text:
# Молодість. Випуск 3-й
«Молодість. Випуск 3-й» — радянський кіноальманах з двох новел 1980 року, знятий режисерами Олександром Ітигіловим і Олександром Панкратовим на кіностудії «Мосфільм».

## Сюжет
Кіноальманах складається з новел: «Лабораторія» (реж. — Олександр Панкратов), «Зустріч» (реж. — Олександр Ітигілов).

### «Лабораторія»
За оповіданням Б. Поліщука «Лабораторія Воскобойнікова». У зв'язку з необхідністю скорочення штатів, керівник лабораторії, не бажаючи особисто зробити вибір, доручає цю «слизьку» справу всьому колективу, а сам вирушає у відрядження. Після приїзду з'ясовується, що нікого не тільки не звільнили, а й досягли збільшення штату.

### «Зустріч»
За однойменним оповіданням Валентина Распутіна. На нараді передовиків колгоспів та радгоспів зустрічаються Анна та Микола. Багато років тому вони кохали одне одного, але доля розвела їх. Увечері в готельному номері в Миколи вони згадують про своє колишнє кохання, розповідають одне одному про нелегко прожите життя.

## У ролях
- Станіслав Любшин — Микола Васильєв, технік, передовик
- Ніна Русланова — Анна, доярка, передовик
- Всеволод Шиловський — Аркадій Михайлович Воскобойников, керівник лабораторії
- Володимир Вихров — Михайло Сорін, співробітник лабораторії
- Олег Голубицький — Дмитро Іванович Грановський, співробітник лабораторії
- Марина Дюжева — Вірочка Гвозділова, співробітниця лабораторії
- Тетяна Конюхова — Софія Василівна Повелецька, співробітниця лабораторії
- Георгій Светлані — Вікентійович, співробітник НДІ
- Михайло Семаков — Віталій Бутов, співробітник лабораторії
- Людмила Цвєткова — роль другого плану
- Михайло Чигарьов — Григор'єв, керівник лабораторії, де працює Вікентійович
- Сергій Шакуров — Яків Петрович Воробйов, співробітник лабораторії
- Лев Золотухін — Павло Єгорович Сиротін, начальник Воскобойникова
- Олександр Зеленков — епізод
- Олександр Коняшин — епізод
- С. Токарєва — епізод
- Сергій Никоненко — сусід по готелі

## Знімальна група
- Режисери — Олександр Ітигілов, Олександр Панкратов
- Сценаристи — Гліб Панфілов, Валентин Черних
- Оператори — Павло Лебешев, Аркадій Першин
- Композитори — Володимир Губа, Олександр Чайковський
- Художники — Віталій Волинський, Олександр Самулєкін

title: Молодість. Випуск 3-й

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Молодість. Випуск 3-й
|оригінальна назва =Молодость. Выпуск 3-й
|зображення =Молодість. Випуск 3-й.jpg
|жанр =драма
|режисери =[[Ітигілов Олександр Атайович|Олександр Ітигілов]]
[[Панкратов Олександр Андрійович|Олександр Панкратов]]
|сценаристи =[[Панфілов Гліб Анатолійович|Гліб Панфілов]]
[[Черних Валентин Костянтинович|Валентин Черних]]
|Актори =[[Любшин Станіслав Андрійович|Станіслав Любшин]]
[[Русланова Ніна Іванівна|Ніна Русланова]]
|оператори =[[Лебешев Павло Тимофійович|Павло Лебешев]]
[[Першин Аркадій Петрович|Аркадій Першин]]
|композитори =[[Губа Володимир Петрович|Володимир Губа]]
[[Чайковський Олександр Володимирович|Олександр Чайковський]]
|художник =[[Волинський Віталій Олександрович|Віталій Волинський]]
[[Олександр Самулєкін]]
|кінокомпанія ="[[Мосфільм]]"
|країна = {{USSR}}
|тривалість =
|рік = 1980
| ідентифікатор =
}}
'''«Молодість. Випуск 3-й»''' — радянський кіноальманах з двох новел 1980 року, знятий режисерами [[Ітигілов Олександр Атайович|Олександром Ітигіловим]] і [[Панкратов Олександр Андрійович|Олександром Панкратовим]] на кіностудії «[[Мосфільм]]».

== Сюжет ==
Кіноальманах складається з новел: «Лабораторія» (реж. — Олександр Панкратов), «[[Зустріч (фільм)|Зустріч]]» (реж. — Олександр Ітигілов).

=== «Лабораторія» ===
За оповіданням Б. Поліщука «Лабораторія Воскобойнікова». У зв'язку з необхідністю скорочення штатів, керівник лабораторії, не бажаючи особисто зробити вибір, доручає цю «слизьку» справу всьому колективу, а сам вирушає у відрядження. Після приїзду з'ясовується, що нікого не тільки не звільнили, а й досягли збільшення штату.

=== «[[Зустріч (фільм)|Зустріч]]» ===
За однойменним оповіданням [[Распутін Валентин Григорович|Валентина Распутіна]]. На нараді передовиків колгоспів та радгоспів зустрічаються Анна та Микола. Багато років тому вони кохали одне одного, але доля розвела їх. Увечері в готельному номері в Миколи вони згадують про своє колишнє кохання, розповідають одне одному про нелегко прожите життя.

== У ролях ==
{{div col}}
* [[Любшин Станіслав Андрійович|Станіслав Любшин]] — ''Микола Васильєв, технік, передовик
* [[Русланова Ніна Іванівна|Ніна Русланова]] — ''Анна, доярка, передовик
* [[Шиловський Всеволод Миколайович|Всеволод Шиловський]] — ''Аркадій Михайлович Воскобойников, керівник лабораторії
* [[Володимир Вихров]] — ''Михайло Сорін, співробітник лабораторії
* [[Олег Голубицький]] — ''Дмитро Іванович Грановський, співробітник лабораторії
* [[Дюжева Марина Михайлівна|Марина Дюжева]] — ''Вірочка Гвозділова, співробітниця лабораторії
* [[Конюхова Тетяна Георгіївна|Тетяна Конюхова]] — ''Софія Василівна Повелецька, співробітниця лабораторії
* [[Світлані Георгій Данилович|Георгій Светлані]] — ''Вікентійович, співробітник НДІ
* [[Михайло Семаков]] — ''Віталій Бутов, співробітник лабораторії
* [[Людмила Цвєткова]] — роль другого плану
* [[Михайло Чигарьов]] — ''Григор'єв, керівник лабораторії, де працює Вікентійович
* [[Шакуров Сергій Каюмович|Сергій Шакуров]] — ''Яків Петрович Воробйов, співробітник лабораторії
* [[Лев Золотухін]] — ''Павло Єгорович Сиротін, начальник Воскобойникова
* [[Олександр Зеленков]] — епізод
* [[Олександр Коняшин]] — епізод
* С. Токарєва — епізод
* [[Никоненко Сергій Петрович|Сергій Никоненко]] — ''сусід по готелі
{{div col end}}

== Знімальна група ==
* Режисери — [[Ітигілов Олександр Атайович|Олександр Ітигілов]], [[Панкратов Олександр Андрійович|Олександр Панкратов]]
* Сценаристи — [[Панфілов Гліб Анатолійович|Гліб Панфілов]], [[Черних Валентин Костянтинович|Валентин Черних]]
* Оператори — [[Лебешев Павло Тимофійович|Павло Лебешев]], [[Першин Аркадій Петрович|Аркадій Першин]]
* Композитори — [[Губа Володимир Петрович|Володимир Губа]], [[Чайковський Олександр Володимирович|Олександр Чайковський]]
* Художники — [[Волинський Віталій Олександрович|Віталій Волинський]], [[Олександр Самулєкін]]

== Посилання ==
* [https://www.kino-teatr.ru/kino/movie/sov/3974/annot/ «Молодість. Випуск 3-й» на сайті kino-teatr.ru]
{{Фільми Олександра Ітигілова}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1980]]
[[Категорія:Фільми-драми СРСР]]
[[Категорія:Кіноальманахи СРСР]]
[[Категорія:Фільми Олександра Ітигілова]]
[[Категорія:Фільми Олександра Панкратова]]
[[Категорія:Дебютні фільми режисерів]]
[[Категорія:Фільми студії «Мосфільм»]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]
[[Категорія:Екранізації радянських літературних творів]]
[[Категорія:Екранізації російських літературних творів]]
[[Категорія:Екранізації творів Валентина Распутіна]]

title: Молодость. Выпуск 3-й

Жанр: драма

Режисери: Олександр Ітигілов · Олександр Панкратов

Сценаристи: Гліб Панфілов · Валентин Черних

У головних · ролях: Станіслав Любшин · Ніна Русланова

Оператори: Павло Лебешев · Аркадій Першин

Композитори: Володимир Губа · Олександр Чайковський

Художник: Віталій Волинський · Олександр Самулєкін

Кінокомпанія: "Мосфільм"

Мова: російська


text:
# Народний консультативний конгрес
Наро́дний консультати́вний конгре́с Респу́бліки Індоне́зія (НКК; індонез. Majelis Permusyawaratan Rakyat Republik Indinesia, MPR-RI) — вищий законодавчий орган Індонезії. Складається з постійно діючої Ради народних представників, що фактично виконує функції парламенту країни, й Ради представників регіонів, що скликається періодично.

## Історія
Створення НКК передбачалось статтею IV перехідних положень індонезійської конституції, прийнятої Дослідницьким комітетом з підготовки індонезійської незалежності 18 серпня 1945 року. Однак через те, що у зв'язку з надзвичайними умовами — зокрема, війни за незалежність, що почалась, — скликання всенародно обраного законодавчого органу було неможливим. 16 жовтня 1945 року відповідно до заяв віце-президента Мохаммада Хатти, його функції були передані Центральному національному комітету Індонезії, створеному незадовго до того.
27 грудня 1949 року війна за незалежність завершилась визнанням суверенітету Індонезії з боку колишньої метрополії — Нідерландів та створенням замість унітарної Республіки Індонезії федеративної Республіки Сполучених Штатів Індонезії. При цьому в РСШІ була прийнята нова конституція, що не передбачала створення НКК як законодавчого органу. 1950 року, після ліквідації РСШІ та відновлення унітарної Республіки Індонезії, була ухвалена тимчасова конституція, що також не передбачала наявності НКК.
5 липня 1959 року президент Сукарно видав указ про розпуск Установчих зборів та відновлення дії конституції 1945 року. Невдовзі за розпорядженням Сукарно був скликаний Тимчасовий народний консультативний конгрес (ТНКК), який мав виконувати функції НКК до проведення загальних виборів й відрізнявся від нього тим, що його члени були призначені президентом, а не обрані. До первинного складу ТНКК увійшли 616 членів: 257 депутатів РНП, 241 представник «функціональних груп» і 118 представників регіонів.
Перша генеральна сесія ТНКК відбулась у період від 10 листопада до 7 грудня 1960 року в Бандунгу. На ній члени Конгресу схвалили політичний маніфест Сукарно, що передбачав перехід від ліберальної демократії до нової форми правління — спрямованої демократії, а також восьмирічний план розвитку на період від 1961 до 1968 року. Друга генеральна сесія ТНКК відбулась у період від 15 до 22 травня 1963 року також у Бандунгу. Основним результатом тієї сесії стало обрання Сукарно довічним президентом Індонезії. Третя генеральна сесія ТНКК відбулась у період від 11 до 15 квітня 1965 року. Члени Конгресу знову висловили схвалення курсу Сукарно та його концепції «спрямованої демократії». Четверта генеральна сесія ТНКК проходила 20 червня–5 липня 1966 року у Джакарті. Тоді було розпочато процес поступового переходу владних повноважень від Сукарно до генерала Сухарто, який висунувся після придушення спроби державного перевороту, влаштованого офіцерами-ліваками 30 вересня 1965 року — так званого Руху 30 вересня. Фактично Сухарто вже отримав всю повноту влади після підписання 11 березня 1966 року президентського указу, відомого як Суперсемар (індонез. Supersemar; от індонез. Surat Perintah Sebelas Maret — Указ від 11 березня). Під час сесії ТНКК ухвалив 24 резолюції, що передбачали, серед іншого, позбавлення Сукарно статусу довічного президента, заборону ідеології марксизму-ленінізму, ратифікацію Суперсемара, проведення у найкоротший термін виборів до законодавчих органів, надання Сухарто повноважень на формування нового кабінету, а також прийняття поправки до конституції, відповідно до якої виконувачем обов'язків президента у разі його недієздатності ставав не віце-президент, а особа, зазначена у Суперсемарі, тобто Сухарто. Сукарно виступив на сесії з промовою, відомою під назвою «Дев'ять точок» (індонез. Nawaksara), в якій він спробував відвести від себе звинувачення у підтримці Руху 30 вересня, однак ТНКК відкинув аргументи президента й зажадав від нього надання до наступної генеральної сесії Конгресу більш докладного звіту про свої дії.
1967 року відбулась спеціальна сесія ТНКК. Найважливішим з рішень, ухвалених на тій сесії, була відставка президента Сукарно, аргументована тим, що своєю політикою президент ставить під загрозу національні інтереси, та призначення Сухарто виконувачем обов'язків президента. 1968 року відбулась ще одна спеціальна сесія ТНКК, що обрала виконувача обов'язків президента Сухарто повноправним президентом Індонезії на п'ятирічний термін. Окрім того, на сесії було схвалено п'ятирічний план економічного розвитку та прийнято рішення про проведення виборів до законодавчих органів 1971 року.
Після проведення парламентських виборов 1971 року ТНКК, призначений президентом, передав свої повноваження постійному НКК, сформованому за результатами виборів. 1973 року НКК провів свою першу генеральну сесію в якості обраного законодавчого органу. У новому складі НКК було 920 депутатів. В результаті реорганізації партійної системи 1974 року, що призвела до зменшення числа легальних політичних організацій до трьох (дві партії та проурядовий блок Голкар), всі члени НКК стали членами п'яти фракцій — Голкар, Партії єдності та розвитку (ПЄР), Демократичної партії Індонезії (ДПІ), збройних сил і представників регіонів. На сесії Сухарто виступив перед НКК з посланням, в якому відзвітував за п'ять років своєї роботи на президентському посту. Окрім того, під час сесії було ухвалено низку законодавчих актів, що уточнювали процедуру обрання президента й віце-президента, а також відносини між НКК, РНП та Верховною консультативною радою. Сухарто був переобраний на пост президента, віце-президентом був обраний султан Джок'якарти Хаменгкубувоно IX.
Генеральна сесія НКК, що відбулась 1978 року, постановила включити Східний Тимор до складу Індонезії в якості провінції, а також установила Панча Силу в якості державної ідеології. Сухарто був переобраний на президентський пост; віце-президентом був обраний Адам Малік — після відмови Хаменгкубувоно IX повторно зайняти той пост через хворобу. Під час сесії стався конфлікт між Сухарто й депутатами від мусульманської партії ПЄР, спричинений суперечливими висловлюваннями президента щодо релігії.
На генеральній сесії 1983 року були прийняті законодавчі акти, що уточнювали процедуру проведення референдумів в Індонезії. Сухарто був знову переобраний на пост президента; віце-президентом був обраний Умар Вірахадікусума. На генеральній сесії 1988 року відбулись чергові вибори президента й віце-президента. Кандидатура Судармоно на віце-президентський пост, запропонована Сухарто, не була підтримана всім складом НКК. ПЄР висунула альтернативного кандидата у віце-президенти — свого лідера Джаєлані Наро. Однак Сухарто вдалось умовити Наро зняти свою кандидатуру, в результаті чого віце-президентом, як єдиний кандидат, був обраний Судармоно. НКК, що збирався на сесії 1988 року, включав, окрім традиційних п'яти фракцій, шосту — фракцію «функціональних груп». На генеральній сесії 1993 року Сухарто був ушосте переобраний на президентський пост. Віце-президентом був обраний колишній головнокомандувач Збройних сил Трі Сутрісно. Число членів НКК було збільшено до 1000. Генеральна сесія 1998 року пройшла за умов економічної кризи та масових антиурядових виступів. Сухарто був знову переобраний на президентський пост. Віце-президентом був обраний Бухаруддин Юсуф Хабібі. Окрім того, рішення НКК президенту було надано надзвичайні повноваження на кризовий період.
Після відставки Сухарто з посади президента, що сталась 21 травня 1998 року, НКК був зібраний на спеціальну сесію. На ній було скасовано рішення попередньої сесії щодо надання надзвичайних повноважень президенту, а також ухвалено рішення про проведення 1999 року позачергових парламентських виборів. За Панча Силою було залишено статус державної ідеології, проте НКК підкреслив неприпустимість використання Панча Сили з метою узурпації влади. У зв'язку з тим, що зібраний на сесію склад НКК був обраний за часів правління Сухарто, депутати здебільшого займали досить консервативні позиції й не підтримували ідею проведення в Індонезії кардинальних перетворень.
1999 року, після проведення парламентських виборів, НКК зібрався на першу після відставки Сухарто й останню у своїй історії генеральну сесію. У новому складі НКК було 700 членів: 500 депутатів РНП, 135 представників регіонів, а також 65 представників «функціональних груп». Серед основних рішень, ухвалених на тій сесії, слід назвати рішення про проведення у Східному Тиморі референдуму щодо незалежності, а також ініціювання процесу внесення поправок до конституції, що мали значно обмежити владу президента. Було змінено регламент самого НКК: було встановлено, що замість генеральних сесій, що періодично скликались, НКК мав скликатись на щорічні сесії, на яких мали заслуховуватись послання від президента, РНП, Державного аудиторського агентства, Верховної консультативної ради й Верховного суду, а також надавати переліченим органам рекомендацій з подальшої роботи. Вперше за 30 років НКК визнав незадовільним звіт президента Хабібі про виконану роботу. На сесії були проведені нові вибори президента й віце-президента, на яких, вперше за всю історію НКК, брали участь більше одного кандидата. Президентом був обраний Абдуррахман Вахід, віце-президентом — Мегаваті Сукарнопутрі.
Основним рішенням щорічної НКК 2000 року стало виділення поліції, що входила до складу збройних сил, в окрему структуру. Також на сесії були прийняті резолюції про важливість збереження національної єдності й, одночасно, про деякі розширення повноважень провінційних органів влади.
Спеціальна сесія НКК 2001 року ухвалила рішення про імпічмент президента Абдуррахмана Вахіда та передачу президентських повноважень до віце-президента Мегаваті Сукарнопутрі. Новим віце-президентом був обраний Хамза Хаз.
Щорічна сесія НКК 2002 року внесла низку поправок до конституції, що змінили процедуру виборів президента — відтоді глава держави мав обиратись всенародним голосуванням, а також скасували Верховну консультативну раду. Окрім того, були прийняті рішення про обов'язкове виділення не менше 20 % національного бюджету на освіту та про утворення від 2003 року Конституційного суду. Щорічна сесія НКК 2003 року ухвалила новий регламент НКК, що набрав чинності після всенародних виборів президента наступного року. Відповідно до нового регламенту, повноваження НКК були дещо скорочені на користь РНП, Верховного суду й Конституційного суду. За НКК залишалось право оголосити президенту імпічмент, а також право обрати президента й віце-президента у разі, якщо обидві посади виявляться вакантними.

wikiname: ukwiki

title: Народний консультативний конгрес

in_language: uk

wikitext:
{{Парламент
 | name          = Народний консультативний конгрес Республіки Індонезія
|мова_оригіналу = id
|оригінальна_назва = Majelis Permusyawaratan Rakyat Republik Indonesia
 | coa_pic       = Coat of arms of the People's Consultative Assembly Indonesia.svg
 | coa_res       = 150px
 | session_room  = Indonesia DPR session.jpg
 | session_res   = 250px
 | house_type    = двопалатний
 | houses        = [[Рада народних представників (Індонезія)|Рада народних представників]] (РНП)
[[Рада представників регіонів]] (РПР)
 | leader1_type  = [[Список голів Народного консультативного конгресу Індонезії|Голова НКК]]
 | leader1       = [[Зулкіфлі Хасан]]
 | party1        = ([[Партія національного мандату]])
 | election1     = {{Дата|2014|10|8}}
 | leader2_type  = [[Список голів Ради народних представників Індонезії|Голова РНП]]
 | leader2       = [[Сетья Нованто]]
 | party2        = ([[Голкар]])
 | election2     = {{Дата|2014|10|1}}
| leader3_type  = [[Список голів Ради представників регіонів Індонезії|Голова РПР]]
 | leader3       = [[Ірман Гусман]]
 | party3        = ([[1 октября]] [[2009 год]]а)
 | election3     = {{Дата|2009|10|1}}
 | members       = 692
 | p_groups      = [[Демократична партія (Індонезія)|Демократична партія]] — 148 місць
[[Голкар]] — 107 місць
[[Демократична партія боротьби Індонезії]] — 94 місця
[[Партія справедливості та благоденства]] — 57 місць
[[Партія національного мандату]] — 46 місць
[[Партія єдності та розвитку]] — 37 місць
[[Партія національного пробудження]] — 28 місць
[[Партія «Рух за велику Індонезію»]] — 26 місць
[[Партія народної совісті]] — 17 місць
| meeting_place =
 | website       = mpr.go.id
}}
'''Наро́дний консультати́вний конгре́с Респу́бліки Індоне́зія''' (НКК; {{lang-id|Majelis Permusyawaratan Rakyat Republik Indinesia, MPR-RI}}) — вищий законодавчий орган [[Індонезія|Індонезії]]. Складається з постійно діючої [[Рада народних представників (Індонезія)|Ради народних представників]], що фактично виконує функції [[парламент]]у країни, й [[Рада представників регіонів|Ради представників регіонів]], що скликається періодично.

== Історія ==
[[Файл:MPRDPRDPDBuilding.jpg|right|250px|thumb|Будівля Народного консультативного конгресу]]
Створення НКК передбачалось статтею IV перехідних положень [[Конституція Індонезії|індонезійської конституції]], прийнятої Дослідницьким комітетом з підготовки індонезійської незалежності [[18 серпня]] [[1945]] року. Однак через те, що у зв'язку з надзвичайними умовами — зокрема, [[Війна за незалежність Індонезії|війни за незалежність]], що почалась, — скликання всенародно обраного законодавчого органу було неможливим. [[16 жовтня]] 1945 року відповідно до заяв [[Віце-президент Індонезії|віце-президента]] [[Мохаммад Хатта|Мохаммада Хатти]], його функції були передані [[Центральний національний комітет Індонезії|Центральному національному комітету Індонезії]], створеному незадовго до того.

[[27 грудня]] [[1949]] року війна за незалежність завершилась [[Гаазька конференція круглого столу|визнанням суверенітету]] Індонезії з боку колишньої метрополії — [[Нідерланди|Нідерландів]] та створенням замість унітарної Республіки Індонезії федеративної [[Республіка Сполучені Штати Індонезії|Республіки Сполучених Штатів Індонезії]]. При цьому в РСШІ була прийнята нова конституція, що не передбачала створення НКК як законодавчого органу. [[1950]] року, після ліквідації РСШІ та відновлення унітарної Республіки Індонезії, була ухвалена тимчасова конституція, що також не передбачала наявності НКК.

[[5 липня]] 1959 року [[Список президентів Індонезії|президент]] [[Сукарно]] видав указ про розпуск Установчих зборів та відновлення дії конституції 1945 року. Невдовзі за розпорядженням Сукарно був скликаний Тимчасовий народний консультативний конгрес (ТНКК), який мав виконувати функції НКК до проведення загальних виборів й відрізнявся від нього тим, що його члени були призначені президентом, а не обрані. До первинного складу ТНКК увійшли 616 членів: 257 депутатів РНП, 241 представник «функціональних груп» і 118 представників регіонів.

Перша генеральна сесія ТНКК відбулась у період від [[10 листопада]] до [[7 грудня]] [[1960]] року в [[Бандунг]]у. На ній члени Конгресу схвалили політичний маніфест Сукарно, що передбачав перехід від ліберальної демократії до нової форми правління — ''спрямованої демократії'', а також восьмирічний план розвитку на період від 1961 до 1968 року. Друга генеральна сесія ТНКК відбулась у період від 15 до 22 травня [[1963]] року також у Бандунгу. Основним результатом тієї сесії стало обрання Сукарно [[Довічний президент|довічним президентом]] Індонезії. Третя генеральна сесія ТНКК відбулась у період від 11 до 15 квітня [[1965]] року. Члени Конгресу знову висловили схвалення курсу Сукарно та його концепції «спрямованої демократії». Четверта генеральна сесія ТНКК проходила [[20 червня]]–[[5 липня]] [[1966]] року у [[Джакарта|Джакарті]]. Тоді було розпочато процес поступового переходу владних повноважень від Сукарно до генерала [[Сухарто]], який висунувся після придушення спроби державного перевороту, влаштованого офіцерами-ліваками 30 вересня 1965 року — так званого [[Рух 30 вересня|Руху 30 вересня]]. Фактично Сухарто вже отримав всю повноту влади після підписання [[11 березня]] 1966 року президентського указу, відомого як [[Суперсемар]] ({{lang-id|Supersemar}}; от {{lang-id|'''Su'''rat '''Per'''intah '''Se'''belas '''Mar'''et}} — ''Указ від 11 березня''). Під час сесії ТНКК ухвалив 24 резолюції, що передбачали, серед іншого, позбавлення Сукарно статусу довічного президента, заборону ідеології [[Марксизм-ленінізм|марксизму-ленінізму]], ратифікацію Суперсемара, проведення у найкоротший термін виборів до законодавчих органів, надання Сухарто повноважень на формування нового кабінету, а також прийняття поправки до конституції, відповідно до якої виконувачем обов'язків президента у разі його недієздатності ставав не [[Віце-президент Індонезії|віце-президент]], а особа, зазначена у Суперсемарі, тобто Сухарто. Сукарно виступив на сесії з промовою, відомою під назвою «Дев'ять точок» ({{lang-id|Nawaksara}}), в якій він спробував відвести від себе звинувачення у підтримці Руху 30 вересня, однак ТНКК відкинув аргументи президента й зажадав від нього надання до наступної генеральної сесії Конгресу більш докладного звіту про свої дії.

[[1967]] року відбулась спеціальна сесія ТНКК. Найважливішим з рішень, ухвалених на тій сесії, була відставка президента Сукарно, аргументована тим, що своєю політикою президент ставить під загрозу національні інтереси, та призначення Сухарто виконувачем обов'язків президента. [[1968]] року відбулась ще одна спеціальна сесія ТНКК, що обрала виконувача обов'язків президента Сухарто повноправним президентом Індонезії на п'ятирічний термін. Окрім того, на сесії було схвалено п'ятирічний план економічного розвитку та прийнято рішення про проведення виборів до законодавчих органів 1971 року.

Після проведення [[Парламентські вибори в Індонезії (1971)|парламентських виборов 1971 року]] ТНКК, призначений президентом, передав свої повноваження постійному НКК, сформованому за результатами виборів. [[1973]] року НКК провів свою першу генеральну сесію в якості обраного законодавчого органу. У новому складі НКК було 920 депутатів. В результаті реорганізації партійної системи [[1974]] року, що призвела до зменшення числа легальних політичних організацій до трьох (дві партії та проурядовий блок [[Голкар]]), всі члени НКК стали членами п'яти фракцій — [[Голкар]], [[Партія єдності та розвитку|Партії єдності та розвитку]] (ПЄР), [[Демократична партія (Індонезія)|Демократичної партії Індонезії]] (ДПІ), [[Національна армія Індонезії|збройних сил]] і представників регіонів. На сесії Сухарто виступив перед НКК з посланням, в якому відзвітував за п'ять років своєї роботи на президентському посту. Окрім того, під час сесії було ухвалено низку законодавчих актів, що уточнювали процедуру обрання президента й віце-президента, а також відносини між НКК, РНП та [[Верховна консультативна рада|Верховною консультативною радою]]. Сухарто був переобраний на пост президента, віце-президентом був обраний [[Джок'якарта (султанат)|султан Джок'якарти]] [[Хаменгкубувоно IX]].

Генеральна сесія НКК, що відбулась [[1978]] року, постановила включити [[Східний Тимор]] до складу Індонезії в якості [[Східний Тимор (провінція)|провінції]], а також установила [[Панча Сила|Панча Силу]] в якості державної ідеології. Сухарто був переобраний на президентський пост; віце-президентом був обраний [[Адам Малік]] — після відмови Хаменгкубувоно IX повторно зайняти той пост через хворобу. Під час сесії стався конфлікт між Сухарто й депутатами від мусульманської партії ПЄР, спричинений суперечливими висловлюваннями президента щодо релігії.

На генеральній сесії [[1983]] року були прийняті законодавчі акти, що уточнювали процедуру проведення [[референдум]]ів в Індонезії. Сухарто був знову переобраний на пост президента; віце-президентом був обраний [[Умар Вірахадікусума]]. На генеральній сесії [[1988]] року відбулись чергові вибори президента й віце-президента. Кандидатура [[Судармоно]] на віце-президентський пост, запропонована Сухарто, не була підтримана всім складом НКК. ПЄР висунула альтернативного кандидата у віце-президенти — свого лідера [[Джаєлані Наро]]. Однак Сухарто вдалось умовити Наро зняти свою кандидатуру, в результаті чого віце-президентом, як єдиний кандидат, був обраний Судармоно. НКК, що збирався на сесії 1988 року, включав, окрім традиційних п'яти фракцій, шосту — фракцію «функціональних груп». На генеральній сесії [[1993]] року Сухарто був ушосте переобраний на президентський пост. Віце-президентом був обраний колишній головнокомандувач Збройних сил [[Трі Сутрісно]]. Число членів НКК було збільшено до 1000. Генеральна сесія [[1998]] року пройшла за умов економічної кризи та масових антиурядових виступів. Сухарто був знову переобраний на президентський пост. Віце-президентом був обраний [[Бухаруддин Юсуф Хабібі]]. Окрім того, рішення НКК президенту було надано надзвичайні повноваження на кризовий період.

Після відставки Сухарто з посади президента, що сталась [[21 травня]] 1998 року, НКК був зібраний на спеціальну сесію. На ній було скасовано рішення попередньої сесії щодо надання надзвичайних повноважень президенту, а також ухвалено рішення про проведення [[1999]] року позачергових парламентських виборів. За Панча Силою було залишено статус державної ідеології, проте НКК підкреслив неприпустимість використання Панча Сили з метою узурпації влади. У зв'язку з тим, що зібраний на сесію склад НКК був обраний за часів правління Сухарто, депутати здебільшого займали досить консервативні позиції й не підтримували ідею проведення в Індонезії кардинальних перетворень.

[[1999]] року, після проведення [[Парламентські вибори в Індонезії (1999)|парламентських виборів]], НКК зібрався на першу після відставки Сухарто й останню у своїй історії генеральну сесію. У новому складі НКК було 700 членів: 500 депутатів РНП, 135 представників регіонів, а також 65 представників «функціональних груп». Серед основних рішень, ухвалених на тій сесії, слід назвати рішення про проведення у [[Східний Тимор|Східному Тиморі]] референдуму щодо незалежності, а також ініціювання процесу внесення поправок до конституції, що мали значно обмежити владу президента. Було змінено регламент самого НКК: було встановлено, що замість генеральних сесій, що періодично скликались, НКК мав скликатись на щорічні сесії, на яких мали заслуховуватись послання від президента, РНП, Державного аудиторського агентства, Верховної консультативної ради й [[Верховний суд Індонезії|Верховного суду]], а також надавати переліченим органам рекомендацій з подальшої роботи. Вперше за 30 років НКК визнав незадовільним звіт президента Хабібі про виконану роботу. На сесії були проведені нові вибори президента й віце-президента, на яких, вперше за всю історію НКК, брали участь більше одного кандидата. Президентом був обраний [[Абдуррахман Вахід]], віце-президентом — [[Мегаваті Сукарнопутрі]].

Основним рішенням щорічної НКК [[2000]] року стало виділення поліції, що входила до складу збройних сил, в окрему структуру. Також на сесії були прийняті резолюції про важливість збереження національної єдності й, одночасно, про деякі розширення повноважень провінційних органів влади.

Спеціальна сесія НКК [[2001]] року ухвалила рішення про [[імпічмент]] президента Абдуррахмана Вахіда та передачу президентських повноважень до віце-президента Мегаваті Сукарнопутрі. Новим віце-президентом був обраний [[Хамза Хаз]].

Щорічна сесія НКК [[2002]] року внесла низку поправок до конституції, що змінили процедуру виборів президента — відтоді глава держави мав обиратись всенародним голосуванням, а також скасували Верховну консультативну раду. Окрім того, були прийняті рішення про обов'язкове виділення не менше 20 % національного бюджету на освіту та про утворення від [[2003]] року [[Конституційний суд Індонезії|Конституційного суду]]. Щорічна сесія НКК [[2003]] року ухвалила новий регламент НКК, що набрав чинності після всенародних виборів президента наступного року. Відповідно до нового регламенту, повноваження НКК були дещо скорочені на користь РНП, Верховного суду й Конституційного суду. За НКК залишалось право оголосити президенту імпічмент, а також право обрати президента й віце-президента у разі, якщо обидві посади виявляться вакантними.

== Джерела ==
* [http://www.mpr.go.id/index.php?section=about_iframe Історія НКК на офіційній сторінці] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170203140733/http://www.mpr.go.id/index.php?section=about_iframe |date=3 лютого 2017 }}

[[Категорія:Політика Індонезії]]
[[Категорія:Парламенти за країною|Індонезія]]
[[Категорія:Двопалатні парламенти|Індонезія]]

Юрисдикція: Індонезія

Тип: двопалатний парламент

Палати: Рада народних представників (РНП) · Рада представників регіонів (РПР)

Політичні · групи: Демократична партія — 148 місць · Голкар — 107 місць · Демократична партія боротьби Індонезії — 94 місця · Партія справедливості та благоденства — 57 місць · Партія національного мандату — 46 місць · Партія єдності та розвитку — 37 місць · Партія національного пробудження — 28 місць · Партія «Рух за велику Індонезію» — 26 місць · Партія народної совісті — 17 місць

Голова НКК: Зулкіфлі Хасан ((Партія національного мандату)) · з 8 жовтня 2014

Голова РНП: Сетья Нованто ((Голкар)) · з 1 жовтня 2014

Голова РПР: Ірман Гусман ((1 октября 2009 года)) · з 1 жовтня 2009

Адреса: DPR/MPR Building


text:
# Кіт Картер (плавець)
Кіт Картер (англ. Keith Carter, 30 серпня 1924 — 3 травня 2013) — американський плавець.
Призер Олімпійських Ігор 1948 року.

title: Кіт Картер (плавець)

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я           = Кіт Картер
| оригінал імені = Keith Carter
| зріст  =
| вага   =
| медалі = {{MedalSport | Чоловіче плавання}}
{{MedalCountry | {{USA}}}}
{{MedalCompetition | [[Плавання на Олімпійських іграх]]}}
{{MedalSilver | [[Літні Олімпійські ігри 1948|Лондон 1948]] | [[Плавання на літніх Олімпійських іграх 1948 — 200 метрів брасом (чоловіки)|200 м брасом]]}}
{{MedalCompetition | [[Amateur Athletic Union|Amateur Athletic Union]]}}
{{MedalGold | 1949 Indoor Championships | 220 yd breaststroke}}.<ref>New York Times 2 April 1949 Page 19</ref>
{{MedalCompetition | [[Національна асоціація студентського спорту]]}}
{{MedalGold | 1949 Championships |200 м брасом}}.<ref>New York Times 26 March 1949 Page 12</ref>
{{MedalSilver | 1949 Championships | 150 yd Individual Medley}}.<ref>New York Times 27 March 1949 Page S1</ref>
{{MedalCompetition | [[Big Ten|Big Ten]]}}
{{MedalGold | 1949 Championships |200 м брасом}}
{{MedalGold | 1949 Championships | 150 m Individual Medley}}
{{MedalGold | 1948 Championships |200 м брасом}}
{{MedalGold | 1948 Championships |50 м вільним стилем}}
}}

'''Кіт Картер''' ({{lang-en|Keith Carter}}, 30 серпня 1924 — 3 травня 2013) — [[Сполучені Штати Америки|американський]] [[Плавання (вид спорту)|плавець]].
Призер Олімпійських Ігор [[Плавання на літніх Олімпійських іграх 1948|1948]] року.

== Посилання ==
* [https://www.olympedia.org/athletes/51288 Кіт Картер на Olympedia.org]
* [https://web.archive.org/web/20161231000000/http://www.sports-reference.com/olympics/athletes/Ca/Keith-Carter-2.html Кіт Картер на Sports-Reference.com]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{DEFAULTSORT:Картер Кіт}}
[[Категорія:Народились 1924]]
[[Категорія:Померли 2013]]
[[Категорія:Срібні призери літніх Олімпійських ігор 1948]]
[[Категорія:Спортсмени Акрона (Огайо)]]
[[Категорія:Олімпійські плавці та плавчині США]]
[[Категорія:Плавці США]]

title: Загальна інформація

Громадянство: США

Народження: 30 серпня 1924 · Акрон, Огайо, США

Смерть: 3 травня 2013 (88 років) · Ешвіль, Північна Кароліна, США

Alma mater: Університет Пердью і Western Reserve Academyd

title: Спорт

Країна: США

Вид спорту: спортивне плавання

Команда: Purdue Boilermakersd

title: Плавання на Олімпійських іграх

Срібло: Лондон 1948 · 200 м брасом

title: Amateur Athletic Union

Золото: 1949 Indoor Championships · 220 yd breaststroke.

Золото: 1949 Championships · 200 м брасом.

Срібло: 1949 Championships · 150 yd Individual Medley.

title: Big Ten

Золото: 1949 Championships · 150 m Individual Medley

Золото: 1948 Championships · 50 м вільним стилем


text:
# Абрамян Хорен Бабкенович
Хорен Бабкенович Абрамян (*1 квітня 1930, Єреван — †10 грудня 2004, Єреван) — актор театру і кіно, театральний режисер, народний артист СРСР (1980)

## Біографія
У 1951 закінчив Єреванський театральний інститут. З 1980 по 1985 служив у трупі Єреванського театру ім. Сундукяна, потім до 1988 був головним режисером Ленінаканського театру імені Мравяна, з 1988 — головний режисер Єреванського академічного театру ім. Г. Сундукяна

## Звання і нагороди
- 1970 — лауреат Всесоюзного кінофестивалю у номінації «Призи за акторську роботу»
- 1971 — лауреат державної премії Вірменської РСР (за спектакль «Брати Сарояни»)
- 1980 — Народний артист СРСР
- 1980 — лауреат Всесоюзного кінофестивалю у номінації «Премії за найкращі акторські роботи»
- 1981 — лауреат Державної премії СРСР (за театральні роботи)
- 2000 — почесний громадянин Єревана.[5]

## Ролі у кіно
- 1949 — Дівчина Араратської долини
- 1954 — Смотрини
- 1954 — Таємниця гірського озера
- 1955 — У пошуках адресата — Брутян
- 1955 — Перший ешелон
- 1957 — Висота — Баграт
- 1957 — Мета його життя
- 1958 — Серце матері — Армен
- 1958 — Про мого друга
- 1958 — Пісня першого кохання — Арсен
- 1959 — Обвал — Вартан
- 1962 — Кільця слави — Гурген
- 1969 — Брати Сарояни — Геворк Сароян
- 1971 — Відголоски минулого
- 1971 — Ми і наші гори
- 1974 — Хроніка єреванських днів
- 1978 — Аревік
- 1978 — Народження
- 1979 — Зірка надії
- 1980 — Живіть довго
- 1980 — Легенда про скомороха
- 1981 — Там, за сімома горами
- 1983 — Відрядження до санаторію
- 1984 — Пожежа
- 1986 — Поки живемо...
- 1988 — Піднесення
- 1989 — Дихання

## Постановки у театрі
- 1968 — «Брати Сарояни»

## Документальні фільми
- 1990 — «Андранік Озанян» (Зоравар Андранік). Перший радянський фільм про Полководця Андраніка: Арменфільм 35 мм. Андранік — текст читає Абрамян Хорен Бабкенович.
- 2008 — «Сумна історія останнього клоуна. Фрунзе Мкртчян».

title: Абрамян Хорен Бабкенович

wikitext:
{{Othernames|Абрамян}}
{{Актор
|bgcolour             =
|ім'я                 = Абрамян Хорен Бабкенович
|зображення           = Khoren Abrahamyan.JPG
|розмір               =
|підпис               =
|ім'я_при_народженні  =
|інші_імена           =
|громадянство         =
|національність       =
|рід_діяльності       = [[актор]]<br/> [[режисер]]
|роки_діяльності      =
|дружина              =
|чоловік              =
|діти                 =
|батьки               =
|imdb_id              =
|сторінка_в_інтернеті =
|провідні_ролі        =
|нагороди             =
}}
'''Хорен Бабкенович Абрамян''' (*{{ДН|1|4|1930}}, [[Єреван]] — †{{ДС|10|12|2004}}, [[Єреван]]) — [[актор]] театру і [[кіно]], театральний режисер, народний артист СРСР ([[1980]])<ref name="НРЭ2">Новая Российская энциклопедия: в 12 т. / Редкол.: А. Д. Некипелов, В. И. Данилов-Данильян, В. М. Карев и др. — М.: ООО «Издательство „Энциклопедия“» Т. 2 А — Баяр, 2005. — 960 с.: ил.</ref>

== Біографія ==
У [[1951]] закінчив [[Єреванський художньо-театральний інститут|Єреванський театральний інститут]]. З [[1980]] по [[1985]] служив у трупі [[Театр імені Сундукяна|Єреванського театру ім. Сундукяна]], потім до [[1988]] був головним режисером Ленінаканського театру імені Мравяна, з 1988 — головний режисер Єреванського академічного театру ім. Г. Сундукяна

== Звання і нагороди ==
* [[1970 рік у кіно|1970]] — [[лауреат]] [[Всесоюзний кінофестиваль|Всесоюзного кінофестивалю]] у номінації «Призи за акторську роботу»
* [[1971]] — лауреат державної премії Вірменської РСР (за спектакль «Брати Сарояни»)
* [[1980]] — Народний артист СРСР
* [[1980 рік у кіно|1980]] — [[лауреат]] [[Всесоюзний кінофестиваль|Всесоюзного кінофестивалю]] у номінації «Премії за найкращі акторські роботи»
* [[1981]] — лауреат [[Державна премія СРСР|Державної премії СРСР]] (за театральні роботи)
* [[2000]] — [[почесний громадянин Єревана]].<ref>[http://www.yerevan.am/2-116-Почетные%20граждане%20г.%20Еревана.html Офіційний сайт мерії Єревана. Список почесних громадян Єревана {{ref-hy}}, ,]{{ref-ru}}{{ref-en}}{{Недоступне посилання|date=лютий 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>
[[Файл:Knoren Abrahamyan's plaque, Yerevan.jpg|міні]]

== Ролі у кіно ==
* [[1949 рік у кіно|1949]] — [[Дівчина Араратської долини (фільм)|Дівчина Араратської долини]]
* [[1954 рік у кіно|1954]] — [[Смотрини (фільм)|Смотрини]]
* [[1954 рік у кіно|1954]] — [[Таємниця гірського озера (фільм)|Таємниця гірського озера]]
* [[1955 рік у кіно|1955]] — [[У пошуках адресата (фільм)|У пошуках адресата]] — ''Брутян''
* [[1955 рік у кіно|1955]] — [[Перший ешелон (фільм, 1955)|Перший ешелон]]
* [[1957 рік у кіно|1957]] — [[Висота (фільм, 1957)|Висота]] — ''Баграт''
* [[1957 рік у кіно|1957]] — [[Мета його життя (фільм)|Мета його життя]]
* [[1958 рік у кіно|1958]] — [[Серце матері (фільм), 1958|Серце матері]] — ''Армен''
* [[1958 рік у кіно|1958]] — [[Про мого друга (фільм)|Про мого друга]]
* [[1958 рік у кіно|1958]] — [[Пісня першого кохання (фільм)|Пісня першого кохання]] — ''Арсен''
* [[1959 рік у кіно|1959]] — [[Обвал (фільм)|Обвал]] — ''Вартан''
* [[1962 рік у кіно|1962]] — [[Кільця слави (фільм)|Кільця слави]] — ''Гурген''
* [[1969 рік у кіно|1969]] — [[Брати Сароян]]и — ''Геворк Сароян''
* [[1971 рік у кіно|1971]] — [[Відголоски минулого (фільм)|Відголоски минулого]]
* [[1971 рік у кіно |1971]] — [[Ми і наші гори (фільм)|Ми і наші гори]]
* [[1974 рік у кіно|1974]] — [[Хроніка єреванських днів]]
* [[1978 рік у кіно|1978]] — [[Аревік (фільм)|Аревік]]
* [[1978 рік у кіно|1978]] — [[Народження (фільм), 1978|Народження]]
* [[1979 рік у кіно|1979]] — [[Зірка надії (фільм)|Зірка надії]]
* [[1980 рік у кіно|1980]] — [[Живіть довго (фільм)|Живіть довго]]
* [[1980 рік у кіно|1980]] — [[Легенда про скомороха (фільм)|Легенда про скомороха]]
* [[1981 рік у кіно|1981]] — [[Там, за сімома горами (фільм)|Там, за сімома горами]]
* [[1983 рік у кіно|1983]] — [[Відрядження до санаторію (фільм)|Відрядження до санаторію]]
* [[1984 рік у кіно|1984]] — [[Пожежа (фільм, 1984)|Пожежа]]
* [[1986 рік у кіно|1986]] — [[Поки живемо...]]
* [[1988 рік у кіно|1988]] — [[Піднесення (фільм)|Піднесення]]
* [[1989 рік у кіно|1989]] — [[Дихання (фільм)|Дихання]]

== Постановки у театрі ==
* [[1968 рік у театрі|1968]] — «Брати Сарояни»

== Документальні фільми ==
* [[1990]] — «[[Андранік Озанян]]» (Зоравар Андранік). Перший радянський фільм про Полководця Андраніка: [[Арменфільм]] 35 мм. Андранік — текст читає Абрамян Хорен Бабкенович.
* [[2008]] — «Сумна історія останнього клоуна. [[Мкртчян Фрунзик Мушегович|Фрунзе Мкртчян]]».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.imdb.com/name/nm0009283/ Сторінка на сайті IMDB] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101130100321/http://www.imdb.com/name/nm0009283/ |date=30 листопада 2010 }}

{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Актори XX століття]]
[[Категорія:Вірменські актори]]
[[Категорія:Кіноактори XX століття]]
[[Категорія:Радянські актори]]
[[Категорія:Театральні режисери СРСР]]
[[Категорія:Вірменські театральні режисери]]
[[Категорія:Народні депутати СРСР]]
[[Категорія:Лауреати Державної премії Вірменської РСР]]

title: вірм. Խորեն Բաբկենի Աբրահամյան

Народився: 1 квітня 1930 · Єреван

Помер: 10 грудня 2004 (74 роки) · Єреван, Вірменія

Поховання: Пантеон імені Комітаса

Громадянство: СРСР · Вірменія

Діяльність: актор · режисер

Alma mater: Єреванський державний інститут театру і кіно (1951)

Заклад: Театр імені Ґабріеля Сундукяна і Єреванський державний інститут театру і кіно

У шлюбі з: Lusya Hovhannissiand

Членство: Спілка театральних діячів Вірменіїd

вірм. Խորեն Բաբկենի Աբրահամյան: Нагороди та премії

вірм. Խորեն Բաբկենի Աբրահամյան: · почесний громадянин Єревана Державна премія Вірменської РСРd (1988)

вірм. Խորեն Բաբկենի Աբրահամյան: Абрамян Хорен Бабкенович у Вікісховищі


text:
# Еів Елоон
Еів Елоон (ест. Eiv Eloon; *27 листопада 1945) — естонська письменниця, яка писала у жанрі наукової фантастики.

## Біографія
Народилася 27 листопада 1945 року в місті Тарту, Естонія. Її справжнє ім'я — Леа Соо, але свої твори писала під псевдонімом Еів Елоон. Перший роман письменниці — «Подвійні види» — побачив світ 1981 року. Продовження ж — «Подвійні види 2» — вийшло 1988 року. Вважається однією з перших естонських письменниць, які працювали над темою гендерної належності в контексті наукової фантастики.

## Опубліковані книги
- Kaksikliik (1981) — «Подвійні види»
- Kaksikliik 2 (1988) — «Подвійні види 2»

title: Еів Елоон

wikitext:
{{особа
| Оригінал імені      = {{lang-et|Lea Soo}}
| Фото                =
| Ширина              =
| Підпис              =
| Ім'я при народженні =
| Псевдоніми          = Еів Елоон {{lang-et|Eiv Eloon}}
| Дата народження     = 27.11.1945
| Місце народження    =
| Рід діяльності      = [[письменниця]]
| Роки активності     =
| Напрямок            =
| Жанр                =
| Magnum opus         =
| Премії              =
| Нагороди            =
| Сайт                =
| Автограф            = <!-- Підпис.jpg -->
| Примітки            =
}}
'''Еів Елоон''' ({{lang-et|Eiv Eloon}}; *{{ДН|27|11|1945}}) — [[естонія|естонська]] [[письменниця]], яка писала у жанрі наукової фантастики.

== Біографія ==
Народилася 27 листопада 1945 року в місті [[Тарту]], [[Естонія]]. Її справжнє ім'я — Леа Соо, але свої твори писала під псевдонімом Еів Елоон. Перший роман письменниці — «Подвійні види» — побачив світ 1981 року. Продовження ж — «Подвійні види 2» — вийшло 1988 року. Вважається однією з перших естонських письменниць, які працювали над темою гендерної належності в контексті наукової фантастики.

== Опубліковані книги ==
* ''Kaksikliik'' (1981) — «Подвійні види»
* ''Kaksikliik 2'' (1988) — «Подвійні види 2»

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20100911034430/http://elm.einst.ee/issue/11/estonian-science-fiction/ Естонська наукова фантастика]

{{Authority control}}

[[Категорія:Естонські прозаїки]]
[[Категорія:Наукові фантасти Естонії]]
[[Категорія:Письменниці-фантастки]]
[[Категорія:Естономовні письменники-фантасти]]

title: ест. Lea Soo

Псевдо: Еів Елоон ест. Eiv Eloon

Народилася: 27 листопада 1945 (79 років) · Тарту, Естонська РСР, СРСР

Країна: Естонія

Діяльність: письменниця

Знання мов: естонська

Роки активності: 1981 — тепер. час


text:
# Средня Вас-у-Бохіню
Средня Вас-у-Бохіню (словен. Srednja Vas v Bohinju) — поселення в общині Бохінь, Горенський регіон, Словенія. Висота над рівнем моря: 593,8 м.

title: Средня Вас-у-Бохіню

wikitext:
{{Місто
 | назва           = Средня Вас-у-Бохіню
 | місцева_назва       = Srednja Vas v Bohinju
 | зображення          = SrednjaVasBohinj3.JPG
 | зображення_розмір   =
 | зображення_підпис   =
 | прапор          =
 | країна          = [[Словенія]]
 | регіон          = [[Горенський регіон]]
 | pushpin_map     = Slovenia
 | засноване       =
 | населення       = 416 (2002)
 | площа           =
 | густота         =
 | висота          =
 | агломерація     =
 | поштові індекси =
 | код країни      =
 | код міста       =
|latd= 46|latm= 17|lats=50.88 |latNS=N
|longd=13|longm=55|longs=33.58 |longEW=E
 | coor_pinpoint           =
 | coordinates_type        = source:eswiki
 | coordinates_display     = inline,title
 | coordinates_footnotes   =
 | coordinates_region      = SI
 }}

'''Средня Вас-у-Бохіню''' ({{lang-sl|Srednja Vas v Bohinju}}) — поселення в общині [[Бохінь (община)|Бохінь]], [[Горенський регіон]], [[Словенія]]. Висота над рівнем моря: 593,8 м.

== Посилання ==
{{Портал|Словенія}}

* [https://web.archive.org/web/20190110065119/https://obcina.bohinj.si/ Вебсайт общини Бохінь]
* [https://web.archive.org/web/20050112124847/http://www.stat.si/Popis2002/en/rezultati/rezultati_red.asp?ter=NAS&sifra=004 Статистичне бюро Республіки Словенія, населення общини Бохінь, 2002]

{{Slovenia-geo-stub}}
{{Бохінь}}

[[Категорія:Населені пункти Словенії]]

title: Средня Вас-у-Бохіню · Srednja Vas v Bohinju

Країна: Словенія

Регіон: Горенський регіон

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2

Номери автомобілів: KR

OSM: ↑1675775 ·R (Бохінь)


text:
# Стюарт Пірсон
Стюарт Пірсон (англ. Stuart Pearson, нар. 21 червня 1949, Кінгстон-апон-Галл) — англійський футболіст, що грав на позиції нападника. По завершенні ігрової кар'єри — тренер.
Виступав за клуби «Галл Сіті», «Манчестер Юнайтед» та «Вест Гем Юнайтед», а також національну збірну Англії.

## Клубна кар'єра
Пірсон почав кар'єру в «Галл Сіті», перейшовши в клуб в травні 1966 року в статусі любителя, одночасно працюючи в місцевій телефонній компанії. У 1968 році він підписав з «тиграми» професійний контракт, де він повинен був замінити легендарного Кріса Чілтона, найкращого бомбардира в історії «Галла». Починаючи з лави запасних, Пірсон поступово витіснив Чілтона зі складу, ставши основним нападником клубу. Загалом у рідному клубі Пірсон провів шість сезонів, взявши участь у 129 матчах Другого дивізіону і був одним з головних бомбардирів команди, маючи середню результативність на рівні 0,65 голу за гру першості. Талановитим форвардом зацікавився «Манчестер Юнайтед», який в 1974 році придбав Пірсона за 200 000 фунтів.
«Манчестер Юнайтед» придбав Пірсона після закінчення сезону 1973/74, за результатами якого «червоні дияволи» вилетіли в Другий дивізіон. Клубу був потрібний нападник, який міг приносити результат. У сезоні 1974/75 Пірсон виправдав очікування керівництва клубу і вболівальників, забивши 17 м'ячів у Другому дивізіоні, а «Юнайтед» виграв чемпіонат і повернувся в Перший дивізіон. Пірсон, який отримав на «Олд Траффорд» прізвисько «Панчо», відзначав свої голи, піднімаючи над головою праву руку зі стисненим кулаком. Пірсон продовжував грати за «Юнайтед» класичного центрфорварда, і саме йому адресувалася більша частина передач гравців команди, від воротаря Алекса Степні до Гордона Гілла.
У 1977 році він допоміг «„червоним дияволам“» виграти Кубок Англії, забивши один з голів у фінальному матчі проти «Ліверпуля» (2:1). Пірсон пропустив майже весь сезон 1978/79 через травму коліна, яка вимагала операції. Після його повернення в стрій Томмі Догерті запропонував Пірсону лише однорічний контракт, який не влаштував футболіста. в результаті Пірсон перейшов у «Вест Гем Юнайтед» в серпні 1979 року. Всього за «Манчестер Юнайтед» Пірсон провів 180 матчів і забив 66 голів.
Пірсон допоміг «молоткам» виграти Кубок Англії 1980 року: у фінальному матчі проти «Арсеналу» саме його простріл з правого флангу замкнув Тревор Брукінг, а «Вест Гем» здобув перемогу з рахунком 1:0. Свій останній матч за лондонський клуб Пірсон провів 2 лютого 1982 проти «Манчестер Сіті», після чого покинув клуб через травму коліна. Він більше не виступав на високому рівні, але грав за ряд клубів в ПАР і НАСЛ.

## Виступи за збірну
1976 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Англії. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 3 роки, провів у формі головної команди країни 15 матчів, забивши 5 голів.

## Кар'єра тренера
Після завершення кар'єри гравця, Пірсон зайнявся тренерською роботою. У сезоні 1985/86 він працював у тренерському штабі «Стокпорт Каунті», а першій половині сезону 1986/87 був головним тренером клубу «Нортвіч Вікторія». У 1988 році він став асистентом головного тренера «Вест Бромвіч Альбіон», а в 1991 році був тимчасово виконуючим обов'язки головного тренера клубу після відставки Браяна Телбота, керуючи командою протягом шести матчів.
У 1992 році Пірсон покинув «Альбіон» і перейшов в «Бредфорд Сіті», де працював асистентом головного тренера з 1992 по 1994 роки. В останні роки він працював коментатором на «MUTV». В середині 2000-х перебрався до Іспанії.

## Титули та досягнення
- Володар Кубка Англії: 1976-77, 1979-80
- Володар Суперкубка Англії: 1977

title: Стюарт Пірсон

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Стюарт Пірсон
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Кінгстон-апон-Галл]]
| країна-народження = [[Англія]]
| дата-народження = 21.6.1949
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1968–1974 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Галл Сіті]]» | 129 |84}}
{{Футболіст рядок 1|1974–1979 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Манчестер Юнайтед]]» | 139 |55}}
{{Футболіст рядок 0|1979–1982 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Вест Гем Юнайтед]]» | 34 |6}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1976–1978 | {{Прапорець|ENG}} | [[збірна Англії з футболу|Англія]] | 15 |5}}
{{Футболіст кінець}}
| тренер = {{Футбольний тренер початок}}
{{Футбольний тренер заголовок}}
{{Футбольний тренер рядок 1|1986–1987 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Нортвіч Вікторія]]»}}
{{Футбольний тренер рядок 0|1991 | {{Прапорець|ENG}} | «[[Вест-Бромвіч Альбіон]]»|<small>(в. о.)</small>}}
{{Футбольний тренер кінець}}
}}
{{Othernames|Пірсон (прізвище)|Пірсон}}
'''Стюарт Пірсон''' ({{lang-en|Stuart Pearson}}, {{нар}} [[21 червня]] [[1949]], [[Кінгстон-апон-Галл]]) — англійський [[футболіст]], що грав на позиції [[Нападник (футбол)|нападника]]. По завершенні ігрової кар'єри — [[Футбольний тренер|тренер]].

Виступав за клуби «[[Галл Сіті]]», «[[Манчестер Юнайтед]]» та «[[Вест Гем Юнайтед]]», а також [[збірна Англії з футболу|національну збірну Англії]].

== Клубна кар'єра ==
Пірсон почав кар'єру в «[[Галл Сіті]]», перейшовши в клуб в травні 1966 року в статусі любителя, одночасно працюючи в місцевій телефонній компанії. У 1968 році він підписав з «тиграми» професійний контракт<ref name="hullcity">[http://www.hullcity-mad.co.uk/news/loadfeat.asp?cid=EDY5&id=27821 Профіль футболіста за «Галл Сіті»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110309002741/http://www.hullcity-mad.co.uk/news/loadfeat.asp?cid=EDY5 |date=9 березня 2011 }} на HullCity-mad.co.uk {{ref-en}}</ref>, де він повинен був замінити легендарного [[Кріс Чілтон|Кріса Чілтона]], найкращого бомбардира в історії «Галла». Починаючи з лави запасних, Пірсон поступово витіснив Чілтона зі складу, ставши основним нападником клубу.<ref name="hullcity" /> Загалом у рідному клубі Пірсон провів шість сезонів, взявши участь у 129 матчах Другого дивізіону і був одним з головних бомбардирів команди, маючи середню результативність на рівні 0,65 голу за гру першості. Талановитим форвардом зацікавився «[[Манчестер Юнайтед]]», який в 1974 році придбав Пірсона за 200 000 [[Фунт стерлінгів|фунтів]].

«[[Манчестер Юнайтед]]» придбав Пірсона після закінчення сезону 1973/74, за результатами якого «червоні дияволи» вилетіли в [[Другий дивізіон Футбольної ліги|Другий дивізіон]]. Клубу був потрібний нападник, який міг приносити результат. У сезоні 1974/75 Пірсон виправдав очікування керівництва клубу і вболівальників, забивши 17 м'ячів у Другому дивізіоні, а «Юнайтед» виграв чемпіонат і повернувся в Перший дивізіон. Пірсон, який отримав на «[[Олд Траффорд]]» прізвисько «Панчо», відзначав свої голи, піднімаючи над головою праву руку зі стисненим кулаком.<ref name="redcafe">[http://www.redcafe.net/archives/legend.php?id=32 стаття про футболіста] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090218113217/http://www.redcafe.net/archives/legend.php?id=32 |date=18 лютого 2009 }} на RedCafe.net {{ref-en}}</ref><ref>[http://www.givemefootball.com/player-profiles/stuart-pearson Stuart Pearson Profile. GiveMeFootball.com.]{{Недоступне посилання}} {{ref-en}}</ref> Пірсон продовжував грати за «Юнайтед» класичного центрфорварда, і саме йому адресувалася більша частина передач гравців команди, від воротаря [[Алекс Степні|Алекса Степні]] до [[Гордон Гілл|Гордона Гілла]].<ref name="redcafe"/>

У 1977 році він допоміг «„червоним дияволам“» виграти [[Кубок Англії з футболу|Кубок Англії]], забивши один з голів у [[Фінал Кубка Англії з футболу 1977|фінальному матчі]] проти «[[Ліверпуль (футбольний клуб)|Ліверпуля]]» (2:1). Пірсон пропустив майже весь сезон 1978/79 через травму коліна, яка вимагала операції. Після його повернення в стрій [[Томмі Догерті]] запропонував Пірсону лише однорічний контракт, який не влаштував футболіста.<ref name="redcafe"/> в результаті Пірсон перейшов у «[[Вест Гем Юнайтед]]» в серпні 1979 року.<ref name="westham">[http://www.westhamstats.info/westham.php?west=2&ham=522&united=Stuart_Pearson Статистика виступів футболіста за «Вест Хем Юнайтед»] WestHamStats.info {{ref-en}}</ref> Всього за «Манчестер Юнайтед» Пірсон провів 180 матчів і забив 66 голів.<ref>[http://www.stretfordend.co.uk/playermenu/pearson_sj.html Статистика виступів футболіста за «Манчестер Юнайтед»] на StretfordEnd.co.uk {{ref-en}}</ref>

Пірсон допоміг «[[Вест Гем Юнайтед|молоткам]]» виграти [[Кубок Англії з футболу|Кубок Англії]] 1980 року: у фінальному матчі проти «[[Арсенал (Лондон)|Арсеналу]]» саме його простріл з правого флангу замкнув [[Тревор Брукінг]], а «Вест Гем» здобув перемогу з рахунком 1:0. Свій останній матч за лондонський клуб Пірсон провів 2 лютого 1982 проти «[[Манчестер Сіті]]»,<ref name= "westham"/> після чого покинув клуб через травму коліна. Він більше не виступав на високому рівні, але грав за ряд клубів в [[ПАР]] і [[Північноамериканська футбольна ліга (1968–1984)|НАСЛ]].<ref name="Whos Who">{{cite book | last = Matthews. | first = Tony | title = The who's Who of West Bromwich Albion | publisher = Breedon Books | date = 2005 | pages = 264-265 | isbn = 1-85983-474-4}}</ref>

== Виступи за збірну ==
1976 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Англії з футболу|національної збірної Англії]]. Протягом кар'єри у національній команді, яка тривала 3 роки, провів у формі головної команди країни 15 матчів, забивши 5 голів<ref>[http://www.englandstats.com/playerreport.php?pid=744 Stuart Pearson. Player Report. EnglandStats.com.] {{ref-en}}</ref>.

== Кар'єра тренера ==
Після завершення кар'єри гравця, Пірсон зайнявся тренерською роботою. У сезоні 1985/86 він працював у тренерському штабі «[[Стокпорт Каунті]]», а першій половині сезону 1986/87 був головним тренером клубу «[[Нортвіч Вікторія]]».<ref name="Whos Who"/> У 1988 році він став асистентом головного тренера «[[Вест Бромвіч Альбіон]]», а в 1991 році був тимчасово виконуючим обов'язки головного тренера клубу після відставки [[Браян Телбот|Браяна Телбота]], керуючи командою протягом шести матчів.<ref name="Whos Who"/>

У 1992 році Пірсон покинув «Альбіон» і перейшов в «[[Бредфорд Сіті]]», де працював асистентом головного тренера з 1992 по 1994 роки.<ref name="Whos Who"/> В останні роки він працював коментатором на «[[MUTV]]». В середині 2000-х перебрався до Іспанії<ref>{{cite web |url=http://www.whufc.com/articles/20110402/stuart-pearson_2236884_2369435 |title=Stuart Pearson|publisher= West Ham United F.C.|accessdate=11 травня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20160303223934/http://www.whufc.com/articles/20110402/stuart-pearson_2236884_2369435|archive-date=3 березня 2016}}</ref>.

== Титули та досягнення ==
* Володар [[Кубок Англії|Кубка Англії]]: [[Кубок Англії з футболу 1976—1977|1976-77]], [[Кубок Англії з футболу 1979—1980|1979-80]]
* Володар [[Суперкубок Англії|Суперкубка Англії]]: [[Суперкубок Англії з футболу 1977|1977]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{NFT player}}
* {{transfermarkt|176389}}
{{Тренери ФК Вест-Бромвіч Альбіон}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Пірсон, Стюарт}}
[[Категорія:Англійські футболісти]]
[[Категорія:Англійські футбольні тренери]]
[[Категорія:Гравці збірної Англії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Галл Сіті»]]
[[Категорія:Футболісти «Манчестер Юнайтед»]]
[[Категорія:Футболісти «Вест Гем Юнайтед»]]
[[Категорія:Уродженці Кінгстон-апон-Галла]]
[[Категорія:Тренери ФК «Нортвіч Вікторія»]]

title: Особисті дані

Народження: 21 червня 1949 (75 років)

Громадянство: Англія

Позиція: нападник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Галл Сіті» · 129 · (84)

«Манчестер Юнайтед» · 139 · (55)

«Вест Гем Юнайтед» · 34 · (6)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Англія · 15 · (5)

title: Тренерська діяльність**

Роки: Команда · Посада

«Нортвіч Вікторія»

«Вест-Бромвіч Альбіон» · (в. о.)

Тренерська діяльність**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Тренерська діяльність**: ** Тільки на посаді головного тренера.


text:
# Корисні копалини Індійського океану
Мінеральні ресурси Індійського океану
Практично по всій шельфовій частині Індійського океану виявлення поклада [|нафти]] і газу. Найбільші запаси зосереджені на шельфі Південно-Східної Азії, де геологічні запаси оцінюються в 2,4 млрд т нафти і 2,3 трлн. м³ газу, найбільші родовища розташовані в нафтогазоносному басейні Перської затоки.
На західних і північно-західних шельфах Австралії відомо 10 родовищ нафти (потенційні запаси 600—900 млн т), біля узбережжя Бангладеш виявлено 7 родовищ газу.
Поклади газу виявлені в Андаманському морі, нафтогазоносні райони — в Червоному морі, Аденській затоці, вздовж узбережжя Африки. З тверддих корисних копалин розробляються узбережно-морські розсипи. Найважливіші розсипні родовища в Індійському океані розташовані на узбережжі Південно-Східної Азії (каситеритові — в Індонезії, Малайзії, Таїланді та Індії, рутилові і цирконієві — в Шрі-Ланці, монацитові — в Індії і Австралії). У відкритому океані є великі поля залізомарганцевих конкрецій (улоговини: Західно-Австралійська, Центральна, Південно-Аравійська, Крозе та ін.).
У Червоному морі виявлені великі поклади солі, рудоносні осади рифтових западин, збагачених залізом, міддю, цинком і інш. На банці Агульяс виявлені фосфорити.

title: Корисні копалини Індійського океану

wikitext:
'''Мінеральні ресурси Індійського океану'''

Практично по всій [[шельф]]овій частині [[Індійський океан|Індійського океану]] виявлення поклада [|нафти]] і [[Природний газ|газу]]. Найбільші запаси зосереджені на шельфі [[Південно-Східна Азія|Південно-Східної Азії]], де [[геологічні запаси]] оцінюються в 2,4 млрд т [[нафта|нафти]] і 2,3 трлн. м³ [[природний газ|газу]], найбільші [[Родовище|родовища]] розташовані в [[Нафтогазоносний басейн Перської затоки|нафтогазоносному басейні Перської затоки]].

На західних і північно-західних шельфах [[Австралія|Австралії]] відомо 10 родовищ [[нафта|нафти]] (потенційні запаси 600—900 млн т), біля узбережжя [[Бангладеш]] виявлено 7 [[Газове родовище|родовищ газу]].

Поклади газу виявлені в [[Андаманське море|Андаманському морі]], нафтогазоносні райони — в [[Червоне море|Червоному морі]], [[Аденська затока|Аденській затоці]], вздовж узбережжя [[Африка|Африки]]. З тверддих [[Корисні копалини|корисних копалин]] розробляються узбережно-морські [[розсип]]и. Найважливіші [[розсипне родовище|розсипні родовища]] в Індійському океані розташовані на узбережжі Південно-Східної Азії ([[каситерит]]ові — в [[Індонезія|Індонезії]], [[Малайзія|Малайзії]], [[Таїланд]]і та [[Індія|Індії]], [[рутил]]ові і [[цирконій|цирконієві]] — в [[Шрі-Ланка|Шрі-Ланці]], монацитові — в Індії і Австралії). У відкритому океані є великі поля залізомарганцевих [[Конкреції|конкрецій]] ([[улоговина|улоговини]]: [[Західно-Австралійська улоговина|Західно-Австралійська]], [[Центральна улоговина|Центральна]], [[Південно-Аравійська улоговина|Південно-Аравійська]], [[Крозе]] та ін.).

У Червоному морі виявлені великі поклади [[Сіль|солі]], рудоносні осади [[рифт]]ових [[западина|западин]], збагачених [[залізо]]м, [[мідь|міддю]], [[цинк]]ом і інш. На банці [[Агульяс]] виявлені [[фосфорити]].

== Див. також ==

* [[Рельєф і геологічна будова Індійського океану]]

== Джерела ==
* {{ГЕС3}}
* [[Хільчевський Валентин Кирилович|Хільчевський В. К.]], Дубняк С. С. [http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis64r_81/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=VFEIR&P21DBN=VFEIR&Z21ID=&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=DOC%2FREP0000745%2EPDF Основи океанології] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171204114546/http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis64r_81/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=VFEIR&P21DBN=VFEIR&Z21ID=&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=DOC%2FREP0000745%2EPDF |date=4 грудня 2017 }} [Електронний ресурс]: підручник. — 2-ге вид. — К.: ВПЦ «Київський університет», 2008. — 255 с.

[[Категорія:Родовища за регіоном|Індійський]]
[[Категорія:Геологія Індійського океану]]


text:
# Гірша подруга
«Гірша подруга» (рос. Худшая подруга) — російськомовний мелодраматичний телесеріал знятий в Україні. Виробництвом серіалу займалася компанія «Art Forms», автором сценарію та шоуранером виступила Тетяна Гнєдаш.
Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Росії тривав з 28 березня по 3 лютого 2020 року на телеканалі «Домашній». Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Україні тривав з 3 по 6 лютого 2020 року на телеканалі «1+1».

## Сюжет
Вікторія працює на колишню шкільну подругу Марину. Вона знущається з неї. Тому, дівчина мріє швидко розбагатіти, позбавитися боргів та займатися улюбленою справою — кондитерським мистецтвом.
Одного дня вона зустрічає Олександра — виконавчого директора успішної компанії. Він їй подобається навіть як уявний клерк компанії. Бо вона не знає, що він заможний. Користується прихильністю хлопця, Вікторія у нього закохується.

## У ролях

### У головних ролях
- Клавдія Дрозд-Буніна — Вікторія Компанеєць, секретарка
- Андрій Федінчик — Олександр Каневський, виконавчий директор компанії
- Дар'я Легейда — Марина
- Дмитро Усов - Дмитро

### У ролях
- Олена Стефанська - Тамара
- Олег Примогенов - Георгій, батько Вікторії
- Костянтин Октябрський - Костянтин
- Єлизавета Майська - Марго
- Анастасія Буніна - Світлана
- Анна Лебедєва - Зінаїда
- Григорій Бакланов - Павло
- Оксана Сташенко - Раїса
- Слава Бабенков - Борис
- Марта Логачова - Жанна
- Олена Хохлаткіна - Антоніна
- Олег Коркушко - Сергій
- Марія Северилова - Ніна
- Єлизавета Зайцева - Маша
- Інна Мірошниченко - тітка Паша
- Ніна Савельєва - епізод
- Олександр Миронов - епізод
- Олена Нестеренко - епізод
- Ігор Іващенко - епізод
- Ігор Гусаченко — водій (немає в титрах)
- Людмила Кібенко — асистентка Раїси (немає в титрах)
- Олександр Бондарук - заможний клієнт (немає в титрах)

## Реліз
Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Росії тривав з 28 березня по 3 лютого 2020 року на телеканалі «Домашній».
Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Україні тривав з 3 по 6 лютого 2020 року на телеканалі «1+1».

title: Гірша подруга

wikitext:
{{Картка:Телебачення
|ширина             =
|назва              = Гірша подруга
|оригінальна назва  = Худшая подруга
|Лого               =
|Фото               =
|плакат             =
|ширина плаката     =
|тип                = телесеріал
|жанр               = мелодрама
|телеканал          = {{прапорець|Росія}} [[Домашний (телеканал)|Домашній ]]
{{прапорець|Україна}} [[1+1]]
|дистриб'ютор       =
|ведучий            =
|формат зображення  =
|формат звуку       =
|тривалість серії   = ~47 хвилин
|тривалість         =
|зйомка             =
|компанія           = [[Art Forms]]
|керівник проєкту   =
|керівник об'єднання=
|сценарист          = [[Гнєдаш Тетяна Олександрівна|Тетяна Гнєдаш]]
|режисер            = [[Сторожев Сергій|Сергій Сторожев]]
|ідея               =
|на основі          =
|оператор           = [[Канюка Маркіян|Маркіян Канюка]]
|монтаж             =
|художник           =
|аніматор           =
|розробка           = Юлія Васильєва, Яніна Вільготська, Філіп Маркович, Олена Післарій та Олена Кошіль
|продюсер           = Тетяна Гнєдаш, Денис Пономаренко, Дар’я Орешкевич та Сергій Ухін
|виконавчий продюсер=
|актори             = [[Дрозд Клавдія Георгіївна|Клавдія Дрозд]]
 [[Федінчик Андрій Григорович|Андрій Фединчик]]
 [[Легейда Дар'я Анатоліївна|Дар'я Легейда]]
 [[Стефанська Олена Анатоліївна|Олена Стефанська]]
 [[Сташенко Оксана Михайлівна|Оксана Сташенко]]
 [[Усов Дмитро Костянтинович|Дмитро Усов]]
|текст за кадром    =
|музика на початку  =
|музика в кінці     =
|композитор         =
|країна             = Україна
|місце              =
|мова               = [[російська мова|російська]]
|перша поява        =
|перший показ       = 28 березня 2020
|останній показ     = 3 лютого 2020
|творчий директор   =
|перший показ українською =
|студія озвучення   =
|актори озвучення   =
|студія дубляжу     =
|актори дубляжу     =
|кількість сезонів  = 1
|кількість серій    = 8
|список серій       =
|попередник         =
|послідовник        =
|схожі передачі     =
|сайт               = https://domashniy.ru/serials/khudshaya_podruga/
|віковий рейтинг    =
|imdb_id            =
|tv_com_id          =
}}
'''«Гірша подруга»'''<ref>локалізатори з 1+1 невірно переклали словосполучення "Худшая подруга" з російської як "Найгірша подруга"</ref> ({{lang-ru|Худшая подруга}}) — [[Російська мова|російськомовний]] мелодраматичний [[телесеріал]] знятий в Україні. Виробництвом серіалу займалася компанія «[[Art Forms]]», автором сценарію та шоуранером виступила [[Гнєдаш Тетяна Олександрівна|Тетяна Гнєдаш]].

Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Росії тривав з 28 березня по 3 лютого 2020 року на телеканалі ''[[Домашній (телеканал)|«Домашній»]]''. Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Україні тривав з 3 по 6 лютого 2020 року на телеканалі ''«[[1+1]]»''.<ref name="Назвав дату"/><ref name="розповіли"/>
== Сюжет ==

Вікторія працює на колишню шкільну подругу Марину. Вона знущається з неї. Тому, дівчина мріє швидко розбагатіти, позбавитися боргів та займатися улюбленою справою — кондитерським мистецтвом.

Одного дня вона зустрічає Олександра — виконавчого директора успішної компанії. Він їй подобається навіть як уявний клерк компанії. Бо вона не знає, що він заможний. Користується прихильністю хлопця, Вікторія у нього закохується.

== У ролях ==

=== У головних ролях ===

* [[Дрозд Клавдія Георгіївна|Клавдія Дрозд-Буніна]] — ''Вікторія Компанеєць, секретарка''
* [[Федінчик Андрій Григорович|Андрій Федінчик]] — ''Олександр Каневський, виконавчий директор компанії''
* [[Легейда Дар'я Анатоліївна|Дар'я Легейда]] — ''Марина''
* [[Усов Дмитро Костянтинович |Дмитро Усов]] - ''Дмитро''

=== У ролях ===
{{Div col}}

* [[Стефанська Олена Анатоліївна|Олена Стефанська]] - ''Тамара''
* [[Примогенов Олег Борисович|Олег Примогенов]] - ''Георгій, батько Вікторії''
* [[Октябрський Костянтин Володимирович|Костянтин Октябрський]] - ''Костянтин''
* [[Єлизавета Майська]] - ''Марго''
* [[Буніна Анастасія Олександрівна|Анастасія Буніна]] - ''Світлана''
* [[Лебедєва Ганна|Анна Лебедєва]] - ''Зінаїда''
* [[Бакланов Григорій Ігорович|Григорій Бакланов]] - ''Павло''
* [[Сташенко Оксана Михайлівна|Оксана Сташенко]] - ''Раїса''
* [[Бабенков В'ячеслав|Слава Бабенков]] - ''Борис''
* [[Логачова Марта|Марта Логачова]] - ''Жанна''
* [[Хохлаткіна Олена Анатоліївна|Олена Хохлаткіна]] - ''Антоніна''
* [[Коркушко Олег Олегович|Олег Коркушко]] - ''Сергій''
* [[Северилова Марія|Марія Северилова]] - ''Ніна''
* [[Зайцева Єлизавета|Єлизавета Зайцева]] - ''Маша''
* [[Мірошниченко Інна|Інна Мірошниченко]] - ''тітка Паша''
* Ніна Савельєва - епізод
* Олександр Миронов - епізод
* Олена Нестеренко - епізод
* Ігор Іващенко - епізод
* [[Гусаченко Ігор|Ігор Гусаченко]] — ''водій'' (немає в титрах)
* [[Кібенко Людмила|Людмила Кібенко]] — ''асистентка Раїси'' (немає в титрах)
* [[Бондарчук Олександр|Олександр Бондарук]] - ''заможний клієнт'' (немає в титрах)

{{Div col end}}

== Реліз ==

Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Росії тривав з 28 березня по 3 лютого 2020 року на телеканалі ''[[Домашній (телеканал)|«Домашній»]]''.

Показ першого 8-серійного сезону телесеріалу в Україні тривав з 3 по 6 лютого 2020 року на телеканалі ''«[[1+1]]»''.<ref name="Назвав дату">{{Cite web|title=«1+1» назвав дату прем’єри серіалу «Найгірша подруга»|url=https://detector.media/production/article/174322/2020-01-29-11-nazvav-datu-premeri-serialu-naigirsha-podruga/|website=detector.media|accessdate=2020-01-29|language=uk|last=Детектор Медіа|archive-date=2 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200202180018/https://detector.media/production/article/174322/2020-01-29-11-nazvav-datu-premeri-serialu-naigirsha-podruga/}}</ref><ref name="розповіли">{{Cite web|title=Саундтреки від відомих артистів та продовження улюблених проєктів: продюсери "1+1" розповіли про нові серіали телеканалу|url=https://tsn.ua/ukrayina/saundtreki-vid-vidomih-artistiv-ta-prodovzhennya-ulyublenih-proyektiv-prodyuseri-1-1-rozpovili-pro-novi-seriali-telekanalu-1487319.html|website=tsn.ua|accessdate=2020-02-06|language=uk|last=ТСН|archive-date=7 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200207143241/https://tsn.ua/ukrayina/saundtreki-vid-vidomih-artistiv-ta-prodovzhennya-ulyublenih-proyektiv-prodyuseri-1-1-rozpovili-pro-novi-seriali-telekanalu-1487319.html}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist|2}}

* ''[https://domashniy.ru/serials/khudshaya_podruga/ «Гірша подруга»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200824185650/https://domashniy.ru/serials/khudshaya_podruga/ |date=24 серпня 2020 }}'' на сайті російського телеканалу Домашній {{ref-ru}}

{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Телесеріали України, запущені у 2020]]
[[Категорія:Телесеріали «1+1»]]
[[Категорія:Телесеріали, дія яких відбувається в Україні]]
[[Категорія:Телесеріали російською мовою]]
[[Категорія:Телесеріали, зняті в Україні]]

title: Худшая подруга ·

Тип: телесеріал

Телеканал(и): Домашній · 1+1

Жанр: мелодрама

Тривалість серії: ~47 хвилин

Компанія: Art Forms

Сценарист: Тетяна Гнєдаш

Режисер: Сергій Сторожев

Оператор: Маркіян Канюка

У головних ролях: Клавдія Дрозд · Андрій Фединчик · Дар'я Легейда · Олена Стефанська · Оксана Сташенко · Дмитро Усов

Країна-виробник: Україна

Мова оригіналу: російська

Перший показ: 28 березня 2020 — 3 лютого 2020


text:
# Сандпоінт (Айдахо)
Сандпоінт (англ. Sandpoint) — найбільше місто і окружний центр округу Боннер, штат Айдахо, США. Згідно з переписом 2010 року населення становило 7 365 осіб, що на 530 осіб більше, ніж 2000 року.

## Географія
Сандпоінт розташований за координатами 48°16′51″ пн. ш. 116°33′36″ зх. д. / 48.28083° пн. ш. 116.56000° зх. д. (48.280716, -116.560067).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 12,42 км², з яких 10,31 км² — суходіл та 2,10 км² — водойми. В 2017 році площа становила 10,88 км², з яких 10,33 км² — суходіл та 0,55 км² — водойми.

### Клімат
| Клімат : Сандпоінт                      | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт | Клімат : Сандпоінт |
| Показник                                | Січ.               | Лют.               | Бер.               | Квіт.              | Трав.              | Черв.              | Лип.               | Серп.              | Вер.               | Жовт.              | Лист.              | Груд.              | Рік                |
| Абсолютний максимум, °C                 | 12,2               | 16,1               | 21,7               | 30,0               | 36,1               | 37,8               | 40,0               | 37,8               | 35,6               | 27,2               | 17,8               | 13,9               | 40,0               |
| Середній максимум, °C                   | 0,2                | 3,3                | 7,9                | 14,0               | 19,1               | 22,9               | 27,7               | 27,2               | 21,4               | 13,9               | 5,3                | 1,2                | 13,7               |
| Середній мінімум, °C                    | −6,5               | −5,1               | −2,4               | 1,1                | 4,6                | 7,7                | 9,2                | 8,3                | 5,0                | 1,1                | −2,1               | −4,9               | 1,3                |
| Абсолютний мінімум, °C                  | −35                | −37,2              | −23,3              | −12,8              | −5,6               | −2,2               | 0,6                | −2,2               | −8,9               | −15,6              | −23,3              | −38,3              | −38,3              |
| Норма опадів, мм                        | 103                | 80                 | 70                 | 53                 | 59                 | 57                 | 25                 | 30                 | 43                 | 67                 | 109                | 116                | 812                |
| Днів з опадами                          | 14                 | 12                 | 12                 | 10                 | 11                 | 10                 | 5                  | 5                  | 7                  | 10                 | 13                 | 15                 | 124,0              |
| --------------------------------------- | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ | ------------------ |
| Джерело: Sandpoint Experimental Station |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |                    |

## Демографія

### Перепис 2010 року
Згідно з переписом 2010 року, у місті проживало 7 365 осіб у 3 215 домогосподарствах у складі 1 811 родин. Густота населення становила 714,5 особи/км². Було 3 769 помешкань, середня густота яких становила 365,6/км². Расовий склад міста: 95,5 % білих, 0,1 % афроамериканців, 0,7 % індіанців, 0,8 % азіатів, 0,5 % інших рас, а також 2,2 % людей, які зараховують себе до двох або більше рас. Іспанці та латиноамериканці незалежно від раси становили 2,9 % населення.
Із 3 215 домогосподарств 29,3 % мали дітей віком до 18 років, які жили з батьками; 39,4 % були подружжями, які жили разом; 12,3 % мали господиню без чоловіка; 4,7 % мали господаря без дружини і 43,7 % не були родинами. 36,3 % домогосподарств складалися з однієї особи, в тому числі 15,1 % віком 65 і більше років. У середньому на домогосподарство припадало 2,20 мешканця, а середній розмір родини становив 2,86 особи.
Середній вік жителів міста становив 38,8 року. Із них 23,3 % були віком до 18 років; 8,1 % — від 18 до 24; 26,2 % від 25 до 44; 25,9 % від 45 до 64 і 16,7 % — 65 років або старші. Статевий склад населення: 46,6 % — чоловіки і 53,4 % — жінки.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 45 961 долар США (медіана — 31 979), а середній дохід на одну сім'ю — 54 364 долари (медіана — 45 034). Медіана доходів становила 39 563 долари для чоловіків та 26 961 долар для жінок. За межею бідності перебувало 24,3 % осіб, у тому числі 37,7 % дітей у віці до 18 років та 9,3 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 3275 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 18,9 %, роздрібна торгівля — 18,3 %, виробництво — 13,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 12,1 %.

title: Сандпоінт (Айдахо)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Сандпоінт
|оригінальна назва  = {{lang-en|Sandpoint}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Sandpoint, ID.jpg
|опис зображення= <!-- Downtown Sandpoint, ID -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Айдахо
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Боннер (округ, Айдахо)|Боннер]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 12,42
|висота центру НП   = 639
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 593,00
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = -8
|DST                    = -7
<!-- Area/postal codes & others --------> <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 208
|поштовий індекс        = 83862, 83864, 83888
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1672100
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
'''Сандпоінт''' ({{lang-en|Sandpoint}}) — найбільше місто і окружний центр округу [[Боннер (округ, Айдахо)|Боннер]], штат [[Айдахо]], [[Сполучені Штати Америки|США]]<ref name="GR6">{{cite web|url=http://www.naco.org/Counties/Pages/FindACounty.aspx|accessdate=2011-06-07|title=Find a County|publisher=National Association of Counties}}</ref>. Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]] населення становило 7 365 осіб, що на 530 осіб більше, ніж [[Перепис населення США (2000)|2000 року]].

== Географія ==
Сандпоінт розташований за координатами {{Coord|48|16|51|N|116|33|36|W|type:city_region:US-DE}} (48.280716, -116.560067){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 12,42 км², з яких 10,31 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 2,10 км² — [[водойма|водойми]]. В 2017 році площа становила{{R|gazetteer2017}} 10,88 км², з яких 10,33 км² — суходіл та 0,55 км² — водойми.

=== Клімат ===
{{Клімат міста
| Місто_род = : Сандпоінт

| Січ_а_макс = 12.2
| Лют_а_макс = 16.1
| Бер_а_макс = 21.7
| Кві_а_макс = 30.0
| Тра_а_макс = 36.1
| Чер_а_макс = 37.8
| Лип_а_макс = 40.0
| Сер_а_макс = 37.8
| Вер_а_макс = 35.6
| Жов_а_макс = 27.2
| Лис_а_макс = 17.8
| Гру_а_макс = 13.9
| Рік_а_макс = 40.0

| Січ_сер_макс = 0.2
| Лют_сер_макс = 3.3
| Бер_сер_макс = 7.9
| Кві_сер_макс = 14.0
| Тра_сер_макс = 19.1
| Чер_сер_макс = 22.9
| Лип_сер_макс = 27.7
| Сер_сер_макс = 27.2
| Вер_сер_макс = 21.4
| Жов_сер_макс = 13.9
| Лис_сер_макс = 5.3
| Гру_сер_макс = 1.2
| Рік_сер_макс = 13.7

| Січ_сер_мін = -6.5
| Лют_сер_мін = -5.1
| Бер_сер_мін = -2.4
| Кві_сер_мін = 1.1
| Тра_сер_мін = 4.6
| Чер_сер_мін = 7.7
| Лип_сер_мін = 9.2
| Сер_сер_мін = 8.3
| Вер_сер_мін = 5.0
| Жов_сер_мін = 1.1
| Лис_сер_мін = -2.1
| Гру_сер_мін = -4.9
| Рік_сер_мін = 1.3

| Січ_а_мін = -35.0
| Лют_а_мін = -37.2
| Бер_а_мін = -23.3
| Кві_а_мін = -12.8
| Тра_а_мін = -5.6
| Чер_а_мін = -2.2
| Лип_а_мін = 0.6
| Сер_а_мін = -2.2
| Вер_а_мін = -8.9
| Жов_а_мін = -15.6
| Лис_а_мін = -23.3
| Гру_а_мін = -38.3
| Рік_а_мін = -38.3

| Січ_сер_опади = 103
| Лют_сер_опади = 80
| Бер_сер_опади = 70
| Кві_сер_опади = 53
| Тра_сер_опади = 59
| Чер_сер_опади = 57
| Лип_сер_опади = 25
| Сер_сер_опади = 30
| Вер_сер_опади = 43
| Жов_сер_опади = 67
| Лис_сер_опади = 109
| Гру_сер_опади = 116
| Рік_сер_опади = 812

| Січ_опади =  14
| Лют_опади =  12
| Бер_опади =  12
| Кві_опади =  10
| Тра_опади =  11
| Чер_опади =  10
| Лип_опади =  5
| Сер_опади =  5
| Вер_опади =  7
| Жов_опади =  10
| Лис_опади =  13
| Гру_опади =  15
| Рік_опади = 124.0

| Джерело =  Sandpoint Experimental Station<ref>{{Cite web
|url = http://www.wrcc.dri.edu/cgi-bin/cliMAIN.pl?idsand
|title =SANDPOINT EXPERMNT STN, IDAHO - Climate Summary
|work = wrcc.dri.edu
|accessdate = 8 червня 2010
}}</ref>
|br=1
}}

== Демографія ==
[[Файл:Sandpoint id city beach.jpg|thumb|250px|left|Міський пляж на {{Не перекладено|Панд-Орей (озеро)|Панд-Орей|en|Lake Pend Oreille}}, Сандпойнт]]
{{USCensusPop
| align = left
|1910= 2993
|1920= 2876
|1930= 3290
|1940= 4356
|1950= 4265
|1960= 4355
|1970= 4144
|1980= 4460
|1990= 5203
|2000= 6835
|2010= 7365
| 2020 = 8639
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015}}</ref>
}}

=== Перепис 2010 року ===
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]<ref name ="FactFinder">{{cite web|title=American FactFinder|url=http://factfinder2.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США|United States Census Bureau]]|accessdate=2012-12-18}}</ref>, у місті проживало 7 365 осіб у 3 215 домогосподарствах у складі 1 811 родин. [[Густота населення]] становила 714,5 особи/км². Було 3 769 помешкань, середня густота яких становила 365,6/км². Расовий склад міста: 95,5 % [[Расовий склад США|білих]], 0,1 % [[афроамериканці]]в, 0,7 % [[індіанці]]в, 0,8 % [[Американці азійського походження|азіатів]], 0,5 % інших рас, а також 2,2 % людей, які зараховують себе до двох або більше рас. [[Іспанці США|Іспанці]] та [[Латиноамериканці США|латиноамериканці]] незалежно від раси становили 2,9 % населення.

Із 3 215 [[Домашнє господарство|домогосподарств]] 29,3 % мали дітей віком до 18 років, які жили з батьками; 39,4 % були [[Шлюб|подружжями]], які жили разом; 12,3 % мали господиню без чоловіка; 4,7 % мали господаря без дружини і 43,7 % не були родинами. 36,3 % домогосподарств складалися з однієї особи, в тому числі 15,1 % віком 65 і більше років. У середньому на домогосподарство припадало 2,20 мешканця, а середній розмір родини становив 2,86 особи.

Середній вік жителів міста становив 38,8 року. Із них 23,3 % були віком до 18 років; 8,1 % — від 18 до 24; 26,2 % від 25 до 44; 25,9 % від 45 до 64 і 16,7 % — 65 років або старші. Статевий склад населення: 46,6 % — чоловіки і 53,4 % — жінки.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:45961}} [[Долар США|долар США]] (медіана — {{formatnum:31979}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:54364}} долари (медіана — {{formatnum:45034}}). Медіана доходів становила {{formatnum:39563}} долари для чоловіків та {{formatnum:26961}} долар для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 24,3 % осіб, у тому числі 37,7 % дітей у віці до 18 років та 9,3 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:3275}} осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 18,9 %, роздрібна торгівля — 18,3 %, виробництво — 13,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 12,1 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2017>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2017-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer-2017}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Боннер (округ, Айдахо)}}

[[Категорія:Міста Айдахо]]
[[Категорія:Населені пункти округу Боннер (Айдахо)]]
[[Категорія:Окружні центри Айдахо]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1898]]

title: Країна

Штат: Айдахо

Округ: Боннер

Густота населення: 593,00 осіб/км²

Часовий пояс: UTC-8, влітку UTC-7