text:
# Таня Бойчук
Таня Лариса Бойчук (англ. Tanya Laryssa Boychuk) — канадська футболістка українського походження.

## Раннє життя
Бойчук народилася в Канаді в родині українського походження.
Почала грати в футбол у лізі McLeod Community, коли їй було чотири роки. Також Таня грала в місцевих командах: Едмонтон Екстрім, Інтернаціонале Едмонтон та ФК Едмонтон РЕКС. Пізніше вона приєдналася до програми Ванкувер Вайткепс РЕКС.
Окрім футболу Бойчук займалася стрибками у воду. У стрибках у воду вона виграла бронзову медаль у складі збірної Канади на Юніорських Панамериканських іграх 2015 року у стрибках на 1 метр та бронзову медаль на Юніорських Панамериканських іграх 2015 року у синхронних стрибках у воду на 3 метри разом зі своєю  партнеркою Єленою Дік.
Бойчук одночасно заявили на літні ігри Канади 2017 року в команди Альберти як з футболу, так і зі стрибків у воду, тому дівчині прийшлося робити вибір і вона вирішила брати участь у футбольних змаганнях.
У 2018 році Бойчук почала відвідувати університет Мемфіса, де грала за університетську жіночу футбольну команду «Мемфіс Тайгерс». 20 вересня 2018 року вона забила свій перший  гол у переможному матчі проти «Цинциннаті Беаркетс».

## Клубна кар'єра
У 2019 році Бойчук у складі «Калгарі Футхілз» розпочала виступи в об'єднаній професійній жіночій лізі. Наприкінці сезону її включили до третьої команди All-UWS.  У 2021 році вона грала за «Сент-Альберт Імпакт».
У квітні 2023 року Таня Бойчук підписала контракт з європейським клубом «Троттур» з ісландської ліги Besta deild kvenna.
У 2024 році Бойчук доєдналася до жіночої команди «ГІК Віттсьо» зі шведського Damallsvenskan.  У тому ж році клуб оголосив про майбутній продаж гравчині.
У 2025 році Бойчук підписала контракт з «Монреаль Роузес» напередодні першого в історії сезону Північної Суперліги. 19 квітня 2025 року вона забила перший гол в історії цього клубу, відзначившись вже на другій хвилині гри у ворота «Торонто» в дебютному матчі команди.

## Кар'єра в збірних Канади та України
У лютому 2017 року Таня Бойчук дебютувала в програмі Canada Soccer, відвідавши табір зі збірною Канадои U20. В липні 2017 року її викликали до збірної U20 на турнір трьох націй в Австралії. Пізніше вона виклакалась на чемпіонат КОНКАКАФ серед жінок U-20 2018 року та на чемпіонат КОНКАКАФ серед жінок U-20 2020 року. Таня Бойчук забила 5 голів у 8 матчах обох турнірів.
Її також викликали до збірної Канади U18 у липні 2019 року на пару товариських матчів проти Англії U18.  У 2020 році вона була номінована на нагороду Канадського футбольного клубу «Молодий гравець року».
У лютому 2022 року Таня Бойчук вперше отримала виклик до національної збірної Канади на Кубок Арнольда Кларка-2022.
У червні 2025 року Таня Бойчук вперше отримала офіційний виклик в жіночу збірну України.   Вона взяла участь в тренувальному таборі збірної України з 24-27 червня 2025 р. в Польщі.

title: Таня Бойчук

wikitext:
{{Футболіст
| зображення = Tanya Boychuk (cropped).jpg
| зображення розмір =
| підпис =
| повне-ім'я = Таня Лариса Бойчук
| дата-народження = 20.06.2000
| місце-народження = [[Едмонтон]], [[Канада]]
| зріст =
| прізвисько =
| громадянство = {{CAN}}
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападниця]]
| поточний-клуб = {{Прапорець|CAN}} «Монреаль Роузес»
| номер = 12
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|USA}} «Мемфіс Тайгерс»
| юнацькі-роки = 2018–2021
| клуби =
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2019|{{Прапорець|CAN}}|«Калгарі Футхілз» |7|8}}
{{Футболіст рядок 1|2021—2022|{{Прапорець|CAN}}|«Сент-Альберт Імпакт» ||}}
{{Футболіст рядок 0|2023|{{Прапорець|ISL}}|«Троттур» |23|6}}
{{Футболіст рядок 1|2024|{{Прапорець|SWE}}|«ГІК Віттсьо» |25|7}}
{{Футболіст рядок 0|2025—н.ч.|{{Прапорець|CAN}}| «Монреаль Роузес» |1|1}}
{{Футболіст кінець}}
| збірна-команда = {{fbw|CAN}}
{{fbw|UKR}}
| збірна-роки = 2022
2025—н.ч.
| збірна-ігри(голи) =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
}}
{{однофамільці|Бойчук}}
'''Таня Лариса Бойчук''' ({{lang-en|Tanya Laryssa Boychuk}}) — канадська футболістка українського походження.

== Раннє життя ==
Бойчук народилася в Канаді в родині українського походження.<ref>{{Cite web |url=https://newpathway.ca/edmonton-cym-member-makes-canadas-national-soccer-team/ |title=Edmonton CYM member makes Canada's National Soccer team |date=15 лютого 2022 |website=New Pathway}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.lapresse.ca/sports/soccer/2024-12-19/nouvelle-joueuse-des-roses-de-montreal/tanya-boychuk-de-personnalite-et-de-leadership.php |title=Tanya Boychuk, de « personnalité » et de « leadership » |last=Téotonio |first=Jean-François |date=19 грудня 2024 |website=[[La Presse]] |language=fr |trans-title=Tanya Boychuk, of “personality” and “leadership”}}</ref>

Почала грати в футбол у лізі McLeod Community, коли їй було чотири роки. Також Таня грала в місцевих командах: Едмонтон Екстрім, Інтернаціонале Едмонтон та ФК Едмонтон РЕКС. Пізніше вона приєдналася до програми Ванкувер Вайткепс РЕКС.<ref>{{Cite web |url=https://www.whitecapsfc.com/news/canada-soccer-player-awards-caps-past-and-present-nominated |title=Canada Soccer Player Awards: 'Caps past and present nominated |date=25 листопада 2020 |website=Vancouver Whitecaps FC}}</ref>

Окрім футболу Бойчук займалася стрибками у воду. У стрибках у воду вона виграла бронзову медаль у складі збірної Канади на Юніорських Панамериканських іграх 2015 року у стрибках на 1 метр та бронзову медаль на Юніорських Панамериканських іграх 2015 року у синхронних стрибках у воду на 3 метри разом зі своєю  партнеркою Єленою Дік. <ref>{{Cite web |url=https://www.journaldemontreal.com/2024/12/19/du-plongeon-a-lequipe-de-soccer-des-roses-de-montreal |title=Du plongeon à l'équipe de soccer des Roses de Montréal |last=Richard |first=Mylène |date=19 грудня 2024 |website=Le Journal de Montréal |language=fr |trans-title=From Diving to the Montreal Roses Soccer Team}}</ref>

Бойчук одночасно заявили на літні ігри Канади 2017 року в команди Альберти як з футболу, так і зі стрибків у воду, тому дівчині прийшлося робити вибір і вона вирішила брати участь у футбольних змаганнях.<ref name="games">{{Cite web |url=https://albertasoccer.com/meet-the-team-canada-summer-games-2/ |title=Meet Alberta's Team: Tanya Boychuk |website=Alberta Soccer Association}}</ref> <ref>{{Cite web |url=https://ici.radio-canada.ca/nouvelle/1048285/vedette-soccer-plongeon-tanya-boychuk-choix-jeux-canada-alberta |title=Vedette de soccer et de plongeon, Tanya Boychuk doit faire un choix |date=1 серпня 2017 |website=Ici Radio-Canada Télé|language=fr |trans-title=Soccer and diving star Tanya Boychuk faces a choice}}</ref>

У 2018 році Бойчук почала відвідувати університет Мемфіса, де грала за університетську жіночу футбольну команду «Мемфіс Тайгерс». 20 вересня 2018 року вона забила свій перший  гол у переможному матчі проти «Цинциннаті Беаркетс».<ref>{{Cite web |url=https://gotigersgo.com/news/2018/9/20/womens-soccer-tigers-record-ninth-shutout-of-season-in-aac-win |title=Tigers record ninth shutout of season in AAC win |date=20 вересня 2018 |website=Memphis Tigers}}</ref>

== Клубна кар'єра ==
У 2019 році Бойчук у складі «Калгарі Футхілз» розпочала виступи в об'єднаній професійній жіночій лізі.<ref>{{Cite web |url=https://www.uwssoccer.com/roster_players/32640176 |title=Tanya Boychuk 2019 UWS Stats |website=United Women's Soccer}}</ref> Наприкінці сезону її включили до третьої команди All-UWS. <ref>{{Cite web |url=https://www.uwssoccer.com/news_article/show/1040183 |title=2019 All-United Women's Soccer Awards |date=8 серпня 2019 |publisher=United Women's Soccer |archive-url=https://web.archive.org/web/20190814001527/https://www.uwssoccer.com/news_article/show/1040183 |archive-date=14 серпня 2019 |url-status=dead}}</ref> У 2021 році вона грала за «Сент-Альберт Імпакт».<ref>{{Cite web |url=https://www.stalbertgazette.com/local-sports/st-albert-impact-prepare-to-make-their-mark-on-the-united-womens-soccer-league-3913257 |title=St. Albert Impact prepare to make their mark on the United Women's Soccer league |last=Hodgkinson |first=Preston |date=2 липня 2021 |website=St. Albert Gazette}}</ref>

У квітні 2023 року Таня Бойчук підписала контракт з європейським клубом «Троттур» з ісландської ліги [[Чемпіонат Ісландії з футболу серед жінок|Besta deild kvenna]]. <ref>{{Cite web |url=https://fotbolti.net/news/21-04-2023/throttur-saekir-framherjann-tanyu-boychuk-rett-fyrir-mot-stadfest |title=Þróttur fær framherja sem á unglingalandsleiki fyrir Kanada (Staðfest) |date=21 квітня 2023 |website=Fótbolti.net|language=Icelandic |trans-title=Þróttur gets striker who has youth internationals for Canada (Confirmed)}}</ref>

У 2024 році Бойчук доєдналася до жіночої команди «ГІК Віттсьо» зі шведського [[Чемпіонат Швеції з футболу серед жінок|Damallsvenskan]].<ref>{{Cite web |url=https://www.svenskalag.se/vittsjogik/nyheter/2103478/mot-tanya-boychuk |title=Möt Tanya Boychuk! |date=13 лютого 2024 |website=Vittsjö GIK|language=Swedish |trans-title=Meet Tanya Boychuk!}}</ref> <ref>{{Cite web |url=https://damfotbollblog.wordpress.com/2024/01/02/tanya-boychuk-till-vittsjo-gik/ |title=Tanya Boychuk till Vittsjö GIK |last=Fussgänger |first=Rainer |website=Hat Trick |language=Swedish |trans-title=Tanya Boychuk to Vittsjö GIK}}</ref> У тому ж році клуб оголосив про майбутній продаж гравчині.<ref>{{Cite web |url=https://www.kristianstadsbladet.se/artikel/vittsjo-saljer-anfallsstjarnan-val-kompenserade/ |title=Vittsjö säljer anfallsstjärnan: "Väl kompenserade" |last=Paulsson |first=Peter |date=17 грудня 2024 |website=Kristianstadsbladet |language=Swedish |trans-title=Vittsjö sells the attacking star: "Well compensated"}}</ref>

У 2025 році Бойчук підписала контракт з «Монреаль Роузес» напередодні першого в історії сезону Північної Суперліги.<ref>{{Cite web |url=https://www.sportsnet.ca/soccer/article/nsls-montreal-roses-sign-canadian-forward-tanya-boychuk/ |title=NSL's Montreal Roses sign Canadian forward Tanya Boychuk |date=19 грудня 2024 |publisher=Sportsnet}}</ref> 19 квітня 2025 року вона забила перший гол в історії цього клубу, відзначившись вже на другій хвилині гри у ворота «Торонто» в дебютному матчі команди. <ref>{{Cite web |url=https://www.cbc.ca/player/play/video/9.6729874 |title=Montreal Roses FC defeats AFC Toronto as Tanya Boychuk scores franchise's 1st goal |date=19 квітня 2025 |website=[[CBC Sports]]}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://www.cbc.ca/sports/soccer/northern-super-league-montreal-toronto-april-19-1.7514281 |title=Montreal Roses hold on to edge AFC Toronto in second outing for Northern Super League |last=Davidson |first=Neil |date=19 квітня 2025 |website=[[CBC Sports]]}}</ref>

== Кар'єра в збірних Канади та України ==
У лютому 2017 року Таня Бойчук дебютувала в програмі Canada Soccer, відвідавши табір зі збірною Канадои U20. В липні 2017 року її викликали до збірної U20 на турнір трьох націй в Австралії. Пізніше вона виклакалась на чемпіонат КОНКАКАФ серед жінок U-20 2018 року та на чемпіонат КОНКАКАФ серед жінок U-20 2020 року.<ref>{{Cite web |url=https://fcedmonton.canpl.ca/article/rex-programs-tanya-boychuk-to-join-canada-soccer-womens-u20-excel-team-in-australia |title=REX Program's Tanya Boychuk to join Canada Soccer Women's U20 EXCEL Team in Australia |date=22 червня 2017 |website=FC Edmonton}}</ref> Таня Бойчук забила 5 голів у 8 матчах обох турнірів.<ref>{{Cite web |url=https://ici.radio-canada.ca/sports/2127834/roses-montreal-sln-tanya-boychuk |title=Les Roses embauchent l'Albertaine Tanya Boychuk |last=Tremblay |first=Olivier |date=19 грудня 2024 |website=Ici Radio-Canada Télé |language=fr |trans-title=Roses hire Alberta's Tanya Boychuk}}</ref>

Її також викликали до збірної Канади U18 у липні 2019 року на пару товариських матчів проти Англії U18. <ref>{{Cite web |url=https://gotigersgo.com/news/2019/7/8/womens-soccer-boychuk-selected-to-canadian-u-20-national-team |title=Boychuk selected to Canadian U-20 National Team |date=8 липня 2019 |website=Memphis Tigers}}</ref> У 2020 році вона була номінована на нагороду Канадського футбольного клубу «Молодий гравець року».<ref>{{Cite web |url=https://www.whitecapsfc.com/news/canada-soccer-player-awards-caps-past-and-present-nominated |title=Canada Soccer Player Awards: 'Caps past and present nominated |date=25 листопада 2020 |website=Vancouver Whitecaps FC}}</ref> <ref>{{Cite web |url=https://gotigersgo.com/news/2019/12/4/womens-soccer-boychuk-named-candidate-for-canadian-youth-international-player-of-the-year |title=Boychuk named candidate for Canadian Youth International Player of the Year |date=4 грудня 2020 |website=Memphis Tigers}}</ref>

У лютому 2022 року Таня Бойчук вперше отримала виклик до національної [[Жіноча збірна Канади з футболу|збірної Канади]] на Кубок Арнольда Кларка-2022. <ref>{{Cite web |url=https://www.whitecapsfc.com/news/boychuk-highlights-four-caps-rex-alums-called-up-for-2022-arnold-clark-cup |title=Boychuk highlights four 'Caps REX alums called up for 2022 Arnold Clark Cup |date=7 лютого 2022 |website=Vancouver Whitecaps FC}}</ref> <ref>{{Cite web |url=https://gotigersgo.com/news/2022/2/8/womens-soccer-boychuk-selected-to-canadian-national-team-for-arnold-clark-cup |title=Boychuk Selected to Canadian National Team for Arnold Clark Cup |date=8 лютого 2022 |website=Memphis Tigers}}</ref> <ref>{{Cite web |url=https://www.localmemphis.com/article/sports/tigers-soccer-player-named-to-canadian-national-team/522-2b8d7164-9229-4dc8-a4be-56c014246396 |title=Tigers soccer player named to Canadian National Team for upcoming tournament |last=Brown |first=Jackson |date=8 лютого 2022 |website=WATN-TV}}</ref>

У червні 2025 року Таня Бойчук вперше отримала офіційний виклик в [[Жіноча збірна Канади з футболу|жіночу збірну України]]. <ref>{{Cite news|url=https://www.cbc.ca/news/canada/montreal/tanya-boychuk-ukrainian-national-team-1.7567187|title=Montreal Roses star returns to roots with Ukraine call-up|last=Turnbull|first=Jay|date=Jun 22, 2025|language=English|work=CBC News - Montreal|access-date=Jun 22, 2025}}</ref>  Вона взяла участь в тренувальному таборі збірної України з 24-27 червня 2025 р. в Польщі. <ref>{{Cite web |url=https://sport.ua/uk/news/773820-tanya-boychuk-vistup-za-zbirnu-ukraini-noviy-chelendzh-dlya-mene |title=Таня БОЙЧУК: «Виступ за збірну України – новий челендж для мене» |last=Степанов |first=Микола |website=СПОРТ.UA |language=uk |access-date=2025-06-27}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [https://womensfootball.com.ua/tanya-boichuk-istoriya-zhyttya-kanadskoi-rodyny-ukrainskykh-emigrantiv/ Таня Бойчук – історія життя канадської родини українських емігрантів]
* [https://canadasoccer.com/profile/?id=4407 Профіль на canadasoccer.com]
* [https://womensfootball.com.ua/player/boychuk-tanya-volodymyrivna/ Профіль на womensfootball.com.ua]
* {{Soccerway|tanya-boychuk/533020}}

{{DEFAULTSORT:Бойчук}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

[[Категорія:Уродженці Едмонтона]]
[[Категорія:Українці Альберти]]
[[Категорія:Канадські футболістки]]
[[Категорія:Гравчині збірної Канади з футболу]]
[[Категорія:Гравчині збірної України з футболу]]
[[Категорія:Спортсмени Едмонтона]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Таня Лариса Бойчук

Народження: 20 червня 2000 (25 років)

Громадянство: Канада

Позиція: нападниця

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Монреаль Роузес»

title: Юнацькі клуби

«Мемфіс Тайгерс»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Калгарі Футхілз» · 7 · (8)

«Сент-Альберт Імпакт» · ()

«Троттур» · 23 · (6)

«ГІК Віттсьо» · 25 · (7)

2025—н.ч.: «Монреаль Роузес» · 1 · (1)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

2022 · 2025—н.ч.: Канада · Україна

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Березневий провулок (Київ)
Березне́вий прову́лок — провулок у Дарницькому районі міста Києва, селище Бортничі. Пролягає від Березневої вулиці до кінця забудови.

## Історія
Провулок виник не раніше 1940–50-х років під час розбудови Бортничів, ймовірно під такою ж назвою.

wikiname: ukwiki

title: Березневий провулок (Київ)

in_language: uk

wikitext:
{{Otherstreets|Березневий провулок}}
{{Вулиця України
 |назва = Березневий провулок
 |населений пункт = [[Київ]]
 |місцевість = [[Бортничі]]
 |район = [[Дарницький район|Дарницький]]
 |на карті =
 |фото =
 |розмір_фото =
 |підпис =
 |назва на честь =
 |колишні назви =
 |протяжність = 410 м
 |координати п          =  {{Coord|50|22|0.31|N|30|41|17.34|E|scale:6000|display=inline,title}}
 |координати к          =  {{Coord|50|21|55.66|N|30|40|59.11|E|scale:6000}}
 |покриття = ґрунтове
 |рух = двосторонній
 |індекс = 02088
 |метро = {{лкм|3}}«{{м|Бориспільська}}»
 |автобус =
 |трамвай =
 |тролейбус =
 |залізниця =
 |маршрутні таксі =
 |зупинки =
 |будівлі =
 |архітектурні пам'ятки =
 |пам'ятники =
 |храми =
 |державні установи =
 |навчальні заклади =
 |заклади культури =
 |медичні заклади =
 |аптеки =
 |пошта =
 |комерція =
 |забудова = приватна малоповерхова
 |підприємства =
 |парки  =
 |вікісховище           =
 |OSM                   = w117403161
|mapframe_широта = 50.37728645
|mapframe_довгота = 30.68083135
|mapframe_масштаб = 16
}}

'''Березне́вий прову́лок''' — [[провулок]] у [[Дарницький район|Дарницькому районі]] міста [[Київ|Києва]], селище [[Бортничі]]. Пролягає від [[Березнева вулиця (Київ, Дарницький район)|Березневої вулиці]] до кінця забудови.

== Історія ==

Провулок виник не раніше [[1940-ві|1940]]–[[1950-ті|50-х]] років під час розбудови Бортничів, ймовірно під такою ж назвою.

== Див. також ==
* [[3-й Березневий провулок (Київ)|3-й Березневий провулок]]

== Джерела ==
{{вк05|41|Березеневий пров.}}
{{вк15|13|Березневий провулок}}
{{мкк||Березеневий провулок}}
{{кдкб11}}

{{Kyiv-stub}}
{{Бортничі}}
{{ВП-портали|Київ}}

{{DEFAULTSORT:Березеневий провулок (Київ)}}
[[Категорія:Провулки Києва]]
[[Категорія:Вулиці Дарницького району]]

title: Березневий провулок · Київ

Місцевість: Бортничі

Район: Дарницький

title: Загальні відомості

title: Транспорт

Найближчі станції метро: «Бориспільська»

Рух: двосторонній

Покриття: ґрунтове

title: Будівлі, пам'ятки, інфраструктура

Забудова: приватна малоповерхова

title: Зовнішні посилання


text:
# Чупа Олексій Андрійович
Олексій Чупа (30 серпня 1986, Макіївка) — український поет і прозаїк. Засновник донецького слему.

## Біографія
Народився в Макіївці. Навчався в Макіївському металургійному технікумі на спеціальності хіміка-технолога, вивчав українську філологію в Донецькому національному університеті. Працював машиністом на Макіївському металургійному заводі. Через війну на Донбасі переїхав до Хмельницької області у 2014 році. Стипендіат програми «Gaude Polonia» (Польща, 2015).
Книги Олексія Чупи «Бомжі Донбасу» та «10 слів про Вітчизну» ввійшли до довгого списку премії Книга року BBC 2014 року.
Фіналіст літературної премії імені Джозефа Конрада 2015 року.

## Книги

### Поезія
- 2011 — «Українсько-російський словник»
- 2011 — «69»
- 2015 — «Кома»

### Проза
- 2014 — «10 слів про Вітчизну»
- 2014 — «Бомжі Донбасу»
- 2014 — «Казки мого бомбосховища»
- 2015 — «Акваріум»
- 2016 — «Вишня і я»

### Антології
- 2017 — Порода. Антологія українських письменників Донбасу

title: Чупа Олексій Андрійович

wikitext:
{{Письменник
| Ім'я                = Олексій Чупа
| Фото                = Oleksiy Chupa 5752.jpg
| Ширина              = 200px
| Дата смерті         =
| Місце смерті        =
| Національність      = [[українець]]
| Громадянство        = {{UKR}}
| Мова творів         = [[українська мова|українська]]
| Рід діяльності      = [[поет]], [[прозаїк]]
}}

'''Олексій Чупа''' (30 серпня 1986, [[Макіївка]]) — український поет і прозаїк. Засновник донецького [[Поетичний слем|слему]].

== Біографія ==
Народився в Макіївці. Навчався в [[Макіївський металургійний технікум|Макіївському металургійному технікумі]] на спеціальності хіміка-технолога, вивчав українську філологію в [[Донецький національний університет імені Василя Стуса|Донецькому національному університеті]]. Працював машиністом на [[Макіївський металургійний комбінат|Макіївському металургійному заводі]]. Через [[Війна на сході України|війну на Донбасі]] переїхав до Хмельницької області у 2014 році. Стипендіат програми «[[Gaude Polonia]]» (Польща, 2015).

Книги Олексія Чупи «Бомжі Донбасу» та «10 слів про Вітчизну» ввійшли до довгого списку премії [[Книга року BBC]] 2014 року<ref>{{Cite web |url=http://www.bbc.co.uk/ukrainian/entertainment/2014/10/141014_book_2014_readers_contest |title=Довгий список Книги року ВВС-2014 |accessdate=10 листопада 2014 |archive-date=17 жовтня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141017090813/http://www.bbc.co.uk/ukrainian/entertainment/2014/10/141014_book_2014_readers_contest }}</ref>.

Фіналіст літературної [[Літературна премія імені Джозефа Конрада-Коженьовського|премії імені Джозефа Конрада]] 2015 року<ref>{{Cite web|url=http://life.pravda.com.ua/culture/2015/11/27/203897/|title=Софія Андрухович, Остап Сливинський та Олексій Чупа в фіналі Премії Конрада|website=Українська правда _Життя|accessdate=2016-05-11|archive-date=13 травня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160513032536/http://life.pravda.com.ua/culture/2015/11/27/203897/}}</ref>.

== Книги ==

=== Поезія ===
* 2011 — «[[Українсько-російський словник]]»
* 2011 — [[69 (книга)|«69»]]
* 2015 — [[Кома (збірка поезій)|«Кома»]]

=== Проза ===
* 2014 — «[[10 слів про Вітчизну]]»
* 2014 — «[[Бомжі Донбасу]]»
* 2014 — «[[Казки мого бомбосховища]]»
* 2015 — «[[Акваріум (книга Олексія Чупи)|Акваріум]]»
* 2016 — «Вишня і я»

=== Антології ===
* 2017 — [[Порода. Антологія українських письменників Донбасу]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://bukvoid.com.ua/info/writers/CHupa_Oleksiy.html Профіль на порталі «Буквоїд»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141109180219/http://bukvoid.com.ua/info/writers/CHupa_Oleksiy.html |date=9 листопада 2014 }}
* [http://life.pravda.com.ua/person/2014/07/17/175273/ Інтерв'ю «Українській правді»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141109181343/http://life.pravda.com.ua/person/2014/07/17/175273/ |date=9 листопада 2014 }}
* [https://soundcloud.com/hromadske-radio/09-11-2014 Інтерв'ю на Громадському радіо] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141206150107/https://soundcloud.com/hromadske-radio/09-11-2014 |date=6 грудня 2014 }}
* [https://chytomo.com/oleksij-chupa-pro-taiemnytsi-temnykh-pid-izdiv-buchacha/ Олексій Чупа про таємниці темних під’їздів Бучача // Читомо] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220311173904/https://chytomo.com/oleksij-chupa-pro-taiemnytsi-temnykh-pid-izdiv-buchacha/ |date=11 березня 2022 }}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Українські поети]]
[[Категорія:Українські письменники]]

title: Олексій Чупа

Народився: 30 серпня 1986 (38 років) · Макіївка, Донецька область, Українська РСР, СРСР

Громадянство: Україна

Національність: українець

Діяльність: поет, прозаїк

Сфера роботи: літературна діяльністьd, поезія і белетристика

Alma mater: ДонНУ

Мова творів: українська


text:
# Жадько Віктор Олексійович
Віктор Олексійович Жадько́ (нар. 16 лютого 1952, с. Іваньки, Маньківський район, Черкаська область)  — письменник, публіцист, науковець, видавець, некрополезнавець, декабристознавець, краєзнавець, енциклопедист, фотоаматор; біограф Тараса Шевченка. Доктор філософських наук (2008), професор (2011), Почесний академік Національної академії педагогічних наук України (листопад,2021); академік АН ВО України (з 2008; Відділення масової комунікації), академік-секретар Відділення; Заслужений працівник освіти України (2007); Відмінник столичної освіти (2012). Засновник кафедри журналістики Національного педагогічного університету (2005—2022); Освітянин 2007, 2008, 2010—2012, 2015, 2017—2020 років; доцент кафедри журналістської майстерності Інституту журналістики Київського національного університету імені Тараса Шевченка (1991—1999). Директор Інституту суспільно-політичних наук Національної академії керівних кадрів працівників культури і мистецтв (2011—2012);позаштатний радник Міністра культури України (2010—2012);позаштатний радник Голови Київської обласної державної адміністрації (2016—2018 роки); з 5 вересня 2021 — радник Першого віце-прем'єра — міністра України — Міністра економіки України; позаштатний радник Міністрів освіти і науки України. Член Національної Спілки журналістів України (1978), член Національної спілки письменників України (2002). Член Національної спілки краєзнавців України (2010; 2017 року добровільно залишив Спілку). Активний учасник усіх Майданів, в тому числі — Революції Гідності.

## Біографічні відомості
Народився 16 лютого 1952 року в селі Іваньки на Черкащині в родині коваля. Батько — Олексій Прокопович працював ковалем, мати, Валентина Василівна — на сільськогосподарських роботах. Навчаючись у старших класах школи, Віктор щоліта працював у місцевому колгоспі помічником тракториста, у будівельній бригаді, а також писав, як юнкор, дописи до районної газети «Промінь комунізму».
Після закінчення школи Віктор приїхав до Миколаєва: тут у морській авіації служив його старший брат, Анатолій, деякий час працював на заводі «Дормашина» токарем, пізніше — водієм у міському Будинку офіцерів.
Повернувшись до Миколаєва, після військової служби у Латвії та Литви, Віктор став студентом філологічного факультету Миколаївського державного педагогічного інституту імені В. Бєлінського (1972—1976). Вчився на відмінно, був одним з активних учасників і організаторів пошукового студентського загону «Прометей», який очолював викладач кафедри фізичного виховання А. І. Тихомиров. Подорожі Кримом, визначними місцями Миколаївщини, слідами партизанського з'єднання Сидора Ковпака від Путивля до Карпат, написав і видрукував дві повісті: «Де стежку торували партизани» та «Живуть після смерті». А ще — участь у студентських наукових конференціях, організатор та ведучий Міжнародного студентського фестивалю молодіжної пісні; знайомство та співпраця з відомим краєзнавцем Віктором Ліфановим, найстарішим у місті літератором Андріаном Топоровим, праця в архівах і Миколаївській обласній бібліотеці.
Віктор Жадько— ініціатор створення літературного об'єднання студентів філологічного факультету «Вітрила». Його статті та оповідання часто з'являлися в місцевій та республіканській періодиці. Миколаївське письменницьке «братство» того часу — Л. Куліченко, М. Божаткін, І. Григурко, В. Бойченко, В. Юр'єв, Е. Январьов, К. Курашкевич, В. Пучков, К. Голубкова, Д. Кремінь — завжди радо спілкувалися з молодим автором, цінували його натхнення й завзяття.
Після закінчення інституту Віктор обрав професію журналіста. Він — кореспондент обласної молодіжної газети, заступник редактора районної газети «Прапор Жовтня». Після закінчення Вищої партійної школи, попрацювавши деякий час на Миколаївщині— редактором та на партійній роботі; переїхав до Києва, де очолив один із відділів журналу «Україна», був головним редактором журналу Державної податкової адміністрації України «Департамент».
Місто юності Миколаїв назавжди ввійшло в душу та серце Віктора Жадька. Десять творів— роман, повісті, художньо-документальні нариси та історичні календарі пов'язані з історією міста корабелів і його сьогоденням.

### Освіта
- Миколаївський педагогічний інститут (1976) із червоним дипломом
- Вища партійна школа при ЦК КПУ (1981),
- Академія суспільних наук при ЦК КПРС (Москва,1983).

### Кар'єра
Працював:
- на партійно-державній роботі (Миколаїв, 1981—1984);
- у газеті «Прапор Жовтня» (Миколаїв, 1978—1979);
- журналі «Україна» (Київ, 1984 — 89);
- доцент Центрального інституту удосконалення вчителів (1989—1991);
- доцент Інституту журналістики та Міжнародних відносин Київського університету ім. Т.Шевченка (1991 — 1999);
- зав.кафедри масових комунікацій Міжнародного університету фінансів (1999 — 2003);
- Директор Інституту суспільно-політичних наук Національної академії керівних кадрів працівників культури і мистецтв (2011—2012);
- позаштатний радник Міністра культури України (2010—2012);
- позаштатний радник Голови Київської обласної державної адміністрації (з 2016—2018 роки);
- 2003 — 2021 — засновник та зав. кафедри журналістики Національного педагогічного університету;[2]
- Шеф-редактор журналу Державної податкової адміністрації України «Департамент» (2001—2006);
- головний редактор газети «Київський ринок» (2005—2007);
- шеф-редактор студентських газет «Памолодь» (з 2007) і «Ренесанс» (з 2007).

Член двох спеціалізованих вчених рад по захисту докторських і кандидатських дисертацій при Національному педагогічному університеті (з 2008); член редколегій наукових фахових видань — журналу «Соціальна психологія» та наукового вісника «Гілея», історичного та культурологічного журналів: «Пам'ять століть» та «Духовні студії». Під науковим керівництвом В. Жадька захищено 3 кандидатські дисертації.

## Літературна та науково-популярна діяльність
Ще в студентські роки В. Жадько зацікавився постаттю М. Аркаса. Біографічна повість про нього датована 1972—1986 роками — опублікував роман «Грек із душею українця», присвячену діяльності відомого українського просвітницького діяча початку 20 століття, історика й композитора.
Зацікавила В. Жадька й така тема, як миколаївці — декабристи, брати Йосип і Олександр Поджіо, М. Лорер, М. Чижов. Робота в архівах Москви, Іркутська, Санкт-Петербурга вилилася в роман-хроніку «Восставшие против императора» (2003).
Одним із нових творів про південноукраїнський край став виданий у 2002 році публіцистичний роман «А степ як море».
Досить часто його статті та есе почали з'являтися на шпальтах «Літературної України», в журналах «Ранок», «Дніпро». Невдовзі окремими виданнями з'явилися художньо-документальні повісті, лише про Миколаївщину: «Передай вогонь синам», «Де стежку торували партизани», краєзнавчий довідник «Вулиці Миколаєва», історичний календар Миколаївщини «Узбереги Божої ріки»; Микола Аркас -у двох томах і др.
Віктор Жадько, як науковець, письменник і журналіст, нині єдиний в Україні, який активно працює над дослідженням життя і творчості Тараса Шевченка, благословивши у світ 10 книг, 45 публікацій у газетах, наукових вісниках та журналах. Двічі номінувався на Шевченківську премію (2014, 2016).
Віктор Жадько — єдиний в Україні дослідник-некрополезнавець, який досліджує проблему поховань відомих українців як в Україні, так і за кордоном. Випустив у світ з даної проблеми, як автор, 5 книг.

## Твори

### Художньо-документальні повісті
- «Передай вогонь синам» (1984)
- «Вулиці Миколаєва» (1985), «Де стежку торували партизани» (1987)
- «Живуть після смерті» (1988)
- трилогія «Благословенне святим Миколаєм» (2000)
- «Материзна» (2002);

- роман-пошук «Грек із душею українця» (2003);
- роман-хроніка «Восставшие против императора»;
- збірник нарисів та інтерв'ю «А степ як море» (2003);
- історичний календар Миколаївщини «Узбереги Божої ріки» (2003);
- фотоілюстрований довідник «Байковий некрополь» (2004);
- повісті та оповідання «Сміливий Олексійко» (2005);
- науково-історичний довідник «Український некрополь» (переднє слово І. Дзюба; 2005);
- історичне видання у двох томах «Микола Аркас».— К., 2005. — 1460 с.
- навчальний посібник «Журналістика та редакторська майстерність» (2011).
- У пам'яті Києва: іст. наук. фотоіл. довід. / Віктор Жадько.— Київ: Жадько В. О., 2007.Переднє слово А. Погрібний— 472 с. [Архівовано 4 серпня 2020 у Wayback Machine.]
- «Маньківщина: Не забуваймо рідного порогу» (2006);
- Монографія «Історична пам'ять у системі духовного світу особистості» (2008).
- літ.публіцист. довідник «Некрополь на Байковій горі [Архівовано 11 травня 2017 у Wayback Machine.]» (2008).
- Черкащина. Універсальна енциклопедія: документально-публіцистичне наукове фотоілюстроване історичне видання. — Київ : ВПК «Експрес-Поліграф», 2010. — 1104 с.
- Микола Аркас: роман-пошук / Віктор Жадько. — Київ: Жадько В. О., 2008. — 632 с. [Архівовано 21 лютого 2019 у Wayback Machine.]
- Микола Аркас: Катерина. Опера: текст і клавір: рецензії, листування / Віктор Жадько. — Київ: Жадько В. О., 2008. — 864 с. [Архівовано 20 лютого 2019 у Wayback Machine.]
- науково-публіцистичне видання «Іду за Шевченком: від Києва до Канева» (2010. Пішки пройшов шляхом Тараса— від Києва до Канева упродовж трьох місяців 246 кілометрів);
- повість-відчай «Сповідь розп'ятої душі» (2010);
- «У Києві, мов на небі». — К., 2011. — 216 с.
- Ідемо за Шевченком (українською та литовською мовами; у співавторстві; 2012)
- роман-сповідь «Кирило Осьмак: Заповідаю Вам Україну» (2012)
- Шевченків Вільно (литовською та українською мовами; у співавторстві; 2012)
- навчальний посібник «Журналістика та основи редакторської майстерності». — К.: Знання, 2012. — 272 с.
- Книгознавство. Термінологічний словник. За загал. ред. Віктор Жадька. — К., 2012. — 304 с.
- Енциклопедія некрополезнавства. Автор-упорядник. — К., 2013. — 706 с.
- Іваньки. Моє село, моя вербова тиша. — К., 2013. — 370 с.
- Печерськ Тараса Шевченка. — К., 2014. — 128 с.
- Обрані педагогікою. — К., 2014. — 608 с.
- Історичний календар. — К., 2015. — 808 с.
- «І серце чистеє подай». — К., 2016. — 120 с.
- Київська земля-Тарасова колиска. — К., 2017. — 640 с.
- «Із козацького роду». — К., 2019. — 160 с.
- Не маємо права забути (Іван Григурко і Валерій Бойченко). — К., 2019. — 344 с.
- Болять Україні могили її поколінь. — К., 2020. — 360 с.
- «Вільно… Дороге серцю!». — К., 2020. — 248 с.
- «Вікопомний  шлях». — К., 2020. — 112 с.
- «Люблю Україну». — К., 2021. — 464 с.
- «У всякого своя доля». Автор-упорядник. — К., 2021. — 864 с.
- Із щоденника професора університету. — К., 2021. — 480 с.
- «Коли б то Бог дав мені притулитися до університету». Автор-упорядник. Художньо-наукове видання. — Житомир: ПП «Рута». — К., 2022. — 1192 с.
- Не забуті.Том 1. - Київ, 2025.-424 с.
- Не забуті.Том 2.- Київ, 2025. -408 с.

Як науковець, впорядкував і випустив у світ першу і єдину в Україні українсько-російську «Малу енциклопедію з податків», навчальний посібник «Основи журналістики та редакційно-видавнича справа» та «Журналістика і редакторська майстерність»,"Гібридна війна і журналістика", рекомендовані Міністерством освіти і науки України (2005,2012). За наукові праці з проблем духовності, занесений до Всесоюзної енциклопедії «Етика»(1987). Згідно бібліографічного покажчика за 2020 рік, працюючи в університеті завкафедри журналістики, професор Жадько В. — автор 650 наукових та публіцистично-художніх статей.Згідно офіційного повідомлення Академії «Преміум» (Каліфорнія, США), на її сайті 2025 року у «464 статтях написано про творчість Віктора Жадька, включно і публікації з некрополезнавчих досліджень. Прізвище Жадька Віктора згадується у 55 мільйонах статей, книг, чернеток, дисертацій та навчальних планів на сайті «Academia» та Інтернеті. А його публіцистично – наукові статті, зокрема, і про некрополезнавство, використовуються викладачами та студентами 15 770  університетів світу».
Номінувався на Шевченківську премію: 2014, 2016, 2023 і 2024 років.

## Черкащина. Універсальна енциклопедія
Віктор Жадько як автор-упорядник (несправедливо, непорядно та не об'єктивно критикований земляками-краєзнавцями: Вадимом Мициком, Володимиром Хоменком, Олегом Шатайлом як ніби «автор -плагіатор», хоч насправді, як свідчать вихідні данів енциклопедії, Віктор Олексійович- автор — упорядник; після кожної статті, які ним творчо опрацьовані — а їх більше 3 тисяч, є література, яку використовував та на яку посилався В.Жадько), внаслідок десятилітнього збирання матеріалів на основі та з використанням архівного, наукового, художньо-документального, історичного та публіцистичного фактажу. Необ'єктивна критика та друкування пасквілів у газетах: «Просвіта», «Літературна Україна», в обласній газеті Черкащини і районках, не дозволили упоряднику одержати Державну премію України, на яку В.Жадька висували академіки Іван Дзюба і Петро Тронько. А Віктор Жадько відвідав 800 сіл та міст області, зробив 5 тисяч фотосвітлин і аж тоді випустив у світ видання «Черкащина. Універсальна енциклопедія» (2010; 1104 с.), подібної не має жодна область. Тут, зокрема, зібрано все, чи майже все про життя і творчість Тараса Шевченка, оточення, твори, рідню з фотографіями та малюнками Кобзаря; багато кольорових історичних вкладок.

## Відзнаки
- Заслужений працівник освіти України (2007);
- Відмінник столичної освіти (2012);
- Освітянська премія «Залиш мені в спадщину думку найвищу»: 2004, 2005, 2007, 2008, 2010, 2011, 2012, 2017—2020 роки;
- Літературні премії:
  - імені Миколи Аркаса (2002);
  - Міжнародна імені Д.Нитченка (2005);
  - імені І.Огієнка (2007);
- Краєзнавча премія імені Михайла Максимовича (2008);
- Лауреат премії Спілки журналістів України «Незалежність» (2010);
- «Київ» в галузі «журналістика» (2011);
- Фонду Т. Шевченка «У своїй хаті своя правда, і сила, і воля» (2012);
- Міжнародна премія імені В. Винниченка (2013);
- пам'ятна ювілейна медаль «До 200-річчя з дня народження Т. Г. Шевченка» Черкаської обласної державної адміністрації;
- Медаль «Івана Мазепи» (2016)[4];
- Лауреат премії Академії наук Вищої освіти України (2018);
- Лауреат Міжнародної літературної премії імені Антуана де Сент-Екзюпері (Франція-Німеччина), 2021;
- медаль «20 років Академії наук вищої освіти України» (2012).
- Фіналіст Шевченківської премії у номінації «Літературознавство і мистецтвознавство» (2022).

title: Жадько Віктор Олексійович

wikitext:
{{Стиль|дата=грудень 2015}}
{{особа
| Ім'я при народженні =
| Псевдоніми          =
| Дата народження     = 16.2.1952
| Місце народження    = [[Іваньки (Уманський район)|Іваньки]]
| Дата смерті         =
| Місце смерті        =
| Поховання           =
| Національність      =
| Громадянство        =
| Alma mater          = [[Миколаївський педагогічний інститут]] (1976)
 [[Вища партійна школа при ЦК КПУ]] (1981)
 [[Академія суспільних наук при ЦК КПРС]] (1983).
| Мова творів         =
| Рід діяльності      = [[письменник]]
 [[публіцист]]
 [[науковець]]
 [[видавець]]
| Роки активності     =
| Напрямок            =
| Жанр                =
| Magnum opus         =
| Премії              =
| Нагороди            =
| Сайт                =
| Автограф            =
| Примітки            =
}}
{{Однофамільці|Жадько}}
'''Віктор Олексійович Жадько́''' ({{н.}} {{ДН|16|2|1952}}, с. [[Іваньки (Уманський район)|Іваньки]], [[Маньківський район]], [[Черкаська область]])  — [[письменник]], [[публіцист]], [[науковець]], [[видавець]], некрополезнавець, декабристознавець, [[краєзнавець]], [[енциклопедист]], фотоаматор; біограф Тараса Шевченка. [[Доктор філософських наук]] (2008), [[професор]] (2011), Почесний академік Національної академії педагогічних наук України (листопад,2021); [[академік]] [[АН ВО України]] (з 2008; Відділення масової комунікації), академік-секретар Відділення; [[Заслужений працівник освіти України]] (2007); Відмінник столичної освіти (2012). Засновник кафедри журналістики Національного педагогічного університету (2005—2022); Освітянин 2007, 2008, 2010—2012, 2015, 2017—2020 років; доцент кафедри журналістської майстерності [[Інститут журналістики Київського національного університету імені Тараса Шевченка|Інституту журналістики Київського національного університету імені Тараса Шевченка]] (1991—1999). Директор Інституту суспільно-політичних наук Національної академії керівних кадрів працівників культури і мистецтв (2011—2012);позаштатний радник Міністра культури України (2010—2012);позаштатний радник Голови Київської обласної державної адміністрації (2016—2018 роки); з 5 вересня 2021 — радник Першого віце-прем'єра — міністра України — Міністра економіки України; позаштатний радник Міністрів освіти і науки України. Член [[НСЖУ|Національної Спілки журналістів України]] (1978), член [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]] (2002). Член Національної спілки краєзнавців України (2010; 2017 року добровільно залишив Спілку). Активний учасник усіх Майданів, в тому числі — Революції Гідності.

== Біографічні відомості ==
Народився 16 лютого 1952 року в селі [[Іваньки (Уманський район)|Іваньки]] на [[Черкаська область|Черкащині]] в родині [[Коваль|коваля]]. Батько — Олексій Прокопович працював ковалем, мати, Валентина Василівна — на сільськогосподарських роботах. Навчаючись у старших класах школи, Віктор щоліта працював у місцевому колгоспі помічником тракториста, у будівельній бригаді, а також писав, як юнкор, дописи до районної газети «Промінь комунізму».

Після закінчення школи Віктор приїхав до Миколаєва: тут у морській авіації служив його старший брат, Анатолій, деякий час працював на заводі «[[Дормашина (Миколаїв)|Дормашина]]» токарем, пізніше — водієм у міському Будинку офіцерів.

Повернувшись до Миколаєва, після військової служби у Латвії та Литви, Віктор став студентом філологічного факультету [[Миколаївський національний університет|Миколаївського державного педагогічного інституту імені В. Бєлінського]] (1972—1976). Вчився на відмінно, був одним з активних учасників і організаторів пошукового студентського загону «Прометей», який очолював викладач кафедри фізичного виховання А. І. Тихомиров. Подорожі Кримом, визначними місцями Миколаївщини, слідами партизанського з'єднання Сидора Ковпака від Путивля до Карпат, написав і видрукував дві повісті: «Де стежку торували партизани» та «Живуть після смерті». А ще — участь у студентських наукових конференціях, організатор та ведучий Міжнародного студентського фестивалю молодіжної пісні; знайомство та співпраця з відомим краєзнавцем Віктором Ліфановим, найстарішим у місті літератором Андріаном Топоровим, праця в архівах і Миколаївській обласній бібліотеці.

Віктор Жадько— ініціатор створення літературного об'єднання студентів філологічного факультету «Вітрила». Його статті та оповідання часто з'являлися в місцевій та республіканській періодиці. Миколаївське письменницьке «братство» того часу — Л. Куліченко, М. Божаткін, І. Григурко, В. Бойченко, В. Юр'єв, Е. Январьов, К. Курашкевич, В. Пучков, К. Голубкова, Д. Кремінь — завжди радо спілкувалися з молодим автором, цінували його натхнення й завзяття.

Після закінчення інституту Віктор обрав професію журналіста. Він — кореспондент обласної молодіжної газети, заступник редактора районної газети «Прапор Жовтня». Після закінчення Вищої партійної школи, попрацювавши деякий час на Миколаївщині— редактором та на партійній роботі; переїхав до Києва, де очолив один із відділів журналу «Україна», був головним редактором журналу Державної податкової адміністрації України «Департамент».

Місто юності Миколаїв назавжди ввійшло в душу та серце Віктора Жадька. Десять творів— роман, повісті, художньо-документальні нариси та історичні календарі пов'язані з історією міста корабелів і його сьогоденням.

=== Освіта ===
* [[Миколаївський педагогічний інститут]] (1976) із червоним дипломом
* [[Вища партійна школа при ЦК КПУ]] (1981),
* [[Академія суспільних наук при ЦК КПРС]] (Москва,1983).

=== Кар'єра ===
Працював:
* на [[Комуністична партія Радянського Союзу|партійно-державній роботі]] ([[Миколаїв]], 1981—1984);
* у газеті «Прапор Жовтня» (Миколаїв, 1978—1979);
* журналі «Україна» (Київ, 1984 — 89);
* доцент [[Центральний інститут післядипломної педагогічної освіти|Центрального інституту удосконалення вчителів]] (1989—1991);
* доцент [[Інститут журналістики|Інституту журналістики та Міжнародних відносин]] [[Київський університет імені Тараса Шевченка, Інститут журналістики|Київського університету ім. Т.Шевченка]] (1991 — 1999);
* зав.кафедри масових комунікацій Міжнародного університету фінансів (1999 — 2003);
* Директор Інституту суспільно-політичних наук Національної академії керівних кадрів працівників культури і мистецтв (2011—2012);
* позаштатний радник Міністра культури України (2010—2012);
* позаштатний радник Голови Київської обласної державної адміністрації (з 2016—2018 роки);
* 2003 — 2021 — засновник та зав. кафедри журналістики [[Національний педагогічний університет ім. М.П. Драгоманова|Національного педагогічного університету;]]<ref>{{Cite web|title=Жадько Віктор Олексійович — Енциклопедія Сучасної України|url=http://esu.com.ua/search_articles.php?id=20296|website=esu.com.ua|accessdate=2021-05-27|archive-date=27 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210527131950/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=20296}}</ref>
* Шеф-редактор журналу Державної податкової адміністрації України «Департамент» (2001—2006);
* головний редактор газети «Київський ринок» (2005—2007);
* шеф-редактор студентських газет «Памолодь» (з 2007) і «Ренесанс» (з 2007).
Член двох [[Спеціалізована вчена рада|спеціалізованих вчених рад]] по захисту докторських і кандидатських дисертацій при Національному педагогічному університеті (з 2008); член редколегій наукових фахових видань — журналу [[Соціальна психологія (журнал)|«Соціальна психологія»]] та наукового вісника «Гілея», історичного та культурологічного журналів: «Пам'ять століть» та «Духовні студії». Під науковим керівництвом В. Жадька захищено 3 кандидатські дисертації.

== Літературна та науково-популярна діяльність ==
Ще в студентські роки В. Жадько зацікавився постаттю [[Аркас Микола Миколайович (старший)|М. Аркаса]]. Біографічна повість про нього датована 1972—1986 роками — опублікував роман «Грек із душею українця», присвячену діяльності відомого українського просвітницького діяча початку 20 століття, історика й композитора.

Зацікавила В. Жадька й така тема, як миколаївці — декабристи, брати Йосип і Олександр Поджіо, М. Лорер, М. Чижов. Робота в архівах Москви, Іркутська, Санкт-Петербурга вилилася в роман-хроніку «Восставшие против императора» (2003).

Одним із нових творів про південноукраїнський край став виданий у 2002 році публіцистичний роман «А степ як море».

Досить часто його статті та есе почали з'являтися на шпальтах «Літературної України», в журналах «Ранок», «Дніпро». Невдовзі окремими виданнями з'явилися художньо-документальні повісті, лише про Миколаївщину: «Передай вогонь синам», «Де стежку торували партизани», краєзнавчий довідник «Вулиці Миколаєва», історичний календар Миколаївщини «Узбереги Божої ріки»; Микола Аркас -у двох томах і др.

Віктор Жадько, як науковець, письменник і журналіст, нині єдиний в Україні, який активно працює над дослідженням життя і творчості Тараса Шевченка, благословивши у світ 10 книг, 45 публікацій у газетах, наукових вісниках та журналах. Двічі номінувався на Шевченківську премію (2014, 2016).

Віктор Жадько — єдиний в Україні дослідник-некрополезнавець<ref>{{Cite web|title=Жадько Віктор Олексійович - Головна сторінка|url=https://zhadko.at.ua/|website=zhadko.at.ua|accessdate=2021-05-27|archive-date=27 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210527131954/https://zhadko.at.ua/}}</ref>, який досліджує проблему поховань відомих українців як в Україні, так і за кордоном. Випустив у світ з даної проблеми, як автор, 5 книг.

== Твори ==
=== Художньо-документальні повісті ===
{{стовпці}}
* «Передай вогонь синам» (1984)
* «Вулиці Миколаєва» (1985), «Де стежку торували партизани» (1987)
* «Живуть після смерті» (1988)
* трилогія «Благословенне святим Миколаєм» (2000)
* «Материзна» (2002);

* роман-пошук «Грек із душею українця» (2003);
* роман-хроніка «Восставшие против императора»;
* збірник нарисів та інтерв'ю «А степ як море» (2003);
* історичний календар Миколаївщини «Узбереги Божої ріки» (2003);
* фотоілюстрований довідник «Байковий некрополь» (2004);
* повісті та оповідання «Сміливий Олексійко» (2005);
* науково-історичний довідник «Український некрополь» (переднє слово І. Дзюба; 2005);
* історичне видання у двох томах «Микола Аркас».— К., 2005. — 1460 с.
* навчальний посібник «Журналістика та редакторська майстерність» (2011).
* [https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3330 У пам'яті Києва: іст. наук. фотоіл. довід.] / Віктор Жадько.— Київ: Жадько В. О., 2007.Переднє слово А. Погрібний— 472 с. {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200804200516/https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3330 |date=4 серпня 2020 }}
* «Маньківщина: Не забуваймо рідного порогу» (2006);
* Монографія «Історична пам'ять у системі духовного світу особистості» (2008).
* літ.публіцист. довідник «[http://chtyvo.org.ua/authors/Zhadko_Viktor/Nekropol_na_Baikovii_hori Некрополь на Байковій горі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170511190809/http://chtyvo.org.ua/authors/Zhadko_Viktor/Nekropol_na_Baikovii_hori |date=11 травня 2017 }}» (2008).
* {{книга|автор = |частина = |посилання частина = |заголовок = [[Черкащина. Універсальна енциклопедія]]: документально-публіцистичне наукове фотоілюстроване історичне видання|оригінал = |посилання = |відповідальний = |видання = |місце = Київ|видавництво = ВПК «Експрес-Поліграф»|рік = 2010|том = |сторінки = |сторінок = 1104|серія = |isbn = |тираж = |ref = }}
* [https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3335 Микола Аркас: роман-пошук] / Віктор Жадько. — Київ: Жадько В. О., 2008. — 632 с. {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190221042916/http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3335 |date=21 лютого 2019 }}
* [https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3336 Микола Аркас: Катерина. Опера: текст і клавір: рецензії, листування / Віктор Жадько. — Київ: Жадько В. О., 2008. — 864 с.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190220181337/http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=3336 |date=20 лютого 2019 }}
* науково-публіцистичне видання «Іду за Шевченком: від Києва до Канева» (2010. Пішки пройшов шляхом Тараса— від Києва до Канева упродовж трьох місяців 246 кілометрів);
* повість-відчай «Сповідь розп'ятої душі» (2010);
* «У Києві, мов на небі». — К., 2011. — 216 с.
* Ідемо за Шевченком (українською та литовською мовами; у співавторстві; 2012)
* роман-сповідь «Кирило Осьмак: Заповідаю Вам Україну» (2012)
* Шевченків Вільно (литовською та українською мовами; у співавторстві; 2012)
* навчальний посібник «Журналістика та основи редакторської майстерності». — К.: Знання, 2012. — 272 с.
* Книгознавство. Термінологічний словник. За загал. ред. Віктор Жадька. — К., 2012. — 304 с.
* Енциклопедія некрополезнавства. Автор-упорядник. — К., 2013. — 706 с.
* Іваньки. Моє село, моя вербова тиша. — К., 2013. — 370 с.
* Печерськ Тараса Шевченка. — К., 2014. — 128 с.
* Обрані педагогікою. — К., 2014. — 608 с.
* Історичний календар. — К., 2015. — 808 с.
* «І серце чистеє подай». — К., 2016. — 120 с.
* Київська земля-Тарасова колиска. — К., 2017. — 640 с.
* «Із козацького роду». — К., 2019. — 160 с.
* Не маємо права забути (Іван Григурко і Валерій Бойченко). — К., 2019. — 344 с.
* Болять Україні могили її поколінь. — К., 2020. — 360 с.
* «Вільно… Дороге серцю!». — К., 2020. — 248 с.
* «Вікопомний  шлях». — К., 2020. — 112 с.
* «Люблю Україну». — К., 2021. — 464 с.
* «У всякого своя доля». Автор-упорядник. — К., 2021. — 864 с.
* Із щоденника професора університету. — К., 2021. — 480 с.
* «Коли б то Бог дав мені притулитися до університету». Автор-упорядник. Художньо-наукове видання. — Житомир: ПП «Рута». — К., 2022. — 1192 с.
* Не забуті.Том 1. - Київ, 2025.-424 с.
* Не забуті.Том 2.- Київ, 2025. -408 с.

Як науковець, впорядкував і випустив у світ першу і єдину в Україні українсько-російську «Малу енциклопедію з податків», навчальний посібник «Основи журналістики та редакційно-видавнича справа» та «Журналістика і редакторська майстерність»,"Гібридна війна і журналістика", рекомендовані Міністерством освіти і науки України (2005,2012). За наукові праці з проблем духовності, занесений до Всесоюзної енциклопедії «Етика»(1987). Згідно бібліографічного покажчика за 2020 рік, працюючи в університеті завкафедри журналістики, професор Жадько В. — автор 650 наукових та публіцистично-художніх статей.Згідно офіційного повідомлення Академії «Преміум» (Каліфорнія, США), на її сайті 2025 року у «464 статтях написано про творчість Віктора Жадька, включно і публікації з некрополезнавчих досліджень. Прізвище Жадька Віктора згадується у 55 мільйонах статей, книг, чернеток, дисертацій та навчальних планів на сайті «Academia» та Інтернеті. А його публіцистично – наукові статті, зокрема, і про некрополезнавство, використовуються викладачами та студентами 15 770  університетів світу».

Номінувався на Шевченківську премію: 2014, 2016, 2023 і 2024 років.

== Черкащина. Універсальна енциклопедія ==
{{main|Черкащина. Універсальна енциклопедія}}

Віктор Жадько як автор-упорядник (несправедливо, непорядно та не об'єктивно критикований земляками-краєзнавцями: Вадимом Мициком, Володимиром Хоменком, Олегом Шатайлом як ніби «автор -плагіатор», хоч насправді, як свідчать вихідні данів енциклопедії, Віктор Олексійович- автор — упорядник; після кожної статті, які ним творчо опрацьовані — а їх більше 3 тисяч, є література, яку використовував та на яку посилався В.Жадько), внаслідок десятилітнього збирання матеріалів на основі та з використанням архівного, наукового, художньо-документального, історичного та публіцистичного фактажу. Необ'єктивна критика та друкування пасквілів у газетах: «Просвіта», «Літературна Україна», в обласній газеті Черкащини і районках, не дозволили упоряднику одержати Державну премію України, на яку В.Жадька висували академіки Іван Дзюба і Петро Тронько. А Віктор Жадько відвідав 800 сіл та міст області, зробив 5 тисяч фотосвітлин і аж тоді випустив у світ видання «Черкащина. Універсальна енциклопедія» (2010; 1104 с.), подібної не має жодна область. Тут, зокрема, зібрано все, чи майже все про життя і творчість Тараса Шевченка, оточення, твори, рідню з фотографіями та малюнками Кобзаря; багато кольорових історичних вкладок.

== Відзнаки ==
* [[Заслужений працівник освіти України]] (2007);
* Відмінник столичної освіти (2012);
* Освітянська премія «Залиш мені в спадщину думку найвищу»: 2004, 2005, 2007, 2008, 2010, 2011, 2012, 2017—2020 роки;
* Літературні премії:
** [[Миколаївська обласна премія імені Миколи Аркаса|імені Миколи Аркаса]] (2002);
** Міжнародна імені Д.Нитченка (2005);
** імені І.Огієнка (2007);
* [[Краєзнавча премія імені Михайла Максимовича]] (2008);
* Лауреат премії Спілки журналістів України «Незалежність» (2010);
* «Київ» в галузі «журналістика» (2011);
* Фонду Т. Шевченка «У своїй хаті своя правда, і сила, і воля» (2012);
* Міжнародна премія імені В. Винниченка (2013);
* пам'ятна ювілейна медаль «До 200-річчя з дня народження Т. Г. Шевченка» Черкаської обласної державної адміністрації;
* [[Медаль «Івана Мазепи»]] (2016)<ref>{{cite web | url = http://ukrainka.org.ua/node/6913 | title = Відзнака за патріотизм | publisher = Мистецький портал «Жінка-УКРАЇНКА» | author = [[Дзюба Сергій Вікторович|Сергій Дзюба]] | date = Квітень 18, 2016 | accessdate = Квітень 18, 2016 | archive-date = 25 квітня 2016 | archive-url = https://web.archive.org/web/20160425110051/http://ukrainka.org.ua/node/6913 }}</ref>;
* Лауреат премії Академії наук Вищої освіти України (2018);
* Лауреат Міжнародної літературної премії імені Антуана де Сент-Екзюпері (Франція-Німеччина), 2021;
* медаль «20 років Академії наук вищої освіти України» (2012).
* Фіналіст [[Національна премія України імені Тараса Шевченка|Шевченківської премії]] у номінації «Літературознавство і мистецтвознавство» (2022).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* [https://web.archive.org/web/20090123153901/http://www.jurnalist.in.ua/rubric157/rubric148/site_3382.html Хто є хто в українській журналістиці]
* [http://zhadko.at.ua/ Особистий вебсайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130525221037/http://zhadko.at.ua/ |date=25 травня 2013 }}
* ''[[Мацько Любов Іванівна|Л. І. Мацько]]'' Те, що ви зробили, пане Вікторе, не має ціни…: [До ювілейного 55-річчя Віктора Жадька] / Л. Мацько // [[Культура і життя]]. — 2007. — № 26(27 черв.). — С. 2.[http://svitlytsia.crimea.ua/?section=article&artID=5016] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140302173915/http://svitlytsia.crimea.ua/?section=article&artID=5016 |date=2 березня 2014 }}
* ''[[Мацько Любов Іванівна|Л. І. Мацько]]'' [https://esu.com.ua/search_articles.php?id=20296 Жадько Віктор Олексійович] // {{ЕСУ|9|489}}
* [[Дзюба Іван|Дзюба І.]] На дорогах пам'яті // [[Літературна Україна]]. — 2004. — 6 жовт.
* ''Погрібний А.'' Пам'ять родова — пам'ять національна // [[Літературна Україна]]. — 2007. — 23 серп.
* ''[[Кремінь Дмитро Дмитрович|Кремінь Д.]]'' Подвійний портрет. В кн. А степ як море. — К., 2003. — С. 2—6.
* ''Карпенко В.'' Земля козацька, рідна і свята // [[Українська літературна газета]].— 2010. — С. 4.
* ''Ткаченко Б.'' Не погубімо золоту стрічку пам'яті // [[Кримська світлиця]]. — 2012. — С. 7.
* ''Надольний І.'' У святому неспокої творчого життя // [[Українська літературна газета]].— 2012. — С. 6.
* ''Югов В.'' До слова і примирення // [[Голос України]]. — 2004. — 25 листоп.
* ''Ткаченко Б.'' Нова Шевченкіана Віктора Жадька// Кримська світлиця. — 2021. — 12 листопада.
* ''Ткаченко Б.'' Євангеліє— щоденник од Віктора Жадька // Освіта. — 2021. — № 42—41. — 27 жовтня.
* [https://web.archive.org/web/20210517092237/http://enpuir.npu.edu.ua/bitstream/123456789/23568/1/Viktor%20Oleksiiovych%20Zhadko.pdf Жадько Віктор Олексійович: біобібліографічний покажчик] / [[Міністерство освіти і науки України]]; [[Національний педагогічний університет імені М. П. Драгоманова]], упоряд. Н. І.Тарасова. — Київ: Вид-во НПУ імені М. П. Драгоманова, 2019. — 174 с.

[[Категорія:Уродженці Маньківського району]]
[[Категорія:Краєзнавці Миколаєва]]
[[Категорія:Українські письменники]]
[[Категорія:Випускники Миколаївського університету]]
[[Категорія:Члени Національної спілки краєзнавців України]]
[[Категорія:Лауреати премії імені Володимира Винниченка]]
[[Категорія:Лауреати премії імені Івана Огієнка]]
[[Категорія:Радники міністрів України]]
[[Категорія:Біографи Олександра Кошиця]]
[[Категорія:Лауреати Миколаївської обласної премії імені Миколи Аркаса]]
[[Категорія:Науковці Національного педагогічного університету імені М. П. Драгоманова]]

title: Жадько Віктор Олексійович

Народився: 16 лютого 1952 (73 роки) · Іваньки

Діяльність: письменник · публіцист · науковець · видавець

Галузь: література, публіцистика, краєзнавство і видавнича справа

Alma mater: Миколаївський педагогічний інститут (1976) · Вища партійна школа при ЦК КПУ (1981) · Академія суспільних наук при ЦК КПРС (1983).

Знання мов: українська

Нагороди: Мистецька премія «Київ»


text:
# Російський корпус (Третій Рейх)
Російський корпус (рос. Ру́сский ко́рпус, Ру́сский охра́нный ко́рпус, Ру́сский ко́рпус в Се́рбии, нім. Russisches Schutzkorps Serbien) — корпус, сформований з російських білоемігрантів, що воювали проти югославських партизанів і Червоної Армії на боці Третього Рейху.

## Формування
Російський корпус (Російська охоронний корпус, Російський корпус у Сербії (нім. Russisches Schutzkorps Serbien) — організований в 1941 у після окупації нацистами Югославії. У тодішній Югославії жило багато білих офіцерів. Влітку 1941 року по Югославії прокотилася хвиля вбивств сербськими комуністичними партизанами російських емігрантів та їхніх сімей. Генерал-майор М. Ф. Скородумов виступив з ініціативою організації російської частини для захисту емігрантського населення. 12 вересня 1941 він віддав наказ про формування Окремого Російського Корпусу, отримавши згоду німецького полковника Кевіша. Скородумов намагався домогтися максимальної автономності корпусу від німецького командування, що викликало конфлікт і незабаром Скородумов був заарештований німцями. Формування корпусу проте продовжилося під командуванням іншого російського емігранта — Бориса Штейфона.
Корпус в основному використовувався для охорони югославської території від комуністичних партизан Тіто. З четниками Драголюба Михайловича корпус в основному підтримував нейтральні відносини. У 1944 році німці наказали корпусу прикривати їх відхід з Греції.
В цей час корпус брав участь в боях не тільки з тітовськими партизанами, але і з регулярними частинами Червоної армії і її новими румунськими і болгарськими союзниками. Взимку 1944—1945 після створення Російської визвольної армії Б. Штейфон зустрівся з Власовим і вони домовилися про включення корпусу до складу РОА. В цей час корпус відступав до Словенії.

title: Російський корпус (Третій Рейх)

wikitext:
[[File:Russian Protective Corps Logo.jpg|thumb|Пам'ятний знак Російського корпусу]]
{{Російський колабораціонізм у Другій світовій війні}}
'''Російський корпус''' ({{lang-ru|Ру́сский ко́рпус, Ру́сский охра́нный ко́рпус, Ру́сский ко́рпус в Се́рбии}}, {{lang-de|Russisches Schutzkorps Serbien}}) — [[Корпус (армія)|корпус]], сформований з російських білоемігрантів, що воювали проти [[Югославські партизани|югославських партизанів]] і [[Червона Армія|Червоної Армії]] на боці [[Третій Рейх|Третього Рейху]].

== Формування ==
Російський корпус (Російська охоронний корпус, Російський корпус у Сербії ({{lang-de | Russisches Schutzkorps Serbien}}) — організований в [[1941]] у після окупації нацистами [[Югославія|Югославії]]. У тодішній Югославії жило багато білих офіцерів. Влітку 1941 року по Югославії прокотилася хвиля вбивств сербськими комуністичними партизанами російських емігрантів та їхніх сімей<ref>{{Cite web |url=http://ricolor.org/history/as/8/ |title=История возникновения русского корпуса в Сербии |accessdate=22 жовтня 2012 |archive-date=14 травня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130514093935/http://ricolor.org/history/as/8/ }}</ref>. Генерал-майор М. Ф. Скородумов виступив з ініціативою організації російської частини для захисту емігрантського населення. 12 вересня 1941 він віддав наказ про формування Окремого Російського Корпусу, отримавши згоду німецького полковника Кевіша. Скородумов намагався домогтися максимальної автономності корпусу від німецького командування, що викликало конфлікт і незабаром Скородумов був заарештований німцями. Формування корпусу проте продовжилося під командуванням іншого російського емігранта — [[Штейфон Борис Олександрович|Бориса Штейфона]].

Корпус в основному використовувався для охорони югославської території від комуністичних партизан [[Йосип Броз Тіто|Тіто]]. З [[Четники|четниками]] Драголюба Михайловича корпус в основному підтримував нейтральні відносини. У 1944 році німці наказали корпусу прикривати їх відхід з Греції.

В цей час корпус брав участь в боях не тільки з тітовськими партизанами, але і з регулярними частинами Червоної армії і її новими румунськими і болгарськими союзниками. Взимку 1944—1945 після створення [[Російська визвольна армія|Російської визвольної армії]] [[Штейфон, Борис Олександрович|Б. Штейфон]] зустрівся з [[Власов Андрій Андрійович|Власовим]] і вони домовилися про включення корпусу до складу [[РОА]]. В цей час корпус відступав до Словенії.

== Див. також ==

* [[Символіка антирадянських російських національних формувань Другої світової війни]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Збройні сили Німеччини у Другій світовій війні}}

{{Wehrmacht-stub}}

[[Категорія:Іноземні формування Вермахту]]
[[Категорія:Російські колабораціоністські формування в Другій світовій війні]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1941]]
[[Категорія:Російська еміграція 1920-х років]]
[[Категорія:Військові формування, розформовані 1945]]


text:
# Стіві Рей Вон
Стіві Рей Вон (англ. Stevie Ray Vaughan, *3 жовтня 1954, Даллас, Техас, США — †27 серпня 1990, Іст-Трой, Вісконсин, США) — американський гітарист, співак, автор і продюсер в жанрі блюз-рок. Один з найвпливовіших гітаристів світу в своєму жанрі. У 2003 році журнал Rolling Stone нагородив Стіві Рей Вона сьомим номером в «100 найкращих гітаристів усіх часів» за версією журналу Rolling Stone, а журнал Classic Rock поставив його на третє місце в їхньому списку «100 найкрутіших героїв гітари» в 2007 році.
Молодший брат Джиммі Вона.
Загинув під час аварії гелікоптера.

## Дискографія

### Студійні альбоми
- Texas Flood (1983)
- Couldn't Stand the Weather (1984)
- Soul to Soul (1985)
- In Step (1989)
- Family Style (1990) (із братом Джиммі Воном як The Vaughan Brothers)
- In Session (1999) (записаний разом із Альбертом Кінгом 3 грудня 1983 року)

### Концертні альбоми
- Live Alive (1986)
- In the Beginning (1992)
- Live at Carnegie Hall (1997)
- Live at Montreux 1982 and 1985 (2001)
- Live In Tokyo (2006)

### Збірники
- The Sky Is Crying (1991)
- Greatest Hits (1995)
- The Real Deal: Greatest Hits Volume 2 (1999)
- Blues at Sunrise (2000)
- SRV (2000)
- The Essential Stevie Ray Vaughan and Double Trouble (2002)
- Martin Scorsese Presents the Blues — Stevie Ray Vaughan (2003)
- The Real Deal: Greatest Hits Volume 1 (2006)
- Solos, Sessions and Encores (2007)

## Саундтреки
- сингл «Mary Had a Little Lamb» — звучить в центральній сцені культового фільму Квентіна Тарантіно «Від заходу до світанку»

title: Стіві Рей Вон

wikitext:
{{othernames|Вон (прізвище)}}
{{Музикант}}'''Стіві Рей Вон''' ({{lang-en|Stevie Ray Vaughan}}, *{{ДН|3|10|1954}}, [[Даллас]], [[Техас]], [[США]] — †{{Дата смерті|27|8|1990}}, [[Іст-Трой]], [[Вісконсин]], [[США]]) — американський гітарист, співак, автор і продюсер в жанрі блюз-рок. Один з найвпливовіших гітаристів світу в своєму жанрі. У 2003 році журнал [[Rolling Stone]] нагородив Стіві Рей Вона сьомим номером в [[Список 100 найкращих гітаристів усіх часів за версією журналу Rolling Stone|«100 найкращих гітаристів усіх часів» за версією журналу Rolling Stone]], а журнал [[Classic Rock]] поставив його на третє місце в їхньому списку «100 найкрутіших героїв гітари» в [[2007]] році.

Молодший брат [[Джиммі Вон]]а.

Загинув під час аварії гелікоптера.

== Дискографія ==
=== Студійні альбоми ===
* Texas Flood (1983)
* Couldn't Stand the Weather (1984)
* Soul to Soul (1985)
* In Step (1989)
* Family Style (1990) (із братом Джиммі Воном як The Vaughan Brothers)
* In Session (1999) (записаний разом із [[Альберт Кінг|Альбертом Кінгом]] 3 грудня 1983 року)

=== Концертні альбоми ===
* Live Alive (1986)
* In the Beginning (1992)
* Live at Carnegie Hall (1997)
* Live at Montreux 1982 and 1985 (2001)
* Live In Tokyo (2006)

=== Збірники ===
* The Sky Is Crying (1991)
* Greatest Hits (1995)
* The Real Deal: Greatest Hits Volume 2 (1999)
* Blues at Sunrise (2000)
* SRV (2000)
* The Essential Stevie Ray Vaughan and Double Trouble (2002)
* Martin Scorsese Presents the Blues — Stevie Ray Vaughan (2003)
* The Real Deal: Greatest Hits Volume 1 (2006)
* Solos, Sessions and Encores (2007)

==Саундтреки==
* сингл «Mary Had a Little Lamb» — звучить в центральній сцені культового фільму [[Квентін Тарантіно|Квентіна Тарантіно]] «[[Від заходу до світанку (фільм)|Від заходу до світанку]]»

== Посилання ==
{{wikiquote}}
* [http://www.stevieray.ru Stevie Ray Vaughan]
* [http://www.lastfm.ru/music/Stevie+Ray+Vaughan Стіві Рей Вон] на [[last.fm]]

== Примітки ==
{{reflist}}
{{НК}}
{{DEFAULTSORT:Вон, Стіві Рей}}
[[Категорія:Гітаристи США]]
[[Категорія:Народились 1954]]
[[Категорія:Померли 1990]]
[[Категорія:Гітаристи, які ввійшли у список 100 найкращих гітаристів усіх часів за версією журналу Rolling Stone]]
[[Категорія:Музиканти Epic Records]]
[[Категорія:Обрані до Зали слави блюзу]]

title: Основна інформація

Дата народження: 3 жовтня 1954

Місце народження: Даллас, Техас

Дата смерті: 27 серпня 1990 (35 років)

Місце смерті: Іст-Трой, Вісконсин

Причина смерті: авіакатастрофа

Поховання: Laurel Land Memorial Parkd

Громадянство: США

Професії: гітарист, композитор, автор-виконавець

Освіта: Justin F. Kimball High Schoold

Інструменти: гітара і вокал

Жанри: блюз, блюз-рок, фанк і рок-музика

Членство: Double Troubled і Stevie Ray Vaughan & Double Troubled

Лейбли: Epic Records

Нагороди: Нагорода Ґреммі

Брати, сестри: Jimmie Vaughand


text:
# Лівінгстон (Техас)
Лівінгстон (англ. Livingston) — місто (англ. town) в США, в окрузі Полк штату Техас. Населення — 5640 осіб (2020).

## Географія
Лівінгстон розташований за координатами 30°42′36″ пн. ш. 94°56′17″ зх. д. / 30.71000° пн. ш. 94.93806° зх. д. (30.710043, -94.937930).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 22,59 км², з яких 22,56 км² — суходіл та 0,03 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 5335 осіб у 1958 домогосподарствах у складі 1287 родин. Густота населення становила 236 осіб/км².  Було 2281 помешкання (101/км²).
Расовий склад населення:
| - 67,1 % — білих - 18,0 % — чорних або афроамериканців - 1,1 % — азіатів - 0,7 % — корінних американців - 0,1 % — вихідців з тихоокеанських островів - 11,3 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 19,7 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 26,7 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 16,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 37,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 92,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 49 725 доларів США (медіана — 38 689), а середній дохід на одну сім'ю — 60 101 долар (медіана — 60 463). Медіана доходів становила 40 375 доларів для чоловіків та 27 442 долари для жінок. За межею бідності перебувало 21,1 % осіб, у тому числі 26,5 % дітей у віці до 18 років та 17,4 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 2341 особа. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 23,8 %, публічна адміністрація — 16,1 %, роздрібна торгівля — 15,5 %.

title: Лівінгстон (Техас)

wikitext:
{{Otherplaces|Лівінгстон}}
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Лівінгстон
|оригінальна назва  = {{lang-en|Livingston}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Corrected photo, Livingston, TX, City Hall IMG_8286.JPG
|опис зображення= <!-- Livingston City Hall at 220 West Church Street -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Техас
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Полк (округ, Техас)|Полк]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 22,59
|висота центру НП   = 51
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 236,17
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 936
|поштовий індекс        = 77351, 77399
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 4843132
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Лівінгстон''' ({{lang-en|Livingston}}) — місто ({{lang-en|town}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Полк (округ, Техас)|Полк]] штату [[Техас]]. Населення — 5640 осіб (2020).

== Географія ==
Лівінгстон розташований за координатами {{Coord|30|42|36|N|94|56|17|W|type:city_region:US-DE}} (30.710043, -94.937930){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 22,59 км², з яких 22,56 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,03 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1880 = 135
| 1920 = 928
| 1930 = 1165
| 1940 = 1851
| 1950 = 2865
| 1960 = 3398
| 1970 = 3965
| 1980 = 4928
| 1990 = 5019
| 2000 = 5433
| 2010 = 5335
| 2020 = 5640
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archive-date=4 квітня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180404140728/https://www.census.gov/prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкало {{formatnum:5335}} осіб у {{formatnum:1958}} домогосподарствах у складі {{formatnum:1287}} родин. [[Густота населення]] становила 236 осіб/км².  Було 2281 помешкання (101/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 67,1 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 18,0 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 1,1 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,7 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 0,1 % — вихідців з [[Тихий океан|тихоокеанських островів]]
* 11,3 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 19,7 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 26,7 % — особи молодші 18 років, 57,2 % — особи у віці 18—64 років, 16,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 37,1 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 92,9 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 87,8 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:49725}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:38689}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:60101}} долар (медіана — {{formatnum:60463}}). Медіана доходів становила {{formatnum:40375}} доларів для чоловіків та {{formatnum:27442}} долари для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 21,1 % осіб, у тому числі 26,5 % дітей у віці до 18 років та 17,4 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:2341}} особа. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 23,8 %, публічна адміністрація — 16,1 %, роздрібна торгівля — 15,5 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}
{{Commonscat|Livingston, Texas}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Полк (округ, Техас)}}

[[Категорія:Містечка Техасу]]
[[Категорія:Населені пункти округу Полк (Техас)]]
[[Категорія:Окружні центри Техасу]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1902]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Техас

Округ: Полк

Голова: Judy B. Cochrand

Дата заснування: 3 жовтня 1902

Густота населення: 236,17 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5