text:
# Мовний сепаратизм
Мо́вний, або лінгвісти́чний сепарати́зм (лінгвосепарати́зм) — позиція, що характеризується підтримкою виокремлення певного різновиду мови (наріччя, діалекту) з метою створення на його основі окремої мови. Вперше це явище було проаналізовано в каталонській соціолінгвістиці, але лінгвосепаратистські рухи існують і в інших країнах світу.

## Окситано-каталонський
| Віваро-альпійський Овернський Лімузинський Провансальський Лангедокський Гасконський | Балеарський Алгерський Північнокаталонський Центральнокаталонський Північно-західний каталонський Валенсійський Рібагорський |

### Загальна характеристика
На окситано-каталонському мовному просторі лінгвістичний сепаратизм — новітнє явище, що з'явилося в 1970-х роках. Мовний сепаратизм рівною мірою властивий як окситанській, так і каталонській мові, і має такі спільні риси:
- Розрив із традиціями окситанського та каталонського відродження XIX століття, для якого характерне твердження про єдність обох мов.
- Часто навмисна необізнаність з традицією романського мовознавства, яке постулює єдність окситанської та каталонської мов[3].
- Гострий акцент на культурній ідентичності, пов'язаній з діалектами, що розглядаються як окремі мови.
- Відсутність успіху (або дуже маргінальна позиція) в лінгвістичних дослідженнях[4].
- Активне лобіювання в регіональних політичних колах.
- Підтримка систем письма та будь-яких настанов, що порушують мовну єдність і підкреслюють діалектні відмінності.

### У каталонській мові
У каталонській мові існує три різновиди мовного сепаратизму:
- Валенсійський
- Балеарський
- Лінгвосепаратизм Ла-Франжа, або Західної смуги.

#### Валенсійський
Валенсійський лінгвосепаратизм, або блаверизм, з'явився під час демократичного переходу в кінці 1970-х років, після падіння франкістського режиму. Підтримується деякими консервативними і, як правило, іспаномовними колами валенсійського суспільства, які каталонські націоналісти називають «постфранкістськими». Має різний вплив на населення: валенсійці зазвичай називають свою мову «валенсійською», але розділені щодо єдності каталонської: деякі погоджуються з тим, що «валенсійська» — це просто регіональна назва каталонської мови, інші ж вважають, що валенсійська має бути мовою, відмінною від каталонської. Блаверизм не впливає на наукове лінгвістичне товариство. Валенсійські установи й прихильники каталонської єдності використовують офіційну норму каталонської (кодифіковану Інститутом каталонських студій та Валенсійською мовною академією), тоді як прихильники блаверизму переважно користуються нестандартною системою письма під назвою Normes del Puig.

#### Балеарський
На Балеарських островах мовний сепаратизм досить непомітний і підтримується кількома культурними асоціаціями. Має дуже незначний вплив на населення. Балеарський лінгвосепаратизм є частиною більш широкого (але неорганізованого) руху під назвою «гонелізм» (кат. gonellisme), що бореться проти стандартизації каталонської мови.

#### Лінгвосепаратизм Ла-Франжа
У Західній смузі (каталономовна область на сході Арагону) мовний сепаратизм з'явився в 2000-х роках і є вельми маргінальним. Підтримується лише частиною проарагонських рухів, що самі є меншістю, які перебільшують арагонський вплив на каталонську мову Арагону, називаючи її арагонською, незважаючи на те, що справжня арагонська мова нетотожна каталонській. Прикладом санкціонованого державою лінгвосепаратизму є Закон про мови Арагону (2013), що називає каталонську мову Західної смуги «арагонською мовою східного регіону».

### В окситанській мові
В окситанській мові є такі сепаратистські рухи:
- Овернський
- Провансальський
- Гасконсько-беарнський.

#### Овернський
В Оверні лінгвосепаратизм започаткований у 1970-х роках П'єром Бонно, який кодифікував т. зв. «боннівську норму», заснував регіональну асоціацію Cercle Terre d'Auvergne та періодичне видання Bïzà Neirà. Має незначний вплив на населення через занепад самої окситанської мови. Овернські культурні кола розділені між баченням окситанської мови як єдиної (що пов'язане з класичною нормою окситанської) і мовним сепаратизмом (пов'язаним з боннівською нормою).

#### Провансальський
Провансальський лінгвосепаратизм з'явився в 1970-х роках у працях Луї Байля і був відновлений у 1990-х роках Філіппом Бланше й такими групами, як Union Provençale та Collectif Provence. Прихильники цього руху користуються містральською нормою (однак деякі її носії традиційно заявляють про єдність окситанської мови). Має незначний вплив на населення. Прованські культурні кола розділені між унітарним баченням (яке поділяють носії як містральської, так і класичної норм) та мовним сепаратизмом (підтримується деякими носіями містральської норми). 5 грудня 2003 року Регіональна рада регіону Прованс — Альпи — Лазурний Берег ухвалила резолюцію, що затвердила принцип єдності «окситанської мови або ланг д'Ок» і той факт, що провансальська є її частиною.

#### Гасконсько-беарнський
На території поширення гасконського діалекту мовносепаратистський рух започаткував Жан Лафітт, що був створив у 2000-х роках асоціацію під назвою Institut Béarnais et Gascon. Має незначний вплив на населення. Прихильники цього руху вживають одну з двох нестандартних модифікацій окситанської мови, на основі класичної і містральської норм. Гасконські та беарнські культурні кола майже одностайно підтримують бачення окситанської мови як єдиної. У долині Аран (частина гасконської окситаномовної області в Іспанії) аранську говірку офіційно визнано частиною окситанської мови. Законодавство напівавтономної Аранської долини (1990) іменує місцеву говірку «аранська, різновид окситанської мови, що властивий Аранській долині». Аналогічним чином законодавство Каталонії, реформоване 2006 року, підтверджує це формулюванням: «окситанська мова, яку в Арані називають аранською».

## Галісійський
Розпад галісійсько-португальського мовного простору почався в 1139 році, коли південне Португальське графство відокремилося від васального Галісійського королівства, ставши незалежним Португальським королівством. Тим часом північна частина країни залишалася під владою Леонського королівства, яке 1230 року було приєднане до Кастильської Корони Фернандо III. Попри політичне розділення, у IX — XIV століттях розмовна романська мова по обидва береги річки Міню майже не відрізнялася.
Галісійсько-португальська мова досягла високого престижу в добу раннього Середньовіччя, ставши мовою ділового листування й художньої літератури. На галісійській основі виникло поетичне койне трубадурів, яким користувалися також португальські та кастильські поети. Наприкінці XV століття кастильське панування посилилося, а галісійсько-португальську мову було витіснено з офіційного вжитку та богослужіння. Протягом наступних століть галісійська мова побутувала серед сільського населення у формі диглосії, зазнаючи сильного іспанського впливу. Тим часом дуже близька до неї мова Португалії залишалася офіційною і в ході Реконкісти поширилася до південного узбережжя Піренейського півострова, а згодом і по всій Португальській колоніальній імперії.
У XIX столітті виник рух Решурдіменто (гал. Rexurdimento — відродження), що розпочав боротьбу за офіційне визнання галісійської мови, яка до 1978 року вважалася діалектом іспанської. Початком галісійського відродження вважається публікація в 1863 році збірки «Галісійські пісні» (гал. Cantares gallegos) Росалії де Кастро, яку визнано класиком сучасної галісійської літератури, поряд з Едуардо Пондалом і Мануелом Курросом Енрікесом. Характерною ознакою нової літератури стало використання іспанського правопису та численні кастилізми. Однак деякі письменники — Ернесто Герра да Кал, Вісенте Вікейра, Еварісто Корреа Калдерон — користувалися португальською орфографією.
У 1976 році Хосе Мартіньйо Монтеро Санталья опублікував «Галісійсько-португальський уніфікаційний правопис», наблизивши галісійське написання до португальського зі збереженням діалектних розбіжностей. Згодом, 1979 року, Санталья розробив «Керівництво для галісійсько-португальської мовної реінтеграції». Його ідеї було зібрано та впорядковано в серії праць Рікардо Карвальйо Калеро в 1980 році. Цей стандарт, пізніше названий міжнародною нормою, дав початок рухові зближення з португальською мовою, що відомий як реінтеграціонізм або лузизм. Прихильники цієї концепції критикують галісійський лінгвосепаратизм як «кастрапізм» (від кастрапо — явище, аналогічне суржику) та «ізоляціонізм», вважаючи галісійську і португальську різновидами однієї мови. Відповідно до цього, метою лузистського руху є входження обох мов у єдиний діалектний континуум шляхом використання лексичних, орфографічних і морфологічних особливостей, наближених до португальських та середньовічних галісійсько-португальських. 1981 року засноване провідне об'єднання реінтеграціоністів — Галісійська мовна асоціація.
У 1982 році, через рік після надання Галісії автономного статусу, було створено офіційну норму, засновану на орфографії письменників Решурдіменто. Більшість авторів, як-от Альфонсо Кастелао, Вісенте Ріско, Отеро Педрайо, користувалися цим стандартом, навіть якщо визнавали мовну єдність з португальцями, вважаючи пріоритетнішим читання населенням і досягнення політичної автономії. Нині офіційну норму підтримує Королівська галісійська академія, її викладають у школах та університетах Галісії. Реінтеграціоністи стверджують, що офіційний стандарт запроваджений іспанським урядом з прихованим наміром віддалити галісійську мову від португальської.
У 2014 році парламент Галісії ухвалив Закон про використання португальської мови та зв'язки з португальською мовою, що сприяє викладанню португальської мови на всіх освітніх рівнях і заохочує до підтримання відносин з іншими португаломовними країнами. У тексті закону галісійсько-португальські мовні зв'язки описано так:
Власна мова Галісії, через її взаємозрозумілість із португальською, дає галісійським громадянам цінну конкурентну перевагу в багатьох аспектах, а саме в культурному, а також економічному плані. З цієї причини ми маємо озброїтися навчальними та комунікативними методами, які дозволять нам природним чином розвиватися тією мовою, що близька для нас і дає нам чудову міжнародну проєкцію.
Тривалий час серед прихильників реінтеграціонізму точилася дискусія про те, яку мовну норму використовувати:
- португальський мовний стандарт;
- стандарт із незначними відмінностями;
- варіативний стандарт, що ґрунтуватиметься на повторному зближенні обох мов через нову лузофонську правописну угоду, яка б оформила особливі регіональні варіанти португальської, зокрема галісійський, а також розходження португальських діалектів (особливо в Південній Америці).

У 2017 році Галісійська мовна асоціація, спільно з іншими лузистськими групами, розробила зведення правил, відоме як «Сучасний галісійський правопис: злиття з португальською мовою у світі». Цей документ уніфікував різні підходи до мовного зближення, встановивши єдину альтернативну норму галісійської, або португальської, мови.

## Молдовський
«Молдавська» — назва, вживана щодо румунської мови в Радянській Молдові. Після проголошення незалежності використовується проросійськими та молдовеністськими колами, що культивують ідею окремішності молдован і місцеву національну ідентичність. Молдовська мова згадується в ст. 13, п. 1 Конституції Республіки Молдова як державна мова, водночас у Декларації незалежності Молдови офіційною мовою названо румунську.
У 2013 році Конституційний суд Молдови виніс ухвалу, що Декларація незалежності Молдови має перевагу над ст. 13 Конституції, а отже, офіційною мовою республіки є «румунська», а прикметник «молдовська» є альтернативною назвою, необов'язковою до використання.
За часів СРСР радянська влада офіційно визнавала молдован окремим народом і всіляко підтримувала ідею молдовської мови, окремої від румунської. У 1920 — 1930-х роках більшовики намагалися штучно створити на території Молдавської АРСР молдовську літературну мову, в якій 40 % слів мали слов'янські корені і яка функціонувала на основі кириличного письма, а також розробили програму дій, спрямованих на формування молдовської національної свідомості, що мало спонукати молдован (румунів) Басарабії відколотися від Румунії. Це супроводжувалося запеклими дискусіями між «самобутниками», які відстоювали ідею літературної мови на основі діалектів Наддністрянщини, і «румунізаторами», що орієнтувалися на румунські літературні норми.
Після анексії Басарабії СРСР та утворення Молдавської РСР виявилося, що придністровські діалекти малозрозумілі основній масі молдован. Через це 1951 року за підтримки Л. І. Брежнєва (тоді першого секретаря ЦК Компартії Молдови) було проведено реформу: мовна норма стала ґрунтуватися на діалектах Басарабії та стала значно ближчою до румунської літературної мови, хоч і зберігала кириличну графіку.
З 1989 року офіційна мова Молдови перейшла на латинську графіку й зазнала зворотного зближення з румунським мовним стандартом.
Нині популяризатором ідей молдовського лінгвосепаратизму є Васіле Стать, місцевий лінгвіст і політик, автор Молдовсько-румунського словника (рум. Dicționar moldovenesc-românesc), що спричинив хвилю критики як у Молдові, так і в Румунії.
В автономії Гагауз Єрі молдовська є однією з трьох офіційних мов (поряд із гагаузькою та російською).
Також однією з офіційних мов невизнаної Придністровської Молдавської Республіки (поряд з українською та російською) є «молдавська мова на основі кириличної графіки».

## Сербохорватський
Переважна більшість мовознавців, що спеціалізуються на слов'янських мовах, вважають сербохорватську структурно та граматично єдиною мовою, що з лінгвістичного погляду поділяється на чотири наріччя — кайкавське (на північному заході переходить у словенську мову), чакавське, торлацьке (перехідне до болгарської) і штокавське. Останнє, як найбільш поширене, стало основою для сербохорватської літературної мови, а після розпаду Югославії і втрати цією мовою єдиної кодифікації — для сербської, хорватської, боснійської та чорногорської національних мов.
Створення окремих взаємозрозумілих стандартизованих варіантів зумовлене тим, що серби, хорвати та боснійці сповідують різні релігії (православ'я, католицтво та іслам відповідно), належать до різних культурних світів і мають яскраво виражену національну свідомість, незважаючи на те, що протягом століть більша частина цих народів жила пліч-о-пліч під владою іноземних правителів.
З (соціо-)лінгвістичного погляду спільна сербохорватська мова все ще існує. Це плюрицентрична мова, що розвивається в чотирьох нормативних різновидах: хорватському, боснійському, чорногорському та сербському, які добровільно віддаляються. Іноді ці мовні стандарти називають мовами Ausbau. Однак мови Ausbau повинні мати різні діалектні основи, тимчасом як стандартизовані варіанти сербохорватської мають однакову діалектну базу — штокавське наріччя (зокрема, східногерцеговинський діалект).
Проблеми так званих ausbau-мов у термінології Гайнца-Клосса схожі, але ні в якому разі не ідентичні проблемам варіантів. Серед ausbau-мов є пари стандартних мов, побудовані на різних діалектних основах [...].
Різниця між цими парними ausbau-мовами і стандартними мовними варіантами полягає в тому, що варіанти мають сливе ідентичну матеріальну (діалектну) базу, різним є лише розвиток процесу стандартизації, тимчасом як парні стандартні мови мають більш чи менш відмінну діалектну основу.
Клосс протиставляє мови Ausbau не тільки мовам Abstand, але й поліцентричним стандартним мовам, тобто двом варіантам одного й того самого стандарту, як-от сербохорватська, молдовська і румунська, а також португальській мові Бразилії та Португалії.
Але навпаки, такі пари як чеська і словацька, болгарська і македонська, данська і шведська, є прикладами літературних стандартів, заснованих на різних діалектах, що їх на дописьмовій стадії лінгвісти вважали б діалектами однієї мови.
Нині сербохорватський мовний сепаратизм є явищем, що має підтримку інституційної більшості й суспільного консенсусу. Тим не менш, це не дає підстав стверджувати про виникнення ausbau-парадигми у випадку хорватської, боснійської, чорногорської та сербської стандартних мов, оскільки розриву між ними не сталося. Рівень взаємозрозумілості між цими стандартами вищий, ніж між стандартними варіантами англійської, французької, німецької чи іспанської мов.

### У хорватській мові
Хорватський лінгвосепаратизм тісно пов'язаний з ідеями «мовної чистоти». Хорватські мовознавці, зокрема Златко Вінс, виявляють у хорватській літературі тенденцію до високої оцінки слів слов'янського походження та уникання іншомовних запозичень. Вважається, що рівень і методи очищення мови в різні періоди були відмінними, але прагнення до чистоти й вибірковості може бути засвідчене навіть у давніх дубровницьких письменників, а також у Павао Вітезовича. Таким чином робиться висновок, що сучасна хорватська мова продовжує традиції старої хорватської літератури.

#### Історичне коріння
Причини хорватського мовного сепаратизму сягають корінням у XVI століття — початок масового переселення хорватів, що говорили чакавським наріччям, із земель Хорватського королівства на північ, зумовленого османським вторгненням на Балканський півострів.
До турецької навали ареал чакавського наріччя охоплював більшу частину північно-західної Хорватії на південь од річки Купа, Лику, частину західної Боснії до Уни, Далмацію та практично всі острови. У XIV — XV століттях чакавщина міцно утвердилася як перша мова хорватської літератури, поряд із чакавсько-церковнослов'янською й чакавсько-штокавською (щакавською) сумішами на більшій частині Боснії, і досягла вершини свого розвитку в творах Марка Марулича та Петара Гекторовича. 1595 року Фауст Вранчич уклав перший хорватський словник на переважно чакавській народній основі (лат. Dictionarium quinque nobilissimarum Europae linguarum, latinae, italicae, germanicae, dalmaticae et ungaricae).
Міграція носіїв чакавського наріччя з земель його історичної поширеності призвела до того, що більшість хорватських міст спорожніли, а 1538 року імператор Священної Римської імперії Фердинанд I надав дозвіл на їхнє заселення біженцями з захоплених османами центральної Сербії, Косова й Боснії. Жителі цих територій були православними християнами, що говорили штокавськими говірками. У прикордонних областях Габсбурзької монархії було утворено військову адміністрацію, що отримала назву Військова границя (нім. Militargrenze, серб. Воjна краjина). Православні селилися в спустошених поселеннях центральної Хорватії, Славонії та північної Далмації, і ставали на довічну військову службу, зобов'язуючись обороняти кордони імперії. За це їх було звільнено від податків і повинностей, даровано землі та свободу віросповідання. У сербській історіографії ці переселенці вважаються сербами, однак хорватський церковний історик Миле Богович вказує на викривлене цитування архівних записів сербськими науковцями, зокрема Алексою Івичем, Никодимом Милашем і Йованом Радоничем. Записи свідчать про прибуття в Хорватію «православних», «волохів», «морлахів» або просто «греків», тимчасом як наведені історики пишуть про згадки «сербів». Відповідно до неупередженого прочитання історичних документів, хорватські науковці підкреслюють волоське походження переселенців, припускаючи незначні сербські вкраплення. Більшість біженців-хорватів переселилися в землю Бургенланд, де з часом кодифікували власний літературний стандарт — градищансько-хорватську мову на чакавській основі.
Балканські міграції кардинально змінили етно-мовну картину Балкан, зокрема хорватських історичних земель. Такий стан речей зумовив потребу в асиміляції прийшлого волоського та сербського населення. Хорватизація православних була тісно зв'язана з релігійними формами асиміляції. Певні групи волоського та сербського населення піддавалися окатоличенню й акультурації, що на практиці призводило до прийняття під впливом хорватського духівництва нової етнічної ідентичності. Це явище яскраво проявилося серед біженців, що поселилися в маєтках хорватської знаті в Бановині, а також у деяких місцевостях Крайни, про що свідчить приклад хорватизації сербського населення Жумбераку. Одним з інструментів не тільки релігійної, але й етнічної конверсії православних, була уніатська Крижевецька єпархія.
Поширення сербської свідомості серед православних волохів, одночасно з успішною асиміляцією православного населення хорватами протягом наступних століть, призвели до того, що станом на початок XIX століття на хорватських землях сформувалася значна сербська діаспора, а близько половини всіх хорватів-католиків розмовляли штокавщиною. Це зумовило виникнення в хорватських інтелектуальних колах 1830-х років ідеї «іллірійської нації» — руху, що прагнув до політичного й етно-мовного об'єднання південних слов'ян. Головними діячами цього руху стали Янко Драшкович і Людевит Гай, який створив для хорватської мови латинську абетку чеського зразка, що одержала назву «гаєвиця». У 1835 році Гай засновує часопис Hrvatske novine, що був видавався кайкавським наріччям, а з 1836 року перейшов на штокавське. 1850 року у Відні хорватські й сербські культурні діячі уклали літературну угоду, що декларувала єдність сербохорватської (або хорватосербської) мови. Хорвати прийняли штокавський стандарт Вука Караджича з умовою використання на письмі не сербської кирилиці, а латинської абетки Людевита Гая. Віденська угода встановила для сербів і хорватів дві вимовні норми — екавську (лес, река) та ієкавську (lijes, rijeka) відповідно.
Вук Караджич у своїй праці «Серби всі та всюди» доводив, що всі носії говірок штокавського типу є етнічними сербами незалежно від віри, яку вони сповідують.
Жителів Далмації, Істрії та островів Адріатики, що говорили чакавщиною, він вважав «справжніми хорватами», а носіїв кайкавського наріччя відносив до словенців. Думку Караджича поділяли засновники наукового слов'янознавства: Йосеф Добровський, Павел Йозеф Шафарик і Єрней Копітар. Один з найвідоміших сербів римокатолицького віросповідання, мовознавець Милан Решетар, у праці «Штокавський діалект» повідомляв, що всі вітчизняні та зарубіжні дослідники його часів вважають штокавське наріччя характерним для сербів, чакавське — для хорватів, а кайкавське — для словенців. Решетар бачив причину суперечностей між південнослов'янськими народами у включенні кайкавців та значної частини штокавців до хорватської політичної нації, що, на його думку, не мало наукового підґрунтя.
Деякі серби сприймали вибір штокавського наріччя літературним стандартом хорватської мови за привласнення чужої мови. Свідченням цього є лист Йована Живановича, надісланий Милану Йовановичу-Батуту 1890 року, в якому, серед іншого, написано:
Серби страшенно помиляються, коли не пишуть південним [ієкавським] діалектом [...] бо в підсумку хорвати казатимуть: «це наша мова» [...] Ми пишемо інстинктивно добре й без граматики. А чому? Тому що пишемо своєю мовою. Це ознака того, що це наша мова, а не хорватська, бо хорвати мусять вивчати [штокавську] граматику.
З іншого боку, видатний хорватський лексикограф Богослав Шулек відкидав такі погляди:
Той, хто хоче відмовляти народу в існуванні, має добре озброїтись аргументами, заснованими на природі речей, і свідченнями, що підтверджені історією.
У статті «Серби і Хорвати» — об'ємному тексті з хорватської історії, літератури та філології, Шулек полемізував з твердженням про сербський характер всієї штокавської літератури, вказуючи на те, що письменники південного узбережжя Далмації називали свою мову «хорватською». Він наводив чимало письмових пам'яток, де хорватську мову згадано в заголовку, і підкреслював, що не існує жодної старовинної книги, написаної глаголицею чи кирилицею, де б автор визначав свою мову як сербську. Справді, навіть у книгах, написаних боснійською кирилицею, автори називають свою мову «хорватська» або «слов'янська». На думку Шулека, хорватські письменники не могли називати свою мову сербською, бо протягом своєї історії серби використовували для літературних потреб суміш церковнослов'янської, російської та сербської мов. З огляду на це, Шулек підсумовував, що чиста штокавська «розквітла лише в хорватів сьогодні».
У Сербії, з початку 90-х років і донині, представники наукового сербознавства (Милош Ковачевич, Радмило Мароєвич, Петар Милосавлєвич) вважають, що лінгвонім «сербохорватська» є ще однією назвою сербської літературної мови, і доводять, що «так звана хорватська літературна мова ― це загребський варіант сербохорватської мови».
Новоштокавські діалекти стали основою хорватської літературної мови через соціальні обставини, що зумовили витіснення чакавського наріччя на периферію етномовного простору і ослаблення заснованої на ньому культури. Швидке розповсюдження художньої та релігійної літератури штокавським наріччям, очищеним від церковнослов'янського впливу, визначило вектор хорватської мовної стандартизації.
Видатний хорватський мовознавець Далибор Брозович описав це так:
Хорватська мовна історія, можливо, не завжди достатньо чітко додержувалася своєї мети, але шлях до неї все ще досить ясний. Глаголичні та кириличні хорватські твори перекладено латиницею, проте зворотних дій не було. Кайкавські й чакавські письменники так само писали штокавською, але обернені процеси невідомі. Неновоштокавські штокавці прийняли новоштокавську норму, однак зворотного не сталося. Ікавці пишуть ієкавицею, та не навпаки.

#### У ХХ столітті
1918 року хорватські землі увійшли до Королівства Сербів, Хорватів і Словенців, у якому панівною була думка, що всі народи новоствореної держави розмовляють однією мовою. Мовна політика королівства виражена у Відовданській конституції, де офіційною мовою держави зазначено «сербсько-хорватсько-словенську».
Пізніше, в часи Другої світової війни, мовний сепаратизм розквіт у фашистській Хорватії. Влада усташів провадила політику «очищення» хорватської мови від «сербізмів» та їхньої заміни неологізмами (munjovoz, krilnik та інші). Більша частина нових слів вийшла з ужитку після закінчення війни, однак відмінності між загребською і белградською літературними нормами зберігалися. Видані в цих містах у повоєнну добу словники, надавали перевагу власним лексичним одиницям, ігноруючи лексику та фразеологію, притаманні другому мовному варіанту.
У соціалістичній Югославії політика мовного об'єднання посилилася. Белградська термінологія домінувала в ЗМІ, а також у військовій, адміністративній, дипломатичній і юридичній царинах. Югославська влада звинувачувала противників об'єднання в симпатіях фашистському режиму, а літераторів і мовознавців, що вживали неологізми в своїх працях, піддавала репресіям. Наприклад, у 1987 році хорватський лікар Іван Шретер був засудженний до тюрми на 50 діб за використання терміна umirovljeni časnik (відставний офіцер) замість дозволеного penzionisani oficir у медичній картці пацієнта.
16 березня 1967 року представники хорватської інтелігенції, серед яких Мирослав Крлежа, Радослав Катитич, Томислав Ладан і Далибор Брозович, підписали Декларацію про назву і статус хорватської літературної мови, у якій вимагали рівноправності для сербської, хорватської, словенської і македонської мов у Югославії, а також права на використання хорватської мови в усіх органах влади Соціалістичної республіки Хорватія. Водночас, провідне товариство хорватської культури «Матиця хорватська» (хорв. Matica hrvatska) відмовилося закінчити спільний Словник сербохорватської літературної та народної мови, який писався в співпраці з «Матицею сербською» 10 років і мав включати близько 300 тис. слів. Цією декларацією, попри опір югославського уряду, була зупинена політика мовного об'єднання.
У 1971 році хорватські мовознавці Степан Бабич, Божидар Фінка та Милан Могуш, опублікували «Хорватський правопис» (хорв. Hrvatski pravopis). Слово «хорватський» у заголовку (замість офіційного «сербохорватський») було викликом югославському федералізму, тож працю негайно заборонили, а всі примірники знищили. Але одна з копій потрапила в Лондон, де її опубліковано. Нині 4-те видання книги вважається стандартною граматикою хорватської мови.

#### Сьогодення
З 1990-х років у Хорватії спостерігається повернення до мовної політики часів устаського режиму. Проголошення незалежності країни в 1991 році зумовило скасування заборони на публічне використання неологізмів воєнної доби в сферах керівництва, освіти й армії. Наслідком цього став перехід раніше заборонених слів до активного слововжитку, без будь-якого стилістичного маркування. Нині за чистотою хорватської мови слідкують «коректори» (хорв. lektori), які практикують форму мовної цензури. Незважаючи на інституційні методи хорватського лінгвосепаратизму, значна частина хорватського суспільства виступає проти такої політики.

## Македонський
Існування самостійної македонської мови є предметом суперечок між лінгвістичними колами Болгарії та Північної Македонії. Північномакедонське суспільство утверджує окремішність і самобутній історичний розвиток македонської мови, тимчасом як широка громадськість Болгарії, а також більшість її науковців, не визнають сучасну македонську націю, вважаючи македонців болгарами, а македонську мову південно-західним регіональним варіантом болгарської мови (т. зв. македонська літературна норма). Ця точка зору є офіційною для влади сучасної Республіки Болгарія. У Північній Македонії таку позицію сприймають як прямий замах на македонську ідентичність і національну незалежність.

### Кодифікація
Основи сучасної македонської літературної мови було закладено 1944 року після болгарської окупації Вардарської Македонії, коли Антифашистські збори народного визволення Македонії ухвалили рішення Про введення македонської мови як офіційної мови македонської держави. У листопаді 1944 року президія АЗНВМ створила комісію з питань мови та правопису, яка складалася з місцевих викладачів і громадських ентузіастів, і мала вносити пропозиції щодо алфавіту та правопису нової письмової норми. Мовна комісія збиралася з 27 листопада по 4 грудня 1944 року, пропонуючи взяти за основу літературної норми центральні говори західного наріччя (відомі в болгарській діалектології як середньомакедонські говірки південно-західних говорів західноболгарського наріччя). Комісією так само внесено пропозицію щодо нової абетки, яка являла собою болгарську абетку, дещо відозмінену згідно з фонетичним принципом. Проте пропозиції комісії були відхилені Антифашистськими зборами, які скликали другу і, згодом, третю комісію, що затвердили абетку, цілком засновану на сербській вуковиці з додаванням специфічних літер (Ѓѓ, Ќќ, Ѕѕ).

## Гінді та урду
Сучасні стандартні мови гінді та урду засновано на делійському діалекті кхарі-болі, що всотав перську, арабську, санскритську й тюркську лексику. З граматичного погляду гінді та урду є однією мовою (гіндустані), розмовні форми двох стандартів сливе ідентичні. Проте мови відрізняються системами письма (гінді використовує складове письмо деванаґарі, урду — персько-арабську в'язь), літературними прийомами, науковим і технічним словником: урду зберігає сильніший перський, а гінді — санскритський вплив. По суті, лексика є тим, що відрізняє урду та гінді.
До розділу Індії терміни «гіндустані», «урду» й «гінді» були синонімами. Релігійний характер розділення спричинив у новопосталих державах хвилю мовного сепаратизму та пуризму, що призвело до утвердження в індуїстській Індії стандарту гінді, а в мусульманському Пакистані — урду.

wikiname: ukwiki

title: Мовний сепаратизм

in_language: uk

wikitext:
'''Мо́вний''', або '''лінгвісти́чний сепарати́зм''' ('''лінгвосепарати́зм''') — позиція, що характеризується підтримкою виокремлення певного [[Різновид мови|різновиду мови]] ([[наріччя]], [[діалект]]у) з метою створення на його основі окремої [[Мова|мови]]. Вперше це явище було проаналізовано в каталонській [[Соціолінгвістика|соціолінгвістиці]]<ref>
* Strubell, Miquel (1991) «Catalan in Valencia: the story of an attempted secession», Swiss Academy of Social Science Colloquium on Standardization: Parpan / Coira (Grisons) 15-20 d'abril del 1991
* Pradilla, Miquel Àngel (1999) «El secessionisme lingüístic valencià», dins: Pradilla, Miquel Àngel (1999) (ed.) ''La llengua catalana al tombant del mil·lenni'', Barcelona: Empúries, p. 153—202.
* Article «secessionisme lingüístic», en: Ruiz, San Pascual Francesc & Sanz, Ribelles Rosa & Solé, Camardons Jordi (2001) ''Diccionari de sociolingüística,'' col·l. Diccionaris temàtics, Barcelona: Enciclopèdia Catalana.</ref>, але лінгвосепаратистські рухи існують і в інших країнах світу.

== Окситано-каталонський ==

[[Файл:Ibero orientales.PNG|frame|'''Окситано-романські діалекти''':
{{col-begin}}
{{col-3}}
{{legend|#D8BFD8|[[Віваро-альпійський діалект|Віваро-альпійський]]}}
{{legend|#EE82EE|[[Овернський діалект|Овернський]]}}
{{legend|#DA70D6|[[Лімузинський діалект|Лімузинський]]}}
{{legend|#9370DB|[[Провансальська мова|Провансальський]]}}
{{legend|#9400D3|[[Лангедокський діалект|Лангедокський]]}}
{{legend|#8B008B|[[Гасконська мова|Гасконський]]}}
{{col-3}}
{{legend|#DC143C|[[Балеарський діалект|Балеарський]]}}
{{legend|#B22222|[[Алгерський діалект|Алгерський]]}}
{{legend|#8B0000|[[Північнокаталанський діалект|Північнокаталонський]]}}
{{legend|#FF0000|[[Центральнокаталанський діалект|Центральнокаталонський]]}}
{{legend|#FF4500|[[Північно-західний діалект каталанської мови|Північно-західний каталонський]]}}
{{legend|#FF8C00|[[Валенсійська мова|Валенсійський]]}}
{{legend|#FFA07A|[[Рібагорський субдіалект каталанської мови|Рібагорський]]}}
{{col-end}}]]

=== Загальна характеристика ===

На [[Окситано-романські мови|окситано-каталонському мовному просторі]] лінгвістичний сепаратизм — новітнє явище, що з'явилося в 1970-х роках. Мовний сепаратизм рівною мірою властивий як [[Окситанська мова|окситанській]], так і [[Каталонська мова|каталонській мові]]<ref>Sumien, Domergue (2006) ''La standardisation pluricentrique de l'occitan: nouvel enjeu sociolinguistique, développement du lexique et de la morphologie,'' coll. Publications de l'Association Internationale d’Études Occitanes 3, Turnhout: Brepols, p. 49.</ref>, і має такі спільні риси:

* Розрив із традиціями окситанського та каталонського [[Відродження мови|відродження]] XIX століття, для якого характерне твердження про єдність обох мов.
* Часто навмисна необізнаність з традицією [[Романські мови|романського]] мовознавства, яке постулює єдність окситанської та каталонської мов<ref>Bec, Pierre (1970-71) (collab. Nandris, Octave & Muljačić, Žarko) ''Manuel pratique de philologie romane'', Paris: Picard, 2 vol.</ref>.
* Гострий акцент на [[Культурна ідентифікація|культурній ідентичності]], [[Етнолінгвістика|пов'язаній з діалектами]], що розглядаються як окремі мови.
* Відсутність успіху (або дуже маргінальна позиція) в [[Мовознавство|лінгвістичних]] дослідженнях<ref>Kremnitz, Georg «Une approche sociolinguistique», in Kirsch, F. Peter & Kremnitz, Georg & Schlieben-Lange, Brigitte (2002) ''Petite histoire sociale de la langue occitane: usages, images, littérature, grammaires et dictionnaires'', coll. Cap al Sud, F-66140 Canet: Trabucaire, p. 109—111 [updated version and partial translation from: Holtus, Günter & Metzeltin, Michael & Schmitt, Christian (1991) (dir.) ''Lexikon der Romanistischen Linguistik''. Vol. V-2: ''Okzitanisch, Katalanisch'', Tübingen: Niemeyer]</ref>.
* Активне [[Лобізм|лобіювання]] в регіональних політичних колах.
* Підтримка [[Писемність|систем письма]] та будь-яких настанов, що порушують мовну єдність і підкреслюють діалектні відмінності.

=== У каталонській мові ===

У [[Каталонська мова|каталонській мові]] існує три різновиди мовного сепаратизму:
* ''Валенсійський''
* ''Балеарський''
* ''Лінгвосепаратизм Ла-Франжа'', або ''[[Західна смуга|Західної смуги]]''.

==== Валенсійський ====

[[Валенсійська мова|Валенсійський]] лінгвосепаратизм, або ''блаверизм'', з'явився під час демократичного переходу в кінці 1970-х років, після падіння [[Франкістська Іспанія|франкістського режиму]]. Підтримується деякими консервативними і, як правило, [[Іспанська мова|іспаномовними]] колами валенсійського суспільства, які [[Каталонський націоналізм|каталонські націоналісти]] називають «постфранкістськими». Має різний вплив на населення: валенсійці зазвичай називають свою мову «валенсійською», але розділені щодо єдності каталонської: деякі погоджуються з тим, що «валенсійська» — це просто регіональна назва каталонської мови, інші ж вважають, що валенсійська має бути мовою, відмінною від каталонської. Блаверизм не впливає на наукове лінгвістичне товариство. Валенсійські установи й прихильники каталонської єдності використовують офіційну норму каталонської (кодифіковану [[Інститут каталонських студій|Інститутом каталонських студій]] та [[Валенсійська мовна академія|Валенсійською мовною академією]]), тоді як прихильники блаверизму переважно користуються нестандартною системою письма під назвою ''Normes del Puig''.

==== Балеарський ====

На [[Балеарські острови|Балеарських островах]] мовний сепаратизм досить непомітний і підтримується кількома культурними асоціаціями. Має дуже незначний вплив на населення. [[Балеарський діалект|Балеарський]] лінгвосепаратизм є частиною більш широкого (але неорганізованого) руху під назвою {{не перекладено|Гонелізм|«гонелізм»|ca|Gonellisme}} ({{lang-ca|gonellisme}}), що бореться проти [[Стандартизована мова|стандартизації]] каталонської мови.

==== Лінгвосепаратизм Ла-Франжа ====

У [[Західна смуга|Західній смузі]] (каталономовна область на сході [[Арагон]]у) мовний сепаратизм з'явився в 2000-х роках і є вельми маргінальним. Підтримується лише частиною проарагонських рухів, що самі є меншістю, які перебільшують арагонський вплив на каталонську мову Арагону, називаючи її арагонською, незважаючи на те, що справжня [[арагонська мова]] нетотожна каталонській. Прикладом санкціонованого державою лінгвосепаратизму є ''{{не перекладено|Закон про мови Арагону (2013)|Закон про мови Арагону (2013)|ca|Llei de llengües d'Aragó (2013)}}'', що називає каталонську мову Західної смуги «арагонською мовою східного регіону»<ref>{{Cite web |url=https://www.boe.es/diario_boe/txt.php?id=BOE-A-2013-6103 |title=BOE, ''Llei d'ús, protecció, promoció de les llengües i modalitats lingüístiques pròpies'' |accessdate=23 травня 2021 |archive-date=23 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210523230302/https://www.boe.es/diario_boe/txt.php?id=BOE-A-2013-6103 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.publico.es/espana/aragon-excluye-catalan-lenguas-oficiales.html |title=''publico.es, Aragó exclou el català de les seves llengües oficials'' |accessdate=23 травня 2021 |archive-date=24 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210524013331/https://www.publico.es/espana/aragon-excluye-catalan-lenguas-oficiales.html }}</ref>.

=== В окситанській мові ===

В [[Окситанська мова|окситанській мові]] є такі сепаратистські рухи:
* ''Овернський''
* ''Провансальський''
* ''Гасконсько-беарнський''.

==== Овернський ====

В [[Овернь|Оверні]] лінгвосепаратизм започаткований у 1970-х роках П'єром Бонно, який кодифікував т. зв. «боннівську норму», заснував регіональну асоціацію ''Cercle Terre d'Auvergne'' та періодичне видання ''Bïzà Neirà''. Має незначний вплив на населення через занепад самої окситанської мови. Овернські культурні кола розділені між баченням окситанської мови як єдиної (що пов'язане з ''[[Окситанська мова|класичною нормою]]'' окситанської) і мовним сепаратизмом (пов'язаним з ''боннівською нормою'').

==== Провансальський ====

[[Провансальська мова|Провансальський]] лінгвосепаратизм з'явився в 1970-х роках у працях Луї Байля і був відновлений у 1990-х роках Філіппом Бланше й такими групами, як ''Union Provençale'' та ''Collectif Provence''. Прихильники цього руху користуються ''[[Фредерік Містраль|містральською нормою]]'' (однак деякі її носії традиційно заявляють про єдність окситанської мови). Має незначний вплив на населення. [[Прованс]]ькі культурні кола розділені між унітарним баченням (яке поділяють носії як ''містральської'', так і ''[[Окситанська мова|класичної]]'' норм) та мовним сепаратизмом (підтримується деякими носіями ''містральської норми''). 5 грудня 2003 року Регіональна рада регіону [[Прованс — Альпи — Лазурний Берег]] ухвалила резолюцію, що затвердила принцип єдності «окситанської мови або ланг д'Ок» і той факт, що провансальська є її частиною.

==== Гасконсько-беарнський ====

На території поширення [[Гасконська мова|гасконського діалекту]] мовносепаратистський рух започаткував Жан Лафітт, що був створив у 2000-х роках асоціацію під назвою ''Institut Béarnais et Gascon''. Має незначний вплив на населення. Прихильники цього руху вживають одну з двох нестандартних модифікацій окситанської мови, на основі ''класичної'' і ''містральської'' норм. [[Гасконь|Гасконські]] та [[беарн]]ські культурні кола майже одностайно підтримують бачення окситанської мови як єдиної. У [[Баль-д'Аран|долині Аран]] (частина гасконської окситаномовної області в [[Іспанія|Іспанії]]) [[Аранська говірка|аранську говірку]] офіційно визнано частиною [[Окситанська мова|окситанської мови]]. Законодавство напівавтономної Аранської долини (1990) іменує місцеву говірку ''«аранська, різновид окситанської мови, що властивий Аранській долині»''<ref>[https://web.archive.org/web/20070609045335/http://www6.gencat.net/llengcat/aran/a_marclegal.htm «Er aranés, varietat dera lengua occitana e pròpia d'Aran»]</ref>. Аналогічним чином законодавство [[Каталонія|Каталонії]], реформоване 2006 року, підтверджує це формулюванням: ''«окситанська мова, яку в Арані називають аранською»''<ref>[https://web.archive.org/web/20070609045335/http://www6.gencat.net/llengcat/aran/a_marclegal.htm «Era lengua occitana, denominada aranés en Aran»]</ref>.

== Галісійський ==

Розпад галісійсько-португальського [[Мовний простір|мовного простору]] почався в [[1139]] році, коли південне [[Португальське графство]] відокремилося від васального [[Галісійське королівство|Галісійського королівства]], ставши незалежним [[Португальське королівство|Португальським королівством]]. Тим часом північна частина країни залишалася під владою [[Леонське королівство|Леонського королівства]], яке 1230 року було приєднане до [[Кастильська Корона|Кастильської Корони]] [[Фернандо III]]. Попри політичне розділення, у IX — XIV століттях розмовна романська мова по обидва береги річки [[Міню (річка)|Міню]] майже не відрізнялася{{sfn|Sobre as cantigas|loc=2. A Língua}}<ref>{{ВТ-ЭСБЕ|Португальский язык}}</ref>.

[[Файл:Linguistic map Southwestern Europe-en.gif|міні|250пкс|{{legend|#078FEE|Поширення галісійсько-португальської мови в ході [[Реконкіста|Реконкісти]]}}]]

[[Галісійсько-португальська мова]] досягла високого престижу в добу [[Раннє Середньовіччя|раннього Середньовіччя]], ставши мовою ділового листування й художньої літератури<ref>{{стаття
|автор = Голубева Е. Г.
|заголовок = О. К. Васильева-Шведе и русская португалистика
|посилання =
|мова = ru
|видання = Актуальные проблемы иберо-романистики
|тип = Межвузовский сборник, посвященный 100-летию со дня рождения профессора О. К. Васильевой-Шведе
|місце = Санкт-Петербург
|видавництво = Издательство СПбГУ
|рік = 1996
|випуск = 5
|isbn = 5-228-01437-X
|issn = 0202-2502}} Доповідь 23 квітня 1976 року, присвячена 80-літтю з дня народження проф. О. К. Васильєвої-Шведе.</ref>. На галісійській основі виникло поетичне [[койне]] трубадурів, яким користувалися також португальські та кастильські поети<ref>{{публікація|книга|автор=Нарумов Б. П.|частина=Галисийский язык|посилання=http://padaread.com/?book=96691&pg=518|назва=Языки мира: Романские языки|посилання= http://padaread.com/?book=96691|відповідальний=Редакторы: Т. Ю. Жданова, О. И. Романова, Н. В. Рогова|видання=|місце=М.|видавництво=Academia|рік= 2001|сторінки=517|сторінок=720|серія=Языки Евразии|isbn=5-87444-016-X|ref=Нарумов}}</ref>. Наприкінці XV століття кастильське панування посилилося, а галісійсько-португальську мову було витіснено з офіційного вжитку та [[Мова богослужіння|богослужіння]]. Протягом наступних століть галісійська мова побутувала серед сільського населення у формі [[Диглосія|диглосії]], зазнаючи сильного іспанського впливу. Тим часом дуже близька до неї мова Португалії залишалася [[Офіційна мова|офіційною]] і в ході [[Реконкіста|Реконкісти]] поширилася до південного узбережжя [[Піренейський півострів|Піренейського півострова]], а згодом і по всій [[Португальська колоніальна імперія|Португальській колоніальній імперії]].

У XIX столітті виник рух [[Галісійське відродження|Решурдіменто]] ({{lang-gl|Rexurdimento}} — відродження), що розпочав боротьбу за офіційне визнання [[Галісійська мова|галісійської мови]], яка до 1978 року вважалася діалектом [[Іспанська мова|іспанської]]. Початком галісійського відродження вважається публікація в 1863 році збірки «Галісійські пісні» ({{lang-gl|Cantares gallegos}}) [[Росалія де Кастро|Росалії де Кастро]], яку визнано класиком сучасної галісійської літератури, поряд з {{не перекладено|Едуардо Пондал|Едуардо Пондалом|ru|Пондал, Эдуардо}} і {{не перекладено|Мануел Куррос Енрікес|Мануелом Курросом Енрікесом|ru|Куррос Энрикес, Мануэл}}. Характерною ознакою нової літератури стало використання іспанського [[правопис]]у та численні [[Іспанізм|кастилізми]]. Однак деякі письменники — Ернесто Герра да Кал<ref>Maria do Carmo Henríquez Salido ''Caracterizaçom da língua en Ernesto Guerra da Cal'' en ''Homenagem a Ernesto Guerra da Cal''. Universidade de Coimbra, 1997, páxina 277</ref>, Вісенте Вікейра<ref>Domingos Prieto Alonso ''Planificaçom lingüística do galego: Vicente Viqueira, mestre de dom Ricardo'' en José Luís Rodríguez (ed.) ''Estudos dedicados a Ricardo Carvalho Calero''. Universidade de Santiago de Compostela, 2000, pp. 267—281</ref>, Еварісто Корреа Калдерон — користувалися португальською орфографією.

У 1976 році Хосе Мартіньйо Монтеро Санталья опублікував «Галісійсько-португальський уніфікаційний правопис», наблизивши галісійське написання до португальського зі збереженням діалектних розбіжностей. Згодом, 1979 року, Санталья розробив «Керівництво для галісійсько-португальської мовної реінтеграції». Його ідеї було зібрано та впорядковано в серії праць Рікардо Карвальйо Калеро в 1980 році<ref>Serafín Alonso Pintos ''O ideal de lingua na Gramática de Carballo Calero'', ''Grial'' 147, 2000, páxina 473</ref>. Цей стандарт, пізніше названий ''міжнародною нормою'', дав початок рухові зближення з португальською мовою, що відомий як '''[[реінтеграціонізм]]''' або '''лузизм'''<ref>Definicións no [https://academia.gal/dicionario/-/termo/lusismo ''Dicionario da Real Academia Galega''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210603114427/https://academia.gal/dicionario/-/termo/lusismo |date=3 червня 2021 }} e no [https://portaldaspalabras.gal/dicionario/procura/lusismo Portal das Palabras] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210603155706/https://portaldaspalabras.gal/dicionario/procura/lusismo/ |date=3 червня 2021 }} para ''lusismo''.</ref>. Прихильники цієї концепції критикують галісійський лінгвосепаратизм як «кастрапізм» (від [[кастрапо]] — явище, аналогічне [[суржик]]у) та «ізоляціонізм», вважаючи галісійську і португальську різновидами однієї мови. Відповідно до цього, метою лузистського руху є входження обох мов у єдиний [[діалектний континуум]] шляхом використання [[Лексика|лексичних]], [[Орфографія|орфографічних]] і [[Морфологія (мовознавство)|морфологічних]] особливостей, наближених до португальських та середньовічних галісійсько-португальських. 1981 року засноване провідне об'єднання реінтеграціоністів — {{не перекладено|Галісійська мовна асоціація|Галісійська мовна асоціація|gl|Associaçom Galega da Língua}}.

У 1982 році, через рік після надання [[Галісія|Галісії]] автономного статусу, було створено ''офіційну норму'', засновану на орфографії письменників [[Решурдіменто]]. Більшість авторів, як-от Альфонсо Кастелао, Вісенте Ріско, Отеро Педрайо, користувалися цим стандартом, навіть якщо визнавали мовну єдність з [[Португальці|португальцями]], вважаючи пріоритетнішим [[Грамотність|читання населенням]] і досягнення [[Політична свобода|політичної автономії]]. Нині ''офіційну норму'' підтримує [[Королівська галісійська академія]], її викладають у школах та університетах Галісії. Реінтеграціоністи стверджують, що офіційний стандарт запроваджений іспанським урядом з прихованим наміром віддалити галісійську мову від португальської.

У 2014 році парламент Галісії ухвалив ''Закон про використання португальської мови та зв'язки з португальською мовою'', що сприяє викладанню португальської мови на всіх освітніх рівнях і заохочує до підтримання відносин з іншими [[Лузофонія|португаломовними країнами]]<ref name="LEI">[https://www.xunta.gal/dog/Publicados/2014/20140408/AnuncioC3B0-310314-0001_gl.html «LEI 1/2014, do 24 de marzo, para o aproveitamento da lingua portuguesa e vínculos coa lusofonía»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210414181909/https://www.xunta.gal/dog/Publicados/2014/20140408/AnuncioC3B0-310314-0001_gl.html |date=14 квітня 2021 }} DOG, 8 de abril de 2014</ref>. У тексті закону галісійсько-португальські мовні зв'язки описано так:

{{blockquote|Власна мова Галісії, через її взаємозрозумілість із португальською, дає галісійським громадянам цінну конкурентну перевагу в багатьох аспектах, а саме в культурному, а також економічному плані. З цієї причини ми маємо озброїтися навчальними та комунікативними методами, які дозволять нам природним чином розвиватися тією мовою, що близька для нас і дає нам чудову міжнародну проєкцію<ref name="LEI"/>.}}

Тривалий час серед прихильників реінтеграціонізму точилася дискусія про те, яку мовну норму використовувати:
* португальський мовний стандарт;
* стандарт із незначними відмінностями;
* варіативний стандарт, що ґрунтуватиметься на повторному зближенні обох мов через нову [[Лузофонія|лузофонську]] правописну угоду, яка б оформила особливі регіональні варіанти португальської, зокрема галісійський, а також розходження португальських діалектів (особливо в [[Південна Америка|Південній Америці]]).

У 2017 році Галісійська мовна асоціація, спільно з іншими лузистськими групами, розробила зведення правил, відоме як «Сучасний галісійський правопис: злиття з португальською мовою у світі»<ref>[http://www.galiciaconfidencial.com/noticia/42779-agal-aproba-confluencia-duas-tradicions-normativas-reintegracionismo «AGAL aproba a confluencia das dúas tradicións normativas do reintegracionismo»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210421102146/http://www.galiciaconfidencial.com/noticia/42779-agal-aproba-confluencia-duas-tradicions-normativas-reintegracionismo |date=21 квітня 2021 }} Galicia Confidencial, 5 de decembro de 2016</ref><ref>[https://pgl.gal/ortografia-galega-moderna-confluente-com-o-portugues-no-mundo/ «Ortografia galega moderna: confluente com o português no mundo»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210605011351/https://pgl.gal/ortografia-galega-moderna-confluente-com-o-portugues-no-mundo/ |date=5 червня 2021 }} PGL, 13 de febreiro de 2017</ref>. Цей документ уніфікував різні підходи до мовного зближення, встановивши єдину альтернативну норму галісійської, або португальської, мови<ref>[http://agal-gz.org/faq/doku.php?id=pt_agal:normas:norma_da_agal «Ortografia Galega Moderna confluente com o Português no mundo I. Esclarecimentos prévios»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210605011351/http://agal-gz.org/faq/doku.php?id=pt_agal:normas:norma_da_agal |date=5 червня 2021 }}. AGAL</ref>.

== Молдовський ==

«Молд'''а'''вська» — назва, вживана щодо [[Румунська мова|румунської мови]] в [[Молдавська РСР|Радянській Молдові]]. Після [[Історія Молдови|проголошення незалежності]]<ref>{{публікація
|назва = Europe Review 2003/2004
|рік = 2004
|publisher = Kogan Page
|pages=242}}<br/>{{citat web
|url = http://bookshop.europa.eu/is-bin/INTERSHOP.enfinity/WFS/EU-Bookshop-Site/en_GB/-/EUR/ViewPublication-Start?PublicationKey=HC3110401
|title = A Field Guide to the Main Languages of Europe - Spot that language and how to tell them apart]
|publisher = [[Європейська комісія|Comisia Europeană]]
|language = en
|accessdate = 24 травня 2021
|archive-date = 27 червня 2013
|archive-url = https://www.webcitation.org/6HgLrGkpl?url=http://bookshop.europa.eu/is-bin/INTERSHOP.enfinity/WFS/EU-Bookshop-Site/en_GB/-/EUR/ViewPublication-Start?PublicationKey=HC3110401
}}</ref> використовується проросійськими та [[Молдовенізм|молдовеністськими]] колами, що культивують ідею окремішності молдован і місцеву національну ідентичність. [[Молдовська мова]] згадується в ст. 13, п. 1 [[Конституція Молдови|Конституції Республіки Молдова]] як державна мова<ref>[http://gov.md/content/ro/0000072.pdf Article 13, line 1 — of Constitution of Republic of Moldova] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080226205217/http://gov.md/content/ro/0000072.pdf |date=26 лютого 2008 }} {{ref-ro}}</ref>, водночас у [[Декларація незалежності Молдови|Декларації незалежності Молдови]] офіційною мовою названо румунську<ref>[http://www.istoria.md/articol/573/ Declarația de Independență a Republicii Moldova] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210529003736/http://www.istoria.md/articol/573/ |date=29 травня 2021 }} {{ref-ro}}</ref>.

[[Файл:Idioma rumano.PNG|thumb|300px|Поширеність румунської мови]]

У 2013 році [[Конституційний суд Молдови]] виніс ухвалу, що Декларація незалежності Молдови має перевагу над ст. 13 Конституції<ref>{{cite news
  |last =
  |first =
  |coauthors =
  |title = Hotărâre Nr. 36 din 05.12.2013 privind interpretarea articolului 13 alin. (1) din Constituție în corelație cu Preambulul Constituției și Declarația de Independență a Republicii Moldova (Sesizările nr. 8b/2013 și 41b/2013)
  |work =
  |pages =
  |language = ro
  |publisher = Curtea Constituțională a Republicii Moldova
  |date =
  |quote = ''124. [...] Prin urmare, Curtea consideră că prevederea conținută în Declarația de Independență referitoare la limba română ca limbă de stat a Republicii Moldova prevalează asupra prevederii referitoare la limba moldovenească conținute în articolul 13 al Constituției.''
  |url = http://constcourt.md/download.php?file=cHVibGljL2NjZG9jL2hvdGFyaXJpL3JvLWhfMzZfMjAxM19yby5wZGY%3D
  |accessdate = 20 decembrie 2013
  |archive-date = 5 березня 2016
  |archive-url = https://web.archive.org/web/20160305051137/http://constcourt.md/download.php?file=cHVibGljL2NjZG9jL2hvdGFyaXJpL3JvLWhfMzZfMjAxM19yby5wZGY%3D
  }}</ref>, а отже, офіційною мовою республіки є «румунська», а прикметник «молд'''о'''вська» є альтернативною назвою, необов'язковою до використання<ref>{{Cite web |url=http://adevarul.ro/moldova/actualitate/curtea-contitutionala-1_52a03dbbc7b855ff56773272/index.html |title=''Româna este limba oficială a Republicii Moldova, a decis Curtea Constituțională'' |accessdate=24 травня 2021 |archive-date=18 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210418094822/https://adevarul.ro/moldova/actualitate/curtea-contitutionala-1_52a03dbbc7b855ff56773272/index.html }}</ref>.

За часів СРСР радянська влада офіційно визнавала [[Молдовани|молдован]] окремим народом і всіляко підтримувала ідею молдовської мови, окремої від румунської. У 1920 — 1930-х роках більшовики намагалися штучно створити на території [[Молдавська Автономна Радянська Соціалістична Республіка|Молдавської АРСР]] молдовську літературну мову, в якій 40 % слів мали слов'янські корені і яка функціонувала на основі [[Кирилиця|кириличного письма]], а також розробили програму дій, спрямованих на формування молдовської [[Національна свідомість|національної свідомості]], що мало спонукати молдован ([[Румуни|румунів]]) [[Бессарабія|Басарабії]] відколотися від Румунії. Це супроводжувалося запеклими дискусіями між «самобутниками», які відстоювали ідею [[Літературна мова|літературної мови]] на основі діалектів [[Наддністрянщина|Наддністрянщини]], і «румунізаторами», що орієнтувалися на румунські літературні норми.

Після анексії Басарабії [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] та утворення [[Молдавська Радянська Соціалістична Республіка|Молдавської РСР]] виявилося, що придністровські діалекти малозрозумілі основній масі молдован. Через це [[1951]] року за підтримки [[Брежнєв Леонід Ілліч|Л. І. Брежнєва]] (тоді першого секретаря ЦК Компартії Молдови) було проведено реформу: мовна норма стала ґрунтуватися на діалектах Басарабії та стала значно ближчою до [[Румунська мова|румунської літературної мови]], хоч і зберігала кириличну графіку.

З 1989 року офіційна мова Молдови перейшла на [[Румунська абетка|латинську графіку]] й зазнала зворотного зближення з румунським мовним стандартом.

Нині популяризатором ідей молдовського лінгвосепаратизму є Васіле Стать, місцевий лінгвіст і політик, автор [[Молдовсько-румунський словник|Молдовсько-румунського словника]] ({{lang-ro|Dicționar moldovenesc-românesc}})<ref>[http://www.contrafort.md/old/2003/105-106/570.html Un monument al minciunii și al urii — 'Dicționarul moldovenesc-românesc' al lui Vasile Stati] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200129115748/http://www.contrafort.md/old/2003/105-106/570.html |date=29 січня 2020 }} in ''Contrafort'' magazine, no. 7-8 (105—106) / July–August 2003</ref>, що спричинив хвилю критики як у Молдові, так і в Румунії.

В автономії [[Гагаузія|Гагауз Єрі]] молдовська є однією з трьох офіційних мов (поряд із [[Гагаузька мова|гагаузькою]] та [[Російська мова|російською]]).

Також однією з офіційних мов [[Список держав та територій з обмеженим визнанням|невизнаної]] [[ПМР|Придністровської Молдавської Республіки]] (поряд з [[Українська мова|українською]] та російською) є «молд'''а'''вська мова на основі кириличної графіки»<ref>[http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=62295 Текст Конституції Придністровської Молдавської Республіки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160303175520/http://zakon-pmr.com/DetailDoc.aspx?document=62295 |date=3 березня 2016 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Сербохорватський ==

Переважна більшість мовознавців, що спеціалізуються на [[Слов'янські мови|слов'янських мовах]], вважають [[Сербохорватська мова|сербохорватську]] структурно та граматично єдиною мовою<ref>{{Cite book
|title = The Slavonic Languages
|year = 2002
|editor-last = Comrie
|editor-first = Bernard
|editor2-last = Corbett
|editor2-first = Greville G.
|publisher = Routledge
|location = London & New York
|oclc = 49550401
}}</ref><ref>{{Cite journal
|last = Bailyn
|first = John Frederick
|year = 2010
|title = To what degree are Croatian and Serbian the same language? Evidence from a Translation Study
|url = https://linguistics.stonybrook.edu/people/_bios/_linguistics-faculty/_faculty-files/bailyn/publications/JSLBCS2.pdf
|journal = Journal of Slavic Linguistics
|volume = 18
|issue = 2
|pages = 181–219
|issn = 1068-2090
|access-date = 9 жовтня 2019
|archive-date = 9 жовтня 2019
|archive-url = https://web.archive.org/web/20191009113158/https://linguistics.stonybrook.edu/people/_bios/_linguistics-faculty/_faculty-files/bailyn/publications/JSLBCS2.pdf
}}</ref>, що з лінгвістичного погляду поділяється на чотири наріччя — [[Кайкавське наріччя|кайкавське]] (на північному заході переходить у [[Словенська|словенську мову]]), [[Чакавське наріччя|чакавське]], [[Торлацький діалект|торлацьке]] (перехідне до [[Болгарська мова|болгарської]]) і [[Штокавське наріччя|штокавське]]. Останнє, як найбільш поширене, стало основою для сербохорватської літературної мови, а після [[Розпад Югославії|розпаду Югославії]] і втрати цією мовою єдиної кодифікації — для [[Сербська мова|сербської]], [[Хорватська мова|хорватської]], [[Боснійська мова|боснійської]] та [[Чорногорська мова|чорногорської]] національних мов.

[[Файл:Serbo croatian languages2006 02.png|thumb|300px|Поширення сербської, хорватської, боснійської та чорногорської мов станом на 2006 рік]]

Створення окремих взаємозрозумілих стандартизованих варіантів зумовлене тим, що [[серби]], [[хорвати]] та [[боснійці]] сповідують різні релігії ([[православ'я]], [[католицтво]] та [[іслам]] відповідно), належать до різних культурних світів і мають яскраво виражену національну свідомість, незважаючи на те, що протягом століть більша частина цих народів жила пліч-о-пліч під владою іноземних правителів.

З [[Соціолінгвістика|(соціо-)]][[Мовознавство|лінгвістичного]] погляду спільна сербохорватська мова все ще існує<ref>{{Cite book
|title=Slavistische Linguistik 2002: Referate des XXVIII. Konstanzer Slavistischen Arbeitstreffens, Bochum 10.-12. September 2002
|last = Kordić
|first = Snježana
|year = 2004
|editor-last = Krause
|editor-first = Marion
|editor2-last = Sappok
|editor2-first = Christian
|series = Slavistishe Beiträge ; vol. 434
|publisher = Otto Sagner
|location = Munich
|pages = 97–148
|chapter = Pro und kontra: "Serbokroatisch" heute
|trans_chapter = Pro and contra: "Serbo-Croatian" nowadays
|language = de
|isbn = 3-87690-885-X
|oclc = 56198470
|ssrn = 3434516
|id = {{{CROSBI|430499}}}
|url = https://www.webcitation.org/69f5n0ek4?url=http://bib.irb.hr/datoteka/430499.PRO_UND_KONTRA_SERBOKROATISCH.PDF
|archivedate = 4 August 2012
|accessdate = 13 квітня 2019
}} [http://data.onb.ac.at/rec/AC05094207 (ÖNB)]</ref>. Це [[плюрицентрична мова]]<ref>{{Cite book
|title = Deutsche Beiträge zum 14. Internationalen Slavistenkongress, Ohrid, 2008
|last = Bunčić
|first = Daniel
|year = 2008
|editor-last = Kempgen
|editor-first = Sebastian
|series = Welt der Slaven
|publisher = Otto Sagner
|location = Munich
|page = 93
|chapter = Die (Re-)Nationalisierung der serbokroatischen Standards
|trans_chapter = The (Re-)Nationalisation of Serbo-Croatian Standards
|language = de
|oclc = 238795822
}}</ref><ref>{{Cite book
|url = http://bib.irb.hr/datoteka/475567.Jezik_i_nacionalizam.pdf
|title = Jezik i nacionalizam
|trans-title = Language and Nationalism
|last = Kordić
|first = Snježana
|year = 2010
|series = Rotulus Universitas
|publisher = Durieux
|location = Zagreb
|pages = 69–168
|language = sh
|doi = 10.2139/ssrn.3467646
|isbn = 978-953-188-311-5
|lccn = 2011520778
|oclc = 729837512
|ol = 15270636W
|ssrn = 3467646
|id = {{{CROSBI|475567}}}
|archiveurl = https://www.webcitation.org/690BiBe4T?url=http://bib.irb.hr/datoteka/475567.Jezik_i_nacionalizam.pdf
|archivedate = 8 July 2012
|accessdate = 1 серпня 2019
}}</ref><ref>{{Cite book
|title = Lexical layers of identity: words, meaning, and culture in the Slavic languages
|last = Šipka
|first = Danko
|year = 2019
|publisher = Cambridge University Press
|location = New York
|page = 166
|doi = 10.1017/9781108685795
|isbn = 978-953-313-086-6
|lccn = 2018048005
|oclc = 1061308790
}}</ref>, що розвивається в чотирьох [[Різновид мови|нормативних різновидах]]: [[Хорватська мова|хорватському]], [[Боснійська мова|боснійському]], [[Чорногорська мова|чорногорському]] та [[Сербська мова|сербському]], які добровільно віддаляються<ref>{{Cite book
|title = Das Serbokroatische zwischen Linguistik und Politik: mit einer Bibliographie zum postjugoslavischen Sprachenstreit
|trans-title = Serbo-Croatian Between Linguistics and Politics: With a Bibliography of the Post-Yugoslav Language Dispute
|last = Gröschel
|first = Bernhard
|year = 2009
|series = Lincom Studies in Slavic Linguistics 34
|publisher = Lincom Europa
|location = Munich
|page = 451
|language = de
|isbn = 978-3-929075-79-3
|lccn = 2009473660
|oclc = 428012015
|ol = 15295665W
}}</ref>. Іноді ці мовні стандарти називають [[Аусбау-парадигма|мовами ''Ausbau'']]<ref>Концепцію [[Аусбау-парадигма|Аусбау-парадигми]] запропонував лінгвіст [[Гайнц Клосс]].</ref>. Однак мови ''Ausbau'' повинні мати різні діалектні основи<ref>{{Cite book
|title = Zur Theorie des Dialekts: Aufsätze aus 100 Jahren Forschung
|last = Kloss
|first = Heinz
|year = 1976
|editor-last = Göschel
|editor-first = Joachim
|editor2-last = Nail
|editor2-first = Norbert
|editor3-last = van der Elst
|editor3-first = Gaston
|series = Zeitschrift fur Dialektologie and Linguistik, Beihefte, n.F., Heft 16
|publisher = F. Steiner
|location = Wiesbaden
|pages = 310, 312
|chapter = Abstandsprachen und Ausbausprachen
|trans_chapter = Abstand-languages and Ausbau-languages
|oclc = 2598722
}}</ref>, тимчасом як стандартизовані варіанти сербохорватської мають однакову діалектну базу — [[штокавське наріччя]] (зокрема, східногерцеговинський діалект)<ref>{{Cite book
|title = Sprache und Politik : Sprachpolitik und Sprachnationalismus in der Republik Indien und dem sozialistischen Jugoslawien (1945-1991)
|trans-title = Language and Policy: Language Policy and Linguistic Nationalism in the Republic of India and the Socialist Yugoslavia (1945-1991)
|last = Blum
|first = Daniel
|year = 2002
|series = Beiträge zur Südasienforschung ; vol. 192
|publisher = Ergon
|location = Würzburg
|page = 200
|language = de
|isbn = 3-89913-253-X
|oclc = 51961066
}}</ref>.

{{blockquote|Проблеми так званих ''ausbau''-мов у термінології Гайнца-Клосса схожі, але ні в якому разі не ідентичні проблемам варіантів. Серед ''ausbau''-мов є пари стандартних мов, побудовані на різних діалектних основах [...].
Різниця між цими парними ''ausbau''-мовами і стандартними мовними варіантами полягає в тому, що варіанти мають сливе ідентичну матеріальну (діалектну) базу, різним є лише розвиток процесу стандартизації, тимчасом як парні стандартні мови мають більш чи менш відмінну діалектну основу<ref>{{cite book
|last = Brozović
|first = Dalibor
|editor1-last = Bugarski
|editor1-first = Ranko
|editor2-last = Hewkesworth
|editor2-first = Celia
|title = Language Planning in Yugoslavia
|publisher = Slavica Publishers
|pages = 72–79
|chapter = The Yugoslav Model of Language Planning: A Confrontation with Other Multilingual Models
|location = Columbus, Ohio
|year = 1992
|oclc = 26860931}}</ref>.}}

{{blockquote|Клосс протиставляє мови ''Ausbau'' не тільки мовам ''Abstand'', але й поліцентричним стандартним мовам<ref>{{cite book
|last = Stewart
|first = William A.
|editor1-last = Fishman
|editor1-first = Joshua A
|title = Readings in the Sociology of Language
|url = https://archive.org/details/readingsinsociol0000fish
|publisher = Mouton
|pages = [https://archive.org/details/readingsinsociol0000fish/page/529 529]–545
|chapter = A Sociolinguistic Typology for Describing National Multilingualism
|location = The Hague, Paris
|year = 1968
|doi = 10.1515/9783110805376.531|isbn=978-3-11-080537-6
|oclc = 306499}}</ref>, тобто двом варіантам одного й того самого стандарту, як-от сербохорватська, молдовська і румунська, а також португальській мові Бразилії та Португалії.
Але навпаки, такі пари як чеська і словацька, болгарська і македонська, данська і шведська, є прикладами літературних стандартів, заснованих на різних діалектах, що їх на дописьмовій стадії лінгвісти вважали б діалектами однієї мови<ref>{{cite book
|last = Cooper
|first = Robert Leon
|date = 1989
|title = Language Planning and Social Change
|url = https://archive.org/details/languageplanning0000coop
|url-access = registration
|type = Print book.
|location = Cambridge
|publisher = Cambridge University Press
|page = [https://archive.org/details/languageplanning0000coop/page/216 216]
|ref = 19624070
|isbn = 978-0-5213-3359-7
|oclc = 19624070}}</ref>.}}

Нині сербохорватський мовний сепаратизм є явищем, що має підтримку інституційної більшості й суспільного консенсусу. Тим не менш, це не дає підстав стверджувати про виникнення [[Аусбау-парадигма|''ausbau''-парадигми]] у випадку хорватської, боснійської, чорногорської та сербської стандартних мов, оскільки розриву між ними не сталося<ref>{{Cite book
|title = Die Ordnung des Standard und die Differenzierung der Diskurse; Teil 1
|last = Kafadar
|first = Enisa
|year = 2009
|editor-last = Henn-Memmesheimer
|editor-first = Beate
|editor2-last = Franz
|editor2-first = Joachim
|publisher = Peter Lang
|location = Frankfurt am Main
|pages = 100–101, 103
|chapter = Bosnisch, Kroatisch, Serbisch – Wie spricht man eigentlich in Bosnien-Herzegowina?
|trans_chapter = Bosnian, Croatian, Serbian – How do people really speak in Bosnia-Herzegovina?
|language = de
|isbn = 9783631599174
|oclc = 699514676
|accessdate = 9 серпня 2012
}}</ref><ref>{{Cite journal
|last = Kordić, Snježana
|year = 2009
|title = Plurizentrische Sprachen, Ausbausprachen, Abstandsprachen und die Serbokroatistik
|trans-title = Pluricentric languages, Ausbau languages, Abstand languages and the Serbo-Croatistics
|url = http://www.zeitschrift-fuer-balkanologie.de/index.php/zfb/article/view/203/203
|journal = Zeitschrift für Balkanologie
|language = de
|volume = 45
|issue = 2
|pages = 210–215
|issn = 0044-2356
|oclc = 680567046
|ssrn = 3439240
|id = 436361. {{ZDB|201058-6}}
|archive-url = https://www.webcitation.org/69f5bCgpH?url=http://bib.irb.hr/datoteka/436361.AUSBAU-ABSTAND-PLURIZENTRISCH.PDF
|archive-date = 4 серпня 2012
|access-date = 2 березня 2014}}</ref>. Рівень взаємозрозумілості між цими стандартами вищий, ніж між стандартними варіантами англійської, французької, німецької чи іспанської мов<ref>{{cite journal
|author = Thomas, Paul-Louis
|title = Le serbo-croate (bosniaque, croate, monténégrin, serbe): de l'étude d'une langue à l'identité des langues
|trans-title = Serbo-Croatian (Bosnian, Croatian, Montenegrin, Serbian): from the study of a language to the identity of languages
|url = http://www.persee.fr/web/revues/home/prescript/article/slave_0080-2557_2002_num_74_2_6801
|language = fr
|journal = Revue des études slaves
|volume = 74
|issue = 2–3
|page = 325
|year = 2003
|issn = 0080-2557
|oclc = 754204160
|id = {{ZDB|208723-6}}
|access-date = 13 квітня 2015
|archive-date = 24 січня 2015
|archive-url = https://web.archive.org/web/20150124234101/http://www.persee.fr/web/revues/home/prescript/article/slave_0080-2557_2002_num_74_2_6801
}}</ref>.

=== У хорватській мові ===

Хорватський лінгвосепаратизм тісно пов'язаний з ідеями «[[Мовний пуризм|мовної чистоти]]». Хорватські мовознавці, зокрема Златко Вінс, виявляють у [[Хорватська література|хорватській літературі]] тенденцію до високої оцінки слів слов'янського походження та уникання іншомовних [[Мовне запозичення|запозичень]]. Вважається, що рівень і методи очищення мови в різні періоди були відмінними, але прагнення до чистоти й вибірковості може бути засвідчене навіть у давніх [[Дубровник|дубровницьких]] письменників, а також у [[Павао Ріттер Вітезович|Павао Вітезовича]]. Таким чином робиться висновок, що сучасна хорватська мова продовжує традиції старої хорватської літератури<ref>Vince, Zlatko (1968). ''Filološke škole XIX. stoljeća u razvoju hrvatskog književnog jezika'' {{ref-hr}}. Zagreb. pp. 171—172. <q>U hrvatskoj se književnosti već u staro doba nastoje kloniti barbarizama i stranih riječi, osjeća se u književnim djelima određena svjesna briga oko jezičnog odabiranja. U toku stoljeća javlja se dakle težnja da književni jezik u književnim djelima bude što čišći, probraniji. Jedno je jezik razgovorni, često pun tuđica, a drugo je jezik u književnim djelima u kojima se javlja nastojanje za što većom jezičnom čistoćom. Način na koji se to može postići i u kojoj mjeri, u raznim je vremenima različit, ali težnju za što probranijim i čistijim književnim jezikom zapažamo i kod dubrovačkih književnika, i kod Vitezovića…Ta briga oko jezične čistoće koja karakterizira hrvatski književni izraz i u XIX. stoljeću, ostala je imanentna i kasnije…Književni jezik u Hrvata zapravo je dakle organski nastavak starijeg stanja u hrvatskoj književnosti.</q></ref>.

==== Історичне коріння ====

Причини хорватського мовного сепаратизму сягають корінням у XVI століття — початок масового переселення хорватів, що говорили [[Чакавське наріччя|чакавським наріччям]], із земель [[Хорватія в унії з Угорщиною|Хорватського королівства]] на північ, зумовленого [[Османські війни в Європі|османським вторгненням]] на [[Балканський півострів]]<ref>[http://www.mgimo.ru/files/33733/33733.pdf Тяпко Г. Г. Хорватское «триязычье» в начале XXI в. Ин-т славяноведения РАН. — М.: Наука, 2006] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210525132814/https://mgimo.ru/files/33733/33733.pdf |date=25 травня 2021 }} {{ref-ru}}</ref>.

До турецької навали ареал чакавського наріччя охоплював більшу частину північно-західної Хорватії на південь од річки [[Купа (річка)|Купа]], [[Лика (Хорватія)|Лику]], частину західної [[Боснія|Боснії]] до Уни, [[Далмація|Далмацію]] та практично всі острови. У XIV — XV століттях чакавщина міцно утвердилася як перша мова хорватської літератури, поряд із чакавсько-церковнослов'янською й чакавсько-штокавською (щакавською) сумішами на більшій частині Боснії, і досягла вершини свого розвитку в творах [[Марко Марулич|Марка Марулича]] та [[Петар Гекторович|Петара Гекторовича]]. 1595 року [[Фауст Вранчич]] уклав перший {{не перекладено|Dictionarium quinque nobilissimarum Europae linguarum, latinae, italicae, germanicae, dalmaticae et ungaricae|хорватський словник|hr|Dictionarium quinque nobilissimarum Europae linguarum, latinae, italicae, germanicae, dalmaticae et ungaricae}} на переважно чакавській народній основі ({{lang-la|Dictionarium quinque nobilissimarum Europae linguarum, latinae, italicae, germanicae, dalmaticae et ungaricae}}).

[[Файл:Serbo croatian dialects historical distribution 2.png|thumb|300px|Історична поширеність сербохорватських діалектів до початку балканських міграцій XVI ст.
Чакавське наріччя позначено блакитним (від [[Цетина|Цетини]], [[Динарське нагір'я|Динарського нагір'я]] майже до [[Уна (притока Сави)|Уни]] — на сході, [[Кайкавське наріччя|кайкавського наріччя]] та [[Словенська мова|словенської мови]] — на півночі).]]

Міграція носіїв чакавського наріччя з земель його історичної поширеності призвела до того, що більшість хорватських міст спорожніли<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Костић
|first = Лазо М.
|title = Спорне територије Срба и Хрвата
|year = 1990
|location = Београд
|publisher = Досије
|pages = 206-208
|url = https://www.scribd.com/document/36349897/Lazo-Kostic-Sporne-Teritorije-Srba-i-Hrvata
|accessdate = 8 червня 2021
|archive-date = 20 червня 2021
|archive-url = https://web.archive.org/web/20210620173311/https://www.scribd.com/document/36349897/Lazo-Kostic-Sporne-Teritorije-Srba-i-Hrvata
}}</ref>, а 1538 року імператор [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]] [[Фердинанд I (імператор Священної Римської імперії)|Фердинанд I]] надав дозвіл на їхнє заселення біженцями з захоплених османами центральної Сербії, [[Косово (географічний регіон)|Косова]] й [[Боснія|Боснії]]. Жителі цих територій були православними християнами, що говорили [[Штокавське наріччя|штокавськими говірками]]. У прикордонних областях [[Габсбурзька монархія|Габсбурзької монархії]] було утворено військову адміністрацію, що отримала назву [[Військова границя]] ({{lang-de|Militargrenze}}, {{lang-sr|Воjна краjина}}). Православні селилися в спустошених поселеннях центральної Хорватії, [[Славонія|Славонії]] та північної [[Далмація|Далмації]], і ставали на [[Граничари|довічну військову службу]], зобов'язуючись обороняти кордони імперії. За це їх було звільнено від податків і повинностей, даровано землі та свободу віросповідання<ref>{{книга
|автор = Поповић, Душан Ј.
|заголовок = Срби у Војводини
|місце = Нови Сад
|видавництво = Матица српска
|рік = 1959
|сторінок = 479
|сторінки = 95}}</ref>. У сербській історіографії ці переселенці вважаються сербами<ref>{{cite web
|url = http://www.rastko.rs/rastko-hu/istorija/istorija/Cirkovic_Seobe.html
|title = Переселення сербів
|publisher = Rastko
|accessdate = 2012-07-26
|lang = sr
|archive-date = 5 липня 2012
|archive-url = https://web.archive.org/web/20120705150733/http://www.rastko.rs/rastko-hu/istorija/istorija/Cirkovic_Seobe.html
}}</ref><ref>{{книга
|автор = Ваничек, Франц
|заголовок = Историја Војничке Крајине (од 1538 до 1873—335 година)
|місце = Нови Сад
|видавництво = Штампарија А. Пајевића
|рік = 1878
|сторінки = 1}}</ref>, однак хорватський церковний історик Миле Богович вказує на викривлене цитування архівних записів сербськими науковцями, зокрема Алексою Івичем, Никодимом Милашем і Йованом Радоничем. Записи свідчать про прибуття в Хорватію «православних», «[[Волохи|волохів]]», «[[Морлахи|морлахів]]» або просто «греків», тимчасом як наведені історики пишуть про згадки «сербів»<ref>Bogović, Mile. [https://hrcak.srce.hr/55453 OCJENE I PRIKAZI: Le missioni cattoliche nei Balcani durante la guerra di Candia (1645—1669)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191219003830/https://hrcak.srce.hr/55453 |date=19 грудня 2019 }} Vol. 01 No. 1, 1995. str. 332—333</ref>. Відповідно до неупередженого прочитання історичних документів, хорватські науковці підкреслюють волоське походження переселенців, припускаючи незначні сербські вкраплення<ref>Valentić, Mirko. [https://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=307682 O etničkom korijenu hrvatskih bosanskih Srba] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210116121900/https://hrcak.srce.hr/index.php?show=clanak&id_clanak_jezik=307682 |date=16 січня 2021 }} Vol. 24 No. 3, 1992. str. 18</ref><ref>Čoralić, Lovorka. Recenzija. Jačov, Marko. [https://hrcak.srce.hr/55587 Le guerre veneto-turche del XVII. secolo in Dalmazia, Atti e memorie della Società di storia patria, volume XX, Venezia 1991] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210117134202/https://hrcak.srce.hr/55587 |date=17 січня 2021 }} Vol. 26 No. 1, 1993. str. 345—346</ref><ref>Klaić, Vjekoslav. [https://issuu.com/mesicbooks/docs/vjekoslav_klajic_-_povjest_hrvata_o Povijest Hrvata], str. 26</ref><ref>Bracewell, Catherine Wendy. [https://books.google.hr/books?id=ht_-CgAAQBAJ&pg=PT77&dq=Serviani+atque+Valachi+Catherine+Wendy+Bracewell&hl=hr&sa=X&ved=0ahUKEwi6-OH6lrfmAhXhpIsKHSEJA0sQ6AEIJjAA#v=onepage&q=Serviani%20atque%20Valachi%20Catherine%20Wendy%20Bracewell&f=false The Uskoks of Senj: Piracy, Banditry, and Holy War in the Sixteenth-Century]</ref>. Більшість біженців-хорватів переселилися в землю [[Бургенланд]], де з часом кодифікували власний літературний стандарт — [[Градищансько-хорватська мова|градищансько-хорватську мову]] на чакавській основі.

Балканські міграції кардинально змінили етно-мовну картину Балкан, зокрема хорватських історичних земель. Такий стан речей зумовив потребу в [[Асиміляція|асиміляції]] прийшлого волоського та сербського населення<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Ивић
|first = Алекса
|year = 1909
|title = Сеоба Срба у Хрватску и Славонију: Прилог испитивању српске прошлости током 16. и 17. века
|location = Сремски Карловци
|url = https://books.google.com/books?id=QOw7AQAAMAAJ
|accessdate = 8 червня 2021
|archive-date = 8 червня 2021
|archive-url = https://web.archive.org/web/20210608193230/https://books.google.com/books?id=QOw7AQAAMAAJ
}}</ref>. {{не перекладено|Хорватизація|Хорватизація|en|Croatisation}} православних була тісно зв'язана з релігійними формами асиміляції. Певні групи волоського та сербського населення піддавалися окатоличенню й [[Акультурація|акультурації]], що на практиці призводило до прийняття під впливом хорватського духівництва нової етнічної ідентичності<ref>{{Cite journal
|ref = harv
|last = Гавриловић
|first = Славко
|title = О унијаћењу и покатоличавању Срба у Хрватској, Славонији и Угарској (XIII-XIX век)
|journal = Зборник о Србима у Хрватској
|volume = 3
|year = 1995
|pages = 7-44
|url = https://books.google.com/books?redir_esc=y&hl=sr&id=UbxFAAAAMAAJ
|accessdate = 8 червня 2021
|archive-date = 21 квітня 2021
|archive-url = https://web.archive.org/web/20210421050615/https://books.google.com/books?redir_esc=y&hl=sr&id=UbxFAAAAMAAJ
}}</ref>. Це явище яскраво проявилося серед біженців, що поселилися в маєтках хорватської знаті в [[Бановина (історична область)|Бановині]], а також у деяких місцевостях [[Крайна|Крайни]]<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Ивић
|first = Алекса
|title = Историја Срба у Угарској од пада Смедерева до сеобе под Чарнојевићем (1459-1690)
|year = 1914
|location = Загреб
|url = https://books.google.com/books?id=G9ZnAAAAMAAJ
|accessdate = 8 червня 2021
|archive-date = 8 червня 2021
|archive-url = https://web.archive.org/web/20210608193229/https://books.google.com/books?id=G9ZnAAAAMAAJ
}}</ref>, про що свідчить приклад хорватизації сербського населення [[Жумберак]]у<ref>[http://hrcak.srce.hr/file/44930 Hrčak: «Prvi marčanski grkokatolički biskup Simeon (1611—1630)»], Z. Kudelić, Hrvatski institut za istoriju, Zagreb (2002)</ref>. Одним з інструментів не тільки релігійної, але й етнічної конверсії православних, була уніатська [[Крижевецька єпархія]]<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Гавриловић
|first = Славко
|chapter = Унијаћење Срба у Хрватској, Славонији и Барањи (XVI-XVIII век)
|title = Српски народ ван граница данашње СР Југославије од краја XV века до 1914. године
|year = 1996
|location = Београд
|publisher = Завод за уџбенике и наставна средства}}</ref>.

Поширення сербської свідомості серед православних волохів<ref>Zef Mirdita, Vlasi u historiografiji, Hrvatski institut za povijest, Zagreb, 2004., str. 12, {{ISBN|953-6324-43-1}}</ref>, одночасно з успішною асиміляцією православного населення хорватами протягом наступних століть, призвели до того, що станом на початок XIX століття на хорватських землях сформувалася значна сербська діаспора, а близько половини всіх хорватів-католиків розмовляли штокавщиною. Це зумовило виникнення в хорватських інтелектуальних колах 1830-х років ідеї «[[Ілліризм|іллірійської нації]]» — руху, що прагнув до політичного й етно-мовного об'єднання [[Південні слов'яни|південних слов'ян]]. Головними діячами цього руху стали [[Янко Драшкович]] і [[Людевит Гай]], який створив для хорватської мови латинську абетку чеського зразка, що одержала назву «[[гаєвиця]]». У 1835 році Гай засновує часопис ''Hrvatske novine'', що був видавався кайкавським наріччям, а з 1836 року перейшов на штокавське. 1850 року у [[Відень|Відні]] хорватські й сербські культурні діячі уклали літературну угоду, що декларувала єдність сербохорватської (або хорватосербської) мови. Хорвати прийняли штокавський стандарт [[Вук Караджич|Вука Караджича]] з умовою використання на письмі не [[Сербська кирилична абетка|сербської кирилиці]], а латинської абетки Людевита Гая. [[Віденська літературна угода|Віденська угода]] встановила для сербів і хорватів дві вимовні норми — [[Екавиця|екавську]] (''лес, река'') та [[Ієкавиця|ієкавську]] (''lijes, rijeka'') відповідно.

Вук Караджич у своїй праці «Серби всі та всюди» доводив, що всі носії говірок [[Штокавське наріччя|штокавського типу]] є етнічними сербами незалежно від віри, яку вони сповідують<ref>''«…Срби само они који говоре српскијем језиком без разлике вјерозакона и мјеста становања, а за Чакавце и Кекавце нијесам казао да су Срби.»''</ref>.
Жителів Далмації, [[Істрія|Істрії]] та островів [[Адріатичне море|Адріатики]], що говорили чакавщиною, він вважав «справжніми хорватами», а носіїв [[Кайкавське наріччя|кайкавського наріччя]] відносив до [[словенці]]в<ref>{{cite web|url=http://www.rastko.rs/knjizevnost/vuk/vkaradzic-srbi.html|title=Срби сви и свуда, Пројекат Растко  Посећено: 28.09.2020.|accessdate=27 травня 2021|archive-date=13 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210513090912/http://rastko.rs/knjizevnost/vuk/vkaradzic-srbi.html}}</ref>. Думку Караджича поділяли засновники наукового [[Слов'янознавство|слов'янознавства]]: [[Йосеф Добровський]]<ref>{{книга
|příjmení = Steinke
|jméno = Klaus
|odkaz na autora = Zoe Hauptová
|назва = Der Stellenwert der südslavischen Sprachen in Dobrovskýs Einteilung der Slavia
|příjmení sestavitele = Vavřínek
|jméno sestavitele = Vladimír
|odkaz na sestavitele = Vladimír Vavřínek
|příjmení sestavitele2 = Gladkova
|jméno sestavitele2 = Hana
|příjmení sestavitele3 = Skwarska
|jméno sestavitele3 = Karolína
|sborník = Josef Dobrovský - Fundator studiorum slavicorum: příspěvky z mezinárodní vědecké konference v Praze 10.-13. června 2003
|vydavatel = Slovanský ústav AV ČR
|odkaz na vydavatele = Slovanský ústav Akademie věd České republiky
|místo = Praha
|rok vydání = 2004
|isbn = 80-86420-17-5
|url =
|strany = 338–344
|jazyk = de}}</ref>, [[Павел Йозеф Шафарик]]<ref>{{cite web
|url = https://www.ulib.sk/files/bibliografie/slovacikarne-tlace/l.pdf
|title = Univerzitná knižnica v Bratislave, bibliografia
|date =
|accessdate = 19.02.2019
|url-status = live
|archiveurl = https://web.archive.org/web/20190217142357/https://www.ulib.sk/files/bibliografie/slovacikarne-tlace/l.pdf
|archivedate = 17.02.2019}}</ref><ref>{{книга
|назва = Мала енциклопедија, 4. издање
|видавництво = Просвета
|місце = Београд
|рік = 1986
|isbn = 978-86-07-00495-9
|сторінка = }}</ref> і [[Єрней Копітар]]. Один з найвідоміших сербів римокатолицького віросповідання<ref>[http://www.bibliotekaherceg-novi.org.rs/PDF/Boka_27/boka_27_203.pdf «Срби католици на Приморју од уједињења до Априлског рата», Саша Недељковић] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120303232227/http://www.bibliotekaherceg-novi.org.rs/PDF/Boka_27/boka_27_203.pdf |date=3 березня 2012 }}, Процитовано 13.04.2013.</ref>, мовознавець {{не перекладено|Милан Решетар|Милан Решетар|sr|Милан Решетар}}, у праці «Штокавський діалект» повідомляв, що всі вітчизняні та зарубіжні дослідники його часів вважають штокавське наріччя характерним для сербів, чакавське — для хорватів, а кайкавське — для словенців. Решетар бачив причину суперечностей між південнослов'янськими народами у включенні кайкавців та значної частини штокавців до хорватської політичної нації, що, на його думку, не мало наукового підґрунтя<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Rešetar
|first = Milan
|year = 2010
|title = Štokavski dijalekat
|others = S njemačkog prevela Stojanka Makočević
|location = Podgorica}}</ref>.

Деякі серби сприймали вибір штокавського наріччя літературним стандартом хорватської мови за привласнення чужої мови. Свідченням цього є лист {{не перекладено|Йован Живанович|Йована Живановича|sr|Јован Живановић}}, надісланий {{не перекладено|Милан Йованович-Батут|Милану Йовановичу-Батуту|sr|Милан Јовановић Батут}} [[1890]] року, в якому, серед іншого, написано:

{{blockquote|Серби страшенно помиляються, коли не пишуть південним [ієкавським] діалектом [...] бо в підсумку хорвати казатимуть: «це наша мова» [...] Ми пишемо інстинктивно добре й без граматики. А чому? Тому що пишемо своєю мовою. Це ознака того, що це наша мова, а не хорватська, бо хорвати мусять вивчати [штокавську] граматику<ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Ивић
|first = Павле
|year = 1983
|title = Историја српског народа
|volume = VI/2
|location = Београд
|chapter = Језичке прилике
|page = 180-81}}</ref><ref>{{Cite book
|ref = harv
|last = Ивић
|first = Павле
|title = Преглед историје српског језика
|year = 1998
|location = Сремски Карловци — Нови Сад
|page = 190-91}}</ref>.}}

З іншого боку, видатний хорватський лексикограф {{не перекладено|Богослав Шулек|Богослав Шулек|hr|Bogoslav Šulek}} відкидав такі погляди:

{{blockquote|Той, хто хоче відмовляти народу в існуванні, має добре озброїтись аргументами, заснованими на природі речей, і свідченнями, що підтверджені історією<ref name="Srbi i Hrvati">Šulek, Bogoslav (1856). [https://harvatiya.ucoz.net/index/bogoslav_sulek_srbi_i_hrvati_1856_i/0-32 ''Srbi i Hrvati''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210608144230/https://harvatiya.ucoz.net/index/bogoslav_sulek_srbi_i_hrvati_1856_i/0-32 |date=8 червня 2021 }}. {{ref-hr}}</ref>.}}

У статті «Серби і Хорвати» — об'ємному тексті з хорватської історії, літератури та філології, Шулек полемізував з твердженням про сербський характер всієї штокавської літератури, вказуючи на те, що письменники [[Рагузька республіка|південного узбережжя Далмації]] називали свою мову «хорватською». Він наводив чимало письмових пам'яток, де хорватську мову згадано в заголовку, і підкреслював, що не існує жодної старовинної книги, написаної [[Глаголиця|глаголицею]] чи кирилицею, де б автор визначав свою мову як сербську. Справді, навіть у книгах, написаних [[Босанчиця|боснійською кирилицею]], автори називають свою мову «хорватська» або «слов'янська». На думку Шулека, хорватські письменники не могли називати свою мову сербською, бо протягом своєї історії серби використовували для літературних потреб суміш [[Церковнослов'янська мова|церковнослов'янської]], [[Російська мова|російської]] та сербської мов. З огляду на це, Шулек підсумовував, що чиста штокавська ''«розквітла лише в хорватів сьогодні»''<ref name="Srbi i Hrvati"/>.

У [[Сербія|Сербії]], з початку 90-х років і донині, представники наукового {{не перекладено|Сербознавство|сербознавства|ru|Сербистика}} ({{не перекладено|Милош Ковачевич|Милош Ковачевич|sr|Милош Ковачевић}}, Радмило Мароєвич, {{не перекладено|Петар Милосавлєвич|Петар Милосавлєвич|sr|Петар Милосављевић}}) вважають, що [[лінгвонім]] «сербохорватська» є ще однією назвою сербської літературної мови, і доводять, що ''«так звана хорватська літературна мова ― це загребський варіант сербохорватської мови»''<ref>{{cite web|url=http://www.svevlad.org.rs/srbistika/slovo.html|title=Слово о српском језику, 1998|accessdate=31 травня 2021|archive-date=7 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210507191225/http://www.svevlad.org.rs/srbistika/slovo.html}} {{ref-sr}}</ref><ref>{{cite web|url=https://plus.sr.cobiss.net/opac7/bib/9610754#full|title=Милош Ковачевић (2000), „Шта је то и куда иде српски језик“, Рашка: часопис за књижевност, уметност, науку и културу, XXX, бр.34–35, стр.30|accessdate=31 травня 2021|archive-date=2 червня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210602213728/https://plus.sr.cobiss.net/opac7/bib/9610754#full}}{{ref-sr}}</ref>.

{{не перекладено|Новоштокавські діалекти|Новоштокавські діалекти|ru|Новоштокавские диалекты}} стали основою хорватської літературної мови через соціальні обставини, що зумовили витіснення чакавського наріччя на периферію етномовного простору і ослаблення заснованої на ньому культури. Швидке розповсюдження художньої та релігійної літератури штокавським наріччям, очищеним від церковнослов'янського впливу, визначило вектор хорватської мовної стандартизації.

Видатний хорватський мовознавець {{не перекладено|Далибор Брозович|Далибор Брозович|en|Dalibor Brozović}} описав це так:

{{blockquote|Хорватська мовна історія, можливо, не завжди достатньо чітко додержувалася своєї мети, але шлях до неї все ще досить ясний. [[Глаголиця|Глаголичні]] та [[Босанчиця|кириличні]] хорватські твори перекладено латиницею, проте зворотних дій не було. Кайкавські й чакавські письменники так само писали штокавською, але обернені процеси невідомі. Неновоштокавські штокавці прийняли новоштокавську норму, однак зворотного не сталося. [[Ікавиця|Ікавці]] пишуть [[Ієкавиця|ієкавицею]], та не навпаки<ref>''«Hrvatska jezična povijest naoko možda nije svagda dovoljno jasno slijedila svoj cilj, ali je put k njemu ipak prilično jasan. Glagoljična su se i ćirilična hrvatska djela prelagala u latinicu, ali obratnih postupaka nije bilo. Kajkavski su i čakavski pisci pisali i štokavski, ali obrnuti postupci nisu poznati. Nenovoštokavski štokavci prihvaćali su novoštokavsku osnovicu, ali se nije događalo obrnuto. Ikavci pišu i ijekavski, ali ne i obrnuto.»''</ref>.}}

==== У ХХ столітті ====

[[1918]] року хорватські землі увійшли до [[КСХС|Королівства Сербів, Хорватів і Словенців]], у якому панівною була думка, що всі народи новоствореної держави розмовляють однією мовою. Мовна політика королівства виражена у [[Відовданська конституція|Відовданській конституції]], де офіційною мовою держави зазначено «сербсько-хорватсько-словенську»<ref>[http://yuhistorija.com/serbian/jug_prva_txt01c1.html Конституція Королівства Сербів, Хорватів і Словенців, ст. 3] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201214154753/http://www.yuhistorija.com/serbian/jug_prva_txt01c1.html |date=14 грудня 2020 }} {{ref-sr}}</ref>.

Пізніше, в часи [[ДСВ|Другої світової війни]], мовний сепаратизм розквіт у [[Незалежна держава Хорватія|фашистській Хорватії]]. Влада [[усташі]]в провадила політику «очищення» хорватської мови від «сербізмів» та їхньої заміни [[неологізм]]ами (''munjovoz'', ''krilnik'' та інші). Більша частина нових слів вийшла з ужитку після закінчення війни, однак відмінності між [[загреб]]ською і [[белград]]ською літературними нормами зберігалися. Видані в цих містах у повоєнну добу словники, надавали перевагу власним лексичним одиницям, ігноруючи лексику та [[Фразеологія|фразеологію]], притаманні другому мовному варіанту.

У [[СФРЮ|соціалістичній Югославії]] політика мовного об'єднання посилилася. Белградська термінологія домінувала в [[ЗМІ]], а також у військовій, адміністративній, дипломатичній і юридичній царинах. Югославська влада звинувачувала противників об'єднання в симпатіях фашистському режиму, а літераторів і мовознавців, що вживали неологізми в своїх працях, піддавала [[Репресії|репресіям]]<ref name="Grčević">{{Cite book
|url = http://bib.irb.hr/datoteka/259714.2002_Die_Welt_der_Slaven_14_Grcevic.pdf
|title = Some remarks on recent lexical changes in the Croatian language
|first = Mario
|last = Grčević
|year = 2002
|publisher = Otto Sagner
|location = München
|pages = 150-152
|isbn = 3-87690-823-X
|accessdate = 8 червня 2021
|archive-date = 3 січня 2022
|archive-url = https://web.archive.org/web/20220103235832/http://bib.irb.hr/datoteka/259714.2002_Die_Welt_der_Slaven_14_Grcevic.pdf
}}</ref>. Наприклад, у 1987 році хорватський лікар {{не перекладено|Іван Шретер|Іван Шретер|hr|Ivan Šreter}} був засудженний до тюрми на 50 діб за використання терміна ''umirovljeni časnik'' (відставний офіцер) замість дозволеного ''penzionisani oficir'' у медичній картці пацієнта<ref name="Grčević"/>.

16 березня 1967 року представники хорватської інтелігенції, серед яких [[Мирослав Крлежа]], Радослав Катитич, Томислав Ладан і Далибор Брозович, підписали ''Декларацію про назву і статус хорватської літературної мови'', у якій вимагали рівноправності для сербської, хорватської, словенської і [[Македонська мова|македонської]] мов у [[Югославія|Югославії]], а також права на використання хорватської мови в усіх органах влади [[Соціалістична республіка Хорватія|Соціалістичної республіки Хорватія]]<ref>[http://enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=14285 Hrvatska enciklopedija (LZMK) — Deklaracija o nazivu i položaju hrvatskog književnog jezika] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210603042112/https://enciklopedija.hr/Natuknica.aspx?ID=14285 |date=3 червня 2021 }}, enciklopedija.hr, pristupljeno 20. siječnja 2017.</ref>. Водночас, провідне товариство хорватської культури «[[Матиця хорватська]]» ({{lang-hr|Matica hrvatska}}) відмовилося закінчити спільний ''Словник сербохорватської літературної та народної мови'', який писався в співпраці з «[[Матиця сербська|Матицею сербською]]» 10 років і мав включати близько 300 тис. слів. Цією декларацією, попри опір югославського уряду, була зупинена політика мовного об'єднання.

У 1971 році хорватські мовознавці Степан Бабич, Божидар Фінка та Милан Могуш, опублікували «Хорватський правопис» ({{lang-hr|Hrvatski pravopis}}). Слово «хорватський» у заголовку (замість офіційного «сербохорватський») було викликом [[Югославізм|югославському федералізму]], тож працю негайно заборонили, а всі примірники знищили. Але одна з копій потрапила в [[Лондон]], де її опубліковано. Нині 4-те видання книги вважається стандартною граматикою хорватської мови.

==== Сьогодення ====

З 1990-х років у [[Хорватія|Хорватії]] спостерігається повернення до мовної політики часів устаського режиму. Проголошення незалежності країни в [[1991]] році зумовило скасування заборони на публічне використання неологізмів воєнної доби в сферах керівництва, освіти й армії. Наслідком цього став перехід раніше заборонених слів до активного слововжитку, без будь-якого стилістичного маркування<ref name="Grčević"/>. Нині за чистотою хорватської мови слідкують «[[Коректура|коректори]]» ({{lang-hr|lektori}}), які практикують форму мовної [[Цензура|цензури]]<ref>{{cite news
|first = Dubravko
|last = Škiljan
|title = Hrvatski ima male šanse postati radnim jezikom nekog tijela EU-a
|url = http://www.jutarnji.hr/skiljan--hrvatski-ima-male-sanse-postati-radnim-jezikom-nekog-tijela-eu-a/13011/
|language = sh
|location = Zagreb
|newspaper = Jutarnji list
|date = 20 січня 2006
|access-date = 4 лютого 2013
|archive-url = https://web.archive.org/web/20140203022046/http://www.jutarnji.hr/skiljan--hrvatski-ima-male-sanse-postati-radnim-jezikom-nekog-tijela-eu-a/13011/
|archive-date = 3 лютого 2014
|url-status = dead}}</ref><ref>{{cite book
|last = Kordić
|first = Snježana
|editor1-last = Symanzik
|editor1-first = Bernhard
|title = Studia Philologica Slavica: Festschrift für Gerhard Birkfellner zum 65. Geburtstag gewidmet von Freunden, Kollegen und Schülern: Teilband I
|series = Münstersche Texte zur Slavistik, vol. 4
|publisher = Lit
|pages = 339–347
|language = de
|chapter = Sprache und Nationalismus in Kroatien
|trans-chapter = Language and Nationalism in Croatia
|url = http://bib.irb.hr/datoteka/426593.SPRACHE_UND_NATIONALISM.PDF
|location = Berlin
|year = 2006
|isbn = 3-8258-9891-1
|oclc = 315818880
|ssrn = 3438896
|archive-date = 1 червня 2012
|url-status = live
|archive-url = https://web.archive.org/web/20120601175342/http://bib.irb.hr/datoteka/426593.SPRACHE_UND_NATIONALISM.PDF
|access-date = 4 січня 2013}}</ref>. Незважаючи на інституційні методи хорватського лінгвосепаратизму, значна частина хорватського суспільства виступає проти такої політики<ref>{{cite book
|last = Völkl
|first = Sigrid D.
|editor1-last = Ohnheiser
|editor1-first = Ingeborg
|editor2-last = Kienpointner
|editor2-first = Manfred
|editor3-last = Kalb
|editor3-first = Helmut
|title = Sprachen in Europa: Sprachsituation und Sprachpolitik in europäischen Ländern
|series = Innsbrucker Beiträge zur Kulturwissenschaft ; vol. 30
|publisher = Institut für Sprachwissenschaft
|pages = 319–334
|language = de
|chapter = Die Sprachensituation nach dem Zerfall Jugoslawiens
|location = Innsbruck
|year = 1999
|isbn = 3-85124-194-0}}</ref><ref>{{Cite book
|last = Czerwiński
|first = Maciej
|year = 2005
|title = Język – ideologia – naród: polityka językowa w Chorwacji a język mediów
|language = pl
|location = Kraków
|publisher = Scriptum
|page = 78
|isbn = 8360163049}}</ref><ref>{{cite book
|last = Kordić
|first = Snježana
|editor1-last = Symanzik
|editor1-first = Bernhard
|editor2-last = Birkfellner |editor2-first = Gerhard
|editor3-last = Sproede
|editor3-first = Alfred
|title = Sprache - Literatur - Politik. Osteuropa im Wandel: Beiträge zu einem Symposium in Münster, 28./29. Juli 2003
|series = Studien zur Slavistik ; vol. 10
|publisher = Dr. Kovač
|pages = 259–272
|language = de
|chapter = Die aktuelle Sprachzensur in Kroatien
|trans-chapter = The current censorship of language in Croatia
|url = http://bib.irb.hr/datoteka/430485.DIE_AKTUELLE_SPRACHZENSUR.PDF
|location = Hamburg
|year = 2004
|isbn = 3-8300-1215-2
|oclc = 57222231
|ssrn = 3434499
|archive-date = 22 вересня 2013
|url-status = live
|archive-url = https://web.archive.org/web/20130922101854/http://bib.irb.hr/datoteka/430485.DIE_AKTUELLE_SPRACHZENSUR.PDF
|access-date = 4 лютого 2013}}</ref><ref>{{cite web
|last = Jergović
|first = Miljenko
|date = 4 березня 2000
|title = Govorite li idiotski?: razgovor s Vladimirom Anićem
|trans-title = Do you speak idiotic?: Interview with Vladimir Anić
|url = http://postjugo.filg.uj.edu.pl/baza/texts_display.php?id=37
|language = sh
|publisher = Feral Tribune
|archive-date = 2 лютого 2014
|url-status = live
|archive-url = https://web.archive.org/web/20140202211747/http://postjugo.filg.uj.edu.pl/baza/texts_display.php?id=37
|access-date = 1 лютого 2013
}}</ref><ref>{{cite journal
|author = Štrkalj, Kristina
|title = Kad lingvistikom ravna politika. Nekoliko zapažanja o pravilima lektoriranja na Hrvatskoj televiziji
|language = sh
|journal = Književna republika
|volume = 1
|issue = 5–6
|pages = 174–185
|year = 2003
|issn = 1334-1057}}</ref><ref>{{cite news
|first = Mate
|last = Kapović
|title = Lektori su cenzorska pješadija
|url = http://www.slobodnadalmacija.hr/Arterija/tabid/247/articleType/ArticleView/articleId/130127/Default.aspx
|language = hr
|location = Split
|newspaper = Slobodna Dalmacija
|date = 23 лютого 2011
|access-date = 3 лютого 2013
|archive-url = https://web.archive.org/web/20130303073307/http://www.slobodnadalmacija.hr/Arterija/tabid/247/articleType/ArticleView/articleId/130127/Default.aspx
|archive-date = 3 березня 2013
|url-status = dead}}</ref>.

== Македонський ==

Існування самостійної [[Македонська мова|македонської мови]] є предметом суперечок між лінгвістичними колами [[Болгарія|Болгарії]] та [[Північна Македонія|Північної Македонії]]. Північномакедонське суспільство утверджує окремішність і самобутній історичний розвиток македонської мови, тимчасом як широка громадськість Болгарії, а також більшість її науковців, не визнають сучасну македонську націю, вважаючи македонців [[Болгари|болгарами]], а македонську мову південно-західним регіональним варіантом [[Болгарська мова|болгарської мови]] (т. зв. ''македонська літературна норма'')<ref>Bernard A. Cook, Andrej Alimoved ed., Europe Since 1945: An Encyclopedia, Volume 2; Europe Since 1945, Taylor & Francis, 2001; {{ISBN|0815340583}}, pp. 810—811.</ref>. Ця точка зору є офіційною для влади сучасної Республіки Болгарія<ref>{{книга
|автор = [[Дуліченко Олександр Дмитрович|Дуличенко А. Д.]]
|заголовок = Введение в славянскую филологию
|місце = {{М.}}
|видавництво = «Флинта»
|видання = 2-е изд., стер
|рік = 2014
|сторінок = 720
|isbn = 978-5-9765-0321-2}}</ref>. У Північній Македонії таку позицію сприймають як прямий замах на [[Македонці|македонську ідентичність]] і національну незалежність<ref>{{cite web
|url = https://www.politico.eu/article/bulgaria-north-macedonia-eu-accession-talks-language-dispute/
|title = Tongue-tied: Bulgaria's language gripe blocks North Macedonia's EU path
|last = Hajdari
|first = Una
|date = 8 грудня 2020
|website = Encyclopedia of Things
|access-date = 8 березня 2021
|archive-date = 4 березня 2021
|archive-url = https://web.archive.org/web/20210304074715/https://www.politico.eu/article/bulgaria-north-macedonia-eu-accession-talks-language-dispute/
}}</ref>.

=== Кодифікація ===

[[Файл:Reseniie na asnom za jazik.jpg|thumbnail|left|250px|Факсиміле рішення [[Антифашистські збори народного визволення Македонії|АЗНВМ]] про запровадження македонської мови як офіційної з підписами Любчо Арсова та Методі Андонова-Ченто]]

Основи сучасної македонської літературної мови було закладено 1944 року після [[Болгарська окупація Македонії та Західної Фракії (1941—1944)|болгарської окупації Вардарської Македонії]], коли [[Антифашистські збори народного визволення Македонії]] ухвалили рішення ''Про введення македонської мови як офіційної мови македонської держави''<ref>{{Cite web |url=http://www.slvesnik.com.mk/Issues/0B06AFA2DCBB4B42B443C52DC94D844E.pdf |title=Службен весник на федералната единица Македонија во демократската и федеративна Југославија, година I, брой 1, с. 3 |accessdate=7 серпня 2021 |archive-date=24 вересня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150924102748/http://www.slvesnik.com.mk/Issues/0B06AFA2DCBB4B42B443C52DC94D844E.pdf }}</ref>. У листопаді 1944 року президія АЗНВМ створила комісію з питань мови та правопису, яка складалася з місцевих викладачів і громадських ентузіастів, і мала вносити пропозиції щодо алфавіту та правопису нової письмової норми. Мовна комісія збиралася з 27 листопада по 4 грудня 1944 року, пропонуючи взяти за основу літературної норми центральні говори західного наріччя (відомі в болгарській діалектології як середньомакедонські говірки південно-західних говорів західноболгарського наріччя). Комісією так само внесено пропозицію щодо нової абетки, яка являла собою болгарську абетку, дещо відозмінену згідно з фонетичним принципом<ref>{{Cite web |url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/a/a3/Rezolucija_za_jazikot.pdf |title=Резолюция |accessdate=7 серпня 2021 |archive-date=22 січня 2022 |archive-url=https://web.archive.org/web/20220122014205/https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/a/a3/Rezolucija_za_jazikot.pdf }}</ref>. Проте пропозиції комісії були відхилені Антифашистськими зборами, які скликали другу і, згодом, третю комісію, що затвердили абетку, цілком засновану на [[Сербська кирилична абетка|сербській вуковиці]] з додаванням специфічних літер (''Ѓѓ, Ќќ, Ѕѕ'')<ref>Шклифов, Благой (2003). ''За разширението на диалектната основа на българския книжовен език и неговото обновление.''</ref>.

[[Файл:Decision about the Macedonian Alphabet 1 May 1945.tiff|thumb|200px|Рішення щодо македонського алфавіту від 1 травня 1945 року, написане на болгарській друкарській машинці з використанням ''Й''<ref>Проф. д-р Антони Стоилов и колектив, Крайно време е за сътрудничество. За езиковия спор, македонската литературна норма, Мисирков и възможностите за сътрудничество между езиковедите от Република Македония и Република България във В-к Култура — Брой 28 (2908), 21 юли 2017 г.</ref><ref>Стефан Дечев: Българските и македонски политици задминаха националните историци; списание Marginalia, 24.06.2019 г.</ref>. Присутні рукописні ''Ѕ, Ј'' та ''Џ'', і діакритичні знаки для ''Ѓ'' та ''Ќ''<ref>Кочев, Иван & Александров, Иван. Документи за съчиняването на «македонския книжовен език», сп. Македонски преглед, Македонски научен институт, стр. 5-22; кн. 4. 1991 г.</ref>. Відмова від ''Ъ'', разом із запозиченням ''Ј, Џ, Љ'' та ''Њ'', призвели до звинувачень АЗНВМ у сербізації<ref>''Коли Блаже Конескі, засновник македонської стандартної мови, у дитинстві повернувся у своє македонське село з сербського міста, де він ходив до школи, його висміяли за його сербізовану мову.'' Cornelis H. van Schooneveld, Linguarum: Series maior, Issue 20, Mouton., 1966, p. 295.</ref><ref>''[…] Однак це було зовсім не так, як свідчить сам Конескі. Використання шва [ъ] є однією з найважливіших суперечностей не тільки між болгарами і македонцями, а й між самими македонцями — у Македонії існують кола, які на початку 1990-х років засуджували його виключення зі стандартної мови як ворожий акт насильницької сербізації.'' Докладніше див.: Alexandra Ioannidou (Athens, Jena) Koneski, his successors and the peculiar narrative of a «late standardization» in the Balkans. in Romanica et Balcanica: Wolfgang Dahmen zum 65. Geburtstag, Volume 7 of Jenaer Beiträge zur Romanistik with Thede Kahl, Johannes Kramer and Elton Prifti as ed., Akademische Verlagsgemeinschaft München AVM, 2015, {{ISBN|3954770369}}, pp. 367—375.</ref><ref>Kronsteiner, Otto, Zerfall Jugoslawiens und die Zukunft der makedonischen Literatursprache: Der späte Fall von Glottotomie? in: Die slawischen Sprachen (1992) 29, 142—171.</ref>.]]

== Гінді та урду ==

Сучасні стандартні мови [[гінді]] та [[урду]] засновано на [[делі]]йському діалекті [[кхарі-болі]], що всотав [[Перська мова|перську]], [[Арабська мова|арабську]], [[санскрит]]ську й [[Чагатайська мова|тюркську]] лексику. З граматичного погляду гінді та урду є однією мовою ([[гіндустані]]), розмовні форми двох стандартів сливе ідентичні<ref>{{cite web|url=http://www.britannica.com/EBchecked/topic/619612/Urdu-language|title=Urdu language — Britannica Online Encyclopedia|publisher=Britannica.com|date=|accessdate=2011-12-18|archiveurl=https://www.webcitation.org/6HT0MG4WI?url=http://www.britannica.com/EBchecked/topic/619612/Urdu-language|archivedate=2013-06-18|deadlink=no}}</ref>. Проте мови відрізняються системами письма (гінді використовує складове письмо [[деванаґарі]], урду — [[Перське письмо|персько-арабську в'язь]]), літературними прийомами, науковим і технічним словником: урду зберігає сильніший перський, а гінді — санскритський вплив<ref>[https://books.google.co.uk/books?id=ooH5VfLTQEQC&pg=PA2&lpg=PA2&dq=urdu+heavy+persian#v=onepage&q=urdu%20heavy%20persian&f=false ''Hindi''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210524042713/https://books.google.co.uk/books?id=ooH5VfLTQEQC&pg=PA2&lpg=PA2&dq=urdu+heavy+persian#v=onepage&q=urdu%20heavy%20persian&f=false |date=24 травня 2021 }} by Yamuna Kachru</ref><ref>[https://books.google.co.uk/books?id=-xzljvnQ1vAC&pg=PA175&lpg=PA175&dq=hindi+in+perso-arabic+script+india#v=onepage&q=&f=false ''Students' Britannica: India'': Select essays] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210524042714/https://books.google.co.uk/books?id=-xzljvnQ1vAC&pg=PA175&lpg=PA175&dq=hindi+in+perso-arabic+script+india#v=onepage&q=&f=false |date=24 травня 2021 }} by Dale Hoiberg, Indu Ramchandani page 175</ref>. По суті, [[лексика]] є тим, що відрізняє урду та гінді.

До [[Розділ Британської Індії|розділу Індії]] терміни «гіндустані», «урду» й «гінді» були синонімами<ref name="ReferenceA">{{OED|Hindustani B2}}</ref>. Релігійний характер розділення спричинив у новопосталих державах хвилю мовного сепаратизму та [[Мовний пуризм|пуризму]], що призвело до утвердження в індуїстській [[Індія|Індії]] стандарту гінді, а в мусульманському [[Пакистан]]і — урду.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

[[Категорія:Псевдонаука]]
[[Категорія:Соціолінгвістика]]
[[Категорія:Різновиди і стилі мови]]
[[Категорія:Статті з китайськими ієрогліфами]]
[[Категорія:Статті з традиційними китайськими ієрогліфами]]
[[Категорія:Статті зі спрощеними китайськими ієрогліфами]]
[[Категорія:Сепаратизм]]