text:
# Хелуанський металургійний комбінат
Хелуанський металургійний комбінат — металургійний комбінат в Єгипті, розташований на південній околиці Каїра біля міста Хелуан. Перше велике підприємство в історії чорної металургії країни.

## Історія підприємства

### Перша черга
Рішення про будівництво комбінату ухвалили в 1954 році. Хоча на той час єгипетська монархія, яка орієнтувалась на країни Заходу, вже була ліквідована, проте реалізація проекту відбувалась за сприяння ФРН, а основне обладнання постачили відомі німецькі компанії.
У 1957-му видали продукцію дві малі – ємністю по 12 тонн – електродугові печі, які працювали на місцевому та імпортованому металобрухті і могли виробляти 40 тисяч тонн сталі на рік.
На 1958 рік припало введення головних об’єктів першої черги, а саме:
- доменної печі № 1 об’ємом 575 м3 з річною потужністю 150 тисяч тонн чавуну;
- чотирьох томасівських конвертерів ємністю по 17 тонн (це довело загальну річну потужність сталеплавильного цеху до 315 тисяч тонн на рік);
- блюмінгу від компанії Demag;
- прокатного стану компанії Siemag, що був призначений для випуску великосортового прокату (є відомості, що його потужність становила 120 тисяч тонн на рік);
- листопрокатного стану (за тими ж відомостями, він випускав 40 тисяч тонн товстого і 10 тисяч тонн тонкого листа на рік).
В 1960-му стала до ладу доменна піч № 2 з тим же об’ємом 575 м3, що довело потужність підприємства до 300 тисяч тонн чавуну на рік.
Підготовку залізорудної сировини забезпечували дві агломашини з площею спікання по 50 м3, які ввели в експлуатацію одночасно з домнами у 1958 та 1960 роках.
В 1964 році асортимент кінцевої продукції розширили за рахунок нового прокатного стану, що міг випускати 80 тисяч тонн дрібносортового прокату на рік.

### Друга черга
Тим часом Єгипет узяв курс на зближення з СРСР. Одним з наслідків цього було укладання в 1961 році угоди щодо спорудження на Хелуанському комбінаті двох прокатних станів. Один з них продуктивністю 500 тисяч тонн на рік мав перетворювати сляби у гарячекатану котушку, тоді як інший потужністю 250 тисяч тонн на рік використовував частину цієї котушки для випуску холоднокатаного прокату (полосового та рулонного). Введення цього обладнання в експлуатацію припало на 1968 – 1969 рік, при цьому через обмежені можливості з випуску напівфабрикатів доводилось працювати із імпортованими слябами.
Втім, на той час вже узялись за проект спорудження повноцінної другої черги, яка у підсумку включила:
- введену в дію у 1973 (за іншими даними – в 1972) році доменну піч №3 об’ємом 1033 м3 з річною потужністю 500 тисяч тонн чавуну;
- три кисневих конвертери ємністю по 80 тонн, які стали до ладу в 1972 – 1974 роках;
- три введені в дію у 1973-му машини безперервного виливу слябів;
- три запущені у тому ж 1973-му машини безперервного виливу сортової заготовки загальною продуктивністю 600 тисяч тонн на рік;
- запущений в 1977-му середньосортовий стан річною потужністю 200 тисяч тонн;
- введену у 1979 (за іншими даними – в 1977) році доменну піч №4 об’ємом 1033 м3 з річною потужністю 500 тисяч тонн чавуну.
Крім того, переведення перших двох доменних печей на новий тип руди дозволило збільшити їх сукупну річну потужність з 300 до 400 тисяч тон, що довело загальний показник комбінату до 1,4 млн тонн чавуну на рік. Підготовку залізорудної сировини для нової черги забезпечували чотири агломашини аглоцеху №2 з площею спікання по 75 м2, дві з яких почали роботу в 1974 і дві у 1978 роках.
Проектна потужність комбінату по сталі становила 1,5 млн тонн, тоді як загальна продуктивність прокатних станів досягнула не менш ніж 950 тисяч тонн на рік. При цьому в Єгипті почали з’являтись приватні металопрокатні заводи, орієнтовані на випуск сортового прокату. Так, вже у 1970-х в тому ж Хелвані став до ладу перший такий завод від компанії Metad Helwan.
Варто відзначити, що будівельні роботи за участі СРСР тривали на комбінаті лише до серпня 1973 року, а з 1976 року єгипетський уряд припинив стосунки з СРСР в межах Договору про дружбу і співробітництво між СРСР і АРЄ від 1971 року.

### Розвиток комбінату в 1980-х – 1990-х
В 1985 – 1986 роках більшість прокатних станів першої черги пройшли модернізацію, при цьому на кінець 2000-х їх річна потужність визначалась на рівні 300 тисяч тон блюмів, 180 тисяч тонн великосортового та 90 тисяч тонн листового прокату відповідно.
В 1989 (за іншими даними – у 1992) в аглоцеху №2 запустили п’яту агломашину з такою ж площею спікання як у попередніх.
У 1990-му додали ще одну слябову машину безперервного виливу сталі, що довело загальний показник слябових машин до 600 тисяч тонн на рік.
Нарешті, у 1995 – 1996 роках провели модернізацію всіх трьох кисневих конвертерів зі збільшенням їх ємності до 90 тонн. В цей час програма модернізації комбінату відбувалась за фінансування Світового банку й  Німеччини.

### Комбінат на початку 21 століття
Станом на 2013-й на комбінаті працювала лише одна доменна піч з чотирьох, причому такий стан справ тривав вже два роки. Як стверджувало керівництво комбінату, причиною була нестача коксу через проблеми на сусідньому коксохімічному заводу.
Проблеми тривали і далі. Так, за 2018/2019 фінансовий рік комбінат отримав збиток у розмірі близько 100 млн доларів США, збиток 2019/2020 фінансового року склав близько 50 млн доларів США, а загальний накопичений негативний результат вже перевищував 0,5 млрд доларів США. Як наслідок, у січні 2021-го рада директорів Egyptian Iron and Steel Company (Hadisolb) ухвалила рішення про закриття Хелуанського комбінату.

## Сировинні зв’язки комбінату

### Залізна руда
Перша черга проекту була розрахована на використання залізної руди, видобуток якої почали у 1955 році поблизу Асуану. Вона вирізнялась великим вмістом фосфору, що й обумовило вибір томасівських конвертерів, які дозволяли отримувати з неї продукцію прийнятної якості.
В основу проекту другої черги поклали роботу на залізній руді із району оази Бахарія, що знаходиться на південний захід від Каїру. Для доставки продукції на комбінат проклали спеціальну залізничну лінію довжиною 346 км. Запаси головного родовища бахарійського району становили близько 200 млн тонн та дозволяли забезпечити комбінат сировиною на десятки років – річна потужність гірничозбагачувального комплексу в Бахарії становила 3,3 млн тонн. Втім, параметри цієї руди все-таки поступались найкращим світовим зразкам, що мало певні наслідки для конкурентоздатності підприємства.
Видобуток руди в Асуані припинили у 1973 році. Оскільки руда з Бахарії мала суттєво нижчий вміст фосфору, для нормальної роботи томасівських конвертерів до неї доводилось домішувати фосфорити (можливо відзначити, що останні видобувались на кількох родовищах в центральній частині долини Ніла та доставлялись на північ країни для роботи кількох заводів фосфорних добрив).

### Нерудні матеріали
З 1958-го потреби комбінату забезпечували доломітовий кар’єр в Адабії (дещо більш ніж за сотню кілометрів на північний схід від Каїру) та вапняковий кар’єр у Рефаї (Refaii).
Враховуючи багаторазове збільшення потужності підприємства унаслідок спорудження другої черги, з 1972-го почали видобуток вапняку в Бені-Халід, в районі Самалут у губернаторстві Мінья (пару сотень кілометрів на південь від Каїру).
Нарешті, у 2007 – 2009 роках почали розробку нового вапнякового кар’єру в Джебель-Ель-Тіар (Gable El Tear), так само у губернаторстві Мінья.
Станом на кінець 2000-х річна потужність кар’єрів у Адабії та Бені-Халід становила 240 тисяч тонн та 1 млн тонн відповідно. Випалювання вапняку відбувалось у 5 печах, тоді як з доломітом працювала одна обертова піч.

### Кокс
Комбінат почав роботу з використанням імпортованого коксу. З 1964-го його джерелом став зведений поруч Хелуанський коксохімічний завод, який, втім, переробляв імпортоване вугілля (в першій половині 1980-х років Єгипет імпортував близько 1 млн т кам'яного вугілля для цих потреб).

### Природний газ
В 1977-му на доменній печі №3 почали використання природного газу, який у тому році вперше подали до району Каїру по газопроводу Абу-Ель-Гарадік – Дашур.
Хоча використання блакитного палива у доменному процесі принесло значну економію коксу, проте впровадження цієї технології на печах №4 та №1 припало лише на 1996 та 1998 роки відповідно.

## Енергетичне господарство
У 1960-х роках на комбінаті запустили три газові турбіни угорського виробництва загальною потужністю 45 МВт. Вони використовували доменний газ, а також паливну нафту.
Частину енергетичних потреб комбінату закривали за допомогою коксового газу від Хелванського коксохімічного заводу. З 1972-го частина цього газу споживалась зведеною на коксохімічному підприємстві установкою з випуску азотних добрив, хоча на меткомбінаті бажали б збільшення поставок.
В 2005 – 2006 роках на комбінаті встановили два котли для виробництва пари, які використовували тепло відпрацьованих газів від обертової печі та кисневих конвертерів.

## Фосфорні добрива
Оскільки томасівські конвертери працювали на руді із значним вмістом фосфору, шлак після плавки містив чимало цього елементу і міг виконувати функцію добрива. Таке використання шлаку почалось у 1965-му і станом на початок 1970-х комбінат міг продукувати 56 тисяч тонн добрива із вмістом Р2О5 на рівні 10% – 12%.
Можливо також відзначити, що зазначений фосфоровмісний шлак пасував далеко не до всіх єгипетських ґрунтів, а тому значну частину цього продукту експортували.

title: Хелуанський металургійний комбінат

wikitext:
{{Location map+ | Єгипет
| width = 400
| caption = Місце розташування заводу
| relief = 1
| places =
  {{Location map~ | Єгипет
    | label = '''Хелван'''
    | label_size =
    | position = bottom
    | background =
    | mark = Red pog.svg
    | marksize =
    | alt =
    | link =
    | lat_deg = 29 | lat_min = 46 | lat_sec    = 28 | lat_dir = N
    | lon_deg = 31 | lon_min = 19 | lon_sec    = 8 | lon_dir = E
}}
}}

'''Хелуанський металургійний комбінат''' — металургійний комбінат в [[Єгипет|Єгипті]], розташований на південній околиці Каїра біля міста [[Хелуан]]. Перше велике підприємство в історії [[Чорна металургія|чорної металургії]] країни.

== Історія підприємства ==

=== Перша черга ===
Рішення про будівництво комбінату ухвалили в 1954 році. Хоча на той час єгипетська монархія, яка орієнтувалась на країни Заходу, вже була ліквідована, проте реалізація проекту відбувалась за сприяння ФРН, а основне обладнання постачили відомі німецькі компанії.<ref name="П"> Простор. Выпуски 1-8. – Казахское гос. изд-во худож. лит-ры, 1970. С. 69. {{Ref-ru}} </ref><ref name="АС"> Л. Кулагина. Арабские страны, Турция, Иран, Афганистан: история, экономика. – М.: Наука, 1973. С. 173—174. {{Ref-ru}} </ref>

У 1957-му видали продукцію дві малі – ємністю по 12 тонн – електродугові печі, які працювали на місцевому та імпортованому металобрухті і могли виробляти 40 тисяч тонн сталі на рік.

На 1958 рік припало введення головних об’єктів першої черги, а саме:

- доменної печі № 1 об’ємом 575 м3 з річною потужністю 150 тисяч тонн чавуну;

- чотирьох [[Томасівський процес|томасівських]] конвертерів ємністю по 17 тонн (це довело загальну річну потужність сталеплавильного цеху до 315 тисяч тонн на рік);

- [[Блюмінг|блюмінгу]] від компанії Demag;

- прокатного стану компанії Siemag, що був призначений для випуску великосортового прокату (є відомості, що його потужність становила 120 тисяч тонн на рік);

- листопрокатного стану (за тими ж відомостями, він випускав 40 тисяч тонн товстого і 10 тисяч тонн тонкого листа на рік).

В 1960-му стала до ладу доменна піч № 2 з тим же об’ємом 575 м3, що довело потужність підприємства до 300 тисяч тонн чавуну на рік.

Підготовку залізорудної сировини забезпечували дві агломашини з площею спікання по 50 м3, які ввели в експлуатацію одночасно з домнами у 1958 та 1960 роках.

В 1964 році асортимент кінцевої продукції розширили за рахунок нового прокатного стану, що міг випускати 80 тисяч тонн дрібносортового прокату на рік.

=== Друга черга ===
Тим часом Єгипет узяв курс на зближення з СРСР. Одним з наслідків цього було укладання в 1961 році угоди щодо спорудження на Хелуанському комбінаті двох прокатних станів. Один з них продуктивністю 500 тисяч тонн на рік мав перетворювати [[Сляб|сляби]] у гарячекатану котушку, тоді як інший потужністю 250 тисяч тонн на рік використовував частину цієї котушки для випуску холоднокатаного прокату (полосового та рулонного). Введення цього обладнання в експлуатацію припало на 1968 – 1969 рік, при цьому через обмежені можливості з випуску напівфабрикатів доводилось працювати із імпортованими слябами.

Втім, на той час вже узялись за проект спорудження повноцінної другої черги, яка у підсумку включила:

- введену в дію у 1973 (за іншими даними – в 1972) році доменну піч №3 об’ємом 1033 м3 з річною потужністю 500 тисяч тонн чавуну;

- три [[Кисневий конвертор|кисневих конвертери]] ємністю по 80 тонн, які стали до ладу в 1972 – 1974 роках;

- три введені в дію у 1973-му машини безперервного виливу слябів;

- три запущені у тому ж 1973-му машини безперервного виливу сортової заготовки загальною продуктивністю 600 тисяч тонн на рік;

- запущений в 1977-му середньосортовий стан річною потужністю 200 тисяч тонн;

- введену у 1979 (за іншими даними – в 1977) році доменну піч №4 об’ємом 1033 м3 з річною потужністю 500 тисяч тонн чавуну.

Крім того, переведення перших двох доменних печей на новий тип руди дозволило збільшити їх сукупну річну потужність з 300 до 400 тисяч тон, що довело загальний показник комбінату до 1,4 млн тонн чавуну на рік. Підготовку залізорудної сировини для нової черги забезпечували чотири агломашини аглоцеху №2 з площею спікання по 75 м2, дві з яких почали роботу в 1974 і дві у 1978 роках.

Проектна потужність комбінату по сталі становила 1,5 млн тонн, тоді як загальна продуктивність прокатних станів досягнула не менш ніж 950 тисяч тонн на рік. При цьому в Єгипті почали з’являтись приватні металопрокатні заводи, орієнтовані на випуск сортового прокату. Так, вже у 1970-х в тому ж Хелвані став до ладу перший такий [[Металопрокатний завод у Хелвані|завод від компанії Metad Helwan]].

Варто відзначити, що будівельні роботи за участі СРСР тривали на комбінаті лише до серпня 1973 року, а з 1976 року єгипетський уряд припинив стосунки з СРСР в межах Договору про дружбу і співробітництво між СРСР і АРЄ від 1971 року.

=== Розвиток комбінату в 1980-х – 1990-х ===
В 1985 – 1986 роках більшість прокатних станів першої черги пройшли модернізацію, при цьому на кінець 2000-х їх річна потужність визначалась на рівні 300 тисяч тон блюмів, 180 тисяч тонн великосортового та 90 тисяч тонн листового прокату відповідно.

В 1989 (за іншими даними – у 1992) в аглоцеху №2 запустили п’яту агломашину з такою ж площею спікання як у попередніх.

У 1990-му додали ще одну слябову машину безперервного виливу сталі, що довело загальний показник слябових машин до 600 тисяч тонн на рік.

Нарешті, у 1995 – 1996 роках провели модернізацію всіх трьох кисневих конвертерів зі збільшенням їх ємності до 90 тонн. В цей час програма модернізації комбінату відбувалась за фінансування [[Світовий банк|Світового банку]] й [[Німеччина| Німеччини]].

=== Комбінат на початку 21 століття ===
Станом на 2013-й на комбінаті працювала лише одна доменна піч з чотирьох, причому такий стан справ тривав вже два роки. Як стверджувало керівництво комбінату, причиною була нестача коксу через проблеми на [[Коксохімічний завод у Хелвані|сусідньому коксохімічному заводу]].<ref>{{Cite web|title=Egyptian Iron and Steel Company problems to be solved soon: chairman - Economy - Business|url=https://english.ahram.org.eg/NewsContent/3/12/88290/Business/Economy/Egyptian-Iron-and-Steel-Company-problems-to-be-sol.aspx|website=Ahram Online|accessdate=2023-05-16}}</ref>

Проблеми тривали і далі. Так, за 2018/2019 фінансовий рік комбінат отримав збиток у розмірі близько 100 млн доларів США, збиток 2019/2020 фінансового року склав близько 50 млн доларів США, а загальний накопичений негативний результат вже перевищував 0,5 млрд доларів США. Як наслідок, у січні 2021-го рада директорів Egyptian Iron and Steel Company (Hadisolb) ухвалила рішення про закриття Хелуанського комбінату.<ref>{{Cite web|title=Workers of Egyptian Iron & Steel Co demonstrate over factory’s closure|url=https://egyptwatch.net/2021/06/04/workers-of-egyptian-iron-steel-co-demonstrate-over-factorys-closure/|website=EgyptWatch|date=2021-06-04|accessdate=2023-05-16|language=en-US|last=NightWatch}}</ref>

== Сировинні зв’язки комбінату ==

=== Залізна руда ===
Перша черга проекту була розрахована на використання залізної руди, видобуток якої почали у 1955 році поблизу Асуану. Вона вирізнялась великим вмістом фосфору, що й обумовило вибір томасівських конвертерів, які дозволяли отримувати з неї продукцію прийнятної якості.

В основу проекту другої черги поклали роботу на залізній руді із району оази Бахарія, що знаходиться на південний захід від Каїру. Для доставки продукції на комбінат проклали спеціальну залізничну лінію довжиною 346 км.<ref name="А"> [https://books.google.com.ua/books?id=pP315Mw3S9EC&printsec=frontcover&hl=ru&source=gbs_ge_summary_r&cad=0#v=onepage&q&f=false The Middle East and North Africa 2004]. 50th Edition. – [[Taylor & Francis]], 2003. P. 357. ISBN 1-85743-184-7 ISSN 0076-8502 {{Ref-en}} </ref> Запаси головного родовища бахарійського району становили близько 200 млн тонн та дозволяли забезпечити комбінат сировиною на десятки років – річна потужність гірничозбагачувального комплексу в Бахарії становила 3,3 млн тонн. Втім, параметри цієї руди все-таки поступались найкращим світовим зразкам, що мало певні наслідки для конкурентоздатності підприємства.

Видобуток руди в Асуані припинили у 1973 році. Оскільки руда з Бахарії мала суттєво нижчий вміст фосфору, для нормальної роботи томасівських конвертерів до неї доводилось домішувати [[фосфорити]] (можливо відзначити, що останні видобувались на кількох родовищах в центральній частині долини Ніла та доставлялись на північ країни для роботи кількох заводів фосфорних добрив).

=== Нерудні матеріали ===
З 1958-го потреби комбінату забезпечували [[Доломіт|доломітовий]] кар’єр в Адабії (дещо більш ніж за сотню кілометрів на північний схід від Каїру) та вапняковий кар’єр у Рефаї (Refaii).

Враховуючи багаторазове збільшення потужності підприємства унаслідок спорудження другої черги, з 1972-го почали видобуток вапняку в Бені-Халід, в районі Самалут у губернаторстві [[Мінья (губернаторство)|Мінья]] (пару сотень кілометрів на південь від Каїру).

Нарешті, у 2007 – 2009 роках почали розробку нового вапнякового кар’єру в Джебель-Ель-Тіар (Gable El Tear), так само у губернаторстві Мінья.

Станом на кінець 2000-х річна потужність кар’єрів у Адабії та Бені-Халід становила 240 тисяч тонн та 1 млн тонн відповідно. Випалювання вапняку відбувалось у 5 печах, тоді як з доломітом працювала одна обертова піч.

=== Кокс ===
Комбінат почав роботу з використанням імпортованого коксу. З 1964-го його джерелом став зведений поруч [[Коксохімічний завод у Хелвані|Хелуанський коксохімічний завод]], який, втім, переробляв імпортоване вугілля (в першій половині 1980-х років Єгипет імпортував близько 1 млн т кам'яного вугілля для цих потреб<ref> Реферативный журнал. – М.: ВИНИТИ, 1983. С. 53. {{Ref-ru}} </ref>).

=== Природний газ ===
В 1977-му на доменній печі №3 почали використання природного газу, який у тому році вперше подали до району Каїру по газопроводу [[Абу-Ель-Гарадік – Дашур]].

Хоча використання блакитного палива у доменному процесі принесло значну економію коксу, проте впровадження цієї технології на печах №4 та №1 припало лише на 1996 та 1998 роки відповідно.

== Енергетичне господарство ==
У 1960-х роках на комбінаті запустили три газові турбіни угорського виробництва загальною потужністю 45 МВт. Вони використовували [[доменний газ]], а також паливну нафту.

Частину енергетичних потреб комбінату закривали за допомогою [[Коксовий газ|коксового газу]] від Хелванського коксохімічного заводу. З 1972-го частина цього газу споживалась зведеною на коксохімічному підприємстві установкою з випуску азотних добрив, хоча на меткомбінаті бажали б збільшення поставок.

В 2005 – 2006 роках на комбінаті встановили два котли для виробництва пари, які використовували тепло відпрацьованих газів від обертової печі та кисневих конвертерів.

== Фосфорні добрива ==
Оскільки томасівські конвертери працювали на руді із значним вмістом фосфору, шлак після плавки містив чимало цього елементу і міг виконувати функцію добрива. Таке використання шлаку почалось у 1965-му і станом на початок 1970-х комбінат міг продукувати 56 тисяч тонн добрива із вмістом [[Оксид фосфору(V)|Р2О5]] на рівні 10% – 12%.

Можливо також відзначити, що зазначений фосфоровмісний шлак пасував далеко не до всіх єгипетських ґрунтів, а тому значну частину цього продукту експортували.<ref>{{Cite web|url=http://hadisolb.com/pdf/Egyption_Iron_&_Steel_Company_DOC/Egyption_Iron_&_Steel_Company_EN.pdf|title=Egyption Iron & Steel Company}}</ref><ref>{{Cite news|title=Assessment of the energy requirements and selected options facing major consumers within the Egyptian industrial and agricultural sectors. Final report|url=https://www.osti.gov/biblio/5610349|date=1978-05-31|accessdate=2023-05-16|issue=DOE/CS/40017-T3|language=English}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://documents1.worldbank.org/curated/en/880651468021567763/pdf/multi-page.pdf|title=Appraisal of FIL Talkha 11 Fertilizer Project RETURN T Egypt}}</ref>

== Посилання ==
{{примітки}}

[[Категорія:Металургійні підприємства Єгипту]]
[[Категорія:Підприємства, засновані 1957]]
[[Категорія:Губернаторство Каїр]]
[[Категорія:Заводи з виробництва фосфорних добрив|Х]]


text:
# Капітанська дочка
«Капіта́нська дочка́» (рос. «Капита́нская до́чка») — історичний роман (або повість) російського поета Олександра Пушкіна, дія якого відбувається під час повстання Омеляна Пугачова. Вперше опублікований без вказівки імені автора в 4-й книжці журналу «Современник», що надійшла в продаж в останній декаді 1836 року.

## Сюжет
На схилі років поміщик Петро Андрійович Гриньов веде розповідь про бурхливі події своєї молодості. Дитинство своє він провів у батьківському маєтку в
Симбірській губернії, поки в 17 років строгий батько — офіцер у відставці — не розпорядився відправити його служити в армію: «Годі йому бігати по дівочим та лазити на голубники».
Волею долі по дорозі до місця служби молодий офіцер зустрічається з Омеляном Пугачовим, який тоді був прост, нікому не відомим козаком-втікачем. Під час бурану той погоджується проводити Гриньова з його старим слугою Савельїчем до заїжджого двору. На знак вдячності за послугу Петро віддає йому свій заячий тулуп.
Приїхавши на службу в прикордонну Білогірську фортецю, Петро закохується в дочку коменданта фортеці, Машу Миронову. Товариш по службі Гриньова, офіцер Олексій Швабрін, з яким він познайомився вже в фортеці, теж виявляється небайдужий до капітанської дочки і викликає Петра на дуель, в ході якої завдає Гриньову поранення. Про поєдинок стає відомо батькові Петра, який відмовляється благословити шлюб з дівчиною без приданого.
Тим часом, розгорається пугачовщина, яку сам Пушкін характеризував як «російський бунт, безглуздий і нещадний». Пугачов зі своїм військом атакує і захоплює фортецю в оренбурзькому степу; дворян страчує, а козаків призиває до свого війська. Батьки Маші гинуть від рук бунтівників; Швабрін присягає Пугачову, а Гриньов відмовляється. Від вірної кари його рятує Савельїч, звернувшись до Пугачова. Той впізнає людину, яка йому допомогла взимку, і дарує йому життя.
На пропозицію вступити до війська Пугачова Гриньов не погоджується. Він їде до обложеного повстанцями Оренбурга і воює проти Пугачова, але одного разу отримує лист від Маші, яка залишилася в Бєлогорській фортеці через хворобу. З листа він дізнається, що Швабрін хоче насильно на ній одружитися. Гриньов без дозволу залишає службу, прибуває в Бєлогорську фортецю і за допомогою Пугачова рятує Машу. Пізніше, за доносом Швабріна, його заарештовують вже урядові війська. Гриньова засуджують до страти, заміненої на заслання до Сибіру на вічне поселення. Після цього Маша їде в Царське Село до Катерини II і вимолює прощення нареченому, розповівши все, що знала, і зауваживши, що П. А. Гриньов не зміг виправдатися перед судом тільки тому, що не хотів вплутувати її.

## Праця над книгою
«Капітанська дочка» належить до числа творів, якими російські письменники 1830-х років відгукнулися на успіх перекладених романів Вальтера Скотта. Пушкін планував написати історичний роман ще в 1820-ті роки (див. «Арап Петра Великого»). Першим з історичних романів на російську тему побачив світ «Юрій Милославський» М. М. Загоскіна (1829). Зустріч Гриньова з вожатим, на думку пушкінознавців, веде до аналогічної сцени в романі Загоскіна.
Задум повісті про пугачовську епоху визрів під час роботи Пушкіна над історичною хронікою — «Історією Пугачовського бунту». У пошуках матеріалів для своєї праці Пушкін їздив на Південний Урал, де розмовляв з очевидцями грізних подій 1770-х років. За словами П. В. Анненкова, «стислий і тільки по зовнішності сухий виклад, прийнятий ним в „Історії“, знайшло як ніби додаток в зразковому його романі, що має теплоту і красу історичних записок», в романі, «який представляв іншу сторону предмета — сторону традицій і звичаїв епохи».. Ще одним джерелом роману послужила новела оренбуржця О. П. Крюкова «Розповідь моєї бабусі».
«Капітанська дочка» була написана між ділом, серед робіт над пугачовщиною, але в ній більше історії, ніж в «Історії бунту», яка здається довгою пояснювальною приміткою до роману. — В. О. Ключевський
Влітку 1832 року Пушкін мав намір зробити героєм роману офіцера, який перейшов на бік Пугачова, — Михайла Шванвича (1749—1802), об'єднавши його з батьком, який був вигнаний з лейб-кампанії після того, як розрубав палашом в трактирній сварці щоку Олексія Орлова. Ймовірно, задум твору про дворянин, який подався через особисту образу в розбійники, втілився в результаті в романі «Дубровський», дія якого була перенесена в сучасну епоху.
При написанні повісті використана історія відставного поручика Олексія Гриньова — поміщика села Солдатське Бєлгородської губернії. Після придушення повстання Омеляна Пугачова О. Гриньова звинуватили в зв'язках з представниками бунтівників, які схиляли населення губернії на сторону повсталих, і заарештували. Але незабаром він був відпущений додому за особистим розпорядженням імператриці Катерини II.
Пізніше Пушкін надав оповіданню форму мемуарів, а оповідачем і головним героєм зробив дворянина, який зберіг вірність обов'язку, незважаючи на спокусу перейти на сторону бунтівників. Історична постать Шванвича, таким чином, роз'єдналася на образи Гриньова і його антагоніста — «відверто умовного» лиходія Швабріна.
Сцена зустрічі Маші з імператрицею в Царському Селі була, очевидно, підказана історичним анекдотом про милість Йосифа II до «дочки одного капітана». Нестандартний, «домашній» образ Катерини, намальований в повісті, заснований на гравюрі М. Уткіна з відомого портрета Боровиковського (виконаного, втім, набагато пізніше подій, зображених у повісті).

## Вальтер-скоттівські мотиви
Багато сюжетні положення «Капітанської дочки» перегукуються з романами Вальтера Скотта, на що вказував, зокрема, М. Чернишевський. В Савельїчі ще Бєлінський побачив «російського Калеба». Комічний епізод з рахунком Савельїча Пугачову має аналог в «Пригодах Найджела» (1822). У царськосільській сцені «дочка капітана Миронова поставлена в однакове становище з героїнею „Единбурзької в'язниці“» (1818), — вказував свого часу О. Д. Галахов.
У «Роб-Рої» батько закликає сина, як і Гриньов, раптово вирішивши, що той в літах (you are nearly of age), і негайно відправляє його з дому в Північну Англію. Аналогічний епізод є і на початку «Веверлі» — романі, і в подальшому також близькому «Капітанській дочці». Тут, в розділі II Едуард Веверлі, ставши офіцером, прощається з сімейством і їде в полк. Пушкін, як і Скотт, надає своєму герою рекомендаційний лист до «старовинного товариша і друга», відтворюючи самий текст листа (до барона Бредвардейна — до генерала Р.). — Д. П. Якубович
До романів Скотта веде і розгорнута система епіграфів зі «старовинних пісень», і оформлення оповідання післямовою фіктивного видавця.

## Публікація і перші відгуки
«Капітанська дочка» була опублікована за місяць до загибелі автора в журналі «Современник», який видавався ним, під виглядом записок покійного Петра Гриньова. З цього і наступних видань роману з цензурних міркувань була вилучена глава про бунт селян в селі Гриньова, що збереглася в чернетковому рукописі. До 1838 року ніяких друкованих відгуків щодо повісті не було, проте Гоголь в січні 1837 року відзначав, що вона «справила загальний ефект». О. І. Тургенєв писав 9 січня 1837 року К. Я. Булгакову:
«Повість Пушкіна… так тут прославилася, що Барант, не на жарт, пропонував автору, при мені, перевести її на французьку з його поміччю, але як він висловить оригінальність цього стилю, цієї епохи, цих характерів староросійських і цієї дівочої російської принади — які накидані у всій повісті? Головна принадність в оповіданні, а розповідь переказати іншою мовою — важко»
Незадовго до публікації П. А. Вяземський, який чув роман в авторському читанні в садибі Остаф'єво, надіслав Пушкіну дрібні зауваження щодо фактології. Пушкін просив критики і у князя В. Ф. Одоєвського, який відповідав в січневому листі:
«Пугачов занадто скоро, після того як про нього в перший раз говориться, нападає на фортецю; збільшення чуток не досить розтягнуто — читач не має часу побоятися за жителів Бєлогорської фортеці, коли вона вже і взята. Савельїч диво! Ця особа найтрагічна, тобто якого більше всіх шкода в повісті. Пугачов чудовий; він намальований майстерно. Швабрін накиданий прекрасно, але тільки накиданий; для зубів читача важко пережувати його перехід з гвардії офіцера в спільники Пугачова. Маша так довго в його владі, а він не користується цими хвилинами»

## Наступні відгуки та думки
М. Страхов відзначав схожість «сімейних записок» Гриньова з «Сімейною хронікою» С. Аксакова і з жанром сімейної хроніки взагалі: це розповідь про сімейні стосунки, «про те, як Петро Гриньов одружився з дочкою капітана Миронова», де почуття нареченого і нареченої ясні з самого початку і тільки всякі випадковості перешкоджають їх одруженню. Втім, поєднання історичної та сімейної хроніки характерно і для романів Вальтера Скотта.
Традиційні для вальтерскоттівців мотиви вдало перенесені Пушкіним на російський ґрунт: «За розміром не більше, ніж одна п'ята середнього роману Вальтера Скотта. Манера розповіді — стисла, точна, економна, хоча і більш простора і некваплива, ніж в пушкінських повістях», — зазначає Д. Мирський. На його думку, «Капітанська дочка» більше інших творів Пушкіна вплинула на становлення реалізму в російській літературі — це «реалізм, економний в засобах, стримано гумористичний, позбавлений будь-якого натиску».
Обговорюючи стилістику повісті, М. Греч в 1840 році писав, що Пушкін «з дивним мистецтвом вмів схопити і висловити характер і тон середини XVIII століття». Якщо б Пушкін не підписався під повістю — «і справді можна б подумати, що це справді написала якась старовинна людина, колишній очевидець і герой описаних подій, до того розповідь наївна і не штучний», — погоджувався з ним Ф. Достоєвський. Захоплений відгук залишив про роман М. В. Гоголь:
«Рішуче кращий російський твір в розповідному роді. Порівняно з „Капітанської дочкою“ всі наші романи і повісті здаються нудотною розмазнею. <…> У перший раз виступили істинно російські характери: простий комендант фортеці, капітанша, поручик; сама фортеця з єдиною гарматою, безладдя часу і проста велич простих людей»
Високу оцінку «Капітанській дочці» дав Михайло Катков:
«„Капітанська Дочка“ становить блискуче виключення з оповідної прози Пушкіна. У цій повісті є розвиток, цілість і багато прекрасного. Заняття матеріалами для історії Пугачовского бунту не залишилося в Пушкіні безплідним. „Капітанська Дочка“ незрівнянно більше знайомить нас з епохою, місцями з характером осіб і подій, ніж сама історія Пугачовського бунту, написана Пушкіним»
Зарубіжні критики далеко не такі одностайні в своїх захопленнях з приводу «Капітанської дочки», як російські. Зокрема, суворий відгук про твір приписується ірландському письменникові Джеймсу Джойсу:
«У цій повісті ні грама інтелекту. Непогано для свого часу, але в наш час люди куди складніше. Не можу зрозуміти, як можна захоплюватися настільки примітивною продукцією — казками, які могли забавляти когось в дитинстві, про бійців, лиходіїв, доблесних героїв і коней, що скачуть по степах з прихованою в куточку прекрасною дівчиною років сімнадцяти від роду, яка тільки й чекає, що її врятують в потрібний момент»

## Дійові особи
- Петро Андрійович Гриньов[26] — 17-річний дворянин, ще будучи в утробі матері записаний в гвардії Семеновський полк; під час описуваних в повісті подій — прапорщик. Якраз він і веде розповідь для своїх нащадків в правління Олександра I, пересипаючи розповідь старомодними сентенціями.[11] У чорновій версії містилася вказівка, що Гриньов помер в 1817 році.[16]:168 За оцінкою Бєлінського, це «нікчемний, бездушний характер»,[27] який потрібен автору як неупереджений свідок вчинків Пугачова.[11] Однак на думку Ю. М. Лотмана — в Петра Андрійовича Гриньова «є щось, що привертає до нього симпатії автора і читачів: він не вкладається в рамки дворянської етики свого часу, для цього він занадто людяний».[28]:276
- Колоритна постать Омеляна Пугачова, в якому М. Цвєтаєва бачила «єдину дійову особу» повісті,[29] яка дещо затуляє собою Гриньова. П. І. Чайковський довгий час виношував задум опери до «Капітанської дочки»,[30] але відмовився від нього через побоювання, що цензура буде «затруднена пропустити таку сценічну виставу, з якої глядач буде йти абсолютно зачарованим Пугачовим», бо той виведений у Пушкіна «по суті дивно симпатичним лиходієм».[31]
- Олексій Іванович Швабрін, антагоніст Гриньова, — «молодий офіцер невисокого зросту з обличчя смуглявим і відмінно негарним» і волоссям, які «чорні як смола». На час появи Гриньова в фортеці вже п'ять років як був переведений з гвардії за дуель. Славиться вільнодумцем, знає французьку, розбирається в літературі, але у вирішальний момент змінює присязі і переходить на сторону бунтівників. По суті, суто романтичний негідник[K 5] (за зауваженням Мирського, це взагалі «єдиний у Пушкіна негідник»[1]).
- Марія Іванівна Миронова — «дівчина років вісімнадцяти, круглолиця, рум'яна, з світло-русявим волоссям, гладко зачесаним за вуха»; дочка коменданта фортеці, що дала назву всій повісті. «Одягалася просто і мило». Щоб врятувати коханого, їде в столицю і кидається в ноги цариці. Як зауважив князь Вяземський, образ Маші лягає на повість «втішним і світлим відтінком» — як своєрідна варіація на тему Тетяни Ларіної.[32] У той же час Чайковський нарікає: «Марія Іванівна недостатньо цікава і характерна, бо вона бездоганно добра і чесна дівчина і більше нічого».[31] «Порожнє місце всякого першого кохання», — вторить йому Марина Цвєтаєва.[33]
- Архип Савельїч — придворний Гриньових, з п'яти років приставлений до Петра як дядько. Поводиться з 17-річним офіцером, як з малолітнім, пам'ятаючи наказ «дивитися за дитям».[34] «Вірний холоп», але позбавлений холопства морального — прямо виражає незручні думки в обличчя і панові, і Пугачову. Образ самовідданого слуги прийнято відносити до найбільш вдалого в повісті. У його наївних клопотах щодо заячого кожуха помітні сліди типажу комічного слуги, характерного для літератури класицизму.
- Капітан Іван Кузьмич Миронов — комендант Бєлогорської фортеці, бадьорий старий високого зросту. Виходець із солдатських дітей, який не отримав ніякої освіти. За сорок років служби придбав репутацію хорошого офіцера. Вдома носить ковпак і китайчастий халат. У всьому майже підкоряється волі розумної і проникливої дружини. Як зауважила Цвєтаєва, «тип майже комічний, якби не довелося йому на наших очах з честю померти». Ю. Айхенвальд відзначає духовну спорідненість капітана Миронова зі штабс-капітаном Максимом Максимовичем у Лермонтова і капітаном Тушиним у Толстого: він «краще всіх втілює цю скромну велич, цей найвищий героїзм простоти», який виростає у Пушкіна «з буднів, зі скромного і неефектного матеріалу»[35].
- Василиса Єгорівна Миронова — дружина коменданта, «старенька в тілогрійці і з хусткою на голові», власниця єдиної кріпачки дівки Палажки. Має репутацію «прехороброї дами». «На справи служби дивилася, як на свої хазяйські, і управляла силою так точно, як і своїм домом». Вважала за краще загинути поруч з чоловіком, чим від'їзд в безпечне губернське місто. За оцінкою Вяземського, цей образ подружньої вірності «вдало і правильно схоплений пензлем майстра».[32]

## Пропущений розділ
Цей розділ належить до найперших редакцій роману. У ньому Гриньов має прізвище Буланін, а Зурін — Гриньов. Село Гриньових захопив Швабрін і люди Пугачова. У селі розпочався бунт проти колишніх господарів. Їх усіх в тому числі і Машу тримають у винному погребі. Буланіну вдається силою пробратись туди, але його теж закривають разом з полоненими. Згодом відбувається облога погребу, при якій Буланін-старший стріляє в Швабріна. Слабким голосом Швабрін наказує вбити полонених, але з'являється Гриньов із солдатами і легко отримує перемогу. Швабріна доправляють в Казанську комісію, для розгляду його справи. Буланін-старший прощає своїх кріпаків, що прийшли каятись до нього. Буланін-молодший радий, що може щасливо зажити зі своєю нареченою Марією Іванівною.

## Адаптації
- 1928 — «Гвардії сержант» («Капітанська дочка»), реж. — Юрій Тарич (СРСР);
- 1934 — «Волга у вогні», реж. — В'ячеслав Туржанський (Франція, Чехословаччина);
- 1947 — «Капітанська дочка», реж. — Маріо Камеріні (Італія);
- 1958 — «Буря» (Італія, Франція, Югославія), реж. — Альберто Латтуада;
- 1958 — «Капітанська дочка», фільм Володимира Каплуновського (СРСР);
- 1965 — «Капітанська дочка»/«La figlia del capitano» (міні-серіал, Італія). Режисер — Леонардо Кортезе;
- 1976 — «Капітанська дочка», телевистава Павла Рєзникова (СРСР);
- 2000 — «Російський бунт», реж. — Олександр Прошкін;
- 2005 — «Капітанська дочка», анімаційний фільм Катерини Михайлової.

Опери на сюжет «Капітанської дочки» склали Цезар Кюї (1909), Сигізмунд Кац (1941), Дмитро Толстой (1976) і Михайло Коллонтай (1995—1998). У 2003 році відбулася прем'єра балету «Капітанська дочка», музику до якого написав Тихон Хрєнников.

## Переклади українською
Українською мовою повість уперше видано 1930 року харківським видавництвом «Книгоспілка» в перекладі А. І. Харченка.
Інші переклади
- Олександр Пушкін. Дубровський. Капітанська дочка: Романи. Переклад з російської: Олесь Гончар та Іван Сенченко; післямова: О. Федосенко. Київ: Молодь, 1981. 192 стор. (Серія «Джерело»).
- Олександр Пушкін. Капітанська дочка (адаптований переклад для дітей середнього шкільного віку). Переклад з російської: ?; художник: Ю. Ландін. Харків: Фактор/Віват, 2008. 128 стор. іл. (Серія «Чарівний ліхтар»). ISBN 978-966-312-766-8

wikiname: ukwiki

title: Капітанська дочка

in_language: uk

wikitext:
{{Видання
| назва              = Капіта́нська дочка́
| назва_оригіналу    = Капита́нская до́чка
| переклад           = [[Харченко Антон Іванович|Антон Харченко]] (1930)
[[Сенченко Іван Юхимович|Іван Сенченко]] (1981)
| зображення         = Captain's Daughter 1837.jpg
| підпис_зображення  = Титульний лист першого видання (1837)
| автор              = [[Пушкін Олександр Сергійович|Олександр Пушкін]]
| ілюстрації         =
| дизайн_обкладинки  =
| країна             = {{rus}}
| мова = [[російська мова|російська]]
| серія =
| тема = [[Селянська війна (1773—1775)|пугачовщина]]
| жанр = [[повість]]
| видавництво = журнал «[[Современник (журнал, XIX століття)|Современник]]», [[Санкт-Петербург]]
| дата_публікації = [[1836]]
| публікація_українською_мовою = «[[Книгоспілка]]» (1930)
«О. С. Пушкін. Зібрання творів в чотирьох томах» (1981)
| media_type =
| сторінки = 120
| isbn =
| попереднє_видання =
| наступне_видання =
}}
'''«Капіта́нська дочка́»''' ({{lang-ru|«Капита́нская до́чка»}}) — [[історичний роман]]{{ref+|«Капітанська дочка», за влучним висловом [[Святополк-Мирський Дмитро Петрович|Дмитра Мирського]], — «єдиний повноцінний і закінчений роман Пушкіна, опублікований за життя»<ref name="mirski">{{книга|автор=[[Святополк-Мирський Дмитро Петрович|Мирський Д. С.]]|частина=Проза Пушкина|заголовок=История русской литературы с древнейших времен до 1925 года / Пер. с англ. Р. Зерновой|посилання=http://feb-web.ru/feb/irl/irl/irl-1861.htm|місце=London|видавництво=Overseas Publications Interchange Ltd|рік=1992|сторінки=186—191}}</ref>.|K}} (або [[повість]]) російського поета [[Пушкін Олександр Сергійович|Олександра Пушкіна]], дія якого відбувається під час [[Селянська війна (1773—1775)|повстання]] [[Пугачов Омелян Іванович|Омеляна Пугачова]]. Вперше опублікований без вказівки імені автора в 4-й книжці журналу «[[Современник (журнал, XIX століття)|Современник]]», що надійшла в продаж в останній декаді 1836 року.<ref name="opine">«Капитанская дочка» в критике и литературоведении // Пушкин А. С. Капитанская дочка. — Л.: Наука. Ленингр. отд-ние, 1984. — С. 233—280</ref>

== Сюжет ==
На схилі років [[поміщик]] Петро Андрійович Гриньов веде розповідь про бурхливі події своєї молодості. Дитинство своє він провів у батьківському маєтку в
[[Симбірська губернія|Симбірській губернії]], поки в 17 років строгий батько — офіцер у відставці — не розпорядився відправити його служити в армію: «Годі йому бігати по дівочим та лазити на голубники».

Волею долі по дорозі до місця служби молодий офіцер зустрічається з [[Пугачов Омелян Іванович|Омеляном Пугачовим]], який тоді був прост, нікому не відомим козаком-втікачем. Під час бурану{{ref+|Опис степового бурану частково запозичений Пушкіним з однойменного нарису [[Аксаков Сергій Тимофійович|С. Аксакова]]<ref>{{стаття|заголовок=Картина бурана у Пушкина и С. Т. Аксакова|автор=Поляков А.|посилання=http://lib.pushkinskijdom.ru/LinkClick.aspx?fileticket=ppctRaWGnp0%3D&tabid=10358|видання=Пушкин в мировой литературе|видавництво=Государственное издательство|місце=Л.|рік=1926|сторінки=287—288}}</ref>.|K}} той погоджується проводити Гриньова з його старим слугою Савельїчем до заїжджого двору. На знак вдячності за послугу Петро віддає йому свій заячий [[кожух|тулуп]].

Приїхавши на службу в прикордонну Білогірську фортецю, Петро закохується в дочку коменданта фортеці, Машу Миронову. Товариш по службі Гриньова, офіцер Олексій Швабрін, з яким він познайомився вже в фортеці, теж виявляється небайдужий до капітанської дочки і викликає Петра на дуель, в ході якої завдає Гриньову поранення. Про поєдинок стає відомо батькові Петра, який відмовляється благословити шлюб з дівчиною без [[Придане|приданого]].

Тим часом, розгорається [[Селянська війна (1773—1775)|пугачовщина]], яку сам Пушкін характеризував як «російський бунт, безглуздий і нещадний». Пугачов зі своїм військом атакує і захоплює фортецю в [[Оренбурзька губернія|оренбурзькому]] степу; дворян страчує, а козаків призиває до свого війська. Батьки Маші гинуть від рук бунтівників; Швабрін присягає Пугачову, а Гриньов відмовляється. Від вірної кари його рятує Савельїч, звернувшись до Пугачова. Той впізнає людину, яка йому допомогла взимку, і дарує йому життя.

На пропозицію вступити до війська Пугачова Гриньов не погоджується. Він їде до обложеного повстанцями [[Оренбург]]а і воює проти Пугачова, але одного разу отримує лист від Маші, яка залишилася в Бєлогорській фортеці через хворобу. З листа він дізнається, що Швабрін хоче насильно на ній одружитися. Гриньов без дозволу залишає службу, прибуває в Бєлогорську фортецю і за допомогою Пугачова рятує Машу. Пізніше, за доносом Швабріна, його заарештовують вже урядові війська. Гриньова засуджують до страти, заміненої на заслання до [[Сибір]]у на вічне поселення. Після цього Маша їде в [[Царське Село (музей-заповідник)|Царське Село]] до [[Катерина II|Катерини II]] і вимолює прощення нареченому, розповівши все, що знала, і зауваживши, що П. А. Гриньов не зміг виправдатися перед судом тільки тому, що не хотів вплутувати її.{{ref+|У наявності сюжетна рима: подібно до того, як головний герой не впізнав в провіднику грізного Пугачова, його подруга не впізнала в мирній старенькій грізну імператрицю. Замість невблаганної логіки правосуддя долі героїв до гармонії призводить чергове диво монаршої милості.|K}}

== Праця над книгою ==
«Капітанська дочка» належить до числа творів, якими російські письменники 1830-х років відгукнулися на успіх перекладених романів [[Вальтер Скотт|Вальтера Скотта]]. Пушкін планував написати історичний роман ще в 1820-ті роки (див. «[[Арап Петра Великого]]»). Першим з історичних романів на російську тему побачив світ «[[Юрій Милославський, або Росіяни в 1612 році|Юрій Милославський]]» [[Загоскін Михайло Миколайович|М. М. Загоскіна]] (1829). Зустріч Гриньова з вожатим, на думку пушкінознавців, веде до аналогічної сцени в романі Загоскіна.<ref>''Петрунина Н. Н.'' Пушкин и Загоскин. («Капитанская дочка» и «Юрий Милославский»). // [[Русская литература (журнал)|«Русская литература»]], 1972, № 4. — С. 110—120.</ref><ref name="komm">''Гиллельсон М. И., Мушина И. Б.'' Повесть А. С. Пушкина «Капитанская дочка»: Комментарий. Пособие для учителя. — Л.: Просвещение, 1977.</ref>

Задум повісті про пугачовську епоху визрів під час роботи Пушкіна над історичною хронікою — «[[Історія Пугачовського бунту|Історією Пугачовського бунту]]». У пошуках матеріалів для своєї праці Пушкін їздив на [[Південний Урал]], де розмовляв з очевидцями грізних подій 1770-х років. За словами [[Анненков Павло Васильович|П. В. Анненкова]], «стислий і тільки по зовнішності сухий виклад, прийнятий ним в „Історії“, знайшло як ніби додаток в зразковому його романі, що має теплоту і красу історичних записок», в романі, «який представляв іншу сторону предмета — сторону традицій і звичаїв епохи».<ref>''Анненков П. В.'' Материалы для биографии А. С. Пушкина. — СПб., 1855. — С. 361.</ref>. Ще одним джерелом роману послужила [[новела]] оренбуржця [[Крюков Олександр Павлович|О. П. Крюкова]] «Розповідь моєї бабусі».<ref>''Гуляев В. Г.'' [http://feb-web.ru/feb/pushkin/serial/v39/v39-198-.htm?cmd=p К вопросу об источниках «Капитанской дочки»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200808001136/http://feb-web.ru/feb/pushkin/serial/v39/v39-198-.htm?cmd=p |date=8 серпня 2020 }} // Пушкин: Временник Пушкинской комиссии / АН СССР. Ин-т литературы. — М.; Л.: Изд-во АН СССР, 1939. — [Вып.] 4/5. — С. 198—211.</ref>

{{початок цитати}}«Капітанська дочка» була написана між ділом, серед робіт над пугачовщиною, але в ній більше історії, ніж в «Історії бунту», яка здається довгою пояснювальною приміткою до роману. — [[Ключевський Василь Йосипович|В. О. Ключевський]]{{кінець цитати}}
[[Файл:Catherine02 engraving (vintage).jpg|міні|праворуч|230пкс|[[Катерина II]] на гравюрі [[Уткін Микола Іванович|М. Уткіна]]]]
Влітку 1832 року Пушкін мав намір зробити героєм роману офіцера, який перейшов на бік Пугачова, — [[Шванвич Михайло Олександрович|Михайла Шванвича]] (1749—1802), об'єднавши його з батьком, який був вигнаний з [[Лейб-кампанія|лейб-кампанії]] після того, як розрубав [[палаш]]ом в трактирній сварці щоку [[Орлов Олексій Григорович|Олексія Орлова]].<ref>''Овчинников Р. В.'' Записи Пушкина о Шванвичах // Пушкин: Исследования и материалы / АН СССР. Ин-т рус. лит. (Пушкин. Дом). — Л.: Наука. Ленингр. отд-ние, 1991. — Т. 14. — С. 235—245.</ref> Ймовірно, задум твору про дворянин, який подався через особисту образу в розбійники, втілився в результаті в романі «[[Дубровський (роман)|Дубровський]]», дія якого була перенесена в сучасну епоху.<ref>''Петрунина Н. Н., Фридлендер Г. М.'' Над страницами Пушкина. — Л., 1974. — С. 73—123.</ref>

При написанні повісті використана історія відставного поручика Олексія Гриньова — поміщика села Солдатське [[Бєлгородська губернія|Бєлгородської губернії]]. Після придушення повстання Омеляна Пугачова О. Гриньова звинуватили в зв'язках з представниками бунтівників, які схиляли населення губернії на сторону повсталих, і заарештували. Але незабаром він був відпущений додому за особистим розпорядженням імператриці [[Катерина II|Катерини II]].<ref>[https://beluezd.ru/soldatskoe-stoskol.html Солдатское Старооскольского района] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191018055106/https://beluezd.ru/soldatskoe-stoskol.html |date=18 жовтня 2019 }} // Энциклопедия Белгородской области</ref>

Пізніше Пушкін надав оповіданню форму [[мемуари|мемуарів]], а оповідачем і головним героєм зробив дворянина, який зберіг вірність обов'язку, незважаючи на спокусу перейти на сторону бунтівників.<ref name="makogonenko">''Макогоненко Г. П.'' Исторический роман о народной войне // ''Пушкин А. С.'' Капитанская дочка. — Л.: Наука. Ленингр. отд-ние, 1984. — С. 200—232. — (Лит. памятники).</ref> Історична постать Шванвича, таким чином, роз'єдналася на образи Гриньова і його антагоніста — «відверто умовного»<ref name="mirski"/> лиходія Швабріна.

Сцена зустрічі Маші з імператрицею в [[Пушкін (місто)|Царському Селі]] була, очевидно, підказана історичним анекдотом про милість [[Йосиф II|Йосифа II]] до «дочки одного капітана».<ref>Временник Пушкинской комиссии, 4—5. — М.—Л., Изд-во АН СССР, 1939. — С. 487—488.</ref> Нестандартний, «домашній» образ Катерини, намальований в повісті, заснований на гравюрі [[Уткін Микола Іванович|М. Уткіна]] з відомого портрета [[Боровиковський Володимир Лукич|Боровиковського]]<ref>''Пушкин А. С.'' Полное собрание сочинений. — Т. 6. — Л.: Наука, 1977—1979. — (Художественная проза). — С. 511—559.</ref> (виконаного, втім, набагато пізніше подій, зображених у повісті).<ref name="komm"/>

== Вальтер-скоттівські мотиви ==
Багато сюжетні положення «Капітанської дочки» перегукуються з романами [[Вальтер Скотт|Вальтера Скотта]], на що вказував, зокрема, [[Чернишевський Микола Гаврилович|М. Чернишевський]].<ref>[http://az.lib.ru/c/chernyshewskij_n_g/text_0210.shtml ''Чернышевский Н. Г.'' Очерки гоголевского периода русской литературы.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191124022945/http://az.lib.ru/c/chernyshewskij_n_g/text_0210.shtml |date=24 листопада 2019 }} ''az.lib.ru'' Процитовано 20 листопада 2019</ref> В Савельїчі ще [[Бєлінський Віссаріон Григорович|Бєлінський]] побачив «російського [[Ламмермурська наречена|Калеба]]».<ref>Отечественные записки, 1846, № 10, отд. 5. — С. 66.</ref> Комічний епізод з рахунком Савельїча Пугачову має аналог в «[[Пригоди Найджела|Пригодах Найджела]]» (1822).<ref name="walter"/> У царськосільській сцені «дочка капітана Миронова поставлена в однакове становище з героїнею „[[Единбурзька в'язниця|Единбурзької в'язниці]]“» (1818), — вказував свого часу [[Галахов Олексій Дмитрович|О. Д. Галахов]].<ref>''Галахов А.'' О подражательности наших первоклассных поэтов. // Русская Старина, 1888. — № 1 (январь). — С. 27.</ref>

{{початок цитати}}У «[[Роб Рой (роман)|Роб-Рої]]» батько закликає сина, як і Гриньов, раптово вирішивши, що той в літах (you are nearly of age), і негайно відправляє його з дому в Північну Англію. Аналогічний епізод є і на початку «[[Веверлі]]» — романі, і в подальшому також близькому «Капітанській дочці». Тут, в розділі II Едуард Веверлі, ставши офіцером, прощається з сімейством і їде в полк. Пушкін, як і Скотт, надає своєму герою рекомендаційний лист до «старовинного товариша і друга», відтворюючи самий текст листа (до барона Бредвардейна — до генерала Р.). — [[Якубович Дмитро Петрович|Д. П. Якубович]]<ref name="walter">''Якубович Д. П.'' «Капитанская дочка» и романы Вальтер Скотта // Пушкин: Временник Пушкинской комиссии / АН СССР. Ин-т литературы. — М.; Л.: Изд-во АН СССР, 1939. — [Вып.] 4/5. — С. 165—197.</ref>{{кінець цитати}}
До романів Скотта веде і розгорнута система [[епіграф]]ів зі «старовинних пісень», і оформлення оповідання післямовою фіктивного видавця.<ref name="walter"/>

== Публікація і перші відгуки ==
«Капітанська дочка» була опублікована за місяць до загибелі автора в журналі «Современник», який видавався ним, під виглядом записок покійного Петра Гриньова. З цього і наступних видань роману з цензурних міркувань була вилучена глава про бунт селян в селі Гриньова, що збереглася в чернетковому рукописі. До 1838 року ніяких друкованих відгуків щодо повісті не було, проте [[Гоголь Микола Васильович|Гоголь]] в січні 1837 року відзначав, що вона «справила загальний ефект». [[Тургенєв Олександр Іванович|О. І. Тургенєв]] писав 9 січня 1837 року [[Булгаков Констянтин Якович|К. Я. Булгакову]]:<ref>Письма Александра Тургенева Булгаковым. — М., 1939. — С. 204.</ref>

{{початок цитати}}«Повість Пушкіна… так тут прославилася, що [[Проспер де Барант|Барант]], не на жарт, пропонував автору, при мені, перевести її на французьку з його поміччю, але як він висловить оригінальність цього стилю, цієї епохи, цих характерів староросійських і цієї дівочої російської принади — які накидані у всій повісті? Головна принадність в оповіданні, а розповідь переказати іншою мовою — важко»{{кінець цитати}}

Незадовго до публікації [[Вяземський Петро Андрійович|П. А. Вяземський]], який чув роман в авторському читанні в садибі [[Остаф'єво (садиба)|Остаф'єво]], надіслав Пушкіну дрібні зауваження щодо фактології.{{ref+|Десять років по тому Вяземський писав, що в повісті «історія бунту або подробиці про нього якось жвавіше, ніж в самій історії», бо тут «коротко знайомишся з положенням Росії в цю дивну і страшну годину»|K}} Пушкін просив критики і у князя [[Одоєвський Володимир Федорович|В. Ф. Одоєвського]], який відповідав в січневому листі:

{{початок цитати}}«Пугачов занадто скоро, після того як про нього в перший раз говориться, нападає на фортецю; збільшення чуток не досить розтягнуто — читач не має часу побоятися за жителів Бєлогорської фортеці, коли вона вже і взята. Савельїч диво! Ця особа найтрагічна, тобто якого більше всіх шкода в повісті. Пугачов чудовий; він намальований майстерно. Швабрін накиданий прекрасно, але тільки накиданий; для зубів читача важко пережувати його перехід з гвардії офіцера в спільники Пугачова. Маша так довго в його владі, а він не користується цими хвилинами»{{кінець цитати}}

== Наступні відгуки та думки ==
[[Файл:J. Mioduszewski. Catherine II receiving the letter detail.jpg|міні|праворуч|250пкс|Імператриці передають лист Маші (з картини 1861 року)]]
[[Страхов Микола Миколайович|М. Страхов]] відзначав схожість «сімейних записок» Гриньова з «Сімейною хронікою» [[Аксаков Сергій Тимофійович|С. Аксакова]] і з жанром сімейної хроніки взагалі: це розповідь про сімейні стосунки, «про те, як Петро Гриньов одружився з дочкою капітана Миронова», де почуття нареченого і нареченої ясні з самого початку і тільки всякі випадковості перешкоджають їх одруженню.<ref>''Страхов Н. Н.'' Критические статьи об И. С. Тургеневе и Л. Н. Толстом. 4-е изд. Киев, 1901. — С. 222—225.</ref> Втім, поєднання історичної та сімейної хроніки характерно і для романів Вальтера Скотта.<ref name="walter"/>

Традиційні для вальтерскоттівців мотиви вдало перенесені Пушкіним на російський ґрунт: «За розміром не більше, ніж одна п'ята середнього роману Вальтера Скотта. Манера розповіді — стисла, точна, економна, хоча і більш простора і некваплива, ніж в пушкінських повістях», — зазначає [[Святополк-Мирський Дмитро Петрович|Д. Мирський]].<ref name="mirski"/> На його думку, «Капітанська дочка» більше інших творів Пушкіна вплинула на становлення [[Література реалізму|реалізму]] в російській літературі — це «реалізм, економний в засобах, стримано гумористичний, позбавлений будь-якого натиску».<ref>Йому вторить Олександр Геніс: «Любо подивитися, що сталося з Вальтером Скоттом, коли Пушкін віджав, осушив, „іронізував“ його пухкий роман, який став стрімкою „Капітанською дочкою“».</ref>

Обговорюючи стилістику повісті, [[Греч Микола Іванович|М. Греч]] в 1840 році писав, що Пушкін «з дивним мистецтвом вмів схопити і висловити характер і тон середини XVIII століття».<ref>''Греч Н.'' Чтения о русском языке. — СПб., 1840, ч. 1. — С. 339.</ref> Якщо б Пушкін не підписався під повістю — «і справді можна б подумати, що це справді написала якась старовинна людина, колишній очевидець і герой описаних подій, до того розповідь наївна і не штучний», — погоджувався з ним [[Достоєвський Федір Михайлович|Ф. Достоєвський]].<ref>Достоевский: Статьи и материалы / Под ред. А. С. Долинина. — Л., 1924 (на обл.: 1925), сб. 2. — С. 526—529.</ref> Захоплений відгук залишив про роман [[Гоголь Микола Васильович|М. В. Гоголь]]:<ref>''Гоголь Н. В.'' Выбранные места из переписки с друзьями. — М., 1847. — Гл. XXXI.</ref>

{{початок цитати}}«Рішуче кращий російський твір в розповідному роді. Порівняно з „Капітанської дочкою“ всі наші романи і повісті здаються нудотною розмазнею. <…> У перший раз виступили істинно російські характери: простий комендант фортеці, капітанша, поручик; сама фортеця з єдиною гарматою, безладдя часу і проста велич простих людей»{{кінець цитати}}

Високу оцінку «Капітанській дочці» дав [[Катков Михайло Никифорович|Михайло Катков]]:<ref>Катков М. Н. Искусство и художественная литература / [http://rusinst.ru/docs/books/Katkov_Ideologiya_Ohranitelstva.pdf Идеология охранительства] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191101110631/http://rusinst.ru/docs/books/Katkov_Ideologiya_Ohranitelstva.pdf |date=1 листопада 2019 }}, с.587</ref>

{{початок цитати}}«„Капітанська Дочка“ становить блискуче виключення з оповідної прози Пушкіна. У цій повісті є розвиток, цілість і багато прекрасного. Заняття матеріалами для історії Пугачовского бунту не залишилося в Пушкіні безплідним. „Капітанська Дочка“ незрівнянно більше знайомить нас з епохою, місцями з характером осіб і подій, ніж сама історія Пугачовського бунту, написана Пушкіним»{{кінець цитати}}

Зарубіжні критики далеко не такі одностайні в своїх захопленнях з приводу «Капітанської дочки», як російські. Зокрема, суворий відгук про твір приписується ірландському письменникові [[Джеймс Джойс|Джеймсу Джойсу]]:<ref>Arthur Power. ''Conversations with James Joyce''. Lilliput Press, 1999. ISBN 978-1-901866-41-4. Page 61.</ref>

{{початок цитати}}«У цій повісті ні грама інтелекту. Непогано для свого часу, але в наш час люди куди складніше. Не можу зрозуміти, як можна захоплюватися настільки примітивною продукцією — казками, які могли забавляти когось в дитинстві, про бійців, лиходіїв, доблесних героїв і коней, що скачуть по степах з прихованою в куточку прекрасною дівчиною років сімнадцяти від роду, яка тільки й чекає, що її врятують в потрібний момент»{{кінець цитати}}

== Дійові особи ==
[[Файл:Masha-grinev.jpg|міні|праворуч|200пкс|Маша і Гриньов. Малюнок [[Соколов Павло Петрович (художник)|П. П. Соколова]].]]
* '''Петро Андрійович Гриньов'''<ref>У чернеткових редакціях — ''Башарін'', ''Валуєв'', ''Буланін''.</ref> — 17-річний [[Шляхта|дворянин]], ще будучи в утробі матері записаний в гвардії [[Семеновський лейб-гвардії полк|Семеновський полк]]; під час описуваних в повісті подій — [[прапорщик]]. Якраз він і веде розповідь для своїх нащадків в правління [[Олександр I|Олександра I]], пересипаючи розповідь старомодними [[сентенція]]ми.<ref name="makogonenko"/> У чорновій версії містилася вказівка, що Гриньов помер в 1817 році.<ref name="walter"/>{{rp|168}} За оцінкою [[Бєлінський Віссаріон Григорович|Бєлінського]], це «нікчемний, бездушний характер»,<ref>''Белинский В. Г.'' Полн. собр. соч. — М., 1955, т. 7. — С. 577.</ref> який потрібен автору як неупереджений свідок вчинків Пугачова.<ref name="makogonenko"/> Однак на думку [[Лотман Юрій Михайлович|Ю. М. Лотмана]] — в Петра Андрійовича Гриньова «є щось, що привертає до нього симпатії автора і читачів: він не вкладається в рамки дворянської етики свого часу, для цього він занадто людяний».<ref>{{книга|частина=«Капитанская дочка» в критике и литературоведении|заголовок=''Пушкин А. С.'' Капитанская дочка|місце=Л.|видавництво=Наука|рік=1984|сторінки=233—280|посилання=http://feb-web.ru/feb/pushkin/texts/selected/kdo/kdo-233-.htm}}</ref>{{rp|276}}
* Колоритна постать '''[[Пугачов Омелян Іванович|Омеляна Пугачова]]''', в якому [[Цвєтаєва Марина Іванівна|М. Цвєтаєва]] бачила «єдину дійову особу» повісті,<ref>''Цветаева М. И.'' Мой Пушкин. — М. 1967. — С. 138.</ref> яка дещо затуляє собою Гриньова. [[Чайковський Петро Ілліч|П. І. Чайковський]] довгий час виношував задум [[опера|опери]] до «Капітанської дочки»,<ref>''Чайковский П. И.'' Переписка с Н. Ф. фон Мекк. — М., 1936, т. 3. — С. 529.</ref> але відмовився від нього через побоювання, що цензура буде «затруднена пропустити таку сценічну виставу, з якої глядач буде йти абсолютно зачарованим Пугачовим», бо той виведений у Пушкіна «по суті дивно симпатичним лиходієм».<ref name="composer">''Чайковский П. И.'' Переписка с Н. Ф. фон Мекк. — М., 1936, т. 3. — С. 643—644.</ref>
* '''Олексій Іванович Швабрін''', антагоніст Гриньова, — «молодий офіцер невисокого зросту з обличчя смуглявим і відмінно негарним» і волоссям, які «чорні як смола». На час появи Гриньова в фортеці вже п'ять років як був переведений з гвардії за [[дуель]]. Славиться [[Лібертинізм|вільнодумцем]], знає [[французька мова|французьку]], розбирається в літературі, але у вирішальний момент змінює [[Присяга|присязі]] і переходить на сторону бунтівників. По суті, суто [[Романтизм|романтичний]] негідник{{ref+|На думку [[Оксман Юліан Григорович|Ю. Оксмана]], один мимовільний пугачовець, що трактується як злодій і зрадник, був потрібен Пушкіну тільки як «громовідвід, щоб охороняти від цензурно-поліцейської грози позитивний образ іншого».|K}} (за зауваженням Мирського, це взагалі «єдиний у Пушкіна негідник»<ref name="mirski"/>).
* '''Марія Іванівна Миронова''' — «дівчина років вісімнадцяти, круглолиця, рум'яна, з світло-русявим волоссям, гладко зачесаним за вуха»; дочка коменданта фортеці, що дала назву всій повісті. «Одягалася просто і мило». Щоб врятувати коханого, їде в столицю і кидається в ноги цариці. Як зауважив князь Вяземський, образ Маші лягає на повість «втішним і світлим відтінком» — як своєрідна варіація на тему Тетяни Ларіної.<ref name="vyaz">''Вяземский П. А.'' Взгляд на литературу нашу в десятилетие после смерти Пушкина. 1847. // Полн. собр. соч. — СПб., 1879, т. 2. — С. 377.</ref> У той же час Чайковський нарікає: «Марія Іванівна недостатньо цікава і характерна, бо вона бездоганно добра і чесна дівчина і більше нічого».<ref name="composer"/> «Порожнє місце всякого першого кохання», — вторить йому Марина Цвєтаєва.<ref>[http://www.tsvetayeva.com/prose/pr_pushkin_i_pugachev.php ''Цветаева М. И.'' Пушкин и Пугачёв.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150530181906/http://www.tsvetayeva.com/prose/pr_pushkin_i_pugachev.php |date=30 травня 2015 }} ''tsvetayeva.com'' Процитовано 21 листопада 2019</ref>
* '''Архип Савельїч''' — придворний Гриньових, з п'яти років приставлений до Петра як [[вихователь|дядько]]. Поводиться з 17-річним офіцером, як з малолітнім, пам'ятаючи наказ «дивитися за дитям».<ref>Типы Пушкина / Под ред. Н. Д. Носкова при сотрудничестве С. И. Поварнина. — СПб.: Изд-во «Слов. лит. типов», 1912. — С. 149—153.</ref> «Вірний [[Холопи|холоп]]», але позбавлений холопства морального — прямо виражає незручні думки в обличчя і панові, і Пугачову. Образ самовідданого слуги прийнято відносити до найбільш вдалого в повісті. У його наївних клопотах щодо заячого кожуха помітні сліди типажу комічного слуги, характерного для літератури [[класицизм]]у.
* Капітан '''Іван Кузьмич Миронов''' — комендант Бєлогорської фортеці, бадьорий старий високого зросту. Виходець із солдатських дітей, який не отримав ніякої освіти. За сорок років служби придбав репутацію хорошого офіцера. Вдома носить ковпак і [[китайка|китайчастий]] халат. У всьому майже підкоряється волі розумної і проникливої дружини. Як зауважила Цвєтаєва, «тип майже комічний, якби не довелося йому на наших очах з честю померти». [[Айхенвальд Юлій Ісайович|Ю. Айхенвальд]] відзначає духовну спорідненість капітана Миронова зі штабс-капітаном Максимом Максимовичем у [[Лермонтов Михайло Юрійович|Лермонтова]] і капітаном Тушиним у [[Толстой Лев Миколайович|Толстого]]: він «краще всіх втілює цю скромну велич, цей найвищий героїзм простоти», який виростає у Пушкіна «з буднів, зі скромного і неефектного матеріалу»<ref>Айхенвальд Ю. Пушкин. 2-е изд. — М., 1916. — С. 152—153.</ref>.
* '''Василиса Єгорівна Миронова''' — дружина коменданта, «старенька в тілогрійці і з хусткою на голові», власниця єдиної кріпачки дівки Палажки. Має репутацію «прехороброї дами». «На справи служби дивилася, як на свої хазяйські, і управляла силою так точно, як і своїм домом». Вважала за краще загинути поруч з чоловіком, чим від'їзд в безпечне губернське місто. За оцінкою Вяземського, цей образ подружньої вірності «вдало і правильно схоплений пензлем майстра».<ref name="vyaz"/>

== Пропущений розділ ==
Цей розділ належить до найперших редакцій роману. У ньому Гриньов має прізвище Буланін, а Зурін — Гриньов. Село Гриньових захопив Швабрін і люди Пугачова. У селі розпочався бунт проти колишніх господарів. Їх усіх в тому числі і Машу тримають у [[винниця|винному погребі]]. Буланіну вдається силою пробратись туди, але його теж закривають разом з полоненими. Згодом відбувається облога погребу, при якій Буланін-старший стріляє в Швабріна. Слабким голосом Швабрін наказує вбити полонених, але з'являється Гриньов із солдатами і легко отримує перемогу. Швабріна доправляють в Казанську комісію, для розгляду його справи. Буланін-старший прощає своїх кріпаків, що прийшли каятись до нього. Буланін-молодший радий, що може щасливо зажити зі своєю нареченою Марією Іванівною.

== Адаптації ==
* 1928 — «[[Гвардії сержант]]» («Капітанська дочка»), реж. — [[Тарич Юрій Вікторович|Юрій Тарич]] (СРСР);
* 1934 — «Волга у вогні», реж. — [[В'ячеслав Туржанський]] (Франція, Чехословаччина);
* 1947 — «[[Капітанська дочка (фільм, 1947)|Капітанська дочка]]», реж. — [[Маріо Камеріні]] (Італія);
* 1958 — «[[Буря (фільм, 1958)|Буря]]» (Італія, Франція, Югославія), реж. — [[Альберто Латтуада]];
* 1958 — «[[Капітанська дочка (фільм, 1958)|Капітанська дочка]]», фільм [[Каплуновський Володимир Павлович|Володимира Каплуновського]] (СРСР);
* 1965 — «[[Капітанська дочка (серіал)|Капітанська дочка]]»/«La figlia del capitano» (міні-серіал, Італія). Режисер — Леонардо Кортезе;
* 1976 — «[[Капітанська дочка (фільм, 1976)|Капітанська дочка]]», телевистава Павла Рєзникова (СРСР);
* 2000 — «[[Російський бунт (фільм)|Російський бунт]]», реж. — [[Прошкін Олександр Анатолійович|Олександр Прошкін]];
* 2005 — «[[Капітанська дочка (анімаційний фільм)|Капітанська дочка]]», анімаційний фільм Катерини Михайлової.

Опери на сюжет «Капітанської дочки» склали [[Кюї Цезар Антонович|Цезар Кюї]] (1909), [[Кац Сигізмунд Абрамович|Сигізмунд Кац]] (1941), [[Толстой Дмитро Олексійович|Дмитро Толстой]] (1976) і [[Коллонтай Михайло Георгійович|Михайло Коллонтай]] (1995—1998). У 2003 році відбулася прем'єра [[Капітанська дочка (балет)|балету]] «Капітанська дочка», музику до якого написав [[Хрєнников Тихон Миколайович|Тихон Хрєнников]].

== Переклади українською ==
Українською мовою повість уперше видано 1930 року харківським видавництвом «[[Книгоспілка]]» в перекладі [[Харченко Антон Іванович|А. І. Харченка]]<ref>{{книга|автор= [[Коломієць Лада Володимирівна|Коломієць Л. В.]]|заголовок= Український художній переклад та перекладачі 1920–30-х років: Матеріали до курсу «Історія перекладу»|посилання= https://books.google.ru/books?id=p_ZSDQAAQBAJ&pg=PA38&lpg=PA38&dq=казка+про+рибака+і+рибку+переклад+Наталі+Забіли&source=bl&ots=5MTjGhSYd5&sig=ACfU3U3YgawLLkGsuxqUXKNbfGuixzW0CA&hl=ru&sa=X&ved=2ahUKEwi6ouvNhYDqAhXwsosKHUChAjAQ6AEwAHoECAoQAQ#v=onepage&q=казка%20про%20рибака%20і%20рибку%20переклад%20Наталі%20Забіли&f=false|відповідальний= |місце= Вінниця|видавництво= [[Нова Книга]]|рік= 2015|том= |сторінок= 360|сторінки= 37-38|isbn=|ref =}}</ref>.

;Інші переклади
* Олександр Пушкін. Дубровський. Капітанська дочка: Романи. Переклад з російської: Олесь Гончар та [[Сенченко Іван Юхимович|Іван Сенченко]]; післямова: О. Федосенко. Київ: Молодь, 1981. 192 стор. (Серія «Джерело»).
* Олександр Пушкін. Капітанська дочка (адаптований переклад для дітей середнього шкільного віку). Переклад з російської: ?; художник: Ю. Ландін. Харків: Фактор/Віват, 2008. 128 стор. іл. (Серія «Чарівний ліхтар»). ISBN 978-966-312-766-8

== Коментарі ==
{{Примітки|group=K}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* Красухин Г. Г. Путеводитель по роману А. С. Пушкина «Капитанская дочка»: учебное пособие. — Издательство Московского университета, 2006. — 125 с. — ISBN 9785211052147.
* Добин Е. С. История и роман (А. Пушкин «Капитанская дочка») // История девяти сюжетов: рассказы литературоведа. — 2-е изд.. — М.: Детская литература, 1990. — С. 110—140. — 176 с. — ISBN 5-08-000278-6.
* Гиллельсон М. И., И. Б. Мушина. Повесть А. С. Пушкина «Капитанская дочка»: комментарий; пособие для учителя. — Л.: Просвещение, 1977. — 204 с.
Макогоненко Г. П. «Капитанская дочка» Пушкина. — М.: Художественная литература, 1977. — 110 с. — (Массовая историко-литературная библиотека). — 100 000 экз.

== Джерела ==
* [http://ocls.kyivlibs.org.ua/pushkin/perekladi_1/tom_04/KapitanskayDochka/Rozdil_1.htm «Капітанська дочка»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304185632/http://ocls.kyivlibs.org.ua/pushkin/perekladi_1/tom_04/KapitanskayDochka/Rozdil_1.htm |date=4 березня 2016 }}, український переклад [[Сенченко Іван Юхимович|Івана Сенченка]]
* [http://pushkin-lit.ru/pushkin/text/kapitanskaya-dochka/serzhant-gvardii.htm «Капітанська дочка»] на сайті pushkin-lit.ru
{{Твори Олександра Сергійовича Пушкіна}}
{{нормативний контроль}}
[[Категорія:Книги за алфавітом]]
[[Категорія:Повісті]]
[[Категорія:Твори Олександра Пушкіна]]
[[Категорія:Екранізовані романи Росії]]
[[Категорія:Твори, дія яких відбувається в 1773]]
[[Категорія:Капітанська дочка]]
[[Категорія:Твори, дія яких відбувається в 1774]]

title: «Капіта́нська дочка́»

Автор: Олександр Пушкін

Назва мовою оригіналу: Капита́нская до́чка

Країна: Росія

Мова: російська

Тема: пугачовщина

Жанр: повість

Видавництво: журнал «Современник», Санкт-Петербург

title: Видання українською

Видано українською: «Книгоспілка» (1930) · «О. С. Пушкін. Зібрання творів в чотирьох томах» (1981)

Перекладач(і): Антон Харченко (1930) · Іван Сенченко (1981)


text:
# Саліков Ігор Ракипович
Саліков Ігор Ракипович (нар. 9 листопада 1963) — колишній російський військовий, співзасновник ПВК «Редут». Був командиром окремої розвідроти спецпризначення "Редут" у складі Сніжинського мотострілецького батальйону, громадянин РФ. За вчинені військові злочини є фігурантом бази сайту Миротворець.

## Життєпис
25 років служив у ЗС РФ, воював у складі ПВК Вагнер у Сирії та кількох африканських країнах. Колишній офіцер російського ГРУ, був старшим інструктором ПВК "Вагнера" та "полковник" і керівник 4-го відділу управління спецоперацій" т.зв. "генпрокуратури" ДНР.
2014 року він із Алєксандром Бородаєм, який згодом став першим "прем'єр-міністром" ДНР, входив до російських військ, що почали окупацію Донбасу і атакували українські частини. Саліков був керівником охорони Бородая, який брав участь у допитах в Ізоляції в Донецьку.
У грудні 2023 року Саліков втік із ПАР до Нідерландів, де звернувся до суду і заявив, що готовий дати свідчення про воєнні злочини Росії в Міжнародному кримінальному суді. Тоді ж стало відомо, що на цей момент Офіс генпрокурора України вже упродовж півроку співпрацював із Саліковим, що давав свідчення про дії Росії, її підготовку до вторгнення тощо.

title: Саліков Ігор Ракипович

wikitext:
{{Особа}}
'''Саліков Ігор Ракипович''' ({{н}} 9 листопада 1963) — колишній російський військовий, співзасновник [[ПВК «Редут»]]<ref>{{Cite web|title=Перший окупант, який свідчитиме в Гаазі: Світан розповів цікаві факти з його біографії|url=https://24tv.ua/igor-salikov-shho-vidomo-pro-rosiyanina-yakiy-dast-svidchennya_n2456280|website=24 Канал|date=2023-12-20|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref>. Був командиром окремої розвідроти спецпризначення "Редут" у складі Сніжинського мотострілецького батальйону, громадянин РФ<ref>{{Cite web|title=В российских больницах лечат иностранных VIP-наемников, воевавших в рядах боевиков на Донбассе. ФОТОрасследование|url=https://censor.net/ru/photo_news/383409/v_rossiyiskih_bolnitsah_lechat_inostrannyh_vipnaemnikov_voevavshih_v_ryadah_boevikov_na_donbasse_fotorassledovanie|website=Цензор.НЕТ|date=2016-04-08|accessdate=2023-12-20|language=ru|last=Цензор.НЕТ}}</ref>. За вчинені військові злочини є фігурантом бази сайту [[Центр «Миротворець»|Миротворець]].

== Життєпис ==
25 років служив у ЗС РФ<ref>{{Cite web|title=Ексофіцер ГРУ приїхав у Нідерланди й хоче дати свідчення МКС|url=https://www.eurointegration.com.ua/news/2023/12/18/7175815/|website=Європейська правда|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref>, воював у складі [[ПВК «Вагнер»|ПВК Вагнер]] у Сирії та кількох африканських країнах. Колишній офіцер російського [[Головне управління Генерального штабу ЗС Російської Федерації|ГРУ]], був старшим інструктором [[ПВК «Вагнер»|ПВК "Вагнера"]] та "полковник" і керівник 4-го відділу управління спецоперацій" т.зв. "генпрокуратури" ДНР.

2014 року він із [[Бородай Олександр Юрійович|Алєксандром Бородаєм]], який згодом став першим "прем'єр-міністром" ДНР, входив до російських військ, що почали окупацію Донбасу і атакували українські частини. Саліков був керівником охорони Бородая, який брав участь у допитах в [[Ізоляція (тюрма)|Ізоляції]] в Донецьку<ref>{{Cite web|title=Ексофіцер ГРУ, який воював проти України, вирішив свідчити в Гаазі. Він пов’язаний із «ПВК «Редут», — «Схеми»|url=https://detector.media/infospace/article/220753/2023-12-19-eksofitser-gru-yakyy-voyuvav-proty-ukrainy-vyrishyv-svidchyty-v-gaazi-vin-povyazanyy-iz-pvk-redut-skhemy/|website=detector.media|date=2023-12-19|accessdate=2023-12-20|language=uk|first=Роман|last=Мельник}}</ref>.

У грудні 2023 року Саліков втік із ПАР до Нідерландів, де звернувся до суду і заявив, що готовий дати свідчення про воєнні злочини Росії в [[Міжнародний кримінальний суд|Міжнародному кримінальному суді]]<ref>{{Cite web|title=Російський військовий звернувся до МКС: окупант свідчитиме про воєнні злочини Росії|url=https://24tv.ua/spivzasnovnik-pvk-redut-igor-salikov-zvernuvsya-do-mks-shho-vidomo_n2455459|website=24 Канал|date=2023-12-19|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=Voormalig Wagner-officier in Nederland om zich bij Strafhof te melden: 'Bevelen voor oorlogsmisdaden kwamen rechtstreeks uit het Kremlin'|url=https://eenvandaag.avrotros.nl/item/voormalig-wagner-officier-in-nederland-om-zich-bij-strafhof-te-melden-bevelen-voor-oorlogsmisdaden-kwamen-rechtstreeks-uit-het-kremlin/|website=EenVandaag|date=2023-12-18|accessdate=2023-12-20|language=nl}}</ref>. Тоді ж стало відомо, що на цей момент [[Офіс Генерального прокурора|Офіс генпрокурора України]] вже упродовж півроку співпрацював із Саліковим, що давав свідчення про дії Росії, її підготовку до вторгнення тощо<ref>{{Cite web|title=МКС підтвердив, що отримував звернення від ексофіцера розвідки РФ Салікова|url=https://www.eurointegration.com.ua/news/2023/12/19/7175889/|website=Європейська правда|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=В Офісі прокурора МКС підтвердили отримання інформації від колишнього офіцера ГРУ|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-ato/3802310-v-ofisi-prokurora-mks-pidtverdili-otrimanna-informacii-vid-kolisnogo-oficera-gru.html|website=www.ukrinform.ua|date=2023-12-19|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=ОГП підтвердив, що контактував із бойовиком РФ і вивчає інформацію від нього|url=https://www.pravda.com.ua/news/2023/12/19/7433676/|website=Українська правда|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref><ref>{{Cite web|title=Колишній офіцер ГРУ дасть свідчення в МКС про воєнні злочини РФ в України|url=https://www.rbc.ua/rus/news/kolishniy-ofitser-gru-dast-svidchennya-mks-1702929049.html|website=РБК-Украина|accessdate=2023-12-20|language=uk}}</ref>.

== Див. також ==
* [[ПВК «Редут»]]

== Посилання ==

* [https://myrotvorets.center/criminal/salikov-igor-rakipovich/ Саліков] на сайті [[Центр «Миротворець»|Миротворцю]]

== Примітки ==
{{reflist}}

title: Саліков Ігор Ракипович

Народився: 9 листопада 1963 (61 рік)

Членство: ПВК Вагнера


text:
# Флавій Оптат
Флавій Прокул Оптат (*Flavius Optatus, д/н — 337) — державний діяч часів пізньої Римської імперії.

## Життєпис
Походив з середніх верств суспільства. Був одружений зі зведеною сестрою майбутнього імператора Костянтина I. Спочатку діяв як вчитель риторики. Потім був наставником Ліцинія Молодшого, сина імператора Ліцинія. Після загибелі останнього у 324 році зробив гарну кар'єру за імператора Костянтина, що об'єднав імперію. Цьому сприяла дружина Оптата: він здобув неабиякі статки, ставши значним сановником. Одним з перших дістав посаду патриція, тобто найвищого військовика імперії.
У 334 році стає консулом (разом з Цезонієм Нікомахом Аніцієм Пауліном Гонорієм). Втім, невдовзі після смерті імператора у 337 році загинув під час заколоту легіонерів, які поставили імператором синів Костянтина.

title: Флавій Оптат

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Флавій Оптат
| місце_проживання     =
| зображення           =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      =невідомо
| місце_народження     =
| дата_смерті          = {{ДС|||337}}
| місце_смерті         = Константинополь
| причина_смерті       = вбивство
| громадянство         =
| національність       =
| конфесія     = християнство
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       =
| титул                = консул
| посада               =
| термін               = 334 рік
| попередник           = [[Далмацій Старший|Флавій Юлій Далмацій]]
| наступник            = [[Юлій Констанцій|Флавій Юлій Констанцій]]
| дружина              =Анастасія
| діти                 =
| рід                  =
| родичі               =
| батько               =
| матір                =
| нагороди             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
}}
'''Флавій Прокул Оптат''' (*''Flavius Optatus'', д/н — [[337]]) — державний діяч часів пізньої [[Римська імперія|Римської імперії]].

== Життєпис ==
Походив з середніх верств суспільства. Був одружений зі зведеною сестрою майбутнього імператора Костянтина I. Спочатку діяв як вчитель риторики. Потім був наставником Ліцинія Молодшого, сина імператора Ліцинія. Після загибелі останнього у 324 році зробив гарну кар'єру за імператора Костянтина, що об'єднав імперію. Цьому сприяла дружина Оптата: він здобув неабиякі статки, ставши значним сановником. Одним з перших дістав посаду патриція, тобто найвищого військовика імперії.

У 334 році стає консулом (разом з [[Амній Маній Цезоній Нікомах Аніцій Паулін Гонорій|Цезонієм Нікомахом Аніцієм Пауліном Гонорієм]]). Втім, невдовзі після смерті імператора у 337 році загинув під час заколоту легіонерів, які поставили імператором синів Костянтина.

== Джерела ==
* Martindale, J. R.; Jones, A. H. M, The Prosopography of the Later Roman Empire, Vol. I AD 260—395, Cambridge University Press (1971)
* Kelly, Christopher, Bureaucracy and Government in The Cambridge Companion to The Age of Constantine (ed. Lenski, Noel) (2011)

{{Портали|Історія|Стародавній Рим}}

[[Категорія:Консули Римської імперії]]

title: Флавій Оптат

Народився: невідомо

Помер: 337 · Константинополь · ·вбивство

Країна: Стародавній Рим

Діяльність: політик

Титул: консул

Посада: давньоримський сенатор і консул

Термін: 334 рік

Попередник: Флавій Юлій Далмацій

Наступник: Флавій Юлій Констанцій

Конфесія: християнство

У шлюбі з: Анастасія


text:
# Європейська вулиця (Дніпро)
Європейська вулиця — вулиця у Половиці у Шевченківському районі міста Дніпро.
Початково перша ділянка вела від проспекту Яворницького до вулиці Глінки, що тепер виділена у Європейський бульвар; після Глінки повертає ліворуч на північ до Січеславської Набережної та річки Дніпро.
Довжина початкової вулиці з теперішнім Європейським бульваром  — 700 м; довжина від вулиці Глінки до Січеславської Набережної — 500 м.

## Історія
Вулиця є на генеральному плані Івана Старова, як існуюча вулиця Половиці. Вулиця забудовується у 1790-х роках.
Катеринославська назва: Залізна вулиця.
У 1960-х роках названа на честь Миколи Миронова (1913—1964) — секретаря Кіровоградсского обкома КП(б)У у 1951 році, начальника УКДБ по Ленінградській області у 1956—1959 роках,.
Виділення Європейського бульвару пов'язане з концепцією розвитку нового виходу пішохідним бульваром від площі Героїв Майдану на проспекті Яворницького через хмарочос «Брами» до Дніпра.

## Перехресні вулиці
- проспект Яворницького, — частина Європейського бульвару,

- Центральна вулиця, — частина Європейського бульвару,
- вулиця Королеви Єлизавети II,
- вулиця Князя Володимира Великого,
- Січеславська Набережна.

## Будівлі
- Між будівлями ЦУМу й "Пасажу" на Європейському бульварі розташована Французька карусель;
- № 5 — бізнес-центр «Будинок на Залізній»; колишня лікарня;
- № 7 — 9-поверховий ЖК «Будинок на Міронова»[4];
- № 9 — Єврейський релігійний громадський центр «Цівос Гашем», — єврейська єшива для хлопчиків; будівля кінця 19 сторіччя[4];
- № 10 — Амбулаторія № 3 Центру Первинної медико-санітарної допомоги № 2;
- № 10а — Будинок-клин у якому розміщене відділення «Технобанка»; частина комплексу «Брама»; зведено на початку 2011 року; площа 624 м²; архітектор Олександр Дольник[5];
- № 15 — будівля Державного проектного інституту «ДніпроДІПроШахт»; Дніпропетровська місцева прокуратура № 2[6];
- № 17 — Прокуратура Шевченківського району;
- № 18а — супермаркет «Сільпо»;
- № 30 — 12-поверховий АЖК «Прибережний», зведено 2002 року, 65 квартир[7].

- Юдейська єшива на Європейській вулиці, 9.
- 5-поверховий будинок на Європейській вулиці, 5
- Торгівельний центр "Клин" на Європейській вулиці, 10а
- Цегляна 4-поверхова будівля 2-ї поліклініки 16-ї міської лікарні на Європейській вулиці, 14.
- Будинок «Гранд-готель», вулиця Глінки, 16 на розі Європейської вулиці
- Торгівельний центр "Європа" на розі Центральної вулиці
- 3-поверховий будинок на вулиці Глінки, 15 на розі Європейського бульвару.

title: Європейська вулиця (Дніпро)

wikitext:
{{Otheruses|Європейська вулиця}}{{Вулиця України|назва=Європейська вулиця|населений пункт=Дніпро|зображення=EvropeyskyBulvarDnipro01.jpg|нп=місто|місцевість=Половиця|район=Шевченківський район|назва на честь=Європа|радянська назва укр=вулиця Міронова|колишні назви=Залізна вулиця|метро=Центральна|трамвай=1}}
'''Європейська вулиця''' — вулиця у [[Половиця|Половиці]] у [[Шевченківський район (Дніпро)|Шевченківському районі]] міста [[Дніпро (місто)|Дніпро]].

Початково перша ділянка вела від [[Проспект Яворницького|проспекту Яворницького]] до [[Вулиця Глінки (Дніпро)|вулиці Глінки]], що тепер виділена у [[Європейський бульвар (Дніпро)|Європейський бульвар]]; після Глінки повертає ліворуч на північ до [[Січеславська Набережна|Січеславської Набережної]] та [[Дніпро|річки Дніпро]].

Довжина початкової вулиці з теперішнім Європейським бульваром  — 700 м; довжина від вулиці Глінки до Січеславської Набережної — 500 м.

== Історія ==
Вулиця є на генеральному плані [[Іван Старов|Івана Старова]], як існуюча вулиця Половиці. Вулиця забудовується у 1790-х роках<ref>https://gorod.dp.ua/history/article_ru.php?article=1415</ref>.

Катеринославська назва: ''Залізна вулиця''<ref>{{Cite news|url=https://gorod.dp.ua/history/article_ru.php?article=43|title=Старые и современные названия улиц Екатеринослава - Днепропетровска|language=ru-RU|accessdate=2018-09-24|archive-date=22 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180922102123/https://www.gorod.dp.ua/history/article_ru.php?article=43}}</ref>.

У 1960-х роках названа на честь Миколи Миронова (1913—1964) — секретаря Кіровоградсского обкома КП(б)У у 1951 році, начальника УКДБ по Ленінградській області у 1956—1959 роках,<ref>{{Cite news|url=http://dv-gazeta.info/vechyorka/rodina/novyie-nazvaniya-dnepropetrovskih-toponimov-chast-2.html|title=Новые названия днепропетровских топонимов (часть 2)|language=ru-RU|accessdate=2018-09-24|archive-date=23 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180923005633/http://dv-gazeta.info/vechyorka/rodina/novyie-nazvaniya-dnepropetrovskih-toponimov-chast-2.html}}</ref>.

Виділення [[Європейський бульвар (Дніпро)|Європейського бульвару]] пов'язане з концепцією розвитку нового виходу пішохідним бульваром від площі Героїв Майдану на проспекті Яворницького через хмарочос «Брами» до Дніпра.

== Перехресні вулиці ==
* [[проспект Яворницького]], — частина Європейського бульвару,

*[[Центральна вулиця]], — частина Європейського бульвару,
*[[вулиця Королеви Єлизавети II (Дніпро)|вулиця Королеви Єлизавети II]],
*[[вулиця Князя Володимира Великого]],
*[[Січеславська Набережна]].

== Будівлі ==

* Між будівлями ЦУМу й "Пасажу" на Європейському бульварі розташована Французька [[Карусель (атракціон)|карусель]];
*№ 5 — бізнес-центр «Будинок на Залізній»; колишня лікарня;
* № 7 — 9-поверховий ЖК «Будинок на Міронова»<ref name=":0">{{Cite web|url=http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova|title=http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova|last=http://www.elro.com/|first=ELRO corporation {{!}}|website=sozidatel.dp.ua|language=ru|accessdate=2018-09-24|archive-date=24 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180924110008/http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova}}</ref>;
* № 9 — Єврейський релігійний громадський центр «Цівос Гашем», — єврейська [[єшива]] для хлопчиків; будівля кінця 19 сторіччя<ref name=":0" />;
* № 10 — Амбулаторія № 3 Центру Первинної медико-санітарної допомоги № 2;
* № 10а — Будинок-клин у якому розміщене відділення «Технобанка»; частина комплексу «Брама»; зведено на початку 2011 року; площа 624 м²; архітектор Олександр Дольник<ref>{{Cite web|url=http://wikimapia.org/#lang=en&lat=48.466192&lon=35.049208&z=17&m=w&show=/22161284/ru/Отделение-Таскомбанка|title=Wikimapia - Let's describe the whole world!|website=wikimapia.org|accessdate=2018-09-24|archive-date=25 серпня 2011|archive-url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=en&lat=48.466192&lon=35.049208&z=17&m=w&show=/22161284/ru/Отделение-Таскомбанка}}</ref>;
* № 15 — будівля Державного проектного інституту «ДніпроДІПроШахт»; Дніпропетровська місцева прокуратура № 2<ref>{{Cite web|title=Інформація про підпорядковані прокуратури|url=https://dnipr.gp.gov.ua/ua/subordinate_offices_.html|website=Дніпропетровська обласна прокуратура|accessdate=2020-12-09|archive-date=27 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201127234248/https://dnipr.gp.gov.ua/ua/subordinate_offices_.html}}</ref>;
* № 17 — Прокуратура Шевченківського району;
* № 18а — супермаркет «Сільпо»;
* № 30 — 12-поверховий АЖК «Прибережний», зведено 2002 року, 65 квартир<ref>{{Cite web|url=http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova30|title=http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova30|last=http://www.elro.com/|first=ELRO corporation {{!}}|website=sozidatel.dp.ua|language=ru|accessdate=2018-09-24|archive-date=24 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180924110037/http://sozidatel.dp.ua/rus/about/objects/houses/myronova30}}</ref>.
<gallery>
Файл:Church hall; Dnipro, Ukraine; 11.11.19.jpg|Юдейська єшива на Європейській вулиці, 9.
Файл:Bank building; Dnipro, Ukraine; 11.11.19.jpg|5-поверховий будинок на Європейській вулиці, 5
Файл:"Клин" - "Wedge" - panoramio.jpg|Торгівельний центр "Клин" на Європейській вулиці, 10а
Файл:2-я поликлиника 16-й горбольницы. 2010 г. - panoramio.jpg|Цегляна 4-поверхова будівля 2-ї поліклініки 16-ї міської лікарні на Європейській вулиці, 14.
Файл:Старе та нове.jpg|Будинок «Гранд-готель», вулиця Глінки, 16 на розі Європейської вулиці
Файл:EvropeyskyBulvarDnipro02.jpg|Торгівельний центр "Європа" на розі Центральної вулиці
Файл:Building in Dnipro, Ukraine; 21.09.19 (2).jpg|3-поверховий будинок на вулиці Глінки, 15 на розі Європейського бульвару.
</gallery>

== Джерела ==
* [https://www.google.com/maps/place/вулиця+Європейська,+Дніпро%CC%81,+Дніпропетровська+область,+Україна,+49000/@48.468653,35.0466956,17z/ Європейська вулиця на Гугл мапі]
* [https://gorod.dp.ua/pica.php?file=photo/maps/1910.jpg Мапа Катеринослава 1910 року] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220329172834/https://gorod.dp.ua/pica.php?file=photo%2Fmaps%2F1910.jpg |date=29 березня 2022 }}

== Примітки ==
{{примітки}}
{{commons|Category:Evropeyska streets in Dnipro|Європейська вулиця, Дніпро}}
[[Категорія:Вулиці Половиці|євр]]

title: Європейська вулиця · Дніпро

Місцевість: Половиця

Район: Шевченківський район

Назва на честь: Європа

title: Колишні назви

Колишні назви: Залізна вулиця

радянського періоду (українською): вулиця Міронова

title: Транспорт

Найближчі станції метро: Центральна

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim


text:
# ГЕС Xǐergōu
ГЕС Xǐergōu (喜儿沟水电站) — гідроелектростанція на півночі Китаю у провінції Ганьсу. Знаходячись перед ГЕС Liángfēngké, входить до складу каскаду на річці Байлун, правій притоці Цзялінцзян, яка, своєю чергою, є лівою притокою Цзіньші (верхня течія Янцзи).
У межах проекту річку перекрили бетонною греблею висотою 21 метр та довжиною 162 метра. Вона утримує водосховище з об'ємом 1,3 млн м3 та припустимим коливанням рівня поверхні в операційному режимі між позначками 1536 та 1538 метрів НРМ (під час повені до 1539 метрів НРМ).
Зі сховища через правобережний гірський масив прокладено дериваційний тунель завдовжки понад 8 км, який подає ресурс до наземного машинного залу. Тут встановлено три турбіни загальною потужністю 72 МВт, котрі забезпечують виробництво 285 млн кВт-год електроенергії на рік.

title: ГЕС Xǐergōu

wikitext:
{{Гідроелектростанція
|Зображення                     =
|Назва                 = ГЕС Xǐergōu
|Пікселі                        =
|Підпис                         =
|Країна                         = {{CHN}}
|lat_dir =N |lat_deg =33 |lat_min = 51 |lat_sec = 57.3
  |lon_dir =E |lon_deg = 104 |lon_min = 11 |lon_sec = 7.7
|region     =
  |CoordScale =
|Статус = діюча
|Річка = Байлун
|Каскад = каскад на Байлун
|Початок будівництва = [[2007]]
|Роки введення першого та останнього гідроагрегатів =
|Встановлена потужність = 72
|Середнє річне виробництво = 285
|Тип ГЕС = дериваційна
|Розрахований напір =
|Тип турбін =
|Кількість та марка турбін = 3
|Витрата через турбіни = 141
|Кількість та марка гідрогенераторів = 3
|Потужність гідроагрегатів =
|Тип греблі = бетонна
|Висота греблі = 21
|Довжина греблі = 162
|Шлюз =
|ЛЕП =
|Власник =
}}

'''ГЕС Xǐergōu (喜儿沟水电站)''' — гідроелектростанція на півночі Китаю у провінції [[Ганьсу]]. Знаходячись перед [[ГЕС Liángfēngké]], входить до складу каскаду на річці Байлун, правій притоці Цзялінцзян, яка, своєю чергою, є лівою притокою [[Цзіньша|Цзіньші]] (верхня течія [[Янцзи]]).

У межах проекту річку перекрили бетонною греблею висотою 21 метр та довжиною 162 метра. Вона утримує водосховище з об'ємом 1,3 млн м3 та припустимим коливанням рівня поверхні в операційному режимі між позначками 1536 та 1538 метрів [[Висота над рівнем моря|НРМ]] (під час повені до 1539 метрів НРМ).

Зі сховища через правобережний гірський масив прокладено дериваційний тунель завдовжки понад 8 км, який подає ресурс до наземного машинного залу. Тут встановлено три турбіни загальною потужністю 72 МВт, котрі забезпечують виробництво 285 млн кВт-год електроенергії на рік.<ref>{{Cite web|title=国家能源局大坝安全监察中心|url=http://www.dam.com.cn/damView/view.jsp?id=2066|website=www.dam.com.cn|accessdate=2019-09-04}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://baike.baidu.com/item/%E5%96%9C%E5%84%BF%E6%B2%9F%E6%B0%B4%E7%94%B5%E7%AB%99|title=喜儿沟水电站|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=}}</ref><ref>{{Cite web|title=喜儿沟水电站全厂阀门、管路仪表招标_中国招标采购项目网_新浪博客|url=http://blog.sina.com.cn/s/blog_9d54ad8901012tmr.html|website=blog.sina.com.cn|accessdate=2019-09-04|archive-date=4 вересня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190904171043/http://blog.sina.com.cn/s/blog_9d54ad8901012tmr.html}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ізольована стаття|кластер3}}
[[Категорія:Гідроелектростанції Китаю|Xǐergōu]]

title: ГЕС Xǐergōu

Країна: КНР

Стан: діюча

Річка: Байлун

Каскад: каскад на Байлун

title: Основні характеристики

Установлена потужність: 72 МВт

Середнє річне виробництво: 285 млн кВт·год

Тип ГЕС: дериваційна

title: Характеристики обладнання

title: Основні споруди

Тип греблі: бетонна

Основні споруди: ГЕС Xǐergōu


text:
# Мутігцанбо
Мутігцанбо (?-804) — імператор (ценпо) Тибету з 798 до 804 року. Правив після смерті свого брата Мунецанбо. Походив з Ярлугської династії.
Практично нічого не відомо про народження та діяльність цього імператора. Відомо лише, що його вбив Нанамба, який походив з провінції Нанама. Це була помста за вбивство Мутігцанбом брата Нанамбо — сановника Шанбуріна (це сталося ще за часів імператора Тисрондецана).

title: Мутігцанбо

wikitext:
{{особа}}
'''Мутігцанбо''' (?-[[804]]) — імператор (ценпо) [[Тибет]]у з [[798]] до [[804]] року. Правив після смерті свого брата [[Мунецанбо]]. Походив з Ярлугської династії.

Практично нічого не відомо про народження та діяльність цього імператора. Відомо лише, що його вбив Нанамба, який походив з провінції Нанама. Це була помста за вбивство Мутігцанбом брата Нанамбо — сановника Шанбуріна (це сталося ще за часів імператора [[Тисрондецан]]а).

== Джерела ==
* Gyaltsen, Sakyapa Sonam (1312—1375). The Clear Mirror: A Traditional Account of Tibet's Golden Age. Translated by McComas Taylor and Lama Choedak Yuthob. (1996) Snow Lion Publications, Ithaca, New York. ISBN 1-55939-048-4.
* Choephel, Gedun. (1978). The White Annals. Library of Tibetan Works & Archives Dharamsala, H.P., India.

{{без ілюстрацій}}

[[Категорія:Імператори Тибету]]

title: Мутігцанбо

Рід: Yarlung Dynastyd

Батько: Тисрондецан

Брати, сестри: Мунецанбо і Тідесронцан


text:
# Уганда на літніх Олімпійських іграх 2020
Уганду на літніх Олімпійських іграх 2020 представляли двадцять п'ять спортсменів у чотирьох видах спорту.

## Спортсмени
| Вид спорту            | Чоловіки | Жінки | Загалом |
| --------------------- | -------- | ----- | ------- |
| Легка атлетика        | 9        | 10    | 19      |
| Бокс                  | 2        | 1     | 3       |
| Академічне веслування | 0        | 1     | 1       |
| Плавання              | 1        | 1     | 2       |
| Загалом               | 12       | 13    | 25      |

wikitext:
{{Уганда на Олімпійських іграх
|Ігри = 2020 літні
|Спортсмени = 25
|видах спорту = 4
|Прапороносець =
|Офіційні =
|Золото = 2
|Срібло = 1
|Бронза = 1
|Місце =
}}

'''[[Уганда|Уганду]]''' на [[Літні Олімпійські ігри 2020|літніх Олімпійських іграх 2020]] представляли двадцять п'ять спортсменів у чотирьох видах спорту.

== Спортсмени ==
{| class="wikitable sortable" style="text-align:center;"
|-
! width=180|Вид спорту
! width=55|Чоловіки
! width=55|Жінки
! width=55|Загалом
|-
| align=left|[[Легка атлетика на літніх Олімпійських іграх 2020|Легка атлетика]]
| 9 || 10 || 19
|-
| align=left|[[Бокс на літніх Олімпійських іграх 2020|Бокс]]
| 2 || 1 || 3
|-
| align=left|[[Академічне веслування на літніх Олімпійських іграх 2020|Академічне веслування]]
| 0 || 1 || 1
|-
| align=left|[[Плавання на літніх Олімпійських іграх 2020|Плавання]]
| 1 || 1 || 2
|-
! Загалом || 12 || 13 || 25
|}

== Посилання ==
* [http://www.bruneiolympic.org/ Національний олімпійський комітет Брунею] {{Ref-en}}

{{Країни на літніх Олімпійських іграх 2020}}

[[Категорія:Уганда на Олімпійських іграх|2020]]
[[Категорія:Країни на літніх Олімпійських іграх 2020]]

Код МОК: UGA

НОК: Національний олімпійський комітет Уганди

Спортсмени: 25 у 4 видах спорту

Медалі: Золото · 2 · Срібло · 1 · Бронза · 1 · Всього · 4


text:
# Файльсдорф (Тюрингія)
Файльсдорф (нім. Veilsdorf) — громада в Німеччині, розташована в землі Тюрингія. Входить до складу району Гільдбурггаузен.
Площа — 30,91 км2. Населення становить 2720 ос. (станом на 31 грудня 2021).

title: Файльсдорф (Тюрингія)

wikitext:
{{Otheruses|Файльсдорф}}
{{Місто Німеччини
| назва = Файльсдорф
| місцева_назва       = Veilsdorf
| тип_НП              = громада
| зображення          = Veilsdorf Panorama.jpg
| зображення_розмір   =
| зображення_підпис   =
| герб                = Wappen Veilsdorf.png
| прапор              =
| карта               = Veilsdorf in HBN.png
| карта_розмір        =
| карта_підпис        = Файльсдорф на карті району
| земля               = [[Тюрингія]]
| округ               =
| район               = [[Гільдбурггаузен (район)|Гільдбурггаузен]]
| посада_лідера       =
| лідер               =
| партія_лідера       =
| висота              = 390
| площа               = 30.91
| дата_населення      = {{Metadata Population DE-TH||дата}}<ref>{{Metadata Population DE-TH||джерело}}</ref>
| населення           = {{Metadata Population DE-TH|16069053}}
| latd=50 | latm=23| lats=59
| longd=10| longm=49| longs=0
| розміщення_підпису = left
| поштовий_код        = 98669
| телефонний_код      = 03685
| стат_код            = 16 0 69 053
| авто_номер          = HBN
| вебсайт             = [http://www.veilsdorf.de/ www.veilsdorf.de]
}}
'''Файльсдорф''' ({{lang-de|Veilsdorf}}) — громада в [[Німеччина|Німеччині]], розташована в [[Землі Німеччини|землі]] [[Тюрингія]]. Входить до складу району [[Гільдбурггаузен (район)|Гільдбурггаузен]].

Площа — 30,91 км2. Населення становить {{formatnum:{{Metadata Population DE-TH|16069053}}}} ос. (станом на {{Metadata Population DE-TH||дата}}).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Німеччина}}
{{commonscat-inline|Veilsdorf}}
* [http://www.veilsdorf.de/ Офіційний сайт] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161202132115/http://www.veilsdorf.de/ |date=2 грудня 2016 }} {{ref-de}}

{{Район Гільдбурггаузен}}
{{Бібліоінформація|TYP=g|GND=4230972-4}}
{{germany-geo-stub}}

[[Категорія:Громади Тюрингії]]

title: — громада —

— громада —: Вид Файльсдорф

title: Координати: 50°23′59″ пн. ш. 10°49′0″ сх. д. / 50.39972° пн. ш. 10.81667° сх. д.

Країна: Німеччина

Земля: Тюрингія

Район: Гільдбурггаузен

Населення (31 грудня 2021)

Файльсдорф на карті району

ФайльсдорфРозташування на карті Німеччини

- Густота: 88/км²

Часовий пояс: CET (UTC+1)

- Літній час: CEST (UTC+2)


text:
# Ізотони
Ізотони — атоми різних хімічних елементів, у ядрах яких є однакова кількість нейтронів і які відрізняються кількістю протонів.
Термін «ізотон» був запропонований німецьким фізиком К. Гуггенхаймером на основі слова «ізотоп», шляхом заміни «п» (протон) на «н» (нейтрон).

title: Ізотони

wikitext:
[[Файл:Isotopes and half-life.svg|міні|праворуч|200пкс|Період напіврозпаду нуклідів]]
'''Ізотони''' — [[атом]]и різних [[хімічний елемент|хімічних елементів]], у ядрах яких є однакова кількість [[нейтрон]]ів і які відрізняються кількістю [[протон]]ів.

Термін «ізотон» був запропонований німецьким фізиком К. Гуггенхаймером<ref>{{Cite web |url=http://jnm.snmjournals.org/content/19/6/581.full.pdf |title=Nuclear Medicine Begins with a Boa Constrictor |accessdate=21 липня 2013 |archive-date=9 травня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190509183540/http://jnm.snmjournals.org/content/19/6/581.full.pdf }}</ref> на основі слова «[[ізотоп]]», шляхом заміни «п» ([[протон]]) на «н» ([[нейтрон]]).

== Джерела ==
* {{МГЕ|nocat=1}}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Ядерна хімія]]
[[Категорія:Ізотопи]]