text:
# Касатонов Ігор Володимирович
Ігор Володимирович Касатонов (нар. 10 лютого 1939, Владивосток, РСФСР) — радянський і російський військово-морський діяч, командувач Чорноморського флоту ВМФ СРСР і Росії (1991—1992), 1-й заступник Головнокомандувача ВМФ Росії (1992—1999), адмірал, кандидат військових наук.

## Життєпис
Рід Касатонових походив із Курської губернії, батько — адмірал флоту Володимир Касатонов.
1956 року, після закінчення середньої школи зі срібною медаллю, вступив до Чорноморського вищого військово-морського училища, яке закінчив з відзнакою 1960 року за спеціальністю «ракетне озброєння».
Починав службу лейтенантом на есмінці Чорноморського флоту «Гневный». 1961 року здійснив на есмінці «Упорный» морський перехід з Чорного моря навколо Європи, а потім — Північним морським шляхом на базу Тихоокеанського флоту (ТОФ). На «Гневном» командував батареєю крилатих ракет, провів 6 успішних бойових пусків.
1966 року заочно закінчив Севастопольський приладобудівний інститут. 1967 закінчив Вищі спеціальні офіцерські класи ВМФ СРСР.
1969 — призначений командиром великого протичовнового корабля «Проворный» Чорноморського флоту.
1972 року, після закінчення Військово-морської академії, прийняв командування новим великим протичовновим кораблем «Очаків», достроково отримавши звання капітан 2 рангу.
1975—1977 і 1979—1980 — начальник штабу Чорноморського флоту. 1979 закінчив Військову академію генштабу збройних сил.
З 1980 року командував 30-ю дивізією кораблів Чорноморського флоту. З квітня 1982 року по квітень 1988 командував Кольською флотилією різнорідних сил.
З 9 квітня 1988 року по 14 вересня 1991 року — заступник командувача Північного флоту СРСР, очолював перший (після закінчення Другої світової війни) візит радянських військових кораблів в США.
З вересня 1991 року по 26 вересня 1992 року — командувач Чорноморського флоту ВМФ СРСР і Росії.
26 вересня 1992 року призначений 1-м заступником Головнокомандувача ВМФ Росії. З 1999 року — в запасі.
Працює радником начальника Генерального штабу ЗС РФ. Дійсний член Петровської академії наук і мистецтва.

## Нагороди
- орден Червоної Зірки
- орден «За службу Батьківщині у ЗС СРСР» II ступеня
- орден «За службу Батьківщині у ЗС СРСР» III ступеня
- орден «За військові заслуги»
- орден «За морські заслуги» (2014)
- медалі
- Почесний громадянин міста Петергофа (1996)
- Почесний громадянин міста Полярного Мурманської області (2004)

title: Касатонов Ігор Володимирович

wikitext:
{{особа}}
{{Однофамільці|Касатонов}}

'''Ігор Володимирович Касатонов''' ({{нар}} {{ДН|10|02|1939}}, [[Владивосток]], [[Росія|РСФСР]]) — радянський і російський військово-морський діяч, командувач [[Чорноморський флот ВМФ Росії|Чорноморського флоту ВМФ СРСР і Росії]] (1991—1992), 1-й заступник [[Військово-морський флот Російської Федерації|Головнокомандувача ВМФ Росії]] (1992—1999), [[адмірал]], кандидат військових наук.

== Життєпис ==
Рід Касатонових походив із Курської губернії, батько — адмірал флоту [[Касатонов Володимир Опанасович|Володимир Касатонов]].

1956 року, після закінчення середньої школи зі срібною медаллю, вступив до [[Академія військово-морських сил імені П. С. Нахімова|Чорноморського вищого військово-морського училища]], яке закінчив з відзнакою 1960 року за спеціальністю «ракетне озброєння».

Починав службу лейтенантом на [[Ескадрений міноносець|есмінці]] [[Чорноморський флот ВМФ СРСР|Чорноморського флоту]] «Гневный». 1961 року здійснив на есмінці «Упорный» морський перехід з Чорного моря навколо Європи, а потім — Північним морським шляхом на базу [[Тихоокеанський флот Росії|Тихоокеанського флоту (ТОФ)]]. На «Гневном» командував батареєю крилатих ракет, провів 6 успішних бойових пусків.

1966 року заочно закінчив [[Севастопольський національний технічний університет|Севастопольський приладобудівний інститут]]. 1967 закінчив Вищі спеціальні офіцерські класи ВМФ СРСР.

1969 — призначений командиром [[Великий протичовновий корабель|великого протичовнового корабля]] «Проворный» Чорноморського флоту.

1972 року, після закінчення [[Військово-морська академія ВМФ РФ|Військово-морської академії]], прийняв командування новим [[Очаков (протичовновий корабель)|великим протичовновим кораблем «Очаків»]], достроково отримавши звання капітан 2 рангу.

1975—1977 і 1979—1980 — начальник штабу Чорноморського флоту. 1979 закінчив [[Військова академія Генерального штабу (Росія)|Військову академію генштабу збройних сил]].

З 1980 року командував 30-ю дивізією кораблів Чорноморського флоту. З квітня 1982 року по квітень 1988 командував Кольською флотилією різнорідних сил.

З 9 квітня 1988 року по 14 вересня 1991 року — заступник командувача Північного флоту СРСР, очолював перший (після закінчення Другої світової війни) візит радянських військових кораблів в [[Сполучені Штати Америки|США]].

З вересня 1991 року по 26 вересня 1992 року — командувач [[Чорноморський флот ВМФ Росії|Чорноморського флоту ВМФ СРСР і Росії]].

26 вересня 1992 року призначений 1-м заступником Головнокомандувача ВМФ Росії. З 1999 року — в запасі.

Працює радником [[Начальник Генерального штабу ЗС СРСР|начальника Генерального штабу ЗС РФ]]. Дійсний член Петровської академії наук і мистецтва.

== Нагороди ==
* [[орден Червоної Зірки]]
* [[орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР»|орден «За службу Батьківщині у ЗС СРСР»]] II ступеня
* [[орден «За службу Батьківщині у Збройних Силах СРСР»|орден «За службу Батьківщині у ЗС СРСР»]] III ступеня
* [[орден «За військові заслуги» (Російська Федерація)|орден «За військові заслуги»]]
* [[орден «За морські заслуги»]] (2014)
* медалі
* Почесний громадянин міста Петергофа (1996)
* Почесний громадянин міста Полярного Мурманської області (2004)

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20040322181517/http://kasatonovy.iatp.by/genealogy.html Морская династия Касатоновых]
* [http://kvrf.milportal.ru/faktor-kasatonova/ Фактор Касатонова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190123020459/http://kvrf.milportal.ru/faktor-kasatonova/ |date=23 січня 2019 }} / Журнал «Историк»
{{Бібліоінформація}}
{{Командувачі ЧФ РФ}}

[[Категорія:Адмірали СРСР]]
[[Категорія:Випускники Військової академії Генштабу]]
[[Категорія:Кандидати військових наук]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «50 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «У пам'ять 850-річчя Москви»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «Ветеран Збройних сил СРСР»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю «За зміцнення бойової співдружності»]]
[[Категорія:Нагороджені медаллю Жукова]]
[[Категорія:Уродженці Владивостока]]
[[Категорія:Командувачі Чорноморського флоту РФ]]

title: Касатонов Ігор Володимирович

Народився: 10 лютого 1939 (86 років) · Владивосток, РРФСР, СРСР

Діяльність: письменник-документаліст

Alma mater: Військова академія Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації

Науковий ступінь: кандидат військових наук

Знання мов: російська

Військове звання: адмірал і адмірал

Партія: КПРС

Нагороди: орден Олександра Невського · орден «За військові заслуги» · Орден «За морські заслуги» · орден Червоної Зірки · Орден «За службу Батьківщині в Збройних Силах СРСР» · орден «За службу Батьківщині в Збройних Силах СРСР» II ступеня · Орден «За службу Батьківщині в Збройних Силах СРСР» III ступеня · медаль Жукова · ювілейна медаль «50 років Перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «В ознаменування 100-річчя з дня народження Володимира Ілліча Леніна» · медаль «За відзнаку в охороні державного кордону СРСР» · ювілейна медаль «300 років Російському флоту» · медаль «У пам’ять 850-річчя Москви» · медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «Сорок років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941 —1945 рр.» · медаль «Ветеран Збройних сил СРСР» · медаль «За зміцнення бойової співдружності» · медаль «50 років Збройних Сил СРСР» · ювілейна медаль «60 років Збройних Сил СРСР» · ювілейна медаль «70 років Збройних Сил СРСР» · медаль «За бездоганну службу» · медаль «За бездоганну службу» І ступеня · медаль «За бездоганну службу» ІI ступеня · медаль «За бездоганну службу» III ступеня


text:
# Мефедівка
Мефедівка (до 2009 — Мефодівка) — село в Україні, у Зноб-Новгородській селищній громаді Шосткинського району Сумської області. Населення становить 330 осіб. До 2016 орган місцевого самоврядування — Кренидівська сільська рада.

## Географія
Село Мефедівка знаходиться на відстані 0,5 км від села Четвертакове, за 2,5 км — село Кренидівка, за 4 км — смт Зноб-Новгородське. В селі знаходиться кілька ставків.

## Назва
Свою назву Мефедівка запозичила від імені козака Мефеди, який поселив її з дозволу польських магнатів П'ясочинських.

## Символіка
На гербі зображений ведмідь що йде по лезу шаблі, внизу козацький хрест. Козацька шабля та хрест символізують козака Мефеду, засновника села. Чорний ведмідь і жовтий колір узяті з родинного герба Завадовських (основа герб Равич), багаторічних власників села. Зелений і жовтий кольори - ліси і поля біля села. Герб також можна прокоментувати наступним чином - Ведмідь по лезу шаблі йде, але не упаде.

## Історія
Згідно зі свідченнями місцевих жителів, які вони давали в ході Генерального слідства про маєтності Стародубського полку 1729 р., Мефедівка була поселена козаком Мефедом «за дозволом шляхтича польського Пясочинського» і протягом трьох років до того часу, «як гетьман Хмельницький з військом козацьким звільнив Україну від ярма польського», перебувала у володінні Пясочинського.
Після звільнення України від поляків Мефедівка була включена в розряд «вільних військових» сіл, призначених для «нагородження військовослужбовців, хто буде за свої служби гідний милості монаршої і рескрипту військового» і в 1722 році надана наказним гетьманом Павлом Полуботком і генеральною старшиною Семену Яковичу Галецькому, новгородському сотнику з 1722 по 1723 рік. Проте вже в наступному році, 14 грудня 1723 р., вона була в нього відібрана і повернена у відомство Новгород-Сіверської ратуші зважаючи на відсутність у нього «указу Його Імператорської Величності про віддачу йому села у вічне або тимчасове володіння».
По ревізії 1723 в Мефедівці значився 71 двір і 16 хат, з яких Новгород-Сіверському магістрату належало 52 двори і 16 хат, а козакам — 19 дворів.
29 червня 1730 гетьман Данило Апостол надав Мефедівку генеральному обозному Якову Юхимовичу Лизогубу (1675 — 24.01.1749), який був онуком гетьмана Петра Дорошенка. На той час в селі проживало 22 козака: Андрій Ващенко, Левон Шадар, Яків Овсієнко, Олексій Федотенко, Петро Петров, Данило Салдатенко, Данило Підгайний, Іван Роговий, Гнат Солдатенко, Артем Редя, Мойсей Тишків, Іван Солдатенко, Осип Коваль, Дмитро Шаповал, Ісай Асаул, Федір Роговий, Максим Єрченко, Хлор Андрощин, Данило Михайленко, Федір Мішченко, Дмитро Миколаєнко і Осип Приходченко, за якими були збережені їх земельні наділи і пасовища. У володінні Якова Лизогуба Мефедівка перебувала до 1745 року, після чого була зарахована до рангових володінь суддів і надана на ранг генеральному судді Малоросійського генерального суду Федору Івановичу Лисенко, який володів нею до своєї смерті, яка настала 5 січня 1751.
Після смерті Федора Лисенка Мефедівка в 1756 році була надана на ранг генеральному судді Іллі Васильовичу Журману (? — 1783), який на момент проведення Румянцевим опису Малоросії 1765—1768 рр. володів в ній 83 дворами і 20 бездворовими хатами.
11 грудня 1775 Катерина II виключила Мефедівку з рангових володінь суддів і надала її у вічне і спадкове володіння одному з своїх фаворитів Петру Васильовичу Завадовському (10.01.1739 — 10.01.1812), який з 8 вересня 1802 займав пост міністра народної освіти Росії, а з 1 січня 1810 — голови Департаменту законів Державної Ради.
Це викликало невдоволення у І. В. Журмана, і він порадив своїй дружині Гафії Давидівні Стрешенцовій повивозили з Мефедівки все найцінніше, «як то гроші та інше (крім казанів і гіршої худобини), але так майстерно, щоб ні мужики і ніхто інший примітити не міг». Виконала Чи Агафія Давидівна пораду чоловіка, ми не знаємо.
На момент опису Новгород-Сіверського намісництва 1779—1781 рр. за П. В. Завадовським в Мефедівці значилось 94 двори і 115 хат, за козаками — 4 двори і 10 хат, за підпомічниками — 17 дворів і 18 хат, за «приїжджою» — 1 двір і 3 хати і за бунчуковим товаришем Іваном Степановичем Судієнко — 2 двори і 5 хат. У зазначений час в селі проживало 152 обивателя зі своїми сім'ями, які займалися вирощуванням конопель і виготовленням з неї пеньки і конопляної олії.
Після смерті П. В. Завадовського його мефедівські володіння перейшли у спадок до його дружини Віри Миколаївни Апраксиної (2.02.1768 — 22.11.1845), двом синам: Олександру Петровичу Завадовському (12.08.1794 — 27.10.1856) та Василю Петровичу Завадовському (15.07.1798 — 10.10.1855) і трьом дочкам: Софії Петрівні Завадовській (у шлюбі Козловській) (1795 — 23.02.1829), Аглаїді Петрівні Завадовській (у шлюбі Мержеевській) (1799 — ?) та Тетяні Петрівні Завадовській (у шлюбі Каблуковій) (19.04.1802 — 5.01.1884).
Однак у зв'язку з тим, що дружина Петра Васильовича після його смерті почала вести розгульний спосіб життя, а сини пристрастилися до азартних ігор і програли не одну сотню тисяч рублів, Олександр І наказав все їхні маєтки взяти в опіку, а їх опікуном призначив П. В. Завадовського радника Миколи Йосиповича Рославця, предводителя дворянства Могилянського повіту Чернігівської губернії.
Напередодні скасування кріпосного права, в 1859 році, у Мефедівца значилося 250 дворів, у яких проживав 1101 житель, 519 чоловіків і 582 жінок. Більшість з них були кріпаками і належали спадкоємцям П. В. Завадовського, які в 1861 році володіли в селі 343 кріпаками чоловічої статі. Завадовські були не єдиними мефедівськими поміщиками. Крім них, у селі перебували володіння В. Ф. Юркевича, Е. А. Савицької і інших власників. У цей час в Мефедівці працювали 6 вітряних млинів, 1 лавка, 1 крупорушка, 1 магазин з продажу бакалійних товарів Е. М. Туманского і ряд інших невеликих торгових і промислових підприємств.
У 1905—1906 рр. в селі відбувалися селянські виступи проти місцевих поміщиків, які супроводжувалися самовільною вирубкою поміщицьких лісів і розправою над кількома працівниками лісової варти поміщика Псела і двома поліцейськими стражниками, які приїхали розшукувати викрадений ліс.
Здавна в Мефедівці функціонувала дерев'яна Миколаївська церква, у якій на момент опису Новгород-Сіверського намісництва 1779—1781 рр. служив один священик і два церковника. Церква була побудована до 1730 року, про що свідчить факт передачі в археографічну комісію благочинним священиком села Олтар М. Г. Лубенцовим 20 копій з синодальних указів і пастирських послань київських митрополитів за 1730—1748 рр. що зберігалися в архіві мефедівської церкви. До початку 30-их років XIX століття мефедівська церква занепала, і в 1836 році в селі була побудована нова дерев'яна церква. Миколаївська церква входила до складу Кренидівсько-Мефедівського приходу, настоятелем якого в 1879 році був священик Василь Самбурський.
У жовтні 1860 р. в селі була відкрита церковно-приходська школа, у якій в 1860—1861 навчальному році навчалося 23 хлопчика і 2 дівчинки, а в 1861 році (за іншими даними, в 1868 році) — земська школа, у якій в 1901 році навчалося 57 хлопчиків і 6 дівчаток. Школа знаходилася в громадському будинку і утримувалася за рахунок коштів земства в сумі 225 крб. і сільського товариства в сумі 75 крб.
12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу Зноб-Новгородської селищної громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Середино-Будського району, село увійшло до складу новоутвореного Шосткинського району.

## Відомі люди
В поселенні народилися:
- Виходець Володимир Васильович — український військовик, учасник російсько-української війни[3].
- Есаулко Григорій Григорович (1923—1945) — радянський вояк.
- Четвертаков Єрмолай Васильович (1781 — після 1814) — герой Франко-російської війни 1812 року, солдат Київського драгунського полку.

wikiname: ukwiki

title: Мефедівка

in_language: uk

wikitext:
{{Село України
| назва           = Мефедівка
| область         = [[Сумська область]]
| район           = [[Шосткинський район]]
| громада         = [[Зноб-Новгородська селищна громада]]
| код КОАТУУ      = 5924482804
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       =
| населення       = 330
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 41025
| телефонний код  = 5451
| координати      = {{coord|52|15|7|N|33|30|52|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 52|
| lat_min         = 15|
| lat_sec         = 7
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 30|
| lon_sec         = 52
| висота          = 141
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = 41022, Сумська обл., Шосткинський р-н, смт. Зноб-Новгородське, вул. Шкільна, буд.1
| облікова картка = [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=22.10.2009&rf7571=42823 картка]
| прапор          = Mefedivka prapor.png
| герб            = Mefedivka gerb.png
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
'''Мефедівка''' (до [[2009]] — ''Мефодівка'') — [[село]] в Україні, у [[Зноб-Новгородська селищна громада|Зноб-Новгородській селищній громаді]] [[Шосткинський район|Шосткинського району]] [[Сумська область|Сумської області]]. Населення становить 330 осіб. До 2016 орган місцевого самоврядування — [[Кренидівська сільська рада]].

== Географія ==
Село ''Мефедівка'' знаходиться на відстані 0,5 км від села [[Четвертакове]], за 2,5 км — село [[Кренидівка]], за 4 км — смт [[Зноб-Новгородське]]. В селі знаходиться кілька ставків.

== Назва ==
Свою назву ''Мефедівка'' запозичила від імені козака Мефеди, який поселив її з дозволу польських магнатів П'ясочинських.

==Символіка==

На гербі зображений ведмідь що йде по лезу шаблі, внизу козацький хрест. Козацька шабля та хрест символізують козака Мефеду, засновника села. Чорний ведмідь і жовтий колір узяті з родинного герба [[Завадовські|Завадовських]] (основа [[Равич (герб)|герб Равич]]), багаторічних власників села. Зелений і жовтий кольори - ліси і поля біля села. Герб також можна прокоментувати наступним чином - '''Ведмідь по лезу шаблі йде, але не упаде.'''

== Історія ==
Згідно зі свідченнями місцевих жителів, які вони давали в ході Генерального слідства про маєтності Стародубського полку 1729 р., ''Мефедівка'' була поселена козаком Мефедом «за дозволом шляхтича польського Пясочинського» і протягом трьох років до того часу, «як гетьман Хмельницький з військом козацьким звільнив Україну від ярма польського», перебувала у володінні Пясочинського.

Після звільнення України від поляків ''Мефедівка'' була включена в розряд «вільних військових» сіл, призначених для «нагородження військовослужбовців, хто буде за свої служби гідний милості монаршої і рескрипту військового» і в 1722 році надана наказним гетьманом Павлом Полуботком і генеральною старшиною Семену Яковичу Галецькому, новгородському сотнику з 1722 по 1723 рік. Проте вже в наступному році, 14 грудня 1723 р., вона була в нього відібрана і повернена у відомство Новгород-Сіверської ратуші зважаючи на відсутність у нього «указу Його Імператорської Величності про віддачу йому села у вічне або тимчасове володіння».

По ревізії 1723 в ''Мефедівці'' значився 71 двір і 16 хат, з яких Новгород-Сіверському магістрату належало 52 двори і 16 хат, а козакам — 19 дворів.

29 червня 1730 гетьман [[Данило Апостол]] надав ''Мефедівку'' генеральному обозному Якову Юхимовичу Лизогубу (1675 — 24.01.1749), який був онуком гетьмана [[Петро Дорошенко|Петра Дорошенка]]. На той час в селі проживало 22 козака: Андрій Ващенко, Левон Шадар, Яків Овсієнко, Олексій Федотенко, Петро Петров, Данило Салдатенко, Данило Підгайний, Іван Роговий, Гнат Солдатенко, Артем Редя, Мойсей Тишків, Іван Солдатенко, Осип Коваль, Дмитро Шаповал, Ісай Асаул, Федір Роговий, Максим Єрченко, Хлор Андрощин, Данило Михайленко, Федір Мішченко, Дмитро Миколаєнко і Осип Приходченко, за якими були збережені їх земельні наділи і пасовища. У володінні Якова Лизогуба ''Мефедівка'' перебувала до 1745 року, після чого була зарахована до рангових володінь суддів і надана на ранг генеральному судді Малоросійського генерального суду Федору Івановичу Лисенко, який володів нею до своєї смерті, яка настала 5 січня 1751.

Після смерті Федора Лисенка ''Мефедівка'' в 1756 році була надана на ранг генеральному судді Іллі Васильовичу Журману (? — 1783), який на момент проведення Румянцевим опису Малоросії 1765—1768 рр. володів в ній 83 дворами і 20 бездворовими хатами.

11 грудня 1775 [[Катерина II]] виключила ''Мефедівку'' з рангових володінь суддів і надала її у вічне і спадкове володіння одному з своїх фаворитів Петру Васильовичу Завадовському (10.01.1739 — 10.01.1812), який з 8 вересня 1802 займав пост міністра народної освіти Росії, а з 1 січня 1810 — голови Департаменту законів Державної Ради.

Це викликало невдоволення у І. В. Журмана, і він порадив своїй дружині Гафії Давидівні Стрешенцовій повивозили з ''Мефедівки'' все найцінніше, «як то гроші та інше (крім казанів і гіршої худобини), але так майстерно, щоб ні мужики і ніхто інший примітити не міг». Виконала Чи Агафія Давидівна пораду чоловіка, ми не знаємо.

На момент опису Новгород-Сіверського намісництва 1779—1781 рр. за П. В. Завадовським в ''Мефедівці'' значилось 94 двори і 115 хат, за козаками — 4 двори і 10 хат, за підпомічниками — 17 дворів і 18 хат, за «приїжджою» — 1 двір і 3 хати і за бунчуковим товаришем Іваном Степановичем Судієнко — 2 двори і 5 хат. У зазначений час в селі проживало 152 обивателя зі своїми сім'ями, які займалися вирощуванням конопель і виготовленням з неї пеньки і конопляної олії.

Після смерті П. В. Завадовського його ''мефедівські'' володіння перейшли у спадок до його дружини Віри Миколаївни Апраксиної (2.02.1768 — 22.11.1845), двом синам: Олександру Петровичу Завадовському (12.08.1794 — 27.10.1856) та Василю Петровичу Завадовському (15.07.1798 — 10.10.1855) і трьом дочкам: Софії Петрівні Завадовській ([[Дошлюбне та шлюбне прізвище|у шлюбі]] Козловській) (1795 — 23.02.1829), Аглаїді Петрівні Завадовській (у шлюбі Мержеевській) (1799 — ?) та Тетяні Петрівні Завадовській (у шлюбі Каблуковій) (19.04.1802 — 5.01.1884).

Однак у зв'язку з тим, що дружина Петра Васильовича після його смерті почала вести розгульний спосіб життя, а сини пристрастилися до азартних ігор і програли не одну сотню тисяч рублів, [[Олександр І]] наказав все їхні маєтки взяти в опіку, а їх опікуном призначив П. В. Завадовського радника Миколи Йосиповича Рославця, предводителя дворянства Могилянського повіту Чернігівської губернії.

Напередодні скасування кріпосного права, в 1859 році, у Мефедівца значилося 250 дворів, у яких проживав 1101 житель, 519 чоловіків і 582 жінок. Більшість з них були кріпаками і належали спадкоємцям П. В. Завадовського, які в 1861 році володіли в селі 343 кріпаками чоловічої статі. Завадовські були не єдиними ''мефедівськими'' поміщиками. Крім них, у селі перебували володіння В. Ф. Юркевича, Е. А. Савицької і інших власників. У цей час в ''Мефедівці'' працювали 6 вітряних млинів, 1 лавка, 1 крупорушка, 1 магазин з продажу бакалійних товарів Е. М. Туманского і ряд інших невеликих торгових і промислових підприємств.

У 1905—1906 рр. в селі відбувалися селянські виступи проти місцевих поміщиків, які супроводжувалися самовільною вирубкою поміщицьких лісів і розправою над кількома працівниками лісової варти поміщика Псела і двома поліцейськими стражниками, які приїхали розшукувати викрадений ліс.

Здавна в ''Мефедівці'' функціонувала дерев'яна Миколаївська церква, у якій на момент опису Новгород-Сіверського намісництва 1779—1781 рр. служив один священик і два церковника. Церква була побудована до 1730 року, про що свідчить факт передачі в археографічну комісію благочинним священиком села [[Уралове|Олтар]] М. Г. Лубенцовим 20 копій з синодальних указів і пастирських послань київських митрополитів за 1730—1748 рр. що зберігалися в архіві ''мефедівської'' церкви. До початку 30-их років XIX століття ''мефедівська'' церква занепала, і в 1836 році в селі була побудована нова дерев'яна церква. Миколаївська церква входила до складу Кренидівсько-Мефедівського приходу, настоятелем якого в 1879 році був священик Василь Самбурський.

У жовтні 1860 р. в селі була відкрита церковно-приходська школа, у якій в 1860—1861 навчальному році навчалося 23 хлопчика і 2 дівчинки, а в 1861 році (за іншими даними, в 1868 році) — земська школа, у якій в 1901 році навчалося 57 хлопчиків і 6 дівчаток. Школа знаходилася в громадському будинку і утримувалася за рахунок коштів земства в сумі 225 крб. і сільського товариства в сумі 75 крб.

12 червня 2020 року, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області», село увійшло до складу [[Зноб-Новгородська селищна громада|Зноб-Новгородської селищної громади]]<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-sumskoyi-oblasti-723-120620|title=Розпорядження Кабінету Міністрів України № 723-р  «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Сумської області»|last=|website=kmu.gov.ua|accessdate=2021-10-25}}</ref>.

19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Середино-Будський район|Середино-Будського району]], село увійшло до складу новоутвореного Шосткинського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Відомі люди ==
В поселенні народилися:
* [[Виходець Володимир Васильович]] — український військовик, учасник [[Російсько-українська війна (з 2014)|російсько-української війни]]<ref>{{Cite web|url=https://sumymemory.gov.ua/database/rosiisko-ukrainska-viina/30858-vykhodets-volodymyr-vasylovych.html|title=Виходець Володимир Васильович|last=|website=sumymemory.gov.ua|language=uk-ua|access-date=2024-07-26}}</ref>.
* [[Есаулко Григорій Григорович]] (1923—1945) — радянський вояк.
* [[Четвертаков Єрмолай Васильович]] (1781 — після 1814) — герой [[Франко-російська війна (1812)|Франко-російської війни 1812 року]], солдат Київського драгунського полку.
*

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://weather.in.ua/ua/symskaja/15454 Погода в селі Мефедівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111220001143/http://weather.in.ua/ua/symskaja/15454 |date=20 грудня 2011 }}

{{Без джерел|дата=червень 2014}}
{{Зноб-Новгородська селищна громада}}

[[Категорія:Села Сумської області]]
[[Категорія:Населені пункти Шосткинського району]]

title: село Мефедівка

Герб: Прапор

Країна: Україна

Область: Сумська область

Район: Шосткинський район

Тер. громада: Зноб-Новгородська селищна громада

Облікова картка: картка

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Мефедівка


text:
# Альберто Серті
Альберто Серті (італ. Alberto Serti; 27 червня 1933 — 4 березня 2005) — колишній італійський професійний боксер.
Чемпіон Європи у напівлегкій вазі за версією EBU.

## Спортивна кар'єра
У професійному боксі дебютував 10 вересня 1955 року, перемігши Терезіо Каванью.
У серпні 1960 року претендував на титул чемпіона Італії у напівлегкій вазі. Оскільки бій був визнаний нічийним, чемпіонський пояс залишився за тогочасним чемпіоном Реєм Нобіле.
У серпні 1962 року, як претендент, провів бій за звання чемпіона Європи у напівлегкій вазі за версією EBU проти Грасіє Ламперті (Франція) і одержав перемогу за очками, ставши новим чемпіоном Європи.
У липні 1963 року у Кардіффі проводив перший захист титулу в бою проти Говарда Вінстона (Уельс), але програв технічним нокаутом.
У 1964 році за очками програв бій за звання чемпіона Італії Андре Сіланосу і завершив боксерську кар'єру.

title: Альберто Серті

wikitext:
{{Боксер
|ім'я                      = Альберто Серті
|зображення                =
|підпис                    =
|повне ім'я                =
|прізвисько                =
|громадянство              = {{ITA}}
|дата народження           = 27.6.1933
|місце народження          = [[Рикко-дель-Гольфо-ді-Спеція]], [[Лігурія]], [[Італія]]
|дата смерті               = 4.3.2005
|місце смерті              = [[Ла-Спеція]], Лігурія, Італія
|місце проживання          =

|вагова категорія          = [[Напівлегка вага в боксі|напівлегка]]
|стійка                    =
|зріст                     =
|розмах рук                =
|стиль                     =
|спортивний клуб           =
|промоутер                 =
|тренер                    =
|нагороди                  =
|сайт                      =

|боїв                      = 40
|перший бій                = [[10 вересня]] [[1955]]
|останній бій              = [[22 грудня]] [[1964]]
|пояс                      = [[EBU]]
|перемог                   = 25
|нокаутів                  = 3
|поразок                   = 9
|нічиїх                    = 5
|не відбулося              =
}}

'''Альберто Серті''' ({{lang-it|Alberto Serti}}; [[27 червня]] [[1933]] — [[4 березня]] [[2005]]) — колишній [[Італія|італійський]] [[Професійний бокс|професійний боксер]].

Чемпіон Європи у напівлегкій вазі за версією [[EBU]].

== Спортивна кар'єра ==
У професійному боксі [[дебют]]ував 10 вересня 1955 року, перемігши Терезіо Каванью.

У серпні 1960 року претендував на титул чемпіона Італії у напівлегкій вазі. Оскільки бій був визнаний нічийним, чемпіонський пояс залишився за тогочасним чемпіоном Реєм Нобіле.

У серпні 1962 року, як претендент, провів бій за звання чемпіона Європи у напівлегкій вазі за версією EBU проти [[Грасіє Ламперті]] ([[Франція]]) і одержав перемогу за очками, ставши новим чемпіоном Європи.

У липні 1963 року у [[Кардіфф]]і проводив перший захист титулу в бою проти [[Говард Вінстон|Говарда Вінстона]] ([[Уельс]]), але програв [[Технічний нокаут|технічним нокаутом]].

У 1964 році за очками програв бій за звання чемпіона Італії Андре Сіланосу і завершив боксерську кар'єру.

== Посилання ==
* [http://boxrec.com/en/boxer/19970 Профіль спортсмена на «BoxRec.com»]. {{ref-en}}

{{Boxing-bio-stub}}
{{Портали|Біографії|Спорт}}

{{DEFAULTSORT:Серті Альберто}}

[[Категорія:Уродженці провінції Ла Спеція]]
[[Категорія:Італійські боксери]]
[[Категорія:Боксери напівлегкої ваги]]

title: Загальна інформація

Громадянство: Італія

Народження: 27 червня 1933 · Рикко-дель-Гольфо-ді-Спеція, Лігурія, Італія

Смерть: 4 березня 2005 (71 рік) · Ла-Спеція, Лігурія, Італія

Вагова категорія: напівлегка

title: Професіональна кар'єра

Перший бій: 10 вересня 1955

Останній бій: 22 грудня 1964

Пояс: EBU


text:
# Іванеско Михайло Іванович
Михайло Іванович Іванеско (8 листопада 1936, село Турятка, тепер Чернівецького району Чернівецької області — 1997?, село Турятка, тепер Чернівецького району Чернівецької області) — український та радянський діяч, секретар Чернівецького обласного комітету КПУ, начальник управління у справах національних меншин Міністерства у справах національностей, міграції і культів України. Кандидат історичних наук (1974).

## Біографія
Народився в селянській родині.
З 1954 по 1959 рік — студент філологічного факультету Чернівецького державного університету, здобув спеціальність вчителя російської мови і літератури.
У 1959—1960 роках — вчитель російської мови і літератури Горбівської середньої школи Глибоцького району Чернівецької області.
Член КПРС.
У 1960—1962 роках — 1-й секретар Герцаївського районного комітету ЛКСМУ Чернівецької області.
У 1962—1963 роках — секретар Новоселицького сільського виробничого комітету ЛКСМУ Чернівецької області.
У 1963—1964 роках — завідувач відділу сільських комсомольських органів Чернівецького обласного комітету ЛКСМУ.
У 1964—1967 роках — інструктор відділу організаційної роботи Чернівецького обласного комітету КПУ.
У 1967—1971 роках — заступник завідувача відділу пропаганди та агітації Чернівецького обласного комітету КПУ.
У 1971—1974 роках — аспірант Академії суспільних наук при ЦК КПРС у Москві. Захистив кандидатську дисертацію на тему «Принципи соціалістичного інтернаціоналізму в діяльності Румунської комуністичної партії».
З 1974 по 15 лютого 1975 року — завідувач відділу науки та навчальних закладів Чернівецького обласного комітету КПУ.
15 лютого 1975 — 12 січня 1990 року — секретар Чернівецького обласного комітету КПУ з питань ідеології.
У 1990—1991 роках — завідувач сектору відділу національних відносин ЦК КПРС по Українській РСР та Молдавській РСР у Москві.
У 1991 році — референт-консультант інформаційно-аналітичного центру апарату президента СРСР Михайла Горбачова.
У 1992—1993 роках — головний спеціаліст управління справами і закордонних зв'язків Комітету у справах національностей при Кабінеті міністрів України.
У 1993—1995 роках — начальник управління у справах національних меншин Міністерства у справах національностей, міграції і культів України.
21 червня 1995 — 1996 року — член колегії Міністерства у справах національностей, міграції та культів України.
З 5 січня 1996 по 1997 рік — член колегії та начальник управління закордонних зв'язків Міністерства культури й мистецтв України.
Помер під час відпустки в рідному селі Турятка Глибоцького району Чернівецької області.

## Нагороди та відзнаки
- два ордени «Знак Пошани»
- чотири медалі
- Почесна грамота Президії Верховної Ради Української РСР

title: Іванеско Михайло Іванович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Іванеско Михайло Іванович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200px
| дата_народження      = 8.11.1936
| місце_народження     = село [[Турятка]], тепер [[Чернівецький район|Чернівецького району]] [[Чернівецька область|Чернівецької області]]
| дата_смерті          = 1997
| місце_смерті         = село [[Турятка]], тепер [[Чернівецький район|Чернівецького району]] [[Чернівецька область|Чернівецької області]]
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             = {{Орден «Знак Пошани»}}{{Орден «Знак Пошани»}}
}}
{{Однофамільці|Іванеско}}
'''Михайло Іванович Іванеско''' ({{ДН|8|11|1936}}, село [[Турятка]], тепер [[Чернівецький район|Чернівецького району]] [[Чернівецька область|Чернівецької області]] — {{ДС|||1997}}?, село [[Турятка]], тепер [[Чернівецький район|Чернівецького району]] [[Чернівецька область|Чернівецької області]]) — український та радянський діяч, секретар Чернівецького обласного комітету КПУ, начальник управління у справах національних меншин Міністерства у справах національностей, міграції і культів України. [[Кандидат історичних наук]] (1974).

== Біографія ==
Народився в селянській родині.

З 1954 по 1959 рік — студент філологічного факультету Чернівецького державного університету, здобув спеціальність вчителя російської мови і літератури.

У 1959—1960 роках — вчитель російської мови і літератури Горбівської середньої школи Глибоцького району Чернівецької області.

Член [[КПРС]].

У 1960—1962 роках — 1-й секретар Герцаївського районного комітету ЛКСМУ Чернівецької області.

У 1962—1963 роках — секретар Новоселицького сільського виробничого комітету ЛКСМУ Чернівецької області.

У 1963—1964 роках — завідувач відділу сільських комсомольських органів Чернівецького обласного комітету ЛКСМУ.

У 1964—1967 роках — інструктор відділу організаційної роботи Чернівецького обласного комітету КПУ.

У 1967—1971 роках — заступник завідувача відділу пропаганди та агітації Чернівецького обласного комітету КПУ.

У 1971—1974 роках — аспірант Академії суспільних наук при ЦК КПРС у Москві. Захистив кандидатську дисертацію на тему «Принципи соціалістичного інтернаціоналізму в діяльності Румунської комуністичної партії».

З 1974 по 15 лютого 1975 року — завідувач відділу науки та навчальних закладів Чернівецького обласного комітету КПУ.

15 лютого 1975 — 12 січня 1990 року — секретар Чернівецького обласного комітету КПУ з питань ідеології.

У 1990—1991 роках — завідувач сектору відділу національних відносин ЦК КПРС по Українській РСР та Молдавській РСР у Москві.

У 1991 році — референт-консультант інформаційно-аналітичного центру апарату президента СРСР Михайла Горбачова.

У 1992—1993 роках — головний спеціаліст управління справами і закордонних зв'язків Комітету у справах національностей при Кабінеті міністрів України.

У 1993—1995 роках — начальник управління у справах національних меншин Міністерства у справах національностей, міграції і культів України.

21 червня 1995 — 1996 року — член колегії Міністерства у справах національностей, міграції та культів України.

З 5 січня 1996 по 1997 рік — член колегії та начальник управління закордонних зв'язків Міністерства культури й мистецтв України.

Помер під час відпустки в рідному селі Турятка Глибоцького району Чернівецької області.

== Нагороди та відзнаки ==
* два [[орден «Знак Пошани»|ордени «Знак Пошани»]]
* чотири медалі
* [[Почесна грамота Президії Верховної Ради Української РСР]]

== Джерела ==
* Хто є хто в Україні. Київ: К.І.С., 1997.
* газета «Радянська Буковина» (Чернівці). 16 лютого 1975 року.
* газета «Радянська Буковина» (Чернівці). 13 січня 1990 року.
* [http://testlib.meta.ua/book/150694/read/ Матіос М. Вирвані сторінки із біографії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130038/http://testlib.meta.ua/book/150694/read/ |date=15 серпня 2021 }}
* [https://litlife.club/books/221643/read?page=43 Матіос М. Вирвані сторінки із біографії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130039/https://litlife.club/books/221643/read?page=43 |date=15 серпня 2021 }}
* [http://iplex.com.ua/doc.php?code=443-95-п&red=100003d3cbe78dd0069d07a8a63255566ffdad&d=5&st=0 Про членів колегії Міністерства у справах національностей, міграції та культів] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130038/http://iplex.com.ua/doc.php?code=443-95-п&red=100003d3cbe78dd0069d07a8a63255566ffdad&d=5&st=0 |date=15 серпня 2021 }}
* [https://kodeksy.com.ua/norm_akt/source-КМУ/type-Постанова/11-96-п-05.01.1996.htm Про членів колегії Міністерства культури й мистецтв України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130039/https://kodeksy.com.ua/norm_akt/source-КМУ/type-Постанова/11-96-п-05.01.1996.htm |date=15 серпня 2021 }}
* [https://books.google.com.ua/books?id=yYoVEAAAQBAJ&pg=PR2-IA46&dq=Иванеско+Михаил+Иванович&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwjf28LK_rLyAhVkkWoFHSdlBTIQ6AEwAHoECBMQAg#v=onepage&q=Иванеско%20Михаил%20Иванович&f=false Как и кто уничтожил СССР] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130036/https://books.google.com.ua/books?id=yYoVEAAAQBAJ&pg=PR2-IA46&dq=Иванеско+Михаил+Иванович&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwjf28LK_rLyAhVkkWoFHSdlBTIQ6AEwAHoECBMQAg#v=onepage&q=Иванеско%20Михаил%20Иванович&f=false |date=15 серпня 2021 }} {{ref-ru}}
* [https://books.google.com.ua/books?id=f_4rAQAAIAAJ&q=Іванеско+Михайло&dq=Іванеско+Михайло&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwjUze-sg7PyAhXKlWoFHao7AzIQ6AEwBnoECAoQAg Український історичний журнал 1970] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210815130038/https://books.google.com.ua/books?id=f_4rAQAAIAAJ&q=Іванеско+Михайло&dq=Іванеско+Михайло&hl=uk&sa=X&ved=2ahUKEwjUze-sg7PyAhXKlWoFHao7AzIQ6AEwBnoECAoQAg |date=15 серпня 2021 }}

{{politic-stub}}
[[Категорія:Уродженці Чернівецького району]]
[[Категорія:Члени КПРС]]

title: Іванеско Михайло Іванович

Народився: 8 листопада 1936 · село Турятка, тепер Чернівецького району Чернівецької області

Помер: 1997 · село Турятка, тепер Чернівецького району Чернівецької області

Нагороди: Орден «Знак Пошани» · Орден «Знак Пошани»


text:
# Запорожець (Криворізький район)
Запоро́жець — село в Україні, у Глеюватській сільській громаді Криворізького району Дніпропетровської області.
Населення — 192 мешканці.

## Географія
Село Запорожець знаходиться за 1,5 км від села Савро Кам'янського району. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Поруч проходить залізниця, станція Савро за 1,5 км.

## Населення

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова            | Відсоток |
| --------------- | -------- |
| українська      | 91,7 %   |
| російська       | 6,3 %    |
| білоруська      | 1,6 %    |
| інші/не вказали | 0,4 %    |

title: Запорожець (Криворізький район)

wikitext:
{{Значення|тип=НП|Запорожець}}
{{Село України
| назва           = Запорожець
| область         = [[Дніпропетровська область]]
| район           = [[Криворізький район]]
| громада         = [[Глеюватська сільська громада]]
| рада            = [[Глеюватська сільська рада]]
| код КАТОТТГ     = UA12060050050013824
| код КОАТУУ      = 1221887003
| облікова картка = [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=06.12.2007&rf7571=5446 Запорожець]
| розташування    = Криворізький район.gif
| mapx            = 198
| mapy            = 8
| засновано       =
| населення       = 192
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           =
| ref-площа       =
| щільність       =
| поштовий індекс = 52181
| телефонний код  = 564
| координати      = {{coord|48|17|51|N|33|35|40|E|scale:30000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 48|
| lat_min         = 17|
| lat_sec         = 51
| lon_deg         = 33|
| lon_min         = 35|
| lon_sec         = 40
| висота          = 138
| ref-висота      =
| водойма         =
| адреса          = <!-- 53010, Дніпропетровська обл., Криворізький р-н, с.Червоне, вул.Гагаріна,14
 | сільський голова = Тимофєєв Сергій Миколайович-->
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         = [[Савро (станція)|Савро]]
| відстань ст     = 1,5
}}

'''Запоро́жець''' — село в [[Україна|Україні]], у [[Глеюватська сільська громада|Глеюватській сільській громаді]] [[Криворізький район|Криворізького району]] [[Дніпропетровська область|Дніпропетровської області]].

<!--[[Орган місцевого самоврядування]] — [[Червоненська сільська рада (Криворізький район)|Червоненська сільська рада]]. -->[[Населення]] — 192 мешканці.

== Географія ==
Село ''Запорожець'' знаходиться за 1,5 км від села [[Савро]] [[Кам'янський район (Дніпропетровська область)|Кам'янського району]]. По селу протікає пересихаючий струмок з загатою. Поруч проходить залізниця, станція [[Савро (станція)|Савро]] за 1,5 км.

== Населення ==
=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]]{{UKR-socialdata-mova-2001}}:
{| class="standard"
|-
! [[Мови в Україні|Мова]]
! Відсоток
|-
| [[Українська мова в Україні|українська]]
| align="right"| 91,7 %
|-
| [[російська мова в Україні|російська]]
| align="right"| 6,3 %
|-
| [[Білоруська мова в Україні|білоруська]]
| align="right"| 1,6 %
|-
| інші/не вказали
| align="right"| 0,4 %
|}

== Примітки ==
{{reflist}}
== Посилання ==

* [http://weather.in.ua/ua/dnepropetrovskaja/8505 Погода в селі Запорожець] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111221001731/http://weather.in.ua/ua/dnepropetrovskaja/8505 |date=21 грудня 2011 }}

{{Dnipropetrovsk-geo-stub}}
{{Глеюватська сільська громада}}
{{Криворізький район}}

{{Портали|Дніпропетровська область|Україна|Географія}}

[[Категорія:Села Дніпропетровської області]]

title: село Запорожець

Область: Дніпропетровська область

Район: Криворізький район

Тер. громада: Глеюватська сільська громада

Облікова картка: Запорожець

title: Основні дані

title: Географічні дані

Найближча залізнична станція: Савро

title: Карта

Карта: Запорожець


text:
# Антиінтелектуалізм
Антиінтелектуалі́зм — недовіра й ворожість щодо інтелекту, інтелектуальності та інтелектуалів, яке зазвичай виражається в ставленні до освіти, філософії, літератури, мистецтва й науки як до непрактичного, непотрібного, гідного зневаги. Антиінтелектуали часто претендують на роль заступників та друзів простого народу, борців проти політичного й академічного елітизму. Вони звинувачують освічені верстви у відриві від щоденних турбот більшості, а також у тому, що інтелектуали підпорядкували собі політичну діяльність і вищу освіту.
Нерідко на позиціях антиінтелектуалізму стоять люди, які самі належать до інтелектуалів.

## Виноски
1. ↑  Johnson, Paul. (1988). Intellectuals: From Marx and Tolstoy to Sartre and Chomsky. Harper Perennial, ISBN 0-06-125317-0

title: Антиінтелектуалізм

wikitext:
'''Антиінтелектуалі́зм''' — [[недовіра]] й ворожість щодо [[інтелект]]у, інтелектуальності та [[інтелектуал]]ів, яке зазвичай виражається в ставленні до [[освіта|освіти]], [[філософія|філософії]], [[художня література|літератури]], [[мистецтво|мистецтва]] й [[наука|науки]] як до непрактичного, непотрібного, гідного зневаги. Антиінтелектуали часто претендують на роль заступників та друзів простого народу, борців проти політичного й академічного [[елітизм]]у. Вони звинувачують освічені верстви у відриві від щоденних турбот більшості, а також у тому, що інтелектуали підпорядкували собі політичну діяльність і вищу освіту.

Нерідко на позиціях антиінтелектуалізму стоять люди, які самі належать до інтелектуалів<ref>Johnson, Paul. (1988). ''Intellectuals: From Marx and Tolstoy to Sartre and Chomsky''. Harper Perennial, ISBN 0-06-125317-0</ref>.

== Див. також ==
* [[Маргінал]]

== Виноски ==
{{reflist}}

[[Категорія:Філософія життя]]
[[Категорія:Антиінтелектуалізм| ]]
[[Категорія:Соціальні теорії]]