text:
# Військо Запорозьке
Ві́йсько Запоро́зьке — назва козацьких військово-політичних утворень XVI—XVIII століття. В українській історіографії під терміном Військо Запорозьке найчастіше мається на увазі одне з трьох значень:
1. військово-політична організація з центром у Запорозькій Січі;
2. державне утворення Гетьманщина, що виникло під час визвольної війни Богдана Хмельницького в середині XVII століття на території Середнього Подніпров'я, Полісся, Брацлавщини і Запорожжя;
3. назва реєстрового війська в Речі Посполитій та Гетьманщині.

У часи Гетьманщини двома основними групами Держави Війська Запорозького були Військо Запорозьке Городове та Військо Запорозьке Низове. Городове військо у Гетьманщині мало полковий адміністративний устрій, в той час як адміністративно-територіальною одиницею Низового війська лишалася пала́нка.
Існувало з 1634 року п'ять основних пунктів (митниць) на кордонах Запорізької Січі. В зв'язку з цими п'ятьма пунктами внутрішній адміністративно-територіальний поділ Запоріжжя поділявся на 5 паланок. Кожна територіальна одиниця мала укріплений форт-паланку, де мешкав полковник з полковницькою старшиною.
Кожна паланка мала полковника (паланкового), осавула, писаря, 3 пани і 3 підпанки. Кожний полковник мав ознаку влади — пірнач, який носив завжди за поясом, корогву малу (значок), яку носив в час урочистостей перед ним хоружий, і також печатку.
Загальний перелік всіх паланок, що існували у різні часи:
1. Барвінківська паланка
2. Кальміуська паланка
3. Орільська паланка
4. Прогноївська паланка
5. Протовчанська паланка
6. Самарська паланка
7. Яланецька паланка
8. Бугогардівська паланка
9. Інгульська паланка
10. Кодацька паланка
11. Перевізька паланка

## Перші походи
У XVI ст. основним центром розселення козацтва стало Запорожжя, або Низ (територія Дніпрових порогів). Звідси назва козаків — запорозькі або низові. Козаки заснували укріплені поселення — січі. Першим організаторами січей були «уходники», яких черкаські та канівські старости відпускали на Середнє і Нижнє Подніпров'я для промислу. Щорічно ватаги уходників на чолі з обраними отаманами йшли за пороги, де в захищених від раптових нападів ворога місцях будували тимчасові житла і приміщення для перероблення та зберігання продуктів промислу. До середини XVI ст. кількість козацтва була вкрай незначною, воно не відігравало самостійної ролі у прикордонних справах. Однак уже з 1540-х років ситуація змінюється. У цей час відбулись перші походи козаків на турецькі міста — Очаків, Білгород і Бендери.

## Військові формації запорозьких козаків

### Запорозька Січ
Запорозька Січ виникла у XVI столітті. Брак прямих свідчень залишає дискусійним питання точного часу, місця її виникнення. М. С. Грушевський появу Січі за дніпровськими порогами визначив 70—80-ми роками XVI століття, В. О. Голобуцький — 30—50-ми роками XVI століття, В. О. Щербак — 60—70-ми роками XVI століття.
Ідея створення форпосту на південних рубежах Литовсько-Руської держави виникла ще у 20—30-х роках XVI століття, але реалізувати її вдалося лише князю Дмитру Вишневецькому, який у 50-х роках XVI століття здійснив експедицію до дніпровських порогів і на острові Мала Хортиця побудував фортецю. До складу гарнізону на Хортицькому острові входили як козаки, так і бояри, драби, слуги. Проживання козаків Д. Вишневецького єдиною громадою у специфічних умовах південного порубіжжя сприяло зародженню військово-політичної організації запорозького товариства, її моделі. Побудований Д. Вишневецьким замок став прототипом козацького укріплення, яке, утвердившись на острові Томаківка у 60—70-х роках XVI століття, дістало назву Запорозької Січі.
Сама Запорозька Січ — це місто-фортеця. На території фортеці зазвичай розміщувались площа, церква, курені, комори, адміністративні споруди. Стіни фортець запорозьких козаків були з насипів земляних валів і дерев'яних укріплень. На підконтрольних Січі землях існували козацькі господарства — зимівники. У XVIII столітті на Запорожжі була впроваджена адміністративно-територіальна система управляння — «паланковий устрій».
За етнічним походженням запорозькі козаки переважно були вихідцями з Русі; також у ряди запорожців вливалися татари, поляки, вихідці з інших народів.
Політичний режим Запорозької Січі Д. І. Яворницький порівняв з вічевою демократією слов'ян. Правова система Запорозької Січі була заснована на звичаєвому праві, яке ґрунтувалося на усних усталених звичаях та нормах. Вищим органом влади у Січі була рада, право участі в якій мали всі козаки. Козацькі ради за традицією збиралися щороку 1 січня для переобрання кошового отамана і старшини. Виконавча влада належала кошовому отаману і центральному органу управління Січі — Кошу.
Основною галуззю господарства Запорозької Січі були промисли, передусім це: полювання, рибальство, скотарство, бортництво, бджільництво, солевидобуток. Козаки мали торгові зносини з татарами та іншими сусідами, вели внутрішню торгівлю. Значний прибуток Січ мала з військових походів.
У другій половині XVI—XVII століттях запорозькі козаки здійснили десятки походів до Очакова, Кілії, Ізмаїлу, Акермана, інших твердинь Османської імперії на Північному Причорномор'ї, досягли берегів Малої Азії, зокрема, фортець Сінопа і Трапезунда. Наприкінці XVI — на початку XVII століть запорозькі козаки були втягнуті у війни, що вела Річ Посполита у Лівонії, Московському царстві. Запорожці брали активну участь у козацько-селянських повстаннях в Речі Посполитій, так, саме на Січі у 1648 році почалося повстання Богдана Хмельницького. З 1649 року Запорозька Січ була складовою Гетьманату. У часи Руїни гетьмани втратили контроль над Запорозькою Січчю, а сама Січ навіть виставляла своїх кандидатів на гетьманство. У 1709 році запорожці підтримали виступ гетьмана Івана Мазепи проти царя. У 1711 році Січ опинилася під кримською протекцією, а в 1734 увійшла до складу Російської імперії. Закінчилася історія Запорозької Січі у 1775 році — коли фортеця запорожців була зруйнована царським військом.

### Гетьманщина
Гетьманщина як держава сформувалася у ході Визвольної війни українського народу.
У 1648 році козацький сотник Богдан Хмельницький здійняв повстання на руських (українських) землях у Речі Посполитій. Одержавши над коронним військом ряд перемог — під Жовтими Водами, Корсунем, Пилявцями і Зборовом, Б. Хмельницький в 1649 році уклав з королем Яном-Казимиром Зборовський договір, згідно з яким виконавча і судова влада у Київському, Чернігівському і Брацлавському воєводствах мала належати православній шляхті і козацькій старшині; гетьман війська Запорозького мав право підтримувати 40-тисячне реєстрове військо.
Після тяжкої поразки козацького війська у Берестецькій битві в 1651 році влада гетьмана обмежувалася Київським воєводством. У 1652 році Б. Хмельницький узяв реванш у Корони за поразку під Берестечком, розгромивши коронне військо під Батогом. Ненадійність союзу з Кримським ханством, провал Молдавської кампанії 1653 року змусили Б. Хмельницького активізувати пошук нових союзників. У січні 1654 року в Переяславі відбулася рада, на якій було ухвалено рішення про військову угоду Гетьманщини з Московією (достовірно не знати відомостей, оскільки оригінал було втрачено).
У 1654—57 роках Гетьманат продовжував проводити досить експансіоністську політику. Так, Б. Хмельницький протягом 1654—57 років розширив границі Гетьманату на півночі до Чаус, а на переговорах з представниками семигородського князя, який претендував на корону Речі Посполитої, вимагав «Русь до Вісли». У 1657 році гетьман Іван Виговський, пропонуючи союз Швеції, хотів розширення границь «до Прусії» шляхом приєднання до Гетьманату Берестейського і Новгородського воєводств.
З 1658 року у Гетьманаті тривав період громадянських воєн і зовнішніх інтервенцій — Руїна. У 1663 році Гетьманщина розпалася на два гетьманства — Лівобережне і Правобережне. Два Гетьманати, спираючись на різні зовнішньополітичні сили і протистоячи один одному, домагалися об'єднання земель Гетьманщини. Руїна призвела до формального поділу Гетьманату в 1667 році за Андрусівським договором на Лівобережний гетьманат під протекторатом Московського царства і Правобережжя у складі Речі Посполитої. Об'єднати Гетьманат в 1668 році вдалося Петрові Дорошенку, одному з найвидатніших діячів періоду Руїни. Скінчилася Руїна падінням Правобережного гетьманату у 1676 році і розоренням татарами й османами південної частини Правобережжя.
Лівобережний гетьманат на початку XVIII століття спробував вивести з-під московської протекції Іван Мазепа, але разом з своїм союзником — шведським королем Карлом XII — зазнав поразки у битві під Полтавою. На Лівобережжі гетьманський уряд з 1722 до 1727 замінювала Малоросійська колегія, а з 1734 до 1750 — «Правління гетьманського уряду». У 1764—1783 роках Лівобережжя було остаточно інкорпоровано до складу Російської імперії.

### Реєстрове військо
Козаки на території Наддніпрянщини відомі з кінця XV століття. Але як окремий соціальний стан козацтво почало формуватися лише у другій половині XVI століття. Знаменувало початок цього процесу затвердження урядом Речі Посполитої реєстрового війська у 70-х роках XVI століття. Основні елементи суспільних привілеїв реєстрове козацтво, очевидно, перейняло од бояр та шляхти. За реєстровими закріплювався цілий ряд прав і привілеїв: звільнення од державних податків і повинностей, окреме адміністративне підпорядкування та судочинство, право на володіння земельними маєтностями.
Через участь козаків у повстаннях наприкінці XVI — першій половині XVII століть влада Речі Посполитої почала вбачати в козаках загрозу своєму панівному становищу в Україні. Звідси — поява кількох постанов варшавського вального сейму, якими суттєво обмежувалися і навіть скасовувалися козацькі права. Повною мірою їх відновлення було зафіксоване у Зборовському договорі 1649 року, «Березневих статтях» 1654 року. Правові норми цих документів знаменували перетворення козацтва на соціальний стан Гетьманщини. Політичні і економічні важелі влади перейшли до рук старшини, яка сконсолідувалась у привілейований соціальний прошарок.
Чисельність реєстрового війська змінювалася в залежності од різних суспільно-політичних факторів. У 1572 році встановлено реєстр козацького війська — 300, у 1578—500, у 1583—600, у 1590, 1596, 1617 — 1 тисяча, у 1619 — 3 тисячі, у 1625 — 6 тисяч, у 1630 — 8 тисяч, у 1635 — 7 тисяч, у 1638 — 6 тисяч. Військо Гетьманату за Зборівською угодою мало становити 40 тисяч, за Білоцерківською — 20 тисяч, за Переяславською — 60 тисяч. Гадяцьким трактатом визначено 30 тисяч реєстрового війська і 10 тисяч «затяжного» війська. У Лівобережному гетьманаті у другій половині XVII століття діяла Глухівська угода, яка передбачала 30-тисячний реєстр.

## Характеристика козацького війська
Козацьке військо розвивалося у специфічних умовах південного порубіжжя. В умовах постійної загрози нападу кочовиків формувався новий тип вояка — універсального, готового до швидкої зміни обстановки, такого, що сприймав свою військову діяльність через призму протистояння християнського і ісламського світів.
Першим відомим підрозділом козацького війська був загін (перша згадка — 1533 рік). Під час Лівонської війни козацьке військо поділялося на роти, сотні, хоругви, десятки. У Запорозькій Січі наприкінці XVI століття сформувалася чітка структура війська. Головнокомандувачем запорозького війська був гетьман, далі йшли полковники, сотники, десятники.
Козацьке військо було універсальним. Ударну силу козацького війська становила піхота, озброєна рушницями, холодною зброєю. Кількість шеренг козацьких стрільців не була сталою. Козаки вели вогонь з рушниць стоячи, з коліна, навіть лежачи. Козацька кіннота являла собою легку кавалерію з відповідними завданнями — розвідка, флангові атаки, переслідування, рейди, заманювання до пастки тощо Кіннота атакувала неприятеля «лавою»; якщо не перемагала — відступала під прикриття піхоти. Важливе місце у козацькому війську займала артилерія. При стрільбі з гармат використовувались кулі, картеч, запалювальні снаряди тощо. У запорозьких козаків був свій флот, який складався з «чайок» — човнів, що вміщували 50—70 воїнів і були озброєні 4—6 невеликими гарматами, а також човнів на 20—30 осіб. У морських боях козаки намагалися атакувати супротивника непомітно: вночі або проти сонця. Наблизившись до ворожого судна, брали його на абордаж.
Через те, що тактика козацького бою відштовхувалася від оборони, бій супротивнику козаки намагалися нав'язати на важкодоступній місцевості. Готуючись до бою, козаки будували вали, рови, дерев'яні укріплення. Основним оборонним укріпленням у поході був табір — укріплення з возів, з'єднаних мотузками, ланцюгами. Головним призначенням табору возів було прикриття від атак кінноти і списоносців.
Основною зброєю козака була рушниця. Козаків називали «рушничним військом». Загалом козаки були добре озброєні як вогнепальною, так і холодною зброєю. З вогнепальної зброї у джерелах згадуються самопали, мушкети, аркебузи (чи «пищалі»), гаківниці, пістолі, гармати, фальконети, мортири; з холодної — шаблі, списи, кинджали, булави, обухи (бойові молотки), луки і стріли тощо.
Дисципліна у козацькому війську базувалась на карності, ідеології, осуді товариства. Найпоширенішими покараннями були смерть та побиття киями. Ідеологія зводилася до релігійних і патріотичних лозунгів: у протистоянні з татарами й османами козаки вважали себе захисниками християнської віри, а під час війни з поляками додавалася ще й національна ідея визволення Русі.

### Розташування основних архівних джерел
Україна
- Центральний державний історичний архів України, м. Київ.

- Фонд Житомирського міського суду, збірки документів Замойських і Сапіг кінця 16 — першої половини 17 століття, списки особового складу рядових козаків у фондах:

- «Документи архівів та рукописних відділів бібліотек Польщі, які відображають історію України»;
- «Документи і матеріали з історії Запорозької Січі»;
- «Колекція фотокопій документів про Визвольну війну українського народу 1648—1654 рр.».

- Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського, Київ.

- Люстрації королівщин, виписки з актових книг, універсали козацьких ватажків, кореспонденція урядових чиновників.

Польща
- Головний архів давніх актів, Варшава.

- Архів Радзивіллів — справи про військові походи запорожців, універсали королів Польщі Стефана Баторія, Сигізмунда III і Владислава IV, литовського гетьмана Христофора (Кшиштофа) Радзивілла (можливо, його батька Христофора (Кшиштофа) Радзивілла (Перуна) до Війська Запорозького, накази коронних гетьманів Станіслава Жолкевського та Станіслава Конецпольського, кореспонденція родини Радзивіллів та інші документи.
- Архів Замойських — універсал гетьмана Війська Запорозького Гната Василевича 1596 року, листування з козаками канцлера Речі Посполитої Яна Замойського, київського воєводи Томаша Замойського, кореспонденції Яна (Івана) Даниловича, Яна Калиновського, Стефана Хмелецького, Януша Тишкевича, Адама Киселя, епістолярна спадщина старших Війська Запорозького Яна Оришовського, Федора Полоуса, Тихона Байбузи, Гната Василевича, Григорія Лободи, Самійла Кішки, Гаврила Крутневича, Дороша Кучковича, Оліфера Голуба, Михайла Дорошенка, Івана Кулаги і Андрія Діденка та інші документи.

- Бібліотека музею Чороторийських, Краків.

- Королівські універсали, урядові постанови, документи урядових комісій 1617, 1619, 1622, 1625 років, описи козацьких повстань кінця 16 — 1-ї половини 17 століття, щоденники Московського походу (1608 — 1611), Цецорської та Хотинської битв, кореспонденція князів Збаразьких, Острозьких, Сапєг та Ходкевичів.

- Бібліотека Варшавського університету, Варшава (відділ рукописів).
- Бібліотека Ягеллонського університету, Краків (відділ рукописів).
- Бібліотека Польської Академії наук, Краків (відділ рукописів).

Росія
- Російський державний архів давніх актів, Москва.
- Національна російська бібліотека ім. М. Є. Салтикова-Щедріна, Санкт-Петербург.

### Збірки опублікованих джерел
- Акты, относящиеся к истории Западной России
- Акты, относящиеся к истории Южной и Западной России[8]
- Архив Юго-Западной России
- Жерела до історії України-Руси
- Селянський рух на Україні 1569 — 1647 рр.
- Źródła dziejowe
- Volumina legum
- Akta historica res gestas Poloniae illustrantia

## Історіографія
Історичні твори і дослідження сучасників козаків, що використовуються як джерела для вивчення Війська Запорозького:
- Марцін Бельський. Хроніка Польська (1597)[9]
- Алессандро Гваньїні. Хроніка Сарматії Європейської (1611)[10]
- Гійом Левассер де Боплан. Опис України (1660)[11]
- Невідомий автор. Літопис Самовидця (після 1702)[12]
- Григорій Граб'янка. Літопис Григорія Грабянки (1710)[13]
- Самійло Величко. Літопис (після 1720)[14]
- Петро Симоновський.  Краткое описание о козацком малороссийском народе и о военных его делах  (1765)[15]

title: Військо Запорозьке

wikitext:
{{Українське козацтво
| image = Otaman-Loboda-sign.jpg
| caption = Перша відома печатка Війська Запорозького, XVI століття
}}

'''Ві́йсько Запоро́зьке''' — назва козацьких військово-політичних утворень [[XVI століття|XVI]]—[[XVIII століття|XVIII]] століття<ref>''П. М. Сас''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Vijsko_Zaporozke Військо Запорозьке] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160602120256/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Vijsko_Zaporozke |date=2 червня 2016 }} // {{ЕІУ|1|542}}</ref>. В українській історіографії під терміном ''Військо Запорозьке'' найчастіше мається на увазі одне з трьох значень:
# військово-політична організація з центром у [[Запорозька Січ|Запорозькій Січі]];
# [[Гетьманщина|державне утворення Гетьманщина]], що виникло під час [[Хмельниччина|визвольної війни Богдана Хмельницького]] в середині [[XVII століття|XVII]] століття на території Середнього Подніпров'я, Полісся, Брацлавщини і Запорожжя;
# назва [[Реєстрове козацтво|реєстрового війська]] в [[Річ Посполита|Речі Посполитій]] та Гетьманщині.
[[File:Герб Войска Запорожского.png|міні|Герб Війська Запорозького з літопису [[Григорій Грабянка|Григорія Грабянки]] , що присвятив йому пісню ([[руська мова|староукр.]]) [["Войська Запорозького воїн знаменитий"]]]]
У часи Гетьманщини двома основними групами Держави Війська Запорозького були [[Військо Запорозьке Городове]] та [[Військо Запорозьке Низове]]. Городове військо у Гетьманщині мало [[Полковий устрій Гетьманщини|полковий адміністративний устрій]], в той час як адміністративно-територіальною одиницею Низового війська лишалася [[паланка|пала́нка]].

Існувало з 1634 року п'ять основних пунктів (митниць) на кордонах Запорізької Січі. В зв'язку з цими п'ятьма пунктами внутрішній адміністративно-територіальний поділ Запоріжжя поділявся на 5 паланок. Кожна територіальна одиниця мала укріплений форт-[[Паланка (фортеця)|паланку]], де мешкав полковник з полковницькою старшиною.

Кожна паланка мала полковника (паланкового), [[осавул]]а, [[писар]]я, 3 пани і 3 підпанки. Кожний полковник мав ознаку влади — [[пірнач]], який носив завжди за поясом, [[Корогва|корогву]] малу (значок), яку носив в час урочистостей перед ним [[Хорунжий|хоружий]], і також [[Печатка|печатку]].

'''Загальний перелік всіх паланок, що існували у різні часи:'''

# [[Барвінківська паланка]]
# [[Кальміуська паланка]]
# [[Орільська паланка]]
# [[Прогноївська паланка]]
# [[Протовчанська паланка]]
# [[Самарська паланка]]
# [[Яланецька паланка]]
# [[Бугогардівська паланка]]
# [[Інгульська паланка]]
# [[Кодацька паланка]]
# [[Перевізька паланка]]

== Перші походи ==
[[Файл:Замок-фортеця на острові Мала Хортиця.jpg|thumb|Хортицький замок Байди, середина XVI ст.]]
У XVI ст. основним центром розселення козацтва стало [[Запорожжя]], або Низ (територія [[Дніпрові пороги|Дніпрових порогів]]). Звідси назва козаків — запорозькі або низові. Козаки заснували укріплені поселення — [[січ]]і. Першим організаторами січей були «уходники», яких черкаські та канівські старости відпускали на Середнє і Нижнє Подніпров'я для промислу. Щорічно ватаги уходників на чолі з обраними отаманами йшли за пороги, де в захищених від раптових нападів ворога місцях будували тимчасові житла і приміщення для перероблення та зберігання продуктів промислу. До середини XVI ст. кількість козацтва була вкрай незначною, воно не відігравало самостійної ролі у прикордонних справах. Однак уже з 1540-х років ситуація змінюється. У цей час відбулись перші походи козаків на турецькі міста — [[Очаків]], [[Білгород-Дністровський|Білгород]] і [[Бендери]].

== Військові формації запорозьких козаків ==

=== Запорозька Січ ===

{{main|Запорозька Січ|Військо Запорозьке Низове}}
[[Запорозька Січ]] виникла у XVI столітті. Брак прямих свідчень залишає дискусійним питання точного часу, місця її виникнення. [[Грушевський Михайло Сергійович|М. С. Грушевський]] появу Січі за дніпровськими порогами визначив 70—80-ми роками XVI століття, [[Голобуцький Володимир Олексійович|В. О. Голобуцький]] — 30—50-ми роками XVI століття, В. О. Щербак — 60—70-ми роками XVI століття<ref name=s>[[Щербак Віталій Олексійович|Щербак В. О.]] [http://chtyvo.org.ua/authors/Scherbak_Vitalii/Ukrainske_kozatstvo_formuvannia_sotsialnoho_stanu_Druha_polovyna_XV__seredyna_XVII_st/ Українське козацтво: формування соціального стану. Друга половина XV — середина XVII ст.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200124235835/http://chtyvo.org.ua/authors/Scherbak_Vitalii/Ukrainske_kozatstvo_formuvannia_sotsialnoho_stanu_Druha_polovyna_XV__seredyna_XVII_st/ |date=24 січня 2020 }}— К.: Видавничий дім «КМ Academia», 2000.</ref>.

Ідея створення форпосту на південних рубежах [[Велике князівство Литовське|Литовсько-Руської держави]] виникла ще у 20—30-х роках XVI століття, але реалізувати її вдалося лише князю [[Дмитро Вишневецький|Дмитру Вишневецькому]], який у 50-х роках XVI століття здійснив експедицію до дніпровських порогів і на острові [[Мала Хортиця]] побудував фортецю. До складу гарнізону на Хортицькому острові входили як козаки, так і бояри, драби, слуги. Проживання козаків Д. Вишневецького єдиною громадою у специфічних умовах південного порубіжжя сприяло зародженню військово-політичної організації запорозького товариства, її моделі<ref name=s/>. Побудований Д. Вишневецьким замок став прототипом козацького укріплення, яке, утвердившись на острові Томаківка у 60—70-х роках XVI століття, дістало назву Запорозької Січі.

Сама Запорозька Січ — це місто-фортеця. На території фортеці зазвичай розміщувались площа, церква, курені, комори, адміністративні споруди<ref name=y>Яворницький Д. І. Історія запорозьких козаків, у трьох томах. — Київ: Наукова думка, 1990.</ref>. Стіни фортець запорозьких козаків були з насипів земляних валів і дерев'яних укріплень. На підконтрольних Січі землях існували козацькі господарства — зимівники. У XVIII столітті на Запорожжі була впроваджена адміністративно-територіальна система управляння — «паланковий устрій».

За етнічним походженням запорозькі козаки переважно були вихідцями з [[Україна-Русь|Русі]]; також у ряди запорожців вливалися татари, поляки, вихідці з інших народів<ref name=y/>{{sfn|Плохій|2006|с=35-36, 40-41}}<ref>{{cite web|url= http://visbio.onu.edu.ua/article/view/54983|назва= Походження основних груп козацтва за даними про поліморфізм Y-хромосоми|автор= [[Утєвська Ольга Михайлівна|Ольга Утевська]]|дата= |вебсайт=visbio.onu.edu.ua|видавець= Вісник [[Одеський національний університет імені І. І. Мечникова|Одеського НУ]]: Біологія|дата-доступу= 11 березня 2018|archive-date= 2017-03-28|archive-url= https://web.archive.org/web/20170328111848/http://visbio.onu.edu.ua/article/view/54983}}</ref>.

Політичний режим Запорозької Січі [[Яворницький Дмитро Іванович|Д. І. Яворницький]] порівняв з [[Віче|вічевою демократією слов'ян]]<ref name=y/>. Правова система Запорозької Січі була заснована на звичаєвому праві, яке ґрунтувалося на усних усталених звичаях та нормах. Вищим органом влади у Січі була [[Січова Рада|рада]], право участі в якій мали всі козаки. Козацькі ради за традицією збиралися щороку 1 січня для переобрання кошового отамана і старшини<ref name=s/>. Виконавча влада належала кошовому отаману і центральному органу управління Січі — [[Кіш (козацький)|Кошу]].

Основною галуззю господарства Запорозької Січі були промисли, передусім це: полювання, рибальство, скотарство, бортництво, бджільництво, солевидобуток. Козаки мали торгові зносини з татарами та іншими сусідами, вели внутрішню торгівлю. Значний прибуток Січ мала з військових походів.

У другій половині XVI—XVII століттях запорозькі козаки здійснили десятки походів до [[Очаків|Очакова]], [[Кілія|Кілії]], [[Ізмаїл]]у, [[Аккерман (місто)|Акермана]], інших твердинь [[Османська імперія|Османської імперії]] на Північному Причорномор'ї, досягли берегів Малої Азії, зокрема, фортець [[Сіноп]]а і [[Трапезунд]]а. Наприкінці XVI — на початку XVII століть запорозькі козаки були втягнуті у війни, що вела Річ Посполита у Лівонії, Московському царстві. Запорожці брали активну участь у козацько-селянських повстаннях в Речі Посполитій, так, саме на Січі у 1648 році почалося [[повстання Богдана Хмельницького]]. З 1649 року Запорозька Січ була складовою [[Гетьманщина|Гетьманату]]. У часи [[Руїна|Руїни]] [[гетьман]]и втратили контроль над Запорозькою Січчю, а сама Січ навіть виставляла своїх кандидатів на гетьманство. У 1709 році запорожці підтримали виступ гетьмана Івана Мазепи проти царя. У 1711 році Січ опинилася під кримською протекцією, а в 1734 увійшла до складу Російської імперії. Закінчилася історія Запорозької Січі у 1775 році — коли фортеця запорожців була зруйнована царським військом.

=== Гетьманщина ===
{{main|Гетьманщина|Військо Запорозьке Городове}}
Гетьманщина як держава сформувалася у ході [[Хмельниччина|Визвольної війни]] українського народу.

У 1648 році козацький сотник [[Богдан Хмельницький]] здійняв повстання на руських (українських) землях у Речі Посполитій. Одержавши над коронним військом ряд перемог — [[Битва під Жовтими Водами|під Жовтими Водами]], [[Битва під Корсунем|Корсунем]], [[Битва під Пилявцями|Пилявцями]] і [[Битва під Зборовом|Зборовом]], Б. Хмельницький в 1649 році уклав з королем Яном-Казимиром [[Зборовський договір]], згідно з яким виконавча і судова влада у Київському, Чернігівському і Брацлавському воєводствах мала належати православній шляхті і козацькій старшині; гетьман війська Запорозького мав право підтримувати 40-тисячне реєстрове військо<ref name=g>Грушевський М. С. Історія України-Руси: В 11 т., 12 кн. — Т.8—10. — Київ: Наукова думка, 1995—1998.</ref>.

Після тяжкої поразки козацького війська у [[Берестецька битва|Берестецькій битві]] в 1651 році влада гетьмана обмежувалася Київським воєводством. У 1652 році Б. Хмельницький узяв реванш у Корони за поразку під Берестечком, розгромивши коронне військо [[Битва під Батогом|під Батогом]]. Ненадійність союзу з Кримським ханством, провал [[Сучавська кампанія Тимоша Хмельницького (1653)|Молдавської кампанії]] 1653 року змусили Б. Хмельницького активізувати пошук нових союзників. У січні 1654 року в Переяславі відбулася рада, на якій було ухвалено рішення про військову угоду Гетьманщини з Московією (достовірно не знати відомостей, оскільки оригінал було втрачено).

У 1654—57 роках Гетьманат продовжував проводити досить експансіоністську політику. Так, Б. Хмельницький протягом 1654—57 років розширив границі Гетьманату на півночі до [[Чауси|Чаус]], а на переговорах з представниками семигородського князя, який претендував на корону Речі Посполитої, вимагав «Русь до Вісли»<ref name=g/>. У 1657 році гетьман [[Іван Виговський]], [[Корсунський договір (1657)|пропонуючи союз Швеції]], хотів розширення границь «до Прусії» шляхом приєднання до Гетьманату Берестейського і Новгородського воєводств<ref name=g/>.

З 1658 року у Гетьманаті тривав період громадянських воєн і зовнішніх інтервенцій — [[Руїна]]. У 1663 році Гетьманщина розпалася на два гетьманства — Лівобережне і Правобережне. Два Гетьманати, спираючись на різні зовнішньополітичні сили і протистоячи один одному, домагалися об'єднання земель Гетьманщини. Руїна призвела до формального поділу Гетьманату в 1667 році за [[Андрусівський договір|Андрусівським договором]] на Лівобережний гетьманат під протекторатом Московського царства і Правобережжя у складі Речі Посполитої<ref name=i>Історія українського козацтва. Нариси у двох томах. — Т.1. — Київ: ВД «Києво-Могилянська академія», 2006.</ref>. Об'єднати Гетьманат в 1668 році вдалося [[Петро Дорошенко|Петрові Дорошенку]], одному з найвидатніших діячів періоду Руїни. Скінчилася Руїна падінням Правобережного гетьманату у 1676 році і розоренням татарами й османами південної частини Правобережжя.

Лівобережний гетьманат на початку XVIII століття спробував вивести з-під московської протекції [[Іван Мазепа]], але разом з своїм союзником — шведським королем Карлом XII — зазнав поразки у [[Полтавська битва|битві під Полтавою]]. На Лівобережжі гетьманський уряд з 1722 до 1727 замінювала [[Малоросійська колегія]], а з 1734 до 1750 — «Правління гетьманського уряду». У 1764—1783 роках Лівобережжя було остаточно інкорпоровано до складу Російської імперії.

=== Реєстрове військо ===
[[Файл:Титул реєстра Війська Запорозького 1649 року.jpg|thumb|250px|Титульний аркуш реєстру 1649 року]]
{{main|Реєстрові козаки}}
Козаки на території Наддніпрянщини відомі з кінця XV століття. Але як окремий соціальний стан козацтво почало формуватися лише у другій половині XVI століття. Знаменувало початок цього процесу затвердження урядом Речі Посполитої реєстрового війська у 70-х роках XVI століття. Основні елементи суспільних привілеїв реєстрове козацтво, очевидно, перейняло од [[бояри|бояр]] та [[шляхта|шляхти]]<ref name=s/>. За реєстровими закріплювався цілий ряд прав і привілеїв: звільнення од державних податків і повинностей, окреме адміністративне підпорядкування та судочинство, право на володіння земельними маєтностями<ref name=s/>.

Через участь козаків у повстаннях наприкінці XVI — першій половині XVII століть влада Речі Посполитої почала вбачати в козаках загрозу своєму панівному становищу в Україні. Звідси — поява кількох постанов варшавського вального сейму, якими суттєво обмежувалися і навіть скасовувалися козацькі права. Повною мірою їх відновлення було зафіксоване у Зборовському договорі 1649 року, «Березневих статтях» 1654 року. Правові норми цих документів знаменували перетворення козацтва на соціальний стан Гетьманщини. Політичні і економічні важелі влади перейшли до рук старшини, яка сконсолідувалась у привілейований соціальний прошарок<ref name=s/>.

Чисельність реєстрового війська змінювалася в залежності од різних суспільно-політичних факторів. У 1572 році встановлено реєстр козацького війська — 300, у 1578—500, у 1583—600, у 1590, 1596, 1617 — 1 тисяча, у 1619 — 3 тисячі, у 1625 — 6 тисяч, у 1630 — 8 тисяч, у 1635 — 7 тисяч, у 1638 — 6 тисяч<ref name=i/>. Військо Гетьманату за Зборівською угодою мало становити 40 тисяч, за Білоцерківською — 20 тисяч, за Переяславською — 60 тисяч. Гадяцьким трактатом визначено 30 тисяч реєстрового війська і 10 тисяч «затяжного» війська. У Лівобережному гетьманаті у другій половині XVII століття діяла Глухівська угода, яка передбачала 30-тисячний реєстр.

== Характеристика козацького війська ==
{{Історія української армії}}
{{main|Козацьке військо}}
Козацьке військо розвивалося у специфічних умовах південного порубіжжя. В умовах постійної загрози нападу кочовиків формувався новий тип вояка — універсального, готового до швидкої зміни обстановки, такого, що сприймав свою військову діяльність через призму протистояння християнського і ісламського світів<ref name=i/>.

Першим відомим підрозділом козацького війська був загін (перша згадка — 1533 рік)<ref name=i/>. Під час Лівонської війни козацьке військо поділялося на роти, сотні, хоругви, десятки. У Запорозькій Січі наприкінці XVI століття сформувалася чітка структура війська. Головнокомандувачем запорозького війська був гетьман, далі йшли полковники, сотники, десятники.

Козацьке військо було універсальним. Ударну силу козацького війська становила [[піхота]], озброєна рушницями, холодною зброєю<ref name=i/>. Кількість шеренг козацьких стрільців не була сталою. Козаки вели вогонь з рушниць стоячи, з коліна, навіть лежачи. Козацька [[кіннота]] являла собою легку кавалерію з відповідними завданнями — розвідка, флангові атаки, переслідування, рейди, заманювання до пастки тощо Кіннота атакувала неприятеля «лавою»; якщо не перемагала — відступала під прикриття піхоти. Важливе місце у козацькому війську займала [[артилерія]]<ref name=i/>. При стрільбі з гармат використовувались кулі, картеч, запалювальні снаряди тощо. У запорозьких козаків був свій флот, який складався з «[[чайка (човен)|чайок]]» — човнів, що вміщували 50—70 воїнів і були озброєні 4—6 невеликими гарматами, а також човнів на 20—30 осіб. У морських боях козаки намагалися атакувати супротивника непомітно: вночі або проти сонця. Наблизившись до ворожого судна, брали його на [[абордаж]]<ref name=i/>.

Через те, що тактика козацького бою відштовхувалася від оборони, бій супротивнику козаки намагалися нав'язати на важкодоступній місцевості<ref name=i/>. Готуючись до бою, козаки будували вали, рови, дерев'яні укріплення. Основним оборонним укріпленням у поході був табір — укріплення з возів, з'єднаних мотузками, ланцюгами. Головним призначенням табору возів було прикриття від атак кінноти і списоносців.

Основною зброєю козака була рушниця. Козаків називали «рушничним військом». Загалом козаки були добре озброєні як вогнепальною, так і холодною зброєю. З вогнепальної зброї у джерелах згадуються [[самопал]]и, [[мушкет]]и, [[аркебуза|аркебузи]] (чи «[[пищаль|пищалі]]»), [[гаківниця|гаківниці]], [[пістолет|пістолі]], гармати, [[фальконет]]и, мортири; з холодної — [[Шабля|шаблі]], [[спис]]и, [[кинджал]]и, [[Булава|булави]], обухи (бойові молотки), луки і стріли тощо.

Дисципліна у козацькому війську базувалась на карності, ідеології, осуді товариства<ref name=i/>. Найпоширенішими покараннями були смерть та побиття киями. Ідеологія зводилася до релігійних і патріотичних лозунгів: у протистоянні з татарами й османами козаки вважали себе захисниками християнської віри, а під час війни з поляками додавалася ще й національна ідея визволення Русі<ref name=i/>.

== Джерела ==
Джерелами для вивчення історії Війська Запорозького є документи [[15 століття|15]] — [[18 століття|18 століть]]: [[законодавчий акт|законодавчі акти]], [[універсал]]и, накази і [[грамоти]] урядовців та козацьких ватажків, козацькі [[Компут|реєстри]], акти [[люстрація|люстрацій]] замків, [[подимне|подимні]] тарифи, документація органів судочинства, поземельні привілеї, майнові угоди та заповіти, офіційне й приватне листування, [[літопис]]и, [[хроніка|хроніки]], [[мемуари]]. Більшість з них має фрагментарний і розрізнений характер.

=== Розташування основних архівних джерел ===

'''Україна'''
* [[Центральний державний історичний архів України, м. Київ]].
:* Фонд Житомирського міського суду, збірки документів [[Замойські|Замойських]] і [[Сапіги|Сапіг]] кінця 16 — першої половини 17 століття, списки особового складу рядових козаків у фондах:
::* «Документи архівів та рукописних відділів бібліотек Польщі, які відображають історію України»;
::* «Документи і матеріали з історії Запорозької Січі»;
::* «Колекція фотокопій документів про Визвольну війну українського народу 1648—1654 рр.».
* [[Інститут рукопису Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського|Інститут рукопису]] [[Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського|Національної бібліотеки України ім. В. І. Вернадського]], [[Київ]].
:* Люстрації королівщин, виписки з актових книг, універсали козацьких ватажків, кореспонденція урядових чиновників.

'''Польща'''
* [[Головний архів давніх актів]], [[Варшава]].
:* ''Архів Радзивіллів'' — справи про військові походи запорожців, універсали [[король Польщі|королів Польщі]] [[Стефан Баторій|Стефана Баторія]], [[Сигізмунд ІІІ Ваза|Сигізмунда III]] і [[Владислав IV Ваза|Владислава IV]], [[гетьман великий литовський|литовського гетьмана]] [[Кшиштоф Радзивілл (молодший)|Христофора (Кшиштофа) Радзивілла]] (можливо, його батька [[Кшиштоф Радзивілл (Перун)|Христофора (Кшиштофа) Радзивілла (Перуна)]] до Війська Запорозького, накази [[гетьман великий коронний|коронних гетьманів]] [[Станіслав Жолкевський|Станіслава Жолкевського]] та [[Станіслав Конецпольський|Станіслава Конецпольського]], кореспонденція родини [[Радзивілли|Радзивіллів]] та інші документи.
:* ''Архів Замойських'' — універсал [[гетьман Війська Запорозького|гетьмана Війська Запорозького]] [[Гнат Василевич|Гната Василевича]] [[1596]] року, листування з козаками [[канцлер]]а Речі Посполитої [[Ян Замойський|Яна Замойського]], [[воєвода київський|київського воєводи]] [[Томаш Замойський|Томаша Замойського]], кореспонденції [[Данилович Іван|Яна (Івана) Даниловича]], [[Калиновські гербу Калинова|Яна Калиновського]], [[Стефан Хмелецький|Стефана Хмелецького]], [[Януш Тишкевич|Януша Тишкевича]], [[Адам Кисіль|Адама Киселя]], епістолярна спадщина [[старший Війська Запорозького|старших Війська Запорозького]] [[Ян Оришовський|Яна Оришовського]], [[Федор Полоус|Федора Полоуса]], [[Тихін Байбуза|Тихона Байбузи]], [[Гнат Василевич|Гната Василевича]], [[Григорій Лобода|Григорія Лободи]], [[Самійло Кішка|Самійла Кішки]], [[Гаврило Крутневич|Гаврила Крутневича]], [[Дорош Кучкович|Дороша Кучковича]], [[Оліфер Голуб|Оліфера Голуба]], [[Михайло Дорошенко|Михайла Дорошенка]], [[Іван Кулага|Івана Кулаги]] і [[Андрій Діденко|Андрія Діденка]] та інші документи.
* [[Бібліотека музею Чороторийських]], [[Краків]].
:* Королівські універсали, урядові постанови, документи урядових комісій [[1617]], [[1619]], [[1622]], [[1625]] років, описи козацьких повстань кінця 16 — 1-ї половини 17 століття, щоденники [[Московський похід (1608 — 1611)|Московського походу (1608 — 1611)]], [[Цецорська битва|Цецорської]] та [[Хотинська битва|Хотинської битв]], кореспонденція князів [[Збаразькі|Збаразьких]], [[Острозькі|Острозьких]], [[Сапєги|Сапєг]] та [[Ходкевичі]]в.
* [[Бібліотека Варшавського університету]], [[Варшава]] (відділ рукописів).
* [[Бібліотека Ягеллонського університету]], [[Краків]] (відділ рукописів).
* [[Бібліотека Польської Академії наук]], [[Краків]] (відділ рукописів).

'''Росія'''
* [[Російський державний архів давніх актів]], [[Москва]].
* [[Національна російська бібліотека ім. М. Є. Салтикова-Щедріна]], [[Санкт-Петербург]].

=== Збірки опублікованих джерел ===
* [[Акты, относящиеся к истории Западной России]]
* [[Акты, относящиеся к истории Южной и Западной России]]<ref>''Акты, относящиеся к истории Южной и Западной России, собранные и изданные Археографическою комиссиею''. Санкт-Петербург, 1863—1892, в 15 т.</ref>
* [[Архив Юго-Западной России]]
* [[Жерела до історії України-Руси]]
* [[Селянський рух на Україні 1569 — 1647 рр.]]
* [[Źródła dziejowe]]
* [[Volumina legum]]
* [[Akta historica res gestas Poloniae illustrantia]]

== Історіографія ==
{{main|Історіографія Війська Запорозького}}
Історичні твори і дослідження сучасників козаків, що використовуються як джерела для вивчення Війська Запорозького:

* [[Марцін Бельський]]. ''[[Хроніка Польська (1597)|Хроніка Польська]]'' ([[1597]])<ref>''Kronika Polska Marcina Bielskiego''.— Sanok, 1856.— T. 2.— S. 882.</ref>
* [[Алессандро Гваньїні]]. ''[[Хроніка Сарматії Європейської]]'' ([[1611]])<ref>''Kronika Sarmaciej Europejskiej… przez Alexandra Gwagnina z Werony''. — Krakaw, 1611.</ref>
* [[Гійом Левассер де Боплан]]. ''[[Опис України]]'' ([[1660]])<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/boplan/bop07.htm |title=''Description d'Ukranie, qui sont plusieurs provinces du Royaume de Pologne. Contenues depuis les confins de la Moscovie, insques aux limites de la Transilvanie. Ensemble leurs moeurs, façons de viures, et de faire la Guerre''. Par le Sieur de Beauplan. — A Rouen, Chez Jacques Cailloue, 1660. |accessdate=29 січня 2008 |archive-date=10 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210410175154/http://litopys.org.ua/boplan/bop07.htm }}</ref>
* Невідомий автор. ''[[Літопис Самовидця]]'' (після [[1702]])<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/samovyd/sam.htm |title=''Літопис Самовидця''. видання підготував Я. І. Дзира. — Київ: «Наукова думка», 1971. |accessdate=29 січня 2008 |archive-date=8 квітня 2005 |archive-url=https://web.archive.org/web/20050408230410/http://litopys.org.ua/samovyd/sam.htm }}</ref>
* [[Григорій Граб'янка]]. ''[[Літопис Григорія Грабянки]]'' ([[1710]])<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/grab/hrab.htm |title=''Літопис гадяцького полковника Григорія Грабянки'' / Пер. із староукр. — К.: Т-во «Знання» України, 1992. |accessdate=29 січня 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080820211630/http://litopys.org.ua/grab/hrab.htm |archivedate=20 серпня 2008 |deadurl=yes }}</ref>
* [[Самійло Величко]]. [[Літопис Самійла Величка|Літопис]] (після [[1720]])<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/velichko/vel.htm |title=Величко С. В. ''Літопис''. Т. 1. / Пер. з книжної української мови, вст. стаття, комент. В. О. Шевчука; Відп. ред. О. В. Мишанич.— К.: Дніпро, 1991.; ''Літопис''. Т. 2. / Пер. з книжної української мови, комент. В. О. Шевчука; Відп. ред. О. В. Мишанич.— К.: Дніпро, 1991. |accessdate=29 січня 2008 |archive-date=9 січня 2008 |archive-url=https://web.archive.org/web/20080109091216/http://litopys.org.ua/velichko/vel.htm }}</ref>
* [[Петро Симоновський]]. '' [[Краткое описание о козацком малороссийском народе и о военных его делах]] '' ([[1765]])<ref>{{Cite web |url=http://litopys.org.ua/symon/sym.htm |title=Симоновский П. И. ''Краткое описание о козацком малороссийском народе и о военных его делах''.— Москва, 1847. |accessdate=29 січня 2008 |archive-date=8 жовтня 2010 |archive-url=https://web.archive.org/web/20101008012807/http://litopys.org.ua/symon/sym.htm }}</ref>

== Див. також ==
* [[Вольності Війська Запорозького]]
* [[Військове мистецтво запорозьких козаків]]
* [[Озброєння військ Київської Русі]]
* [[Вогнем і мечем (фільм)]]
* [[Дорога на Січ|Дорога на Січ (фільм)]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
{{commonscat|Zaporozhian Cossacks}}
* [http://litopys.org.ua/coss1/shch.htm Щербак В. О. ''Українське козацтво: формування соціального стану. Друга половина XV — середина XVII ст''.— К.: Видавничий дім «КМ Academia», 2000.— 300 с.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111012022327/http://litopys.org.ua/coss1/shch.htm |date=12 жовтня 2011 }}
* [http://chtyvo.org.ua/authors/Smolii_Valerii/Istoriia_ukrainskoho_kozatstva_Narysy_u_dvokh_tomakh_Tom_1/ Історія українського козацтва. Нариси у двох томах. — Т. 1] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200125003703/http://chtyvo.org.ua/authors/Smolii_Valerii/Istoriia_ukrainskoho_kozatstva_Narysy_u_dvokh_tomakh_Tom_1/ |date=25 січня 2020 }}. — Київ: [[Києво-Могилянська академія (видавництво)|ВД «Києво-Могилянська академія»]], 2006.
* ''[[Струкевич Олексій Карпович|Струкевич О.]]'' [https://archive.org/stream/maliySlovnik#page/n87/mode/2up Військо Запорозьке] // {{МСІУ}}
* [https://archive.org/stream/istviinvUkraini#page/n109/mode/2up Військо Запорозьке] // Історія війн і збройних конфліктів в Україні: Енциклопедичний довідник / Авт.-упор.: [[Гуржій Олександр Іванович|О. І. Гуржій]] та ін. — К.: Видавництво гуманітарної літератури, 2004. — С. 107.
* [https://archive.org/stream/dovidnyk2002#page/n69/mode/2up Військо Запорізьке] // {{ДІУ}}
* ''[[Яворницький Дмитро Іванович|Яворницький Д. І.]]'' [http://resource.history.org.ua/item/0013950 Історія запорозьких козаків] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211208220740/http://resource.history.org.ua/item/0013950 |date=8 грудня 2021 }}: у 3-х т. — К.: [[Наукова думка]], 1990—1991.
* Пивовар А. В. Поселення Правобережного Запорожжя в 2-й половині XVIII століття / [http://library.kr.ua/elib/alminhulstep/InhulskyiStep1.pdf Інгульський Степ, альманах. Вип. I] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190621093217/http://library.kr.ua/elib/alminhulstep/InhulskyiStep1.pdf |date=21 червня 2019 }}. — К. 2016. — С. 8—36.
* ''Чухліб Т. В.'' [https://archive.org/stream/tchukhlib2009#page/n33/mode/1up Військо Запорозьке у системі європейських та азійських монархій (1568—1647 рр.)] // Козаки і Монархи. Міжнародні відносини ранньомодерної Української держави 1648—1721 рр. — 3-тє вид., випр. і доповн. — К.: Вид. імені Олени Теліги, 2009. — С. 34-52. — 616 с. — ISBN 978-966-355-041-1.
* {{cite book
 | назва = Наливайкова віра: Козацтво та релігія в ранньомодерній Україні. Видання друге — К.: [[Критика (видавництво)|Критика]], 495 с. ISBN 966-7679-86-1
 | прізвище = Плохій
 | ім'я = Сергій
 | автор-посилання = Плохій Сергій Миколайович
 | рік = 2006
 | ref = harv }}

== Посилання ==
* [http://litopys.org.ua/samovyd/sam.htm ''Літопис Самовидця''. видання підготував Я. І. Дзира. — Київ: «Наукова думка», 1971.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20050408230410/http://litopys.org.ua/samovyd/sam.htm |date=8 квітня 2005 }} {{ref-uk}}
* [https://web.archive.org/web/20080820211630/http://litopys.org.ua/grab/hrab.htm ''Літопис гадяцького полковника Григорія Грабянки'' / Пер. із староукр. — К.: Т-во «Знання» України, 1992.] {{ref-uk}}
* [http://litopys.org.ua/velichko/vel.htm Величко С. В. ''Літопис''. Т. 1. / Пер. з книжної української мови, вст. стаття, комент. В. О. Шевчука; Відп. ред. О. В. Мишанич.— К.: Дніпро, 1991.; ''Літопис''. Т. 2. / Пер. з книжної української мови, комент. В. О. Шевчука; Відп. ред. О. В. Мишанич.— К.: Дніпро, 1991.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080109091216/http://litopys.org.ua/velichko/vel.htm |date=9 січня 2008 }} {{ref-uk}}
* [http://litopys.org.ua/boplan/index.html Боплан Г. Л. де. ''Опис України, кількох провінцій Королівства Польського, що тягнуться від кордонів Московії до границь Трансільванії, разом з їхніми звичаями, способом життя і ведення воєн''. — К.: Наук. думка; [[Кембридж (Массачусетс)|Кембридж]] (Мас.): Укр. наук. ін-т, 1990.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101006095035/http://litopys.org.ua/boplan/index.html |date=6 жовтня 2010 }} {{ref-uk}}

{{Козацькі війська}}{{Державні утворення українців}}

[[Категорія:Військо Запорозьке]]
[[Категорія:Козацькі війська України]]


text:
# Державний лад Сербії
Політика Сербії функціонує в рамках парламентської демократії. Прем'єр-міністр є головою уряду, а президент є головою держави. Сербія є парламентською республікою і має три гілки влади: виконавчу, законодавчу і судову.

## Влада

### Виконавча влада
Виконавча влада здійснюється прем'єр-міністром, який є головою уряду. Прем'єр-міністр обирається Народними зборами за пропозицією президента, який називає його ім'я після консультації з лідерами парламентських фракцій. Президент обирається всенародним голосуванням, але має мало виконавчої влади, і в основному виконує церемоніальні функції. Президент обирається терміном на п'ять років і не більше двох разів. Кабінет міністрів назначається прем'єр-міністром і затверджується Народними зборами. Керівна влада належить прем'єр-міністру, віце-прем'єру і іншим міністрам. Прем'єр-міністр відповідає за порядок денний в Народних зборах і також пропонує на розгляд кандидатури міністрів. Уряд вважається обраним, якщо він був обраним більшістю голосів Народних зборів.

### Законодавча влада
Законодавча влада належить однопалатному парламенту, відомому як Народні збори Сербії, який складається з пропорційно обраних таємним голосуванням 250 депутатів. Національні збори мають конституційну владу в республіці.

### Судова влада
Судова влада в Сербії очолюється Верховним касаційним судом. Цей суд розглядає справи, вирішені судами нижчого рівня. Закон 2008 року про Організацію судів, значно зменшив кількість судів в Сербії — з 168 до 64. Крім того, було створено багато різних рівнів суду: Базовий, Вищий, апеляційний і Верховний касаційний суд.

## Вибори
Сербія використовує багатопартійну систему, з численними політичними партіями. Вибори проводяться на парламентському, провінціальному і місцевому рівнях кожні чотири роки, а президентські вибори проходять кожні п'ять років.

## Міжнародні організації
Сербія входить до таки міжнародних організацій як ООН, ОБСЄ, Рада Європи, ОЧЕС,  НАТО Партнерство заради миру, CEFTA, Міжнародна торгова палата, МВФ, Світовий банк, Співробітництво Південно-Східної Європи, Пакт стабільності для Південно-Східної Європи, Південно-Східна Європейська ініціатива, Центральноєвропейська ініціатива.
Сербія подала заявку на вступ до Європейського союзу і отримала статус кандидата

## Статус Косова
З 1999 року над Косовом був визнаний протекторат ООН. 17 січня 2008 етнічні албанці оголосили незалежність регіону Косово. Сербський уряд не визнав цю спробу здобуття незалежності і визнав її недійсною відповідно до Статуту ООН та сербської конституції. Незважаючи на те, що сербський уряд не визнав незалежності Косова, він заявив: Сербія хоче «нормального життя для всього населення Косова»

wikiname: ukwiki

title: Державний лад Сербії

in_language: uk

wikitext:
{{Політика Сербії}}
'''Політика Сербії''' функціонує в рамках [[Парламентаризм|парламентської демократії]]. [[Прем'єр-міністр Сербії|Прем'єр-міністр]] є [[Глава уряду|головою уряду]], а [[Президент Сербії|президент]] є [[Голова держави|головою держави]]. Сербія є [[Парламентська республіка|парламентською республікою]] і має три гілки влади: виконавчу, законодавчу і судову.

== Влада ==

=== Виконавча влада ===

[[Виконавча влада]] здійснюється прем'єр-міністром, який є [[Глава уряду|головою уряду]]. Прем'єр-міністр обирається [[Народні збори Сербії|Народними зборами]] за пропозицією президента, який називає його ім'я після консультації з лідерами парламентських фракцій. Президент обирається всенародним голосуванням, але має мало виконавчої влади, і в основному виконує церемоніальні функції. Президент обирається терміном на п'ять років і не більше двох разів. Кабінет міністрів назначається прем'єр-міністром і затверджується Народними зборами. Керівна влада належить прем'єр-міністру, віце-прем'єру і іншим міністрам. Прем'єр-міністр відповідає за порядок денний в Народних зборах і також пропонує на розгляд кандидатури міністрів. Уряд вважається обраним, якщо він був обраним більшістю голосів Народних зборів.<ref name=":0">{{Cite web |url=http://www.forumserbia.eu/P42A7C28S6/Political-structure.htm |title=Архівована копія |accessdate=24 березня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150524194459/http://www.forumserbia.eu/P42A7C28S6/Political-structure.htm |archivedate=24 травня 2015 |deadurl=yes }}</ref>

=== Законодавча влада ===
[[Файл:Дом Народне Скупштине Србије.jpg|thumb|[[Будинок Народних Зборів]]]]
[[Законодавча влада]] належить однопалатному парламенту, відомому як [[Народні збори Сербії]], який складається з пропорційно обраних таємним голосуванням 250 [[Депутат|депутатів]]. Національні збори мають конституційну владу в республіці.<ref>{{Cite web |url=http://www.serbia.travel/about-serbia/society/the-political-system/ |title=Архівована копія |accessdate=24 березня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150524215851/http://www.serbia.travel/about-serbia/society/the-political-system/ |archivedate=24 травня 2015 |deadurl=yes }}</ref>

=== Судова влада ===
Судова влада в Сербії очолюється Верховним касаційним судом. Цей суд розглядає справи, вирішені судами нижчого рівня. Закон 2008 року про Організацію судів, значно зменшив кількість судів в Сербії — з 168 до 64. Крім того, було створено багато різних рівнів суду: Базовий, Вищий, апеляційний і Верховний касаційний суд.<ref>{{Cite web |url=http://www.osce.org/serbia/82759?download=true |title=Архівована копія |accessdate=24 березня 2017 |archive-date=20 травня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170520132712/http://www.osce.org/serbia/82759?download=true }}</ref>

== Вибори ==
Сербія використовує [[Багатопартійна система|багатопартійну систему]], з численними [[Політичні партії Сербії|політичними партіями]]. Вибори проводяться на парламентському, провінціальному і місцевому рівнях кожні чотири роки, а президентські вибори проходять кожні п'ять років.

== Міжнародні організації ==
Сербія входить до таки міжнародних організацій як [[ООН]], [[ОБСЄ]], [[Рада Європи]], [[ОЧЕС]],  НАТО [[Партнерство заради миру]], [[CEFTA]], [[Міжнародна торгова палата]], [[МВФ]], [[Світовий банк]], [[Співробітництво Південно-Східної Європи]], [[Пакт стабільності для Південно-Східної Європи]], [[Ініціатива НАТО у Південно-Східній Європі|Південно-Східна Європейська ініціатива]], [[Центральноєвропейська ініціатива]].

Сербія подала заявку на вступ до [[Європейський Союз|Європейського союзу]] і отримала статус кандидата<ref>{{Cite web |url=http://www.europeanforum.net/country/serbia |title=Архівована копія |accessdate=24 березня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150530101254/http://www.europeanforum.net/country/serbia |archivedate=30 травня 2015 |deadurl=yes }}</ref>

== Статус Косова ==
З [[1999]] року над [[Косово|Косовом]] був визнаний [[протекторат]] ООН. [[17 січня]] [[2008]] етнічні [[албанці]] оголосили незалежність регіону Косово. Сербський уряд не визнав цю спробу здобуття незалежності і визнав її недійсною відповідно до [[Статут Організації Об'єднаних Націй|Статуту ООН]] та сербської конституції. Незважаючи на те, що сербський уряд не визнав незалежності Косова, він заявив: Сербія хоче «нормального життя для всього населення Косова»<ref name=":0"/>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Політика Європи}}
{{Європа за темами|Державний устрій|Державний устрій|колір=}}
{{Європа за темами|Уряд|Уряди|колір=}}
{{Сербія в темах}}
{{ac}}
[[Категорія:Політика Сербії]]


text:
# Регуляційні споруди
Регуляці́йні спору́ди (англ. river engineering) — гідротехнічні споруди загального призначення, за допомогою яких регулюють (виправляють) русла річок. Спорудами такого типу захищають населені місця, промислові об'єкти й орні землі від затоплення, запобігають руйнуванню берега (берегоукріпні споруди), регулюють рідкий і твердий річковий стік.

## Класифікація
Розрізняють регуляційні споруди
- постійні (важкого типу) і легкі або тимчасові, які застосовуються періодично, переважно на малих і середніх річках;
- активної дії (вони змінюють структуру водяного потоку — його швидкість, витрату тощо) і дії пасивної, що виконують переважно захисну функцію;
- поздовжні (по відношенню до русла), поперечні й комбіновані;
- залежно від впливу на потік, є суцільні (відхиляють і направляють увесь потік води, що набігає на них) і наскрізні (пропускають через себе частину потоку і викликають перерозподіл витрат, швидкостей й наносів по живому перерізу)[3].

## Конструктивні особливості
Регуляційні споруди (наприклад, дамби, загати, напівзагати, огороджувальні або захисні вали) повинні протистояти підмиванню і руйнівній дії води й льоду та мати достатню гнучкість, що дозволяла б споруді без порушення її цілісності пристосовуватися до деформацій основи. Їх зводять з каменю, бетону, залізобетону, габіонів тощо.
Поперечним перерізам регуляційних споруд зазвичай надається трапецевидна форма. Крутизна напірних і низових граней залежить від матеріалу, з якого будується споруда, і від способу її зведення. При будівництві регуляційних споруд в річках з дном, яке розмивається, в основи споруд вкладаються габіонні матраци товщиною 0,35…0,45 м з випусками їх за межі споруди для захисту основи споруд від підмиву. Габіонні матраци у загат випускаються вниз за течією на довжину, рівну 8…10 висотам споруди і вгору проти течії на 4…5 висот загати. У напівзагат випуски матраців робляться меншими, за винятком матраців, що укладаються під голови бун, де ширина матраців збільшується, а кріплення дна робиться особливо надійним.

### Захисні вали
Захисні вали служать для боротьби із затопленням прибережних територій під час повеневих розливів річок. Вони споруджуються переважно в заплавах річок, мають зазвичай значну, довжину і спрямовані уздовж річки. Захисні вали беруть на себе натиск води лише періодично при підйомі рівня води у річці вище берегів. Вали зводяться зазвичай з місцевих ґрунтів. У поперечному перерізі їм надається трапецевидна форма із закладенням річкових укосів 1 : 2,5…1,3 і заплавних 1:2…1:1,5. Високі захисні вали (з великим напором) зводяться з дотриманням тих же вимог, що і при спорудженні насипних гребель. Гребінь таких валів роблять шириною, достатньою для проїзду автотранспорту, але дороги можуть розташовуватися і на бермах з боку берега. Укоси валів закріплюються дерном, посівом трав або посадкою рослинності. У тих місцях, де можливий підмив валу річкою або заплавною течією, річковий укіс покривається шаром каменю, бетонних плит тощо.

### Виправні споруди
Виправні регуляційні споруди поділяються на важкі (капітальні), розраховані на довготривале використання, і легкі.

#### Важкі (капітальні) регуляційні споруди
До важких споруд належать загати, буни (напівзагати), поздовжні дамби, кольматувальні споруди (замулювачі).
Загати застосовуються для часткового або повного перекриття другорядних рукавів річки в цілях збільшення витрати води у основному руслі. Середня частина загати (від 1/2 до 1/3 від її довжини) робиться горизонтальною. Для підмиву кореневих частин дамби гребінь її поступово підвищується від середньої горизонтальної частини до берегів. Спочатку гребеню надається пологий підйом (1:100…1:300), біля кореневих частин підйом крутіший (1:10…1:25). При розмивних берегах кореневі частини дамби закладаються у схил берега на 5…10 м, а сам береговий укіс надійно зміцнюється.
Напівзагати (буни) спрямовують проти течії під кутом 75-85° до лінії берега. При такому напрямку міжбунний простір краще заповнюється наносами під час проходження повеней і паводків. При суцільному виправленні цілої ділянки річки відстань між бунами приймається від однієї до півтора довжин буни. Річковий кінець буни, що носить назву «голова», піддається сильній дії притискної течії, що виникає при обтіканні буни, і тому робиться особливо міцним. Коренева частина напівзагати закладається у берег також, як і корінь загати. Гребінь буни виконується з ухилом у бік річки 1:10…1:25 біля кореня і 1:100…1:300 на інших ділянках.
Поздовжні дамби служать для спрямування течії, надання провідній кромці виправної траси плавного обрису потрібної кривини або для кращого сполучення збіжних потоків. Гребінь поздовжніх дамб робиться горизонтальним по всій довжині, за винятком кореневої частини, якій надається підйом 1:10…1:25 у бік берега. Довгі поздовжні дамби з'єднуються з берегом, крім кореня, також спеціальними поперечними спорудами — траверсами, що не тільки підвищують міцність поздовжньої дамби, але і викликають збільшення відкладення наносів за греблею при проходженні повеней з рівнями, що перевищують гребінь дамби.
Кольматувальні регуляційні споруди застосовуються для переміщення берегової лінії убік річки (нарощування берега), ліквідації берегових вибоїн, замулення другорядних рукавів річки. Капітальні кольматувальні пристрої споруджуються з 2, 3 або 4 паралельних рядів одиночних паль або кущів паль, по 3 палі у кущі. Палі або кущі розміщуються у шаховому порядку. Можливе застосування залізобетонних паль-оболонок, допускають глибоке закладення. Завдяки великій вазі вони можуть виявитися зручними на річках зі швидкою течією

#### Легкі виправні регуляційні споруди
Легкі виправні регуляційні споруди застосовуються переважно на малих або середніх річках як кольматувальні або для короткочасного виправлення перекатів (на одну-дві навігації). До легких виправних регуляційних споруд належать хворостяні тини, щити, мати, гіллясті загородження, тури, хворостяні завіси, палі, земляні споруди без покриттів.
Тини служать як кольматувальні пристрої чи виконують роль напівзагат, робляться одно — або дворядними, із завантаженням або без завантаження.
Щити тинові або хворостяні — кольматувальні, струменеспрямувальні і наносокеруючі споруди. У тих випадках, коли щити встановлюються на дно, нижню частину щита притискають важкою фашиною або каменем. Наносокеруючі щитові споруди, спрямовуючи донні або поверхневі струмені, створюють циркуляцію течії, завдяки чому донні наноси відхиляються убік. До таких споруд належать різного роду направляючі щити, подвійні щити тощо.
Гіллясті загородження і завіси застосовуються як кольматувальні пристрої. Вони робляться з свіжозрубаних дерев з листям або хвоєю, що встановлюються в потоці комлем догори з баластом, прикріпленим до вершини.
Завіси влаштовуються з хворостяных покривів, занурених або плаваючих на воді.
Тури являють собою сплетені з лози тригранні призми, завантажені каменем, глиною чи дерном; застосовуються вони як водостискальні й наносокеруючі споруди.

title: Регуляційні споруди

wikitext:
[[Файл:Thames Barrier 03.jpg|thumb|300px|Споруди керування потоком води при повенях на [[Бар'єр Темзи|Бар'єрі Темзи]] у Лондоні]]
'''Регуляці́йні спору́ди''' ({{lang-en|river engineering}}) — [[гідротехнічна споруда|гідротехнічні споруди]] загального призначення, за допомогою яких [[регулювання стоку|регулюють]] (виправляють) русла річок. Спорудами такого типу захищають населені місця, промислові об'єкти й орні землі від затоплення, запобігають руйнуванню берега ([[берегоукріпні споруди]]), регулюють рідкий і твердий річковий стік<ref>[http://leksika.com.ua/11990302/ure/regulyatsiyni_sporudi Регуляційні споруди] // {{УРЕ}}</ref><ref> БН В.2.4-3:2010. Гідротехнічні споруди. Основні положення.</ref>.

== Класифікація ==
[[Файл:Los Angeles River through downtown evening.jpg|thumb|300px|Річка [[Лос-Анжелес (річка)|Лос-Анжелес]] облаштована бетонним руслом та берегами]]
Розрізняють регуляційні споруди
* постійні (важкого типу) і легкі або тимчасові, які застосовуються періодично, переважно на малих і середніх річках;
* активної дії (вони змінюють структуру водяного потоку — його швидкість, витрату тощо) і дії пасивної, що виконують переважно захисну функцію;
* поздовжні (по відношенню до русла), поперечні й комбіновані;
* залежно від впливу на потік, є суцільні (відхиляють і направляють увесь потік води, що набігає на них) і наскрізні (пропускають через себе частину потоку і викликають перерозподіл витрат, швидкостей й наносів по [[живий переріз річки|живому перерізу]])<ref>{{БСЭ|096029|Регуляционные сооружения}}</ref>.

== Конструктивні особливості ==
Регуляційні споруди (наприклад, [[дамба|дамби]], загати, напівзагати, огороджувальні або захисні вали) повинні протистояти підмиванню і руйнівній дії води й льоду та мати достатню гнучкість, що дозволяла б споруді без порушення її цілісності пристосовуватися до деформацій основи. Їх зводять з каменю, бетону, залізобетону, габіонів тощо.

Поперечним перерізам регуляційних споруд зазвичай надається трапецевидна форма. Крутизна напірних і низових граней залежить від матеріалу, з якого будується споруда, і від способу її зведення. При будівництві регуляційних споруд в річках з дном, яке розмивається, в основи споруд вкладаються [[Габіон|габіонні матраци]] товщиною 0,35…0,45 м з випусками їх за межі споруди для захисту основи споруд від підмиву. Габіонні матраци у загат випускаються вниз за течією на довжину, рівну 8…10 висотам споруди і вгору проти течії на 4…5 висот загати. У напівзагат випуски матраців робляться меншими, за винятком матраців, що укладаються під голови бун, де ширина матраців збільшується, а кріплення дна робиться особливо надійним.

=== Захисні вали ===
Захисні вали служать для боротьби із затопленням прибережних територій під час повеневих розливів річок. Вони споруджуються переважно в заплавах річок, мають зазвичай значну, довжину і спрямовані уздовж річки. Захисні вали беруть на себе натиск води лише періодично при підйомі рівня води у річці вище берегів. Вали зводяться зазвичай з місцевих ґрунтів. У поперечному перерізі їм надається трапецевидна форма із закладенням річкових укосів 1 : 2,5…1,3 і заплавних 1:2…1:1,5. Високі захисні вали (з великим напором) зводяться з дотриманням тих же вимог, що і при спорудженні [[гребля|насипних гребель]]. Гребінь таких валів роблять шириною, достатньою для проїзду автотранспорту, але дороги можуть розташовуватися і на [[берма]]х з боку берега. Укоси валів закріплюються дерном, посівом трав або посадкою рослинності. У тих місцях, де можливий підмив валу річкою або заплавною течією, річковий укіс покривається шаром каменю, бетонних плит тощо.

=== Виправні споруди ===
Виправні регуляційні споруди поділяються на важкі (капітальні), розраховані на довготривале використання, і легкі.

==== Важкі (капітальні) регуляційні споруди ====
[[Файл:Torun Wisla 2015 08 19 11.jpg|thumb|300px|Напівзагати (буни) на [[Вісла|Віслі]] поблизу міста [[Торунь]]]]
До важких споруд належать загати, буни (напівзагати), поздовжні дамби, кольматувальні споруди (замулювачі).

''Загати'' застосовуються для часткового або повного перекриття другорядних рукавів річки в цілях збільшення витрати води у основному руслі. Середня частина загати (від 1/2 до 1/3 від її довжини) робиться горизонтальною. Для підмиву кореневих частин дамби гребінь її поступово підвищується від середньої горизонтальної частини до берегів. Спочатку гребеню надається пологий підйом (1:100…1:300), біля кореневих частин підйом крутіший (1:10…1:25). При розмивних берегах кореневі частини дамби закладаються у схил берега на 5…10 м, а сам береговий укіс надійно зміцнюється.

''Напівзагати (буни)'' спрямовують проти течії під кутом 75-85° до лінії берега. При такому напрямку міжбунний простір краще заповнюється наносами під час проходження повеней і паводків. При суцільному виправленні цілої ділянки річки відстань між бунами приймається від однієї до півтора довжин буни. Річковий кінець буни, що носить назву «голова», піддається сильній дії притискної течії, що виникає при обтіканні буни, і тому робиться особливо міцним. Коренева частина напівзагати закладається у берег також, як і корінь загати. Гребінь буни виконується з ухилом у бік річки 1:10…1:25 біля кореня і 1:100…1:300 на інших ділянках.

''Поздовжні дамби'' служать для спрямування течії, надання провідній кромці виправної траси плавного обрису потрібної кривини або для кращого сполучення збіжних потоків. Гребінь поздовжніх дамб робиться горизонтальним по всій довжині, за винятком кореневої частини, якій надається підйом 1:10…1:25 у бік берега. Довгі поздовжні дамби з'єднуються з берегом, крім кореня, також спеціальними поперечними спорудами — траверсами, що не тільки підвищують міцність поздовжньої дамби, але і викликають збільшення відкладення наносів за греблею при проходженні повеней з рівнями, що перевищують гребінь дамби.

''Кольматувальні регуляційні споруди'' застосовуються для переміщення [[Берегова лінія|берегової лінії]] убік річки (нарощування берега), ліквідації берегових вибоїн, замулення другорядних рукавів річки. Капітальні кольматувальні пристрої споруджуються з 2, 3 або 4 паралельних рядів одиночних паль або кущів паль, по 3 палі у кущі. Палі або кущі розміщуються у шаховому порядку. Можливе застосування залізобетонних паль-оболонок, допускають глибоке закладення. Завдяки великій вазі вони можуть виявитися зручними на річках зі швидкою течією

==== Легкі виправні регуляційні споруди ====
Легкі виправні регуляційні споруди застосовуються переважно на малих або середніх річках як кольматувальні або для короткочасного виправлення перекатів (на одну-дві навігації). До легких виправних регуляційних споруд належать хворостяні тини, щити, мати, гіллясті загородження, тури, хворостяні завіси, палі, земляні споруди без покриттів.

''Тини'' служать як кольматувальні пристрої чи виконують роль напівзагат, робляться одно — або дворядними, із завантаженням або без завантаження.

''Щити тинові або хворостяні'' — кольматувальні, струменеспрямувальні і наносокеруючі споруди. У тих випадках, коли щити встановлюються на дно, нижню частину щита притискають важкою фашиною або каменем. Наносокеруючі щитові споруди, спрямовуючи донні або поверхневі струмені, створюють циркуляцію течії, завдяки чому [[донні наноси]] відхиляються убік. До таких споруд належать різного роду направляючі щити, подвійні щити тощо.

''Гіллясті загородження і завіси'' застосовуються як кольматувальні пристрої. Вони робляться з свіжозрубаних дерев з листям або хвоєю, що встановлюються в потоці комлем догори з баластом, прикріпленим до вершини.

''Завіси'' влаштовуються з хворостяных покривів, занурених або плаваючих на воді.

''Тури'' являють собою сплетені з лози тригранні призми, завантажені каменем, глиною чи дерном; застосовуються вони як водостискальні й наносокеруючі споруди.

== Див. також ==
* [[Гідротехнічна споруда]]
* [[Берегоукріпні споруди]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Дмитрієв А. Ф.'' Гідротехнічні споруди: Підручник для вузів / А. Ф. Дмитрієв, М. М. Хлапук, В. Д. Шумінський та ін. — Рівне: РДТУ, 1999. — 328 с.
* ''Смирнов Г. Н.'' Гидрология и гидротехнические сооружения: Учеб. для вузов / Г. Н. Смирнов, Е. В. Курлович, И. А. Витрешко, И. А. Мальгина; Под ред. Г. Н. Смирнова. — М.: Высшая школа, 1988. — 472 с.
* ''Кириенко И. И.'' Гидротехнические сооружения: Учебное пособие / И. И. Кириенко, Ю. А. Химерик. — К.: Вища школа, 1987. — 154 с.
== Посилання ==

* {{ТС_Буд|частина=Регуляційні споруди|сторінки =166-167}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Екологічна інженерія]]
[[Категорія:Гідротехнічні споруди]]


text:
# Чатал-Кая І
Чатал-Кая І , Верблюд, Кучук-Чатал-Кая, Малий Чатал — конічна лісиста гора, увінчана трьома кручами жовтуватого відтінку, які в деяких ракурсах здаються рогулькою . В 1,5 км на північний схід від нп Лісне. Поблизу долин річок Суук-Су та Ескі-Юрт. Протиставляється більш високій горі Чатал-Кая II в тій же долині р . Суук-Су, але північніше.

title: Чатал-Кая І

wikitext:
[[File:LesnoeSudak 1.JPG|thumb|250px|]]
'''Чатал-Кая І''' , Верблюд, Кучук-Чатал-Кая, Малий Чатал — конічна лісиста [[гора]], увінчана трьома кручами жовтуватого відтінку, які в деяких ракурсах здаються рогулькою . В 1,5 км на північний схід від нп [[Лісне (Судацька міська рада)|Лісне]]. Поблизу долин річок [[Суук-Су]] та [[Ескі-Юрт]]. Протиставляється більш високій горі [[Чатал-Кая II]] в тій же долині р . Суук-Су, але північніше.

== Джерела ==
* [http://www.tkg.org.ua/node/22084 Туристські маршрути] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140407073252/http://www.tkg.org.ua/node/22084 |date=7 квітня 2014 }}

==Література==
* Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП «Картографія», Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. — К. : ДНВП «Картографія», 2010. — 112 с.

[[Категорія:Гірські вершини Криму]]
[[Категорія:Кримські гори]]


text:
# Окулярник абісинський
Окулярник абісинський (Zosterops abyssinicus) — вид горобцеподібних птахів родини окулярникових (Zosteropidae). Мешкає в Східній Африці і на Аравійському півострові.

## Опис
Довжина птаха становить 10-12 см. Верхня частина тіла зелена, у північних підвидів темніша і сіруватіша. Навко очей характерне вузьке біле кільце, від очей до дзьоба ідуть чорні смужки. Нижня частина тіла жовтувата або світло-сіра в залежності від підвиду.

## Підвиди
Виділяють три підвиди:
- Z. a. abyssinicus Guérin-Méneville, 1843 — схід Судану, Еритрея, північ і центр Ефіопії;
- Z. a. arabs Lorenz von Liburnau, L & Hellmayr, 1901 — південний захід Саудівської Аравії, Ємен, південний Оман;
- Z. a. omoensis Neumann, 1904 — захід Ефіопії.

## Поширення і екологія
Абісинські окулярники поширені від східного Судану і північної Ефіопії до півночі Сомалі і до Оману. Вони живуть у відкритих лісових масивах, чагарникових заростях, ваді і садах. В Аравії птах зустрічається на висоті до 3100 м над рівнем моря.

## Поведінка
Вони харчуються переважно комахами, а також нектаром. Зазвичай шукають здобич на деревах.

title: Окулярник абісинський

wikitext:
{{taxobox
| name = Окулярник абісинський
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web |url=https://www.iucnredlist.org/species/103889260/113125903 |title=''Zosterops abyssinicus'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 |accessdate=2 вересня 2021 |archive-date=2 вересня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210902123656/https://www.iucnredlist.org/species/103889260/113125903 }}</ref>
| image =Zosterops abyssinicus (17823062125).jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Окулярникові]] (Zosteropidae)
| genus = [[Окулярник]] (''Zosterops'')
| species = '''Окулярник абісинський'''
| binomial = ''Zosterops abyssinicus''
| binomial_authority = [[Félix Édouard Guérin-Méneville|Guérin-Méneville]], 1843
| subdivision_ranks = Підвиди
| subdivision =
(Див. текст)
| range_map =
| range_map_caption =
| synonyms =
| wikispecies = Zosterops abyssinicus
| commonscat = Zosterops abyssinicus
| commons = Zosterops abyssinicus
}}

'''Окулярник абісинський'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Zosterops abyssinicus'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Окулярникові|окулярникових]] (Zosteropidae). Мешкає в [[Східна Африка|Східній Африці]] і на [[Аравійський півострів|Аравійському півострові]].

== Опис ==
Довжина птаха становить 10-12 см. Верхня частина тіла зелена, у північних підвидів темніша і сіруватіша. Навко очей характерне вузьке біле кільце, від очей до дзьоба ідуть чорні смужки. Нижня частина тіла жовтувата або світло-сіра в залежності від підвиду.

== Підвиди ==
Виділяють три підвиди:<ref name=ioc>{{cite web | editor1-last=Gill | editor1-first=Frank | editor1-link=Frank Gill (ornithologist) | editor2-last=Donsker | editor2-first=David | editor3-last=Rasmussen | editor3-first=Pamela | editor3-link=Pamela Rasmussen | year=January 2021 | title=Sylviid babblers, parrotbills, white-eyes | work=IOC World Bird List Version 11.2 | url=https://www.worldbirdnames.org/bow/sylvias/ | publisher=International Ornithologists' Union | accessdate=01 September 2021 | archive-date=24 квітня 2020 | archive-url=https://web.archive.org/web/20200424192114/https://www.worldbirdnames.org/bow/sylvias/ }}</ref>
* ''Z. a. abyssinicus'' Guérin-Méneville, 1843 — схід [[Судан]]у, [[Еритрея]], північ і центр [[Ефіопія|Ефіопії]];
* ''Z. a. arabs'' Lorenz von Liburnau, L & Hellmayr, 1901 — південний захід [[Саудівська Аравія|Саудівської Аравії]], [[Ємен]], південний [[Оман]];
* ''Z. a. omoensis'' Neumann, 1904 — захід [[Ефіопія|Ефіопії]].

== Поширення і екологія ==
Абісинські окулярники поширені від східного [[Судан]]у і північної [[Ефіопія|Ефіопії]] до півночі [[Сомалі]] і до [[Оман]]у. Вони живуть у відкритих лісових масивах, чагарникових заростях, [[ваді]] і садах. В Аравії птах зустрічається на висоті до 3100 м над рівнем моря.

== Поведінка ==
Вони харчуються переважно комахами, а також [[Нектар (ботаніка)|нектаром]]. Зазвичай шукають здобич на деревах.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Hollom, P. A. D.; Porter, R. F.; Christensen, S. & Willis, Ian (1988) ''Birds of the Middle East and North Africa'', T & AD Poyser, Calton, England.
* Sinclair, I. & Ryan, P. (2003) ''Birds of Africa South of the Sahara'', Struik, Cape Town.

{{Taxonbar|from=Q3178456}}

{{bird-stub}}

[[Категорія:Окулярникові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1843]]
[[Категорія:Птахи Ефіопії]]
[[Категорія:Птахи Еритреї]]
[[Категорія:Птахи Сомалі]]
[[Категорія:Птахи Судану]]
[[Категорія:Птахи Саудівської Аравії]]
[[Категорія:Птахи Ємену]]
[[Категорія:Птахи Оману]]

title: ?Окулярник абісинський

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Окулярникові (Zosteropidae)

Рід: Окулярник (Zosterops)

Вид: Окулярник абісинський

Вікісховище: Zosterops abyssinicus

Віківиди: Zosterops abyssinicus