text:
# Чагарі (Росія)
Чагарі (рос. Чагари) — хутір у Розсошанському районі Воронезької області Російської Федерації.
Населення становить 210 осіб. Входить до складу муніципального утворення Лизиновське сільське поселення.

## Історія
Населений пункт розташований у межах українського краю Східної Слобожанщини.
Від 1928 року належить до Розсошанського району, спочатку у складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року Воронезької області.
Згідно із законом від 15 жовтня 2004 року входить до складу муніципального утворення Лизиновське сільське поселення.

## Населення
| 2010 |
| ---- |
| 210  |

title: Чагарі (Росія)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
|тип             = [[хутір]]
|тип_род         = хутора
|назва           = Чагарі
|назва ін.       = Чагари
|прапор          =
|опис прапора    =
|герб            =
|опис герба      =
|розташування    =
|опис розташування  =
|зображення         =
|зображення_розмір  =
|зображення_підпис  =
|mapx            =
|mapy            =
|суб'єкт РФ      = [[Воронезька область]]
|район           = [[Розсошанський район]]
|міський округ   =
|поселення       = [[Лизиновське сільське поселення]]
|рада            =
|код ЗКАТУ       =
|засноване       =
|перша згадка    =
|завойоване      =
|попередні назви =
|статус          =
|поділ           =
|населення       = 210
|ref-населення   =
|площа           =
|ref-площа       =
|густота         =
|поштові індекси = <!--або поштовий індекс-->
|телефонний код  = <!--телефонний код-->
|часовий пояс    = [[Московський час|MSK]] ([[UTC+3]])
|висота          =
|водойма         =
|станція         =
|відстань        = <!--відстань до станції-->
<!--До центру муніципального району/міського округу-->
|залізниця р     =
|ref-залізниця р =
|автошлях р      =
|ref-автошлях р  =
|фізична р       = <!--або відстань р-->
|ref-фізична р   =
|залізниця о     =
|ref-залізниця о =
|автошлях о      =
|ref-автошлях о  =
|фізична о       = <!--або відстань о-->
|ref-фізична о   =
<!--До Москви-->
|залізниця с     =
|ref-залізниця с =
|автошлях с      =
|ref-автошлях с  =
|фізична с       = <!--або відстань с-->
|ref-фізична с   =
|схема           =
|міста-побратими =
|день міста      =
|катойконіми     =
|адреса          =
|вебсторінка     =
|мер             = <!--або голова, або губернатор-->
|ремарки         =
|карта розташування1   =Росія Воронезька область
}}
'''Чагарі''' ({{lang-ru|Чагари}}) — [[хутір]] у [[Розсошанський район|Розсошанському районі]] [[Воронезька область|Воронезької області]] [[Росія|Російської Федерації]].

Населення становить 210 осіб. Входить до складу муніципального утворення [[Лизиновське сільське поселення]].

== Історія ==

Населений пункт розташований у межах українського краю [[Східна Слобожанщина|Східної Слобожанщини]].

Від 1928 року належить до Розсошанського району, спочатку у складі Центрально-Чорноземної області, а від 1934 року Воронезької області.

Згідно із законом від [[15 жовтня]] [[2004]] року входить до складу муніципального утворення [[Лизиновське сільське поселення]]<ref>{{Cite web |url=http://docs.cntd.ru/document/802017374 |title=Закон Воронежской области от 15 октября 2004 года № 63-ОЗ «Об установлении границ, наделении соответствующим статусом, определении административных центров отдельных муниципальных образований Воронежской области» |accessdate=11 травня 2020 |archive-date=24 жовтня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211024173226/https://docs.cntd.ru/document/802017374 }}</ref>.

== Населення ==

{{Населення РФ | Чагари }}

== Примітки ==

{{reflist|1}}

{{Розсошанський район}}
{{Voronezh-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Хутори Воронезької області]]
[[Категорія:Населені пункти Розсошанського району]]

title: хутір Чагарі

Суб'єкт Російської Федерації: Воронезька область

Муніципальний район: Розсошанський район

Поселення: Лизиновське сільське поселення

title: Основні дані

Часовий пояс: MSK (UTC+3)

Основні дані:
Мапа
· Чагарі · Чагарі


text:
# Лобода Іван Іванович (художник)
Іван Іванович Лобода́ (5 липня 1926, Малі Кринки — 2017) — український живописець; член Спілки радянських художників України з 1962 року. Заслужений художник УРСР з 1976 року. Батько живописця Тараса Лободи.

## Біографія
Народився 5 липня 1926 року в селі Малих Кринках (нині у складі села Великих Кринків Кременчуцького району Полтавської області України) в селянській сім'ї. Брав участь у німецько-радянській війні.
1957 року закінчив Київський художній інститут, де навчався зокрема у Михайла Іванова, Віктора Пузиркова, Олексія Шовкуненка, Ігоря Рєзника.
1986 року нагороджений Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР. Жив у Івано-Франківську в будинку на вулиці Братів Майданських, № 14, квартира № 1, в будинку на вулиці Пушкіна № 37, квартира № 6 та в будинку на вулиці Сахарова, № 31, квартира № 10. Помер у 2017 році.

## Творчість
Працював у галузі станкового живопису. Автор портретів, пейзажів, картин на історичні, батальні і побутові теми у реалістичному стилі. Серед робіт:
- «Космацькі килимарниці» (1960);
- «На уроці» (1962);
- «Ветеран полковник М. Короленко» (1963—1964);
- «Вівчарі» (1963);
- «Тарас Шевченко на Україні» (1964);
- «Наречена» (1968);
- «Гора Близниця» (1968);
- «Гуцульське весілля» (1970);
- «Олекса Довбуш» (1972);
- «Трудівники полонин» (1975);
- «Іван Франко і Микола Лисенко» (1981);
- «Космонавт Андріян Ніколаєв» (1984);
- «Космонавт Георгій Береговий» (1985);
- «Космонавт Володимир Джанібеков» (1985);
- «Космонавт Петро Климук» (1986);
- «Шевченко над Дніпром» (1987);
- «Перед польотом» (1989—1990);
- «Гуцульські килимарниці» (1993);
- «Весільний похід» (1995);
- триптих «Богдан Хмельницький» (1995);
- «Олекса Довбуш з опришками» (1996);
- «Тарас Шевченко» (1996);

цикли
- «Зірки Прикарпаття» (1982–1985);
- «Гуцульське весілля» (1985–1993).

Брав участь в обласних, всеукраїнських, всесоюзних, міжнародних мистецьких виставках з 1947 року. Персональні виставки відбулися в Івано-Франківську у 1976, 1986, 1996, 2001, 2006, 2011–2013 роках.
Деякі картини художника зберігаються в Івано-Франківському художньому музеї.

wikiname: ukwiki

title: Лобода Іван Іванович (художник)

in_language: uk

wikitext:
{{ІП|Лобода (значення){{!}}Лобода}}
{{не плутати|Лобода Іван Іванович}}
{{художник|зображення =Лобода Іван Іванович.jpg}}
'''Іван Іванович Лобода́''' ([[5 липня]] [[1926]], [[Великі Кринки|Малі Кринки]] — [[2017]]) — український [[живопис]]ець; член [[Національна спілка художників України|Спілки радянських художників України]] з 1962 року. [[Заслужений художник УРСР]] з 1976 року. [[Батько]] живописця [[Лобода Тарас Іванович|Тараса Лободи]].

== Біографія ==
Народився [[5 липня]] [[1926]] року в селі Малих Кринках (нині у складі села [[Великі Кринки|Великих Кринків]] [[Кременчуцький район|Кременчуцького району]] [[Полтавська область|Полтавської області]] [[Україна|України]]) в [[селяни|селянській]] [[сім'я|сім'ї]]. Брав участь у [[Німецько-радянська війна|німецько-радянській війні]].

1957 року закінчив [[Київський художній інститут]], де навчався зокрема у [[Іванов Михайло Інокентійович|Михайла Іванова]], [[Пузирков Віктор Григорович|Віктора Пузиркова]], [[Шовкуненко Олексій Олексійович|Олексія Шовкуненка]], [[Рєзник Ігор Олександрович|Ігоря Рєзника]].

1986 року нагороджений [[Почесна грамота Президії Верховної Ради УРСР|Почесною грамотою Президії Верховної Ради УРСР]]<ref>[https://art-nostalgie.com.ua/Loboda.html Лобода Иван Иванович / Галерея Art-nostalgie.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220410052426/http://art-nostalgie.com.ua/Loboda.html |date=10 квітня 2022 }}{{ref-ru}}</ref>. Жив у [[Івано-Франківськ]]у в будинку на [[Вулиця Гната Хоткевича (Івано-Франківськ)|вулиці Братів Майданських]], № 14, квартира № 1, в будинку на [[Вулиця Чорновола (Івано-Франківськ)|вулиці Пушкіна]] № 37, квартира № 6<ref>{{Cite web |url=https://shron1.chtyvo.org.ua/Spilka_khudozhnykiv_Ukrainy/Dovidnyk_chleniv_Spilky_khudozhnykiv_Ukrainy.pdf |title=Лобода Іван Іванович / Довідник членів Спілки художників України. Київ. 1998, С. 87 |accessdate=14 червня 2022 |archive-date=21 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220121094413/https://shron1.chtyvo.org.ua/Spilka_khudozhnykiv_Ukrainy/Dovidnyk_chleniv_Spilky_khudozhnykiv_Ukrainy.pdf }}</ref> та в будинку на [[Вулиця Академіка Сахарова (Івано-Франківськ)|вулиці Сахарова]], № 31, квартира № 10<ref>Довідник членів Національної спілки художників України. Київ. 2003, С. 107.</ref>. Помер у [[2017]] році<ref>[http://oknasocrealisma.com/authors/loboda-ivan-ivanovich/ Лобода Иван Иванович / Окна соцреализма.] {{ref-ru}}</ref>.

== Творчість ==
Працював у галузі [[станковий живопис|станкового живопису]]. [[Автор]] [[портрет]]ів, [[пейзаж]]ів, картин на [[історичний живопис|історичні]], батальні і побутові теми у [[реалізм (мистецтво)|реалістичному стилі]]. Серед робіт:
{{стовпці|3}}
* «Космацькі килимарниці» (1960);
* «На уроці» (1962);
* «Ветеран полковник М. Короленко» (1963—1964);
* «Вівчарі» (1963);
* «Тарас Шевченко на Україні» (1964);
* «Наречена» (1968);
* «Гора Близниця» (1968);
* «Гуцульське весілля» (1970);
* «Олекса Довбуш» (1972);
* «Трудівники полонин» (1975);
* «Іван Франко і Микола Лисенко» (1981);
* «Космонавт Андріян Ніколаєв» (1984);
* «Космонавт Георгій Береговий» (1985);
* «Космонавт Володимир Джанібеков» (1985);
* «Космонавт Петро Климук» (1986);
* «Шевченко над Дніпром» (1987);
* «Перед польотом» (1989—1990);
* «Гуцульські килимарниці» (1993);
* «Весільний похід» (1995);
* [[триптих]] «Богдан Хмельницький» (1995);
* «Олекса Довбуш з опришками» (1996);
* «Тарас Шевченко» (1996);
;цикли
* «Зірки Прикарпаття» (1982–1985);
* «Гуцульське весілля» (1985–1993).
</div>
Брав участь в обласних, всеукраїнських, всесоюзних, міжнародних мистецьких [[виставка]]х з 1947 року. Персональні виставки відбулися в Івано-Франківську у 1976, 1986, 1996, 2001, 2006, 2011–2013 роках.

Деякі картини художника зберігаються в [[Івано-Франківський художній музей|Івано-Франківському художньому музеї]].

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* Лобода Іван Іванович // {{УРХ|С=270}};
* Лобода Іван Іванович // {{МУ-92|366}};
* Лобода Іван Іванович // {{МУ-97|372}};
* {{ЕСУ|том=17|автор= І. П. Токарук, [[Шулепа Ольга Степанівна|О. С. Шулепа]].|стаття=Лобода Іван Іванович|id=56024}}

{{нк}}
{{Портали|Біографії|Живопис|Івано-Франківщина}}

[[Категорія:Учасники Другої світової війни з СРСР]]
[[Категорія:Українські живописці]]
[[Категорія:Радянські художники]]
[[Категорія:Українські художники історичного жанру]]
[[Категорія:Радянські художники історичного жанру]]
[[Категорія:Художники-реалісти]]
[[Категорія:Українські портретисти]]
[[Категорія:Радянські художники-портретисти]]
[[Категорія:Українські пейзажисти]]
[[Категорія:Радянські художники-пейзажисти]]
[[Категорія:Українські баталісти]]
[[Категорія:Радянські художники-баталісти]]
[[Категорія:Художники Івано-Франківська]]
[[Категорія:Члени Національної спілки художників України]]

title: Лобода Іван Іванович

Народження: 5 липня 1926 ( 1926-07-05 ) Великі Кринки , Глобинський район , Кременчуцька округа , Українська СРР , СРСР

Країна: СРСР Україна

Жанр: історичний живопис , батальний жанр , пейзаж і портрет

Навчання: Київський державний художній інститут ( 1957 )

Вчитель: Іванов Михайло Інокентійович , Пузирков Віктор Григорович , Шовкуненко Олексій Олексійович і Рєзник Ігор Олександрович

Діяльність: художник

Член: Спілка радянських художників України

Учасник: німецько-радянська війна


text:
# Асфальтено-смоло-парафінові відклади
Асфальтено-смоло-парафінові відклади (АСПВ) — відкладення на робочих поверхнях глибинонасосного обладнання та стінках насосно-компресорних труб (НКТ) до складу яких входять парафіни, силікагелеві смоли, асфальто-смолисті сполуки та ін.
Асфальтено-смоло-парафінові відклади ускладнюють, а в ряді випадків — унеможливлюють, процес видобування рідкої продукції свердловин. Способи боротьби з відкладеннями високов'язких сполук: пересувні парогенераторні установки, які прогрівають стовбур свердловини задля розрідження АСПВ. Інколи застосовують шкребки, магнітні пристрої, хімічні розріджувачі-пластифікатори тощо.

## Загальний опис
Нафта, що складається із суміші легких і важких вуглеводнів, за пластових умов знаходиться, як правило, у термодинамічній рівновазі. При зміні термобаричних умов у привибійній зоні і в свердловині, пов'язаних зі зниженням тиску і температури, порушується фазова рівновага і з суміші вуглеводнів виділяються газоподібні і тверді компоненти. Найважливішою характеристикою утворення твердої фази є температура кристалізації парафіну, що характеризує появу в суміші вуглеводнів перших мікрокристалів парафіну.
При зниженні тиску вільний газ, що виділяється з нафти, знижує її розчинну здатність і утворює межі розділу, які сприяють утворенню твердої фази у вигляді мікрокристалів парафіну та церезину, а також мікроагрегатів асфальтенів та смол. Мікрокристали і мікроагрегати твердої фази, що утворилися, можуть залишатися у зваженому стані і виноситися потоком суміші. В іншому випадку мікрокристали парафіну і церезину, а також мікроагрегати асфальтенів і смол відкладаються у вигляді нашарування твердої фази на внутрішній поверхні шорстких насосно-компресорних труб, особливо в муфтових з'єднаннях. У подальшому цей процес розвивається знижуючи внутрішній переріз підйомника з відповідним зниженням дебіту свердловини. Встановлено, що глибина початку відкладень парафіну збігається з глибиною початку виділення газу. У подальшому під терміном «парафін» будемо розуміти тверді компоненти нафти, що формують відкладення.
Характерні профілі відкладень парафіну всередині підйомника показано на рисунку 1. Механізм і характер формування відкладень парафіну залежать від сукупності наступних чинників: тиску насичення в підйомнику, газонасичення нафти (газовий фактор), температурного режиму роботи свердловини, вмісту парафіну в нафті, температури кристалізації парафіну, тиску на гирлі свердловини, обводнення продукції, стану внутрішньої поверхні підйомника (його шорсткість), типу цієї поверхні (гідрофільна або гідрофобна), характеру роботи свердловини (робота з постійним дебітом або в пульсуючому режимі) тощо.
Відкладення парафіну в підйомнику призводять до порушення нормальної роботи свердловини: зниження її дебіту та коефіцієнта корисної дії процесу підйому.
Для запобігання відкладення парафіну у процесі роботи свердловини створюють умови, що попереджують формування відкладень парафіну або полегшують їх зрив із внутрішньої поверхні підйомника.
Цей підхід включає такі методи: зниження шорсткості внутрішньої поверхні НКТ шляхом нанесення на неї скла, емалі, епоксидної смоли або спеціальних лаків; використання спеціальних хімічних реагентів, які називаються інгібіторами парафіновідкладень. Сутність такого методу полягає не тільки в гідрофілізації внутрішньої поверхні підйомника за рахунок адсорбції на ній хімічних реагентів, але і в адсорбції цих реагентів на кристалах парафіну, що утворилися, і формуванні на них тонкої гідрофільної плівки, яка перешкоджає росту кристалів парафіну, їх злипанню та відкладенню твердої фази на стінах НКТ. Сьогодні застосовуються інгібітори парафіновідкладень на базі водорозчинних і нафторозчинних ПАР.

## Склад Асфальтено-смоло-парафінових відкладів
Склад асфальтено-смоло-парафінових відкладень суттєво залежить не лише від властивостей та складу сирих нафт, а також від умов випадання органічних відкладень. Склад асфальтено-смоло-парафінових відкладів змінюється в широких межах залежно від безлічі факторів у свердловинах та системах збирання нафти, і містить:
- парафіни від 12 до 86 %;
- сира вмсоков'язка нафта від 6,3 до 50 %;
- смоли від 0,8 до 20 %;
- асфальтени від 0,3 до 45 %;
- неорганічні включення до 37 %.

## Боротьба з відкладанням парафінів і асфальтенів
При фільтрації нафти до вибоїв свердловин знижується температура і тиск, виділяється вільний газ. Внаслідок охолодження потоку нафти знижується її розчинна здатність, виділяються твердий парафін, асфальтени і смоли. Вони можуть відкладатись у привибійній зоні, підйомних трубах, шлейфі, збірному трубопроводі та резервуарах.
Найінтенсивніше парафін відкладається у підйомних трубах. Товщина його шару збільшується від нуля на глибині 900  300 м до максимуму на глибині 200 — 50 м, а потім зменшується за рахунок змивання відкладів потоком. Відклади парафіну приводять до збільшення гідравлічних опорів потоку та зниження дебіту.
Парафін відкладається на твердих поверхнях: на механічних домішках нафти, на стінках обладнання, причому парафін, який виділяється всередині нафтового потоку, практично не бере участі у формуванні відкладів. В цьому випадку його кристали відкладаються, в основному, на дні резервуарів. Тому доцільніше добитися, щоб увесь парафін виділявся всередині нафтового потоку.
Процес відкладання парафіну має адсорбційний характер. Тому захисні покриття труб гідрофільними полімерними матеріалами є ефективним методом боротьби з відкладаннями парафіну. Для захисних покриттів використовують лаки (бакелітовий, епоксидний, бакеліто-епоксидний модифікований), а також скло та склоемалі.
Додавання до нафтового потоку хімічних реагентів (водо- і нафторозчинних ПАР) сприяє гідрофілізації стінок труб, збільшенню кількості центрів кристалізації парафіну в потоці, підвищенню дисперсності частинок парафіну в нафті.
Використання змінного магнітного поля також сприяє збільшенню кількості центрів кристалізації в нафтовому потоці і попереджує відкладання парафіну на поверхні обладнання.
Для ліквідації відкладів парафіну використовують різні методи видалення парафіну, що відкладається.
- 1. Теплові  прогрів колони НКТ перегрітою парою, що закачується у свердловину за допомогою спеціальної паропересувної установки. Така технологія називається пропарюванням НКТ. Серед інших методів: прокачування гарячої нафти; використання спеціальних нагріваючих кабелів, що спускаються всередину НКТ. При подачі на кабель напруги він розігрівається, а парафін, що відклався, розплавляється і виноситься потоком продукції за межі гирла.

При застосування теплового методу ліквідації відкладів парафіну проводять періодичне закачування в затрубний простір свердловини гарячої нафти (газоконденсату), перегрітої водяної пари або пароповітряної суміші. При підвищенні температури парафін розтоплюється і видаляється разом із закачуваною і видобувною нафтою з НКТ та з викидного трубопроводу.
Для одержання водяної пари застосовують пересувні парові установки, наприклад, типу ППУА-1200/100, які змонтовані на шасі автомобіля КрАЗ і призначені для депарафінізації НКТ у свердловинах та викидних ліній. Для нагрівання нафти застосовують, наприклад, агрегат 1АДП-4-150, який забезпечує витрату 8,2  14,5 м3/год при температурі 150—110 0С і тиску 20 — 16 МПа. Його можна використовувати також для депарафінізації трубопроводів, трапів (сепараторів), мірників тощо.
- 2. Механічні — використання різних за формою та конструкцією скребків, що спускаються в підйомник або на дроті за допомогою спеціальних автоматизованих лебідок, які встановлюють на гирлі свердловини, або так званих автоматичних літаючих скребків. Конструктивно скребок влаштований таким чином, що при спуску напівкруглі за формою пластинчасті ножі складені і скребок вільно спускається в НКТ. При підйомі ножі розкриваються, їх діаметр стає рівним внутрішньому діаметру НКТ і вони зрізують парафін, що відклався, який потоком продукції виноситься за межі гирла свердловини.

Шкребки опускають і піднімають на дроті (тросі) за допомогою автоматичного депарафінізаційного устаткування (наприклад, типів АДУ-3 і УДС-1 або їх аналогів).
Автоматичні літаючі шкребки піднімаються під дією напору газонафтового потоку, а опускаються у свердловину під дією власної ваги. При штангово-насосній експлуатації свердловин шкребки прикріплюють до колони штанг.
Викидні трубопроводи періодично очищують від парафіну за допомогою гумових куль (торпед), які рухаються під дією напору потоку рідини .
- 3. Хімічні — використання різних розчинників парафінових відкладень, що закачуються у свердловину.

title: Асфальтено-смоло-парафінові відклади

wikitext:
'''Асфальтено-смоло-парафінові відклади (АСПВ)''' — відкладення на робочих поверхнях глибинонасосного обладнання та стінках насосно-компресорних труб (НКТ) до складу яких входять [[парафіни]], [[силікагелеві смоли]], [[Асфальто-смолисті речовини|асфальто-смолисті сполуки]] та ін.

Асфальтено-смоло-парафінові відклади ускладнюють, а в ряді випадків — унеможливлюють, процес видобування рідкої продукції свердловин. Способи боротьби з відкладеннями високов'язких сполук: пересувні парогенераторні установки, які прогрівають стовбур свердловини задля розрідження АСПВ. Інколи застосовують шкребки, магнітні пристрої, хімічні розріджувачі-пластифікатори тощо.

== Загальний опис ==
Нафта, що складається із суміші легких і важких вуглеводнів, за пластових умов знаходиться, як правило, у термодинамічній рівновазі. При зміні термобаричних умов у привибійній зоні і в свердловині, пов'язаних зі зниженням тиску і температури, порушується фазова рівновага і з суміші вуглеводнів виділяються газоподібні і тверді компоненти. Найважливішою характеристикою утворення твердої фази є температура кристалізації парафіну, що характеризує появу в суміші вуглеводнів перших мікрокристалів парафіну.

При зниженні тиску вільний газ, що виділяється з нафти, знижує її розчинну здатність і утворює межі розділу, які сприяють утворенню твердої фази у вигляді мікрокристалів парафіну та церезину, а також мікроагрегатів асфальтенів та смол. Мікрокристали і мікроагрегати твердої фази, що утворилися, можуть залишатися у зваженому стані і виноситися потоком суміші. В іншому випадку мікрокристали парафіну і церезину, а також мікроагрегати асфальтенів і смол відкладаються у вигляді нашарування твердої фази на внутрішній поверхні шорстких насосно-компресорних труб, особливо в муфтових з'єднаннях. У подальшому цей процес розвивається знижуючи внутрішній переріз підйомника з відповідним зниженням дебіту свердловини. Встановлено, що глибина початку відкладень парафіну збігається з глибиною початку виділення газу. У подальшому під терміном «парафін» будемо розуміти тверді компоненти нафти, що формують відкладення.
[[Файл:Парафінові відклади-.png|thumb|250px|Рисунок 1. — Типові профілі відкладень парафіну в підйомнику
а — з постійним збільшенням відкладень до гирла свердловини; б — з частковим зривом відкладень потоком суміші до гирла свердловини;
в — з повним зривом відкладень до гирла свердловини]]
Характерні профілі відкладень парафіну всередині підйомника показано на рисунку 1. Механізм і характер формування відкладень парафіну залежать від сукупності наступних чинників: тиску насичення в підйомнику, газонасичення нафти (газовий фактор), температурного режиму роботи свердловини, вмісту парафіну в нафті, температури кристалізації парафіну, тиску на гирлі свердловини, обводнення продукції, стану внутрішньої поверхні підйомника (його [[шорсткість]]), типу цієї поверхні ([[гідрофільність|гідрофільна]] або [[гідрофобність|гідрофобна]]), характеру роботи свердловини (робота з постійним дебітом або в пульсуючому режимі) тощо.

Відкладення парафіну в підйомнику призводять до порушення нормальної роботи свердловини: зниження її дебіту та коефіцієнта корисної дії процесу підйому.

Для запобігання відкладення парафіну у процесі роботи свердловини створюють умови, що попереджують формування відкладень парафіну або полегшують їх зрив із внутрішньої поверхні підйомника.
Цей підхід включає такі методи: зниження шорсткості внутрішньої поверхні НКТ шляхом нанесення на неї скла, емалі, епоксидної смоли або спеціальних лаків; використання спеціальних хімічних реагентів, які називаються інгібіторами парафіновідкладень. Сутність такого методу полягає не тільки в гідрофілізації внутрішньої поверхні підйомника за рахунок адсорбції на ній хімічних реагентів, але і в адсорбції цих реагентів на кристалах парафіну, що утворилися, і формуванні на них тонкої гідрофільної плівки, яка перешкоджає росту кристалів парафіну, їх злипанню та відкладенню твердої фази на стінах НКТ. Сьогодні застосовуються інгібітори парафіновідкладень на базі водорозчинних і нафторозчинних ПАР.

==Склад Асфальтено-смоло-парафінових відкладів==
Склад асфальтено-смоло-парафінових відкладень суттєво залежить не лише від властивостей та складу сирих нафт, а також від умов випадання органічних відкладень. Склад асфальтено-смоло-парафінових відкладів змінюється в широких межах залежно від безлічі факторів у свердловинах та системах збирання нафти, і містить:
*	парафіни від 12 до 86 %;
*	сира вмсоков'язка нафта від 6,3 до 50 %;
*	смоли від 0,8 до 20 %;
*	асфальтени від 0,3 до 45 %;
*	неорганічні включення до 37 %.

== Боротьба з відкладанням парафінів і асфальтенів ==
При фільтрації нафти до вибоїв свердловин знижується температура і тиск, виділяється вільний газ. Внаслідок охолодження потоку нафти знижується її розчинна здатність, виділяються твердий парафін, асфальтени і смоли. Вони можуть відкладатись у привибійній зоні, підйомних трубах, шлейфі, збірному трубопроводі та резервуарах.

Найінтенсивніше парафін відкладається у підйомних трубах. Товщина його шару збільшується від нуля на глибині 900  300 м до максимуму на глибині 200 — 50 м, а потім зменшується за рахунок змивання відкладів потоком. Відклади парафіну приводять до збільшення гідравлічних опорів потоку та зниження дебіту.

Парафін відкладається на твердих поверхнях: на механічних домішках нафти, на стінках обладнання, причому парафін, який виділяється всередині нафтового потоку, практично не бере участі у формуванні відкладів. В цьому випадку його кристали відкладаються, в основному, на дні резервуарів. Тому доцільніше добитися, щоб увесь парафін виділявся всередині нафтового потоку.

Процес відкладання парафіну має адсорбційний характер. Тому захисні покриття труб гідрофільними полімерними матеріалами є ефективним методом боротьби з відкладаннями парафіну. Для захисних покриттів використовують лаки (бакелітовий, епоксидний, бакеліто-епоксидний модифікований), а також скло та склоемалі.

Додавання до нафтового потоку хімічних реагентів (водо- і нафторозчинних ПАР) сприяє гідрофілізації стінок труб, збільшенню кількості центрів кристалізації парафіну в потоці, підвищенню дисперсності частинок парафіну в нафті.
Використання змінного магнітного поля також сприяє збільшенню кількості центрів кристалізації в нафтовому потоці і попереджує відкладання парафіну на поверхні обладнання.

Для ліквідації відкладів парафіну використовують різні методи видалення парафіну, що відкладається.
* 1. Теплові  прогрів колони НКТ перегрітою парою, що закачується у свердловину за допомогою спеціальної паропересувної установки. Така технологія називається пропарюванням НКТ. Серед інших методів: прокачування гарячої нафти; використання спеціальних нагріваючих кабелів, що спускаються всередину НКТ. При подачі на кабель напруги він розігрівається, а парафін, що відклався, розплавляється і виноситься потоком продукції за межі гирла.
При застосування теплового методу ліквідації відкладів парафіну проводять періодичне закачування в затрубний простір свердловини гарячої нафти (газоконденсату), перегрітої водяної пари або пароповітряної суміші. При підвищенні температури парафін розтоплюється і видаляється разом із закачуваною і видобувною нафтою з НКТ та з викидного трубопроводу.

Для одержання водяної пари застосовують пересувні парові установки, наприклад, типу ППУА-1200/100, які змонтовані на шасі автомобіля КрАЗ і призначені для депарафінізації НКТ у свердловинах та викидних ліній. Для нагрівання нафти застосовують, наприклад, агрегат 1АДП-4-150, який забезпечує витрату 8,2  14,5 м3/год при температурі 150—110 0С і тиску 20 — 16 МПа. Його можна використовувати також для депарафінізації трубопроводів, трапів (сепараторів), мірників тощо.

* 2. Механічні — використання різних за формою та конструкцією скребків, що спускаються в підйомник або на дроті за допомогою спеціальних автоматизованих лебідок, які встановлюють на гирлі свердловини, або так званих автоматичних літаючих скребків. Конструктивно скребок влаштований таким чином, що при спуску напівкруглі за формою пластинчасті ножі складені і скребок вільно спускається в НКТ. При підйомі ножі розкриваються, їх діаметр стає рівним внутрішньому діаметру НКТ і вони зрізують парафін, що відклався, який потоком продукції виноситься за межі гирла свердловини.

Шкребки опускають і піднімають на дроті (тросі) за допомогою автоматичного депарафінізаційного устаткування (наприклад, типів АДУ-3 і УДС-1 або їх аналогів).

Автоматичні літаючі шкребки піднімаються під дією напору газонафтового потоку, а опускаються у свердловину під дією власної ваги. При штангово-насосній експлуатації свердловин шкребки прикріплюють до колони штанг.
Викидні трубопроводи періодично очищують від парафіну за допомогою гумових куль (торпед), які рухаються під дією напору потоку рідини .

* 3. Хімічні — використання різних розчинників парафінових відкладень, що закачуються у свердловину.

== Див. також ==
* [[Смолисто-асфальтенові речовини]]

== Література ==
* [[Саранчук Віктор Іванович|В. І. Саранчук]], [[Ільяшов Михайло Олександрович|М. О. Ільяшов]], В. В. Ошовський, [[Білецький Володимир Стефанович|В. С. Білецький]]. Хімія і фізика горючих копалин. — Донецьк: [[Східний видавничий дім]], 2008. — с. 600. ISBN 978-966-317-024-4
* ''Бойко В. С., Бойко Р. В.'' Тлумачно-термінологічний словник-довідник з нафти і газу. Тт. 1-2, 2004—2006 рр. 560 + 800 с.
* Рябцев Г. Л. и др. Нетрадиционные углеводороды. Киев: Психея. 2014. 352 с.
* Тронов В. П., Гуськова И. А. Механизм формирования асфальтосмолопарафиновых отложений на поздней стадии разработки месторождений // Нефтяное хозяйство. — 1999. — № 4. — С. 24-25.
* Копей Б. В. Склад і властивості асфальтосмолистих речовин / Б. В. Копей, О. Р. Мартинець, А. Б. Стефанишин // Розвідка та розробка нафтових і газових родовищ. 2014. № 2(51). — С. 46-50.

[[Категорія:Смоли]]
{{berg-stub}}

[[Категорія:Видобування нафти]]


text:
# Спитай у пилу
«Спитай у пилу» — найпопулярніший роман американського письменника Джона Фанте, вперше опублікований у 1939 році, дія якого розгортається в Лос-Анджелесі часів Великої депресії. Це один із серії романів, в яких фігурує персонаж Артуро Бандіні, альтер-его Фанте, молодий італо-американець з Колорадо, який намагається стати письменником у Лос-Анджелесі.
Роман широко вважається американською класикою, його регулярно включають до навчальних програм з американської літератури в коледжах. Книга є романом з ключем, значна частина якого ґрунтується на автобіографічних подіях з життя Фанте. Роман справив значний вплив на Чарльза Буковскі. У 2006 році сценарист Роберт Таун екранізував роман у фільмі «Спитай у пилу», головні ролі в якому зіграли Сальма Хаєк і Колін Фаррелл.

## Публікація
Перша публікація роману послідувала після успішної публікації Фанте «Дочекайся весни, Бандіні» та його оповідань у відомих виданнях, таких як «Американський Меркурій». Перше видання роману було надруковано накладом лише 2 200 примірників. Незважаючи на те, що продажі не були великими, у 1954 році видавництво «Bantam Books» випустило видання в м'якій обкладинці. Популярність роману не досягла свого піку, поки поет Чарльз Буковскі не здійснив перевидання роману видавництвом "Black Sparrow Press" у 1980 році з передмовою від самого автора.

## Синопсис
Артуро Домінік Бандіні — письменник, що бореться за життя, живе в житловому готелі в Банкер-Гілл, занедбаній частині центру Лос-Анджелеса. Живучи за рахунок апельсинів, він несвідомо створює картину Лос-Анджелеса як сучасної антиутопії часів Великої депресії. Його опубліковане оповідання «Песик сміявся» не вразило нікого в його занедбаному пансіонаті, крім однієї 14-річної дівчинки Джуді. Знедолений, він заходить у буфет Columbia Buffet, де зустрічає Каміллу Лопес, офіціантку.
Бандіні закохується в Лопес, яка сама закохана в свого колегу по роботі Семмі. Семмі зневажає Каміллу, кажучи Бандіні, що він повинен ставитися до Камілли погано, якщо він хоче її завоювати. Бандіні бореться з власною бідністю, почуттям католицької провини та любов’ю до нестабільної деградуючої Камілли. Зрештою, Камілла потрапляє до психіатричної лікарні, а потім переїжджає до іншої, після чого тікає. Бандіні шукає її, але знаходить, що вона чекає на нього в його квартирі. Він вирішує забрати її з Лос-Анджелеса і влаштовує жити в будинку на пляжі. Він купує їй маленького песика, і вони винаймають житло в Лагуна-Біч. Він залишає її там, щоб забрати свої речі зі свого готельного номера в Лос-Анджелесі, але після повернення знаходить будинок порожнім. Він отримує телеграму від Семмі, який просить, щоб він прийшов і забрав Каміллу, оскільки вона з’явилася в пустельній хатині, в якій він жив, і діє йому на нерви. Поки Бандіні прибуває туди, Семмі вигнав Каміллу, і вона блукає пустелею. Бандіні шукає її з болісним страхом, що не знайде кохану жінку, і незабаром цей страх справджується. Він повертається до хатини Семмі і дивиться на порожню пустельну землю. Він бере примірник свого першого роману, який нещодавно вийшов друком, присвячує його Каміллі і кидає в пустелю.

## Теми
Найпопулярніший роман Фанте, напівавтобіографічний «Спитай у пилу», є третьою книгою з того, що зараз називають «Сагою про Артуро Бандіні» або «Квартетом Бандіні». Бандіні виступав як його альтер-его у чотирьох романах: «Дочекайся весни, Бандіні» (1938), «Дорога до Лос-Анджелеса» (хронологічно це перший роман Фанте, але він не був опублікований до 1985 року), «Спитай у пилу» (1939) і, нарешті, «Сни з пагорба Бункер» (1982). Останній Фанте надиктував своїй дружині Джойс наприкінці свого життя після того, як ускладнення діабету спричинили сліпоту та ампутацію обох ніг. Використання Фанте Бандіні як свого альтер-его можна порівняти з персонажем Чарльза Буковскі — Генрі Чінаскі.
Постійними темами творів Фанте є бідність, католицизм, сімейне життя, італо-американська ідентичність, спорт і життя письменника. Протягом багатьох років багато хто називав «Спитай у пилу» монументальним романом Південної Каліфорнії/Лос-Анджелеса (Кері МакВільямс, Чарльз Буковскі та Los Angeles Times Book Review). Через понад шістдесят років після публікації «Спитай у пилу» на кілька тижнів з’являлася у списку бестселерів за версією «Нью-Йорк Таймс».

## Рецепція
Початкове сприйняття роману було неоднозначним, що призвело до низьких продажів.  Розповсюдження було ускладнене тим, що видавець Фанте був втягнутий у судову суперечку щодо публікації несанкціонованої версії біографії Адольфа Гітлера "Майн Кампф", через що йому не вистачало коштів.

## Спадщина
Фант був одним із перших письменників, які зобразили важкі часи, з якими зіткнулися багато людей у Лос-Анджелесі часів Депресії. Роберт Таун назвав «Спитай у пилу» найкращим романом коли-небудь написаним про Лос-Анджелес.
Американський письменник Чарльз Буковскі називає творчість Джона Фанте значним впливом на його власну творчість, зокрема на «Спитай у пилу», на який він натрапив у публічній бібліотеці, будучи ще молодим письменником. Ентузіазм Буковскі до роману допоміг йому не впасти в забуття в 1970-х роках. Буковскі, який подружився зі старшим автором наприкінці життя Фанте, написав передмову до цього роману для репринтного видання Black Sparrow Press. У цій передмові Буковскі стверджує: "Фанте був моїм богом".
«Спитай у пилу» містить тематичні перегуки з романом Кнута Гамсуна «Голод» 1890 року. Фанте був великим шанувальником Гамсуна. Назва «Спитай у пилу» походить від роману Кнута Гамсуна «Пан» 1894 року, в якому лейтенант Ґлан розповідає історію про дівчину у вежі:

"Іншу він кохав, як рабиню, як божевільну і як жебрачку. Чому? Спитайте пил на дорозі і падаюче листя, спитайте таємничого Бога життя, бо ніхто не знає таких речей. Вона не дала йому нічого, нічого не дала, а він їй подякував. Вона сказала: Віддай мені свій спокій і свій розум! І він тільки шкодував, що вона не попросила його життя".

У романі Девіда Фостера Воллеса «Мітла системи» 1987 року Лаваш "Стоуні" Бідсмен має дерев'яну ногу з прихованою шухлядою, в якій він зберігає сигарети з марихуаною та інші заборонені речовини. У четвертому розділі «Спитай у пилу» згадується персонаж на ім'я Бенні Коен, у якого «була дерев'яна нога з маленькими дверцятами. У дверцятах були сигарети з марихуаною. Він продавав їх по п'ятнадцять центів за штуку».

## Додаткова інформація
- Tayler, Christopher (2000-09-21). "Bandini to Hackmuth". London Review of Books. pp. 28–29. ISSN 0260-9592.

title: Спитай у пилу

wikitext:
{{Видання}}
'''«Спитай у пилу»''' — найпопулярніший роман американського письменника [[Джон Фанте|Джона Фанте]], вперше опублікований у 1939 році, дія якого розгортається в [[Лос-Анджелес|Лос-Анджелесі]] часів [[Велика депресія|Великої депресії]]. Це один із серії романів, в яких фігурує персонаж Артуро Бандіні, [[альтер-его]] Фанте, молодий [[Італоамериканці|італо-американець]] з [[Колорадо]], який намагається стати письменником у Лос-Анджелесі.

Роман широко вважається американською класикою, його регулярно включають до навчальних програм з американської літератури в коледжах.<ref name=":0">{{Cite web |last=Woodard |first=Rob |date=2009-01-14 |title=How Ask the Dust nearly missed greatness |url=https://www.theguardian.com/books/booksblog/2009/jan/14/john-fante-ask-dust |access-date=2016-07-10 |website=The Guardian |publisher=}}</ref><ref name=":1">{{Cite news|url=http://articles.latimes.com/2009/apr/07/entertainment/et-john-fante7|title=John Fante's 'Ask the Dust' grows with time|last=Kellogg|first=Carolyn|date=2009-04-07|newspaper=Los Angeles Times|language=en-US|issn=0458-3035|access-date=2016-07-10}}</ref> Книга є [[Роман із ключем|романом з ключем]], значна частина якого ґрунтується на [[Автобіографічний роман|автобіографічних подіях]] з життя Фанте. Роман справив значний вплив на [[Чарлз Буковскі|Чарльза Буковскі]]. У 2006 році сценарист [[Роберт Таун]] екранізував роман у фільмі «Спитай у пилу», головні ролі в якому зіграли [[Сальма Хаєк]] і [[Колін Фаррелл]].<ref name=":0" />

== Публікація ==
Перша публікація роману послідувала після успішної публікації Фанте ''«Дочекайся весни, Бандіні»'' та його оповідань у відомих виданнях, таких як ''«[[The American Mercury|Американський Меркурій]]»''.<ref name=":0" /> Перше видання роману було надруковано накладом лише 2 200 примірників.<ref name=":1" /> Незважаючи на те, що продажі не були великими, у 1954 році видавництво «[[Bantam Books]]» випустило видання в м'якій обкладинці.<ref name=":1" /> Популярність роману не досягла свого піку, поки поет Чарльз Буковскі не здійснив перевидання роману видавництвом "Black Sparrow Press" у 1980 році з передмовою від самого автора.<ref name=":0" /><ref name=":1" />

== Синопсис ==
Артуро Домінік Бандіні — письменник, що бореться за життя, живе в [[Апарт-готель|житловому готелі]] в [[Банкер Хілл, Лос-Анджелес|Банкер-Гілл]], занедбаній частині [[Даунтаун Лос-Анджелеса|центру Лос-Анджелеса]]. Живучи за рахунок апельсинів, він несвідомо створює картину Лос-Анджелеса як сучасної [[Антиутопія|антиутопії]] часів Великої депресії. Його опубліковане оповідання «Песик сміявся» не вразило нікого в його занедбаному пансіонаті, крім однієї 14-річної дівчинки Джуді. Знедолений, він заходить у буфет Columbia Buffet, де зустрічає Каміллу Лопес, офіціантку.

Бандіні закохується в Лопес, яка сама закохана в свого колегу по роботі Семмі. Семмі зневажає Каміллу, кажучи Бандіні, що він повинен ставитися до Камілли погано, якщо він хоче її завоювати. Бандіні бореться з власною бідністю, почуттям католицької провини та любов’ю до нестабільної деградуючої Камілли. Зрештою, Камілла потрапляє до психіатричної лікарні, а потім переїжджає до іншої, після чого тікає. Бандіні шукає її, але знаходить, що вона чекає на нього в його квартирі. Він вирішує забрати її з Лос-Анджелеса і влаштовує жити в будинку на пляжі. Він купує їй маленького песика, і вони винаймають житло в Лагуна-Біч. Він залишає її там, щоб забрати свої речі зі свого готельного номера в Лос-Анджелесі, але після повернення знаходить будинок порожнім. Він отримує телеграму від Семмі, який просить, щоб він прийшов і забрав Каміллу, оскільки вона з’явилася в пустельній [[Хатина|хатині]], в якій він жив, і діє йому на нерви. Поки Бандіні прибуває туди, Семмі вигнав Каміллу, і вона блукає пустелею. Бандіні шукає її з болісним страхом, що не знайде кохану жінку, і незабаром цей страх справджується. Він повертається до хатини Семмі і дивиться на порожню пустельну землю. Він бере примірник свого першого роману, який нещодавно вийшов друком, присвячує його Каміллі і кидає в пустелю.

== Теми ==
Найпопулярніший роман Фанте, напівавтобіографічний «Спитай у пилу», є третьою книгою з того, що зараз називають «Сагою про Артуро Бандіні» або «Квартетом Бандіні». Бандіні виступав як його [[Alter ego|альтер-его]] у чотирьох романах: «Дочекайся весни, Бандіні» (1938), «Дорога до Лос-Анджелеса» (хронологічно це перший роман Фанте, але він не був опублікований до 1985 року), «Спитай у пилу» (1939) і, нарешті, «Сни з пагорба Бункер» (1982). Останній Фанте надиктував своїй дружині Джойс наприкінці свого життя після того, як ускладнення діабету спричинили сліпоту та ампутацію обох ніг. Використання Фанте Бандіні як свого альтер-его можна порівняти з персонажем Чарльза Буковскі — Генрі Чінаскі.

Постійними темами творів Фанте є [[бідність]], католицизм, сімейне життя, італо-американська ідентичність, спорт і життя письменника. Протягом багатьох років багато хто називав ''«Спитай у пилу» монументальним романом Південної Каліфорнії/Лос-Анджелеса'' ([[Кері МакВільямс (журналіст)|Кері МакВільямс]], Чарльз Буковскі та ''[[Los Angeles Times]] Book Review''). Через понад шістдесят років після публікації «Спитай у пилу» на кілька тижнів з’являлася у [[Список бестселерів «Нью-Йорк таймс»|списку бестселерів за версією «Нью-Йорк Таймс»]].

== Рецепція ==
Початкове сприйняття роману було неоднозначним, що призвело до низьких продажів.<ref name=":0"/>  Розповсюдження було ускладнене тим, що видавець Фанте був втягнутий у судову суперечку щодо публікації несанкціонованої версії біографії [[Адольф Гітлер|Адольфа Гітлера]] "[[Майн Кампф]]", через що йому не вистачало коштів.<ref>{{Cite web|url=https://gen.medium.com/how-hitler-nearly-destroyed-the-great-american-novel-ed5f7bb77aeb|title = How Hitler Nearly Destroyed the Great American Novel|date = 21 грудня 2018}}</ref>

== Спадщина ==
Фант був одним із перших письменників, які зобразили важкі часи, з якими зіткнулися багато людей у Лос-Анджелесі часів Депресії. Роберт Таун назвав «Спитай у пилу» найкращим романом коли-небудь написаним про Лос-Анджелес.

Американський письменник Чарльз Буковскі називає творчість Джона Фанте значним впливом на його власну творчість, зокрема на «Спитай у пилу», на який він натрапив у публічній бібліотеці, будучи ще молодим письменником.<ref name=":0"/> Ентузіазм Буковскі до роману допоміг йому не впасти в забуття в 1970-х роках. Буковскі, який подружився зі старшим автором наприкінці життя Фанте, написав передмову до цього роману для репринтного видання Black Sparrow Press.<ref name=":0"/> У цій передмові Буковскі стверджує: "Фанте був моїм богом".<ref>Fante, J., 1980, ''Ask the Dust'', Black Sparrow Press, Santa Barbara. Introduction by Charles Bukowski</ref>

«Спитай у пилу» містить тематичні перегуки з романом [[Кнут Гамсун|Кнута Гамсуна]] «[[Голод (роман)|Голод]]» 1890 року. Фанте був великим шанувальником Гамсуна. Назва «Спитай у пилу» походить від роману Кнута Гамсуна «[[Пан (роман)|Пан]]» 1894 року, в якому лейтенант Ґлан розповідає історію про дівчину у вежі:

<blockquote>
"Іншу він кохав, як рабиню, як божевільну і як жебрачку. Чому? Спитайте пил на дорозі і падаюче листя, спитайте таємничого Бога життя, бо ніхто не знає таких речей. Вона не дала йому нічого, нічого не дала, а він їй подякував. Вона сказала: Віддай мені свій спокій і свій розум! І він тільки шкодував, що вона не попросила його життя".
</blockquote>

У романі [[Девід Фостер Воллес|Девіда Фостера Воллеса]] «[[Мітла системи]]» 1987 року Лаваш "Стоуні" Бідсмен має дерев'яну ногу з прихованою шухлядою, в якій він зберігає сигарети з марихуаною та інші заборонені речовини. У четвертому розділі «Спитай у пилу» згадується персонаж на ім'я Бенні Коен, у якого «була дерев'яна нога з маленькими дверцятами. У дверцятах були сигарети з марихуаною. Він продавав їх по п'ятнадцять центів за штуку».

== Примітки ==
{{reflist}}

== Додаткова інформація ==
* Tayler, Christopher (2000-09-21). "Bandini to Hackmuth". London Review of Books. pp. 28–29. ISSN 0260-9592.

[[Категорія:Романи про письменників]]
[[Категорія:Екранізовані романи США]]

title: «Спитай у пилу»

Автор: John Fanted

Мова: американська англійська

Попередній твір: Wait Until Spring, Bandinid

Наступний твір: Dago Redd


text:
# Шукальнаах
Шукальнаах — маянська держава на території сучасного штату Чіяпас (Мексика), що утворилася напочатку IV століття. Тривалий час було об'єктом протистояння в регіоні, зрештою напочатку IX ст. повністю занепало.

## Заснування
Розташовувалося в долині річки Лаканха, притоку Усумасінти, у глибині Лакандонської сельви. Утворилося навколо невеличкого містечка Шукальнаах (сучасне городище Лаканха), яке дало назву усієй державі. Із самого початку не було сильно централізованою державою, а складало своєрідну федерацію царств на чолі із столицею, в інших областях (Бубульха, Укуль, Буктуун, Саклакаль, Тах) правителі представники головної династії. Стосовно райнньої історії царства немає практично жодних відомостей.
Першим відоми царем є Ах-Яш-Пунім, що володарював близько 400 року. Він вважається засновником відомої династії. Які царі (династії) правили до нього все ще знаходиться в стадії дослідження.

## Період залежності
Вже в середині VI ст. Шукальнаах належав до числа найбільших центрів регіону. В цей час починаються його конфлікти з Па'чанським царством за домігування, які завершилися у 564 році поразкою шукальнаахського ахава К'ан-Ток-Луука. В результаті цієї події Шукальнаах визнав зверхність Па'чана.
Близько 600 року за ініціативи царя Яхав-Чан-Муваахна I відбулося перенесення столиці царства з Шукальнааха в Усііхвіц (сучасне городище Бонампак). В цей період зберігається залежність від Па'чана, на боці якого війська Яхав-Чан-Муваахна I втрутилися у війну з Баакульським царством, завдавши останньому у 603 році поразки.
У 610—611 роках царство поринуло у розбрад за владу між Ах-Чан-То'ком та Ах-Наалєм, припинення якого вдалося завдяки втручання па'чанського царя Іцамкокаах-Бахлама II, що поставив царем Ах-Нааля. З цього моменту влада Па'чана над Шукальнаахом зростає. 611 року війська останнього беруть участь в коаліції проти Баакуля. Війна завершилася успішно й Ах-Нааль повернувся з частиною здобичі.
На межі VI—VII століть між царствами Шукальнаах і Ак'є було укладено політико-династичний союз, скріплений шлюбними зв'язками. у 640-х роках знову виникло внутрішнє протистояння, що булоспричинено втручання у справи Шукальнааха царства Сакц'і. В результаті на деякий час приходить до влади противник Па'чана. За його наказом було розорено па'чанську область Нахбху'к. Втім 643 року завдяки діям царя Па'чана Яшуун-Бахлама III у владі в Шукальнаахському царстві відновлено ахава Вінікхааб-То'ка, але протистояння тривало до 648 року. У 650-х роках Шукальнаах визнає зверхність Йокіб-Кіна. У 659 році війська Шукальнаахського царства брали участь у поході коаліції на чолі із Йокіб-Кіном проти Баакульського царства.
У 680-690-х роках відбулася чергова боротьба за владу, в результаті якої до Шукальнааха вдерлися війська па'чанського царя, що виступив на боці поваленого ахава Ах-Нак'еєя. Після цього до початку 700-х років про історію мало що відомо. За окремим відомостями брало участь у протистоянні амбіціями царства Сакц'і наприкінці 690-х років. У 710-х роках виник конфлікт з Па'чаном, в результаті якого у 713 році шукальнаахські війська зазнали поразки.
Втім вже у 717 році цар К'ініч-Чак-Чііх визнає зверхність царства Сакц'і. У відповідь проти Шукальнаах рушив па'чанський цар Іцамкокаах-Бахлам III, який завдав поразки шукальнаахцями, але не зміг повалити царя. В результаті цього залежність Шукальнааха від Сакц'і збереглася.

## Об'єднання з Ак'є
У 740-х роках за ахава Хой-Балама відбувається приєднання до царства Шуукальнааха царства Ак'є, яких пов'язували старовинні родинні зв'язки. Втім незабаром відбувся війна між царем та його Ах-Сак-Телесом, намісником-сахалєм старовинної області Шукальнаах, в якій останній переміг наприкінці 740-х років й став новим царем. З цього моменту починається повернення до старовинної практики васаліту по відношенню до Па'чанського царства.
У 760-х роках Шукальнаахське царство було об'єктом боротьби між царствами Па'чан і Сакц'і, в якій перемогу здобуло перше. Це призвело до посилення місцевої знаті в Шукальнаахі, де значне місце на тривалий час посів родич царів Ак'є — Ах-Чанлаху'н-Баак.
У 770-х роках царем Яхав-Чан-Муваахна II здійснюються рішучі заходи щодо зміцнення влади над місцевими правителями, водночас збережено політику підкореності Па'чанському царству. В результаті у 785 році розпочалася нова війна з Сакц'і — за колишнє царства Ак'є. До 787 року при підтримці Па'чана шукальнаахські війська завдали відчутної поразки суперникові.

## Занепад
За останніх царів союз з Па'чаном зберігався. На знак підтвердження своєї сили та могутності правителі Шукальнаах зводять величну будівлю відомою у науковців під назвою «Храм I». Проте зведення цього комплексу, що датуються 791 роком є останньою згадкою про Шукальнаах. Вважається, що наприкінці 790-х років володарював царевич Чоох (його тронне ім'я наразі невідоме).
Час й причини занепаду держави достеменно невідомі. В усілякому разі до 800 року невідомо про передумови для загибелі, навпаки Шукальнаах знаходився в періоді піднесення, про що свідчить якість робіт в Храмі I. На думку дослідників, царство припинило своє існування на початку IX ст. в рамках загального колапсу класичного періоду.

title: Шукальнаах

wikitext:
{{Infobox Former Country
|native_name =
|conventional_long_name = Шукальнаах
|common_name = Шукальнааське царство
|continent = Північна Америка
|region = Месоамерика
|year_start = IV ст. н.е.
|year_end = IX ст. н.е.
|date_start = IV ст. н.е.
|date_end = IX ст. н.е.
|event_start = Засноване
|event_end = Припинило існування
|p1 =
|flag_p1 =
|s1 =
|flag_s1 =
|image_flag =
|image_coat =
|image_map = BaakulIm2.jpg
|image_map_caption =
|religion=
|capital = [[Лаканха|Шукальнаах]]
[[Бонампак|Усііхвіц]]
| government_type = монархія
|legislature =
|title_leader = [[Ахав (титул)|Священний володар]]
|leader1 =
|year_leader1 =
|leader2 =
|year_leader2 =
|title_deputy =
|deputy1 =
|year_deputy1 =
|common_languages= [[маянські мови|мая]]
|currency =
}}
'''Шукальнаах<ref>У зв'язку з тим, що знак Т1375 мав декілька читань, іноді він читається ц'i. Тому низка дослідників вважає, що назву слід читати як Ц'ікальнаах.</ref>''' — [[мая (цивілізація)|маянська]] [[держава]] на території сучасного штату Чіяпас ([[Мексика]]), що утворилася напочатку [[IV століття]]. Тривалий час було об'єктом протистояння в регіоні, зрештою напочатку IX ст. повністю занепало.

== Заснування ==
Розташовувалося в долині річки Лаканха, притоку Усумасінти, у глибині Лакандонської сельви. Утворилося навколо невеличкого містечка Шукальнаах (сучасне городище Лаканха), яке дало назву усієй державі. Із самого початку не було сильно централізованою державою, а складало своєрідну федерацію царств на чолі із столицею, в інших областях (Бубульха, Укуль, Буктуун, Саклакаль, Тах) правителі представники головної династії. Стосовно райнньої історії царства немає практично жодних відомостей.

Першим відоми царем є [[Ах-Яш-Пунім]], що володарював близько 400 року. Він вважається засновником відомої династії. Які царі (династії) правили до нього все ще знаходиться в стадії дослідження.

== Період залежності ==
Вже в середині VI ст. Шукальнаах належав до числа найбільших центрів регіону. В цей час починаються його конфлікти з [[Па'чанське царство|Па'чанським царством]] за домігування, які завершилися у 564 році поразкою шукальнаахського [[ахав (титул)|ахава]] [[К'ан-Ток-Луук]]а. В результаті цієї події Шукальнаах визнав зверхність Па'чана.

Близько 600 року за ініціативи царя [[Яхав-Чан-Муваахн I|Яхав-Чан-Муваахна I]] відбулося перенесення столиці царства з Шукальнааха в Усііхвіц (сучасне городище [[Бонампак]]). В цей період зберігається залежність від Па'чана, на боці якого війська Яхав-Чан-Муваахна I втрутилися у війну з [[Баакульське царство|Баакульським царством]], завдавши останньому у 603 році поразки.

У 610—611 роках царство поринуло у розбрад за владу між Ах-Чан-То'ком та [[Ах-Нааль|Ах-Наалєм]], припинення якого вдалося завдяки втручання па'чанського царя Іцамкокаах-Бахлама II, що поставив царем Ах-Нааля. З цього моменту влада Па'чана над Шукальнаахом зростає. 611 року війська останнього беруть участь в коаліції проти Баакуля. Війна завершилася успішно й Ах-Нааль повернувся з частиною здобичі.

На межі VI—VII століть між царствами Шукальнаах і [[царство Ак'є|Ак'є]] було укладено політико-династичний союз, скріплений шлюбними зв'язками. у 640-х роках знову виникло внутрішнє протистояння, що булоспричинено втручання у справи Шукальнааха царства Сакц'і. В результаті на деякий час приходить до влади противник Па'чана. За його наказом було розорено па'чанську область Нахбху'к. Втім 643 року завдяки діям царя Па'чана Яшуун-Бахлама III у владі в Шукальнаахському царстві відновлено ахава [[Вінікхааб-То'к]]а, але протистояння тривало до 648 року. У 650-х роках Шукальнаах визнає зверхність [[царство Йокіб-Кін|Йокіб-Кіна]]. У 659 році війська Шукальнаахського царства брали участь у поході коаліції на чолі із Йокіб-Кіном проти Баакульського царства.

У 680-690-х роках відбулася чергова боротьба за владу, в результаті якої до Шукальнааха вдерлися війська па'чанського царя, що виступив на боці поваленого ахава [[Ах-Нак'еєй|Ах-Нак'еєя]]. Після цього до початку 700-х років про історію мало що відомо. За окремим відомостями брало участь у протистоянні амбіціями царства Сакц'і наприкінці 690-х років. У 710-х роках виник конфлікт з Па'чаном, в результаті якого у 713 році шукальнаахські війська зазнали поразки.

Втім вже у 717 році цар [[К'ініч-Чак-Чііх]] визнає зверхність царства Сакц'і. У відповідь проти Шукальнаах рушив па'чанський цар Іцамкокаах-Бахлам III, який завдав поразки шукальнаахцями, але не зміг повалити царя. В результаті цього залежність Шукальнааха від Сакц'і збереглася.

== Об'єднання з Ак'є ==
У 740-х роках за ахава [[Хой-Балам]]а відбувається приєднання до царства Шуукальнааха царства Ак'є, яких пов'язували старовинні родинні зв'язки. Втім незабаром відбувся війна між царем та його [[Ах-Сак-Телес]]ом, намісником-сахалєм старовинної області Шукальнаах, в якій останній переміг наприкінці 740-х років й став новим царем. З цього моменту починається повернення до старовинної практики васаліту по відношенню до Па'чанського царства.

У 760-х роках Шукальнаахське царство було об'єктом боротьби між царствами Па'чан і Сакц'і, в якій перемогу здобуло перше. Це призвело до посилення місцевої знаті в Шукальнаахі, де значне місце на тривалий час посів родич царів Ак'є — Ах-Чанлаху'н-Баак.

У 770-х роках царем [[Яхав-Чан-Муваахн II|Яхав-Чан-Муваахна II]] здійснюються рішучі заходи щодо зміцнення влади над місцевими правителями, водночас збережено політику підкореності Па'чанському царству. В результаті у 785 році розпочалася нова війна з Сакц'і — за колишнє царства Ак'є. До 787 року при підтримці Па'чана шукальнаахські війська завдали відчутної поразки суперникові.

== Занепад ==
За останніх царів союз з Па'чаном зберігався. На знак підтвердження своєї сили та могутності правителі Шукальнаах зводять величну будівлю відомою у науковців під назвою «Храм I». Проте зведення цього комплексу, що датуються 791 роком є останньою згадкою про Шукальнаах. Вважається, що наприкінці 790-х років володарював царевич Чоох (його тронне ім'я наразі невідоме).

Час й причини занепаду держави достеменно невідомі. В усілякому разі до 800 року невідомо про передумови для загибелі, навпаки Шукальнаах знаходився в періоді піднесення, про що свідчить якість робіт в Храмі I. На думку дослідників, царство припинило своє існування на початку IX ст. в рамках загального колапсу класичного періоду.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Stuart D. Vulture Hill: The Place Name of Bonampak // Maya Decipherment: A Weblog on the Ancient Maya Script, March 16, 2008.
* Biro P. Las piedras labradas 2, 4 y 5 de Bonampak y los reyes de Xukulnah en el siglo VII // Estudios de Cultura Maya, Volúmenes XXIX, 2007. — P. 33-35, 44-47
* Houston S. Carved Panel // Ancient Maya Art at Dumbarton Oaks / Ed. by J. Pillsbury, M. Doutriaux, R. Ishihara-Brito, and A. Tokovinine. — Washington D.C.: Dumbarton Oaks, 2012. — P. 48-57.
* Miller M. Understanding the Murals of Bonampak // Maya: Divine Kings of the Rain Forest / Ed. by N. Grube. — Köln: Könemann Verlagsgesellschaft, 2001. — P. 240—242.
* Беляев Д. Д., Сафронов А. В. Ак'е и Шукальнах: история и политическая география государств майя Верхней Усумасинты // Древний Восток и античный мир: Труды кафедры истории Древнего мира исторического факультета МГУ. — 2004. — Вып. 6. — С. 119—142

{{Мая}}
{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Держави мая]]
[[Категорія:Держави в історії Мексики]]

title: Шукальнаах

Столиця: Шукальнаах · Усііхвіц

Мови: мая

Форма правління: монархія

• Засноване: IV ст. н.е.

• Припинило існування: IX ст. н.е.