text:
# Академія
Академія або academia (академічний світ, академічне середовище; дав.-гр. Ἀκαδήμεια; грец. Ἀκαδημία — назва місцевості в Древній Греції; лат. та англ. Academia) — західний термін, що означає процес здобуття (дослідження), збереження і передачі (вища освіта) важливих знань від покоління до покоління, а також сукупність персоналій, установ та організацій, які займаються цим. Академія передовсім пов'язана із дослідницькими інституціями та закладами вищої освіти, які в західному світі тісно взаємопов'язані, починаючи з античної установи — Академії Платона IV століття до Р. Х.

## Назва
Назва походить від місцевості Академія у стародавній Греції, яка, у свою чергу, була названа на честь афінського героя Академа. Давньогрецький мислитель Платон бл. 385 до Р.Х. створив тут, за межами тодішніх міських стін Афін, гімнасій, який став визначним навчальним центром. У цьому місці було святилище богині мудрості та майстерності Афіни, створене на місці колишнього оливкового саду, звідки походить вираз «сади академії».
У цих садах Платон спілкувався зі своїми учнями. Він розвинув ці бесіди у метод навчання філософії і в 387 році до Р. Х. заснував те, що нині відомо як Стара Академія Платона.
Поступово латинський термін academia розширював своє значення і з доби Відродження став означати культурне накопичення знань, їхній розвиток, впорядкування та передачу від покоління до покоління через практиків та зберігачів, також спільноти та організації, які цим займаються. У XVII столітті британські, італійські і французькі вчені почали використовувати термін на позначення типу закладу освіти, а також на позначення дослідницьких чи почесних інституцій, що згодом перетворилося на традицію національних академій наук, як-от Французька академія.
В українській мові існує велика проблема з терміном academia, бо немає єдиного відповідника для всієї сукупності значень, адже слово «академія» вживається переважно для позначення одного із типів навчальних, дослідних або почесних закладів, а термін «академічна спільнота» позначає лише сукупність тих, хто займається отриманням, розвитком, збереженням та передачею знань, а не сам цей процес і його культурну традицію. На позначення процесу і традиції іноді вживають поняття «академічна культура», а для підкреслення історичної тяглості і власне традицій — академічна традиція.

## Історія

### Перша академія
Первісно у місцевості Академія за межами міських мурів Афін (ще до того, як вони були збудовані Кімоном) знаходився священний оливковий сад, присвячений Афіні, богині мудрості, та іншим безсмертним. Архаїчною назвою місцевості була Hekademia, яка в класичні часи змінилася на Akademia і пояснювалася (принаймні з VI столітті до Р. Х.) як назва на честь легендарного афінського героя Академа.
Близько 385 до Р.Х. давньогрецький мислитель Платон створив тут школу філософії, де навчання проходило передовсім у формі бесід. Безпосередніми наступниками Платона на посаді очільників Академії були схолархи Спевсіпп (347–339 до Р. Х.), Ксенократ (339–314 до Р. Х.), Полемон (314–269 до Р. Х.), Кратес (бл. 269–266 до Р. Х.) та Аркесілай (бл. 266–240 до Р. Х.). Серед інших відомих схолархів були Лакід, Карнеад, Клітомах та Філон Ларіський (154—84 до Р. Х.), останній безперечний схоларх, після смерті якого почалися внутрішні конфлікти і класична Академія тимчасово припинила своє існування (але невдовзі була відроджена неоплатоніками). Відомими члена Академії також були Арістотель, Гераклід, Евдокс Кнідський, Філіп Опуський, Крантор, Антіох з Аскалону.

### Інші давньогрецькі академії
Невдовзі після заснування класичної Академії колеги та учні Платона стали створювати власні заклади такого ж типу. Аркесілай, учень Платона, заснував Середню Академію. Інший учень Карнеад заснував Нову Академію. У 335 до Р. Х. Арістотель доповнив метод Платона власними теоріями і заснував Ліцей на базі іншого гімнасію.

### Неоплатонічна академія пізньої античності
Після перерви у часи ранніх римських завоювань Академія була відновлена як нова інституція деякими платоністами пізньої античності, які називали себе «послідовниками» Платона і представляли себе як неперервну традицію прямо до Платона. Однак вони не мали ні географічної, ні інституційної, ні економічної, ні персональної спадкоємності з класичною Академією Платона.
Останні «грецькі» філософи оновленої Академії у VI столітті після Р. Х. вже складалися з представників дуже різних частин грецького культурного світу і демонструють сильний синкретизм. 5 із 7 філософів Академії, які згадуються у цей час, були сирійцями.
Імператор Юстиніан закрив школу у 529 році і ця дата часто цитується як кінець класичної античності. За свідченням історика Агафія, члени академії отримали захист у столиці Сасанідів Ктесифоні, а після миру між Персією та Візантією у 532 році їм дозволено було оселитися у Харані поблизу Едеси. Існують припущення, що платонічна традиція існувала там аж до 9 століття і була одним із джерел арабського відродження неоплатонічної традиції коментування у Багдаді.

### Освітні інституції Сходу
Хоча у стародавньому світі існували центри для поглибленого навчання ще з 2 тисячоліття до Р.Х. (Вавилон, Китай), але вони не включали дослідницьку діяльність, тож їх зазвичай не розглядають в історії розвитку західного розуміння вищої освіти та дослідницьких центрів (academia).
У V столітті до Р. Х. у місті Таксила в Стародавній Індії (нині Пакистан) виник навчальний центр, який іноді вважається першим університетом у світі. Школа складалася з кількох монастирів без великих гуртожитків та лекційних зал, тож навчання велося індивідуально. Звідси походить багато індійських вчених та мислителів класичної та середньовічної доби, найвідоміший із яких — Чанак'я. Студенти вступали до школи у віці 16 років, вочевидь вже після базової освіти. Тут вивчалися Веди та «вісімнадцять мистецтв», що включали такі навички як стрільба з лука, полювання та їзда на слонах. Окрім цього тут була правнича школа, медична школа та школа військової науки.
В добу античності на Близькому Сході та в Північній Африці поступово стали виникати навчальні і дослідницькі центри, що наслідували або були пов'язані з Академією Платона.
Близько 290 року до Р. Х. була у Єгипті була заснована Александрійська бібліотека — заклад, що був тісно пов'язаним із грецькими академіями і суттєво вплинув на формування західних поглядів на збереження та передачу знання.
У 258 році була заснована Центральна імперська академія в Нанкіні у Китаї — перший освітній заклад сходу, який поєднував навчання з дослідницької діяльністю. У 470 році академію було розділено на 5 факультетів, які згодом сформували Нанкінський університет. З 8 століття стали виникати чисельні шуяни — заклади освіти, деякі із яких цілком можна класифікувати як заклади вищої освіти.
Ще один великий центр вищої освіті в Індії — Наланда — виник у Біхарі в 427 і проіснував до 1197 року. Це був буддійський університет-монастир, де зосереджувалися буддійські студії, але студентів також навчали мистецтв, медицини, математики, астрономії, політики та мистецтва війни. Заклад складався із восьми окремих поселень, де розташовувалися 10 храмів, зали для медитації, навчальні класи, озера та парки. Тут містилася велика бібліотека, де ченці копіювали книги та документи, щоби вчені могли отримати ці копії у свої приватні колекції. Існували гуртожитки для студентів, що, імовірно, було вперше як для навчальних закладів. Тут проживали 10 000 студентів та 2 000 викладачів. Центр приваблював учнів та вчених з Кореї, Китаю, Тибету, Індонезії, Персії і навіть Туреччини.
Навчальний центр Тімбукту, що виник в XI столітті на території нинішнього Малі, складався із трьох ісламських шкіл і в період розквіту налічував 25 000 студентів (місто мало населення 100 000 осіб).

### Європейські середньовічні університети
У пізньому середньовіччі у Європі остаточно сформувалися регіональні академічні традиції та академічна культура, які поєднували античні та християнські витоки і склали academia у західному розумінні слова. У цей час постали класичні європейські університети, коли ченці та священики почали переїжджати із монастирів у кафедральні міста, де вони відкрили перші школи для поглибленого навчання і досліджень: Болонський університет, Саламанкський університет, Паризький університет, Оксфордський університет, Кембриджський університет. За виключенням Паризького університету, що після Французької революції реформ французької освіти у XX столітті вже не існує як єдиний навчальний заклад, всі ці університети і донині зберігають зв'язок із християнською культурою, в Оксфорді та Кембриджі досі викладається теологія і проводяться відповідні дослідження.
Освіта в університетах складалася із семи вільних мистецтв — тривіума (граматика, риторика і логіка) та квадривіума (арифметика, геометрія, музика та астрономія), які були кодифіковані ще в добу пізньої античності. Це було основою всієї освіти у середньовічній Європі допоки у 12 столітті не стали широкодоступні нові арабські дослідження та роботи Арістотеля. Така система освіти продовжувалася навіть після нової схоластики Шартрської школи й енциклопедичної роботи Фоми Аквінського, аж до розвитку нових дисциплін в науці та мистецтвах завдяки гуманізму XV та XVI століть.

### Ренесансні академії в Італії
У добу Відродження із поверненням інтересу до неоплатонізму академія набула нових значень.
Під час Флорентійського відродження Козімо Медічі особисто зацікавився ідеєю відновлення платонівської академії і зробив це у 1439 навколо молодого вченого і філософа Марсіліо Фічіно. Косімо надихнуло прибуття на Флорентійський собор (цілком провальний у церковному плані) візантійського філософа-неоплатоніка Гемістоса Пліфона, який справив велетенське враження на флорентійських інтелектуалів. Козімо Медічі передав Фічіно у користування одну зі своїх вілл, де й виникла Флорентійська академія. Це було неформальне утворення, спільнота для обміну ідеями, але воно справило велетенський вплив на ренесансний неоплатонізм.
Академічний рух виник також у Римі, де збільшення інтересу до стародавніх грецьких текстів призвело до прагнення гуманістів отримати доступ до Ватиканської бібліотеки. Цей неоплатонічний рух у Римі очолив кардинал грецького походження Віссаріон, титулярний католицький патріарх Константинопольський. Його будинок із великою бібліотекою став центром неоплатонічної філософії у Римі.
Наступні покоління гуманістів особливе зацікавлення проявляли до язичницької культури, особливо в академії Помпонія Лета, позашлюбного сина італійського дворянина, який присвятив життя енергійним студіям класичної античності. Він захоплювався язичництвом не лише теоретично і художньо, а й практично, що зробило його ворогом Церкви. Академія, після спроб взяти участь у політичних заворушеннях, була закрита.
У Неаполі Альфонсо Арагонський теж створив академію.
У XVI столітті у Римі стала виникати велика кількість літературних та естетичних академій, всі з яких мали чудернацькі імена. Більшість із них проіснували недовго і безслідно зникли. У 1520 постала Accademia degli Intronati, яка зосереджувалася на комедійних театральних виставах. Існувала також академія виноградарів (Vignaiuoli, 1530), академія чеснот (Virtù, 1542) та багато інших (Intrepidi, Animosi, Illuminati, Notti Vaticane). Дві з академій (Accademia di Diritto civile e canonico та Accademia Eustachiana) були засновані університетськими вченими-філософами та студентами. Усі ці академії були гуртками друзів, які збиралися навколо відомого вченого або заможного патрона і займалися культурно-мистецьким дозвіллям, а не методичними студіями. Кардинали, прелати і священство активно підтримували цей рух і були його учасниками. Академії доповнювали собою університети, заповнюючи ніші, які були слабко представлені в останніх. Попри свій недослідницький характер ці академії справили значний вплив на розвиток літературознавства, мистецтвознавства та інших гуманітарних дисциплін.
У 1583 році у Флоренції Медічі заснував ще одну академію — Флорентійську академію мистецтв і дизайну. Це була перша із більш формально організованих академій, які поступово замінювали середньовічні гільдії художників, відомі як Гільдія святого Луки. Метою таких академій було навчання професійних художників, що суттєво вплинуло на розвиток мистецтва і, зрештою, призвело до формування академічного стилю, який існує донині. Дуже впливовою була також Болонська академія (Accademia degli Incamminati), заснована братами Караччі, а також Академія святого Луки в Римі (заснована 1593), які закріпили термін «академія» за художніми навчальними закладами.

### Європейські академії XVII–XVIII століть
Поступово академії почали спеціалізуватися на окремих темах (мистецтво, мова, науки) і їх стали засновувати та фінансувати царі та інші суверени (у республіках академії були рідкістю). Від XVII століття академії поширилися по всій Європі. В Україні у 1632 році виникла православна Києво-Могилянська академія, заснована митрополитом Київським Петром (Могилою) з метою протистояти католицизму та уніатству (зокрема, Ягеллонському університету) і зберегти релігійну й національну ідентичність українців.

#### Літературно-філософські академії
У XVII столітті в Італії продовжилася традиція літературно-філософських академій, як кола друзів, що збираються навколо вчених патронів. Існували Umoristi (1611), Fantastici (1625) та Ordinati, засновані кардиналом Даті та Джуліо Строцці. Близько 1700 були засновані академії Infecondi, Occulti, Deboli, Aborigini, Immobili, Accademia Esquilina тощо. Впродовж XVIII століття багато італійських міст заснували схожі філософські та наукові академії. В першій половині XIX століття деякі з них стали національними академіями італійських держав до об'єднання Італії.

#### Академії мистецтв
Академія живопису і скульптури в Парижі, заснована монархією у 1648 році (згодом перейменована), була однією із найзначніших художніх академій, яка проводила найвідоміші салонні виставки з 1725. Художні академії засновувалися по всій Європі до кінця 18 сторіччя і деякі з них — Берлінська (1696), Мадридська (1744), Санкт-Петербурзька (1757), Лондонська (1768), Міланська (1776) — досі мають вищі художні навчальні заклади, хоча їхній вплив на культуру суттєво зменшився із кінця 19 сторіччя.
Фундаментальною особливістю академічних дисциплін у художніх академіях була регулярна практика ретельних рисунків античних скульптур чи стилізацій під античність з одного боку, і пошуку натхнення з іншого боку — малюючи живих людей. Студенти збиралися на сеанси малювання одягнених і оголених натурників, і таких рисунків, які у Франції називаються académies, з XVII до XIX століття збереглося десятки тисяч.
Схожі інституції були створені і для інших видів мистецтва — Римська музична академія (1585), Паризька королівська музична академія (1669) та Королівська академія архітектури (1671).

#### Мовознавчі інституції
У 1540 були засновані Accademia degli Infiammati у Падуї та Accademia degli Umidi у Флоренції, невдовзі перейменована у Флорентійську академію. Обидві мали за основну ціль правильне літературне вживання вольгаре, італійської говірки, яка згодом стала сучасною італійською мовою. У 1582 п'ятеро флорентійських літераторів зібралися і заснували Академію делла Круска (Accademia della Crusca), щоби продемонструвати і зберегти красу флорентійської розмовної мови, внормованої за творами авторів Тресценто. Основним інструментом для виконання цього завдання став словник «Vocabolario degli Accademici della Crusca». Цей заклад тривалий час лишався приватною інституцією і перебував в опозиції до офіційної флорентійської мовознавчої академії.
Під впливом цих інституцій було створено Плодоносне товариство (Die Fruchtbringende Gesellschaft) для унормування німецької мови, які існувало з 1617 до 1680 року.
Академія делла Круска надихнула кардинала Рішельє заснувати у 1634 році аналогічну Французьку академію, яка стала основною інституцією для регулювання вживання французької мови та публікування офіційного словника французької. Наступного року академія отримала патент від короля Луї XIII як єдиної офіційної установи, що внормовує французьку мову.
Такі ж державні мовознавчі академії виникли в Іспанії (1713), Швеції (1786) та Росії (1783), але остання згодом була об'єднана з Російською академією наук.

#### Академії наук
Після неапольської Academia Secretorum Naturae, яка проіснувала зовсім недовго, першою академією, цілковито присвяченою природничим наукам, стала Національна академія деї Лінчеї (Accademia dei Lincei), заснована 1603 року в Римі. У 1657 році деякі студенти Галілея заснували Академію дель Чіменто (Accademia del Cimento) у Флоренції, яка займалася фізикою та астрономію. Заснування цієї академії фінансував принц Леопольд і великий князь Фердінанд II Медічі. Проіснувала вона кілька десятиліть.
У 1652 році чотирма фізиками була заснована Academia Naturae Curiosorum. У 1677 році Леопольд I, імператор Священної Римської імперії, визнав цю спільноту і в 1687 році і дав їй назву Леопольдина, під якою вона і стала відомою у світі. Вона була академією наук всієї Священної Римської імперії.
28 листопада 1660 року група науковців з Невидимого коледжу (зібрання, що існувало з 1645) зібралися у Грешем-коледжі та оголосили про створення «Коледжу просування фізико-математичного експериментального навчання», який збирався щотижня для обговорення науки та проведення експериментів. У 1662 англійський король Чарльз II підписав королівський указ про створення Лондонського королівського товариства, що пізніше стало називатися Лондонським королівським товариством з розвитку знань про природу.
У 1666 році Жан-Батист Колбер зібрав групу вчених, щоби заснувати наукове товариство в Парижі. Перші 30 років академія існувала неформально і не мала офіційного статусу. На відміну від Лондонського королівського товариства, ця академія була створена як орган уряду. У 1699 році король Луї XIV надав академії її перший устав та назвав її Французькою академією наук.
Хоча Пруссія була частиною Священної Римської Імперії, у 1700 році принц-електор Фредерік III Бранденбурзький за порадою Ґотфріда Ляйбніца заснував свою власну Прусську академію наук, президентом якої став Ляйбніц.
Упродовж XVIII століття багато європейських правителів засновували свої власні академії наук. Так виникли: Академія наук Болонського інституту (1714), Російська академія наук (1724), Дублінське королівське товариство (1731), Тосканська академія наук (1735), Шведська королівська академія наук (1739), Данська королівська академія наук та літератури (1742), Геттінгенська академія наук (1751), Ерфуртська академія наук (1754), Баварська академія природничих і гуманітарних наук (1759), Гейдельберзька академія (1763), Лісабонська академія наук (1779), Единбурзьке королівське товариство (1783), римська Accademia dei Quaranta (1782), Туринська академія наук (1784).
Цей тип академій перестав відігравати важливу роль після реформи університетів і заснування Берлінського університету, коли при університетах було створено лабораторії та клініки, де проводилися експериментальні дослідження.

#### Спільноти вчених
Вчені спільноти, академічні або наукові товариства постали як групи академіків, які працювали разом або представляли один одному результати своєї роботи. Ці неформальні групи згодом стали організовані й у багатьох випадках підтверджені урядами. Членство тут було обмеженим і зазвичай вимагало підтримки вже наявних членів, а також було обмеженим до певної максимальної кількості учасників. Лондонське королівське товариство, засноване 1660 року, було першою організацією такого типу. Американська академія мистецтв і наук, заснована 1780 року, теж була такою вченою спільною. Академічні спільноти існували, по-перше, з метою представлення на публікації академічних досліджень, чим у наш час займаються академічні видавництва, і, по-друге, з метою пошуку спонсорської підтримки досліджень та академіків, чим вони займаються і нині. У сучасному академічному світі членство в таких академічних і наукових спільнотах має почесний характер.
В Україні найвідомішою організацією такого типу є Наукове товариство імені Шевченка, засноване 1873 року. Прикладом академічного товариства є Національна академія мистецтв України.

#### Військові академії
Спершу такі академії навчали лише артилеристів та офіцерів-інженерів, як-от Aula da Artilharia (1641) та Aula de Fortificação (1647) у Лісабоні, Королівська савойська академія у Турині (1678), Імперська артилерійська військова академія Санкт-Петербурга (1698), Королівська військова академія у Вулвічі (1741), Real Colegio de Artilleria у Сеговії (1764).
Наприкінці XVI століття у Священній Римській імперії, Франції, Польщі та Данії було засновано багато лицарських академій, щоби готувати аристократію до державної та військової служби. Частину з них згодом було перетворено на гімназії, але деякі трансформувалися у власне військові академії.
Королівська данська військова академія почала навчати офіцерів для данської армії на вимогу короля Фредеріка IV у 1713 році.
У Франції військова академія була заснована Луї XV у 1750 році як академічний коледж для кадетів із бідних родин. Будівництво розпочалося у 1752 році, але школу було відкрито лише в 1760 році.
Терезіанська академія була заснована 14 грудня 1751 року Марією-Терезією Австрійською. Щороку академія приймала для навчання 100 дворян і 100 посполитих.
Ці перші установи стали моделлю для численних інших військових академій у Європі.

### XIX-XXI століття
У XIX і, особливо, у XX столітті термін «академія» став вживатися дуже широко — від наукових товариств до інвесторських організацій та приватних асоціацій у тій чи іншій сфері індустрії. Слово «академія» у назвах різноманітних інституцій, особливо освітніх, стало дуже популярним завдяки історичній традиції значних інтелектуальних та культурних здобутків, що пов'язані з ним. Поширення ринкових відносин на всі сфери життя призвело до вживання «престижного» терміна всюди, де тільки можна.
Академія кінематографічних мистецтв і наук у США, яка вручає щорічні премії Оскар, — це приклад комерційної організації у сфері кіноіндустрії, яка використовує цю назву.
Термін «академія» став широко застосовуватися стосовно спеціалізованих навчальних закладів типу коледжів: Королівська музична академія у Великій Британії, Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури в Києві, Військова академія США, Військово-морська академія США, Академія ВПС США, тощо. За прикладом військових академій, поліція у США навчається у поліційних академіях. У Німеччині з XIX століття академіями часто називали гімназії, тобто школи нижчого рівня за коледжі. У Великій Британії — це також тип початкових освітніх закладів. У США термін широко вживається для різноманітних комерційних курсів, наприклад, шкіл танців.
У цей час засновуються і продовжують існувати національні академії та спільноти вчених, художників чи письменників. Вони зазвичай засновані державами і часто контролюють майже все державне (і не тільки) фінансування досліджень у своїх галузях. Їхніми учасниками зазвичай є відомі персоналії у відповідних галузях, які обираються вже наявними членами або призначаються урядом. Такі установи не є закладами освіти, хоча іноді можуть здійснювати певні освітні проекти.
Моцарт називав «академіями» публічні виконання своїх творів у Відні у 1780-х та 1790-х, і звідтоді цим терміном також іноді позначають музичні концерти або ж інші культурні заходи.
У XX і XXI столітті у широкому вжитку термін суттєво розширився і знецінився, навіть тритижневі курси лекцій чи семінарів можуть зватися «академією». Водночас у більш науковому вжитку став поширений латинський термін academia на позначення серйозного наукового співтовариства та вищої освіти, які сприймаються як глобальний нащадок Афінської академії Платона.

## Сучасні складові

### Академічні установи та організації
До сучасних академічних установ та організацій, тобто до власне academia, зараховуються не всі заклади, які називають себе «академіями», а лише національні академії, що є спільнотами провідних вчених чи митців країни (Афінська академія, Французька академія, Національна академія мистецтв України), науково-дослідні інституції (Національна академія наук України, Інститут надтвердих матеріалів, Російська академія наук), а також заклади вищої освіти — університети, інститути, а в деяких країнах також коледжі чи навчальні академії.

### Академічна спільнота
Академічна спільнота або академічне співтовариство — це світова спільнота викладачів і дослідників із наукових товариств, навчальних та дослідницьких інституцій найвищого рівня (університети, інститути та власне академії). Латинський термін academia включає це значення, але в українській мові «академічна спільнота» вживається частіше, хоч і має вужче значення.
В Україні академічна спільнота зазвичай є синонімічним поняттям до університетської спільноти, однак в «Етичному кодексі Київського національного університету імені Тараса Шевченка» ці терміни розрізняються. Академічна спільнота визначається як «усі члени університетської спільноти, які беруть участь в освітній та науковій діяльності Університету», а університетська спільнота, у свою чергу, як «професорсько-викладацький склад, адміністрація Університету та його структурних підрозділів, наукові працівники, слухачі підготовчих відділень, студенти, аспіранти, докторанти, навчально-допоміжний персонал, працівники адміністративно-господарської частини».
Академічна спільнота є ширшим поняттям за наукову спільноту, оскільки академічні дослідження можуть стосуватися тих сфер знання, які не вважаються наукою (science) у строгому сенсі слова (філософія, мистецтво, теологія тощо).

#### Наукові ступені і звання
Представники академічної спільноти зазвичай мають вищий науковий ступінь (кандидат наук або доктор філософії, доктор наук), а ті з них, хто займається викладацькою діяльністю, ще й вчене звання (доцент, професор). Ступені і звання можуть різнитися залежно від країни. Термін «вчений» (scholar) часто вживається на позначення всіх представників академічної спільноти (academics), тоді як термін «науковець» (scientist) — лише для позначення представників природничих і точних наук. Утім, в українській мові це розрізнення яскраво не виражене, оскільки немає такого жорсткого розрізнення між природничими та гуманітарними науками, як в англійській мові.

### Академічна культура
Академічна культура (англ. academic culture) — це культура накопичення знань, їхнього розвитку, впорядкування та передачі від покоління до покоління через практиків та передавачів, тобто дослідників і викладачів дослідницьких інституцій та вищих навчальних закладів. У західних мовах це є частина значення терміна латинського походження academia. Академічна культура є ширшим поняттям за «наукова культура» (як і академічна спільнота є ширшим поняттям за «наукова спільнота»), оскільки вищі навчальні заклади та дослідницькі інституції можуть займатися знаннями, які не є строго науковими (наприклад, філософією, мистецтвом, теологією тощо). Відомими теоретиками академічної та університетської культури були Вільгельм фон Гумбольдт, кардинал Джон Генрі Ньюмен, Хосе Ортега-і-Гассет («Місія університету»), Ярослав Пелікан («Ідея Університету»), Карл Ясперс («Ідея університету»).
У вузькому значенні академічна культура позначає лише «відносини, цінності та поведінку людей, котрі працюють або навчаються в університетах, наприклад, викладачів, дослідників та студентів».

#### Академічний одяг
В академічній культурі сформувалися власні традиції одягу, який вдягається на офіційні та урочисті події, а в деяких закладах і щоденно. Традиція цього одягу йде від середньовічного вбрання священиків та ченців, які і сформували основу сучасної західноєвропейської та американської університетської освіти та наукової діяльності. Найвідомішими є такі елементи як квадратний академічний капелюх, академічний шарф у кольорах навчального закладу, та академічна мантія чи плащ.

### Академічна традиція
Академічна традиція — це історична тяглість академічної культури накопичення знань, а також конкретні звичаї та норми, які сформувалися у рамках цієї традиції.

### Академічна видавнича діяльність

#### Історія академічних журналів
Серед перших дослідницьких академічних журналів був британський «Proceedings of Meetings of the Royal Society», що публікувався ще у XVII столітті. У той час публікація академічних досліджень було явищем суперечливим. Часто публікації анонсували відкриття і заявляли про першість автора, але не розкривали деталей, тож мало хто міг довідатися про наукові досягнення. Так діяли Ісаак Ньютон та Лейбніц. Тим не менше, цей спосіб захисту авторства не був ефективним і постійно виникали суперечки за авторство, кількість яких зменшилася лише на початку XX століття, коли сформувалася сучасна система академічних журналів.

#### Сучасний стан
Дослідницькі журнали були настільки успішними, що їхня кількість стрімко зростала усі останні десятиліття. Кредом сучасних академічних дослідників стало «публікуйся, інакше зникнеш». За виключенням таких загальних журналів як «Science» чи «Nature», більшість видань стосуються вузької тематики чи дисципліни. Існують різні методи перевірки надісланих текстів. Найпоширенішим є початкове прийняття редакцією журналу, потім рецензія двох чи трьох дослідників із цієї ж або близької теми, які рекомендують або не рекомендують текст до публікації, після чого йде редагування і коригування тексту до публікації. Суперечливі теми можуть вимагати додаткові рівні перевірки. Журнали мають певну ієрархію, що частково ґрунтується на репутації, а частково — на суворості перевірки надісланих текстів. Найпрестижніші журнали зазвичай отримують та публікують найважливіші роботи. Автори, яким вдається там опублікуватися, суттєво піднімають свою академічну репутацію та резюме.

## Структура

### Академічні дисципліни
Academia зазвичай розділяється за академічними дисциплінами або галузями досліджень. Коріння такої класифікації сягає середньовічних тривіума і квадривіума, які були моделюю схоластичної вченості у перших університетах Європи.
Ці дисципліни неодноразово змінювалися і переглядалися, а також поставала велика кількість нових, щоразу більш вузьких. Через це у сучасному академічному середовищі пріоритет часто надається міждисциплінарним дослідженням, хоча їх значно важче організувати і в практичному аспекті (адміністрування і фінансування), і через різні дослідницькі методи у різних дисциплінах. Деякі нові галузі досліджень починалися як міждисциплінарні, але згодом оформилися у самостійні спеціалізовані галузі, як-от когнітивна наука.
Більшість академічних інституцій відбивають дисциплінарний поділ у своїх адміністративних структурах — вони розділяються на відділення (департаменти, факультети тощо) чи програми за різними галузями досліджень. Кожне відділення зазвичай окремо адмініструється та фінансується академічною інституцією, хоча члени відділень, наукові та адміністративні співробітники, можуть належати одразу до кількох відділень. Окрім цього, академічна установа зазвичай має загальну адміністративну структуру, яка не підпорядковується жодному відділенню, дисципліні чи галузі.

### Кваліфікації
За завершення навчання в певній галузі зазвичай надається академічна кваліфікація або ступінь. У Європі це такі ступені: бакалавр (за завершення базової вищої освіти), магістр і доктор (за завершення поглибленої вищої освіти). У більшості галузей досліджень більшість дослідників та викладачів мають ступінь доктора, але в деяких ремісничих і творчих сферах достатньо і ступеня магістра.

### Академічні конференції
Із академічною видавничою діяльністю тісно пов'язане проведення наукових конференцій — збирання в одному місці вчених та інтелектуалів для обговорення їхніх досліджень за певною темою чи темами. Ці заходи зазвичай відкриті для всіх зацікавлених і проводяться для поширення нових наукових ідей серед більш широкої аудиторії.

### Внутрішні конфлікти
Всередині академічного середовища різні групи мають різні, іноді протилежні, цілі. У сучасній академії кілька з цих конфліктів добре відомі і дуже поширені.

##### Освіта, дослідження і ринок
Очевидним прикладом є конфлікт між намаганням покращити якість вищої освіти чи досліджень і прагненням зменшити їхню вартість. Іншим конфліктом є суперечності між професійними навчальними програмами, на які є попит роботодавців, та загальними (універсальними) навчальними програми, що призводить до суперечок стосовно стандартів акредитації. Пов'язаним із цим є конфлікт між науковими дослідженнями задля комерційного прибутку та науковими дослідженнями задля самого наукового поступу, які не приносять ніякого безпосереднього матеріального прибутку.

##### Практика і теорія
Переведення теорії в практику може викликати розриви між тим, що вивчається в академічному середовищі і тим, як це працює в реальному світі. Зменшувати цей розрив покликані численні професійні школи, а також освітня і соціальна робота, де студенти та співробітники мають брати участь у практичних проектах. Останнім часом зростає кількість зорієнтованих на практику наукових досліджень навіть у традиційно теоретичних галузях.
Не всі погоджуються із важливістю теорії стосовно практики. Представників академічного світу часто критикують за те, що їм не вистачає практичного досвіду і вони надто відірвані від «реального світу». У крайньому прояві ця тенденція проявляться у русі антиінтелектуалізму.

#### Місто і університет
Університети часто культурно суттєво відрізняються від міст, де вони розташовані. Іноді це призводить до суперечностей і конфліктів із місцевим населенням через політичні, економічна та інші чинники, а також значну станову й інтелектуальну нерівність.

## Сучасні виклики та критика
Окрім внутрішніх суперечностей стосовно стандартів та підходів, сучасне академічне середовище стикається і з більш серйозними викликами — антинаукою, псевдонаукою, антиінтелектуалізмом та плагіатом.

### Антинаука
Антинаукою називають різні доктрини і практики, які розглядають науку як зло, джерело людських нещасть, як загрозу самому людському існуванню, і спрямовані на боротьбу проти сучасного західного розуміння науки.

### Псевдонаука
Псевдонаука — це діяльність, що навмисне або помилково імітує науку, але по суті такою не є. Головна відмінність псевдонауки від науки — це використання неперевірених наукових методів, помилкових або сфальсифікованих даних і відомостей, а також заперечення можливості спростування.

### Антиінтелектуалізм
Антиінтелектуалі́зм — недовіра й ворожість щодо інтелекту, інтелектуальності та інтелектуалів, яке зазвичай виражається в ставленні до освіти, філософії, літератури, мистецтва й науки як до непрактичного, непотрібного, гідного зневаги. Антиінтелектуали часто претендують на роль заступників й друзів простого народу, борців проти політичного й академічного елітизму. Вони звинувачують освічені верстви у відриві від щоденних турбот більшості, а також у тому, що інтелектуали підпорядкували собі політичну діяльність і вищу освіту.

### Плагіат
Особливу проблему для академічного середовища складає плагіат — привласнення авторства на чужий твір або на чуже відкриття, винахід чи раціоналізаторську пропозицію, а також використання у своїх працях чужого твору без посилання на автора. Велика частина діяльності серйозних академічних інстутицій спрямована на виявлення і боротьбу з плагіатом, його недопущення в наукових публікаціях і дослідженнях.

title: Академія

wikitext:
{{Otheruses}}
{{універсальна картка}}
[[Файл:ClevelandTowerWatercolor20060829.jpg|міні|[[Принстонський університет]]]]
'''Академія''' або '''academia''' (академічний світ, академічне середовище; {{lang-grc|Ἀκαδήμεια}}; {{lang-el|Ἀκαδημία}} — назва місцевості в Древній Греції; [[Латина|лат.]] та {{lang-en|Academia}}) — західний термін, що означає процес здобуття ([[дослідження]]), збереження і передачі ([[вища освіта]]) важливих [[Знання|знань]] від покоління до покоління, а також сукупність персоналій, установ та організацій, які займаються цим<ref name=":0">{{Cite web|title=academia {{!}} Definition of academia in English by Oxford Dictionaries|url=https://en.oxforddictionaries.com/definition/academia|website=Oxford Dictionaries {{!}} English|accessdate=2019-04-13|archive-date=18 квітня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190418185238/https://en.oxforddictionaries.com/definition/academia}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190418185238/https://en.oxforddictionaries.com/definition/academia |date=2019-04-18 }}</ref><ref name=":1">{{Cite web|title=ACADEMIA {{!}} meaning in the Cambridge English Dictionary|url=https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/academia|website=dictionary.cambridge.org|accessdate=2019-04-13|language=en|archive-date=18 квітня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190418185241/https://dictionary.cambridge.org/dictionary/english/academia}}</ref>. Академія передовсім пов'язана із дослідницькими інституціями та [[Заклад вищої освіти|закладами вищої освіти]], які в [[Західний світ|західному світі]] тісно взаємопов'язані, починаючи з [[Античність|античної]] установи — [[Академія Платона|Академії Платона]] [[IV століття до н. е.|IV століття до Р. Х]].

== Назва ==

Назва походить від місцевості [[Академія Платона (район Афін)|Академія]] у [[Стародавня Греція|стародавній Греції]], яка, у свою чергу, була названа на честь афінського героя [[Академ]]а. Давньогрецький мислитель [[Платон]] бл. [[385 до Р.Х.]] створив тут, за межами тодішніх міських стін [[Афіни|Афін]], [[гімнасій]], який став визначним навчальним центром. У цьому місці було святилище богині [[Мудрість|мудрості]] та майстерності [[Афіна|Афіни]], створене на місці колишнього [[Оливки|оливкового]] саду, звідки походить вираз «сади академії».

У цих садах Платон спілкувався зі своїми учнями. Він розвинув ці бесіди у [[метод навчання]] [[Філософія|філософії]] і в [[387 до Р.Х.|387 році до Р. Х.]] заснував те, що нині відомо як [[Академія Платона|Стара Академія Платона]].

Поступово латинський термін ''academia'' розширював своє значення і з доби [[Відродження]] став означати культурне накопичення [[Знання|знань]], їхній розвиток, впорядкування та передачу від покоління до покоління через практиків та зберігачів, також спільноти та організації, які цим займаються<ref name=":0" /><ref name=":1" />. У [[XVII століття|XVII столітті]] британські, італійські і французькі вчені почали використовувати термін на позначення типу закладу освіти, а також на позначення дослідницьких чи почесних інституцій, що згодом перетворилося на традицію національних академій наук, як-от [[Французька академія]].

В українській мові існує велика проблема з терміном ''academia'', бо немає єдиного відповідника для всієї сукупності значень, адже слово «академія» вживається переважно для позначення [[Академія|одного із типів навчальних, дослідних або почесних закладів]], а термін «[[академічна спільнота]]» позначає лише сукупність тих, хто займається отриманням, розвитком, збереженням та передачею знань, а не сам цей процес і його культурну традицію. На позначення процесу і традиції іноді вживають поняття «[[академічна культура]]», а для підкреслення історичної тяглості і власне традицій — [[академічна традиція]].

== Історія ==

=== Перша академія ===
{{Main|Академія Платона}}

[[Файл:Plato Academy MAN Napoli Inv124545.jpg|міні|Академія Платона на римській мозаїці.]]
Первісно у місцевості [[Академія Платона (район Афін)|Академія]] за межами міських мурів [[Афіни|Афін]] (ще до того, як вони були збудовані [[Кімон]]ом)<ref>Plutarch ''Life of Cimon'' 13.8</ref> знаходився священний оливковий сад, присвячений [[Афіна|Афіні]], богині мудрості, та іншим безсмертним<ref>Thucydides ii:34</ref>. Архаїчною назвою місцевості була ''Hekademia'', яка в класичні часи змінилася на ''Akademia'' і пояснювалася (принаймні з [[VI століття до н. е.|VI столітті до Р. Х.]]) як назва на честь легендарного афінського героя [[Академ]]а.

Близько [[385 до Р.Х.]] давньогрецький мислитель [[Платон]] створив тут школу філософії, де навчання проходило передовсім у формі бесід. Безпосередніми наступниками Платона на посаді очільників Академії були [[схоларх]]и [[Спевсіпп]] ([[347 до н. е.|347]]–[[339 до н. е.|339 до Р. Х.]]), [[Ксенократ]] ([[339 до н. е.|339]]–[[314 до н. е.|314 до Р. Х.]]), [[Полемон (схоларх)|Полемон]] ([[314 до н. е.|314]]–[[269 до н. е.|269 до Р. Х.]]), [[Кратес Афінський|Кратес]] (бл. [[269 до н. е.|269]]–[[266 до н. е.|266 до Р. Х.]]) та [[Аркесілай]] (бл. [[266 до н. е.|266]]–[[240 до н. е.|240 до Р. Х.]]). Серед інших відомих схолархів були [[Лакід]], [[Карнеад]], [[Клітомах]] та [[Філон Ларіський]] ([[154 до н. е.|154]]—[[84 до н. е.|84 до Р. Х.]]), останній безперечний схоларх, після смерті якого почалися внутрішні конфлікти і класична Академія тимчасово припинила своє існування (але невдовзі була відроджена [[Неоплатонізм|неоплатоніками]])<ref>''Oxford Classical Dictionary'', 3rd ed. (1996), s.v. «Philon of Larissa.»</ref><ref>The Cambridge History of Hellenistic Philosophy (Cambridge University Press, 1999), pp. 53–54.</ref>. Відомими члена Академії також були [[Арістотель]], [[Гераклід Понтійський|Гераклід]], [[Евдокс Кнідський]], [[Філіп Опуський]], [[Крантор]], [[Антіох з Аскалону]].

=== Інші давньогрецькі академії ===
Невдовзі після заснування класичної Академії колеги та учні Платона стали створювати власні заклади такого ж типу. [[Аркесілай]], учень Платона, заснував Середню Академію. Інший учень [[Карнеад]] заснував Нову Академію. У [[335 до н. е.|335 до Р. Х.]] [[Арістотель]] доповнив метод Платона власними теоріями і заснував [[Ліцей]] на базі іншого [[Гімнасій|гімнасію]].

=== Неоплатонічна академія пізньої античності ===
Після перерви у часи ранніх римських завоювань Академія була відновлена як нова інституція деякими платоністами пізньої античності, які називали себе «послідовниками» Платона і представляли себе як неперервну традицію прямо до Платона<ref>Alan Cameron, "The last days of the Academy at Athens, " in ''Proceedings of the Cambridge Philological Society'' vol 195 (n.s. 15), 1969, pp 7–29.</ref>. Однак вони не мали ні географічної, ні інституційної, ні економічної, ні персональної спадкоємності з класичною Академією Платона<ref name=":2">Gerald Bechtle, Bryn Mawr Classical Review of Rainer Thiel, ''[http://ccat.sas.upenn.edu/bmcr/2000/2000-04-19.html Simplikios und das Ende der neuplatonischen Schule in Athen] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20050304055438/http://ccat.sas.upenn.edu/bmcr/2000/2000-04-19.html |date=4 березня 2005 }}''. Stuttgart, 1999</ref>.

Останні «грецькі» філософи оновленої Академії у [[VI століття|VI столітті після Р. Х.]] вже складалися з представників дуже різних частин грецького культурного світу і демонструють сильний [[синкретизм]]. 5 із 7 філософів Академії, які згадуються у цей час, були сирійцями<ref name=":2" />.

Імператор [[Юстиніан I|Юстиніан]] закрив школу у [[529]] році і ця дата часто цитується як кінець класичної античності. За свідченням історика [[Агафій Мірінейський|Агафія]], члени академії отримали захист у столиці [[Держава Сасанідів|Сасанідів]] [[Ктесифон]]і, а після миру між [[Персія|Персією]] та [[Візантійська імперія|Візантією]] у [[532]] році їм дозволено було оселитися у [[Харан]]і поблизу [[Едеса|Едеси]]. Існують припущення<ref name=":2" /><ref>Richard Sorabji, (2005), ''The Philosophy of the Commentators, 200—600 AD: Psychology (with Ethics and Religion)'', page 11. Cornell University Press</ref>, що платонічна традиція існувала там аж до [[IX століття|9 століття]] і була одним із джерел арабського відродження неоплатонічної традиції коментування у [[Багдад]]і.

=== Освітні інституції Сходу ===
Хоча у стародавньому світі існували центри для поглибленого навчання ще з [[2 тисячоліття до Р.Х.]] ([[Вавилон]], [[Китай]]), але вони не включали дослідницьку діяльність, тож їх зазвичай не розглядають в історії розвитку західного розуміння вищої освіти та дослідницьких центрів (academia).

У [[V століття до н. е.|V столітті до Р. Х.]] у місті [[Таксила]] в Стародавній Індії (нині Пакистан) виник навчальний центр, який іноді вважається першим університетом у світі<ref>Hartmut Scharfe (2002): ''Education in Ancient India'', Brill Academic Publishers, ISBN 90-04-12556-6, p. 141</ref>. Школа складалася з кількох монастирів без великих гуртожитків та лекційних зал, тож навчання велося індивідуально. Звідси походить багато індійських вчених та мислителів класичної та середньовічної доби, найвідоміший із яких — [[Чанак'я]]. Студенти вступали до школи у віці 16 років, вочевидь вже після базової освіти. Тут вивчалися [[Веди]] та «вісімнадцять мистецтв», що включали такі навички як стрільба з лука, полювання та їзда на слонах. Окрім цього тут була правнича школа, медична школа та школа військової науки<ref>Radha Kumud Mookerji (2nd ed. 1951; reprint 1989). ''Ancient Indian Education: Brahmanical and Buddhist'' (p. 478—489). Motilal Banarsidass Publ. ISBN 81-208-0423-6.</ref>.

В добу античності на [[Близький Схід|Близькому Сході]] та в [[Північна Африка|Північній Африці]] поступово стали виникати навчальні і дослідницькі центри, що наслідували або були пов'язані з Академією Платона.
[[Файл:Ancientlibraryalex.jpg|міні|224x224пкс|Александрійська бібліотека на гравюрі XIX століття.]]
Близько [[290 до н. е.|290 року до Р. Х.]] була у [[Єгипет|Єгипті]] була заснована [[Александрійська бібліотека]] — заклад, що був тісно пов'язаним із грецькими академіями і суттєво вплинув на формування західних поглядів на збереження та передачу знання.

У [[258]] році була заснована Центральна імперська академія в [[Нанкін]]і у [[Китай|Китаї]] — перший освітній заклад сходу, який поєднував навчання з дослідницької діяльністю. У [[470]] році академію було розділено на 5 факультетів, які згодом сформували [[Нанкінський університет]]. З [[8 століття]] стали виникати чисельні шуяни — заклади освіти, деякі із яких цілком можна класифікувати як заклади вищої освіти.

Ще один великий центр вищої освіті в [[Індія|Індії]] — [[Наланда]] — виник у [[Біхар]]і в [[427]] і проіснував до [[1197]] року<ref>Altekar, Anant Sadashiv (1965). Education in Ancient India, Sixth, Varanasi: Nand Kishore & Bros.</ref>. Це був буддійський університет-монастир, де зосереджувалися буддійські студії, але студентів також навчали мистецтв, медицини, математики, астрономії, політики та мистецтва війни. Заклад складався із восьми окремих поселень, де розташовувалися 10 храмів, зали для медитації, навчальні класи, озера та парки. Тут містилася велика бібліотека, де ченці копіювали книги та документи, щоби вчені могли отримати ці копії у свої приватні колекції. Існували гуртожитки для студентів, що, імовірно, було вперше як для навчальних закладів. Тут проживали 10 000 студентів та 2 000 викладачів. Центр приваблював учнів та вчених з Кореї, Китаю, Тибету, Індонезії, Персії і навіть Туреччини<ref>{{Cite web|title=Nalanda|url=http://nalanda.ind.in/index.html|website=web.archive.org|date=2012-03-16|accessdate=2019-04-21|archive-date=2012-03-16|archive-url=https://web.archive.org/web/20120316100842/http://nalanda.ind.in/index.html}}</ref>.

Навчальний центр Тімбукту, що виник в [[XI століття|XI столітті]] на території нинішнього Малі, складався із трьох ісламських шкіл і в період розквіту налічував 25 000 студентів (місто мало населення 100 000 осіб).

=== Європейські середньовічні університети ===
[[Файл:Keble College Chapel - Oct 2006.jpg|міні|Оксфордський університет]]
У пізньому середньовіччі у [[Європа|Європі]] остаточно сформувалися регіональні [[Академічна традиція|академічні традиції]] та [[академічна культура]], які поєднували [[Античність|античні]] та [[Християнство|християнські]] витоки і склали ''academia'' у західному розумінні слова. У цей час постали класичні європейські [[університет]]и, коли [[Чернецтво|ченці]] та священики почали переїжджати із [[монастир]]ів у [[Кафедра (християнство)|кафедральні міста]], де вони відкрили перші школи для поглибленого навчання і досліджень: [[Болонський університет]], [[Саламанкський університет]], [[Паризький університет]], [[Оксфордський університет]], [[Кембриджський університет]]. За виключенням Паризького університету, що після [[Велика французька революція|Французької революції]] реформ французької освіти у [[XX століття|XX столітті]] вже не існує як єдиний навчальний заклад, всі ці університети і донині зберігають зв'язок із християнською культурою, в [[Оксфордський університет|Оксфорді]]<ref>{{Cite web|title=Faculty of Theology and Religion|url=https://www.theology.ox.ac.uk/|website=www.theology.ox.ac.uk|accessdate=2019-04-13|last=|first=|date=|publisher=|language=|archive-date=13 квітня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190413055008/https://www.theology.ox.ac.uk/}}</ref> та [[Кембриджський університет|Кембриджі]]<ref>{{Cite web|title=Faculty of Divinity|url=https://www.divinity.cam.ac.uk/|website=www.divinity.cam.ac.uk|accessdate=2019-04-13|language=en|archive-date=31 березня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190331201834/https://www.divinity.cam.ac.uk/}}</ref> досі викладається [[теологія]] і проводяться відповідні дослідження.

Освіта в університетах складалася із семи вільних мистецтв — [[тривіум]]а ([[граматика]], [[риторика]] і [[логіка]]) та [[квадривіум]]а ([[арифметика]], [[геометрія]], [[музика]] та [[астрономія]]), які були кодифіковані ще в добу пізньої античності. Це було основою всієї освіти у середньовічній Європі допоки у [[XII століття|12 столітті]] не стали широкодоступні нові арабські дослідження та роботи [[Арістотель|Арістотеля]]. Така система освіти продовжувалася навіть після нової схоластики [[Шартрська школа|Шартрської школи]] й енциклопедичної роботи [[Тома Аквінський|Фоми Аквінського]], аж до розвитку нових дисциплін в науці та мистецтвах завдяки гуманізму [[XV століття|XV]] та [[XVI століття|XVI століть]].

=== Ренесансні академії в Італії ===
У добу [[Відродження]] із поверненням інтересу до [[неоплатонізм]]у академія набула нових значень.

Під час Флорентійського відродження [[Козімо Медічі]] особисто зацікавився ідеєю відновлення платонівської академії і зробив це у [[1439]] навколо молодого вченого і філософа [[Марсіліо Фічіно]]. Косімо надихнуло прибуття на [[Флорентійський собор]] (цілком провальний у церковному плані) візантійського філософа-неоплатоніка [[Гемістос Пліфон|Гемістоса Пліфона]], який справив велетенське враження на флорентійських інтелектуалів. Козімо Медічі передав Фічіно у користування одну зі своїх вілл, де й виникла Флорентійська академія. Це було неформальне утворення, спільнота для обміну ідеями, але воно справило велетенський вплив на ренесансний неоплатонізм.

Академічний рух виник також у [[Рим]]і, де збільшення інтересу до стародавніх грецьких текстів призвело до прагнення гуманістів отримати доступ до [[Ватиканська бібліотека|Ватиканської бібліотеки]]. Цей неоплатонічний рух у Римі очолив кардинал грецького походження [[Віссаріон Нікейський|Віссаріон]], титулярний католицький патріарх Константинопольський. Його будинок із великою бібліотекою став центром неоплатонічної філософії у Римі.

Наступні покоління гуманістів особливе зацікавлення проявляли до язичницької культури, особливо в академії [[Помпоній Лет|Помпонія Лета]], позашлюбного сина італійського дворянина, який присвятив життя енергійним студіям класичної античності. Він захоплювався язичництвом не лише теоретично і художньо, а й практично, що зробило його ворогом Церкви. Академія, після спроб взяти участь у політичних заворушеннях, була закрита<ref>Ludwig Pastor, ''History of the Popes, ii, 2''</ref>.

У [[Неаполь|Неаполі]] [[Альфонсо V (король Арагону)|Альфонсо Арагонський]] теж створив академію.

У XVI столітті у Римі стала виникати велика кількість літературних та естетичних академій, всі з яких мали чудернацькі імена. Більшість із них проіснували недовго і безслідно зникли. У 1520 постала ''Accademia degli Intronati'', яка зосереджувалася на комедійних театральних виставах. Існувала також академія виноградарів (Vignaiuoli, 1530), академія чеснот (Virtù, 1542) та багато інших (Intrepidi, Animosi, Illuminati, Notti Vaticane). Дві з академій (Accademia di Diritto civile e canonico та Accademia Eustachiana) були засновані університетськими вченими-філософами та студентами. Усі ці академії були гуртками друзів, які збиралися навколо відомого вченого або заможного патрона і займалися культурно-мистецьким дозвіллям, а не методичними студіями. Кардинали, прелати і священство активно підтримували цей рух і були його учасниками. Академії доповнювали собою університети, заповнюючи ніші, які були слабко представлені в останніх. Попри свій недослідницький характер ці академії справили значний вплив на розвиток [[Літературознавство|літературознавства]], [[Мистецтвознавство|мистецтвознавства]] та інших гуманітарних дисциплін.

У [[1583]] році у Флоренції Медічі заснував ще одну академію — [[Флорентійська академія мистецтв|Флорентійську академію мистецтв і дизайну]]. Це була перша із більш формально організованих академій, які поступово замінювали середньовічні гільдії художників, відомі як [[Гільдія Святого Луки|Гільдія святого Луки]]. Метою таких академій було навчання професійних художників, що суттєво вплинуло на розвиток мистецтва і, зрештою, призвело до формування [[Академічне мистецтво|академічного стилю]], який існує донині. Дуже впливовою була також Болонська академія (Accademia degli Incamminati), заснована братами [[Каррачі (значення)|Караччі]], а також [[Академія Святого Луки|Академія святого Луки]] в Римі (заснована [[1593]]), які закріпили термін «академія» за художніми навчальними закладами.

=== Європейські академії XVII–XVIII століть ===
Поступово академії почали спеціалізуватися на окремих темах (мистецтво, мова, науки) і їх стали засновувати та фінансувати царі та інші суверени (у республіках академії були рідкістю). Від XVII століття академії поширилися по всій Європі. В [[Україна|Україні]] у [[1632]] році виникла [[Православна церква|православна]] [[Києво-Могилянська академія]], заснована митрополитом Київським [[Петро Могила|Петром (Могилою)]] з метою протистояти [[католицизм]]у та [[Греко-католицькі церкви|уніатству]] (зокрема, [[Ягеллонський університет|Ягеллонському університету]]) і зберегти релігійну й національну ідентичність [[українці]]в.

==== Літературно-філософські академії ====
У [[XVII століття|XVII столітті]] в Італії продовжилася традиція літературно-філософських академій, як кола друзів, що збираються навколо вчених патронів. Існували Umoristi ([[1611]]), Fantastici ([[1625]]) та Ordinati, засновані кардиналом Даті та Джуліо Строцці. Близько [[1700]] були засновані академії Infecondi, Occulti, Deboli, Aborigini, Immobili, Accademia Esquilina тощо. Впродовж [[XVIII століття]] багато італійських міст заснували схожі філософські та наукові академії. В першій половині [[XIX століття]] деякі з них стали національними академіями італійських держав до об'єднання Італії.

==== Академії мистецтв ====
{{main|Академія мистецтв}}
Академія живопису і скульптури в Парижі, заснована монархією у [[1648]] році (згодом перейменована), була однією із найзначніших художніх академій, яка проводила найвідоміші салонні виставки з [[1725]]. Художні академії засновувалися по всій Європі до кінця [[XVIII століття|18 сторіччя]] і деякі з них — [[Берлінська академія мистецтв|Берлінська]] ([[1696]]), [[Королівська академія витончених мистецтв Сан-Фернандо|Мадридська]] ([[1744]]), [[Петербурзька академія мистецтв|Санкт-Петербурзька]] ([[1757]]), Лондонська ([[1768]]), Міланська ([[1776]]) — досі мають вищі художні навчальні заклади, хоча їхній вплив на культуру суттєво зменшився із кінця 19 сторіччя.

Фундаментальною особливістю академічних дисциплін у художніх академіях була регулярна практика ретельних рисунків античних скульптур чи стилізацій під античність з одного боку, і пошуку натхнення з іншого боку — малюючи живих людей. Студенти збиралися на сеанси малювання одягнених і оголених натурників, і таких рисунків, які у Франції називаються ''académies,'' з XVII до XIX століття збереглося десятки тисяч.

Схожі інституції були створені і для інших видів мистецтва — Римська музична академія ([[1585]]), Паризька королівська музична академія ([[1669]]) та Королівська академія архітектури ([[1671]]).

==== Мовознавчі інституції ====
[[Файл:Institut de France - Académie française et pont des Arts.jpg|міні|Французька академія]]
У [[1540]] були засновані Accademia degli Infiammati у [[Падуя|Падуї]] та Accademia degli Umidi у [[Флоренція|Флоренції]], невдовзі перейменована у Флорентійську академію. Обидві мали за основну ціль правильне літературне вживання ''[[вольгаре]],'' італійської говірки, яка згодом стала сучасною [[Італійська мова|італійською мовою]]. У [[1582]] п'ятеро флорентійських літераторів зібралися і заснували [[Академія делла Круска|Академію делла Круска]] (Accademia della Crusca), щоби продемонструвати і зберегти красу флорентійської розмовної мови, внормованої за творами авторів [[Треченто|Тресценто]]. Основним інструментом для виконання цього завдання став словник «Vocabolario degli Accademici della Crusca». Цей заклад тривалий час лишався приватною інституцією і перебував в опозиції до офіційної флорентійської мовознавчої академії.

Під впливом цих інституцій було створено Плодоносне товариство (Die Fruchtbringende Gesellschaft) для унормування [[Німецька мова|німецької мови]], які існувало з [[1617]] до [[1680]] року.

Академія делла Круска надихнула кардинала [[Кардинал Рішельє|Рішельє]] заснувати у [[1634]] році аналогічну [[Французька академія|Французьку академію]], яка стала основною інституцією для регулювання вживання [[Французька мова|французької мови]] та публікування офіційного словника французької. Наступного року академія отримала патент від короля [[Луї XIII]] як єдиної офіційної установи, що внормовує французьку мову.

Такі ж державні мовознавчі академії виникли в Іспанії ([[1713]]), Швеції ([[1786]]) та Росії ([[1783]]), але остання згодом була об'єднана з [[Російська академія наук|Російською академією наук]].

==== Академії наук ====
{{main|Академія наук}}

Після неапольської Academia Secretorum Naturae, яка проіснувала зовсім недовго, першою академією, цілковито присвяченою природничим наукам, стала [[Національна академія деї Лінчеї]] (Accademia dei Lincei), заснована [[1603]] року в [[Рим]]і. У [[1657]] році деякі студенти [[Галілео Галілей|Галілея]] заснували [[Академія дель Чіменто|Академію дель Чіменто]] (Accademia del Cimento) у [[Флоренція|Флоренції]], яка займалася [[Фізика|фізикою]] та [[Астрономія|астрономію]]. Заснування цієї академії фінансував принц Леопольд і великий князь Фердінанд II Медічі. Проіснувала вона кілька десятиліть.

У [[1652]] році чотирма фізиками була заснована Academia Naturae Curiosorum. У [[1677]] році [[Леопольд I Габсбург|Леопольд I]], імператор [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]], визнав цю спільноту і в [[1687]] році і дав їй назву [[Леопольдина]], під якою вона і стала відомою у світі<ref name="a">[http://www.leopoldina-halle.de/broscheng.pdf Self-produced overview of the Leopoldina] {{webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070928014914/http://www.leopoldina-halle.de/broscheng.pdf |date=2007-09-28 }} (accessed May 27, 2005)</ref>. Вона була академією наук всієї Священної Римської імперії.
[[Файл:Royal Society 20040420.jpg|міні|Лондонське королівське товариство]]
[[28 листопада]] [[1660]] року група науковців з Невидимого коледжу (зібрання, що існувало з [[1645]]) зібралися у [[Грешем-коледж]]і та оголосили про створення «Коледжу просування фізико-математичного експериментального навчання», який збирався щотижня для обговорення науки та проведення експериментів. У [[1662]] англійський король [[Карл II (король Англії)|Чарльз II]] підписав королівський указ про створення Лондонського королівського товариства, що пізніше стало називатися [[Лондонське королівське товариство|Лондонським королівським товариством з розвитку знань про природу.]]

У [[1666]] році [[Жан-Батист Кольбер|Жан-Батист Колбер]] зібрав групу вчених, щоби заснувати наукове товариство в [[Париж]]і. Перші 30 років академія існувала неформально і не мала офіційного статусу. На відміну від Лондонського королівського товариства, ця академія була створена як орган уряду. У [[1699]] році король [[Луї XIV]] надав академії її перший устав та назвав її [[Французька академія наук|Французькою академією наук]].

Хоча [[Пруссія]] була частиною Священної Римської Імперії, у [[1700]] році принц-електор Фредерік III Бранденбурзький за порадою [[Ґотфрід Лейбніц|Ґотфріда Ляйбніца]] заснував свою власну [[Прусська академія наук|Прусську академію наук]], президентом якої став Ляйбніц.
[[Файл:Main building of the Royal Swedish Academy of Sciences (Kungliga Vetenskapsakademien), Frescati, Norra Djurgården, Stockholm.jpg|міні|Шведська королівська академія наук]]
Упродовж [[XVIII століття]] багато європейських правителів засновували свої власні академії наук. Так виникли: Академія наук Болонського інституту ([[1714]]), [[Російська академія наук]] ([[1724]]), Дублінське королівське товариство ([[1731]]), [[Тосканська академія наук]] ([[1735]]), [[Шведська королівська академія наук]] ([[1739]]), [[Данська королівська академія наук|Данська королівська академія наук та літератури]] ([[1742]]), [[Геттінгенська академія наук]] ([[1751]]), [[Ерфуртська академія наук]] ([[1754]]), [[Баварська академія наук|Баварська академія природничих і гуманітарних наук]] ([[1759]]), [[Гайдельберзька академія наук|Гейдельберзька академія]] ([[1763]]), [[Лісабонська академія наук]] ([[1779]]), Единбурзьке королівське товариство ([[1783]]), римська Accademia dei Quaranta ([[1782]]), [[Туринська академія наук]] ([[1784]]).

Цей тип академій перестав відігравати важливу роль після реформи університетів і заснування [[Берлінський університет|Берлінського університету]], коли при університетах було створено лабораторії та клініки, де проводилися експериментальні дослідження.

==== Спільноти вчених ====
{{main|Наукове товариство}}

Вчені спільноти, академічні або наукові товариства постали як групи академіків, які працювали разом або представляли один одному результати своєї роботи. Ці неформальні групи згодом стали організовані й у багатьох випадках підтверджені урядами. Членство тут було обмеженим і зазвичай вимагало підтримки вже наявних членів, а також було обмеженим до певної максимальної кількості учасників. [[Лондонське королівське товариство]], засноване [[1660]] року, було першою організацією такого типу. [[Американська академія мистецтв і наук]], заснована [[1780]] року, теж була такою вченою спільною. Академічні спільноти існували, по-перше, з метою представлення на публікації академічних досліджень, чим у наш час займаються академічні видавництва, і, по-друге, з метою пошуку спонсорської підтримки досліджень та академіків, чим вони займаються і нині. У сучасному академічному світі членство в таких академічних і наукових спільнотах має почесний характер.

В Україні найвідомішою організацією такого типу є [[Наукове товариство імені Шевченка]], засноване [[1873]] року. Прикладом академічного товариства є [[Національна академія мистецтв України]].

==== Військові академії ====
Спершу такі академії навчали лише артилеристів та офіцерів-інженерів, як-от Aula da Artilharia ([[1641]]) та Aula de Fortificação ([[1647]]) у [[Лісабон]]і, Королівська савойська академія у [[Турин]]і ([[1678]]), Імперська артилерійська військова академія Санкт-Петербурга ([[1698]]), Королівська військова академія у Вулвічі ([[1741]]), Real Colegio de Artilleria у [[Сеговія|Сеговії]] ([[1764]]).

Наприкінці [[XVI століття]] у Священній Римській імперії, Франції, Польщі та Данії було засновано багато лицарських академій, щоби готувати аристократію до державної та військової служби. Частину з них згодом було перетворено на гімназії, але деякі трансформувалися у власне військові академії.

Королівська данська військова академія почала навчати офіцерів для данської армії на вимогу короля [[Фредерік IV (король Данії)|Фредеріка IV]] у [[1713]] році.

У Франції військова академія була заснована [[Людовик XV|Луї XV]] у [[1750]] році як академічний коледж для кадетів із бідних родин. Будівництво розпочалося у [[1752]] році, але школу було відкрито лише в [[1760]] році.

[[Терезіанська академія]] була заснована [[14 грудня]] [[1751]] року [[Марія-Терезія|Марією-Терезією Австрійською]]. Щороку академія приймала для навчання 100 дворян і 100 посполитих.

Ці перші установи стали моделлю для численних інших військових академій у Європі.

=== XIX-XXI століття ===
У [[XIX століття|XIX]] і, особливо, у [[XX століття|XX столітті]] термін «академія» став вживатися дуже широко — від наукових товариств до інвесторських організацій та приватних асоціацій у тій чи іншій сфері індустрії. Слово «академія» у назвах різноманітних інституцій, особливо освітніх, стало дуже популярним завдяки історичній традиції значних інтелектуальних та культурних здобутків, що пов'язані з ним. Поширення ринкових відносин на всі сфери життя призвело до вживання «престижного» терміна всюди, де тільки можна.
[[Файл:AMPAS.jpg|міні|Академія кінематографічних мистецтв і наук]]
[[Академія кінематографічних мистецтв і наук]] у США, яка вручає щорічні премії [[Оскар (кінопремія)|Оскар]], — це приклад комерційної організації у сфері кіноіндустрії, яка використовує цю назву.

Термін «академія» став широко застосовуватися стосовно спеціалізованих навчальних закладів типу коледжів: [[Королівська музична академія]] у Великій Британії, [[Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури]] в Києві, [[Військова академія США]], [[Військово-морська академія США]], [[Академія ВПС США]], тощо. За прикладом військових академій, поліція у США навчається у [[Поліцейська академія|поліційних академіях]]. У Німеччині з XIX століття академіями часто називали гімназії, тобто школи нижчого рівня за коледжі. У Великій Британії — це також тип початкових освітніх закладів. У США термін широко вживається для різноманітних комерційних курсів, наприклад, шкіл танців.

У цей час засновуються і продовжують існувати національні академії та спільноти вчених, художників чи письменників. Вони зазвичай засновані державами і часто контролюють майже все державне (і не тільки) фінансування досліджень у своїх галузях. Їхніми учасниками зазвичай є відомі персоналії у відповідних галузях, які обираються вже наявними членами або призначаються урядом. Такі установи не є закладами освіти, хоча іноді можуть здійснювати певні освітні проекти.

[[Вольфганг Амадей Моцарт|Моцарт]] називав «академіями» публічні виконання своїх творів у [[Відень|Відні]] у [[1780-ті|1780-х]] та [[1790-ті|1790-х]], і звідтоді цим терміном також іноді позначають музичні концерти або ж інші культурні заходи.

У [[XX століття|XX]] і [[XXI століття|XXI столітті]] у широкому вжитку термін суттєво розширився і знецінився, навіть тритижневі курси лекцій чи семінарів можуть зватися «академією». Водночас у більш науковому вжитку став поширений латинський термін ''academia'' на позначення серйозного наукового співтовариства та вищої освіти, які сприймаються як глобальний нащадок [[Академія Платона|Афінської академії Платона]].

== Сучасні складові ==

=== Академічні установи та організації ===
[[Файл:Владимирская 54 Киев 2010 01.JPG|міні|Президія Національної академії наук України.]]
До сучасних академічних установ та організацій, тобто до власне ''academia'', зараховуються не всі заклади, які називають себе «академіями», а лише [[Національні академії наук Європи|національні академії]], що є спільнотами провідних вчених чи митців країни ([[Афінська академія]], [[Французька академія]], [[Національна академія мистецтв України]]), науково-дослідні інституції ([[Національна академія наук України]], [[Інститут надтвердих матеріалів імені В. М. Бакуля НАН України|Інститут надтвердих матеріалів]], [[Російська академія наук]]), а також [[Заклад вищої освіти|заклади вищої освіти]] — [[університет]]и, [[інститут]]и, а в деяких країнах також [[коледж]]і чи навчальні академії.

=== Академічна спільнота ===
{{main|Академічна спільнота}}
[[Файл:Cardiff University Graduation Ceremony.jpg|міні||Академічна спільнота [[Кардіффський університет|Кардіффського університету]] під час студентської випускної церемонії.]]
Академічна спільнота або академічне співтовариство — це світова спільнота [[викладач]]ів і [[дослідник]]ів із [[Наукове товариство|наукових товариств]], [[Навчальний заклад|навчальних]] та дослідницьких інституцій найвищого рівня ([[університет]]и, [[інститут]]и та власне академії). Латинський термін ''academia'' включає це значення, але в українській мові «академічна спільнота» вживається частіше, хоч і має вужче значення.

В Україні академічна спільнота зазвичай є синонімічним поняттям до університетської спільноти, однак в «Етичному кодексі [[Київський національний університет імені Тараса Шевченка|Київського національного університету імені Тараса Шевченка]]» ці терміни розрізняються. Академічна спільнота визначається як «усі члени університетської спільноти, які беруть участь в освітній та науковій діяльності Університету», а університетська спільнота, у свою чергу, як «професорсько-викладацький склад, адміністрація Університету та його структурних підрозділів, наукові працівники, слухачі підготовчих відділень, студенти, аспіранти, докторанти, навчально-допоміжний персонал, працівники адміністративно-господарської частини»<ref>[http://sp.knu.ua/wp-content/uploads/2018/03/ЕТИЧНИЙ-КОДЕКС-КНУ.pdf Етичний кодекс КНУ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180403112834/http://sp.knu.ua/wp-content/uploads/2018/03/ЕТИЧНИЙ-КОДЕКС-КНУ.pdf |date=3 квітня 2018 }} // Knu.ua.</ref>.

Академічна спільнота є ширшим поняттям за [[Наукове співтовариство|наукову спільноту]], оскільки академічні дослідження можуть стосуватися тих сфер знання, які не вважаються [[Наука|наукою]] (science) у строгому сенсі слова ([[філософія]], [[мистецтво]], [[теологія]] тощо).

==== Наукові ступені і звання ====
{{main|Науковий ступінь}}
Представники академічної спільноти зазвичай мають вищий [[науковий ступінь]] ([[кандидат наук]] або [[доктор філософії]], [[доктор наук]]), а ті з них, хто займається викладацькою діяльністю, ще й [[вчене звання]] ([[доцент]], [[професор]]). Ступені і звання можуть різнитися залежно від країни. Термін «вчений» (scholar) часто вживається на позначення всіх представників академічної спільноти (academics), тоді як термін «науковець» (scientist) — лише для позначення представників природничих і точних наук. Утім, в українській мові це розрізнення яскраво не виражене, оскільки немає такого жорсткого розрізнення між природничими та гуманітарними науками, як в англійській мові.

=== Академічна культура ===
{{main|Академічна культура}}
Академічна культура ({{lang-en|academic culture}}) — це [[культура]] накопичення [[Знання|знань]], їхнього розвитку, впорядкування та передачі від покоління до покоління через [[Практика|практиків]] та передавачів, тобто [[дослідник]]ів і [[викладач]]ів дослідницьких інституцій та [[Вищий навчальний заклад|вищих навчальних закладів]]. У західних мовах це є частина значення терміна латинського походження ''academia''<ref name=":0"/><ref name=":1"/>. Академічна культура є ширшим поняттям за «наукова культура» (як і академічна спільнота є ширшим поняттям за «[[наукова спільнота]]»), оскільки вищі навчальні заклади та дослідницькі інституції можуть займатися знаннями, які не є строго [[Наукове знання|науковими]] (наприклад, [[Філософія|філософією]], [[мистецтво]]м, [[Теологія|теологією]] тощо). Відомими теоретиками академічної та університетської культури були [[Вільгельм фон Гумбольдт]]<ref>''Гумбольдт'' 2011.</ref>, кардинал [[Джон Генрі Ньюмен]]<ref>''Ньюмен'' 2003.</ref>, [[Хосе Ортега-і-Гассет]] («Місія університету»)<ref>''Ортега-и-Гассет'' 2010.</ref>, [[Ярослав Пелікан]] («Ідея Університету»)<ref>''Пелікан'' 2009.</ref>, [[Карл Ясперс]] («Ідея університету»)<ref>''Ясперс'' 2006.</ref>.

У вузькому значенні академічна культура позначає лише «відносини, цінності та поведінку людей, котрі працюють або навчаються в [[університет]]ах, наприклад, викладачів, дослідників та студентів»<ref>''Brick'' 2009, p. 2.</ref>.

==== Академічний одяг ====
[[Файл:Jacob1207b.JPG|міні|Академічний одяг у США]]
В академічній культурі сформувалися власні традиції одягу, який вдягається на офіційні та урочисті події, а в деяких закладах і щоденно. Традиція цього одягу йде від середньовічного вбрання священиків та ченців, які і сформували основу сучасної західноєвропейської та американської університетської освіти та наукової діяльності. Найвідомішими є такі елементи як квадратний [[академічний капелюх]], [[академічний шарф]] у кольорах навчального закладу, та [[академічна мантія]] чи плащ.

=== Академічна традиція ===
{{main|Академічна традиція}}
Академічна традиція — це історична тяглість [[Академічна культура|академічної культури]] накопичення [[Знання|знань]], а також конкретні звичаї та норми, які сформувалися у рамках цієї традиції.

=== Академічна видавнича діяльність ===

==== Історія академічних журналів ====
Серед перших дослідницьких академічних журналів був британський «Proceedings of Meetings of the Royal Society», що публікувався ще у [[XVII століття|XVII столітті]]. У той час публікація академічних досліджень було явищем суперечливим. Часто публікації анонсували відкриття і заявляли про першість автора, але не розкривали деталей, тож мало хто міг довідатися про наукові досягнення. Так діяли [[Ісаак Ньютон]] та [[Готфрід Вільгельм Ляйбніц|Лейбніц]]. Тим не менше, цей спосіб захисту авторства не був ефективним і постійно виникали суперечки за авторство, кількість яких зменшилася лише на початку [[XX століття]], коли сформувалася сучасна система академічних журналів.

==== Сучасний стан ====
[[Файл:Science, vol. 1, 1883, title page.png|міні|Обкладинка першого номера журналу «Science» (1883).]]
Дослідницькі журнали були настільки успішними, що їхня кількість стрімко зростала усі останні десятиліття. Кредом сучасних академічних дослідників стало «публікуйся, інакше зникнеш». За виключенням таких загальних журналів як «[[Science]]» чи «[[Nature]]», більшість видань стосуються вузької тематики чи дисципліни. Існують різні методи перевірки надісланих текстів. Найпоширенішим є початкове прийняття редакцією журналу, потім рецензія двох чи трьох дослідників із цієї ж або близької теми, які рекомендують або не рекомендують текст до публікації, після чого йде редагування і коригування тексту до публікації. Суперечливі теми можуть вимагати додаткові рівні перевірки. Журнали мають певну ієрархію, що частково ґрунтується на репутації, а частково — на суворості перевірки надісланих текстів. Найпрестижніші журнали зазвичай отримують та публікують найважливіші роботи. Автори, яким вдається там опублікуватися, суттєво піднімають свою академічну репутацію та резюме.

== Структура ==

=== Академічні дисципліни ===
''Academia'' зазвичай розділяється за [[Академічна дисципліна|академічними дисциплінами]] або [[Наукова галузь|галузями досліджень]]. Коріння такої класифікації сягає середньовічних [[тривіум]]а і [[квадривіум]]а, які були моделюю схоластичної вченості у перших університетах Європи.

Ці дисципліни неодноразово змінювалися і переглядалися, а також поставала велика кількість нових, щоразу більш вузьких. Через це у сучасному академічному середовищі пріоритет часто надається міждисциплінарним дослідженням, хоча їх значно важче організувати і в практичному аспекті (адміністрування і фінансування), і через різні дослідницькі методи у різних дисциплінах. Деякі нові галузі досліджень починалися як міждисциплінарні, але згодом оформилися у самостійні спеціалізовані галузі, як-от [[когнітивна наука]].

Більшість академічних інституцій відбивають дисциплінарний поділ у своїх адміністративних структурах — вони розділяються на відділення (департаменти, факультети тощо) чи програми за різними галузями досліджень. Кожне відділення зазвичай окремо адмініструється та фінансується академічною інституцією, хоча члени відділень, наукові та адміністративні співробітники, можуть належати одразу до кількох відділень. Окрім цього, академічна установа зазвичай має загальну адміністративну структуру, яка не підпорядковується жодному відділенню, дисципліні чи галузі.

=== Кваліфікації ===
За завершення навчання в певній галузі зазвичай надається академічна кваліфікація або ступінь. У Європі це такі ступені: [[бакалавр]] (за завершення базової вищої освіти), [[магістр]] і [[Доктор філософії|доктор]] (за завершення поглибленої вищої освіти). У більшості галузей досліджень більшість дослідників та викладачів мають ступінь доктора, але в деяких ремісничих і творчих сферах достатньо і ступеня магістра.

=== Академічні конференції ===
Із академічною видавничою діяльністю тісно пов'язане проведення [[Наукова конференція|наукових конференцій]] — збирання в одному місці вчених та інтелектуалів для обговорення їхніх досліджень за певною темою чи темами. Ці заходи зазвичай відкриті для всіх зацікавлених і проводяться для поширення нових наукових ідей серед більш широкої аудиторії.

=== Внутрішні конфлікти ===
Всередині академічного середовища різні групи мають різні, іноді протилежні, цілі. У сучасній академії кілька з цих конфліктів добре відомі і дуже поширені.

===== Освіта, дослідження і ринок =====
Очевидним прикладом є конфлікт між намаганням покращити якість вищої освіти чи досліджень і прагненням зменшити їхню вартість. Іншим конфліктом є суперечності між професійними навчальними програмами, на які є попит роботодавців, та загальними (універсальними) навчальними програми, що призводить до суперечок стосовно стандартів акредитації. Пов'язаним із цим є конфлікт між науковими дослідженнями задля комерційного прибутку та науковими дослідженнями задля самого наукового поступу, які не приносять ніякого безпосереднього матеріального прибутку.

===== Практика і теорія =====
Переведення теорії в практику може викликати розриви між тим, що вивчається в академічному середовищі і тим, як це працює в реальному світі. Зменшувати цей розрив покликані численні професійні школи, а також освітня і соціальна робота, де студенти та співробітники мають брати участь у практичних проектах. Останнім часом зростає кількість зорієнтованих на практику наукових досліджень навіть у традиційно теоретичних галузях.

Не всі погоджуються із важливістю теорії стосовно практики. Представників академічного світу часто критикують за те, що їм не вистачає практичного досвіду і вони надто відірвані від «реального світу». У крайньому прояві ця тенденція проявляться у русі [[антиінтелектуалізм]]у.

==== Місто і університет ====
Університети часто культурно суттєво відрізняються від міст, де вони розташовані. Іноді це призводить до суперечностей і конфліктів із місцевим населенням через політичні, економічна та інші чинники, а також значну станову й інтелектуальну нерівність.

== Сучасні виклики та критика ==
Окрім внутрішніх суперечностей стосовно стандартів та підходів, сучасне академічне середовище стикається і з більш серйозними викликами — антинаукою, псевдонаукою, антиінтелектуалізмом та плагіатом.

=== Антинаука ===
[[Антинаука|Антинаукою]] називають різні доктрини і практики, які розглядають науку як зло, джерело людських нещасть, як загрозу самому людському існуванню, і спрямовані на боротьбу проти сучасного західного розуміння науки<ref name="holton3">''Холтон Д.''[http://psylib.org.ua/books/holto01/txt03.htm Антинаука як альтернативне світобачення: Заперечення права науки на істину] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220124000113/http://psylib.org.ua/books/holto01/txt03.htm |date=24 січня 2022 }} // «Що таке антинаука»? Вопросы философии, № 2, 1992. {{ref-ru}}</ref>.

=== Псевдонаука ===
Псевдонаука — це діяльність, що навмисне або помилково [[Мімікрія|імітує]] [[Наука|науку]], але по суті такою не є. Головна відмінність псевдонауки від науки — це використання неперевірених наукових методів, помилкових або сфальсифікованих даних і відомостей, а також заперечення [[Принцип спростовуваності|можливості спростування]].

=== Антиінтелектуалізм ===
Антиінтелектуалі́зм — недовіра й ворожість щодо [[інтелект]]у, інтелектуальності та [[інтелектуал]]ів, яке зазвичай виражається в ставленні до [[Освіта|освіти]], [[Філософія|філософії]], [[Художня література|літератури]], [[Мистецтво|мистецтва]] й [[Наука|науки]] як до непрактичного, непотрібного, гідного зневаги. Антиінтелектуали часто претендують на роль заступників й друзів простого народу, борців проти політичного й академічного елітизму. Вони звинувачують освічені верстви у відриві від щоденних турбот більшості, а також у тому, що інтелектуали підпорядкували собі політичну діяльність і вищу освіту.

=== Плагіат ===
Особливу проблему для академічного середовища складає плагіат — привласнення [[автор]]ства на чужий твір або на чуже відкриття, винахід чи раціоналізаторську пропозицію, а також використання у своїх працях чужого твору без посилання на автора. Велика частина діяльності серйозних академічних інстутицій спрямована на виявлення і боротьбу з плагіатом, його недопущення в наукових публікаціях і дослідженнях.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==

* ''Barnett, R''. The Idea of Higher Education. — Buckingham: Open University Press, 1997. — 240 p.
* ''Becher, Tony''. Academic Tribes and Territories: Intellectual Enquiry and the Cultures of Disciplines / 2nd edition. — Open University Press, 2001.
* ''Brick, Jean''. Academic Culture: A Student's Guide to Studying at University. — Macmillan Education Australia, 2009.
* ''Germano, William''. Getting it Published: A Guide for Scholars (And Anyone Else) Serious about Serious Books. — Chicago: University of Chicago Press, 2001.
* ''Goldsmith, John A.; Komlosk, John; Gold, Penny Schine''. The Chicago Guide to Your Academic Career. — Chicago: University of Chicago Press, 2002.
* ''Lucas, Christopher J.; Murry, John W., Jr.'' New Faculty: A Practical Guide for Academic Beginners. — New York: Modern Language Association, 1992.
* ''Mattingly, Paul H.'' American Academic Cultures: A History of Higher Education. — University of Chicago Press, 2017.
* ''Newman, J. H.'' The Idea of a University, London, 1891.
* ''Rhode, Deborah L.'' In Pursuit of Knowledge: Scholars, Status, and Academic Culture. — Stanford University Press, 2006.
* ''The Academic's Handbook'' / A. Leight DeNeef and Craufurd D. Goodwin, eds. 2nd ed. — Durham and London: Duke University Press, 1995.
* ''Безклубий І.'' Університетська спільнота в Україні // Соціологія права. — 2011. — № 1.
* ''Вебер А.'' Университет и историческая ситуация // Вебер А. Избранное: кризис европейской культуры. — СПб., 1999. — 565 c.
* ''Гумбольдт В. фон.'' О внутренней и внешней организации высших научных учреждений в Берлине // Университетская идея в Российской империи XVIII — начала ХХ века: антология. — М., 2011. — 527 c.
* ''Захаров И. В., Ляхович Е. С''. Миссия университета в европейской культуре. — М., 1994. — 239 c.
* ''Налетова, Ирина; Прохоров, Андрей''. [http://www.gramota.net/materials/3/2013/12-1/31.html Академическая культура как идея университета] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190413190216/http://www.gramota.net/materials/3/2013/12-1/31.html |date=13 квітня 2019 }}
* ''Ньюмен Дж''. [http://www.strana-oz.ru/2003/6/hristianstvo-i-nauchnye-izyskaniya Христианство и научные изыскания] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190413190224/http://www.strana-oz.ru/2003/6/hristianstvo-i-nauchnye-izyskaniya |date=13 квітня 2019 }} // Отечественные записки. — 2003, № 6.
* ''Ортега-и-Гассет Х.'' Миссия университета / пер. с исп. М. Н. Голубевой, А. М. Корбута. — М., 2010. — 144 c.
* ''Пелікан, Ярослав''. Ідея Університету. — К.: Дух і Літера, 2009. — 360 с.
* ''Рогожа, Марія''. Етичне регулювання академічного середовища у проблемному полі академічної етики: осмислення механізмів дієвості Бухарестської декларації / Рогожа Марія // Філософія освіти. Philosophy of Education: науковий журнал. — 2014. № 1 (14) / Ін-т вищої освіти НАПН України, Нац. пед. ун-т імені М. П. Драгоманова, 2014. — С. 232—241
* ''Хоружий, Г. Ф.'' Академічна культура: цінності та принципи вищої освіти / Г. Ф. Хоружий. — Тернопіль: Навчальна книга — Богдан, 2012. — 320 с. — ISBN 978-966-10-2347-4
* ''Ясперс, Карл''. Идея университета. — Минск: БГУ, 2006. — 159 c.
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Заклади вищої освіти]]
[[Категорія:Наукові організації]]
[[Категорія:Академічна термінологія]]
[[Категорія:Наука та освіта]]
[[Категорія:Історія ідей]]
[[Категорія:Платон]]

Названо на честь: Академ і Академія Платона


text:
# Красноїлля
Красноїлля —  село в Україні, у Верховинській селищній громаді Верховинського району Івано-Франківської області. У селі розташований Красноїльський ліцей.

## Назва
За народними переказами назва села походить від найменування старої великої і красивої ялиці, що росла колись на присілку Вигода. Її в народі називали «красна їль». Вона була такою величезною, що з наколених із неї дощок—ґонтів вистачило вкрити новозбудовану церкву.
Про цей факт згадує у своїй книзі «На високій полонині» й Станіслав Вінценз. Він пише: «Росла там колись над Черемошем дуже велика й гарна ялиця. Саме з неї збудували в 1757році церковцю, а з грубого пня зробили вівтар. Від тієї-то ялиці назвали парафію та село – Красноїлля, тобто «гарна ялиця».
За радянської влади село Красноїлля було перейменовано на Красноїлів. Івано-Франківська обласна Рада народних депутатів рішенням від 15 липня 1993 року перейменувала село з Красноїлів на Красноїлля.

## Географія
Центр села знаходиться в долині Дідушкової річки. Він оточений горами: зі сходу – Лєльковим і Широким, з півдня – Перехресним, з заходу – Плаєм і Магурою, з півночі – Синицями з вершиною Довбушанка (1186 м над р.м), на північному сході – горою Буків’ян.
Дідушкова річка, яка протікає через село, має дві основні притоки: Білу річку, яка бере початок з гори Скупова – урочище Кривий; і Чорної річки, яка витікає з під Кринти. Дідушкову річку живлять праві потоки: Коломийський, Дубівський, Стусівський, Лупєн’єк, Жбирь, і ліві: Підмагора, Жолобівський, Рибарівський, Панькєвичівський, Буків’янський. Вона є правою притокою річки Чорний Черемош.

## Історія
Село Красноїлля було засноване в часи національно-визвольної боротьби українського народу 1648-1657рр. під проводом Богдана Хмельницького. Перша письмова згадка датується 1649 роком.
1 травня 1696 власник села Думитрашко Урсакі продав другу половину села Красноїлля капітану Александру Єльському, "полякові з Ґродна (Литва), перебуваючому там з малим військом на околиці землі городенківського староства".
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України  № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Верховинської селищної громади.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Верховинського району, село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району.

## Культура
У 1903 році в Красноїллі засновано читальню «Просвіта», в 1906-1907рр. в їхній бібліотеці налічувалось близько 75 книжок. Головою читальні був Федір Крамарук.
1910 року групою ентузіастів на чолі з Гнатом Хоткевичем в селі Красноїлля було засновано Гуцульський театр.
У школі є танцювальний колектив «Чарівний каблучок», який виграє перші місця у різних конкурсах.

### Пам'ятки архітектури
Пам'ятки архітектури національного значення:
- Церква Святих апостолів Петра і Павла — дерев'яна, побудована 1843 року, належить до ПЦУ; настоятель — митрофорний протоієрей Василь Данильчик.
- Дзвіниця церкви Святих апостолів Петра і Павла — дерев'яна, побудована 1843 року.
- Могила воїнів УПА.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 1151 особа, з яких 525 чоловіків та 626 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкало 1278 осіб.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова       | Кількість | Відсоток |
| ---------- | --------- | -------- |
| українська | 1281      | 99.92%   |
| російська  | 1         | 0.08%    |
| Усього     | 1282      | 100%     |

## Світлини
- Горби Красноїлля
- Коні в селі
- Театр села

wikiname: ukwiki

title: Красноїлля

in_language: uk

wikitext:
{{Село
| назва           = Красноїлля
| колишня назва   = '''Красноїлів'''<br/>(до 1993)
| область         = [[Івано-Франківська область]]
| район           = [[Верховинський район]]
| громада         = [[Верховинська селищна громада]]
| рада            = [[Красноїльська сільська рада]]
| код КОАТУУ      = 2620884501
| зображення      = Krasnoillya.jpg
| зображення_розмір = 300px
| зображення_підпис =
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1649
| населення       = Близько 1200
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 18
| ref-площа       =
| щільність       = 71,22
| поштовий індекс = 78716
| телефонний код  = 03432
| координати      = {{coord|48|6|29|N|24|54|18|E|scale:30000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 48|
| lat_min         = 6|
| lat_sec         = 29
| lon_deg         = 24|
| lon_min         = 54|
| lon_sec         = 18
| висота          =
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Річка (притока Чорного Черемошу)|Річка]], Дідушкова
| адреса          = 78700, Івано-Франківська обл., Верховинський р-н, с-ще Верховина, вул. Івана Франка, 3
| облікова картка =
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  = 18 км від районного центру смт.верховина,48 км від залізничної станції Ворохта, 150км
| відстань р      = від обласного центру.
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
'''Красноїлля''' —  [[село]] в Україні, у [[Верховинська селищна громада|Верховинській селищній громаді]] [[Верховинський район|Верховинського району]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]. У селі розташований Красноїльський ліцей.

== Назва ==
За народними переказами назва села походить від найменування старої великої і красивої ялиці, що росла колись на присілку Вигода. Її в народі називали «красна їль». Вона була такою величезною, що з наколених із неї дощок—ґонтів вистачило вкрити новозбудовану церкву.

Про цей факт згадує у своїй книзі «На високій полонині» й [[Станіслав Вінценз]]. Він пише: ''«Росла там колись над Черемошем дуже велика й гарна ялиця. Саме з неї збудували в 1757році церковцю, а з грубого пня зробили вівтар. Від тієї-то ялиці назвали парафію та село – Красноїлля, тобто «гарна ялиця».'' <ref>{{Cite book
|title=Долішній М. Постав із скарбу храм: [ З історії спорудження каплиці у присілку Вигода с. Красноїлів Верховинського р-ну] //Тижневик Галичини – 1997 – 6 лют. |last=Долішній М.
|year=1997
}}</ref>

За радянської влади село Красноїлля було перейменовано на Красноїлів. Івано-Франківська обласна Рада народних депутатів рішенням від 15 липня 1993 року перейменувала село з Красноїлів на Красноїлля<ref>{{Cite web |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=08.04.2017&letter=5937 |title=Нормативно-правові акти з питань адміністративно-територіального устрою України |accessdate=28 жовтня 2019 |archive-date=13 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200813090651/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=08.04.2017&letter=5937 }}</ref>.

== Географія ==
Центр села знаходиться в долині Дідушкової річки. Він оточений горами: зі сходу – Лєльковим і Широким, з півдня – Перехресним, з заходу – Плаєм і Магурою, з півночі – Синицями з вершиною Довбушанка (1186 м над р.м), на північному сході – горою [[Буків Яр|Буків’ян]].

Дідушкова річка, яка протікає через село, має дві основні притоки: [[Біла Річка (річка)|Білу річку]], яка бере початок з гори Скупова – урочище Кривий; і [[Чорної річки]], яка витікає з під Кринти. Дідушкову річку живлять праві потоки: Коломийський, Дубівський, Стусівський, Лупєн’єк, Жбирь, і ліві: Підмагора, Жолобівський, Рибарівський, Панькєвичівський, Буків’янський. Вона є правою притокою річки [[Чорний Черемош|Чорний Черемош.]]

== Історія ==
Село Красноїлля було засноване в часи національно-визвольної боротьби українського народу 1648-1657рр. під проводом Богдана Хмельницького. Перша письмова згадка датується 1649 роком.

1 травня 1696 власник села Думитрашко Урсакі продав другу половину села Красноїлля капітану Александру Єльському, ''"полякові з Ґродна (Литва), перебуваючому там з малим військом на околиці землі [[Городенка|городенківського]] староства"''.

12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України  № 714-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області», увійшло до складу Верховинської селищної громади.<ref>{{Cite web|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-ivano-frankivskoyi-oblasti-714-120620|title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Івано-Франківської області|last=|website=www.kmu.gov.ua|language=ua|archive-url=https://web.archive.org/web/20211112203842/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-ivano-frankivskoyi-oblasti-714-120620|archive-date=12 листопада 2021|accessdate=2021-11-12}}</ref>

19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації [[Верховинський район (1966—2020)|Верховинського району]], село увійшло до складу новоутвореного Верховинського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Культура ==
У 1903 році в Красноїллі засновано читальню «Просвіта», в 1906-1907рр. в їхній бібліотеці налічувалось близько 75 книжок. Головою читальні був Федір Крамарук.<ref>{{Cite book
|title=Сінітович В. Театральна перлина Гната Хоткевича / В. Сінітович, Р. Сінітович. – Верховина : Гуцульщина, 2010. – 64 с. }}</ref>

1910 року групою ентузіастів на чолі з [[Хоткевич Гнат Мартинович|Гнатом Хоткевичем]] в селі Красноїлля було засновано [[Гуцульський театр]]<ref>{{Cite web |url=http://www.yatran.com.ua/articles/505.html |title=Гуцульський театр Гната Хоткевича: історія і сучасність |accessdate=28 грудня 2012 |archive-date=2 листопада 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141102121650/http://www.yatran.com.ua/articles/505.html }}</ref>.

У школі є танцювальний колектив «Чарівний каблучок», який виграє перші місця у різних конкурсах.

=== Пам'ятки архітектури ===

Пам'ятки архітектури національного значення:

* [[Церква святих апостолів Петра і Павла (Красноїлля)|Церква Святих апостолів Петра і Павла —]] дерев'яна, побудована 1843 року, належить до [[Православна церква України|ПЦУ]]; [[настоятель]] — [[митра|митрофорний]] [[протоієрей]] Василь Данильчик.
* Дзвіниця церкви Святих апостолів Петра і Павла — дерев'яна, побудована 1843 року.
* Могила воїнів УПА.

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 1151 особа, з яких 525 чоловіків та 626 жінок.<ref name="населення 1989"/>

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкало 1278 осіб.<ref name="населення 2001"/>

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:<ref name="населення 2001 мова"/>
{| class="wikitable sortable"
!Мова
!Кількість
!Відсоток
|-
|[[Українська мова|українська]]
|1281
|99.92%
|-
|[[Російська мова|російська]]
|1
|0.08%
|- class="sortbottom"
!Усього
|1282
|100%
|}

== Світлини ==
<gallery widths="200" heights="150">
File:Карпатський пейзаж села Красноїлля.jpg|Горби Красноїлля
File:Гуцульські коні.jpg|Коні в селі
File:Krasnoillja 2.jpg|Театр села
</gallery>
== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного та постійного населення по кожному сільському населеному пункту, Івано-Франківська область (осіб) - Регіон, Рік, Категорія населення , Стать (1989(12.01))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Кількість наявного населення по кожному сільському населеному пункту, Івано-Франківська область (осіб) - Регіон , Рік (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

<ref name="населення 2001 мова">{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp|назва=Розподіл населення за рідною мовою, Івано-Франківська область (у % до загальної чисельності населення) - Регіон, Рік , Вказали у якості рідної мову (2001(05.12))|вебсайт=database.ukrcensus.gov.ua|видавець=Банк даних [[Державна служба статистики України|Державної служби статистики України]]|дата-доступу=15 листопада 2019|archive-date=31 липня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp}}</ref>

}}

== Посилання ==
{{примітки}}
{{commonscat|Krasnoillya}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Верховинська селищна громада}}
{{Верховинський район}}
[[Категорія:Села Івано-Франківської області]]

title: село Красноїлля

Країна: Україна

Область: Івано-Франківська область

Район: Верховинський район

Тер. громада: Верховинська селищна громада

title: Основні дані

Колишня назва: Красноїлів · (до 1993)

Населення: Близько 1200

Площа: 18 км²

Густота населення: 71,22 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Річка, Дідушкова

Відстань до · районного центру: від обласного центру. км

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Красноїлля

title: Мапа

Мапа: Красноїлля у Вікісховищі