниками або васалами племені дамнонів.
Перші згадки відносяться до I ст. н. е. У 82 році вони стикнулися з римською армією та флотом на чолі із проконсулом Гнеєм Юлієм Агріколою. Щодо цієї війни нічого невідомо, окрім результату — епідії зазнали поразки й визнали над собою владу Римської імперії. Ця залежність зникла з завершенням каденції Агріколи у Британії в 85 році.
З цього моменту до II ст. немає відомостей про епідіїв. За імператора Антоніна Пія римляни захопили сучасну південну Шотландію та звели вал Антоніна. Тоді ж епідії знову визнали залежність від Риму. Це тривало до 211 року. Після укладання миру з імператором Каракаллою та відступу римлян від Антонінова вала призвело до відновлення незалежності епідіїв. Щодо фортів та поселень римлян на території цього племені немає даних. Напевне тут діяли римські торгівці та фискали.
Територія епідіїв була захоплена скоттами, які асимілювало це плем'я, утворивши державу Дал Ріада.

wikiname: ukwiki

title: Епідії

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Britain.north.peoples.Ptolemy.jpg|міні|праворуч|200пкс|Племена піктів]]
'''Епідії''' — плем'я [[пікти|піктів]], яке мешкало на островах Ебуди (сучасні [[Внутрішні Гебриди]]). Межували на півночі з племенем [[креони|креонами]], на півдні — з [[дамнони|дамнонами]], на сході — [[каледонії|каледоніями]]. Назва походить від богині Епона (тобто кінь).

== Географія ==
Вони охоплювали сучасні шотландські області [[Кінтайр]], Кнапдейл, південну західну частину [[Аргайл]]у, острови Арран, [[Б'ют (Шотландія)|Б'ют]], [[Айлей]]. Окремі поселення були в [[Стратклайд]]і. Корднонами були річки Леманноній синус (сучасний [[Лох-Файн]]) та Лонгус ([[Ферт-оф-Лорн]]).

Про головне місце поселення епідіїв згадує Равеннська Космографія, називаючи Рауатоній (неподалік Саутенда, Аргайл). Головними галузями цих піктів було рибальство та торговля між скотами на Гібернії (Ірландія) та північними піктами.

== Історія ==
Замало відомостей про епідіїв невідомо до римського вторгнення до Британії. Розмовляли [[Гойдельські мови|гойдельською мовою]]. За деякими відомостями головними богом був Еохайд (інша назва Дагда). Втім особливість релігійного життя епідіїв не прослідковується у письмових джерелах. Епідії були союзниками або васалами племені дамнонів.

Перші згадки відносяться до I ст. н. е. У 82 році вони стикнулися з римською армією та флотом на чолі із проконсулом [[Гней Юлій Агрікола|Гнеєм Юлієм Агріколою]]. Щодо цієї війни нічого невідомо, окрім результату — епідії зазнали поразки й визнали над собою владу Римської імперії. Ця залежність зникла з завершенням каденції Агріколи у Британії в 85 році.

З цього моменту до II ст. немає відомостей про епідіїв. За імператора Антоніна Пія римляни захопили сучасну південну Шотландію та звели [[вал Антоніна]]. Тоді ж епідії знову визнали залежність від Риму. Це тривало до 211 року. Після укладання миру з імператором Каракаллою та відступу римлян від Антонінова вала призвело до відновлення незалежності епідіїв. Щодо фортів та поселень римлян на території цього племені немає даних. Напевне тут діяли римські торгівці та фискали.

Територія епідіїв була захоплена скоттами, які асимілювало це плем'я, утворивши державу [[Дал Ріада]].

== Джерела ==
* Armit, Ian, Celtic Scotland, (2nd ed.) London: B.T. Batsford/Historic Scotland, 2005. ISBN 0-7134-8949-9
* X. Delamarre, Dictionnaire de la Langue Gauloise (2ª ed.), Parigi, Editions Errance, 2003. ISBN 2-87772-237-6

[[Категорія:Пікти]]
[[Категорія:Історія Шотландії]]


text:
# Епштейн Леонід Абрамович
Леонід Абрамович Епштейн (1913-1989) — радянський учений, фахівець по гідродинаміці.

## Біографія
Народився 29 вересня (12 жовтня) 1913 року в Ромнах (нині Сумська область, Україна). У 1933-1989 роках працював в ЦАГІ. У 1950-1960 роках начальник сектору 12-ї лабораторії Філії ЦАГІ. Автор методу піддування для освіти вентильованих каверн.
Доктор технічних наук, професор.
Автор книг:
- Методи теорії розмірностей і подібності в задачах гідромеханіки суден / Л. А. Епштейн. — Л. : Суднобудування, 1970. — 206, [2] с. : цв.іл., рис.
- Про розрахунку і підборі гвинта в насадці / Л. А. Епштейн. — Б. м. : [б. в.], 1956. — 10 с.
- Масштабний ефект хвиль і бризок, утворених гліссірующімі судами. — Москва : Центр. аерогидродинам. ін-т їм. проф. Н. Е. Жуковського, 1940. — 32 с. : іл., рис., граф.; 25 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; вип. № 469)
- Динаміка каверн при течії рідини в трубці з пережатием [Текст] / Л. А. Епштейн. — Москва : [б. в.], 1972. — 20 с. : іл.; 26 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; Вип. 1424)
- Стійкість глісування гідролітаків і глісерів [Текст]. — [Москва] : Вид-во Бюро нової техніки НКАП при ЦАГІ, 1941. — 120 с. : іл., рис.; 29 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. проф. Н. Е. Жуковського; вип. № 500).
- Деякі питання гідродинаміки підводних крил [Текст] / Л. А. Епштейн, в. І. Блюмин. — Москва : [б. в.], 1968. — 152 с. : іл.; 25 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. професора Н. Е. Жуковського; Вип. 1103).
- Про особливості руху двухфазовой рідини / Л. А. Епштейн. — Москва : Бюро навч. інформації ЦАГІ, 1963. — 28 с., 1 л. іл. : іл.; 26 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. професора Н. Е. Жуковського; Вип. 860).
- Дослідження умов прориву повітря і моделювання при русі підводного крила [Текст] / Л. А. Епштейн. — Москва : Бюро навч. інформації ЦАГІ, 1958. — 31 с. : іл.; 26 див. — (Технічні звіти Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; Вип. № 143).

## Нагороди та премії
- Сталінська премія другого ступеня (1948) — за розробку і впровадження в практику методів підвищення швидкості бойових кораблів

title: Епштейн Леонід Абрамович

wikitext:
{{Науковець}}
{{Othernames|Епштейн}}
'''Леонід Абрамович Епштейн''' (1913-1989) — радянський учений, фахівець по гідродинаміці.

== Біографія ==
Народився [[29 вересня]] ([[12 жовтня]]) [[1913|1913 року]] в [[Ромни|Ромнах]] (нині [[Сумська область]], [[Україна]]). У 1933-1989 роках працював в [[ЦАГІ]]. У 1950-1960 роках начальник сектору 12-ї лабораторії Філії ЦАГІ. Автор методу піддування для освіти вентильованих каверн.

[[Доктор наук|Доктор технічних наук]], [[професор]].

Автор книг:
* Методи теорії розмірностей і подібності в задачах гідромеханіки суден / Л. А. Епштейн. — Л. : Суднобудування, 1970. — 206, [2] с. : цв.іл., рис.
* Про розрахунку і підборі гвинта в насадці / Л. А. Епштейн. — Б. м. : [б. в.], 1956. — 10 с.
* Масштабний ефект хвиль і бризок, утворених гліссірующімі судами. — Москва : Центр. аерогидродинам. ін-т їм. проф. Н. Е. Жуковського, 1940. — 32 с. : іл., рис., граф.; 25 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; вип. № 469)
* Динаміка каверн при течії рідини в трубці з пережатием [Текст] / Л. А. Епштейн. — Москва : [б. в.], 1972. — 20 с. : іл.; 26 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; Вип. 1424)
* Стійкість глісування гідролітаків і глісерів [Текст]. — [Москва] : Вид-во Бюро нової техніки НКАП при ЦАГІ, 1941. — 120 с. : іл., рис.; 29 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. проф. Н. Е. Жуковського; вип. № 500).
* Деякі питання гідродинаміки підводних крил [Текст] / Л. А. Епштейн, в. І. Блюмин. — Москва : [б. в.], 1968. — 152 с. : іл.; 25 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. професора Н. Е. Жуковського; Вип. 1103).
* Про особливості руху двухфазовой рідини / Л. А. Епштейн. — Москва : Бюро навч. інформації ЦАГІ, 1963. — 28 с., 1 л. іл. : іл.; 26 див. — (Праці Центрального аерогідродинамічного інституту ім. професора Н. Е. Жуковського; Вип. 860).
* Дослідження умов прориву повітря і моделювання при русі підводного крила [Текст] / Л. А. Епштейн. — Москва : Бюро навч. інформації ЦАГІ, 1958. — 31 с. : іл.; 26 див. — (Технічні звіти Центрального аерогідродинамічного інституту імені професори Н. Е. Жуковського; Вип. № 143).

== Нагороди та премії ==
* [[Сталінська премія]] другого ступеня (1948) — за розробку і впровадження в практику методів підвищення швидкості бойових кораблів

== Джерела ==
* https://www.nkj.ru/archive/articles/14889/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161018223924/http://www.nkj.ru/archive/articles/14889/ |date=18 жовтня 2016 }}
* http://www.rulit.me/books/tehnika-i-vooruzhenie-2006-03-read-253995-4.html
* https://web.archive.org/web/20170223045100/http://www.smtu.ru/sites/default/files/files/zkw_05_2428_mar_2010.pdf
{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Доктори технічних наук]]
[[Категорія:Лауреати Сталінської премії]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]]
[[Категорія:Персоналії за алфавітом]]
[[Категорія:Народились 12 жовтня]]
[[Категорія:Народились 1913]]
[[Категорія:Уродженці Роменського повіту]]
[[Категорія:Уродженці Ромен]]
[[Категорія:Померли 15 січня]]
[[Категорія:Померли 1989]]
[[Категорія:Померли в Москві]]

title: Епштейн Леонід Абрамович

Народився: 12 (25) жовтня 1913 · Ромни, Полтавська губернія, Російська імперія

Помер: 15 січня 1989 (75 років) · Москва, СРСР

Країна: СРСР

Діяльність: науковець

Галузь: гідродинаміка

Заклад: Центральний аерогідродинамічний інститут імені М. Є. Жуковського

Науковий ступінь: доктор технічних наук

Нагороди: орден «Знак Пошани» · медаль «За доблесну працю у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «У пам'ять 800-річчя Москви» · Сталінська премія


text:
# Новоселово (Собінський район)
Новоселово (рос. Новосёлово) — присілок у Собінському районі Владимирської області Російської Федерації.
Входить до складу муніципального утворення Копнинське сільське поселення. Населення становить 26 осіб (2010).

## Історія
Присілок розташований на землях фіно-угорського народу мещери.
Від 10 травня 1929 року належить до Собінського району, утвореного спочатку у складі Владимирського округу Івановської промислової області з частини Владимирського повіту Владимирської губернії. Від 1944 року в складі Владимирської області.
Згідно із законом від 6 травня 2005 року входить до складу муніципального утворення Копнинське сільське поселення.

## Населення
| 1859 | 1905 | 1926 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- | ---- | ---- |
| 244  | ↗375 | ↘331 | ↘46  | ↘26  |

title: Новоселово (Собінський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Новоселово
|назва ін.       = Новосёлово
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Владимирська область]]
|район           = [[Собінський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Копнинське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 26 (2010){{RUS-VLA-census}}
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[UTC+3]], [[Літній час|літом]] [[UTC+4]]
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Владимирська область
}}
'''Новоселово''' ({{lang-ru|Новосёлово}}) — [[присілок]] у [[Собінський район|Собінському районі]] [[Владимирська область|Владимирської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Входить до складу муніципального утворення [[Копнинське сільське поселення]]. Населення становить 26 осіб (2010){{RUS-VLA-census}}.

== Історія ==

Присілок розташований на землях фіно-угорського народу [[Мещера (плем'я)|мещери]]<ref>''Боровков Е.'' [http://www.historicus.ru/mordva_muroma_meshera/ Мордва, мурома и мещера — древнее население Верхнего Поволжья]. Historicus.ru. {{ref-ru}}</ref>.

Від [[10 травня]] [[1929]] року належить до Собінського району, утвореного спочатку у складі Владимирського округу [[Івановська промислова область|Івановської промислової області]] з частини Владимирського повіту [[Владимирська губернія|Владимирської губернії]]. Від 1944 року в складі Владимирської області<ref>{{cite web|title=История АТД Владимирской области|url=http://vlarhiv.ru/view/media/files/Admin-territor_delenie.pdf|accessdate=2020-02-05}}</ref>.

Згідно із законом від [[6 травня]] [[2005]] року входить до складу муніципального утворення Копнинське сільське поселення<ref>{{cite web|url=http://7law.info/vladimir/act1t/d326.htm|deadlink=yes|title=Закон Владимирской области от 06.05.2005 № 38-ОЗ «О наделении Собинского района и муниципальных образований, входящих в его состав, соответствующим статусом муниципальных образований и установлении их границ»|accessdate=2014-07-24|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150402152818/http://7law.info/vladimir/act1t/d326.htm|archivedate=2015-04-02}} {{ref-ru}}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ|Новосёлово (Собинский район) }}

{{Населення РФ|Новосёлово (Собинский район)|Графік }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Собінський район}}

{{Портали|Географія|Росія}}

{{Russia-geo-stub}}

[[Категорія:Присілки Владимирської області]]
[[Категорія:Населені пункти Собінського району]]

title: присілок Новоселово

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Владимирська область

Муніципальний район: Собінський район

Поселення: Копнинське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: UTC+3, літом UTC+4

Основні дані:
Мапа
· Новоселово · Новоселово


text:
# Хетіур
Хетіур (рум. Hetiur) — село у повіті Муреш в Румунії. Адміністративно підпорядковане місту Сігішоара.
Село розташоване на відстані 228 км на північний захід від Бухареста, 34 км на південний схід від Тиргу-Муреша, 105 км на південний схід від Клуж-Напоки, 94 км на північний захід від Брашова.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 914 осіб.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 733            | 80,2%    |
| цигани         | 95             | 10,4%    |
| угорці         | 64             | 7,0%     |
| німці          | 22             | 2,4%     |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 748            | 81,8%    |
| циганська | 88             | 9,6%     |
| угорська  | 57             | 6,2%     |
| німецька  | 21             | 2,3%     |

title: Хетіур

wikitext:
{{НП Румунії
 | назва               = Хетіур
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Hetiur''
 | зображення          = RO MS Biserica Evanghelica Hetiur.jpg
 | зображення_підпис   = Євангелістська церква
 | повіт               = Муреш
 | вид_общини          = Муніципій
 | община              = [[Сігішоара]]
 | код_SIRUTA          = 114596
 | широта              = 46.2681
 | довгота             = 24.7668
 | висота              = 393
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 914
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 545403
}}
'''Хетіур''' ({{lang-ro|Hetiur}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Муреш (повіт)|Муреш]] в [[Румунія|Румунії]]. Адміністративно підпорядковане місту [[Сігішоара]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 228 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 34 км на південний схід від [[Тиргу-Муреш|Тиргу-Муреша]], 105 км на південний схід від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]], 94 км на північний захід від [[Брашов|Брашова]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:914}} осіб.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014005851/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румуни
| 733
| 80,2%
|-
| цигани
| 95
| 10,4%
|-
| [[Угорці в Румунії|угорці]]
| 64
| 7,0%
|-
| німці
| 22
| 2,4%
|}

Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131014182803/http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip |date=2013-10-14 }}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 748
| 81,8%
|-
| циганська
| 88
| 9,6%
|-
| угорська
| 57
| 6,2%
|-
| німецька
| 21
| 2,3%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Муреш]]

title: Євангелістська церква

Країна: Румунія

Повіт: Муреш

Муніципій: Сігішоара

Телефонний код: +40 265 (Romtelecom, TR) · +40 365 (інші оператори)


text:
# Аліреза Резаї
Аліреза Резаї (перс. عليرضا رضايی; нар. 11 липня 1976, Тегеран) — іранський борець вільного стилю, бронзовий призер чемпіонатів світу, чемпіон, срібний та бронзовий призер чемпіонатів Азії, чемпіон Азійських ігор, дворазовий бронзовий призер Кубків світу, срібний призер Олімпійських ігор.

## Біографія
Боротьбою почав займатися з 1989 року. Чемпіон світу серед кадетів 1992 року. Срібний призер чемпіонату світу серед молоді 1995 року. Виступав за борцівський клуб «Ісадфердосі» з Тегерана. Боровся у важкій і суперважкій вагових категоріях.
Член технічної комісії Об'єднаного світу боротьби.

## Виступи на Олімпіадах
| Змагання                    | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| --------------------------- | ------ | ---------------- | ------ |
| Літні Олімпійські ігри 2004 | Іран   | 120 кг           | Срібло |

У фіналі афінської Олімпіади Аліреза Резаї зустрівся з видатним узбецьким борцем осетинського походження Артуром Таймазовим, братом Тимура Таймазова, українського олімпійського чемпіона з важкої атлетики. Артур Таймазов переміг іранського борця з рахунком 4-0 і завоював свою першу з трьох золотих олімпійських нагород. Алірезі Резаї дісталося срібло — перша й остання його олімпійська медаль.

## Виступи на Чемпіонатах світу
| Змагання                        | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| ------------------------------- | ------ | ---------------- | ------ |
| Чемпіонат світу з боротьби 2002 | Іран   | 120 кг           | 13     |
| Чемпіонат світу з боротьби 2003 | Іран   | 120 кг           | Бронза |

## Виступи на Чемпіонатах Азії
| Змагання                       | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| ------------------------------ | ------ | ---------------- | ------ |
| Чемпіонат Азії з боротьби 1999 | Іран   | 130 кг           | Золото |
| Чемпіонат Азії з боротьби 2000 | Іран   | 130 кг           | Бронза |
| Чемпіонат Азії з боротьби 2001 | Іран   | 130 кг           | Срібло |

## Виступи на Азійських іграх
| Змагання           | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| ------------------ | ------ | ---------------- | ------ |
| Азійські ігри 1998 | Іран   | 130 кг           | Золото |

## Виступи на Кубках світу
| Змагання                    | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| --------------------------- | ------ | ---------------- | ------ |
| Кубок світу з боротьби 1995 | Іран   | 100 кг           | 5      |
| Кубок світу з боротьби 1996 | Іран   | 100 кг           | Бронза |
| Кубок світу з боротьби 1998 | Іран   | 130 кг           | 4      |
| Кубок світу з боротьби 2000 | Іран   | 130 кг           | Бронза |

## Виступи на інших змаганнях
| Змагання                                                  | Збірна | Вагова категорія | Місце  |
| --------------------------------------------------------- | ------ | ---------------- | ------ |
| Чемпіонат світу з боротьби серед військовослужбовців 1997 | Іран   | 130 кг           | Срібло |
| Ігри доброї волі 1998                                     | Іран   | 130 кг           | 5      |
| Чемпіонат світу серед студентів 2004                      | Іран   | 120 кг           | Золото |

title: Аліреза Резаї

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я = Аліреза Резаї
| повне_ім'я =
| зображення = Alireza Rezaei.jpg
| розмір_зображення   =
| підпис = Аліреза Резаї у 2010 році
| прізвисько =
| національність = [[іранці|іранець]]
| місце_проживання = [[Тегеран]]
| дата_народження = 11.07.1976
| місце_народження = [[Тегеран]]
| дата_смерті =
| місце_смерті =
| зріст = 182 см
| вага = 122 кг
| вебсторінка  =
| країна = {{IRI}}
| вид_спорту = [[Боротьба (спорт)|боротьба]]
| дисципліна = [[вільна боротьба]]
| студентська_команда =
| клуб = «Ісадфердосі» [[Тегеран]]
| команда =
| нац._збірна = {{IRI}}
| статус_професіонала =
| тренери = [[Мансур Барзегар]]<br/>[[Арсалан Піроз]]
| завершення_виступів =
| тренує = [[Парвіз Хаді]]
| світові =
| регіональні =
| національні =
| олімпійські =
| паралімпійські =
| найвищий_рейтинг =
| особисті_рекорди =
| спортивне_звання =
| медалі =
{{MedalTopBox}}
{{MedalCountry | 	{{IRI}} }}
{{MedalOlympic}}
{{MedalSilver|[[Літні Олімпійські ігри 2004|Афіни 2004]]|[[боротьба на літніх Олімпійських іграх 2004|Вільна боротьба, 120 кг]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат світу з боротьби|Чемпіонати світу з боротьби]]}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат світу з боротьби 2003|Нью-Йорк 2003]]|Вільна боротьба, 120 кг}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Азії з боротьби|Чемпіонати Азії з боротьби]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Азії з боротьби 1999|Ташкент 1999]]|Вільна боротьба, 130 кг}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат Азії з боротьби 2000|Гуйлін 2000]]|Вільна боротьба, 130 кг}}
{{MedalSilver|[[Чемпіонат Азії з боротьби 2001|Уланбатор 2001]]|Вільна боротьба, 130 кг}}
{{MedalCompetition|[[Азійські ігри]]}}
{{MedalGold|[[Азійські ігри 1998|Бангкок 1998]]|Вільна боротьба, 130 кг}}
{{MedalCompetition|[[Кубок світу з боротьби|Кубки світу з боротьби]]}}
{{MedalBronze|[[Кубок світу з боротьби 1996|Тегеран 1996]]|Вільна боротьба, 100 кг}}
{{MedalBronze|[[Кубок світу з боротьби 2000|Фейрфакс 2000]]|Вільна боротьба, 130 кг}}
| show-medals = yes
}}
{{Однофамільці|Резаї}}
'''Аліреза Резаї''' ({{lang-fa|عليرضا رضايی}}; {{н}} {{ДН|11|7|1976}}, [[Тегеран]]) — [[Іран|іранський]] [[Боротьба (спорт)|борець]] [[вільна боротьба|вільного стилю]], бронзовий призер [[Чемпіонат світу з боротьби|чемпіонатів світу]], чемпіон, срібний та бронзовий призер [[Чемпіонат Азії з боротьби|чемпіонатів Азії]], чемпіон [[Азійські ігри|Азійських ігор]], дворазовий бронзовий призер [[Кубок світу з боротьби|Кубків світу]], срібний призер [[Олімпійські ігри|Олімпійських ігор]].

== Біографія ==

Боротьбою почав займатися з 1989 року. Чемпіон світу серед кадетів 1992 року. Срібний призер чемпіонату світу серед молоді 1995 року. Виступав за борцівський клуб «Ісадфердосі» з Тегерана. Боровся у важкій і суперважкій вагових категоріях.

Член технічної комісії [[Об'єднаний світ боротьби|Об'єднаного світу боротьби]].<ref>[https://unitedworldwrestling.org/ru/node/421 Офіційний сайт Об'єднаного світу боротьби] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160919002722/https://unitedworldwrestling.org/ru/node/421 |date=19 вересня 2016 }}{{ref-en}}</ref>
{{доробити розділ|дата=червень 2016}}

== Виступи на Олімпіадах ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2004]] || {{КраїнаОІ|IRI |літніх|2004}} || [[Літні Олімпійські ігри 2004 — вільна боротьба, до 120 кг (чоловіки)|120 кг]] || {{Срібна медаль}}
|-
|}

У фіналі афінської Олімпіади Аліреза Резаї зустрівся з видатним [[Узбекистан на літніх Олімпійських іграх 2004|узбецьким]] борцем [[осетини|осетинського]] походження [[Таймазов Артур Борисович|Артуром Таймазовим]], братом [[Таймазов Тимур Борисович|Тимура Таймазова]], [[українські олімпійські чемпіони|українського олімпійського чемпіона]] з [[важка атлетика|важкої атлетики]]. Артур Таймазов переміг іранського борця з рахунком 4-0 і завоював свою першу з трьох золотих олімпійських нагород. Алірезі Резаї дісталося срібло — перша й остання його олімпійська медаль.

== Виступи на Чемпіонатах світу ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Чемпіонат світу з боротьби 2002]] ||{{IRI}}|| [[Чемпіонат світу з боротьби 2002 — вільна боротьба, до 120 кг (чоловіки)|120 кг]] || 13
|-
|[[Чемпіонат світу з боротьби 2003]] ||{{IRI}}|| [[Чемпіонат світу з боротьби 2003 — вільна боротьба, до 120 кг (чоловіки)|120 кг]] || {{Бронзова медаль}}
|-
|}

== Виступи на Чемпіонатах Азії ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Чемпіонат Азії з боротьби 1999]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Золота медаль}}
|-
|[[Чемпіонат Азії з боротьби 2000]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Бронзова медаль}}
|-
|[[Чемпіонат Азії з боротьби 2001]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Срібна медаль}}
|-
|}

== Виступи на Азійських іграх ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Азійські ігри 1998]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Золота медаль}}
|-
|}

== Виступи на Кубках світу ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Кубок світу з боротьби 1995]] ||{{IRI}}|| 100 кг || 5
|-
|[[Кубок світу з боротьби 1996]] ||{{IRI}}|| 100 кг || {{Бронзова медаль}}
|-
|[[Кубок світу з боротьби 1998]] ||{{IRI}}|| 130 кг || 4
|-
|[[Кубок світу з боротьби 2000]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Бронзова медаль}}
|-
|}

== Виступи на інших змаганнях ==

{|class = "wikitable"
!Змагання!!Збірна!! Вагова категорія!! Місце
|-
|[[Чемпіонат світу з боротьби серед військовослужбовців 1997]] ||{{IRI}}|| 130 кг || {{Срібна медаль}}
|-
|[[Ігри доброї волі 1998]] ||{{IRI}}|| 130 кг || 5
|-
|[[Чемпіонат світу серед студентів 2004]] ||{{IRI}}|| 120 кг || {{Золота медаль}}
|-
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

{{External media
|topic     = Відео поєдинків Алірези Резаї
|video1    = [https://www.youtube.com/watch?v=-r2fXwvszoE Поєдинок проти Артура Таймазова у фіналі літніх Олімпійських ігор 2004 року]
|video2    = [https://www.youtube.com/watch?v=NXDd-siBPz8 Поєдинок проти українця [[Прядун Сергій Анатолійович|Сергія Прядуна]] на чемпіонаті світу 2003 року]
|video3    =
|video4    =
|video5    =
}}
* {{ІПНН-Борець|370CA5DC323B470E95CEB503F830A16B|}}
* [http://wrestling.ncp.ru/content/competitions/index.html?form_name=f1&spid=370CA5DC-323B-470E-95CE-B503F830A16B&fld_nation%5B0%5D=178&fld_event_type%5B0%5D=74&fld_event_style%5B0%5D=2&fld_event_agegroup%5B0%5D=1&fld_year%5B0%5D=19&fld_year_to%5B0%5D=1&fld_athlete=A Профіль на сайті ''wrestling.ncp.ru'']{{ref-ru}}{{ref-en}}{{Недоступне посилання|date=жовтня 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/re/ali-reza-rezaei-1.html {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120816054847/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/re/ali-reza-rezaei-1.html |date=16 серпня 2012 }}

{{Olympic-medalist-stub}}
{{Борець-доробити}}
{{Iran-sport-bio-stub}}
{{Портали|Біографії|Спорт}}

{{DEFAULTSORT:Резаї Аліреза}}

[[Категорія:Уродженці Тегерана]]
[[Категорія:Іранські борці вільного стилю]]
[[Категорія:Іранські срібні олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 2004]]
[[Категорія:Борці вільного стилю на літніх Олімпійських іграх 2004]]
[[Категорія:Чемпіони Азії з вільної боротьби]]
[[Категорія:Чемпіони Азійських ігор з вільної боротьби]]
[[Категорія:Борці на Азійських іграх 1998]]
[[Категорія:Іранські чемпіони Азійських ігор]]
[[Категорія:Олімпійські медалісти з боротьби]]

title: Загальна інформація

Національність: іранець

Громадянство: Іран

Місце проживання: Тегеран

Народження: 11 липня 1976 (48 років) · Тегеран

title: Спорт

Країна: Іран

Вид спорту: боротьба

Дисципліна: вільна боротьба

Клуб: «Ісадфердосі» Тегеран

Нац. збірна: Іран

Тренери: Мансур Барзегар · Арсалан Піроз

Тренує: Парвіз Хаді

title: Олімпійські ігри

Срібло: Афіни 2004 · Вільна боротьба, 120 кг

title: Чемпіонати світу з боротьби

Бронза: Нью-Йорк 2003 · Вільна боротьба, 120 кг

title: Чемпіонати Азії з боротьби

Золото: Ташкент 1999 · Вільна боротьба, 130 кг

Бронза: Гуйлін 2000 · Вільна боротьба, 130 кг

Срібло: Уланбатор 2001 · Вільна боротьба, 130 кг

title: Азійські ігри

Золото: Бангкок 1998 · Вільна боротьба, 130 кг

title: Кубки світу з боротьби

Бронза:
Тегеран 1996 · Вільна боротьба, 100 кг
Фейрфакс 2000 · Вільна боротьба, 130 кг