text:
# Hassar orestis
Hassar orestis — вид риб з роду Hassar родини Бронякові ряду сомоподібні. Інша назва «великоокий гассар».

## Опис
Загальна довжина сягає 24,7 см. Голова велика, широка і трохи сплощена з сильно окостенілим черепом. Морда звужена. На морді є 3 пари помірно довгих вусиків. Очі великі. Звідси походить інша назва цього сома. Губи округлі, пухкі. Тулуб витягнутий, присадкуватий. Спинний плавець має 4 промені з шипом на першому. У самців перший промінь спинного плавця подовжено. Грудні плавці добре розвинені, з сильними шипами. У самиць більш округлі грудні плавці. Жировий плавець невеличкий. Анальний плавець має коротку основу, маленький. Хвостовий плавець витягнутий, розрізаний, лопаті широкі.
Спина темна (від кінця голови до хвостового плавця), боки — сріблясто-сизі. Черево має кремово-білий колір. На спинному плавці є велика темна пляма.

## Спосіб життя
Є демерсальною рибою. Воліє до прісної та чистої води. Зустрічається у водоймах з повільною течією, зокрема у притоках, болотах, серед прибережних мангрових дерев. Утворює невеличкі косяки. Веде прихований спосіб життя. Вдень ховається серед корчів та затопленої рослинності. Активний у присмерку та вночі. Живиться дрібними безхребетними та детритом.

## Розповсюдження
Мешкає у басейнах річок Оріноко, Амазонки та Ессекібо.

title: Hassar orestis

wikitext:
{{italic title}}
{{Taxobox
| name = ''Hassar orestis''
| status = LC
| status_system = iucn3.1
| image =
| image_width =
| image_caption =
| domain = [[Домен Ядерні|Ядерні]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| subregnum = [[Справжні багатоклітинні]] (Eumetazoa)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| subphylum = [[Черепні]] (Craniata)
| subphylum2 = [[Хребетні]] (Vertebrata)
| superclassis = [[Щелепні]] (Gnathostomata)
| classis = [[Променепері]] (Actinopterygii)
| subclassis = [[Новопері]] (Neopterygii)
| infraclassis = [[Костисті риби]] (Teleostei)
| superordo = [[Остаріофізи]] (Ostariophysi)
| ordo = [[Сомоподібні]] (Siluriformes)
| familia = [[Бронякові]] (Doradidae)
| subfamilia =
| genus = ''[[Hassar]]''
| genus_authority=
| species = '''''Hassar orestis'''''
| species_authority= ([[Франц Штейндахнер|Steindachner]], 1875)
| subdivision_ranks =
| subdivision =
| wikispecies = Hassar orestis
| commonscat = Hassar orestis
| iucn = 49830230
}}

'''''Hassar orestis''''' — вид риб з роду ''[[Hassar]]'' [[родина (біологія)|родини]] [[Бронякові]] ряду [[сомоподібні]]. Інша назва «великоокий гассар».

== Опис ==
Загальна довжина сягає 24,7 см. Голова велика, широка і трохи сплощена з сильно окостенілим черепом. Морда звужена. На морді є 3 пари помірно довгих вусиків. Очі великі. Звідси походить інша назва цього сома. Губи округлі, пухкі. Тулуб витягнутий, присадкуватий. [[Спинний плавець]] має 4 промені з шипом на першому. У самців перший промінь спинного плавця подовжено. Грудні плавці добре розвинені, з сильними шипами. У самиць більш округлі грудні плавці. [[Жировий плавець]] невеличкий. Анальний плавець має коротку основу, маленький. Хвостовий плавець витягнутий, розрізаний, лопаті широкі.

Спина темна (від кінця голови до хвостового плавця), боки — сріблясто-сизі. Черево має кремово-білий колір. На спинному плавці є велика темна пляма.

== Спосіб життя ==
Є [[Демерсальні риби|демерсальною рибою]]. Воліє до прісної та чистої води. Зустрічається у водоймах з повільною течією, зокрема у притоках, болотах, серед прибережних мангрових дерев. Утворює невеличкі косяки. Веде прихований спосіб життя. Вдень ховається серед корчів та затопленої рослинності. Активний у присмерку та вночі. Живиться дрібними безхребетними та детритом.

== Розповсюдження ==
Мешкає у басейнах річок [[Оріноко]], [[Амазонка|Амазонки]] та [[Ессекібо]].

== Джерела ==
* Sabaj, M.H. and C.J. Ferraris Jr., 2003. Doradidae (Thorny catfishes). p. 456—469. In R.E. Reis, S.O. Kullander and C.J. Ferraris, Jr. (eds.) Checklist of the Freshwater Fishes of South and Central America. Porto Alegre: EDIPUCRS, Brasil.

{{taxonbar}}
[[Категорія:Hassar]]
[[Категорія:Риби Бразилії]]
[[Категорія:Риби Гаяни]]
[[Категорія:Тварини, описані 1875]]

title: ?Hassar orestis

Домен: Ядерні (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Підцарство: Справжні багатоклітинні (Eumetazoa)

Тип: Хордові (Chordata)

Підтип: Черепні (Craniata)

Надклас: Щелепні (Gnathostomata)

Клас: Променепері (Actinopterygii)

Підклас: Новопері (Neopterygii)

Інфраклас: Костисті риби (Teleostei)

Надряд: Остаріофізи (Ostariophysi)

Ряд: Сомоподібні (Siluriformes)

Родина: Бронякові (Doradidae)

Рід: Hassar

Вид: Hassar orestis · (Steindachner, 1875)

Вікісховище: Hassar orestis

Віківиди: Hassar orestis


text:
# Христофор Мікаєлян
Христофор Мікаєлян (вірм. Քրիստափոր Միքայելյան (1859 — 4 березня 1905) — громадсько-політичний діяч, засновник, лідер і теоретик партії Дашнакцутюн .

## Біографія
Народився у 1859 р в с. Верхні Акуліси (Юхари-Айліс), Нахічеванського повіту.
Закінчив Олександрівський інститут в Тифлісі .
Засновник, лідер і теоретик партії Дашнакцутюн.
У 1880—1885 — учителював у Верхньому Агулісі Нахічеванського повіту, а також у Тифлісі.
У 1885 — у зв'язку із закриттям царським урядом вірменських шкіл, висловив свій протест (написав листівку «Вірменським братам і вірменським сестрам»).
З початку 1880-х — брав активну участь у діяльності народницьких гуртків.
Під впливом ідеології народництва, ідей Раффі і Г. Арцруни сформувався світогляд Мікаєляна.
Він не порвав повністю зв'язків із народницькими організаціями, у 1889 почав сприяти організації «Ерітасард Айастан» («Молода Вірменія»), виробляти програму об'єднання вірменських революційних сил у єдину партію Союз вірменських революціонерів. На установчому з'їзді партії Дашнакцутюн зумів усунути серйозні ідейні розбіжності і об'єднати діячів з різними поглядами у єдину партію (1890).
Поділяючи ідеали демократії і соціалізму, вважав, що для вірменського народу, всіх його соціальних верств першочерговим завданням є досягнення нац. незалежності. Заради цієї мети він закликав до солідарності представників усіх класів вірменського суспільства. Визнаючи національно-визвольний рух вірменського народу історичною закономірністю, вказуючи на його справедливий і прогресивний характер, вважав, що не погроми вірменів породжені їх національно-визвольною боротьбою, а, навпаки, національно-визвольна боротьба вірменського народу є природною відповіддю на переслідування і різанину вірменів. Був прихильником революційних методів боротьби, вважав національно-визвольний рух вірменського народу «тривалою боротьбою», а її засобами демонстрації, дії бойових груп, пропаганду в Європі на користь рішення Вірменського питання.
За свою революційну діяльність був заарештований, засланий у Кишинів.
У 1898 — відправився до Женеви для посилення в Європі пропаганди на користь Вірменського питання.
Встановив зв'язк з Ж. Жоресом , Ж. Клемансо, А. Франсом, Ф. де Пресансе, П. Кіяром та ін. видатними діячами, взяв участь у виданні в Парижі з 1900 газету «Про Арменіа» (франц. мовою).
У 1902 — у Німеччині зустрівся з видатним діячем німецького робочого руху Августом Бебелєм, радився з ним щодо Вірменського питання (в результаті А. Бебель зробив запит в рейхстазі Німеччини, який, проте, був відкинутий).
У 1905 — став готувати замах на Абдул Гаміда II — ката вірменського народу, який вирішив здійснити особисто.
Загинув 4 березня, під час випробування вибухового пристрою.

wikiname: ukwiki

title: Христофор Мікаєлян

in_language: uk

wikitext:
{{Державний діяч}}
'''Христофор Мікаєлян''' ({{Lang-hy|Քրիստափոր Միքայելյան}} ([[1859]] — [[4 березня]] [[1905]]) — громадсько-політичний діяч, засновник, лідер і теоретик партії [[Дашнакцутюн]] .<ref>{{Cite web |url=http://www.armenianhouse.org/christopher-mikaelian/mikaelian-ru.html |title=ArmenianHouse.org — Христофор Мікаєлян |accessdate=1 березня 2019 |archive-date=8 березня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190308181334/http://www.armenianhouse.org/christopher-mikaelian/mikaelian-ru.html }}</ref>

== Біографія ==
Народився у 1859 р в с. Верхні Акуліси ([[Юхари-Айліс]]), [[Нахічеванський повіт|Нахічеванського повіту]].

Закінчив Олександрівський інститут в [[Тбілісі|Тифлісі]] .

Засновник, лідер і теоретик партії Дашнакцутюн.

У 1880—1885 — учителював у Верхньому Агулісі Нахічеванського повіту, а також у Тифлісі.

У 1885 — у зв'язку із закриттям царським урядом вірменських шкіл, висловив свій протест (написав листівку «Вірменським братам і вірменським сестрам»).

З початку 1880-х — брав активну участь у діяльності народницьких гуртків.

Під впливом ідеології народництва, ідей [[Раффі]] і Г. Арцруни сформувався світогляд Мікаєляна.
Він не порвав повністю зв'язків із народницькими організаціями, у 1889 почав сприяти організації «Ерітасард Айастан» («Молода Вірменія»), виробляти програму об'єднання вірменських революційних сил у єдину партію Союз вірменських революціонерів. На установчому з'їзді партії Дашнакцутюн зумів усунути серйозні ідейні розбіжності і об'єднати діячів з різними поглядами у єдину партію (1890).

Поділяючи ідеали демократії і соціалізму, вважав, що для вірменського народу, всіх його соціальних верств першочерговим завданням є досягнення нац. незалежності. Заради цієї мети він закликав до солідарності представників усіх класів вірменського суспільства. Визнаючи національно-визвольний рух вірменського народу історичною закономірністю, вказуючи на його справедливий і прогресивний характер, вважав, що не погроми вірменів породжені їх національно-визвольною боротьбою, а, навпаки, національно-визвольна боротьба вірменського народу є природною відповіддю на переслідування і різанину вірменів. Був прихильником революційних методів боротьби, вважав національно-визвольний рух вірменського народу «тривалою боротьбою», а її засобами демонстрації, дії бойових груп, пропаганду в Європі на користь рішення Вірменського питання.

За свою революційну діяльність був заарештований, засланий у [[Кишинів]].

У 1898 — відправився до Женеви для посилення в Європі пропаганди на користь Вірменського питання.
[[Файл:KristaporRostomZavarian.jpg|міні|209x209пкс| Сучасна медаль з профілями Христофора Мікаєлян, Степана Зоряна (Ростома) і Семена Заварьяна, засновників Дашнакцутюн в 1890 році ]]
Встановив зв'язк з [[Жан Жорес|Ж. Жоресом]] , [[Жорж Клемансо|Ж. Клемансо]], [[Анатоль Франс|А. Франсом]], Ф. де Пресансе, П. Кіяром та ін. видатними діячами, взяв участь у виданні в Парижі з 1900 газету «Про Арменіа» (франц. мовою).

У 1902 — у Німеччині зустрівся з видатним діячем німецького робочого руху [[Август Бебель|Августом Бебелєм]], радився з ним щодо Вірменського питання (в результаті А. Бебель зробив запит в рейхстазі Німеччини, який, проте, був відкинутий).

У 1905 — став готувати замах на [[Абдул-Гамід II|Абдул Гаміда II]] — ката вірменського народу, який вирішив здійснити особисто.

Загинув 4 березня, під час випробування вибухового пристрою<ref>{{Cite web |url=http://ru.hayazg.info/Микаелян_Христофор |title=Вірменська Енциклопедія фонду «Хайазг» — Христофор Мікаєлян |accessdate=6 квітня 2022 |archive-date=20 лютого 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200220145857/http://ru.hayazg.info/Микаелян_Христофор }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Mihran Kurdoghlian, Badmoutioun Hayots, C. Hador (translators from the Armenian), Armenian History, volume III, p. 34, Athens, Greece: 1996
* The Book of The Tashnagtsagan Badanee Volume I., p 58-61, Los Angeles: 2007
* Գաբրիէլ Լազեան, Յեղափոխական Դէմքեր (Մտաւորականներ, Հայդուկներ), էջ 3-15, Մոնթէպէլլօ, Քալիֆորնիայ: Հ.Յ.Դ. «Դրօ» Կոմիտէութիւն, 1994
* (Kapriel Lazian, Revolutionary Figures (Intellectuals, Freedom Fighters), p. 3-15, Montebello, CA: A.R.F. «Tro» Chapter, 1994)

{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Мікаєлян Христофор}}
[[Категорія:Уродженці Нахічевані]]
[[Категорія:Члени партії «Дашнакцутюн»]]
[[Категорія:Болгарські вірмени]]

Народження: 18 жовтня 1859 · Ashagy Aylisd, Ордубадський повітd, Еріванська губернія, Кавказьке намісництво, Російська імперія

Смерть: 1 березня 1905 (45 років) · Софія, Болгарія

Поховання: Пантеон Ходживанка

Країна: Російська імперія

Партія: Дашнакцутюн і Народна воля


text:
# 2020. Безлюдна країна
2020. Безлюдна країна (англ. 2020 #deserted country) — псевдодокументальний повнометражний художній фільм режисера Корнія Грицюка знятий в Україні.
Фільм вийшов в український обмежений кінопрокат 22 листопада 2018.

## Сюжет
Дія стрічки розгортається в найближчому майбутньому. Канадський режисер з українським корінням Метью Смаглюк вирішує відвідати землю предків та згодом опиняється в незвичних умовах. Унаслідок певних міжнародних договорів жителям України відкриваються кордони до всього світу. Розчаровані своєю країною, обтяжені численною кількістю невирішених проблем, вони нарешті можуть вільно відвідати будь-який куточок світу. Відтак, за декілька тижнів наша країна опиняється порожньою. Її жителі на радощах покидають її територію в пошуках кращого життя.
Тим часом герой намагається знайти когось з тих, хто залишився. Протягом тривалої експедиції йому та його знімальній команді вдається знайти лише вісьмох людей, які залишилися на рідній землі.

## У ролях
У фільмі взяли участь наступні актори:
- Андрій Куликов — Тарас Войтенко, президент України
- Катерина Кольцова — Тоня Вишневська, російськомовна фотомодель родом зі Львова
- Олена Демченко — Олена Демченко, бухгалтер та чиновниця з Запоріжжя; хранителька довідок у Держкомстаті
- Дмитро Абрамов — Ван Хай Лау, китайський дослідник з Полтави
- Ігор Салімонов — Ден «Череп» Романенко, заблукалий проросійський бойовик
- Микита Панісов / Анна Кравченко — Л'на та Олег Чупи, молоді фрілансери: блогерка та IT-фахівець родом з Дніпра
- Віктор Манза — Віктор Полегенько, інженер з Одеси
- Борис Абрамов — Забайкальський, бізнесмен
- Олексій Пєтухов — коментатор-вчений

А також Гліб Буряк в епізодичній ролі.

## Виробництво та кошторис
Це дебютна повнометражна стрічка режисера Корнія Грицюка. Знімальній процес тривав 35 днів, які розтягнулися на рік, адже зйомки проходили тільки у вихідні. Кошторис фільму за деякими даними склав $375 (₴10 тис.).

## Реліз
Кінострічка вперше була представлена 30 травня 2018 року на 47-му Київському кінофестивалі «Молодість» у рамках програми «Forma». Згодом стрічку також було представлено 8 листопада 2018 року на Strasburg Film Festival у рамках програми «Close up UA» та 9 листопада 2018 року на FilmFestival Cottbus у рамках програми «Box Office Brewery».
Фільм вийшов в обмежений український кінопрокат 22 листопада 2018.
Фільм з'явився на VOD-платформі Takflix 1 січня 2020 року.

## Відгуки кінокритиків
Фільм отримав переважно негативні відгуки від українських кінокритиків.
Ігор Грабович у «Детекторі медіа» вказав, що «Окремі персонажі цього фільму здаються необов'язковими, деякі надто гротескними, проте фактично жоден із них не співвідноситься зі злободенною для сучасної України публічною чи знаковою постаттю». Але головний недолік фільму, на думку Грабовича, в тому, що в фільмі ніхто не тужить за минулим (а це характерна риса кінокартин такого типу), тому Україна фактично знецінюється.
Юрій Самусенко з інтернет-видання «Moviegram» відгукнувся, що фільм «сируватий», але в ньому через різних персонажів звучить одна думка — людини, що «любить свою землю не за традиційне та властиве нашій країні „це моя земля, я тут і помру“, а за різноманіття, всі плюси і негаразди».
Олег Вергеліс із «DT.UA» писав, що мета картини — це збудження, роздратування, резонанс, і з цим вона справляється.

title: 2020. Безлюдна країна

wikitext:
{{Фільм
| вид               =
| українська назва  = 2020. Безлюдна країна
| оригінальна назва = 2020 #deserted country
| зображення        = 2020 bezliudna krayina (UKR poster, 2018).jpg
| зображення розмір =
| підпис            = Офіційний український постер
| жанр              = псевдодокументальний фільм
| режисер           = Корній Грицюк
| продюсер          = Анна Паленчук
Корній Грицюк
Наталія Орлова
[[Лазаревич Кирило Олександрович|Кирило Лазаревич]]
| сценарист         = Корній Грицюк
| на основі         =
| актори            = [[Куликов Андрій Вікторович|Андрій Куликов]]
| актори озвучення  =
| композитор        = Данило Окулов
| музика            =
| оператор          = [[Лазаревич Кирило Олександрович|Кирило Лазаревич]]
| художник          =
| костюмер          =
| монтаж            =
| оповідач          =
| кінокомпанія      = 435 Films
| дистриб'ютор      = 86PROKAT
| тривалість        = 70 хв
| мова              = {{російська}}<ref>у фільмі також присутня невелика кількість реплік українською</ref>
| озвучення українською =
| країни            =
| рік               = 2018
| дата виходу       = [[30 травня]] 2018 {{small|([[МКФ «Молодість»]])}}
[[22 листопада]] [[2018]] {{small|(Україна)}}
| кошторис          = [[$]]375 ([[₴]]10 тис.)
| касові збори      =
| imdb_id           = 8526316
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
}}

'''2020. Безлюдна країна''' ({{lang-en|2020 #deserted country}}) — [[псевдодокументальний фільм|псевдодокументальний]] [[повнометражний фільм|повнометражний]] художній фільм режисера Корнія Грицюка знятий в Україні<ref>[https://web.archive.org/web/20191225192446/https://dzygamdb.com/uk/site/films-single?id=13&search=безлюдна%20країна 2020. Безлюдна країна]. DzygaMDB, 2019</ref>.

Фільм вийшов в український [[обмежений кінопрокат]] [[22 листопада]] [[2018]]<ref name="UI" />.

== Сюжет ==
Дія стрічки розгортається в найближчому майбутньому. Канадський режисер з українським корінням Метью Смаглюк вирішує відвідати землю предків та згодом опиняється в незвичних умовах. Унаслідок певних міжнародних договорів жителям України відкриваються кордони до всього світу. Розчаровані своєю країною, обтяжені численною кількістю невирішених проблем, вони нарешті можуть вільно відвідати будь-який куточок світу. Відтак, за декілька тижнів наша країна опиняється порожньою. Її жителі на радощах покидають її територію в пошуках кращого життя.

Тим часом герой намагається знайти когось з тих, хто залишився. Протягом тривалої експедиції йому та його знімальній команді вдається знайти лише вісьмох людей, які залишилися на рідній землі.

== У ролях ==
У фільмі взяли участь наступні актори:<ref>[https://style.nv.ua/ukr/kultura/2020-bezljudna-krajina-separatist-bukhhalter-ta-inzhener-hid-po-herojam-i-kharakteram-2508919.html 2020 Безлюдна країна. Сепаратист, бухгалтер та інженер — гід по героях і характерах] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190320004850/https://style.nv.ua/ukr/kultura/2020-bezljudna-krajina-separatist-bukhhalter-ta-inzhener-hid-po-herojam-i-kharakteram-2508919.html |date=20 березня 2019 }}. nv.ua/ukr/, 22 листопада 2018</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20190320011702/http://koronakarpat.com.ua/VII-tmktf/movies/213/ 2020] // Корона Карпат, 2018</ref>
* [[Куликов Андрій Вікторович|Андрій Куликов]] — ''Тарас Войтенко, президент України''
* Катерина Кольцова — ''Тоня Вишневська, російськомовна фотомодель родом зі Львова''
* Олена Демченко — ''Олена Демченко, бухгалтер та чиновниця з Запоріжжя; хранителька довідок у Держкомстаті''
* Дмитро Абрамов — ''Ван Хай Лау, китайський дослідник з Полтави''
* Ігор Салімонов — ''Ден «Череп» Романенко, заблукалий проросійський бойовик''
* Микита Панісов / Анна Кравченко — ''Л'на та Олег Чупи, молоді фрілансери: блогерка та IT-фахівець родом з Дніпра''
* Віктор Манза — ''Віктор Полегенько, інженер з Одеси''
* Борис Абрамов — ''Забайкальський, бізнесмен''
* [[Пєтухов Олексій Васильович|Олексій Пєтухов]] — ''коментатор-вчений''

А також Гліб Буряк в епізодичній ролі.

== Виробництво та кошторис ==
Це дебютна повнометражна стрічка режисера Корнія Грицюка. Знімальній процес тривав 35 днів, які розтягнулися на рік, адже зйомки проходили тільки у вихідні. Кошторис фільму за деякими даними склав [[$]]375<ref>[https://web.archive.org/web/20190319233851/https://gazeta.ua/articles/culture/_u-krayini-zalishilos-visim-cholovik-pokazali-pershij-ukrayinskij-psevdodokumentalnij-film/840393  У країні залишилось вісім чоловік: показали перший українській псевдодокументальний фільм]. Gazeta.ua, 3 червня 2018</ref> ([[₴]]10 тис.)<ref name="den">Олег Вергеліс. [https://web.archive.org/web/20190320002708/https://projects.dt.ua/ART/kino-i-cirk-numerologiya-296406_.html Кіно і цирк. Нумерологія]. День, 9 грудня 2018</ref>.

== Реліз ==
Кінострічка вперше була представлена 30 травня 2018 року на [[47-й Київський міжнародний кінофестиваль «Молодість»|47-му Київському кінофестивалі «Молодість»]] у рамках програми «Forma»<ref>[https://web.archive.org/web/20190320023241/https://molodist.com/film/?fid=2451 20/20 Deserted Country (20/20 Безлюдна країна)]. KIFF, 2018</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20190319232823/https://espreso.tv/news/2018/05/30/na_quotmolodostiquot_pokazhut_pershyy_ukrayinskyy_psevdodokumentalnyy_film На «Молодості» покажуть перший український псевдодокументальний фільм]. espreso.tv, 30 травня 2018</ref>. Згодом стрічку також було представлено 8 листопада 2018 року на Strasburg Film Festival у рамках програми «Close up UA» та 9 листопада 2018 року на [[FilmFestival Cottbus]] у рамках програми «Box Office Brewery»<ref>[https://web.archive.org/web/20190319232403/https://strasburgfilm.com/2020-deserted-country/?v=7516fd43adaa 2020 #deserted country]. Strasburg Film Festival, 2018 {{ref-en}}</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20190319231622/http://www.filmfestivalcottbus.de/en/festival-en/program-en/sections-en/movie/1554.html 2020 #deserted country]. FilmFestival Cottbus, 2018 {{ref-en}}</ref><ref>[https://web.archive.org/web/20190319233841/http://www.filmfestivalcottbus.de/en/festival-en/program-en/program/413.html Close up UA]. FilmFestival Cottbus, 2018 {{ref-en}}</ref>.

Фільм вийшов в обмежений український кінопрокат [[22 листопада]] [[2018]]<ref name="UI">[https://web.archive.org/web/20190319233355/https://ua.interfax.com.ua/news/press-conference/547167.html Псевдодокументальний фільм про те, як Україна стала практично безлюдною через відкриття кордонів у 2020 році, вийде в прокат 22 листопада]. Інтерфакс Україна, 22.11.2018</ref>.

Фільм з'явився на VOD-платформі [[Такфлікс|Takflix]] 1 січня 2020 року<ref>[https://web.archive.org/web/20191225191551/https://www.epravda.com.ua/news/2019/12/25/655304/ У січні відкриється нова українська стрімінгова платформа]. epravda.com.ua, 25 грудня 2019</ref>.

== Відгуки кінокритиків ==
Фільм отримав переважно негативні відгуки від українських кінокритиків<ref name=":0">Ігор Грабович. [https://detector.media/kritika/article/142791/2018-11-23-2020-bezlyudna-kraina-yakoi-ne-shkoda/ «2020»: безлюдна країна, якої не шкода] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190223020436/https://detector.media/kritika/article/142791/2018-11-23-2020-bezlyudna-kraina-yakoi-ne-shkoda/ |date=23 лютого 2019 }}. [[Детектор медіа]], 23 листопада 2018</ref><ref name=":1">Юрій Самусенко. [https://web.archive.org/web/20190319232450/https://moviegram.com.ua/2020desertedcountry/ «2020. Безлюдна країна»: мок'юментарі про міграцію та пошуки кращої долі]. Moviegram, 21.11.18</ref><ref name="den"/>.

Ігор Грабович у «[[Детектор медіа|Детекторі медіа]]» вказав, що «Окремі персонажі цього фільму здаються необов'язковими, деякі надто гротескними, проте фактично жоден із них не співвідноситься зі злободенною для сучасної України публічною чи знаковою постаттю». Але головний недолік фільму, на думку Грабовича, в тому, що в фільмі ніхто не тужить за минулим (а це характерна риса кінокартин такого типу), тому Україна фактично знецінюється<ref name=":0" />.

Юрій Самусенко з інтернет-видання «Moviegram» відгукнувся, що фільм «сируватий», але в ньому через різних персонажів звучить одна думка — людини, що «любить свою землю не за традиційне та властиве нашій країні „це моя земля, я тут і помру“, а за різноманіття, всі плюси і негаразди»<ref name=":1" />.

[[Вергеліс Олег Анатолійович|Олег Вергеліс]] із «DT.UA» писав, що мета картини — це збудження, роздратування, резонанс, і з цим вона справляється<ref name="den" />.

== Джерела ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==

* {{imdb_id|8526316}}
* ''[https://planetakino.ua/lvov2/movies/2020_bezlyudna_kraina/ 2020. Безлюдна країна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190223074223/https://planetakino.ua/lvov2/movies/2020_bezlyudna_kraina/ |date=23 лютого 2019 }}'' на сайті «[[Планета Кіно]]»
* ''[https://kino-teatr.ua/uk/film/2020-bezlyudna-krana-50243.phtml 2020. Безлюдна країна] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190223074249/https://kino-teatr.ua/uk/film/2020-bezlyudna-krana-50243.phtml |date=23 лютого 2019 }}'' на сайті «[[kino-teatr.ua/uk/]]»
* ''[https://web.archive.org/web/20190320001858/http://www.86.org.ua/2020-bezludna-krajina/ 2020. Безлюдна країна]'' на сайті українського дистриб'ютор «86PROKAT»
* ''[https://web.archive.org/web/20191225215623/http://435films.com.ua/index.php/portfolio-sticky/item/46-2020-desertedcountry 2020. Безлюдна країна]'' на сайті української компанії-виробника «435 Films»
* {{Facebook|desertedcountry2020}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Фільми-мок'юментарі]]
[[Категорія:Фільми України 2018]]
[[Категорія:Псевдодокументальні фільми]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]

title: 2020 #deserted country

2020 #deserted country: Офіційний український постер

Жанр: псевдодокументальний фільм

Режисер: Корній Грицюк

Продюсер: Анна Паленчук · Корній Грицюк · Наталія Орлова · Кирило Лазаревич

Сценарист: Корній Грицюк

У головних · ролях: Андрій Куликов

Оператор: Кирило Лазаревич

Композитор: Данило Окулов

Кінокомпанія: 435 Films

Тривалість: 70 хв

Мова: російська

Країна: Україна

Дата виходу: 30 травня 2018 (МКФ «Молодість») · 22 листопада 2018 (Україна)


text:
# Вій (гурт)
Вій — український етно-рок-гурт. Сам гурт характеризує свою творчість як «dark ethno fusion». Музика «Вія» звертається до давніх пластів слов'янського фольклору і міфології, зокрема образів українського язичництва; стиль гурту містить елементи психоделіки та етно (зокрема, використання таких інструментів, як комуз, ліра, флейта тощо), а змісту пісень притаманна «ліричність, фаталістичний смуток та печаль людського буття». Гурт «Вій» часом характеризують як «легендарний». Гурт заснований у 1991 році в Києві.
За своє майже 30-річне існування «Вій» випустив порівняно небагато альбомів. Керівник гурту Дмитро Добрий-Вечір пояснює це тим, що «альбоми не можна видавати, як на конвеєрі», а також критичним ставленням до власної творчості.

## Сучасний склад гурту
- Дмитро Добрий-Вечір — тексти, музика, головні співи, басова гітара, акустична гітара, комуз
- Олександр Гросман — електрична гітара, акустична гітара, додатковий спів
- Олег Козлов (Льотчик) — електрична гітара, акустична гітара, укулеле (до 2019 року)
- Леся Рой — сопілка, скрипка, клавіші, перкусія, додатковий спів
- Ельдар Рой — барабани
- Оля Залізняк — менеджмент, піар

## Історія
«Вій» заснували у лютому 1991 р. Дмитро Добрий-Вечір, Ігор Лемешко та Олег Козлов. Протягом 1991—1994 рр. гурт мав понад 200 виступів, брав участь у багатьох фестивалях і конкурсах, зокрема, «Червона Рута», «Дзвін-91», «Вивих-91'92» (Львів), «Оберіг-92» (Луцьк), «Тарас Бульба-92'93» (Дубно), «Tin Wave-92», «Сопот» та «Українські ночі у Польщі» (Гданськ). У 1993 р. «Вій» випустив свій перший альбом «Чорна рілля». Пісні гурту перемагали у хіт-парадах на українському радіо (1992—1993 — 7 пісень). Початковий склад гурту: Дмитро Добрий-Вечір (бас-гітара, вокал, тексти, музика), Ігор Лемешко (лідер-гітара, бек-вокал), Олег Козлов (гітара, бек-вокал), Юрій Мезенчук (барабани), Руслан Мелещенко (перкусія, конги), В'ячеслав Міклухо (віолончель), Олександр Павлов (менеджер); втім, у гурту змінювались ударники — з «Вієм» виступали Микола Родіонов, Дмитро Підлуцький (барабани) і Салманов Салман Мамед-Огли (перкусія).
Улітку 1993 ударник гурту Дмитро Підлуцький трагічно загинув. Після того склад гурту вже не був таким стабільним. Втім, у другій половині 1990-х «Вій» продовжує активну концертну діяльність в Україні, а також виступає у Польщі, Словаччині, Росії, Угорщині, Франції, Німеччині. До гурту приєднуються Леся Добрий-Вечір (перкусія) і Сашко Лірник (ліра), а згодом, на початку 2000-х, Олексій Довжок (гітара) і Оля Вязенко (віолончель).
У 2000-х «Вій», поряд із концертною діяльністю, випустив декілька нових альбомів, зокрема, «Хата скраю села» (2003 і 2006), «Good-bye my revolution» (2009) і «Йшов я небом» (2010). У 2013 р. музиканти гурту «останнім часом свідомо зробили перерву у творчості». На початку 2015 року гурт відновив концертну діяльність, взявши участь у презентації триб'ют-альбому гурту «Перкалаба».

## Дискографія
- Wij (Вій), 1993 (касета)
- Чорна рілля, 1994 (касета)
- Джаз, 1997
- Чорна рілля, 2001 (касета)
- Чорна рілля, 2001 (CD)
- Хата скраю села, 2003 (CD)
- Чорна рілля, колекційне видання, 2004 (CD)
- Вій. Рок-легенди України, 2004 (CD, касета)
- Хата скраю села, 2006 (CD)
- Good-bye my revolution, 2009 (інтернет-реліз)
- Йшов я небом, 2010 (CD)
- Колискова для лялькових немовлят, 2014 (CD) (видано у Польщі)

Музика гурту також наявна на численних CD і DVD-антологіях, а також гурт випустив ряд DVD із живих виступів. У 2007 р. вийшов компакт-диск «Очі Відьми. Пісні групи Вій у виконанні українських музикантів», на якому відомі українські гурти молодшого покоління виконують музику Вія.

title: Вій (гурт)

wikitext:
{{Музичний колектив
| Назва            = Вій
| Ключ             =
| Лого             = Viy (band) logo.png
| Фотографія       =
| Опис_фотографії  =
| Роки             = з [[1991]]
| Місто           = [[Київ]]
| Країна           = {{UKR}}
| Мова             = [[українська мова|Українська]]
| Тематика         =
| Жанр             = [[рок-музика|Рок]], [[етнічна музика]]
| Лейбл            =
| Склад            = [[Дмитро Добрий-Вечір]]
Леся Рой
Олександр Гросман
Дмитро Бакрив
Антон Топчій
Микола Родіонов

| Колишні_учасники = [[Сашко Лірник]]
Дмитро Підлуцький
Оля Вязенко
Олексій Довжок
Ігор Лемешко
Олег Козлов
Юрій Мезенчук
Руслан Мелещенко
Ярослав Міклухо
| Сайт             = http://viyfromkiev.livejournal.com
}}
'''Вій''' — [[Україна|український]] [[етно-музика|етно]]-[[рок-гурт]]. Сам гурт характеризує свою творчість як «dark ethno fusion»<ref name="oldhomepage">[https://web.archive.org/web/20120325132901/http://viyfrom.kiev.ua/ Головна сторінка сайту гурту] на archive.org (станом на 2014 р. старий сайт доступний тільки на вебархіві)</ref>. Музика «Вія» звертається до давніх пластів слов'янського фольклору і міфології, зокрема образів українського [[язичництво|язичництва]]<ref name="rockhist">{{ЄвтушенкоРок|95—98}}</ref>; стиль гурту містить елементи [[психоделіка|психоделіки]]<ref name="press-release">[https://web.archive.org/web/20120325132901/http://www.viyfrom.kiev.ua/assets/files/pz_ua.doc Прес-реліз гурту], збережений на archive.org</ref> та етно (зокрема, використання таких інструментів, як [[комуз]], [[ліра колісна|ліра]], флейта тощо), а змісту пісень притаманна «ліричність, фаталістичний смуток та печаль людського буття»<ref name="dw">{{cite web/uk|назва=Новий альбом гурту «Вій»: якість має превалювати над кількістю|автор=Олександр Павлов|редактор=Христина Ніколайчук|вебсайт=[[Deutsche Welle]]|дата=03.06.2010|url=http://www.dw.de/новий-альбом-гурту-вій-якість-має-превалювати-над-кількістю/a-5644150|дата-доступу=01.10.2014|archive-date=6 жовтня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20141006082610/http://www.dw.de/новий-альбом-гурту-вій-якість-має-превалювати-над-кількістю/a-5644150}}</ref>. Гурт «Вій» часом характеризують як «легендарний»<ref name="dw" /><ref name="poltava">{{cite web/uk|назва=Легендарний гурт «Вій» виступив у Полтаві|вебсайт=Полтава музыкальная|дата=28.03.2011|автор=Тетяна Єрмоленко|url=http://www.poltava.pl.ua/project/116/|дата-доступу=01.10.2014|archive-date=6 жовтня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20141006111702/http://www.poltava.pl.ua/project/116/}}</ref><ref name="rivnepost">{{стаття|назва=Соліст гурту «Вій» Дмитро Добрий-Вечір: «Для мене 15 років — це дата»|журнал=Рівне Вечірнє|випуск=44|дата=22.06.2006|посилання=http://www.rivnepost.rv.ua/showarticle.php?art=013340|дата-доступу=01.10.2014|accessdate=2014-10-01|archivedate=2014-10-06|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141006094148/http://www.rivnepost.rv.ua/showarticle.php?art=013340}}</ref>. Гурт заснований у [[1991|1991 році]] в [[Київ|Києві]]<ref>[https://web.archive.org/web/20120325132901/http://www.viyfrom.kiev.ua/info/history Історія гурту] на сайті, збережено на archive.org.</ref>.

За своє майже 30-річне існування «Вій» випустив порівняно небагато альбомів. Керівник гурту [[Дмитро Добрий-Вечір]] пояснює це тим, що «альбоми не можна видавати, як на конвеєрі», а також критичним ставленням до власної творчості<ref name="dw" />.

== Сучасний склад гурту  ==
* [[Дмитро Добрий-Вечір]] — тексти, музика, головні співи, [[Бас-гітара|басова гітара]], акустична гітара, [[комуз]]
* Олександр Гросман — [[електрична гітара]], [[акустична гітара]], додатковий спів
* Олег Козлов (Льотчик) — [[електрична гітара]], акустична гітара, укулеле (до 2019 року)
* Леся Рой — сопілка, скрипка, клавіші, перкусія, додатковий спів
*Ельдар Рой — [[барабани]]
*Оля Залізняк — менеджмент, піар

== Історія ==
[[Файл:Viy - Ochi Vidmy.oga|thumb|250px|«Очі відьми», одна з найвідоміших пісень «Вія»]]
«Вій» заснували у лютому 1991 р. Дмитро Добрий-Вечір, Ігор Лемешко та Олег Козлов. Протягом 1991—1994 рр. гурт мав понад 200 виступів, брав участь у багатьох фестивалях і конкурсах, зокрема, «Червона Рута», «Дзвін-91», «[[Вивих (фестиваль)|Вивих-91'92]]» ([[Львів]]), «Оберіг-92» (Луцьк), «[[Тарас Бульба (фестиваль)|Тарас Бульба-92'93]]» ([[Дубно]]), «Tin Wave-92», «Сопот» та «Українські ночі у Польщі» ([[Гданськ]]). У 1993 р. «Вій» випустив свій перший альбом «Чорна рілля». Пісні гурту перемагали у хіт-парадах на українському радіо (1992—1993 — 7 пісень). Початковий склад гурту: Дмитро Добрий-Вечір (бас-гітара, вокал, тексти, музика), Ігор Лемешко (лідер-гітара, [[бек-вокал]]), Олег Козлов (гітара, бек-вокал), Юрій Мезенчук (барабани), Руслан Мелещенко (перкусія, конги), В'ячеслав Міклухо ([[віолончель]]), Олександр Павлов (менеджер); втім, у гурту змінювались ударники — з «Вієм» виступали Микола Родіонов, Дмитро Підлуцький (барабани) і [[Салманов Салман Мамед Огли|Салманов Салман Мамед-Огли]] (перкусія).

Улітку 1993 ударник гурту Дмитро Підлуцький трагічно загинув. Після того склад гурту вже не був таким стабільним. Втім, у другій половині 1990-х «Вій» продовжує активну концертну діяльність в Україні, а також виступає у Польщі, Словаччині, Росії, Угорщині, Франції, Німеччині. До гурту приєднуються Леся Добрий-Вечір (перкусія) і [[Сашко Лірник]] (ліра), а згодом, на початку 2000-х, Олексій Довжок (гітара) і Оля Вязенко (віолончель).

У 2000-х «Вій», поряд із концертною діяльністю, випустив декілька нових альбомів, зокрема, «Хата скраю села» (2003 і 2006), «Good-bye my revolution» (2009) і «Йшов я небом» (2010). У 2013 р. музиканти гурту «останнім часом свідомо зробили перерву у творчості»<ref>{{cite web/uk|назва=Дмитро Добрий-Вечір: «Державу не люблю. Люди – це одне, а влада – інше»|видавець=ПІК - Політика і Культура|url=http://www.pic.com.ua/dmytro-dobryj-vechir-derzhavu-ne-lyublyu-lyudy-tse-odne-a-vlada-inshe.html|дата=7.06.2013|автор=Олена Солодовнік|accessdate=3 жовтня 2014|archive-date=19 грудня 2013|archive-url=https://web.archive.org/web/20131219221412/http://www.pic.com.ua/dmytro-dobryj-vechir-derzhavu-ne-lyublyu-lyudy-tse-odne-a-vlada-inshe.html}}</ref>. На початку 2015 року гурт відновив концертну діяльність, взявши участь у презентації [[триб'ют-альбом]]у гурту «[[Перкалаба]]»<ref>{{Cite web|url=http://awpromotion.com/reportazhi/otchety/y2015/m1/d15/id1280-smetana|title=СМЕТАНА УКРАИНСКОЙ МУЗЫКИ, ИЛИ ТРИБЬЮТ ПЕРКАЛАБА (14.01.2015, Киев, клуб Атлас)  :: Репортажи с концертов, фестивалей, выставок|website=awpromotion.com|accessdate=2016-08-24|archive-date=16 вересня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160916105559/http://awpromotion.com/reportazhi/otchety/y2015/m1/d15/id1280-smetana}}</ref>.

== Дискографія ==
* ''Wij (Вій)'', 1993 (касета)
* ''Чорна рілля'', 1994 (касета)
* ''Джаз'', 1997
* ''Чорна рілля'', 2001 (касета)
* ''Чорна рілля'', 2001 (CD)
* ''Хата скраю села'', 2003 (CD)
* ''Чорна рілля'', колекційне видання, 2004 (CD)
* ''Вій. [[Рок-легенди України]]'', 2004 (CD, касета)
* ''Хата скраю села'', 2006 (CD)
* ''Good-bye my revolution'', 2009 (інтернет-реліз)
* ''[[Йшов я небом]]'', 2010 (CD)
* Колискова для лялькових немовлят, 2014 (CD) (видано у Польщі)

Музика гурту також наявна на численних CD і [[DVD]]-антологіях, а також гурт випустив ряд DVD із живих виступів. У 2007 р. вийшов компакт-диск «''Очі Відьми. Пісні групи Вій у виконанні українських музикантів»'', на якому відомі українські гурти молодшого покоління виконують музику Вія.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==

{{Портал|Музика}}
* {{УМузЕ-1|частина=«Вій»|сторінки =369-370}}
* [http://viyfromkiev.livejournal.com Вебсайт гурту на livejournal] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210414044808/https://viyfromkiev.livejournal.com/ |date=14 квітня 2021 }}
* [https://web.archive.org/web/20120517095437/http://www.viyfrom.kiev.ua/ Заархівована копія колишнього вебсайту гурту]
* [https://www.jamendo.com/en/artist/345898/viy Альбоми «Вія» на Jamendo] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141006065700/https://www.jamendo.com/en/artist/345898/viy |date=6 жовтня 2014 }}
* [https://www.youtube.com/view_play_list?p=51FEA2A4174BA086 Відеоархів гурту на YouTube] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160330011428/https://www.youtube.com/view_play_list?p=51FEA2A4174BA086 |date=30 березня 2016 }}

{{Український рок}}
[[Категорія:Українські рок-гурти]]
[[Категорія:Музичні колективи, що з'явились 1991]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1991]]

title: Основна інформація

Жанр: Рок, етнічна музика

Місто: Київ

Мова: Українська

Склад: Дмитро Добрий-Вечір · Леся Рой · Олександр Гросман · Дмитро Бакрив · Антон Топчій · Микола Родіонов

Колишні · учасники: Сашко Лірник · Дмитро Підлуцький · Оля Вязенко · Олексій Довжок · Ігор Лемешко · Олег Козлов · Юрій Мезенчук · Руслан Мелещенко · Ярослав Міклухо


text:
# Капустинці (Бориспільський район)
Капу́стинці — село в Бориспільському районі (до 2020 – в Яготинському) Київської області, розташоване за 15 км на південь від Яготина. Входить до складу Яготинської міської громади.
До 1917 року входило до складу Пирятинського уїзду Полтавської губернії Російського господарства (імперії), до цього у складі Яготинської сотні Переяславського полку Гетьманщини і Переяславського староства Київського воєводства Корони Польської і Речі Посполитої[джерело?].
З 1859 року і до революції 1917 Капустинці записувалися «козацьким селом», оскільки більшість населення становили козаки – нащадки виборного городового козацтва[джерело?].

## Населення
За даними перепису населення 2001 року, у селі мешкало 914 осіб. За мовним складом Капустинці діляться наступним чином[джерело?]:
- Українська – 97,16%.
- Вірменська – 1,53%.
- Інша – 1,09%.

### Видатні капустяни
- Куленський Микита Петрович (1750 – до 1785) – канівецький сотник у 1777 – 1781 рр. Зять компанійця, наказного сотника Переяславської полкової сотні, значкового товариша Переяславського полку (1735 – 1759) Івана Васильовича Неверовського і його дружини Маріанни Павлівни, доньки ротмістра компанійського полку Ковбаси, родички Григорія Савича Сковороди[1];
- Кулінський Ісай Федорович (бл. 1744 – ?) – писар Яготинської сотні.
- Бирюкович Петро Вікторович (1909 — 1988)[2] — відомий психіатр, вчений і викладач, автор підручників;
- Васенко Григорій Демидович — уродженець села Нехайки з приписних козаків, батрак, гвардієць Російської імперії, революціонер, один з членів Капустинського волвиконкому, переконаний більшовик, учасник боротьби з антирадянським повстанським рухом і бандитизмом у Пирятинському повіті, дід українського лікаря і військового генерала Володимира Васильовича Паська;
- Кайданник Василь Михайлович (1935) — підполковник СРСР у відставці, згодом генерал-майор, кадровий військовий, почесний громадянин села Капустинці;
- Козуб Іван Гнатович[3] — революціонер, один з організаторів сільського вільнокозацького загону самооборони у 1917 — 1920 рр., перший голова Бориспільського райвиконкому, автор книги спогадів «Доба і доля»;
- Козуб Сергій Гнатович (1897 — 1938)[4][5][6] — український дослідник і літературознавець, дослідник творчості Михайла Коцюбинського, страчений на Колимі у 1938 році;
- Онищенко Григорій Потапович — колишній заступник Голови Ради Міністрів УРСР, член ЦК КП України, нагороджений двома орденами Леніна, орденом Трудового Червоного прапора та медалями Радянського Союзу. Саме він посприяв тому, щоб с. Капустинці були передані до складу Київської області (оскільки вони дійсно ближче до Києва, а не до Черкас чи Полтави). Очевидно, що ця подія має важливе значення для розвитку с. Капустинці.
- Степаненко Іван Ничипорович — нащадок і родич жителів села по матері, уродженець села Нехайки, український червоний льотчик, воїн РСЧА, учасник німецько-радянської війни, Двічі Герой Радянського Союзу;
- Хмельницький Григорій Олександрович — академік Української Академії Аграрних Наук, доктор ветеринарних наук, професор, почесний громадянин села Капустинці[7].
- Чаленко Феодосій Кузьмович — український журналіст, редактор, публіцист і вихователь підростаючого покоління журналістів на Черкащині;

В селі працював вчителем Масло Михайло Кирилович — український вчитель, поет, член Національної спілки письменників України[джерело?].

### Пам'ятники
В с. Капустинці встановлено три пам'ятники, всі пам'ятники поіменні[джерело?]:
— загиблим у громадянську війну (16 чоловік);
— загиблим під час голодомору 1932—1933 рр. (1120 чоловіків, жінок, дітей);
— загиблим у другу світову (145 чоловік);

### Роди
Абсолютна більшість місцевих жителів походить з козацьких городових родів. В селі живуть наступні родини: Агієнки, Асауленки, Андрусенки, Бутенки, Бовтрюки, Буряки, Велички, Вересоцькі, Вороб'ї, Ганжі, Грині, Горпиничі, Гузі, Добровольські, Диби, Дащенки, Довгі, Євпиринки, Захарченки, Забудські, Кулінські (Куліненки, Кулі), Кубарі, Козуби (Кузуби), Кучми, Карпенки, Козярини, Кобзаренки, Легкі, Мирошники, Онищенки, Павловські, Петренки, Пащенки, Пономаренки, Прохоренки, Попки, Проценки, Прощаки, Руби, Сороки, Сиваші, Стояни, Сердюки, Точкові, Тарасенки, Федини, Хоменки, Хмельницькі, Чаленки, Чуприни, Швединенки, Шелихи, Швеці, Шевченки, Штоки, Шрамки та інші[неавторитетне джерело].

## Історія

### Доба Київської Русі
Село розташоване на землях лісостепу, який віками служив дорогою якою переселялися різноманітні племена і народи, де йшли війни і торгівля, боротьба за владу в регіоні. У свій час ці землі належали до держав скіфів, сарматів, хозарів і нарешті слов'ян – Русі[джерело?].
В часи Руської держави, землі села належали до Переяславського князівства, прикордонного з кочовим степом, через які йшла торгівля зі Сходом, хозарами, булгарами і більш далекими землями, у тому числі з Кавказом, Аравією і Китаєм. З іншого боку, з боку Степу, в цих краях розташовувалися стойбища і зимівники половців. Тут було те пограниччя давньої Русі, де новий, християнський світ, перетинався зі старим язичницьким, де формувалися спільноти християн-степовиків, які за своїм способом життя по суті були прямими предками і попередниками козаків-українців Подніпров'я пізніших часів[джерело?].
Протягом багатьох століть поруч з селом жили кочівники і землероби — скіфи, сармати, печеніги, половці, татари[джерело?].

### Ординська доба
У середині XIII століття землі Переяславщини були спустошені монголо-татарською навалою[джерело?].
Неподалік від Переяслава знаходилася переправа, контрольована ординцями, як, власне, і все українське Лівобережжя. Під час монгольської окупації місцеве населення часто мусило служити Орді, та після битви під Синіми Водами ординське ярмо суттєво ослабло, а невдовзі і взагалі зникло. На зміну Орді прийшли татарські набіги з Криму, які не давали можливості повноцінному мирному розвитку краю[джерело?].

### Литовська доба
Перебуваючи у складі Великого Князівства Литовського, з українських земель розвивається переважно Волинь та Поділля, оскільки Лівобережжя, як і Наддніпрянщина загалом, було повністю спустошене монголами, і практично все населення краю було вимушене переселитися подалі на захід та північ. Землі Переяславщини формально належать до князівських вотчин, але фактично на них господарюють так звані «уходники» — рибалки, мисливці, вояки і грабіжники, а часом навіть і хлібороби. Землі села в цей час, як і більша частина земель Переяславщини та Полтавщини, входили до вотчини князів Глинських, нащадків ординського воєводи Мамая, розбитого Дмитром Донським, які осіли у степах Лівобережжя визнавши опіку литовських князів а також їх родичів Островських і Вишневецьких[джерело?].

### Часів Речі Посполитої
Починаючи з кінця 15 століття, землі Наддніпрянщини поступово заселяються переселенцями з Волині, Галичини, Поділля та Сіверщини, і нарешті починають свій стабільний розвиток знаходячись під захистом Війська Запорізького. За Речі Посполитої село відносилося до Київського воєводства[джерело?].
Капустинці були засновані 1612 року, за розповідями місцевих – вихідцями з подільського містечка Кальник, які переселилися на землі Переяславщини через загрозу татарського спустошення[джерело?]. Своє підтвердження ця версія знаходить і у Рум'янцевському описі Малоросії (1766)[джерело?]:
«Та церковь [Архістратига Михаїла] издревле на свободном месте состоит, когда еще во время руины с той
стороны Днепра, с местечка Калника народ досколко семей пришол и осаду того села Капустинец учинил»[неавторитетне джерело].
Згодом населення села було більш ніж на половину розбавлене жителями Ніжинського полку[джерело?].
До 1648 року землі належали князям Вишневецьким, зокрема відомому Яремі Вишневецькому, який, якщо вірити розповідям місцевих, у роки Хмельниччини «відступав» з України проходячи повз Капустинці старою «злодійською стежкою»[джерело?].

### За Гетьманщини (1648 – 1764)
1648 року Капустинці перейшли під владу повсталих козаків і новостворену українську державу – Гетьманщину. За новим адміністративним поділом відносилися до Яготинської сотні Переяславського полку[джерело?].
Село присутнє на «Спеціальній карті України» (1648) Ґійома де Боплана[джерело?].
У січні 1680 року, місцевий церковний ктитор Карпо Мащенко та панотець капустинської церкви святого архистратига Михаїла Василій, придбали у Києві за сім кіп грошей «Тріодь пістну» (1648) київського друку, про що залишили відповідний запис на її сторінках[джерело?]:
«Во имя Отца и Сына и Святаго духа аминь. Мы громада Посполье Капустинская отминилисмо сию книгу глаголемую Триодь постную сиричь Трипеснец за готовую суму литовской личбы коп сем в Киеве, посилаючи своего ктитора а именно Карца Мащенка з отцем Василием на тот час будучи священником Капустинцах при храме святого архистратига Христова Михаила: в року 1680 генваря 9 го числа: а хто бы мел отдалити от того храму архистратига Михаила любо свецкого стану, люб з духовного станови, буди проклят и суд мети пред нелицемерным Судиею. аминь», – нині книга зберігається в Москві у колекції Щапова (ГИМ, Щап. № 156)[джерело?].
В 1690-х роках у власності чернігівського та переяславського полковника Івана Яковича Лисенка.

### Російська імперія (1764 – 1917)
1764-1783 роках російською імператрицею Катериною II було ліквідовано Гетьманщину. До 1783 козацькі полки все ще зберігали свій устрій, та після, територія Переяславського полку була поділена між повітами Київського намісництва, причому 8 з 18 його сотень були розформовані між різними повітами. Указом від 9 липня 1783 р. Переяславський полк був реорганізований у регулярний кінний карабінерний полк російської армії. Переяславське козацтво ще деякий час продовжувало існувати як стан, проте вже не становило окремої військової одиниці[джерело?].
У 1766 році Капустинська волость налічувала 1743 двори, 1085 мешканців, 4 земських та дві церковноприходські школи, а також діючу православну церкву[джерело?].
З 1779 року у селі Михайлівська церква.
1783 р. на землях Лівобережної та Слобідської України було запроваджено кріпацтво, яке на Капустинці, як на козацьке село, не розповсюджувалося[джерело?].
Починаючи з часів утворення Київського намісництва на основі колишніх козацьких полків, село Капустинці належало поміщикам, у тому числі графу С. П. Рум'янцеву (1775—1839, або 1838), власнику помістя в Ташані, одного з учасників розробки і видання указу про вільних хліборобів[джерело?].
Починаючи з XIX століття, село відносилося до Пирятинського повіту Полтавської губернії. Після 1859 р. в документах стало називатися козацьким і мало 221 господарство та 1264 жителя.
1910 року - село, центр Капустянської волості Пирятинського повіту Полтавської губернії, 350 господарств, 2222 мешканця.

І до і після Української революції 1917-1920 рр.. у селі існувала православна церква, де учителем був дяк, а також двокласна церковно-приходська школа, де на початку XX століття вчителювала дочка місцевого попа Білінського[неавторитетне джерело].

### Революція 1917—1921 років
Восени 1918 року П. Куліш створив партизанський загін на Переяславщині у селах Пологи-Вергуни та Пологи-Яненки у кількості 70 чоловік. Помічником командира було обрано О. Рубана. Загін виступав під жовто-блакитним прапором Української Народної Республіки. Розташувався він у лісі між селами Безбородьки та Рецюківщина. Ще в Чопилках до нього приєднався загін ковалівців. 20 листопада загін вже нараховував 170 бійців і передислокувався в Рецюківщину до спорожнілого маєтку князя Кочубея. Сюди, у Рецюківщину, прибув із Золотоноші більшовик В. Гайдамака. Перслідуючи власні цілі, В.Гайдамака відразу ж заявив, що потрібно провести нараду командного складу загону — йому потрібно було усунути П.Куліша від командування. Не подобався йому і синьо-жовтий прапор, під яким формувався загін. З цього питання розгорілася суперечка. Але В. Гайдамака зумів переконати присутніх у ... . Його підтримали Т. Бицюра із села Пологи-Яненки, М. Терещенко з Демок, О. Рубан та Н. Гресь. П. Куліша, який до того ж радив не нападати на німців у Безпальчому, було усунено від командування об'єднаним загоном. Новим командиром загону було обрано О. Рубана, а комісаром — В.Гайдамаку. Заміна командування потягла за собою заміну прапора. Загін виступив під червоним[джерело?].
У цей час у селі Безпальчому розташувався на відпочинок підрозділ німецького війська у кількості 400 чоловік. Інший підрозділ перепочивав у Жорнокльовах. У цілому це був 82 піхотний полк, який відходив до Німеччини. Там відбувалася своя революція, кайзера було усунуто від влади, скасовано деякі міжнародні договори, у тому числі й з УНР про допомогу у боротьбі з московсько-більшовицькою навалою. 9 грудня 1918 року партизанський загін при підтримці селян-безпальчівців оточив з трьох боків село і вступив у бій з німцями. Побоїще було надто гарячим і нерівним, внаслідок чого загинув 31 партизан та 11 було поранено, у тому числі й командира загону О.Рубана. Після відступу німецьких загонів партизанський загін, значно поповнений селянами навколишніх сіл, було переформовано і поділено на шість сотень. Перша, друга та третя стояли у Драбові, четверта — у Золотоноші, п'ята, якою командував М.Терещенко, спочатку дислокувалась у Демках та Капустинцях, шоста розташувалась у Мойсівці, у будинку В. Вольховського, де діяла телефонна станція, а отже, був зв'язок з усіма іншими сотнями, що розташовувались теж у телефонізованих поміщицьких маєтках. У середині грудня 1918 року п'ята сотня М. Терещенка виступила на Переяслав і зайняла його. У цей час за завданням командування П.Куліш у Шрамківці сформував сьому сотню. До неї увійшли робітники і селяни Шрамківки, Мойсівки, Степанівки, Каївки. П.Рудик, якого було призначено сотником, повів свій підрозділ до Переяслава, де замінив п'яту сотню М.Терещенка, яку було направлено на станцію Гребінка. Директорія, відновлюючи владу УНР, теж направила свої війська до Переяслава, тут у січні 1919 року сотня П.Рудика вступила в бій з військом УНР, у якому загинули сотник П. І. Рудик з Каївки та прапорщик А. Г. Капустянський з Ковалівки. Останній, будучи командиром загону при коменданті м. Переяслава, перейшов з гетьманської варти до партизанського загону. Все ще знаходячись під впливом більшовиків, партизани району вели бої з військами Директорії УНР на станціях Гребінка та Яготин. Тільки де тут Капустинці?[джерело?]
Таким чином можна говорити про поступовий і далеко не простий процес встановлення народовладдя в Українській Народній Республіці 1917—1920 рр. і зокрема в селах округи[джерело?].
З 1921 по 1923 рр. в селі вчителювала Олена Констянтинівна Прохорович — вчила дітей бідноти[джерело?].

### 1925—1933
Більша частина населення на цей час вже визначилася з основним військово-політичним вектором і зайнялася мирною працею, розбудовою Української Держави (УСРР) у складі Сполучених Радянських Держав (СРСР). Дослідниками цей період зазвичай класифікується як НЕП (Нова Економічна Політика)[джерело?].
В цілому в селі в той час як і по всій Україні було чимало людей, особливо молоді, які визначали себе як безпартійних коммуністів, тобто прихильників радянської влади, влади рад, подібних до давніх козацьких, але які до коммуністичних партій, у тому числі партії більшовиків не мали відношення, маючи власне, незалежне бачення радянської влади. Тому встановлення будь-яких форм централізованої влади в 1917—1927 рр. в тому числі тих прихильниками яких були коммуністи-більшовики, відбуволася з великими труднощами, призводячи в деяких випадках до насилля і конфліктів між жителями села. Як приклад можна навести випадок 1920-х років, коли серед білого дня селянин Шевченко у Капустинцях застрелив міліціонера Осавуленка[джерело?].
Загалом село як і основна частина центральної Євразії на початку 1920-х років потрапило в перманентну соціальну кризу, про що свідчить в тому числі Іван Козуб у своїх спогадах. Громадянська війна, зубожіння населення, розкол сільського миру на прихильників різних політичних і військових сил, постійні кримінально-політичні розборки в регіоні між різними загонами-бандами та їх отаманами, вбивства, грабунки. В цих умовах, після закінчення громадянської війни комуністи-більшовики висувають гасло сильної центральної влади під їхнім началом і значна частина населення в тому числі молоді від безвиході їх підтримує[джерело?].
Починає сяк-так налагоджуватись освіта, медицина, робота органів правопорядку, зв'язки з містом. Молодь отримує змогу служити в армії чи їхати навчатися або мирно працювати хоч і в умовах бідності. Але насильницька централізація влади продовжується, що проявляється після 1929 року в згортанні НЕПу, на початку 1930-х в голодоморі і численних репрессіях, напівпримусовій коллективізації. Хоч в цей період теж можна виділити певні позитивні моменти — початок розвитку на базі колгоспів сучасної суспільної інфраструктури — школи, лікарні, забезпечення сіл електрикою, телефонним і радіозв'язком, події які за їх значенням можна порівняти з інтернетизацією України початку XXI ст[джерело?].

### 1933—1941
Село дуже постраждало під час Голодомору. З різних джелел встановлено 284 імені загиблих. Ховали жертв Голодомору, за спогадами очевидців, на сільських кладовищах. Восени 1993 року в центрі села Капустинці встановлено пам’ятник жертвам Голодомору. Ініціатором встановлення був голова КСП «Дружба» В. А. Платовський.
З початком німецько-радянської війни почалася мобілізація значної кількості жителів села до лав сталінської Червоної Армії (Бублики, Кулінські та ін.)[джерело?].

### 1950—1970
Повоєнна відбудова зруйнованого господарства країни. Соціалістичне і колгоспне будівництво. Прокладка доріг, під час якої було зокрема осквернено і знищено частину старого сільського козацько-християнського кладовища, на якому були поховані предки жителів села з 17-18 ст. Сільська молодь їде до великих міст Української Республіки і Радянського Союзу з метою навчання і у пошуках кращої долі. Лише досить невелика частина з них повернеться до рідного краю[джерело?].

## Землеуправлінське підпорядкування
Село Капустинці у різні часи входило до складу різних землеуправлінських одиниць[джерело?]:
- 1922—1923 рр. до Капустинської волості Пирятинського повіту Полтавської губернії
- 1923—1926 рр. до Золотоніського округу Ковалівського району
- 1926—1931 рр. до Прилуцького округу Бирлівського району
- 1931—1935 рр. до Драбівського району Прилуцького округу
- 04.1935 — 06.1935 до Драбівського району Київської обл.
- 1935—1940 рр. до Бирлівського району Харківської обл.
- 1940—1954 рр. до Ковалівського району Полтавської обл.
- 1954—1959 рр. до Шрамківського району Черкаської обл.
- з 1959 р. до Яготинського району Київської області

## Особистості
Кам'яні молотки — символ стоянки первісних людей, яка знайдена коло села, колоски — символ хліборобської праці капустинців, зелене тло щита — натякає на зелений лист капусти, яка дала назву селу. Корогва складена поєднанням колосків та срібного андріївського хреста, символу християнських чеснот жителів села[джерело?].
Петро Куліш — старшина армії УНР при Директорії[джерело?].

## Назва населених пунктів Капустинці
Назва Капустинці ймовірно означає поселення капустинців (капустянців) — прибічників, вояків отамана (князя) з роду Капуст — стародавнього роду, гілки Рюриковичів, який згадується в літописах XV—XVI ст[джерело?].

## Галерея
- Мапа Київського намісництва 1792 року.
- Житель села, трудовий козак М. В. Чаленко (1902-1921).
- Уродженець села В. П. Бублик, червоний козак. Тамбов (17.04.1936).
- Уродженець села, український вчений та ветеран Другої світової війни С. П. Бублик.
- Подяка С. П. Бублику за взяття Берліна.
- Житель села, вчитель, відмінник освіти Я. П. Бублик.
- Центр Капустинець з висоти.

## Мапи
- Сучасний вигляд Капустинців (2021).
- Капустинці на «Генеральній карті України» (1650).

title: Капустинці (Бориспільський район)

wikitext:
{{Otherplaces|Капустинці}}{{Refimprove}}{{Стиль}}{{Село|
| назва           = Капустинці
| прапор          = Kapystynci_h.png
| герб            = Kapystynci_s.png
| опис прапора    = Прапор Капустинців
| опис герба      = Герб Капустинців
| область         = [[Київська область]]
| віддаль до областного центру =
| район           = [[Бориспільський район]]
| громада         = [[Яготинська міська громада]]
| код КАТОТТГ     = UA32040210140010452
| код КОАТУУ      = 3225582101
| віддаль до районного центру = 15 км
| засновано       = [[1612]]
| площа           = 60
| населення       = 633 осіб ([[2023]])
| щільність       = 152,330
| поштовий індекс = 07754
| телефонний код  =
| координати      = {{coord|50|4|22|N|31|52|38|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 50|
| lat_min         = 4|
| lat_sec         = 22
| lon_deg         = 31|
| lon_min         = 52|
| lon_sec         = 38
| адреса          = вул. Миру 18
| водойма         = [[річка]] [[Супій (притока Дніпра)|Супій]]
}}'''Капу́стинці''' — [[село]] в [[Бориспільський район|Бориспільському районі]] (до [[2020]] – в [[Яготинський район|Яготинському]]) [[Київська область|Київської області]], розташоване за 15 км на південь від [[Яготин]]а. Входить до складу [[Яготинська міська громада|Яготинської міської громади]].

До 1917 року входило до складу Пирятинського уїзду Полтавської губернії Російського господарства (імперії), до цього у складі Яготинської сотні Переяславського полку Гетьманщини і Переяславського староства Київського воєводства Корони Польської і Речі Посполитої{{Джерело}}.

З [[1859]] року і до [[Російська революція (1917)|революції]] [[1917]] Капустинці записувалися «козацьким селом», оскільки більшість населення становили козаки – нащадки [[виборні козаки|виборного]] [[Городові козаки|городового козацтва]]{{Джерело}}.

== Населення ==

[[file:Капустинські_родини_у_1767_році.jpg|thumb|Капустинські родини і їхнє майно за [[Рум'янцевський опис Малоросії 1765—1769|Рум'янцевським описом]] 1767 року.]]

[[file:Капустинські_родини_продовження.jpg|thumb|]]

[[file:Капустинські_родини_продовження2.jpg|thumb|]]

За даними [[Перепис населення України (2001)|перепису населення]] [[2001]] року, у селі мешкало 914 осіб. За мовним складом Капустинці діляться наступним чином{{Джерело}}:

* [[Українська мова|Українська]] – 97,16%.
* [[Вірменська мова|Вірменська]] – 1,53%.
* Інша – 1,09%.

=== Видатні капустяни ===

* [[Куленський Микита Петрович]] ([[1750]] – до [[1785]]) – [[Канівецька сотня|канівецький]] [[сотник]] у 1777 – 1781 рр. Зять компанійця, наказного сотника [[Переяславська 1-ша полкова сотня|Переяславської полкової сотні]], значкового товариша [[Переяславський полк|Переяславського полку]] (1735 – 1759) [[Неверовський Іван Васильович|Івана Васильовича Неверовського]] і його дружини Маріанни Павлівни, доньки ротмістра компанійського полку Ковбаси, родички [[Григорій Савич Сковорода|Григорія Савича Сковороди]]<ref>[https://uk.rodovid.org/wk/Запис:623940/ Микита Петрович Кулінський (Куленський) пом. близ. 1781]</ref>;
* [[Кулінський Ісай Федорович]] (бл. [[1744]] – ?) – писар [[Яготинська сотня|Яготинської сотні]].
* [[Бирюкович Петро Вікторович]] (1909 — 1988)<ref>{{Cite web |url=http://www.psychiatry.ua/books/history/paper29.htm |title=Архівована копія |accessdate=5 серпня 2015 |archive-date=7 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160307025316/http://www.psychiatry.ua/books/history/paper29.htm }}</ref> — відомий психіатр, вчений і викладач, автор підручників;
* [[Васенко Григорій Демидович]] — уродженець села Нехайки з приписних козаків, батрак, гвардієць Російської імперії, революціонер, один з членів Капустинського волвиконкому, переконаний більшовик, учасник боротьби з антирадянським повстанським рухом і бандитизмом у Пирятинському повіті, дід українського лікаря і військового генерала [[Пасько Володимир Васильович|Володимира Васильовича Паська]];
* [[Кайданник Василь Михайлович]] (1935) — підполковник СРСР у відставці, згодом генерал-майор, кадровий військовий, почесний громадянин села Капустинці;
* [[Козуб Іван Гнатович]]<ref>{{Cite web |url=http://www.borinfo.com.ua/boryspil-products-news-2013-11-400-1/?page=menu_left.235.10 |title=Архівована копія |accessdate=5 серпня 2015 |archive-date=23 вересня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150923193830/http://www.borinfo.com.ua/boryspil-products-news-2013-11-400-1/?page=menu_left.235.10 }}</ref> — революціонер, один з організаторів сільського вільнокозацького загону самооборони у 1917 — 1920 рр., перший голова [[Бориспільський район|Бориспільського]] райвиконкому, автор книги спогадів «Доба і доля»;
* [[Козуб Сергій Гнатович]] (1897 — 1938)<ref>{{Cite web|url=https://esu.com.ua/article-7985|назва=Козуб Сергій Гнатович|id=7985|автор=А. М. Подолинний|видавець=[[Енциклопедія сучасної України]]|дата=2013|url-архіву=https://web.archive.org/web/20230410195551/https://esu.com.ua/article-7985|дата-архіву=2023-04-10|мертвий-url=no|дата-доступу=1 листопада 2023}}</ref><ref>{{Cite web |url=http://histpol.pl.ua/ru/kniga-pamyati/kniga-pamyati-repressirovannykh?id=3841 |title=Архівована копія |accessdate=26 грудня 2015 |archive-date=5 січня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160105034359/http://histpol.pl.ua/ru/kniga-pamyati/kniga-pamyati-repressirovannykh?id=3841 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://chtyvo.org.ua/authors/Kozub_Ivan/Doba_i_dolia/ |title=Архівована копія |accessdate=26 грудня 2015 |archive-date=29 серпня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140829042020/http://chtyvo.org.ua/authors/Kozub_Ivan/Doba_i_dolia/ }}</ref> — український дослідник і літературознавець, дослідник творчості [[Михайло Коцюбинський|Михайла Коцюбинського]], страчений на Колимі у 1938 році;
* [[Онищенко Григорій Потапович]] — колишній заступник Голови Ради Міністрів УРСР, член ЦК КП України, нагороджений двома орденами Леніна, орденом Трудового Червоного прапора та медалями Радянського Союзу. Саме він посприяв тому, щоб с. Капустинці були передані до складу Київської області (оскільки вони дійсно ближче до Києва, а не до Черкас чи Полтави). Очевидно, що ця подія має важливе значення для розвитку с. Капустинці.
* [[Степаненко Іван Ничипорович]] — нащадок і родич жителів села по матері, уродженець села Нехайки, український червоний льотчик, воїн РСЧА, учасник німецько-радянської війни, Двічі Герой Радянського Союзу;
* [[Хмельницький Григорій Олександрович]] — [[академік]] Української Академії Аграрних Наук, доктор ветеринарних наук, професор, почесний громадянин села Капустинці<ref>{{Cite web |url=http://en.naas.gov.ua/academi/1/48/ |title=Архівована копія |accessdate=26 грудня 2015 |archive-date=5 січня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160105024443/http://en.naas.gov.ua/academi/1/48/ }}</ref>.
* [[Чаленко Феодосій Кузьмович]] — український журналіст, редактор, публіцист і вихователь підростаючого покоління журналістів на Черкащині;

В селі працював вчителем [[Масло Михайло Кирилович]] — український вчитель, поет, член [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]]{{Джерело}}.

=== Пам'ятники ===

В с. Капустинці встановлено три пам'ятники, всі пам'ятники поіменні{{Джерело}}:

— загиблим у громадянську війну (16 чоловік);

— загиблим під час голодомору 1932—1933 рр. (1120 чоловіків, жінок, дітей);

— загиблим у другу світову (145 чоловік);

=== Роди ===

Абсолютна більшість місцевих жителів походить з козацьких городових родів. В селі живуть наступні родини: Агієнки, Асауленки, Андрусенки, Бутенки, Бовтрюки, Буряки, Велички, Вересоцькі, Вороб'ї, Ганжі, Грині, Горпиничі, Гузі, Добровольські, Диби, Дащенки, Довгі, Євпиринки, Захарченки, Забудські, [[Кулінські|Кулінські]] (Куліненки, Кулі), Кубарі, Козуби (Кузуби), Кучми, Карпенки, Козярини, Кобзаренки, Легкі, Мирошники, Онищенки, Павловські, Петренки, Пащенки, Пономаренки, Прохоренки, Попки, Проценки, Прощаки, Руби, Сороки, Сиваші, Стояни, Сердюки, Точкові, Тарасенки, Федини, [[Хоменко|Хоменки]], [[Хмельницькі|Хмельницькі]], Чаленки, Чуприни, Швединенки, Шелихи, Швеці, [[Шевченко|Шевченки]], Штоки, Шрамки та інші<ref>[https://www.familysearch.org/ark:/61903/3:1:3Q9M-CS9Y-VSGT-L?i=499&cat=1188409/ Ф. 781, о. 1, д. 3 Посемейные списки 1910 (село Капустинцы)]</ref>{{Неавторитетне джерело}}.

== Історія ==

=== Доба Київської Русі ===

Село розташоване на землях [[лісостеп|лісостепу]], який віками служив дорогою якою переселялися різноманітні племена і народи, де йшли війни і торгівля, боротьба за владу в регіоні. У свій час ці землі належали до держав [[скіфи|скіфів]], [[сармати|сарматів]], [[хозари|хозарів]] і нарешті слов'ян – [[Київська Русь|Русі]]{{Джерело}}.

В часи Руської держави, землі села належали до [[Переяславське князівство|Переяславського князівства]], прикордонного з кочовим степом, через які йшла торгівля зі Сходом, [[Хозари|хозарами]], [[Булгари|булгарами]] і більш далекими землями, у тому числі з [[Кавказ|Кавказом]], [[Аравія|Аравією]] і [[Китай|Китаєм]]. З іншого боку, з боку Степу, в цих краях розташовувалися стойбища і зимівники [[Половці|половців]]. Тут було те пограниччя давньої Русі, де новий, християнський світ, перетинався зі старим [[язичництво|язичницьким]], де формувалися спільноти християн-степовиків, які за своїм способом життя по суті були прямими предками і попередниками козаків-українців [[Наддніпрянщина|Подніпров'я]] пізніших часів{{Джерело}}.

Протягом багатьох століть поруч з селом жили [[кочівники]] і [[Землеробство|землероби]] — [[скіфи]], [[сармати]], [[печеніги]], [[половці]], [[татари]]{{Джерело}}.

=== Ординська доба ===

У середині [[XIII століття|XIII]] століття землі Переяславщини були спустошені [[Монгольська навала на Русь|монголо-татарською навалою]]{{Джерело}}.

Неподалік від [[Переяслав|Переяслава]] знаходилася переправа, контрольована ординцями, як, власне, і все українське [[Лівобережна Україна|Лівобережжя]]. Під час монгольської окупації місцеве населення часто мусило служити Орді, та після [[Битва під Синіми Водами|битви під Синіми Водами]] ординське ярмо суттєво ослабло, а невдовзі і взагалі зникло. На зміну Орді прийшли татарські набіги з [[Кримське ханство|Криму]], які не давали можливості повноцінному мирному розвитку краю{{Джерело}}.

=== Литовська доба ===

Перебуваючи у складі [[Велике Князівство Литовське|Великого Князівства Литовського]], з українських земель розвивається переважно [[Волинь]] та [[Поділля]], оскільки Лівобережжя, як і [[Наддніпрянщина|Наддніпрянщина]] загалом, було повністю спустошене [[Монгольська імперія|монголами]], і практично все населення краю було вимушене переселитися подалі на захід та північ. Землі Переяславщини формально належать до князівських вотчин, але фактично на них господарюють так звані «уходники» — рибалки, мисливці, вояки і грабіжники, а часом навіть і хлібороби. Землі села в цей час, як і більша частина земель Переяславщини та Полтавщини, входили до вотчини князів [[Глинські|Глинських]], нащадків ординського воєводи [[Мамай|Мамая]], розбитого [[Дмитро Донський|Дмитром Донським]], які осіли у степах Лівобережжя визнавши опіку литовських князів а також їх родичів [[Островські|Островських]] і [[Вишневецький|Вишневецьких]]{{Джерело}}.

=== Часів Речі Посполитої ===

Починаючи з кінця 15 століття, землі Наддніпрянщини поступово заселяються переселенцями з [[Волинь|Волині]], [[Галичина|Галичини]], [[Поділля]] та [[Сіверщина|Сіверщини]], і нарешті починають свій стабільний розвиток знаходячись під захистом [[Військо Запорізьке|Війська Запорізького]]. За Речі Посполитої село відносилося до [[Київське воєводство|Київського воєводства]]{{Джерело}}.

Капустинці були засновані 1612 року, за розповідями місцевих – вихідцями з подільського містечка [[Кальник]], які переселилися на землі Переяславщини через загрозу татарського спустошення{{Джерело}}. Своє підтвердження ця версія знаходить і у [[Рум'янцевський опис Малоросії 1765—1769|Рум'янцевському описі Малоросії]] (1766){{Джерело}}:

''«Та церковь [Архістратига Михаїла] издревле на свободном месте состоит, когда еще во время руины с той
стороны Днепра, с местечка Калника народ досколко семей пришол и осаду того села Капустинец учинил»''<ref>[http://forum.genoua.name/viewtopic.php?id=2489/ Капустинці. Geneo-Генео.]</ref>''{{Неавторитетне джерело}}''.''

Згодом населення села було більш ніж на половину розбавлене жителями [[Ніжинський полк|Ніжинського полку]]{{Джерело}}.

До 1648 року землі належали князям [[Вишневецькі|Вишневецьким]], зокрема відомому [[Ярема Вишневецький|Яремі Вишневецькому]], який, якщо вірити розповідям місцевих, у роки [[Хмельниччина|Хмельниччини]] «відступав» з України проходячи повз Капустинці старою «злодійською стежкою»{{Джерело}}.

=== За Гетьманщини (1648 – 1764) ===

1648 року Капустинці перейшли під владу повсталих козаків і новостворену українську державу – [[Гетьманщина|Гетьманщину]]. За новим адміністративним поділом відносилися до [[Яготинська сотня|Яготинської сотні]] [[Переяславський полк|Переяславського полку]]{{Джерело}}.

[[File:Pereyaslav polk.svg|thumb|Герб гетьманського [[Переяслав|Переяслава]].]]

Село присутнє на ''«Спеціальній карті України»'' (1648) [[Ґійом Левассер де Боплан|Ґійома де Боплана]]{{Джерело}}.

У січні 1680 року, місцевий церковний [[Ктитор (патрон)|ктитор]] Карпо Мащенко та панотець капустинської церкви святого архистратига Михаїла Василій, придбали у [[Київ|Києві]] за сім кіп грошей «Тріодь пістну» (1648) київського друку, про що залишили відповідний запис на її сторінках{{Джерело}}:

''«Во имя Отца и Сына и Святаго духа аминь. Мы громада Посполье Капустинская отминилисмо сию книгу глаголемую Триодь постную сиричь Трипеснец за готовую суму литовской личбы коп сем в Киеве, посилаючи своего ктитора а именно Карца Мащенка з отцем Василием на тот час будучи священником Капустинцах при храме святого архистратига Христова Михаила: в року 1680 генваря 9 го числа: а хто бы мел отдалити от того храму архистратига Михаила любо свецкого стану, люб з духовного станови, буди проклят и суд мети пред нелицемерным Судиею. аминь»,'' – нині книга зберігається в [[Москва|Москві]] у колекції Щапова (ГИМ, Щап. № 156){{Джерело}}.

В 1690-х роках у власності чернігівського та переяславського полковника [[Лисенко Іван Якович|Івана Яковича Лисенка]]<ref>{{Cite web |url=http://histua.com/ru/kozacka-elita-getmanshini/kozacka-starshina-v-umovax-suspilno-politichnoi-stabilizacii-getmanshini-1676 |title=Архівована копія |accessdate=12 січня 2013 |archive-date=4 лютого 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170204052614/http://histua.com/ru/kozacka-elita-getmanshini/kozacka-starshina-v-umovax-suspilno-politichnoi-stabilizacii-getmanshini-1676 }}</ref>.

=== Російська імперія (1764 – 1917) ===

1764-1783 роках російською імператрицею [[Катерина II|Катериною II]] було ліквідовано [[Гетьманщина|Гетьманщину]]. До 1783 козацькі полки все ще зберігали свій устрій, та після, територія [[Переяславський полк|Переяславського полку]] була поділена між повітами [[Київське намісництво|Київського намісництва]], причому 8 з 18 його сотень були розформовані між різними повітами. Указом від 9 липня 1783 р. Переяславський полк був реорганізований у регулярний кінний карабінерний полк [[Російська Імператорська Армія|російської армії]]. Переяславське козацтво ще деякий час продовжувало існувати як стан, проте вже не становило окремої військової одиниці{{Джерело}}.

У 1766 році Капустинська [[волость]] налічувала 1743 двори, 1085 мешканців, 4 земських та дві церковноприходські школи, а також діючу православну церкву{{Джерело}}.

З 1779 року у селі Михайлівська церква<ref>{{Cite web|url=https://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/kapu_003.xml|title=Зведений каталог метричних книг, клірових відомостей та сповідних розписів|publisher=Центральний державний історичний архів України, м. Київ (ЦДІАК України)|language=українська|accessdate=19 жовтня 2021|archive-date=19 жовтня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211019011215/https://cdiak.archives.gov.ua/baza_geog_pok/church/kapu_003.xml}}</ref>.

1783 р. на землях Лівобережної та Слобідської України було запроваджено [[кріпацтво]], яке на Капустинці, як на козацьке село, не розповсюджувалося{{Джерело}}.

Починаючи з часів утворення Київського намісництва на основі колишніх козацьких полків, село Капустинці належало поміщикам, у тому числі графу С. П. Рум'янцеву (1775—1839, або 1838), власнику помістя в [[Ташань|Ташані]], одного з учасників розробки і видання [[Указ про вільних хліборобів|указу про вільних хліборобів]]{{Джерело}}.

Починаючи з [[XIX століття|XIX]] століття, село відносилося до [[Пирятинський повіт|Пирятинського повіту]] [[Полтавська губернія|Полтавської губернії]]. Після 1859 р. в документах стало називатися козацьким і мало 221 господарство та 1264 жителя.<ref>Списки населенных мест Российской империи, составленные и издаваемые Центральным статистическим комитетом Министерства внутренних дел : [по сведениям 1859 г.]. - Санкт-Петербург : [В Тип. К. Вульфа], 1861 - 1885.
[Вып.] 33 : Полтавская губерния / обраб. Н. Штиглицом. – 1862. – XXXIII, [1], 262 с., [1] л. карт : табл.</ref>

1910 року - село, центр [[Капустянська волость|Капустянської волості]] [[Пирятинський повіт|Пирятинського повіту]] Полтавської губернії, 350 господарств, 2222 мешканця<ref>"Список населенных мест Пирятинского уезда Полтавской губернии : составлен по данным подворно-хоз. земской переписи 1910 г."</ref>.

І до і після Української революції 1917-1920 рр.. у селі існувала православна церква, де учителем був дяк, а також двокласна церковно-приходська школа, де на початку [[XX століття|XX століття]] вчителювала дочка місцевого попа Білінського<ref>[https://uk.rodovid.org/wk/Запис:669669/ Григорій Григорович Білінський. Uk.rodovid.org]</ref>{{Неавторитетне джерело}}.

=== Революція 1917—1921 років ===

Восени [[1918]] року [[П. Куліш (1)|П. Куліш]] створив партизанський загін на [[Переяславщина|Переяславщині]] у селах [[Пологи-Вергуни]] та [[Пологи-Яненки]] у кількості 70 чоловік. Помічником командира було обрано [[Рубан Олександр Якович|О. Рубана]]. Загін виступав під жовто-блакитним прапором [[УНР|Української Народної Республіки]]. Розташувався він у лісі між селами [[Безбородьки]] та [[Рецюківщина]]. Ще в [[Чопилки|Чопилках]] до нього приєднався загін ковалівців. 20 листопада загін вже нараховував 170 бійців і передислокувався в Рецюківщину до спорожнілого маєтку князя [[Кочубей Віктор Сергійович|Кочубея]]. Сюди, у Рецюківщину, прибув із [[Золотоноша (Яготинський район)|Золотоноші]] більшовик В. Гайдамака. Перслідуючи власні цілі, В.Гайдамака відразу ж заявив, що потрібно провести нараду командного складу загону — йому потрібно було усунути П.Куліша від командування. Не подобався йому і синьо-жовтий прапор, під яким формувався загін. З цього питання розгорілася суперечка. Але В. Гайдамака зумів переконати присутніх у ... . Його підтримали Т. Бицюра із села [[Пологи-Яненки]], М. Терещенко з Демок, О. Рубан та Н. Гресь. П. Куліша, який до того ж радив не нападати на німців у [[Безпальче|Безпальчому]], було усунено від командування об'єднаним загоном. Новим командиром загону було обрано О. Рубана, а комісаром — В.Гайдамаку. Заміна командування потягла за собою заміну прапора. Загін виступив під червоним{{Джерело}}.

У цей час у селі Безпальчому розташувався на відпочинок підрозділ німецького війська у кількості 400 чоловік. Інший підрозділ перепочивав у Жорнокльовах. У цілому це був 82 піхотний полк, який відходив до [[Німеччниа|Німеччини]]. Там відбувалася своя революція, кайзера було усунуто від влади, скасовано деякі міжнародні договори, у тому числі й з УНР про допомогу у боротьбі з московсько-більшовицькою навалою. [[9 грудня]] [[1918]] року партизанський загін при підтримці селян-безпальчівців оточив з трьох боків село і вступив у бій з німцями. Побоїще було надто гарячим і нерівним, внаслідок чого загинув 31 партизан та 11 було поранено, у тому числі й командира загону О.Рубана. Після відступу німецьких загонів партизанський загін, значно поповнений селянами навколишніх сіл, було переформовано і поділено на шість сотень. Перша, друга та третя стояли у Драбові, четверта — у Золотоноші, п'ята, якою командував М.Терещенко, спочатку дислокувалась у Демках та Капустинцях, шоста розташувалась у Мойсівці, у будинку В. Вольховського, де діяла телефонна станція, а отже, був зв'язок з усіма іншими сотнями, що розташовувались теж у телефонізованих поміщицьких маєтках. У середині грудня 1918 року п'ята сотня М. Терещенка виступила на Переяслав і зайняла його. У цей час за завданням командування П.Куліш у Шрамківці сформував сьому сотню. До неї увійшли робітники і селяни Шрамківки, Мойсівки, Степанівки, Каївки. П.Рудик, якого було призначено сотником, повів свій підрозділ до Переяслава, де замінив п'яту сотню М.Терещенка, яку було направлено на станцію Гребінка. Директорія, відновлюючи владу УНР, теж направила свої війська до Переяслава, тут у січні 1919 року сотня П.Рудика вступила в бій з військом УНР, у якому загинули сотник П. І. Рудик з Каївки та прапорщик А. Г. Капустянський з Ковалівки. Останній, будучи командиром загону при коменданті м. Переяслава, перейшов з гетьманської варти до партизанського загону. Все ще знаходячись під впливом більшовиків, партизани району вели бої з військами Директорії УНР на станціях Гребінка та Яготин. Тільки де тут Капустинці?{{Джерело}}

Таким чином можна говорити про поступовий і далеко не простий процес встановлення народовладдя в Українській Народній Республіці 1917—1920 рр. і зокрема в селах округи{{Джерело}}.

З 1921 по 1923 рр. в селі вчителювала Олена Констянтинівна Прохорович — вчила дітей бідноти{{Джерело}}.

=== 1925—1933 ===

Більша частина населення на цей час вже визначилася з основним військово-політичним вектором і зайнялася мирною працею, розбудовою Української Держави (УСРР) у складі Сполучених Радянських Держав (СРСР). Дослідниками цей період зазвичай класифікується як НЕП (Нова Економічна Політика){{Джерело}}.

В цілому в селі в той час як і по всій Україні було чимало людей, особливо молоді, які визначали себе як безпартійних коммуністів, тобто прихильників радянської влади, влади рад, подібних до давніх козацьких, але які до коммуністичних партій, у тому числі партії більшовиків не мали відношення, маючи власне, незалежне бачення радянської влади. Тому встановлення будь-яких форм централізованої влади в 1917—1927 рр. в тому числі тих прихильниками яких були коммуністи-більшовики, відбуволася з великими труднощами, призводячи в деяких випадках до насилля і конфліктів між жителями села. Як приклад можна навести випадок 1920-х років, коли серед білого дня селянин Шевченко у Капустинцях застрелив міліціонера Осавуленка{{Джерело}}.

Загалом село як і основна частина центральної Євразії на початку 1920-х років потрапило в перманентну соціальну кризу, про що свідчить в тому числі Іван Козуб у своїх спогадах. Громадянська війна, зубожіння населення, розкол сільського миру на прихильників різних політичних і військових сил, постійні кримінально-політичні розборки в регіоні між різними загонами-бандами та їх отаманами, вбивства, грабунки. В цих умовах, після закінчення громадянської війни комуністи-більшовики висувають гасло сильної центральної влади під їхнім началом і значна частина населення в тому числі молоді від безвиході їх підтримує{{Джерело}}.

Починає сяк-так налагоджуватись освіта, медицина, робота органів правопорядку, зв'язки з містом. Молодь отримує змогу служити в армії чи їхати навчатися або мирно працювати хоч і в умовах бідності. Але насильницька централізація влади продовжується, що проявляється після 1929 року в згортанні НЕПу, на початку 1930-х в голодоморі і численних репрессіях, напівпримусовій коллективізації. Хоч в цей період теж можна виділити певні позитивні моменти — початок розвитку на базі колгоспів сучасної суспільної інфраструктури — школи, лікарні, забезпечення сіл електрикою, телефонним і радіозв'язком, події які за їх значенням можна порівняти з інтернетизацією України початку XXI ст{{Джерело}}.

=== 1933—1941 ===
[[File:Меморіял Голодомору в Капустинцях.jpg|thumb|Меморіал Голодомору]]

Село дуже постраждало під час [[Голодомор]]у. З різних джелел встановлено 284 імені загиблих. Ховали жертв Голодомору, за спогадами очевидців, на сільських кладовищах. Восени 1993 року в центрі села Капустинці встановлено пам’ятник жертвам Голодомору. Ініціатором встановлення був голова КСП «Дружба» В. А. Платовський<ref>[[Національна книга пам'яті жертв Голодомору 1932-1933 років в Україні]]: Київська область. — «Буква», 2008. - с. 1142</ref>.

З початком німецько-радянської війни почалася мобілізація значної кількості жителів села до лав сталінської Червоної Армії (Бублики, Кулінські та ін.){{Джерело}}.

=== 1950—1970 ===

Повоєнна відбудова зруйнованого господарства країни. Соціалістичне і колгоспне будівництво. Прокладка доріг, під час якої було зокрема осквернено і знищено частину старого сільського козацько-християнського кладовища, на якому були поховані предки жителів села з 17-18 ст. Сільська молодь їде до великих міст Української Республіки і Радянського Союзу з метою навчання і у пошуках кращої долі. Лише досить невелика частина з них повернеться до рідного краю{{Джерело}}.

== Землеуправлінське підпорядкування ==

Село Капустинці у різні часи входило до складу різних землеуправлінських одиниць{{Джерело}}:

* 1922—1923 рр. до Капустинської волості Пирятинського повіту Полтавської губернії
* 1923—1926 рр. до Золотоніського округу Ковалівського району
* 1926—1931 рр. до Прилуцького округу Бирлівського району
* 1931—1935 рр. до Драбівського району Прилуцького округу
* 04.1935 — 06.1935 до Драбівського району Київської обл.
* 1935—1940 рр. до Бирлівського району Харківської обл.
* 1940—1954 рр. до Ковалівського району Полтавської обл.
* 1954—1959 рр. до [[Шрамківка|Шрамківського]] району Черкаської обл.
* з 1959 р. до Яготинського району Київської області

[[Файл:Kapustynci-Boplan-1650.jpg|thumb|300px|село Капустинці на карті Боплана 1650 року, за звичаєм тих часів південь знаходиться вгорі карти, червоним показано межі сучасних областей України]]

== Особистості ==

Кам'яні молотки — символ стоянки первісних людей, яка знайдена коло села, колоски — символ хліборобської праці капустинців, зелене тло щита — натякає на зелений лист капусти, яка дала назву селу. Корогва складена поєднанням колосків та срібного андріївського хреста, символу християнських чеснот жителів села{{Джерело}}.

Петро Куліш — старшина армії УНР при Директорії{{Джерело}}.

== Назва населених пунктів Капустинці ==

Назва Капустинці ймовірно означає поселення капустинців (капустянців) — прибічників, вояків отамана (князя) з роду Капуст — стародавнього роду, гілки Рюриковичів, який згадується в літописах XV—XVI ст{{Джерело}}.

== Галерея ==

<gallery>
Файл:Kyiv namest 1792.jpg|[[Мапа]] Київського намісництва [[1792]] року.
Файл:Чаленко-Микола-Васильович-1917-2.jpg|Житель села, трудовий козак М. В. Чаленко (1902-1921).
Файл:Бублик-Василь-Павлович-17-04-1936.jpg|Уродженець села В. П. Бублик, [[Червоне козацтво|червоний козак]]. [[Тамбов]] (17.04.1936).
|Уродженець села В.П.Бублик, покалічений ветеран РСЧА, 15.02.1946
Файл:Бублик-Семен-Павлович-1.jpg|Уродженець села, український вчений та ветеран [[Друга світова війна|Другої світової війни]] С. П. Бублик.
Файл:Бублик-Семен-Павлович-подяка.jpg|Подяка С. П. Бублику за взяття [[Берлін|Берліна]].
Файл:Бублик-Яків-Павлович-1.jpg|Житель села, вчитель, відмінник освіти Я. П. Бублик.
Файл:Центр села Капустинці.jpg|Центр Капустинець з висоти.
</gallery>

== Мапи ==
<gallery>
Файл:Карта села Капустинці (Київської області Яготинського району).png|Сучасний вигляд Капустинців (2021).
Файл:Kapustynci-Boplan-1650.jpg|Капустинці на [[Генеральна карта України|«Генеральній карті України»]] (1650).
</gallery>

== Див. також ==
* [[Перелік населених пунктів, що постраждали від Голодомору 1932—1933 (Київська область)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

* [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=14.11.2007&rf7571=14896 дані про с. Капустинці на сайті Верховної Ради]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://ukrainainkognita.org.ua/putivnyk/raiony_ukr/yagotynskyi/kapustyntsi_ukr.htm стаття про с. Капустинці]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* http://ukrainaincognita.com/kyivska-oblast/yagotynskyi-raion/kapustyntsi/kapustyntsi {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170831175737/http://ukrainaincognita.com/kyivska-oblast/yagotynskyi-raion/kapustyntsi/kapustyntsi |date=31 серпня 2017 }}
* [https://web.archive.org/web/20100605024537/http://who-is-who.com.ua/bookmaket/miskiev2006/13/88.html стаття про с. Капустинці — сторінка 1]
* [https://web.archive.org/web/20080730015207/http://who-is-who.com.ua/bookmaket/miskiev2006/13/88/2.html стаття про с. Капустинці — сторінка 2]
* [http://www.chasipodii.net/article/2590 спогади про голод 1933 р. в с. Капустинці] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305130853/http://www.chasipodii.net/article/2590 |date=5 березня 2016 }}
* «Доба і доля» / спогади І. Козуба
* [http://www.personal-plus.net/248/2704.html стаття-спогад Феодосія Чаленка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170425003857/http://www.personal-plus.net/248/2704.html |date=25 квітня 2017 }}
* [http://www.psychiatry.org.ua/books/history/paper29.htm Професор П. В. Бирюкович — психиатр и человек] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161106163605/http://www.psychiatry.org.ua/books/history/paper29.htm |date=6 листопада 2016 }}
* http://velikijhutir.cherkassy.ua/files/doks/tumanvikiv.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170610112228/http://www.velikijhutir.cherkassy.ua/files/doks/tumanvikiv.pdf |date=10 червня 2017 }}
* [http://www.memorial.krsk.ru/martirol/hv_hn.htm Списки репрессованих, серед яких є капустянські] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170515014948/http://www.memorial.krsk.ru/martirol/hv_hn.htm |date=15 травня 2017 }}
* [http://rushist.wikia.com/wiki/Бублик,_Кузьма_Павлович Бублик Кузьма Павлович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160309231504/http://rushist.wikia.com/wiki/Бублик,_Кузьма_Павлович |date=9 березня 2016 }}

{{Яготинська міська громада}}
{{Бориспільський район}}

[[Категорія:Села Київської області]]

{{DEFAULTSORT:}}

title: село Капустинці

Герб Капустинців: Прапор Капустинців

Область: Київська область

Район: Бориспільський район

Тер. громада: Яготинська міська громада

title: Основні дані

Площа: 60 км²

title: Географічні дані

Водойми: річка Супій

title: Місцева влада

Адреса ради: вул. Миру 18

title: Карта

Карта: Капустинці

title: Мапа

Мапа: Капустинці у Вікісховищі


text:
# Діти шпигунів
«Діти шпигунів» (англ. Spy kids) — американський науково-фантастичний сімейний фільм. Перша частина однойменної серії фільмів.

## Сюжет
Кармен (Алекса Вега) і Джуні (Деріл Сабара) — діти професійних супершпигунів, Грегоріо Кортеса (Бандерас) і Інгрід (Карла Гуджино), які вже багато років живуть мирним життям. Колись їм дали завдання вбити один одного, і зустріч вилилася в щасливий шлюб і двох дітей. На ніч мама розповідає казку про те, якими сміливими, розумними і шляхетними були ці шпигуни — адже тільки завдяки їм, холодна війна не переросла в гарячу. Після весілля за ними полювали всі розвідки світу, але вони впоралися і з цим. Кармен і Джуні саме вивчали шпигунську фізичну підготовку й вчилися розбиратися у всяких технічних штучках. А тим часом якийсь учений, містер Флуп, створив для однієї багатої і злої корпорації штучних таємних суперагентів у вигляді хлопчика і дівчинки. Містер Флуп назвав їх «діти шпигунів» і обіцяв створити ще цілу армію. Далі Кортеси виїхали на завдання і… потрапилися в пастку. Вдома в Кортесів тривога розбудила дядька Фелікса, що терміново вивіз дітей. Тепер Кармен і Джуни повинні вивчити і застосувати всі технічні штучки батьків, використовуючи весь свій досвід, ну і, звичайно, врятувати батьків і перемогти всіх лиходіїв.

## У ролях
| Актор             | Роль                                                              |
| ----------------- | ----------------------------------------------------------------- |
| Алекса Вега       | Кармен Кортес                                                     |
| Деріл Сабара      | Джуні Кортес                                                      |
| Антоніо Бандерас  | Грегоріо Кортес (агент OSS у відставці)                           |
| Карла Гуджино     | Інгрід Кортес (агент OSS у відставці, дружина Грегоріо)           |
| Денні Трехо       | Айсадор «Мачете» Кортес (дядько Джуні та Кармен)                  |
| Алан Каммінг      | Феган Флуп (телеведучий «Floop's Fooglies», головний антигерой)   |
| Тері Гетчер       | пані Граденко                                                     |
| Чіч Марін         | Фелікс Гамм (агент OSS, який видає себе за дядька Кармен і Джуні) |
| Роберт Патрік     | містер Лісп (бізнесмен)                                           |
| Тоні Шалуб        | Олександр Міньйон (помічник Флупа)                                |
| Майк Джадж        | Доннагон Гіґлз                                                    |
| Джордж Клуні      | Девлін                                                            |
| Річард Лінклейтер | крутий шпигун                                                     |
| Гільєрмо Наварро  | пастор                                                            |

title: Діти шпигунів

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  =Діти шпигунів
| оригінальна назва = {{lang-en|Spy Kids}}
| плакат         = Spy kids.jpg
| зображення розмір = 200px
| підпис         = Постер фільму
| director       = [[Роберт Родрігес]]
| producer       = [[Елізабет Авелан]]
[[Роберт Родрігес]]
| writer         = [[Роберт Родрігес]]
| starring       = [[Антоніо Бандерас]]
[[Карла Гуджино]]
[[Алекса Вега]]
[[Деріл Сабара]]
[[Алан Камінг]]
| music          = [[Джон Дебні]]
[[Денні Ельфман]]
[[Лос Лобос]]
[[Роберт Родрігес]]
[[Гаррі Греґсон-Вільямс]]
[[Хейтор Перейра]]
| cinematography = [[Ґільєрмо Наварро]]
| editing        = [[Роберт Родрігес]]
| studio         = [[Dimension Films]]
[[Troublemaker Studios]]
| distributor    = [[Miramax Films]]
| released       = {{Start date|2001|3|30}}
| рік            = 2001
| runtime        = 88 хв.
| country        = [[Сполучені Штати Америки|США]]
| language       = англійська, іспанська
| budget         = $50 млн. (оцінки)
| ідентифікатор  = 0227538
| gross          = $147,934,180<ref>{{cite web|url=http://www.boxofficemojo.com/movies/?id=spykids.htm|title=Spy Kids (2001)|publisher=Box Office Mojo|date=2001-09-16|accessdate=2011-10-03|archiveurl=https://web.archive.org/web/20111015045306/http://boxofficemojo.com/movies/?id=spykids.htm|archivedate=2011-10-15|deadurl=yes}}</ref>
}}
'''«Діти шпигунів»''' ({{lang-en|Spy kids}}) — американський [[Наукова фантастика (кіно)|науково-фантастичний]] сімейний фільм. Перша частина однойменної серії фільмів.

== Сюжет ==
Кармен (Алекса Вега) і Джуні (Деріл Сабара) — діти професійних супершпигунів, Грегоріо Кортеса (Бандерас) і Інгрід (Карла Гуджино), які вже багато років живуть мирним життям. Колись їм дали завдання вбити один одного, і зустріч вилилася в щасливий шлюб і двох дітей. На ніч мама розповідає казку про те, якими сміливими, розумними і шляхетними були ці шпигуни — адже тільки завдяки їм, холодна війна не переросла в гарячу. Після весілля за ними полювали всі розвідки світу, але вони впоралися і з цим. Кармен і Джуні саме вивчали шпигунську фізичну підготовку й вчилися розбиратися у всяких технічних штучках. А тим часом якийсь учений, містер Флуп, створив для однієї багатої і злої корпорації штучних таємних суперагентів у вигляді хлопчика і дівчинки. Містер Флуп назвав їх «діти шпигунів» і обіцяв створити ще цілу армію. Далі Кортеси виїхали на завдання і… потрапилися в пастку. Вдома в Кортесів тривога розбудила дядька Фелікса, що терміново вивіз дітей. Тепер Кармен і Джуни повинні вивчити і застосувати всі технічні штучки батьків, використовуючи весь свій досвід, ну і, звичайно, врятувати батьків і перемогти всіх лиходіїв.

== У ролях ==
{{УРоляхВерх}}
{{УРолях|[[Алекса Вега]]||Кармен Кортес}}
{{УРолях|[[Деріл Сабара]]||Джуні Кортес}}
{{УРолях|[[Антоніо Бандерас]]||Грегоріо Кортес (агент OSS у відставці)}}
{{УРолях|[[Карла Гуджино]]||Інгрід Кортес (агент OSS у відставці, дружина Грегоріо)}}
{{УРолях|[[Денні Трехо]]||Айсадор «Мачете» Кортес (дядько Джуні та Кармен)}}
{{УРолях|[[Алан Каммінг]]||Феган Флуп (телеведучий «Floop's Fooglies», головний антигерой)}}
{{УРолях|[[Тері Гетчер]]||пані Граденко}}
{{УРолях|[[Чіч Марін]]||Фелікс Гамм (агент OSS, який видає себе за дядька Кармен і Джуні)}}
{{УРолях|[[Роберт Патрік]]||містер Лісп (бізнесмен)}}
{{УРолях|[[Тоні Шалуб]]||Олександр Міньйон (помічник Флупа)}}
{{УРолях|[[Майк Джадж]]||Доннагон Гіґлз}}
{{УРолях|[[Джордж Клуні]]||Девлін}}
{{УРолях|[[Річард Лінклейтер]]||крутий шпигун}}
{{УРолях|[[Гільєрмо Наварро]]||пастор}}
{{УРоляхНиз}}

== Див. також ==
* [[Діти шпигунів-3D: Кінець гри]]

== Джерела ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* [http://www.allmovie.com/movie/v239550 Сторінка на AllMovies] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120307062743/http://www.allmovie.com/movie/v239550 |date=7 березня 2012 }} {{ref-en}}
* {{official website|http://www.spykids.com}}
* {{Amg movie|239550}}
* {{IMDb title|0227538}}

[[Категорія:Фільми 2001]]
[[Категорія:Фільми США 2001]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Пригодницькі фільми США]]
[[Категорія:Фільми Miramax Films]]
[[Категорія:Фільми Роберта Родрігеса]]
[[Категорія:Фільми Dimension Films]]
[[Категорія:Кінокомедії США]]
[[Категорія:Діти шпигунів]]

title: англ. Spy Kids

англ. Spy Kids: Постер фільму

Жанр: шпигунський фільм, бойовик і кінокомедія

Режисер: Роберт Родрігес

Продюсер: Елізабет Авелан · Роберт Родрігес

Сценарист: Роберт Родрігес

У головних · ролях: Антоніо Бандерас · Карла Гуджино · Алекса Вега · Деріл Сабара · Алан Камінг

Оператор: Ґільєрмо Наварро

Композитор: Джон Дебні · Денні Ельфман · Лос Лобос · Роберт Родрігес · Гаррі Греґсон-Вільямс · Хейтор Перейра

Монтаж: Роберт Родрігес

Кінокомпанія: Dimension Films · Troublemaker Studios

Дистриб'ютор: Miramax Films

Мова: англійська, іспанська

Країна: США

Дата виходу: 30 березня 2001

Кошторис: $50 млн. (оцінки)

Попередній: Machete Killsd

Наступний: Діти шпигунів 2: Острів несправджених надій (фільм)


text:
# BZIP домен
Основний Домен Лейцинової Застібки (домен bZIP, англ. Basic Leucine Zipper Domain) міститься в багатьох еукаріотичних білках, що зв'язують ДНК. Одна частина домену містить область, яка опосередковує властивості зв'язування ДНК, специфічні для послідовності, і лейцинову блискавку, яка необхідна для утримання (димеризації) двох ділянок зв'язування ДНК. Ділянка зв'язування ДНК містить ряд основних амінокислот, таких як аргінін і лізин. Білки, що містять цей домен, є факторами транскрипції.

title: BZIP домен

wikitext:
{{Pfam_box
| Symbol = bZIP_1
| Name = bZIP transcription factor
| image =CREB.png
| width =220
| caption = CREB (зверху) — це [[Фактори транскрипції|фактор транскрипції]], здатний зв'язувати [[ДНК]] через домен bZIP (внизу) і регулювати [[Експресія генів|експресію генів]]
| Pfam= PF00170
| InterPro= IPR011616
| SMART=
| PROSITE=PDOC00036
| SCOP = 1ysa
| TCDB =
| OPM family=
| OPM protein=
| CDD = cd14686
| PDB=
| Membranome superfamily = 235
}}
'''Основний Домен Лейцинової Застібки''' ('''домен bZIP''', {{lang-en|Basic Leucine Zipper Domain}}) міститься в багатьох еукаріотичних білках, що зв'язують [[Дезоксирибонуклеїнова кислота|ДНК]]. Одна частина домену містить область, яка опосередковує властивості зв'язування ДНК, специфічні для послідовності, і [[Лейцинова застібка|лейцинову блискавку]], яка необхідна для утримання (димеризації) двох ділянок зв'язування ДНК. Ділянка зв'язування ДНК містить ряд основних амінокислот, таких як [[аргінін]] і [[лізин]]. Білки, що містять цей домен, є [[Фактори транскрипції|факторами транскрипції]].<ref name="Ellenberger_1994">{{Cite journal|last=Ellenberger T|year=1994|title=Getting a grip in DNA recognition: structures of the basic region leucine zipper, and the basic region helix-loop-helix DNA-binding domains.|journal=Curr. Opin. Struct. Biol.|volume=4|issue=1|pages=12–21|doi=10.1016/S0959-440X(94)90054-X}}</ref><ref name="pmid7780801">{{Cite journal|last=Hurst HC|year=1995|title=Transcription factors 1: bZIP proteins|journal=Protein Profile|volume=2|issue=2|pages=101–68|pmid=7780801}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:ДНК-зв'язувальні білки]]
[[Категорія:Білкові домени]]

title: Ідентифікатори

SCOP2: 1ysa / SCOPe / SUPFAM

PDB: RCSB PDB; PDBe; PDBj

PDBsum: structure summary