text:
# Антоніо Еґаш Моніш
Антоніо Каетану ді Абреу Фрейре Егаш Моніш (порт. António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz, Егаш Муніш вимовляється ['ɛgɐʃ mu'niʃ]; 29 листопада 1874, Аванка — 13 грудня 1955, Лісабон) — португальський психіатр і нейрохірург, лауреат Нобелівської премії з медицині в 1949 році «за відкриття терапевтичного впливу лоботомії при деяких психічних захворюваннях». Розділив премію з Вальтером Гессом, нагородженим «за відкриття функціональної організації проміжного мозку як координатора активності внутрішніх органів».

title: Антоніо Еґаш Моніш

wikitext:
{{Othernames|Абреу}}
{{Науковець
| ім'я = Антоніо Еґаш Моніш
| ім'я_мовою_оригінала = {{IPA|Egas Moniz}}
| зображення            = Moniz.jpg
| зображення_розмір = 150px
| зображення_підпис =
| громадянство = {{POR}}
| галузь = [[Психіатрія]], [[нейрохірургія]]
| заклад =
| Alma Mater =
| керівник=
| учні =
| відомий через= відкриття терапевтичного впливу [[Лоботомія|лоботомії]] при деяких [[психічні захворювання|психічних захворюваннях]]
| нагороди = {{НобелівськаПремія|з фізіології або медицини|1949}}
| особиста_сторінка =
}}
'''Антоніо Каетану ді Абреу Фрейре Егаш Моніш''' ({{lang-pt|António Caetano de Abreu Freire Egas Moniz}}, '''Егаш Муніш''' вимовляється [{{IPA|'ɛgɐʃ mu'niʃ}}]; [[29 листопада]] [[1874]], [[Аванка]] — [[13 грудня]] [[1955]], [[Лісабон]]) — [[Португалія|португальський]] [[психіатр]] і [[нейрохірургія|нейрохірург]], лауреат [[Нобелівська премія з фізіології або медицини|Нобелівської премії з медицині]] в [[1949]] році «за відкриття терапевтичного впливу [[Лоботомія|лоботомії]] при деяких психічних захворюваннях». Розділив премію з [[Вальтер Гесс|Вальтером Гессом]], нагородженим «за відкриття функціональної організації [[проміжний мозок|проміжного мозку]] як координатора активності внутрішніх органів».

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Посилання ==
* [http://nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1949/moniz-bio.html Біографія Егашема Моніша на сайті Нобелівського комітету] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070920014556/http://nobelprize.org/nobel_prizes/medicine/laureates/1949/moniz-bio.html |date=20 вересня 2007 }} {{ref-en}}.

{{Portugal-bio-stub}}
{{Med-bio-stub}}

{{ac}}
{{Нобелівська премія з фізіології або медицини}}

{{DEFAULTSORT:Еґаш Моніш Антоніо}}
[[Категорія:Португальські медики]]
[[Категорія:Нейрохірурги]]
[[Категорія:Члени Національної медичної академії Франції]]

title: Egas Moniz

Ім'я при народженні: порт. António Caetano de Abreu Freire de Resende

Народився: 29 листопада 1874[…] · Аванка, Ештаррежа, Авейру, Португалія

Помер: 13 грудня 1955[…] (81 рік) · Лісабон, Португалія

Країна: Португалія

Діяльність: політик, нейронауковець, лікар, нейрохірург, викладач університету, психіатр, невролог, дипломат

Alma mater: Коїмбрський університет · Лісабонський університет

Галузь: Психіатрія, нейрохірургія

Посада: посол і міністрів закордонних справ Португаліїd

Науковий ступінь: доктор наук

Членство: Національна академія наук Італії · Паризька медична академія

Нагороди: Нобелівська премія з фізіології або медицини (1949)


text:
# Коц
Коц або коць (від д.-рус. кочь, коць < дав.-в.-нім. kozzo) — грубе вовняне однотонне вкривало з начісками або ворсовий пристрижений однобічний килим з вовни.
Коцами вистилали долівки, їх вішали на стіни, клали у сани, застеляли лави і ліжка, використовували як попону тощо.

## Особливість килиму
Коц — це виготовлений на вертикальному верстаті довговорсовий вовняний килим, у якому один ряд ворсових вузлів перемежається з декількома рядами «піткання». Саме наявність смуги гладкого ткання (1-3 см) між ворсовими рядами та довгий ворс виділяють коци в окремий вид махрових килимів.
Харківський вертикальний верстат для ткання коців зветься «розбої» («разбєї»). Це вертикальна рама, яка на відміну від подібних полтавських кросен, не стоїть самостійно, а спирається на вільну стіну і є розбірною. Такий вертикальний верстат є набагато компактнішим від горизонтального, як у розібраному, так і у зібраному виді. Він дозволяє ткати полотна до 3 метрів завширшки (цебто цільний коц), коли горизонтальний — лише до 50 см (смуги зазвичай потім зшивають).

## Коцарство
Виготовленням цього виду килимів займались коцарки, які самі робили шерстяну пряжу, фарбували її в різні кольори саморобними фарбами з мінералів та рослин.

### Коцарство на Слобожанщині
Традиція харківського коцарства починається у XVII столітті, коли ремісники, які виготовляли довговорсові вовняні килими-коци, оселилися за валом Харківського городища у Залопанській слободі.
Харківські коци мали своєрідний геометричний малюнок, який обрамляла одноколірна кайма. Композиція малюнку складалася із ромбів у вигляді діагональної сітки. Коци були яскравими, переважно використовувались сині, червоні, білі і зелені кольори. Характерна довжина ворсу: 4-15 см.
Коцарство на Харківщині процвітало з кінця 18 до середини 19 століття, що було наслідком поширення вівчарства в краї. Так 1814 році у Харкові було вироблено до 26000 коців і в 50-х роках вироблялося ще до 25000 коців щороку, що становило 3 % від усієї харківської промисловості того часу. У другій половині 19 сторіччя коцарство почало занепадати. Розвиток промисловості знищив степ, де паслись вівці, та замінив саморобні тканини фабричними.
Коцарством займались переважно жителі західної частини Харкова (налічувалось кілька сотень коцарських господарств, деякі з них мали по 8/12/18 робітниць). Наприкінці 19 століття цей промисел було витіснено у передмістя Харкова (Новоселівку, Москалівку, Заїківку, Панасівку). В 1879 році тут налічувалось 75 коцарок, з котрих тільки 25 працювали цілий рік, а решта — взимку. Всього у рік виробляли 4000 коців. Вовна подорожчала через зменшення пасовиськ. Місце килимів у бідних людей все частіше стали займати звичайні конопляні рядна та верети. До 1902 року коцарський промисел у Харкові припинив своє існування.
Згідно із статистичними даними перепису Харківського Губернського Земства 1912 року на Харківщині працювало 8793 ткачів. Найбільш їх було в Зміївському, Богодухівському, Харківському, Охтирському, Валківському, Лебединському повітах. Але з розвитком промисловості все більше розповсюджувалось промислове виробництво тканин. Згідно із статистичними даними за 1913 р. на Харківщині було вже 1182 ткачів.
Для збереження килимарського промислу та інших видів декоративного народного ремесла деякі земства в Україні відкрили майстерні та артілі, які забезпечували збут готової продукції. В цьому часто допомагали любителі-меценати. На Харківщині такого меценатства не було, тому коцарство зникло й було зовсім забуте.
З 2018 року традиційне коцарство входить до переліку елементів нематеріальної культурної спадщини Харківської області.

wikiname: ukwiki

title: Коц

in_language: uk

wikitext:
{{Otheruses|Коц (прізвище)}}
{{unibox}}

'''Коц'''<ref name=SUM>{{СУМ-11|Коц}}</ref><ref name=SUM20>{{СУМ-20|Коц}}</ref> або '''коць'''<ref name=SUM/> (від {{lang-orv|кочь, коць}} < [[Давньоверхньонімецька мова|дав.-в.-нім.]] ''kozzo''<ref>{{ЕСУМ3}}</ref>) — грубе вовняне однотонне вкривало з начісками або ворсовий пристрижений однобічний [[килим]] з [[Вовна|вовни]].

Коцами вистилали [[Долівка|долівки]], їх вішали на [[Стіна|стіни]], клали у [[сани]], застеляли [[Лава (меблі)|лави]] і [[ліжко|ліжка]], використовували як [[попона|попону]] тощо.<ref name="Накипіло"/>

== Особливість килиму ==
Коц — це виготовлений на вертикальному верстаті довговорсовий вовняний килим, у якому один ряд ворсових вузлів перемежається з декількома рядами «[[піткання]]». Саме наявність смуги гладкого ткання (1-3 см) між ворсовими рядами та довгий ворс виділяють коци в окремий вид махрових килимів.<ref name="Український центр культурних досліджень">{{cite web
 |url                 = https://uccs.org.ua/novyny/tradytsijne-kharkivske-kotsarstvo/
 |назва               = ТРАДИЦІЙНЕ ХАРКІВСЬКЕ КОЦАРСТВО
 |прізвище1           =
 |ім'я1               =
 |автор-посилання1    =
 |прізвище2           =
 |ім'я2               =
 |автор-посилання2    =
 |дата                = 18 липня 2022
 |місяць              =
 |рік                 =
 |редактор-прізвище   =
 |редактор-ім'я       =
 |редактор            =
 |редактор-посилання  =
 |редактор1-прізвище  =
 |редактор1-ім'я      =
 |редактор1-посилання =
 |редактор2-прізвище  =
 |редактор2-ім'я      =
 |редактор2-посилання =
 |редактори           =
 |вебсайт             = [[Український центр культурних досліджень]]
 |серія               =
 |видавець            =
 |розміщення          =
 |сторінка            =
 |сторінки            =
 |у                   =
 |мовою               =
 |переклад-назви      =
 |тип                 =
 |формат              =
 |arxiv               =
 |asin                =
 |bibcode             =
 |doi                 =
 |doi_brokendate      =
 |isbn                =
 |issn                =
 |jfm                 =
 |jstor               =
 |lccn                =
 |mr                  =
 |oclc                =
 |ol                  =
 |osti                =
 |pmc                 =
 |pmid                =
 |rfc                 =
 |ssrn                =
 |zbl                 =
 |id                  =
 |url-архіву          =
 |дата-архіву         =
 |мертвий-url         =
 |дата-доступу        =
 |цитата              =
 |якірець             =
 |роздільник          =
 |завершення          =
}}</ref><ref name="Накипіло"/>

Харківський вертикальний верстат для ткання коців зветься «розбої» (''«разбєї»'')<ref name="Український центр культурних досліджень"/>. Це вертикальна рама, яка на відміну від подібних полтавських [[кросно|кросен]], не стоїть самостійно, а спирається на вільну стіну і є розбірною. Такий вертикальний верстат є набагато компактнішим від горизонтального, як у розібраному, так і у зібраному виді. Він дозволяє ткати полотна до 3 метрів завширшки (цебто цільний коц), коли горизонтальний — лише до 50 см (смуги зазвичай потім зшивають).<ref name="Накипіло">{{cite web
 |url                 = https://radio.nakypilo.ua/vidnovyty-zabute-tradyczijne-harkivske-koczarstvo/
 |назва               = ВІДНОВИТИ ЗАБУТЕ: ТРАДИЦІЙНЕ ХАРКІВСЬКЕ КОЦАРСТВО
 |прізвище1           =
 |ім'я1               =
 |автор-посилання1    =
 |прізвище2           =
 |ім'я2               =
 |автор-посилання2    =
 |дата                = 19.09.2023
 |місяць              =
 |рік                 =
 |редактор-прізвище   =
 |редактор-ім'я       =
 |редактор            =
 |редактор-посилання  =
 |редактор1-прізвище  =
 |редактор1-ім'я      =
 |редактор1-посилання =
 |редактор2-прізвище  =
 |редактор2-ім'я      =
 |редактор2-посилання =
 |редактори           =
 |вебсайт             = Накипіло. Радіо
 |серія               =
 |видавець            =
 |розміщення          =
 |сторінка            =
 |сторінки            =
 |у                   =
 |мовою               =
 |письмо-назви        =
 |переклад-назви      =
 |тип                 =
 |формат              =
 |arxiv               =
 |asin                =
 |bibcode             =
 |doi                 =
 |doi_brokendate      =
 |isbn                =
 |issn                =
 |jfm                 =
 |jstor               =
 |lccn                =
 |mr                  =
 |oclc                =
 |ol                  =
 |osti                =
 |pmc                 =
 |pmid                =
 |rfc                 =
 |ssrn                =
 |zbl                 =
 |id                  =
 |url-архіву          =
 |дата-архіву         =
 |мертвий-url         =
 |дата-доступу        =
 |цитата              =
 |письмо-цитати       =
 |переклад-цитати     =
 |якірець             =
 |роздільник          =
 |завершення          =
}}</ref>

== Коцарство ==
Виготовленням цього виду килимів займались коцарки, які самі робили [[Шерсть|шерстяну]] [[Пряжа|пряжу]], фарбували її в різні кольори саморобними [[фарба]]ми з [[мінерал]]ів та [[Рослини|рослин]].

=== Коцарство на Слобожанщині ===
Традиція харківського коцарства починається у XVII столітті, коли ремісники, які виготовляли довговорсові вовняні килими-коци, оселилися за валом Харківського городища у [[Залопань|Залопанській слободі]].

[[Харків]]ські коци мали своєрідний [[Геометрія|геометричний]] [[малюнок]], який обрамляла одно[[колір]]на [[кайма]]. Композиція малюнку складалася із [[ромб]]ів у вигляді [[діагональ]]ної [[Сітка|сітки]]. Коци були яскравими, переважно використовувались [[Синій колір|сині]], [[Червоний колір|червоні]], [[Білий колір|білі]] і [[Зелений колір|зелені]] кольори. Характерна довжина ворсу: 4-15 см.<ref name="Український центр культурних досліджень"/>

Коцарство на Харківщині процвітало з кінця 18 до середини 19 століття, що було наслідком поширення [[Вівчарство|вівчарства]] в краї. Так [[1814]] році у Харкові було вироблено до 26000 коців і в 50-х роках вироблялося ще до 25000 коців щороку, що становило 3 % від усієї харківської [[Промисловість|промисловості]] того часу. У другій половині 19 сторіччя коцарство почало занепадати. Розвиток промисловості знищив степ, де паслись вівці, та замінив саморобні тканини фабричними.

Коцарством займались переважно жителі західної частини Харкова (налічувалось кілька сотень коцарських господарств, деякі з них мали по 8/12/18 робітниць). Наприкінці 19 століття цей промисел було витіснено у передмістя Харкова ([[Новоселівка|Новоселівку]], [[Москалівка|Москалівку]], [[Заїківка|Заїківку]], [[Панасівка|Панасівку]]). В [[1879]] році тут налічувалось 75 коцарок, з котрих тільки 25 працювали цілий рік, а решта — взимку. Всього у рік виробляли 4000 коців. Вовна подорожчала через зменшення пасовиськ. Місце килимів у бідних людей все частіше стали займати звичайні конопляні рядна та верети. До 1902 року коцарський промисел у Харкові припинив своє існування.

Згідно із статистичними даними перепису Харківського Губернського Земства [[1912]] року на [[Харківщина|Харківщині]] працювало 8793 [[ткач]]ів. Найбільш їх було в [[Зміїв]]ському, [[Богодухів]]ському, Харківському, [[Охтирка|Охтирському]], [[Валки|Валківському]], [[Лебедин]]ському повітах. Але з розвитком промисловості все більше розповсюджувалось промислове виробництво тканин. Згідно із статистичними даними за 1913 р. на Харківщині було вже 1182 ткачів.

Для збереження килимарського [[Промисел|промислу]] та інших видів декоративного народного [[Ремесло|ремесла]] деякі земства в Україні відкрили [[Майстерня|майстерні]] та [[Артіль|артілі]], які забезпечували збут готової [[Продукція|продукції]]. В цьому часто допомагали любителі-[[меценат]]и. На Харківщині такого меценатства не було, тому коцарство зникло й було зовсім забуте.

З 2018 року традиційне коцарство входить до переліку елементів нематеріальної культурної спадщини Харківської області.<ref name="Суспільне">{{cite web
 |url                 = https://suspilne.media/258689-harkivske-kocarstvo-ta-sahnovsinskij-korovaj-uvijsli-do-pereliku-nematerialnoi-kulturnoi-spadsini-ukraini/
 |назва               = Харківське коцарство та сахновщинський коровай увійшли до переліку нематеріальної культурної спадщини України
 |прізвище1           = Солодовнік
 |ім'я1               = Марія
 |дата                = 8 липня 2022
 |вебсайт             = [[Суспільне]]
}}</ref>

=== Коцарство на Наддніпрянщині ===
{{У планах}}

== Див. також ==
* [[Ліжник]]
* [[Кіцмань]]
* [[Ковдра]]
* [[Коцарська вулиця]]
* [[Пан Коцький]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{УМЕ6|частина=Коц|сторінки=747}}
* {{Стаття
 | автор = Прилипченко, Н.С.
 | співавтори          =
 | назва               = Народне килимарство і коцарство слобожанщини в дорадянську добу (друга половина XIX – початок XX ст.)
 | посилання           = http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/91243
 | формат              =
 | паралельна назва    =
 | паралельна назва посилання =
 | відомості           =
 | відповідальний      =
 | видання             = Культура народов Причерноморья
 | видання посилання   =
 | тип                 =
 | видання відповідальний =
 | місце               =
 | видавництво         =
 | рік                 = 2012
 | місяць              =
 | том                 =
 | книга               =
 | випуск              =
 | номер               = 248
 | сторінки            = 150-153
 | серія               =
 | issn                =
 | isbn                =
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          =
 | archivedate         =
 | дата_цитати         =
 | мова                = uk
 | ref                 =
}}
* {{Стаття
 | автор = Вєжлівцева (Гарагата, Гайворонська) Маргарита Володимирівна
 | співавтори          =
 | назва               = Розвиток коцарства на Харківщині
 | посилання           = http://museum.kh.ua/academic/sumtsov-conference/2003/article.html?n=481
 | формат              =
 | паралельна назва    =
 | паралельна назва посилання =
 | відомості           =
 | відповідальний      =
 | видання             = 9 Сумцовські читання: Музей і сучасність.
 | видання посилання   =
 | тип                 =
 | видання відповідальний =
 | місце               = Харків
 | видавництво         =
 | рік                 = 2003
 | місяць              =
 | том                 =
 | книга               =
 | випуск              =
 | номер               =
 | сторінки            =
 | серія               =
 | issn                =
 | isbn                =
 | arxiv               =
 | bibcode             =
 | doi                 =
 | pmid                =
 | id                  =
 | archiveurl          = https://web.archive.org/web/20131002034245/http://museum.kh.ua/academic/sumtsov-conference/2003/article.html?n=481
 | archivedate         = 2 жовтня 2013
 | дата_цитати         =
 | мова                =
 | ref                 =
}}
* {{cite web
 |url                 = http://m.timeua.info/260213/71977.html
 |назва               = Харьковское ковроткачество: от величия к забвению. И снова к величию?
 |прізвище1           =
 |ім'я1               =
 |автор-посилання1    =
 |прізвище2           =
 |ім'я2               =
 |автор = Оксана Богдан
 |дата                = 26 февраля
 |місяць              =
 |рік                 =
 |редактор-прізвище   =
 |редактор-ім'я       =
 |редактор            =
 |редактор-посилання  =
 |редактор1-прізвище  =
 |редактор1-ім'я      =
 |редактор1-посилання =
 |редактор2-прізвище  =
 |редактор2-ім'я      =
 |редактор2-посилання =
 |редактори           =
 |вебсайт             = Медиа-компания «Время»
 |серія               =
 |видавець            =
 |розміщення          =
 |сторінка            =
 |сторінки            =
 |у                   =
 |мовою               = ru
 |письмо-назви        =
 |переклад-назви      = Харківське килимарство: від величі до забуття. І знову до величі?
 |тип                 =
 |формат              =
 |arxiv               =
 |asin                =
 |bibcode             =
 |doi                 =
 |doi_brokendate      =
 |isbn                =
 |issn                =
 |jfm                 =
 |jstor               =
 |lccn                =
 |mr                  =
 |oclc                =
 |ol                  =
 |osti                =
 |pmc                 =
 |pmid                =
 |rfc                 =
 |ssrn                =
 |zbl                 =
 |id                  =
 |url-архіву          = https://web.archive.org/web/20131002172713/http://m.timeua.info/260213/71977.html
 |дата-архіву         = 2 жовтня 2013
 |мертвий-url         = так
 |дата-доступу        =
 |цитата              =
 |письмо-цитати       =
 |переклад-цитати     =
 |якірець             =
 |роздільник          =
 |завершення          =
}}
* {{cite web
 |url                 = http://what.in.ua/page/tradicii-ukrainskogo-kocarstva
 |назва               = Традиции украинского коцарства
 |прізвище1           =
 |ім'я1               =
 |автор-посилання1    =
 |прізвище2           =
 |ім'я2               =
 |автор-посилання2    =
 |дата                = 14 лютого 2013
 |місяць              =
 |рік                 =
 |редактор-прізвище   =
 |редактор-ім'я       =
 |редактор            =
 |редактор-посилання  =
 |редактор1-прізвище  =
 |редактор1-ім'я      =
 |редактор1-посилання =
 |редактор2-прізвище  =
 |редактор2-ім'я      =
 |редактор2-посилання =
 |редактори           =
 |вебсайт             = What.in.ua
 |серія               =
 |видавець            =
 |розміщення          =
 |сторінка            =
 |сторінки            =
 |у                   =
 |мовою               = ru
 |письмо-назви        =
 |переклад-назви      = Традиції українського коцарства
 |тип                 =
 |формат              =
 |arxiv               =
 |asin                =
 |bibcode             =
 |doi                 =
 |doi_brokendate      =
 |isbn                =
 |issn                =
 |jfm                 =
 |jstor               =
 |lccn                =
 |mr                  =
 |oclc                =
 |ol                  =
 |osti                =
 |pmc                 =
 |pmid                =
 |rfc                 =
 |ssrn                =
 |zbl                 =
 |id                  =
 |url-архіву          = https://web.archive.org/web/20160305051427/http://what.in.ua/page/tradicii-ukrainskogo-kocarstva
 |дата-архіву         = 5 березня 2016
 |мертвий-url         =
 |дата-доступу        =
 |цитата              =
 |письмо-цитати       =
 |переклад-цитати     =
 |якірець             =
 |роздільник          =
 |завершення          =
}}
* [https://www.cultura.kh.ua/uk/intangible-cultural-heritage/elements/elements-of-kharkiv-region/6271-kocarstvo ТРАДИЦІЙНЕ ХАРКІВСЬКЕ КОЦАРСТВО] КЗ «ООМЦКМ»

{{Декоративно-ужиткове мистецтво}}

{{art-stub}}

[[Категорія:Килими]]
[[Категорія:Нематеріальна культурна спадщина України]]

Походить з: Харківщина

Країна походження: Україна

Метод виготовлення: ткацтво

Статус нематеріальної культурної спадщини: Національний перелік елементів нематеріальної культурної спадщини України


text:
# Вопака (Вісконсин)
Вопака (англ. Waupaca) — місто (англ. city) в США, в окрузі Вопака штату Вісконсин. Населення — 6282 особи (2020).

## Географія
Вопака розташована за координатами 44°21′0″ пн. ш. 89°4′12″ зх. д. / 44.35000° пн. ш. 89.07000° зх. д. (44.350048, -89.070003).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 21,01 км², з яких 20,25 км² — суходіл та 0,76 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 6069 осіб у 2702 домогосподарствах у складі 1356 родин. Густота населення становила 289 осіб/км².  Було 2996 помешкань (143/км²).
Расовий склад населення:
| - 96,6 % — білих - 0,9 % — чорних або афроамериканців - 0,7 % — корінних американців - 0,3 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 2,3 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,1 % — особи молодші 18 років, 57,8 % — особи у віці 18—64 років, 20,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 40,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 90,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,7 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 55 681 долар США (медіана — 41 897), а середній дохід на одну сім'ю — 70 366 доларів (медіана — 60 517). Медіана доходів становила 49 725 доларів для чоловіків та 32 429 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 11,5 % осіб, у тому числі 16,9 % дітей у віці до 18 років та 10,0 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 2796 осіб. Основні галузі зайнятості: виробництво — 27,7 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 24,6 %, роздрібна торгівля — 9,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 8,6 %.

title: Вопака (Вісконсин)

wikitext:
{{Otherplaces|Вопака}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Вопака
|оригінальна назва  = {{lang-en|Waupaca}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Waupaca City Hall.jpg
|опис зображення= <!-- Waupaca City Hall/Library Building -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Вісконсин
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Вопака (округ, Вісконсин)|Вопака]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 21,01
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 288,86
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 715 & 534
|поштовий індекс        = 54981
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 5584375
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Вопака''' ({{lang-en|Waupaca}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Вопака (округ, Вісконсин)|Вопака]] штату [[Вісконсин]]. Населення — 6282 особи (2020).

== Географія ==
Вопака розташована за координатами {{Coord|44|21|0|N|89|4|12|W|type:city_region:US-DE}} (44.350048, -89.070003){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 21,01 км², з яких 20,25 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,76 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1880 = 1392
| 1890 = 2127
| 1900 = 2912
| 1910 = 2789
| 1920 = 2839
| 1930 = 3131
| 1940 = 3458
| 1950 = 3921
| 1960 = 3984
| 1970 = 4342
| 1980 = 4472
| 1990 = 4957
| 2000 = 5676
| 2010 = 6069
| 2020 = 6282
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150426102944/http://www.census.gov/prod/www/decennial.html|archivedate=26 квітня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкало {{formatnum:6069}} осіб у {{formatnum:2702}} домогосподарствах у складі {{formatnum:1356}} родин. [[Густота населення]] становила 289 осіб/км².  Було 2996 помешкань (143/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 96,6 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 0,9 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 0,7 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,3 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 2,3 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,1 % — особи молодші 18 років, 57,8 % — особи у віці 18—64 років, 20,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 40,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 90,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,7 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:55681}} [[долар США]] (медіана — {{formatnum:41897}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:70366}} доларів (медіана — {{formatnum:60517}}). Медіана доходів становила {{formatnum:49725}} доларів для чоловіків та {{formatnum:32429}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 11,5 % осіб, у тому числі 16,9 % дітей у віці до 18 років та 10,0 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:2796}} осіб. Основні галузі зайнятості: виробництво — 27,7 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 24,6 %, роздрібна торгівля — 9,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 8,6 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}
{{Commonscat|Waupaca, Wisconsin}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Вопака (округ, Вісконсин)}}

[[Категорія:Міста Вісконсину]]
[[Категорія:Населені пункти округу Вопака (Вісконсин)]]
[[Категорія:Окружні центри Вісконсину]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Вісконсин

Округ: Вопака

Густота населення: 288,86 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5


text:
# Ліпа (Зомбковицький повіт)
Ліпа (пол. Lipa) — село в Польщі, у гміні Зембіце Зомбковицького повіту Нижньосілезького воєводства.
Населення — 190 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Валбжиського воєводства.

## Історія
Село Липа розташоване на межі передгір’я та Качавських гір. За деякими даними історія цього селища починається принаймні з другої половини XIII століття. Створення поселення, ймовірно, пов’язане з гірничодобувною діяльністю, яка існувала в цьому регіоні до XVI століття.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 94      | 15                 | 70               | 9                    |
| Жінки    | 96      | 19                 | 52               | 25                   |
| Разом    | 190     | 34                 | 122              | 34                   |

title: Ліпа (Зомбковицький повіт)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Ліпа
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Lipa}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Lipa powiat ząbkowicki.JPG
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Нижньосілезьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Зомбковицький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Гміна Зембіце{{!}}Зембіце
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 220-228
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 190
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 74
|поштовий індекс        = 57-220
|автомобільний код      = DZA
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0856801
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Ліпа}}

'''Ліпа''' ({{lang-pl|Lipa}}) — село в Польщі, у [[Зембиці (ґміна)|гміні Зембіце]] [[Зомбковицький повіт|Зомбковицького повіту]] [[Нижньосілезьке воєводство|Нижньосілезького воєводства]].
Населення — {{formatnum:190}} {{МНОЖИНА:190|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Валбжиське воєводство|Валбжиського воєводства]].

== Історія ==
Село Липа розташоване на межі передгір’я та Качавських гір. За деякими даними історія цього селища починається принаймні з другої половини XIII століття. Створення поселення, ймовірно, пов’язане з гірничодобувною діяльністю, яка існувала в цьому регіоні до XVI століття<ref>{{Cite web|url=https://www.gorykaczawskie.pl/lipa-wies/|title=Lipa - wieś - Geopark Kraina Wygasłych Wulkanów|website=www.gorykaczawskie.pl|language=pl-PL|access-date=2024-12-08}}</ref>.

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=94 |ЧолПре=15 |ЧолПрац=70 |ЧолПост=9
|Жін=96 |ЖінПре=19 |ЖінПрац=52 |ЖінПост=25
|Разом=190 |РазомПре=34 |РазомПрац=122 |РазомПост=34
}}

== Примітки ==
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Зембиці}}

[[Категорія:Села Зомбковицького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Нижньосілезьке воєводство

Повіт: Зомбковицький повіт

Гміна: Зембіце

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: DZA

OSM: ↑2957948 ·R (Ґміна Зембіце)


text:
# Оступ
Оступ (біл. вёска Воступ) — село в складі Березинського району Мінської області, Білорусь. Село підпорядковане Селібській сільській раді, розташоване в східній частині області.

title: Оступ

wikitext:
{{НП
 |країна                  = {{BLR}}
 |статус                  = Село
 |українська назва        = Оступ
 |оригінальна назва       = {{lang-be|вёска Воступ}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
|опис зображення = |lat_dir = N|lat_deg = 53|lat_min = 38|lat_sec = 53

  |lon_dir = E|lon_deg = 29|lon_min = 03|lon_sec = 35
  |CoordAddon             =
 |размер карты страны     = 300
 |размер карты региона    = 300
 |размер карты района     =
 |вид регіону             = Область
 |регион                  = Мінська область
 |регіон в таблиці        =
 |вид району              =
 |район                   = [[Березинський район|Березинський]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =   Сільрада Білорусі{{!}}Сільська рада
|община                  = Селібська сільська рада
 |община в таблиці        =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |внутрішній поділ        =
 |вид голови              =
 |голова                  =
 |дата заснування         =
 |year                    =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              =
  |рік перепису           =
  |плотность              =
  |агломерація            =
  |національний склад     = [[білоруси]]
  |конфесійний склад=
 |часовий пояс            =
 |DST                     =
 |телефонний код          = +375-17-15
 |поштовий індекс         = 223328
 |поштові індекси        =
 |автомобільний код       =
 |вид ідентифікатора      = [[ЗКАТУ|Код ЗКАТУ]]
 |цифровий ідентифікатор  =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |мова сайту 4            =
 |мова сайту 5            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
 |add2n                   = Офіційна адреса
 |add2                    = 223328, Менская вобласьць,
Бярэзінскі раён,
Сялібскі сельсавет
Вёска Воступ
 |add3n                   = Телефон
 |add3                    = +375-17-15
 |add4n                   =
 |add4                    =
}}
'''Оступ''' ({{lang-be|вёска Воступ}}) — [[село]] в складі [[Березинський район|Березинського району]] [[Мінська область|Мінської області]], [[Білорусь]]. Село підпорядковане [[Селібська сільська рада|Селібській сільській раді]], розташоване в східній частині області.

== Джерела ==
* «[[Міста і села Білорусі|Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах]]» Т.8, кн. 1. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. —  Мн.: БелЭн, 2010. — 736 с.: іл. ISBN 978-985-11-0302-3. {{ref-bl}}
* «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 2. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. —  Мн.: БелЭн, 2011. — 464 с.: іл. ISBN 978-985-11-0554-6. {{ref-bl}}
* «Гарады і вёскі Беларусі: Энцыклапедыя ў 15 тамах» Т.8, кн. 3. Мінская вобласьць. Рэдкалегія: Т. У. Бялова (дырэктар) і інш. —  Мн.: БелЭн, 2012. — 624 с.: іл. ISBN 978-985-11-0636-9. {{ref-bl}}

== Див. також ==
* [[Адміністративний поділ Білорусі]]
* [[Список міст Білорусі]]
* [[Селища міського типу Білорусі]]
* [[Райони Білорусі]]

== Посилання ==
* [http://www.berezino.minsk-region.gov.by/ Вебресурс Березинського району] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130328125502/http://berezino.minsk-region.gov.by/ |date=28 березня 2013 }}
* [https://web.archive.org/web/20130807032701/http://belaruscity.net/berezino/towns.php Каталог сіл Березинського району]

{{Селібська сільська рада}}

{{Belarus-stub}}

[[Категорія:Села Мінської області]]
[[Категорія:Населені пункти Березинського району]]
[[Категорія:Селібська сільська рада]]

title: Країна

Країна: Білорусь

Область: Мінська область

Район: Березинський

Сільська рада: Селібська сільська рада

Національний склад: білоруси

Транслітерація назви: Vostup

OSM: ↑70575 ·R (Березинський район)

Офіційна адреса: 223328, Менская вобласьць, · Бярэзінскі раён, · Сялібскі сельсавет · Вёска Воступ


text:
# Суздальський літопис
«Суздальський літопис» (староцерк.-слов. Суздальскаѧ Лѣтопись; рос. Суздальская летопись; англ. Suzdalian Chronicle), також відомий як «Володимиро-Суздальський літопис», «Суздальсько-Володимирський літопис» or «Лаврентіївський-Радзивіллівський-Академічний літопис» (англ. Laurentian–Radziwiłł–Academic Chronicle, LRAC), літопис про Київську Русь. Це одне з кількох продовжень «Повість минулих літ» (ПВЛ).
У строгому сенсі слова, «Суздальський літопис» означає лише відрізок між 1177 і 1203 роками, збережені вихідні тексти якого дуже схожі в чотирьох збережених рукописах: «Лаврентіївський літопис», «Радзивіллівський літопис», «Московський-академічний літопис», і «Літописець Переяславля Суздальського» (ЛПС). У найширшому розумінні «Суздальський літопис» охоплює події з 1111 по 1305 рік, як вони передані в «Лаврентіївському літописі» (найдавніша збережена копія, датована 1377 роком, у стовпчиках 289—437). Літопис розповідає про пізній період Київської Русі, а Лаврентіївський звід, продовжений до 1305 року, фіксує також події наступних руських князівств у ранній період панування Золотої Орди. Він має династичний ухил на користь Юрійовичів і зосереджується на північно-східних князівствах Володимиро-Суздальського, де літопис був складений.

## Текстові свідчення
- «Радзивіллівський літопис» (чи «Кенігсберзький рукопис») містить продовження до 1206 року, засноване на записах міста Володимира на Клязьмі.[6]
- «Московський-академічний літопис[en]» (чи «Академічний літопис/рукопис») містить текст, майже ідентичний тексту «Радзивіллівського літопису» до 1206 року, потім текст, майже ідентичний тексту «Софійського першого літопису[en]» за 1205/1206–1238 роки.[7] Нарешті, з 1238/1240 по 1418 рік у ньому міститься збірка ростовських літописів, що стосуються насамперед подій у Ростові та навколо нього.[6][7]
- «Лаврентіївський літопис» містить окреме продовження до 1305 року, засноване на втраченому Тверському кодексі 1305 року.[8] Копія літопису, знайдена в «Лаврентіївському літописі», має шість відсутніх аркушів: після арк. 169 не вистачає п'яти аркушів про події 6771–6791 (1263—1283) рр.; після арк. 170 не вистачає одного аркуша про події 6796–6802 (1288—1293) рр. Кількість втрачених аркушів оцінюється на основі паралельних текстів із сусідніх літописів. Існує також гіпотеза, що остання лакуна пов'язана не з втратою аркуша, а з пропуском у протографі.[джерело?]
- «Літописець Переяславля Суздальського» (ЛПС) входить до збірки 15-го століття. Він починається з 1139 року і продовжується до 1214 року.[4]

## Зміст
- У «Лаврентіївському літописі», «Суздальський літопис» складається зі стовпців 289—437[9] (всього 148 стовпців, починаючи з арк. 96).
  - Колонки 312—351 (загалом 40 колонок) висвітлюють тривалу боротьбу за київський престол у 1146—1162 роках.[10]
    - Колонки 323—326 охоплюють 1149—1155 роки і присвячені спробам Юрія Долгорукого (за підтримки Андрія Боголюбського) посісти київський престол.[11]
    - У колонці 346, датованій 1155 роком, Андрій викрадає ікону Пресвятої Богородиці з Вишгорода і переносить її до Володимира на Клязьмі.[12]

  - Колонки 351—352 розповідають про суперечку про піст 1164 року в Суздалі.[13]
  - Колонки 354—355 розповідають про Розорення Києва (1169),[14] що «Суздальсько-Володимирський літопис» обґрунтовує насамперед посиланням на суперечку про піст 1164 року в Суздалі.[13]
  - Колонки 367—369 містять короткий панегірик Андрію Боголюбському.[15] (Довгий панегірик Андрію Боголюбському міститься у колонках 580—595 «Київського літопису»).[15]
  - Колонки 409—411 розповідають про спустошливу пожежу 1193 року у Володимирі на Клязьмі, яка знищила значну частину міста.[16] У «Лаврентіївському» тексті тут додається проповідь, яка пояснює вогонь з точки зору гріха і необхідність покаяння перед Богом, що закінчується словом «амінь» (аминь).[17] У «Радзивіллівському літописі» та «Переяславсько-Суздальському літописці» (ПСЛ) відсутня вся проповідь 1193 року; однак обидва літописи згадують слово «амінь» наприкінці запису під 1185 роком, чого немає в «Лаврентіївському» літописі.[17]

- «Повість временних літ» (ПВЛ)
- Звід південної Русі /       «Київський літопис»
- «Суздальський літопис»

- Лаврентіївське продовження «Суздальського літопису»
      «Радзивіллівського» продовження «Суздальського літопису»

- «Галицько-Волинський літопис»
- «Софійський перший літопис»
- Тверський список 1305 року
- втрачені аркуші вцілілих рукописів

## Наукові дослідження

### Композиція
«Лаврентіївський літопис» уклав кілька кодексів володимирських літописів. «Лаврентіївський літопис» був не просто переписаний Нижньогородським монахом Лаврентієм (на замовлення 1377 року, або митрополитом Діонісієм Суздальським, або князем Дмитро Костянтинович суздальсько-нижньоновгородський). Деякі вчені вважають, що весь перший розділ «Володимиро-Суздальського літопису» до 1193 року був написаний протягом 1177—1193 років.
Оскільки «Лаврентіївська» проповідь 1093 р. відсутня у «Радзивіллівському» та ЛПС, які мають «Амінь» під 1185 р. там, де Лаврентіївський не має, ранні дослідники, такі як Шахматов (1902, 1938), Приселков (1940) та Прохоров (1989) припускали, що «Володимирський» літопис був складений у кілька етапів, з двома або трьома можливими редакціями, що мали місце в середині 1170-х років, у 1185 році та/або у 1193 році. Алан Тімберлейк (Alan Timberlake, 2000) перевірив ці гіпотези лінгвістично і знайшов докази існування чотирьох різних сегментів: 1177—1185а, 1185б–1188, 1189—1190 та 1192—1203. Хоча він зміг підтвердити редакторську діяльність у 1185 році, він виявив інші мовні поділи, яких не пропонував жоден попередній дослідник. Він дійшов висновку, що в 1193 році не було ніякої межі, а натомість був безперервний наратив з 1192 по 1203 рік. «Лаврентіївський», «Радзивіллівський» і ЛПС «досить схожі до 1203 року, після чого вони розходяться».
Оригінальним текстом про події 1284—1305 років був втрачений кодекс, складений для великого князя Михайла Ярославича Тверського у 1305 році. Але Лаврентій переробив представлення Юрія Всеволодовича, засновника Нижнього Новгорода, з позитивного на негативне, частково реабілітувавши роль татар. Василь Л. Комарович (1976) дослідив сліди змін всередині рукопису і висунув гіпотезу про відмінності між версією Лаврентія та втраченою версією Тверського літопису.

### Порівняння з «Київським літописом»
Текст «Суздальсько-Володимирського літопису» демонструє сильну схожість з текстом «Київського літопису», що міститься в «Іпатіївському літописі», але також має деякі суттєві відмінності. Польський історик Ярослав Пекенський (1988) зробив наступне порівняння (курсив Пеленського):
| «Київський літопис»                                                                                | «Суздальсько-Володимирський літопис»                                                                                |
| ---------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| Того ж року [1155] князь Андрій пішов від батька свого з Вишгорода до Суздаля без дозволу батька свого, і він взяв з Вишгорода ікону Пресвятої Богородиці, яку привезли з Царгорода на одному кораблі з Пирогощі [іконою]. І він поставив її в оправу тридцять гривень золотом за вагою, і срібло, і дорогоцінне каміння, і великі перли. І так прикрасивши [ікону], поставив її у власній церкві Божої Матері у Володимирі. | Того ж року [1155] князь Андрій пішов від батька свого до Суздаля, і він привіз із собою ікону Пресвятої Богородиці, яку привезли з Царгорода на одному кораблі з Пирогощі [іконою]. І він поставив її в оправу тридцять гривень золотом за вагою, і срібло, і дорогоцінне каміння, і великі перли. І так прикрасивши [ікону], поставив її у власній церкві у Володимирі. |

Пеленський зауважив, що «Київський літопис» представив дії Андрія як неналежні та незаконні, тоді як «Суздальсько-Володимирський літопис» не містить жодної подібної згадки. Це відповідає тому, як «Київський літопис» загалом неоднозначно або відкрито критикує правління Андрія, тоді як «Суздальсько-Володимирський літопис» є позитивним і компліментарним щодо його дій.
Френсіс Батлер (Francis Butler, 2012) зауважив, що «Легенда про Гориславу Полоцьку» 1128 року міститься в «Суздальському літописі», а не в «Київському літописі». Проте, обидва є продовженням «Повісті временних літ», яка згадує пов'язану з нею «Легенду про Рогнеду Полоцьку» 980 року.

### Критичне видання
- Лаврентьевская летопись. Полное Собрание Русских Литописей. Т. 1. Ленінгра́д: Видавництво АН СРСР. 1926–1928.

title: Суздальський літопис

wikitext:
{{Сирий переклад|дата=травень 2024}}
'''«Суздальський літопис»''' ({{lang-cu|Суздальскаѧ Лѣтопись}}; {{lang-ru|Суздальская летопись}};{{sfn|Butler|2012|p=335}} {{lang-en|Suzdalian Chronicle}}{{sfn|Butler|2012|p=335}}), також відомий як '''«Володимиро-Суздальський літопис»''',{{sfn|Thuis|2015|p=249}} '''«Суздальсько-Володимирський літопис»'''{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}} or '''«Лаврентіївський-Радзивіллівський-Академічний літопис»''' ({{lang-en|Laurentian–Radziwiłł–Academic Chronicle, LRAC}}),{{sfn|Butler|2012|p=335}} літопис про [[Київська Русь|Київську Русь]]. Це одне з кількох продовжень «[[Повість минулих літ]]» (ПВЛ).

У строгому сенсі слова, «Суздальський літопис» означає лише відрізок між 1177 і 1203 роками, збережені вихідні тексти якого дуже схожі в чотирьох збережених рукописах: «[[Лаврентіївський літопис]]», «[[Радзивіллівський літопис]]», «[[Московський-академічний літопис]]»,{{sfn|Thuis|2015|p=249}} і «Літописець Переяславля Суздальського» (ЛПС).{{sfn|Timberlake|2000|p=239}} У найширшому розумінні «Суздальський літопис» охоплює події з 1111 по 1305 рік, як вони передані в «Лаврентіївському літописі» (найдавніша збережена копія, датована 1377 роком, у стовпчиках 289—437).<ref name="Bermel">{{cite book |url=https://books.google.com/books?id=hIzbAkw1SOwC&pg=PA4 |title=Context and the lexicon in the development of Russian aspect |first=Neil |last=Bermel |page=4 |publisher=University of California Press |year=1997 |series=University of California publications in linguistics |volume=129 |isbn=978-0-520-09812-1}}</ref> Літопис розповідає про пізній період [[Київська Русь|Київської Русі]], а Лаврентіївський звід, продовжений до 1305 року, фіксує також події наступних [[Список руських князівств|руських князівств]] у ранній період панування [[Золота Орда|Золотої Орди]]. Він має династичний ухил на користь [[Юрійовичі]]в і зосереджується на північно-східних [[Велике князівство Владимирське|князівствах Володимиро-Суздальського]], де літопис був складений.

== Текстові свідчення ==
[[Файл:North-Eastern Rus principalities - 13th century.svg|thumb|250px|Північно-східні руські [[Велике князівство Владимирське|князівства Володимиро-Суздальське]] та їхні сусіди після [[Липицька битва]] (1216)]]
* «[[Радзивіллівський літопис]]» (чи «[[Кенігсберг|Кенігсберзький]] рукопис») містить продовження до 1206 року, засноване на записах міста [[Владимир|Володимира на Клязьмі]].{{sfn|Thuis|2015|p=287}}
* «{{не перекладено|треба=Московський-академічний літопис|текст=Московський-академічний літопис|мова=en|є=Academic Chronicle}}<nowiki/>» (чи «Академічний літопис/рукопис») містить текст, майже ідентичний тексту «[[Радзивіллівський літопис|Радзивіллівського літопису]]» до 1206 року, потім текст, майже ідентичний тексту «{{не перекладено|треба=Софійський перший літопис |текст=Софійського першого літопису |мова=en|є=Sofia First Chronicle}}<nowiki/>» за 1205/1206–1238 роки.<ref name="Kuchkin">{{cite encyclopedia| encyclopedia=The Modern encyclopedia of Russian and Soviet history |volume=38 |editor=Joseph L. Wieczynski |url=https://books.google.com/books?id=SL5oAAAAMAAJ&q=%22condensed+chronicle%22 |title=Suzdal Chronicle |first=V. A. |last=Kuchkin |publisher=Academic International Press |year=1994 |page=86 |isbn=978-0-87569-064-3 }}</ref> Нарешті, з 1238/1240 по 1418 рік у ньому міститься збірка ростовських літописів, що стосуються насамперед подій у [[Ростов]]і та навколо нього.{{sfn|Thuis|2015|p=287}}<ref name="Kuchkin"/>
* «[[Лаврентіївський літопис]]» містить окреме продовження до 1305 року, засноване на втраченому [[Велике князівство Тверське|Тверському]] кодексі 1305 року.{{sfn|Thuis|2015|pp=248–249}} Копія літопису, знайдена в «Лаврентіївському літописі», має шість відсутніх аркушів: після арк. 169 не вистачає п'яти аркушів про події 6771–6791 (1263—1283) рр.; після арк. 170 не вистачає одного аркуша про події 6796–6802 (1288—1293) рр. Кількість втрачених аркушів оцінюється на основі паралельних текстів із сусідніх літописів. Існує також гіпотеза, що остання лакуна пов'язана не з втратою аркуша, а з пропуском у протографі.{{citation needed|date=March 2024}}
* «Літописець Переяславля Суздальського» (ЛПС) входить до збірки 15-го століття. Він починається з 1139 року і продовжується до 1214 року.{{sfn|Timberlake|2000|p=239}}

== Зміст ==
* У «Лаврентіївському літописі», «Суздальський літопис» складається зі стовпців 289—437{{sfn|Pelenski|1987|p=309}} (всього 148 стовпців, починаючи з арк. 96).
** Колонки 312—351 (загалом 40 колонок) висвітлюють тривалу боротьбу за київський престол у 1146—1162 роках.{{sfn|Pelenski|1987|p=310}}
*** Колонки 323—326 охоплюють 1149—1155 роки і присвячені спробам [[Юрій Долгорукий|Юрія Долгорукого]] (за підтримки [[Андрій Боголюбський|Андрія Боголюбського]]) посісти київський престол.{{sfn|Pelenski|1987|p=311}}
*** У колонці 346, датованій 1155 роком, Андрій викрадає [[Вишгородська ікона Божої Матері|ікону Пресвятої Богородиці з Вишгорода]] і переносить її до Володимира на Клязьмі.{{sfn|Pelenski|1987|p=312}}
** Колонки 351—352 розповідають про суперечку про [[піст]] 1164 року в Суздалі.{{sfn|Pelenski|1987|p=307}}
** Колонки 354—355 розповідають про [[Розорення Києва (1169)]],{{sfn|Pelenski|1987|p=303}} що «Суздальсько-Володимирський літопис» обґрунтовує насамперед посиланням на суперечку про піст 1164 року в Суздалі.{{sfn|Pelenski|1987|p=307}}
** Колонки 367—369 містять короткий панегірик Андрію Боголюбському.{{sfn|Pelenski|1987|p=314}} (Довгий панегірик Андрію Боголюбському міститься у колонках 580—595 «[[Київський літопис|Київського літопису]]»).{{sfn|Pelenski|1987|p=314}}
** Колонки 409—411 розповідають про спустошливу пожежу 1193 року у Володимирі на Клязьмі, яка знищила значну частину міста.{{sfn|Timberlake|2000|p=238}} У «Лаврентіївському» тексті тут додається [[проповідь]], яка пояснює вогонь [[Гріх|з точки зору гріха]] і необхідність покаяння перед Богом, що закінчується словом «амінь» (аминь).{{sfn|Timberlake|2000|p=237}} У «Радзивіллівському літописі» та «Переяславсько-Суздальському літописці» (ПСЛ) відсутня вся проповідь 1193 року; однак обидва літописи згадують слово «амінь» наприкінці запису під 1185 роком, чого немає в «Лаврентіївському» літописі.{{sfn|Timberlake|2000|p=237}}
{{Хронологія основних свідків Повісті временних літ}}
== Наукові дослідження ==

=== Композиція ===
«Лаврентіївський літопис» уклав кілька кодексів володимирських літописів.<ref name="Bermel"/> «Лаврентіївський літопис» був не просто переписаний [[Нижній Новгород|Нижньогородським]] монахом Лаврентієм (на замовлення 1377 року, або [[Діонісій (митрополит Київський)|митрополитом Діонісієм Суздальським]],<ref name="Komarovich"/> або князем [[Дмитро Костянтинович|Дмитро Костянтинович суздальсько-нижньоновгородський]]{{sfn|Thuis|2015|p=248}}). Деякі вчені вважають, що весь перший розділ «Володимиро-Суздальського літопису» до 1193 року був написаний протягом 1177—1193 років.{{sfn|Thuis|2015|p=249}}

Оскільки «Лаврентіївська» проповідь 1093 р. відсутня у «Радзивіллівському» та ЛПС, які мають «Амінь» під 1185 р. там, де Лаврентіївський не має, ранні дослідники, такі як [[Шахматов Олексій Олександрович|Шахматов]] (1902, 1938), Приселков (1940) та Прохоров (1989) припускали, що «Володимирський» літопис був складений у кілька етапів, з двома або трьома можливими редакціями, що мали місце в середині 1170-х років, у 1185 році та/або у 1193 році.{{sfn|Timberlake|2000|p=237–239}} Алан Тімберлейк (Alan Timberlake, 2000) перевірив ці гіпотези лінгвістично і знайшов докази існування чотирьох різних сегментів: 1177—1185а, 1185б–1188, 1189—1190 та 1192—1203.{{sfn|Timberlake|2000|p=260}} Хоча він зміг підтвердити редакторську діяльність у 1185 році, він виявив інші мовні поділи, яких не пропонував жоден попередній дослідник. Він дійшов висновку, що в 1193 році не було ніякої межі, а натомість був безперервний наратив з 1192 по 1203 рік.{{sfn|Timberlake|2000|p=260–261}} «Лаврентіївський», «Радзивіллівський» і ЛПС «досить схожі до 1203 року, після чого вони розходяться».{{sfn|Timberlake|2000|p=239}}

Оригінальним текстом про події 1284—1305 років був втрачений кодекс, складений для великого князя [[Михайло Ярославич|Михайла Ярославича Тверського]] у 1305 році. Але Лаврентій переробив представлення [[Юрій Всеволодович|Юрія Всеволодовича]], засновника [[Нижній Новгород|Нижнього Новгорода]], з позитивного на негативне, частково реабілітувавши роль татар. Василь Л. Комарович (1976) дослідив сліди змін всередині рукопису і висунув гіпотезу про відмінності між версією Лаврентія та втраченою версією Тверського літопису.<ref name="Komarovich">{{Cite journal
|last=Комарович
|first=Василь Л.
|date=1976
|title=Из наблюдений над Лаврентьевской летописью [Зі спостережень над Лаврентіївським літописом]
|journal=Труды Отдела древне русской литературы Института русской литературы АН СССР Л.
|volume=30
|pages=27–57
}}</ref>

=== Порівняння з «Київським літописом» ===
Текст «Суздальсько-Володимирського літопису» демонструє сильну схожість з текстом «[[Київський літопис|Київського літопису]]», що міститься в «[[Іпатіївський літопис|Іпатіївському літописі]]», але також має деякі суттєві відмінності.{{sfn|Pelenski|1988|p=762}} Польський історик [[Пеленський Ярослав Богданович|Ярослав Пекенський]] (1988) зробив наступне порівняння (курсив Пеленського):{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}}
{| class="wikitable"
! width="50%" | «[[Київський літопис]]»{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}}
! width="50%" | «Суздальсько-Володимирський літопис»{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}}
|- valign="top" style="background-color:MintCream;"
| Того ж року [1155] [[Андрій Боголюбський|князь Андрій]] пішов від батька свого з [[Вишгород]]а до Суздаля ''без дозволу батька свого'', і ''він взяв'' з Вишгорода [[Вишгородська ікона Божої Матері|ікону Пресвятої Богородиці]], яку привезли з [[Царгород]]а на одному кораблі з [[Церква Богородиці Пирогощої|Пирогощі]] [іконою]. І він поставив її в оправу тридцять [[Давньоруська гривна|гривень]] золотом за вагою, і срібло, і дорогоцінне каміння, і великі перли. І так прикрасивши [ікону], поставив її у власній [[Успенський собор (Владимир)|церкві Божої Матері у Володимирі]].{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}}
| Того ж року [1155] [[Андрій Боголюбський|князь Андрій]] пішов від батька свого до Суздаля, і він привіз із собою [[Вишгородська ікона Божої Матері|ікону Пресвятої Богородиці]], яку привезли з [[Царгород]]а на одному кораблі з [[Церква Богородиці Пирогощої|Пирогощі]] [іконою]. І він поставив її в оправу тридцять [[Давньоруська гривна|гривень]] золотом за вагою, і срібло, і дорогоцінне каміння, і великі перли. І так прикрасивши [ікону], поставив її у власній [[Успенський собор (Владимир)|церкві у Володимирі]].{{sfn|Pelenski|1988|pp=762–763}}
|}
Пеленський зауважив, що «Київський літопис» представив дії Андрія як неналежні та незаконні, тоді як «Суздальсько-Володимирський літопис» не містить жодної подібної згадки.{{sfn|Pelenski|1988|p=763}} Це відповідає тому, як «Київський літопис» загалом неоднозначно або відкрито критикує правління Андрія, тоді як «Суздальсько-Володимирський літопис» є позитивним і компліментарним щодо його дій.{{sfn|Pelenski|1988|p=763}}

Френсіс Батлер (Francis Butler, 2012) зауважив, що «[[Рогнеда|Легенда про Гориславу Полоцьку]]» 1128 року міститься в «Суздальському літописі», а не в «Київському літописі». Проте, обидва є продовженням «Повісті временних літ», яка згадує пов'язану з нею «[[Рогнеда|Легенду про Рогнеду Полоцьку]]» 980 року.{{sfn|Butler|2012|p=335}}

== Примітки ==
{{примітки}}

== Бібліографія ==

=== Критичне видання ===
* {{Cite book
|url=http://litopys.org.ua/lavrlet/lavr.htm
|title=Лаврентьевская летопись
|series=Полное Собрание Русских Литописей
|volume=1
|publisher=[[Наука (видавництво)|Видавництво АН СРСР]]
|place=[[Санкт-Петербург|Ленінгра́д]]
|date=1926–1928
}}

=== Література ===
* {{Cite book |last1=Butler |first1=Francis |authorlink1= |date=2012 |title=Dubitando: Studies in History and Culture in Honor of Donald Ostrowski |chapter=The “Legend of Gorislava” (not “Rogned’” or “Rogneda”): An Edition, Commentary, and Translation |trans-title=«Легенда про Гориславу» (не «Рогнедь» чи «Рогнеда»): Редакція, коментар і переклад |url=https://d1wqtxts1xzle7.cloudfront.net/57482605/The_Legend_of_Gorislava_not_Rogned_or_Rogneda_An_Edition__Commentary__and_Translation-libre.pdf?1538420187=&response-content-disposition=inline%3B+filename%3DThe_Legend_of_Gorislava_not_Rogned_or_Ro.pdf&Expires=1711818792&Signature=ddOrTtx6qEhpKQuGqvfCLmIQtg17LFQtuXdbdaj~NM4NbJKK9vT8UR1e-3DWfi4mHVyCtXA~kvFOlM4AhH5qMZz7YJUC4-XLa4mbSh6~kp1bu~l3GXBUf7XuXpasmOgldRAgeErIZ0i-M~tMLShQNKx5oLiIUbwU9OcSE96IdW5jYWfK3n2U4D4HB~U7Vz-wiDWbzlJIuPRfanbKSZVVX4FEx71yHZwOBN1RcGmmbbwUToXb-hQllIOZJfUl--Ya9zqJoi0WanZPhRDKnjkxEdLo2FIEOc75cJR90cHM5IschqIkahGPXhfTnt6UJ81I42Kl62JcQNzspatpFLpSug__&Key-Pair-Id=APKAJLOHF5GGSLRBV4ZA |location=Bloomington |publisher=Slavica Publishers |pages=335–352 |isbn=9780893574048 |access-date=31 березня 2024 |lang=en}}
* {{cite journal |title=The Contest for the "Kievan Succession" (1155–1175): The Religious-Ecclesiastical Dimension |trans-title=Боротьба за «київський престол» (1155–1175): Релігійно-церковний вимір |first=Jaroslaw |last=Pelenski |authorlink=Пеленський Ярослав Богданович |journal=Harvard Ukrainian Studies |year=1988 |volume=12/13 |page=776 |jstor=41036344 |lang=en}}
* {{Cite journal |last=Pelenski |first=Jaroslaw |authorlink=Пеленський Ярослав Богданович |date=1987 |title=The Sack of Kiev of 1169: Its Significance for the Succession to Kievan Rus' |trans-title=Пограбування Києва 1169 року: його значення для правонаступництва Київської Русі |url=http://www.jstor.org/stable/41036277 |journal=Harvard Ukrainian Studies |publisher=Harvard Ukrainian Research Institute |volume=11 |issue=3 |pages=303–316 |jstor=41036277 |lang=en}} Передрук мовою Пеленський (Pelenski), ''The Contest for the Legacy of Kievan Rus{{'}}'' («Конкурс Спадщина Київської Русі»).
* {{Cite book |last=Thuis |first=Hans |date=2015 |title=Nestorkroniek. De oudste geschiedenis van het Kievse Rijk |trans-title=Несторівський літопис. Найдавніша історія Київської Русі |url=https://www.vantilt.nl/boeken/nestorkroniek/ |location=Nijmegen |publisher=Uitgeverij Vantilt |pages=304 |isbn=9789460042287 |language=nl}}
* {{Cite journal |last1=Timberlake |first1=Alan |date=2000 |title=Who Wrote the Laurentian Chronicle (1177–1203)? |trans-title=Хто написав Лаврентіївський літопис (1177–1203)?|url=https://www.jstor.org/stable/24003133 |journal=Zeitschrift für Slavische Philologie |publisher=Universitätsverlag WINTER |volume=59 |issue=2 |pages=237–265 |lang=en}}
{{Руські літописи}}
[[Категорія:Суздальське князівство]]
[[Категорія:Велике князівство Володимирське]]
[[Категорія:Історичні документи руської доби]]
[[Категорія:Давня українська література]]
[[Категорія:Пам'ятки української мови]]
[[Категорія:Літописи]]


text:
# Жорж Ваньє
Генерал-майор  Жорж-Філеас Ваньє  (фр. Georges-Philéas Vanier; 23 квітня 1888, Монреаль, Квебек — 5 березня 1967, Оттава, Онтаріо — канадський адвокат, солдат, дипломат, 19-й Генерал-губернатор Канади.

## Біографія
Народився у двомовній (англо-французькій) сім'ї. Випускник Коледжу Лойоли (фр. Loyola College; нині Університет Конкордія) і Університет Лаваль завершив вивчення права в 1911 році. [2], [3]

## З біографії
У 1915 році Ваньє сприяв організації 22-го Франко-канадського батальйону Експедиційних сил Канади; в 1916 йому присуджено «Воєнний хрест Великої Британії». У кінці 1918, коли Ваньє керував наступом на містечко Шерізі (фр. Chérisy) в районі Па-де-Кале в Франції, отримав поранення в груди і в обидві ноги, після чого втратив праву ногу [1]. У кінці Першої світової війни знову одержав медаль «Воєнний хрест Великої Британії» медаль кампанії Британської імперії «Зірка 1914—1915» (англ. 1914-15 Star) та став орденоносцем «За видатні заслуги». Після війни Ваньє повернувся до Канади та працював адвокатом у місті Монреаль. 29 вересня 1921 року одружився з Поліною Арчер (англ. Pauline Archer), з якою мав п'ятеро дітей, серед них сина Жана Ваньє.
У 1921 році Жорж Ваньє став персональним асистентом (фр. aide-de-camp) та секретарем 12-го Генерал-губернатора Канади Джуліана Бинґа (фр. Julian Byng, 1st Viscount Byng of Vimy).
У 1925 році Ваньє служив підполковником і командиром 22-го Королівського Батальйону (фр. Royal 22e Régiment) на військовій базі Сітадель Квебек (фр. Citadelle de Québec) в місті Квебек.
Роком пізніше Ваньє став персональним асистентом 13-го генерал-губернатора Канади Фрімена Віллінгдона.
У 1928 році Ваньє призначено канадським представником до Ліги Націй.
У 1930 році Ваньє призначено послом Канади в Лондоні, а вже у 1939 році став надзвичайним і повноважним послом(англ. Envoy Extraordinary and Minister Plenipotentiary) у Франції [9]. Під час Другої світової війни за німецької окупації Ваньє з дружиною виїжджають у 1940 році з Франції до Британії і звідти повернулись до Канади у 1941.
У 1941 році Ваньє став надзвичайним і повноважним послом для урядів у вигнанні: Бельгії, Чехословаччини, Греції, Нідерландів, Польщі, Югославії, — і пізніше Франції. У 1942 році Ваньє отримав звання Генерал-майор.
З кінцем німецької окупації Франції у 1944 році Ваньє знову зайняв пост посла Канади у Франції, а також був представником Канади в ООН.
У 1953-му Ваньє вийшов у відставку і повернувся в Монреаль. Служив одночасно директором «Банку Монреалю» (фр. Bank of Montreal), «Креді-Фонсє Франко-Канадієн» (фр. Credit Foncier Franco-Canadien), страхової компанії «Стандард-Лайф» (англ. Standard Life Assurance Company), і «Ради Мистецтв Канади» (англ. Canada Council for the Arts).[6]

## Генерал-губернатор
у 1959 році Жорж Ваньє був номінований на посаду Генерального губернатора Канади на урочистому засіданні у присутності королеви. Незважаючи на слабке здоров'я і нестабільність політичної ситуації в Канаді в той час, Ваньє прийняв цю посаду зі словами «Якщо Господь бажає щоб я виконав цю роботу, він дасть сили на її виконання». Вибір франкомовного канадійця, військового, твердого прихильника лібералів був дещо дивним, але виявився дуже доречним, оскільки Жорж Ваньє значною мірою доклався до збереження цілості Канади при дотриманні прав франкомовних громадян. З перших днів своєї роботи Ж. Ваньоє наказав встановити двомовні таблиці на офіційних резиденціях в Оттаві. Ваньє заснував ряд інституцій, серед них Канадську конференцію родин, (пізніше Канадський інститут родини ім. Ваньє).

Жорж Ваньє помер 5 березня 1967 року у віці 78 років.

## Вшанування пам'яті
- «Кубок Ваньє» — Канадськоуніверситетське Футбольне змагання, в якому беруть участь чоловічі збірні команди Канадський між-університетський атлетичний союз"
- «Генерал-губернаторська нагорода з фехтування»
- Ваньє (острів)

title: Жорж Ваньє

wikitext:
{{Картка:Лідер
| ім'я = Жорж Ваньє
'' Georges Vanier ''
| зображення = Georges P. Vanier .jpg
| початок_терміну = [[15 верезня]], [[1959]]
| кінець_терміну = [[5 березня]], [[1967]]
| попередник = [[Вінсент Мессей]]
 ({{lang-en|Vincent Massey}})
| наступник = [[Роланд Міченер]] ({{lang-en|Daniel Roland Michener}});
| дата_народження = 23.4.1888
| місце_народження = [[Монреаль]], [[Квебек (провінція)|Квебек]]
| дата_смерті = 5.3.1967
| місце_смерті = [[Оттава]], [[Онтаріо (провінція)|Онтаріо]]
| дружина =
| партія =
| посада = 19-й [[Генерал-губернатор Канади]]
| посада2 =
| початок_терміну2 =
| кінець_терміну2=
| президент2 =
}}
[[Генерал-майор]] ''' Жорж-Філеас Ваньє ''' ({{lang-fr|Georges-Philéas Vanier}}; {{ДН|23|4|1888}}, [[Монреаль]], [[Квебек (провінція)|Квебек]] — {{ДН|5|3|1967}}, [[Оттава]], [[Онтаріо (провінція)|Онтаріо]] — канадський [[адвокат]], солдат, [[дипломат]], 19-й [[Генерал-губернатор Канади]].

== Біографія ==
Народився у двомовній (англо-французькій) сім'ї. Випускник Коледжу Лойоли ({{lang-fr|Loyola College}}; нині [[Університет Конкордія]]) і [[Університет Лаваль]] завершив вивчення права в 1911 році. [2], [3]

== З біографії ==
У 1915 році Ваньє сприяв організації 22-го Франко-канадського батальйону Експедиційних сил Канади; в 1916 йому присуджено «[[Воєнний Хрест (Велика Британія)|Воєнний хрест Великої Британії]]». У кінці 1918, коли Ваньє керував наступом на містечко Шерізі ({{lang-fr|Chérisy}}) в районі Па-де-Кале в Франції, отримав поранення в груди і в обидві ноги, після чого втратив праву ногу [1]. У кінці Першої світової війни знову одержав медаль «[[Воєнний Хрест (Велика Британія)|Воєнний хрест Великої Британії]]» медаль кампанії [[Британська імперія|Британської імперії]] «Зірка 1914—1915» ({{lang-en|1914-15 Star}}) та став орденоносцем «За видатні заслуги». Після війни Ваньє повернувся до Канади та працював адвокатом у місті [[Монреаль]]. 29 вересня 1921 року одружився з Поліною Арчер ({{lang-en|Pauline Archer}}), з якою мав п'ятеро дітей, серед них сина [[Жан Ваньє|Жана Ваньє]].

У 1921 році Жорж Ваньє став персональним асистентом ({{lang-fr|aide-de-camp}}) та секретарем 12-го Генерал-губернатора Канади [[Джуліан Бінг|Джуліана Бинґа]] ({{lang-fr|Julian Byng, 1st Viscount Byng of Vimy}}).

У 1925 році Ваньє служив [[підполковник]]ом і командиром 22-го Королівського Батальйону ({{lang-fr|Royal 22e Régiment}}) на військовій базі [[Сітадель Квебек]] ({{lang-fr|Citadelle de Québec}}) в місті [[Квебек (місто)|Квебек]].

Роком пізніше Ваньє став персональним асистентом 13-го генерал-губернатора Канади [[Фрімен Фрімен-Томас|Фрімена Віллінгдона]].

У 1928 році Ваньє призначено канадським представником до [[Ліга Націй|Ліги Націй]].

У 1930 році Ваньє призначено послом Канади в Лондоні, а вже у 1939 році став надзвичайним і повноважним послом({{lang-en|Envoy Extraordinary and Minister Plenipotentiary}}) у [[Франції]] [9]. Під час [[Друга світова війна|Другої світової війни]] за німецької окупації Ваньє з дружиною виїжджають у 1940 році з Франції до Британії і звідти повернулись до Канади у 1941.

У 1941 році Ваньє став надзвичайним і повноважним послом для урядів у вигнанні: [[Бельгія|Бельгії]], [[Чехословаччина|Чехословаччини]], [[Греція|Греції]], [[Нідерланди|Нідерландів]], [[Польща|Польщі]], [[Югославія|Югославії]], — і пізніше [[Франція|Франції]]. У 1942 році Ваньє отримав звання [[Генерал-майор]].

З кінцем німецької окупації Франції у 1944 році Ваньє знову зайняв пост посла Канади у Франції, а також був представником Канади в [[Організація Об'єднаних Націй|ООН]].

У 1953-му Ваньє вийшов у відставку і повернувся в [[Монреаль]]. Служив одночасно директором «Банку Монреалю» ({{lang-fr|Bank of Montreal}}), «Креді-Фонсє Франко-Канадієн» ({{lang-fr|Credit Foncier Franco-Canadien}}), страхової компанії «Стандард-Лайф» ({{lang-en|Standard Life Assurance Company}}), і «Ради Мистецтв Канади» ({{lang-en|Canada Council for the Arts}}).[6]

== Генерал-губернатор ==
у 1959 році Жорж Ваньє був номінований на посаду Генерального губернатора Канади на урочистому засіданні у присутності королеви. Незважаючи на слабке здоров'я і нестабільність політичної ситуації в Канаді в той час, Ваньє прийняв цю посаду зі словами «Якщо Господь бажає щоб я виконав цю роботу, він дасть сили на її виконання». Вибір франкомовного канадійця, військового, твердого прихильника лібералів був дещо дивним, але виявився дуже доречним, оскільки Жорж Ваньє значною мірою доклався до збереження цілості Канади при дотриманні прав франкомовних громадян. З перших днів своєї роботи Ж. Ваньоє наказав встановити двомовні таблиці на офіційних резиденціях в Оттаві. Ваньє заснував ряд інституцій, серед них Канадську конференцію родин, (пізніше [[Канадський інститут родини ім. Ваньє]]).

Жорж Ваньє помер 5 березня 1967 року у віці 78 років.

== Вшанування пам'яті ==
* «[[Кубок Ваньє]]» — Канадськоуніверситетське Футбольне змагання, в якому беруть участь чоловічі збірні команди Канадський між-університетський атлетичний союз"
* «Генерал-губернаторська нагорода з фехтування»
* [[Ваньє (острів)]]

== Посилання ==
* [http://www.gg.ca/document.aspx?id=55 Генерал-губернатор Канади Жорж Ваньє] {{Webarchive|url=https://archive.today/20101122214643/http://gg.ca/document.aspx?id=55 |date=22 листопада 2010 }} {{Ref-fr}} {{Ref-en}}

== Джерела ==
[1] DeSouza, Raymond (March 5, 2007). «An extraordinary life». National Post. Retrieved March 14, 2009. {{Ref-en}}

[2] «The Royal Canadian Legion West Vancouver (BC/Yukon) Branch 60 > History on Stamps > Miscellaneous Stamps > Georges Philias Vanier, Governor-General, 1959—1967». The Royal Canadian Legion West Vancouver (BC/Yukon) Branch 60. Retrieved March 14, 2009. {{Ref-en}}

[3] Cowley, George (1998). «Georges Vanier». Canada's Christian Heritage. Retrieved March 13, 2009. {{Ref-en}}

[4] Monet, Jacques. «The Canadian Encyclopedia». In Marsh, James Harley. Biography > Governors General of Canada > Vanier, Georges-Philéas. Toronto: Historica Foundation of Canada. Retrieved March 16, 2009. {{Ref-en}}

[5] «Pauline & Georges P. Vanier and Jewish Refugees». Vanier College. Retrieved March 14, 2009. {{Ref-en}}

[6] Office of the Governor General of Canada. «Governor General > Former Governors General > General The Right Honourable Georges Philias Vanier». Queen's Printer for Canada. Retrieved March 12, 2009. {{Ref-en}}

[7] Renzetti, Elizabeth (December 26, 2008). «'Vulnerability brings us together'». The Globe and Mail. Retrieved March 17, 2009. {{Ref-en}}

[8] London Gazette: no. 34264, p. 1657, March 13, 1937. Retrieved June 18, 2008. {{Ref-en}}

[9] Department of Foreign Affairs and International Trade. «About the Department > Canadian Heads of Posts Abroad from 1880 > Vanier, Brig. George Philias (Career)». Queen's Printer for Canada. Retrieved March 15, 2009. {{Ref-en}}

{{Генерал-губернатори Канади}}
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Ваньє, Жорж}}
[[Категорія:Генерал-губернатори Канади]]
[[Категорія:Люди на марках]]
[[Категорія:Випускники університету Конкордія]]

title: 19-й Генерал-губернатор Канади

19-й Генерал-губернатор Канади:
15 верезня, 1959 — 5 березня, 1967
Медіафайли у Вікісховищі

Попередник: Вінсент Мессей · (англ. Vincent Massey)

Наступник: Роланд Міченер (англ. Daniel Roland Michener)

Народився: 23 квітня 1888 · Монреаль, Квебек

Помер: 5 березня 1967 (78 років) · Оттава, Онтаріо

Відомий як: дипломат, військовослужбовець, політик, адвокат

Країна: Канада

Alma mater: Університет Лаваля, Монреальський університет, юридичний факультет Монреальського університетуd, Loyola Colleged і Коледж Бейлліол

У шлюбі з: Pauline Vanierd

Діти: Thérèse Vanierd і Жан Ваньє

Релігія: католицтво

Нагороди: Суверенний військовий Орден Госпітальєрів Святого Івана Єрусалимського, лицарів Родосу і Мальти орден Почесного легіону почесний доктор Університету Лаваляd (1946) doctor honoris causa from the University of Lyond (1946) національні історичні особи Канади


text:
# Марія Вероніка Рейна
Марія Вероніка Рейна (1960-ті — 27 жовтня 2017 року) — аргентинська психологиня, педагогиня та активістка, яка проводила міжнародну агітацію за дотримання прав людей з інвалідністю. Представляючи Міжнародний консорціум з інвалідності та розвитку (англ. International Disability and Development Consortium), вона була провідною учасницею переговорів щодо Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права людей з інвалідністю.

## Раннє життя
Народившись в Аргентині на початку 1960-х років, Марія Вероніка Рейна отримала інвалідність в автокатастрофі у віці 17 років. У цей час дівчина навчалася в останньому класі школи. Після лікування та курсу реабілітації в лікарні вона все-таки змогла закінчити навчання в школі. Вона сподівалася стати вчителькою, але Марії було відмовлено в навчанні, оскільки в Аргентині інваліди не мали права викладати.
Їй вдалося подолати ці труднощі, вибравши для здобуття вищої освіти спеціальність «педагогічна психологія». Марія Вероніка Рейна закінчила католицький університет Санта-Фе (англ. Universidad Católica de Santa Fe) за спеціальною освітою для шкіл. Вона отримала ступінь магістра в галузі відкритого та дистанційного навчання з правом викладання у Національному університеті дистанційної освіти Іспанії.

## Кар'єра
Рейна отримала досвід роботи в різних установах, включаючи університетський інститут Сан-Мартін в Росаріо в Аргентині; Аргентинська організація людей з обмеженими можливостями, Cilsa; Центр міжнародної реабілітації, Чикаго (1997); Інститут міжнародної адвокатури в галузі інвалідності; Інститут міжнародного співробітництва та розвитку; Інститут міжнародної адвокатури в галузі інвалідності та Центр міжнародної реабілітації.
З 2006 року Марія Вероніка Рейна почала працювати директоркою міжнародних проектів Інституту Бертона Блатта (Burton Blatt Institute) університету Сіракузи у Вашингтоні. У 2008 році за підтримки як BBI, так і Світового банку вона була призначена першим виконавчим директором Глобального партнерства з інвалідності та розвитку (англ. Global Partnership for Disability and Development). Партнерство покликане сприяти включенню інвалідів до політики та практики через агенції розвитку. Марія була особливо активною в спеціальному комітеті Організації Об'єднаних Націй з Конвенції про інвалідність.
У переговорах щодо Конвенції ООН вона залучила організації з обмеженими фізичними можливостями по всьому світу свою наполегливістю. Тому вони приєднались до руху з підтримки загальних прав людини для людей з обмеженими можливостями в інклюзивному, доступному та стійкому світі. Будучи координаторкою Міжнародної організації інвалідності (англ. International Disability Caucus) вона представляла людей з обмеженими можливостями під час переговорів. Вона ефективно модерувала в ході різних заходів та досягла консенсусу серед зацікавлених сторін з різними інтересами. Вона очолювала зустрічі та конференції, модерувала комунікації та координувала переклад та розповсюдження документації іспанською для латиноамериканської спільноти.
За кілька місяців до смерті вона допомагала підвищити ефективність групи зацікавлених осіб з обмеженими можливостями при Міжнародному альянсі інвалідів. На консультаційній нараді Організації Об'єднаних Націй у Буенос-Айресі Марія Вероніка Рейна прагнула посилити роль спільноти з обмеженими можливостями у реалізації Конвенції про права людей з інвалідністю.
Марія Вероніка Рейна померла у своєму рідному місті Росаріо 27 жовтня 2017 року. Їй було на той час 54 роки.

title: Марія Вероніка Рейна

wikitext:
{{особа}}
'''Марія Вероніка Рейна''' (1960-ті — 27 жовтня 2017 року<ref name="un" />) — аргентинська психологиня, педагогиня та активістка, яка проводила міжнародну агітацію за дотримання прав людей з інвалідністю. Представляючи Міжнародний консорціум з інвалідності та розвитку ({{lang-en|International Disability and Development Consortium}}), вона була провідною учасницею переговорів щодо [[Конвенція про права осіб з інвалідністю|Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права людей з інвалідністю]].<ref name="bbi">{{Cite web|url=http://bbi.syr.edu/news_events/news/2017/11/maria-veronica-reina.html|title=Dear Colleague and former director of BBI international programs, Maria Veronica Reina, Passes Away in Argentina|publisher=Burton Blatt Institute|date=31 жовтня 2017|accessdate=10 березня 2020|language=|archive-date=13 грудня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20171213052213/http://bbi.syr.edu/news_events/news/2017/11/maria-veronica-reina.html}}</ref><ref name="un">{{Cite web|url=https://www.un.org/development/desa/disabilities/news/news/passing-of-ms-maria-veronica-reina-a-disability-rights-leader.html|title=Passing of Ms Maria Veronica Reina|publisher=United Nations: Department of Economic and Social Affairs, Disability|date=31 жовтня 2017|accessdate=10 березня 2020|language=|archive-date=14 березня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200314175718/https://www.un.org/development/desa/disabilities/news/news/passing-of-ms-maria-veronica-reina-a-disability-rights-leader.html}}</ref>

== Раннє життя ==
Народившись в Аргентині на початку 1960-х років, Марія Вероніка Рейна отримала інвалідність в автокатастрофі у віці 17 років. У цей час дівчина навчалася в останньому класі школи. Після лікування та курсу реабілітації в лікарні вона все-таки змогла закінчити навчання в школі. Вона сподівалася стати вчителькою, але Марії було відмовлено в навчанні, оскільки в Аргентині інваліди не мали права викладати.<ref>{{Cite web|url=https://rollingplanet.net/ich-bin-anders-aber-gleich-3-maria-veronica-reina-argentinienusa/|title=Ich bin anders, aber gleich (3): Maria Veronica Reina, Argentinien/USA|publisher=Rolling Planet|date=25 січня 2012|accessdate=10 березня 2020|language=German|archive-date=14 березня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200314175807/https://rollingplanet.net/ich-bin-anders-aber-gleich-3-maria-veronica-reina-argentinienusa/}}</ref>

Їй вдалося подолати ці труднощі, вибравши для здобуття вищої освіти спеціальність «педагогічна психологія». Марія Вероніка Рейна закінчила католицький університет Санта-Фе ({{lang-en|Universidad Católica de Santa Fe}}) за спеціальною освітою для шкіл. Вона отримала ступінь магістра в галузі відкритого та дистанційного навчання з правом викладання у Національному університеті дистанційної освіти Іспанії.<ref name="bbi"/>

== Кар'єра ==
Рейна отримала досвід роботи в різних установах, включаючи університетський інститут Сан-Мартін в [[Росаріо]] в Аргентині; Аргентинська організація людей з обмеженими можливостями, Cilsa; Центр міжнародної реабілітації, [[Чикаго]] (1997);<ref>{{Cite web|url=https://www.guidestar.org/profile/36-4111895|title=Center for International Rehabilitation|publisher=GuideStar|accessdate=10 березня 2020|language=|archive-date=10 березня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200310222800/https://www.guidestar.org/profile/36-4111895}}</ref> Інститут міжнародної адвокатури в галузі інвалідності; Інститут міжнародного співробітництва та розвитку; Інститут міжнародної адвокатури в галузі інвалідності та Центр міжнародної реабілітації.<ref name="syr">{{Cite web|url=https://news.syr.edu/blog/2008/01/29/global-disability-and-poverty-efforts-get-key-boost-from-agreement-between-sus-burton-blatt-institute-and-world-bank/|title=[Syracuse University News] Global disability and poverty efforts get key boost from agreement between SU’s Burton Blatt Institute and World Bank|publisher=Syracuse University|date=29 січня 2008|accessdate=10 березня 2020|language=|archive-date=14 березня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200314175923/https://news.syr.edu/blog/2008/01/29/global-disability-and-poverty-efforts-get-key-boost-from-agreement-between-sus-burton-blatt-institute-and-world-bank/}}</ref><ref name="wcd">{{Cite web|url=https://wecando.wordpress.com/tag/institute-for-international-cooperation-and-development/|title=World Bank, Syracuse U. Join Forces Against Poverty Among Disabled People|publisher=We Can Do|date=2 лютого 2008|accessdate=10 березня 2020|language=|archive-date=10 березня 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200310223424/https://wecando.wordpress.com/tag/institute-for-international-cooperation-and-development/}}</ref>

З 2006 року Марія Вероніка Рейна почала працювати директоркою міжнародних проектів Інституту Бертона Блатта ({{iw|Burton_Blatt_Institute|Burton Blatt Institute|en|Burton_Blatt_Institute}}) університету Сіракузи у [[Вашингтон]]і. У 2008 році за підтримки як BBI, так і [[Світовий банк|Світового банку]] вона була призначена першим виконавчим директором Глобального партнерства з інвалідності та розвитку ({{lang-en|Global Partnership for Disability and Development}}). Партнерство покликане сприяти включенню інвалідів до політики та практики через агенції розвитку.<ref name="syr"/> Марія була особливо активною в спеціальному комітеті Організації Об'єднаних Націй з Конвенції про інвалідність.<ref name="wcd"/>

У переговорах щодо Конвенції ООН вона залучила організації з обмеженими фізичними можливостями по всьому світу свою наполегливістю. Тому вони приєднались до руху з підтримки загальних [[Права людини|прав людини]] для людей з обмеженими можливостями в інклюзивному, доступному та стійкому світі.<ref name="un"/> Будучи координаторкою Міжнародної організації інвалідності ({{lang-en|International Disability Caucus}}) вона представляла людей з обмеженими можливостями під час переговорів. Вона ефективно модерувала в ході різних заходів та досягла консенсусу серед зацікавлених сторін з різними інтересами<ref>[http://docstore.ohchr.org/SelfServices/FilesHandler.ashx?enc=6QkG1d%2FPPRiCAqhKb7yhshS43uOG3JIwdv6%2BLhTI9Z3a2mnc0acaLmdMgKPVUVL2gG3sgmM0BLBGofuOAdDk0um4lg4U4rns5bmNsFusTlI6jNxAU%2BbAF%2BIt6n5bsLJH Доклад четвертой сессии Конференции государств — участников Конвенции о правах инвалидов (Нью-Йорк, 7–9 сентября 2011 года)]</ref>. Вона очолювала зустрічі та конференції, модерувала комунікації та координувала переклад та розповсюдження документації іспанською для латиноамериканської спільноти.<ref name="bbi"/>

За кілька місяців до смерті вона допомагала підвищити ефективність групи зацікавлених осіб з обмеженими можливостями при Міжнародному альянсі інвалідів. На консультаційній нараді Організації Об'єднаних Націй у [[Буенос-Айрес]]і Марія Вероніка Рейна прагнула посилити роль спільноти з обмеженими можливостями у реалізації Конвенції про права людей з інвалідністю.<ref name="un"/>

Марія Вероніка Рейна померла у своєму рідному місті Росаріо 27 жовтня 2017 року. Їй було на той час 54 роки.<ref name="un"/>

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{нормативний контроль}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Аргентинські громадські діячі]]
[[Категорія:Охорона здоров'я в Аргентині]]
[[Категорія:Померли 2017]]
[[Категорія:Померли в Росаріо]]
[[Категорія:Активісти з інвалідністю]]
[[Категорія:Громадські діячки]]

title: ісп. Maria Verónica Reina

Народилася: 15 червня 1964 · Росаріо, Санта-Фе, Аргентина

Померла: 27 жовтня 2017 (53 роки) · Росаріо, Санта-Фе, Аргентина

Країна: Аргентина

Діяльність: борець за права осіб з інвалідністю, психологиня освіти

Галузь: human rights in Argentinad і Disability in Argentinad

Alma mater: National University of Distance Educationd

Знання мов: іспанська

Членство: International Disability and Development Consortiumd


text:
# Кароль Юзеф Сапега
Кароль Юзеф Сапєга (пол. Karol Józef Sapieha, до 1718 — 20 березня 1768, Вишничі, Берестейське воєводство) — державний діяч Речі Посполитої, граф.

## Коротка біографія
Найстарший син Владислава та його третьої дружини Христини з Сангушків. Брат мстиславльського воєводи Ігнатія.

## Служба
Маршалок берестейського сеймика в 1718. Писар польний литовський з 1730 до 1748. В 1733 році на виборах короля підтримав кандидатуру Станіслава Лещинського. Один із небагатьох Сопігів перейшов на бік Августа III. В 1735 році став командувачем гусарської хоругви королівського знаку. 3 серпня 1744 нагороджений Орденом Білого Орла. Восени 1745 року пробував бути посередником в суперечці між гетьманом литовським Михайлом Казимиром Радзивіллом «Рибонькою» та сандомирським воєводою Яном Тарлом в їх суперечці через Жовкву. Воєвода берестейський з 1748 року за сприяння Яна Фридерика Сапеги. На виборах короля 1763 року підтримав Станіслава Августа Понятовського. 9 травня 1766 року отримав від короля Орден Святого Станіслава. Помер у своїй родовій резиденції в Вишничах.

## Релігійні погляди
В 1753 році фундував греко-католицьку церкву Різдва Діви Марії в Масломучі.

## Власність, господарська діяльність
Писався «паном на Вишничах і Романові». Від Януша Сангушка на 6 років видержавив Пиків на Поділлі, в лютому 1754 року не давав можливості учасникам «кольбушовської трансакції» доступу до нього.

## Сім'я
Дружина Маріанна (Марія Казимира) Фірлей (†1737) — донька любельського старости Юзефа Станіслава. Дітей не мали.

title: Кароль Юзеф Сапега

wikitext:
{{Особа
| ім'я =Кароль Юзеф Сапіга
| місце_проживання =
| інші_імена =
| зображення =Karal Juzef Sapieha. Караль Юзэф Сапега (A. Mirys, 1750).jpg
| розмір_зображення =180px
| підпис_зображення =Кароль Юзеф Сопіга
| ім'я_при_народженні =
| дата_народження =
| місце_народження =
| дата_смерті = 20.3.1768
| місце_смерті = [[Вишничи]]
| причина_смерті =
| громадянство =
| національність =
| відомий_(відома) =
| рід_діяльності = політичний і державний діяч Речі Посполитої
| титул =  <br> воєвода Берестейський
| платня =
| термін =
| попередник =
| наступник =
| головував_(-ла) =
| конфесія = [[Католицька церква|католик]]
| дружина =
| родичі =  ''Батько:'' [[Владислав Йосафат Сапіга]].
| нагороди =
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки =
| employer =
| зріст =
| вага =
}}

'''Кароль Юзеф Сапєга''' ({{lang-pl|Karol Józef Sapieha}}, до [[1718]] — [[20 березня]] [[1768]], Вишничі, [[Берестейське воєводство (Литва)|Берестейське воєводство]]) — державний діяч [[Річ Посполита|Речі Посполитої]], граф.

== Коротка біографія ==
Найстарший син [[Владислав Йосафат Сопіга|Владислава]] та його третьої дружини Христини з [[Сангушки|Сангушків]]. Брат мстиславльського воєводи Ігнатія.

== Служба ==
Маршалок берестейського [[сеймик]]а в 1718. Писар польний литовський з 1730 до 1748. В 1733 році на виборах короля підтримав кандидатуру [[Станіслав Лещинський|Станіслава Лещинського]]. Один із небагатьох [[Сопіги|Сопігів]] перейшов на бік [[Август III Фрідріх|Августа III]]. В 1735 році став командувачем гусарської хоругви королівського знаку. 3 серпня 1744 нагороджений [[Орден Білого Орла|Орденом Білого Орла]]. Восени 1745 року пробував бути посередником в суперечці між гетьманом литовським Михайлом Казимиром Радзивіллом «Рибонькою» та сандомирським воєводою Яном Тарлом в їх суперечці через [[Жовква|Жовкву]]. Воєвода берестейський з 1748 року за сприяння Яна Фридерика Сапеги. На виборах короля 1763 року підтримав [[Станіслав Август Понятовський|Станіслава Августа Понятовського]]. 9 травня 1766 року отримав від короля [[Орден Святого Станіслава]]. Помер у своїй родовій резиденції в [[Вишничі|Вишничах]].

== Релігійні погляди ==

В 1753 році фундував [[Греко-католицизм|греко-католицьку]] церкву Різдва Діви Марії в Масломучі.

== Власність, господарська діяльність ==
Писався «паном на [[Вишничах]] і Романові». Від Януша Сангушка на 6 років видержавив [[Пиків]] на Поділлі, в лютому 1754 року не давав можливості учасникам «кольбушовської трансакції» доступу до нього.

== Сім'я ==
Дружина Маріанна (Марія Казимира<ref name="Ф2">[http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/firlejowie02.html#B1 Firlejowie (02)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304104644/http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/firlejowie02.html#B1 |date=4 березня 2016 }} {{ref-pl}}</ref>) [[Фірлеї|Фірлей]] (†1737) — донька любельського старости Юзефа Станіслава. Дітей не мали.<ref>Zofia Zielińska. ''Sapieha Karol Józef h. Lis (zm. 1768)''… S. 31</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Zofia Zielińska. ''Sapieha Karol Józef h. Lis (zm. 1768)'' / [[Polski Słownik Biograficzny]]. — Warszawa — Kraków: Polskia Akademja Nauk, 1994.— T. XXXV/1, zeszyt 144.— S. 30-31. {{ref-pl}}

== Див. також ==
{{othernames|Сопіга}}

[[Категорія:Воєводи берестейські]]
[[Категорія:Світські сенатори Речі Посполитої]]
[[Категорія:Персоналії:Жовква]]
[[Категорія:Посли на Сейм I Речі Посполитої (Берестейське воєводство)]]
[[Категорія:Посли на Сейм I Речі Посполитої (Інфлянтське воєводство)]]

title: пол. Karol Józef Sapieha · біл. Кароль Юзаф Сапега

пол. Karol Józef Sapieha · біл. Кароль Юзаф Сапега:
Кароль Юзеф Сопіга
·

Народився: 20 березня 1698 або 2 травня 1699

Помер: 20 березня 1768 · Вишничи

Країна: Велике князівство Литовське · Річ Посполита

Титул: · воєвода Берестейський

Посада: писар польний литовський, воєвода Берестейський, посол Сейму Речі Посполитої і учасник виборів короля Польщіd

Конфесія: католик

Рід: Сапіги

Батько: Владислав Йосафат Сапіга

Мати: Кристина з Санґушківd

Родичі: Батько: Владислав Йосафат Сапіга.

Нагороди: Орден Білого Орла · Кавалер ордена Святого Станіслава (Річ Посполита)


text:
# Подоржевка
Подоржевка (рос. Подоржевка) — присілок в Бєжаницькому районі Псковської області Російської Федерації.
Населення становить 5 осіб. Входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення.

## Історія
Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення.

## Населення
| 2001 | 2002 | 2010 |
| ---- | ---- | ---- |
| 12   | ↘9   | ↘5   |

title: Подоржевка

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[присілок]]
|тип_род         = присілка
|назва           = Подоржевка
|назва ін.       = Подоржевка
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Псковська область]]
|район           = [[Бєжаницький район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Бєжаницьке муніципальне утворення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = {{зменшення}} 5
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка    =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Псковська область
}}
'''Подоржевка''' ({{lang-ru|Подоржевка}}) — [[присілок]] в [[Бєжаницький район|Бєжаницькому районі]] [[Псковська область|Псковської області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 5 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Бєжаницьке муніципальне утворення]].

== Історія ==

Від 2005 року входить до складу муніципального утворення Бєжаницьке муніципальне утворення<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/924013744 |title=Закон Псковской области от 28 февраля 2005 года N 420-ОЗ «Об установлении границ и статусе вновь образуемых муниципальных образований на территории Псковской области» |access-date=2020-02-17 |archive-date=2020-03-18 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200318103329/http://docs.cntd.ru/document/924013744 |deadlink=no }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ |  Подоржевка  }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Бєжаницький район}}
{{Pskov-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Населені пункти Бєжаницького району]]

title: присілок Подоржевка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Псковська область

Муніципальний район: Бєжаницький район

Поселення: Бєжаницьке муніципальне утворення

title: Основні дані

Населення: ▼ 5

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Подоржевка · Подоржевка