text:
# Джубга
Джубга (адиг. Жьыбгъэ, трансліт. Źybġə) — селище міського типу (курортне селище) в Туапсинському районі Краснодарського краю. Населення — 5,2 тис. осіб (2002).
Селище Джубга розташоване на узбережжі Джубзької бухти Чорного моря в гирлі річки Джубга, за 57 км на північний захід від Туапсе. Від Краснодару до Джубги через Адигейськ, Гарячий Ключ і перевали Західного Кавказу веде автотраса М4 протяжністю 108 км. Оскільки це найближче до крайового центру курортне селище на узбережжі, Джубга дуже популярна серед його мешканців, які бажають провести вихідні на морі. Пляж у Джубзі пісок та рінь. Є автокемпінги, автотурбази.

## Історія
- Станиця Джубзька заснована у 1864 році після виселення корінних мешканців — шапсугів, була штаб-квартирою Шапсугського берегового батальйону. Станиця містилася за 2 км від гирла річки на місці сучасного мікрорайону Станиця
- У 1870 році у зв'язку з ліквідацією Шапсузького батальйону станиця Джубзька перейменована в село Джубга, пізніше — селище
- 13 липня 1966 року селу Джубга привласнений новий статус курортного селища

## Адміністративний поділ
До складу Джубзького міського поселення крім селища Джубга входять також:
- село Дефанівка (2 043 чол.)
- село Бжид (711 чол.)
- село Гірське (459 чол.)
- село Молдаванівка (754 чол.)
- хутір Полковничий (65 чол.)

## Населення
Населення всього джубзького поселення (станом на 1999) 9 220 осіб.

## Відомі люди
- Катя Огоньок (справжнє ім'я Христина Євгенівна Пенхасова; 1977—2007) — російська співачка.

wikiname: ukwiki

title: Джубга

in_language: uk

wikitext:
{{Смт Росії
| назва              = Джубга
| назва ін.          =
| герб               =
| опис герба         =
| прапор             =
| опис прапора       =
| карта розташування1= Росія Краснодарський край
| суб'єкт РФ         = [[Краснодарський край]]
| район              = [[Туапсинський район]]
| рада               = Джубзька міська рада
| код ЗКАТУ          = 03 255 554 000
| розташування       =
| опис розташування  =
| mapx               =
| mapy               =
| засноване          = 1864
| перша згадка       =
| населення          = 5295
| площа              =
| статус             = 1966
| магдебурзьке право =
| агломерація        =
| щільність          =
| поштовий індекс    = 352844
| телефонний код     = 86167
| висота             =
| ref-висота         =
| водойма            = [[Чорне море]],  [[Джубзька бухта]], річка [[Джубга (річка)|Джубга]]
| катойконіми        =
| координати         = {{coord|44|18||N|38|42||E|scale:30000|display=inline}}
| ref-area           =
| станція            =
| відстань           =
| фізична р          = 57
| залізниця р        =
| автошлях р         =
| фізична о          = 108
| ref-фізична о      =
| залізниця о        =
| автошлях о         =
| схема              =
| адреса             =
| голова             = Хрипунов Володимир Миколайович
}}

'''Джубга''' ({{lang-ady|Жьыбгъэ|Źybġə}}) — селище міського типу (курортне селище) в [[Туапсинський район|Туапсинському районі]] [[Краснодарський край|Краснодарського краю]]. Населення — 5,2 тис. осіб ([[2002]]).

Селище Джубга розташоване на узбережжі [[Джубзька бухта|Джубзької бухти]] [[Чорне море|Чорного моря]] в гирлі річки [[Джубга (річка)|Джубга]], за 57 км на північний захід від [[Туапсе]]. Від [[Краснодар]]у до Джубги через [[Адигейськ]], [[Гарячий Ключ]] і перевали Західного Кавказу веде [[Дон (автомагістраль)|автотраса М4]] протяжністю 108 км. Оскільки це найближче до крайового центру курортне селище на узбережжі, Джубга дуже популярна серед його мешканців, які бажають провести вихідні на морі. Пляж у Джубзі пісок та рінь. Є автокемпінги, автотурбази.

== Історія ==
* Станиця Джубзька заснована у [[1864]] році після виселення корінних мешканців — [[шапсуги|шапсугів]], була штаб-квартирою Шапсугського берегового батальйону. Станиця містилася за 2 км від гирла річки на місці сучасного мікрорайону Станиця
* У [[1870]] році у зв'язку з ліквідацією Шапсузького батальйону станиця Джубзька перейменована в село Джубга, пізніше — селище
* 13 липня [[1966]] року селу Джубга привласнений новий статус курортного селища

== Адміністративний поділ ==
До складу ''Джубзького міського поселення'' крім селища ''Джубга'' входять також:
* село [[Дефанівка]] (2 043 чол.)
* село [[Бжид]] (711 чол.)
* село [[Гірське (Краснодарський край)|Гірське]] (459 чол.)
* село [[Молдаванівка (Краснодарський край)|Молдаванівка]] (754 чол.)
* хутір [[Полковничий]] (65 чол.)

== Населення ==
Населення всього джубзького поселення (станом на 1999) 9 220 осіб.

== Відомі люди ==
* [[Катя Огоньок]] (справжнє ім'я '''Христина Євгенівна Пенхасова'''; 1977—2007) — російська співачка.

== Посилання ==
* [http://www.kurorttuapse.ru/map/1g.htm Мапа курорту Джубга] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070626220803/http://www.kurorttuapse.ru/map/1g.htm |date=26 червня 2007 }} {{ref-ru}}
* [http://www.azur.ru/dgybga azur.ru Джубга] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070711230553/http://www.azur.ru/dgybga/ |date=11 липня 2007 }} {{ref-ru}}

{{Туапсинський район}}

[[Категорія:Морські курорти Росії]]
[[Категорія:Селища міського типу Краснодарського краю]]
[[Категорія:Колишні станиці Краснодарського краю]]
[[Категорія:Шапсугія]]

title: смт Джубга

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Краснодарський край

Муніципальний район: Туапсинський район

Поселення: Джубзька міська рада

title: Основні дані

Водойма: Чорне море, Джубзька бухта, річка Джубга

Основні дані: До центру муніципального району/міського округу (км):

Основні дані: · Джубга · Джубга

Основні дані: Джубга у Вікісховищі

Голова адміністрації: Хрипунов Володимир Миколайович


text:
# Тимельовець асамський
Тимельове́ць асамський (Pterorhinus nuchalis) — вид горобцеподібних птахів родини Leiothrichidae. Цей рідкісний, малодосліджений вид мешкає в Індії і М'янмі.

## Поширення і екологія
Асамські тимельовці поширені в індійських штатах Аруначал-Прадеш, Ассам і Нагаленд та на півночі М'янми. Вони живуть в тропічних лісах і чагарникових заростях, на луках і пасовищах. Зустрічаються на висоті до 900 м над рівнем моря.

## Збереження
МСОП класифікує стан збереження цього виду як близький до загрозливого. Асамським тимельовцям загрожує знищення природного середовища.

title: Тимельовець асамський

wikitext:
{{taxobox
| name = Тимельовець асамський
| status = NT
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web|url=https://www.iucnredlist.org/species/22715639/94462678|title=''Pterorhinus nuchalis'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 }}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Leiothrichidae]]
| genus = [[Бурохвоста чагарниця]] (''Pterorhinus'')
| species = '''Тимельовець асамський'''
| binomial = ''Pterorhinus nuchalis''
| binomial_authority = ([[Henry Haversham Godwin-Austen|Godwin-Austen]]), 1876
| synonyms = ''Dryonastes nuchalis''
''Ianthocincla nuchalis''
''Garrulax nuchalis''
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Pterorhinus nuchalis
| commonscat = Pterorhinus nuchalis
| commons = Pterorhinus nuchalis
}}
'''Тимельове́ць асамський'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Pterorhinus nuchalis'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Leiothrichidae]]<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|editor3-last=Rasmussen|editor3-first=Pamela|editor3-link=Pamela Rasmussen|date=October 2021|title=Laughingthrushes and allies| work=IOC World Bird List Version 11.2|url=https://www.worldbirdnames.org/new/bow/laughingthrushes/|publisher=International Ornithologists' Union|access-date=01 грудня 2021}}</ref>. Цей рідкісний, малодосліджений вид мешкає в [[Індія|Індії]] і [[М'янма|М'янмі]].

== Поширення і екологія ==
Асамські тимельовці поширені в індійських штатах [[Аруначал-Прадеш]], [[Ассам]] і [[Нагаленд]] та на півночі [[М'янма|М'янми]]. Вони живуть в тропічних лісах і чагарникових заростях, на луках і пасовищах. Зустрічаються на висоті до 900 м над рівнем моря.

== Збереження ==
[[МСОП]] класифікує стан збереження цього виду як близький до загрозливого. Асамським тимельовцям загрожує знищення природного середовища.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3232985}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Leiothrichidae]]
[[Категорія:Птахи, описані 1876]]
[[Категорія:Птахи Індії]]
[[Категорія:Птахи М'янми]]

title: ?Тимельовець асамський

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Leiothrichidae

Рід: Бурохвоста чагарниця (Pterorhinus)

Вид: Тимельовець асамський

Вікісховище: Pterorhinus nuchalis

Віківиди: Pterorhinus nuchalis


text:
# Огірчук Анатолій Степанович
Анатолій Степанович Огірчук (нар. 16 квітня 1947, Баку, Азербайджанська РСР — пом. 21 серпня 2005, Томськ, Росія) — радянський футболіст, нападник та півзахисник. Майстер спорту СРСР. Тренер, суддя.

## Життєпис
Вихованець бакинського футболу. У чемпіонаті СРСР грав за клуби «Нафтовик» Баку (1965-1966 — 7 матчів) і «Шахтар» Донецьк (1967-1969 — 22 матчі, 2 голи). Півфіналіст Кубку СРСР 1967/68. Грав за клуби нижчих ліг «Азовець» Жданов (1970), СКА Київ (1970-1971), «Кривбас» Кривий Ріг (1972), «Торпедо» Томськ (1974-1976).
Тренер у томської команді в 1978-1982 роках. Працював футбольним суддею. З 1993 року до смерті — тренер у ДЮСШ № 17 Томська.
Помер у серпні 2005 року в віці 58 років.
Проводиться відкритий Кубок Томська з футболу пам'яті Анатолія Огірчука.
Два сини займалися футболом на аматорському рівні; Анатолій (нар. 1978) у 1995 році зіграв два матчі за «Томь» у другій лізі і Кубку Росії.

title: Огірчук Анатолій Степанович

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я              = Анатолій Огірчук
| зображення        =
| зображення розмір =
| підпис            =
| повне-ім'я        = Анатолій Степанович Огірчук
| дата-народження   = 16.04.1947
| місце-народження  = [[Баку]], [[Азербайджанська Радянська Соціалістична Республіка|Азербайджанська РСР]]
| дата-смерті       = 21.08.2005
| місце-смерті      = [[Томськ]], [[Росія]]
| зріст             = 176 см
| вага              = 70 кг
| прізвисько        =
| громадянство      = {{URS}}
{{RUS}}
| позиція           = [[Нападник (футбол)|нападник]],
[[півзахисник]]
| поточний-клуб     =
| номер             =
| юнацькі-клуби     =
| юнацькі-роки      =
| клуби =
| роки =
| ігри(голи) =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|1965—1966|{{Прапорець|URS}}|[[Нефтчі (Баку)|«Нафтовик» (Б)]] |7|0}}
{{Футболіст рядок 1|1967—1969|{{Прапорець|URS}}|[[Шахтар (Донецьк)|«Шахтар» (Ст)]] |22|2}}
{{Футболіст рядок 0|1970|{{Прапорець|URS}}|[[Маріуполь (футбольний клуб)|«Азовець»]] |9|1}}
{{Футболіст рядок 1|1970—1971|{{Прапорець|URS}}|[[ЦСКА (Київ)|СКА (К)]] |29+|13}}
{{Футболіст рядок 0|1972|{{Прапорець|URS}}|[[Кривбас (футбольний клуб)|«Кривбас»]] |5|0}}
{{Футболіст рядок 1|1974—1976|{{Прапорець|URS}}|[[Том (футбольний клуб)|«Торпедо» (Т)]] |69|7}}
{{Футболіст кінець}}
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда =
| збірна-роки =
| збірна-ігри(голи) =
| гравець збірної =
| тренер-команда =
| тренер-сезон =
| тренер-місце =
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто = [[Томськ]]
| суддя-категорія =
| суддя-професія = футболіст
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| дата-оновлення =
| вікісховище =
| nocat =
}}

'''Анатолій Степанович Огірчук''' ({{нар}} [[16 квітня]] [[1947]], [[Баку]], [[Азербайджанська Радянська Соціалістична Республіка|Азербайджанська РСР]] — {{†}} [[21 серпня]] [[2005]], [[Томськ]], [[Росія]]) — радянський [[футболіст]], [[Нападник (футбол)|нападник]] та [[півзахисник]]. Майстер спорту СРСР. Тренер, суддя.

== Життєпис ==
Вихованець [[Баку|бакинського]] футболу. У чемпіонаті СРСР грав за клуби [[Нефтчі (Баку)|«Нафтовик» Баку]] (1965-1966 — 7 матчів) і [[Шахтар (Донецьк)|«Шахтар» Донецьк]] (1967-1969 — 22 матчі, 2 голи). Півфіналіст [[Кубок СРСР з футболу 1967—1968|Кубку СРСР 1967/68]]. Грав за клуби нижчих ліг [[Маріуполь (футбольний клуб)|«Азовець» Жданов]] (1970), [[ЦСКА (Київ)|СКА Київ]] (1970-1971), [[Кривбас (футбольний клуб)|«Кривбас» Кривий Ріг]] (1972), [[Том (футбольний клуб)|«Торпедо» Томськ]] (1974-1976).

Тренер у томської команді в 1978-1982 роках. Працював футбольним суддею. З 1993 року до смерті — тренер у ДЮСШ № 17 Томська.

Помер у серпні 2005 року в віці 58 років.

Проводиться відкритий Кубок Томська з футболу пам'яті Анатолія Огірчука<ref>[http://www.admin.tomsk.ru/db3/docs/2014101307 Завершился турнир памяти ветерана томского футбола Анатолия Огирчука] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210513123914/http://www.admin.tomsk.ru/db3/docs/2014101307 |date=2021-05-13 }} {{ref-ru}}</ref>.

Два сини займалися футболом на аматорському рівні; Анатолій (нар. 1978) у 1995 році зіграв два матчі за «Томь» у другій лізі і Кубку Росії<ref>{{ff|12455}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{ff|32299}}
* [https://ukr-footbal.org.ua/personalii/hravtsi/3612--1947-sp-502.html Профіль гравця] на сайті «Український футбол»
* [http://footbook.ru/index.php?type=3&pid=21843 Профіль] на сайті footbook.ru {{ref-ru}}
* [http://lazurny.tomsk.ru/newforum/viewtopic.php?t=138 АНАТОЛИЙ СТЕПАНОВИЧ ОГИРЧУК 16.04.1947 — 21.08.2005] {{ref-ru}}
[[Категорія:Уродженці Баку]]
[[Категорія:Померли в Томську]]
[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Нефтчі»]]
[[Категорія:Футболісти «Шахтаря» (Донецьк)]]
[[Категорія:Футболісти «Маріуполя»]]
[[Категорія:Футболісти ЦСКА (Київ)]]
[[Категорія:Футболісти «Кривбаса»]]
[[Категорія:Футболісти «Томі»]]
[[Категорія:Майстри спорту СРСР]]
[[Категорія:Радянські футбольні арбітри]]
[[Категорія:Російські футбольні арбітри]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Анатолій Степанович Огірчук

Народження: 16 квітня 1947

Смерть: 21 серпня 2005 (58 років)

Вага: 70 кг

Громадянство: СРСР · Росія

Позиція: нападник, · півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Нафтовик» (Б) · 7 · (0)

«Шахтар» (Ст) · 22 · (2)

«Азовець» · 9 · (1)

«Кривбас» · 5 · (0)

«Торпедо» (Т) · 69 · (7)

title: Суддівська діяльність

Місто: Томськ

Професія: футболіст

Суддівська діяльність: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Ульянково (Верховазький район)
Улья́нково (рос. Ульянково) — присілок у складі Верховазького району Вологодської області, Росія. Входить до складу Чушевицького сільського поселення.

## Населення
Населення — 14 осіб (2010; 24 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 100 %

title: Ульянково (Верховазький район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Ульянково
 | назва ін.       = {{lang-ru|Ульянково}}
 | карта розташування1 = Росія Вологодська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Вологодська область]]
 | район           = [[верховазький район|Верховазький]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[чушевицьке сільське поселення|Чушевицьке]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 14 осіб ([[2010]]{{RUS-VLG-census-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 60
 | lat_min= 31
 | lat_sec= 06
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 41
 | lon_min= 46
 | lon_sec= 54
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Ульянково}}

'''Улья́нково''' ({{lang-ru|Ульянково}}) — [[присілок]] у складі [[верховазький район|Верховазького району]] [[вологодська область|Вологодської області]], [[Росія]]. Входить до складу [[чушевицьке сільське поселення|Чушевицького сільського поселення]].

== Населення ==
Населення — 14 осіб ([[2010]]; 24 у [[2002]]<ref>[http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Vologodskaya.xls Дані перепису населення Росії 2002 року]</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 100 %

== Джерела ==
* {{Карта|P-37-131,132}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=60.518441&lon=41.781349&z=12&show=/18859170/ru/Ульянково На Вікімапії]

{{vologda-obl-stub}}
{{верховазький район}}

[[Категорія:Населені пункти Верховазького району]]
[[Категорія:Присілки Вологодської області]]

title: присілок Ульянково

Суб'єкт Російської Федерації: Вологодська область

Муніципальний район: Верховазький

Поселення: Чушевицьке

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Ульянково · Ульянково


text:
# Чарнув (Пясечинський повіт)
Чарнув (пол. Czarnów) — село в Польщі, у гміні Констанцин-Єзьорна Пясечинського повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 689 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Варшавського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 338     | 74                 | 226              | 38                   |
| Жінки    | 351     | 64                 | 213              | 74                   |
| Разом    | 689     | 138                | 439              | 112                  |

title: Чарнув (Пясечинський повіт)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Чарнув
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Czarnów}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Poland. Gmina Konstancin-Jeziorna. Czarnów 001.jpg
|опис зображення    =
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Пясечинський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Констанцин-Єзьорна (гміна){{!}}Констанцин-Єзьорна
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 689
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 22
|поштовий індекс        = 05-510
|автомобільний код      = WPI
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0003731
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Чарнув}}

'''Чарнув''' ({{lang-pl|Czarnów}}) — село в Польщі, у [[Констанцин-Єзьорна (гміна)|гміні Констанцин-Єзьорна]] [[Пясечинський повіт|Пясечинського повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:689}} {{МНОЖИНА:689|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Варшавське воєводство|Варшавського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=338 |ЧолПре=74 |ЧолПрац=226 |ЧолПост=38
|Жін=351 |ЖінПре=64 |ЖінПрац=213 |ЖінПост=74
|Разом=689 |РазомПре=138 |РазомПрац=439 |РазомПост=112
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Czarnów, powiat piaseczyński}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Констанцин-Єзьорна}}

[[Категорія:Села Пясечинського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Пясечинський повіт

Гміна: Констанцин-Єзьорна

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WPI

OSM: ↑336138 ·R (Ґміна Констанцин-Єзьорна)


text:
# Дусмухаметов В'ячеслав Зарликанович
В'ячеслав Зарликанович Дусмухаме́тов (нар. 27 квітня 1978, с. Чернігово Агаповського району Челябінської області) — російський сценарист, продюсер та пропагандист.

## Біографія
2001 року В'ячеслав Дусмухаметов закінчив Челябінську державну медичну академію, а 2002 року — інтернатуру на кафедрі госпітальної терапії і сімейної медицини. Під час навчання грав у КВК, був автором у команді «Уездный город». З 2004 до 2005 року працював на телеканалі «Рен-ТВ», а з 2005 — на СТС, був автором перших сезонів «6 кадрів» і «Татусевих доньок».
Є автором та продюсером комедійного серіалу «Інтерни», продюсером серіалу «Універ», продюсером комедійного шоу «Comedy Woman».

## Фільмографія

### Продюсер
1. 2008—2010 — Універ
2. 2010 — Інтерни

### Сценарист
1. 2005 — Фірмова історія[2]
2. 2005 — Туристи
3. 2005—2006 — Студенти
4. 2007—2010 — Татусеві доньки
5. 2008 — Я лікую
6. 2009 — Наша Russia. Яйця долі

title: Дусмухаметов В'ячеслав Зарликанович

wikitext:
{{Кінематографіст
| Ім'я              = В'ячеслав Дусмухаметов
| Оригінал імені   = Вячеслав Дусмухаметов
| Фото             =
| Підпис          =
| Ім'я при народженні = Дусмухаметов В'ячеслав Зарликанович
| Дата народження    = 27.4.1978
| Місце народження   = [[Чернігово]], [[Челябінська область]], [[Росія]]
| Дата смерті      =
| Місце смерті     =
| Професія        = [[продюсер]], [[сценарист]], [[Гумор|гуморист]]
| Громадянство      = {{RUS}}
| Роки активності  = [[2001]]—дотепер
| Напрямок      = [[КВК]], [[гумор]]
| Нагороди          =
| imdb_id          = 3392634
| Сайт             =
}}
'''В'ячеслав Зарликанович Дусмухаме́тов''' (нар. [[27 квітня]] [[1978]], с. Чернігово [[Агаповський район Челябінської області|Агаповського району]] [[Челябінська область|Челябінської області]]) — російський сценарист, продюсер та пропагандист.

== Біографія ==

[[2001]] року В'ячеслав Дусмухаметов закінчив Челябінську державну медичну академію, а [[2002]] року — [[Інтернатура|інтернатуру]] на кафедрі госпітальної [[терапія|терапії]] і сімейної медицини. Під час навчання грав у [[КВК]], був автором у команді «Уездный город». З [[2004]] до [[2005]] року працював на телеканалі «[[Рен-ТВ]]», а з 2005 — на [[СТС]], був автором перших сезонів «[[6 кадрів]]» і «[[Татусеві доньки|Татусевих доньок]]»<ref>{{cite news |title=Телепродюсер В'ячеслав Дусмухаметов: Немає нічого смішнішого за правду |url=http://www.livekuban.ru/node/103459 |work=Жива Кубань |date=25 червня 2010 |accessdate=22 серпня 2010 |archiveurl=https://www.webcitation.org/6753ndRnq?url=http://www.livekuban.ru/node/103459 |archivedate=21 квітня 2012 |deadurl=yes }}</ref>.

Є автором та продюсером [[Комедія ситуацій (тележанр)|комедійного серіалу]] «[[Інтерни (телесеріал)|Інтерни]]», продюсером серіалу «[[Універ]]», продюсером комедійного шоу «[[Comedy Woman]]».

== Фільмографія ==

=== Продюсер ===
# [[2008]]—[[2010]] — [[Універ]]
# [[2010]] — [[Інтерни (телесеріал)|Інтерни]]

=== Сценарист ===
# [[2005]] — [[Фірмова історія (телесеріал)|Фірмова історія]]<ref>{{Cite web |url=http://www.kino-teatr.ru/kino/screenwriter/ros/24510/works |title=Фільмографія В'ячеслава Дусмухаметова |accessdate=22 серпня 2010 |archive-date=17 січня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110117012115/http://www.kino-teatr.ru/kino/screenwriter/ros/24510/works }}</ref>
# [[2005]] — [[Туристи (фільм)|Туристи]]
# [[2005]]—[[2006]] — [[Студенти (телесеріал)|Студенти]]
# [[2007]]—[[2010]] — [[Татусеві доньки]]
# [[2008]] — [[Я лікую]]
# [[2009]] — [[Наша Russia. Яйця долі]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://kp.ru/daily/24467.5/627527 Сценарист нового серіалу «Інтерни» на каналі ТНТ: «У порівнянні з Охлобистіним, я - дохла рибка!»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100802053527/http://kp.ru/daily/24467.5/627527 |date=2 серпня 2010 }}
* [http://www.film.ru/afisha/person.asp?name=%C2%FF%F7%E5%F1%EB%E0%E2+%C4%F3%F1%EC%F3%F5%E0%EC%E5%F2%EE%E2 В'ячеслав Дусмухаметов, фільмографія]
* [http://www.kino-teatr.ru/kino/screenwriter/ros/24510/bio В'ячеслав Дусмухаметов на сайті kino-teatr.ru] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100530233837/http://www.kino-teatr.ru/kino/screenwriter/ros/24510/bio/ |date=30 травня 2010 }}

{{Інтерни (серіал)}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Уродженці Челябінської області]]
[[Категорія:Російські сценаристи]]
[[Категорія:Російські продюсери]]
[[Категорія:Російські пропагандисти]]

title: Вячеслав Дусмухаметов

Ім'я при народженні: Дусмухаметов В'ячеслав Зарликанович

Дата народження: 27 квітня 1978 (46 років)

Місце народження: Чернігово, Челябінська область, Росія

Громадянство: Росія

Alma mater: Южно-Уральський державний медичний університетd (2001)

Професія: продюсер, сценарист, гуморист

Кар'єра: 2001—дотепер

Напрям: КВК, гумор


text:
# Лелітська сільська рада
| Лелітська сільська рада — колишній орган місцевого самоврядування у Хмільницькому районі Вінницької області з адміністративним центром у с. Лелітка. Сільській раді підпорядковані населені пункти: - с. Лелітка - с. Вербівка - с. Крутнів |

## Склад ради
Рада складалася з 16 депутатів та голови.

## Керівний склад сільської ради
| ПІБ                         | Основні відомості                                                         | Дата обрання | Дата звільнення |
| --------------------------- | ------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Каспров Михайло Аркадійович | Сільський голова, 1953 року народження, освіта, безпартійний              | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Каспров Михайло Аркадійович | Сільський голова, 1953 року народження, освіта вища, член Партії регіонів | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

## Час роботи
| День тижня | Початок | Закінчення |
| ---------- | ------- | ---------- |
| Понеділок  | 8.00    | 17.00      |
| Вівторок   | 8.00    | 17.00      |
| Середа     | 8.00    | 17.00      |
| Четвер     | 8.00    | 17.00      |
| П`ятниця   | 8.00    | 17.00      |

title: Лелітська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Лелітська сільська рада
   | будівля             =
   | область             = [[Вінницька область]]
   | район               = {{Вн-Хм}}
   | центр               = с. [[Лелітка]]
   | голова              = Каспров Михайло Аркадійович
   | кількість членів    = 16
   | код КОАТУУ          = 0524883700
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=3239 Лелітська сільська рада]
   | площа               = 2,36
   | населення           = 924
   | щільність           = 391,53
   | населені пункти     = 3
   | поштовий індекс     = 22008
   | телефонний код      = 4338
   | адреса              = 22008, Вінницька обл., Хмільницький р-н, с.Лелітка, вул. Лесі Українки 23 Б
| вебсторінка         =
  }}

{|
| valign="top" | '''Лелітська сільська рада''' — колишній [[орган місцевого самоврядування]] у [[Хмільницький район|Хмільницькому районі]] [[Вінницька область|Вінницької області]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Лелітка]].

== Населені пункти ==
Сільській раді підпорядковані населені пункти:
* с. [[Лелітка]]
* с. [[Вербівка (Хмільницький район)|Вербівка]]
* с. [[Крутнів (Хмільницький район)|Крутнів]]
| width="30%" | __TOC__
|}

== Склад ради ==
Рада складалася з 16 депутатів та голови.

== Керівний склад сільської ради ==
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Каспров Михайло Аркадійович
| Сільський голова, 1953 року народження, освіта, безпартійний
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Каспров Михайло Аркадійович
| Сільський голова, 1953 року народження, освіта вища, член Партії регіонів
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
<small>''Примітка: таблиця складена за даними джерела''</small><ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=7096&rid256=121 rada.gov.ua]</ref>

== Час роботи ==
{| class="wikitable"
|-
! День тижня !! Початок !! Закінчення
|-
| '''Понеділок''' || 8.00 || 17.00
|-
| '''Вівторок'''|| 8.00 || 17.00
|-
| '''Середа''' || 8.00 || 17.00
|-
| '''Четвер''' || 8.00 || 17.00
|-
| '''П`ятниця''' || 8.00 || 17.00
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=3239 Картка ради на сайті ВРУ]

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Адміністративний устрій Хмільницького району}}

[[Категорія:Адміністративний устрій Хмільницького району]]

title: Основні дані

Країна: Україна

Область: Вінницька область

Район: Хмільницький район

Адм. центр: с. Лелітка

Облікова картка: Лелітська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Каспров Михайло Аркадійович

title: Територія та населення

Густота: 391,53 осіб/км²

title: Контактні дані


text:
# Новомукатовка
Новомука́товка (рос. Новомукатовка, башк. Яңы Моҡатай) — присілок у складі Стерлітамацького району Башкортостану, Росія. Входить до складу Рязановської сільської ради.
Населення — 6 осіб (2010; 12 в 2002).
Національний склад:
- мордва — 83%

title: Новомукатовка

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Новомукатовка
 | назва ін.       = {{lang-ru|Новомукатовка}}<br/>{{lang-ba|Яңы Моҡатай}}
 | карта розташування1 = Росія Башкортостан
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Башкортостан]]
 | район           = [[Стерлітамацький район]]
 | поселення       = [[рязановська сільська рада (Стерлітамацький район)|Рязановська сільрада]]
 | код ЗКАТУ       = 80 249 880 005
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 6 осіб ([[2010]]{{RUS-BA-census}})
 | поштові індекси = 453162
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N | lat_deg= 53 | lat_min= 42 | lat_sec= 38
 | lon_dir=E | lon_deg= 55 | lon_min= 44 | lon_sec= 45
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Новомука́товка''' ({{lang-ru|Новомукатовка}}, {{lang-ba|Яңы Моҡатай}}) — [[присілок]] у складі [[стерлітамацький район|Стерлітамацького району]] [[Башкортостан]]у, [[Росія]]. Входить до складу [[рязановська сільська рада (Стерлітамацький район)|Рязановської сільської ради]].

Населення — 6 осіб ([[2010]]; 12 в [[2002]]{{RUS-census2002}}).

Національний склад{{RUS-BA-population-2002-2009}}:
* [[мордва]] — 83%

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=53.711238&lon=55.747118&z=14&m=b&show=/9346618/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/61CZ2O6Sc?url=http://wikimapia.org/#lang=uk&lat=53.711238&lon=55.747118&z=14&m=b&show=/9346618/ru/ |date=25 серпня 2011 }}

{{bash-stub}}
{{Стерлітамацький район}}

[[Категорія:Населені пункти Стерлітамацького району]]
[[Категорія:Присілки Башкортостану]]

title: присілок Новомукатовка

Суб'єкт Російської Федерації: Башкортостан

Муніципальний район: Стерлітамацький район

Поселення: Рязановська сільрада

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Новомукатовка · Новомукатовка


text:
# Іловайський Дмитро Іванович
Іловайський Дмитро Іванович  (нар. 11 лютого 1832, Раненбург — 15 лютого 1920, Москва) — російський історик, критик норманської теорії. Лауреат Уваровської премії. Виводив походження Русі не зі Скандинавії чи взагалі півночі, а з півдня, з українського середнього Подніпров'я.

## Біографія
Народився в сім'ї міщанина, керуючого маєтком графині Пален. Закінчив казенне Раненбурзьке повітове училище і рязанську чоловічу гімназію (1845—1850). Закінчив історико-філологічний факультет Московського університету, де навчався в 1850—1854 роках. Після закінчення навчання бажав вступити на військову службу, від чого змушений був відмовитися через підозри на туберкульоз. Як казеннокоштний студент мав зобов'язання відпрацювати не менше шести років в установах Міністерства народної освіти. Повернувся в Рязань, де викладав у рідній гімназії, очолив літературний відділ губернської газети за пропозицією тодішнього віце-губернатора М. Є. Салтикова.
У січні 1858 Д. І. Іловайський представив до ради Московського університету магістерську дисертацію «Історія Рязанського князівства» й оскільки автор «показав прекрасний приклад побратимам своїм, вчителям історії в гімназіях губернських міст», 3 червня 1858 рада університету ухвалила рішення опублікувати цю роботу за казенний рахунок «в повагу особливих достоїнств … і недостатності коштів учасника». З 16 червня 1858 він завдяки графу Олексію Уварову отримав посаду старшого вчителя 3-ї московської гімназії на Луб'янці.
Засоби до існування він добував насамперед публікацією історичних праць (за деякими підрахунками вони принесли автору понад півмільйона рублів доходу). Його дослідження відносяться до питання про походження Русі, в яких він виступив рішучим противником норманської теорії походження Давньоруської держави.
У березні 1881 після вбивства Олександра II одним із перших сформулював думку про «інородческий» характер революційного руху в Росії, стверджуючи, що російські революціонери є лише сліпим знаряддям в руках поляків і євреїв.
Після виходу Маніфесту 17 жовтня 1905 року і революційних подій 1905—1907 років Іловайський перейшов від помірковано-консервативних поглядів до радикальноконсервативних і вступив в кілька монархічних організацій, таких як «Русское собрание», «Союз русского народа». У 1897—1916 Іловайський видавав газету «Кремль» правоконсервативного спрямування, що складалась переважно з його власних публікацій.
Після Жовтневої революції Іловайського кілька разів заарештовувала ЧК.
Помер 15 лютого 1920.

## Розвиток Антинорманської теорії Іловайським
Д. І. Іловайський був найвизначнішим антинорманістом XIX століття. Літописну розповідь про покликання варягів вважалася ним повністю легендарною, і на підставі цього відкидалося все пов'язане з Рюриком. Д. І. Іловайський був прихильником південного походження Русі.
|  | Майже чотири перші століття нашої історії Київ з його областю служив осереддям політичного життя руського народу. Ця область власне і називалася Руською землею; бо заселявше її Полянське плем'я вважалося переважно Руссю. Київська або Полянська область займала вигідне положення в торговому і політичному відношенні. Вона лежала в країні досить родючій, багатою текучими водами і безліччю лісів. Багатоводний Дніпро представляв Руському племені широку дорогу на північ і на південь; а судноплавні притоки його, Прип'ять і Десна, відкривали зручні шляхи на схід і на захід як для торгових зносин, так і для військових потреб. Ні природні, ні політичні межі Київської землі ніколи не були строго визначені. Якщо взяти їх у великому об'ємі, то на північ ці межі втрачалися у болотах і пущах Прип'ятського Полісся, а на південь в степових просторах, що майже досягали до порожистої частини Дніпра; на захід вони приблизно тягнулися до річки Горині і Случи, і таким чином захоплювали частину власне Волинської землі. Тільки на сході Дніпро служив певною природною гранню Київської області, якщо не рахувати невелику лівобережну смугу, що належала Київським князям, і велику Переяславську область ... »(Історія Росії. Твори Д. Іловайського. Ч. 2. Володимирській період. Москва. 1880 р - С. 1).Оригінальний текст (рос.) Почти четыре первые въка нашей исторіи Кіевъ съ его областью служилъ средоточіемъ политической жизни Русскаго народа. Эта область собственно и называлась Русскою землёю; ибо населявшее её Полянское племя считалось Русью по преимуществу. Кіевская или Полянская область занимала выгодное положеніе въ торговом и политическомъ отношеніи. Она лежала въ странъ довольно плодородной, обильной текучими водами и множеством лъсовъ. Многоводный Днъпръ представлялъ Русскому племени широкую дорогу на съверъ и на югъ; а судоходные притоки его, Припить и Десна, открывали удобные пути на востокъ и на западъ какъ для торговыхъ сношеній, такъ и для военныхъ потребностей. Ни естественные, ни политическіе предълы Кіевской земли никогда не были строго опредълёны. Если взять ихъ въ обширномъ объёмъ, то на съверъ эти предълы терялись въ болотахъ и пущахъ Припитскаго Полъсья, а на югъ въ степныхъ пространствахъ, почти достигавшихъ до порожистой части Днъпра; на западъ они приблизительно простирались до ръкъ Горыни и Случ, и такимъ образомъ захватывали часть собственно Волынской земли. Только на востокъ Днъпр служилъ опредълённою естественною гранью Кіевской области, если не считать небольшую лъвобережную полосу, принадлежавшую Кіевскимъ князьямъ, и обширную Переяславскую область…» (Исторія Россіи. Соч. Д. Иловайскаго. Ч. 2. Владимірскій періодъ. Москва. 1880 г. — С. 1). |

Також Д. І. Іловайський відстоював велику роль слов'ян в Великому Переселенні народів і важливу роль слов'ян у союзі гунів.
На його думку, норманізм тримався на наступних підставах:
1. Звістка руського літопису (тобто розповідь про покликання варягів).
2. Шлях із Варяг у Греки, описаний у тому ж літописі, і пов'язані з ним імена дніпровських порогів, наведені Костянтином Багрянородним.
3. Імена князів і дружини, особливо за договорами Олега та Ігоря.
4. Повідомлення візантійських письменників про Варягів і Русь.
5. Фінська назва Шведів "Руотсі" і назва шведської Упландії Рослагеном.
6. Звістка Бертинских літописів про трьох руських послів і звістка Лиутпранда про Русів-Норманів.
7. Звістки арабських письменників.
8. Скандинавські саги.
9. Пізніші зв'язки руських князів зі Скандинавами.
10. У своїй основній праці він докладно розбирав всі ці питання ..[6]

1. Звістка руського літопису (тобто розповідь про покликання варягів)
Д. І. Іловайський вважав повністю легендарним. На його думку, абсолютно неможливо уявити, щоб слов'яни добровільно віддали себе в підданство іншому народові. Якщо ж відбулося завоювання, то це повинно було супроводжуватися переміщенням великих мас людей і безліччю подій, які повинні були залишити слід в безлічі джерел (зокрема, іноземних), але цього не сталося. Крім того малонаселена і нерозвинена тоді Скандинавія не могла б надати необхідної кількості сил для такого дійства. У всіх подальших подіях Русь виступає як досить організована і досвідчена держава, що неможливо, якщо уявити, що завоювання сталося недавно.
2. Шлях із Варяг у Греки, описаний в тому ж літописі, і пов'язані з ним імена Дніпровських порогів, наведені Костянтином Багрянородним.
Старання норманистів пояснювати російські назви виключно скандинавськими мовами супроводжуються різноманітними натяжками. Ми думаємо, що з меншими натяжками можна пояснювати їх мовами слов'янськими, але і то власне деякі з них, тому що інші, внаслідок втрати слова з народного вжитку, або втрати свого сенсу, або крайнього спотворення, поки не піддаються поясненням (Есупі, Айфар і Леанті). . [14]
3. Імена князів і дружини, особливо за договорами Олега та Ігоря.
Залишаються поки ніким не спростовані мої доводи про те, що імена наших перших історично відомих князів, тобто Олега і Ігоря, безсумнівно тубільні. Це імена майже виключно руські. І навпаки, найуживаніші історичні імена скандинавських князів, як Гаральд, Еймунд, Олаф і т.і., зовсім не зустрічаються у наших князів. Що ж стосується імен дружинників, наведених в договорах Олега і Ігоря, то це уривки з Руської ономастики язичницького періоду; частина їх зустрічається потім поруч з християнськими іменами в XI, XII і навіть XIII століттях в різних регіонах Русі, і лише недосконалість філологічних прийомів може пояснювати їх виключно скандинавським плем'ям.
4. Звістки візантійських письменників про варягів і Русі.
З аналізу джерел Іловайський вивів, що Русь, на думку візантійців, місцевий народ, а не сторонній. Ім'я ж варягів виникає у них значно пізніше часів «покликання».
5. Фінська назва Шведів "Руотсі" і назва шведської Упландії.
Потрібно перш за все пояснити саме слово Руотсі. Це слово анітрохи не вказує на тотожність Шведів з нашою Руссю. Філологічно ніким не доведено, щоб слова Руотсі і Русь мали тотожність, а не співзвуччя. Що стосується до передбачуваного зв'язку шведської провінції Рослаген або Родслагена і суспільства Rodhsin (веслярів) з нашою Руссю, від неї добросовісно відмовились вже самі представники норманістів (після монографії р Гедеонова).
6. Звістка Бертинских літописів про трьох руських послів і звістка Лиутпранда про Русів-Норманів.
Звістка Бертинских літописів, що служило сильною опорою норманістам, на нашу думку, звертається в одне з багатьох доказів проти їх теорії. Що можна витягти з них позитивного, так це існування руського князівства на Русі в першій половині IX століття, тобто до так званого покликання варягів. А руське посольство до імператора Феофіла вказує на ранні зносини Русі з Візантією і, отже, підтверджує згадані нами натяки на ці зносини в бесідах Фотія.
…
По-перше, якщо б вони були Шведи, то чому стали б називати себе Руссю, а не шведами. По-друге, самий текст літописів не говорить ясно і позитивно про шведське походження.
7. Звістки арабських письменників.
Отже, перебираючи всі звістки Арабів, виявиться, що в них немає жодної риси, яку можна було б віднести переважно до Скандинавії. Але ось що можна вивести з них як позитивний факт: вже в другій половині IX і в першій X століття Араби знали Русь як чисельний, сильний народ, що мав сусідами Булгар, Хазар і печенігів, який торгував на Волзі і у Візантії. Ніде немає і найменшого натяку на те, щоб Русь вони вважали не тубільним, а прийшлим народом. [14]
8. Скандинавські саги.
Чудово, що скандинавські саги, настільки багато розповідають про народи норманів, зовсім мовчать про їх плавання по Дніпру і його порогами.
…
У руських літописах і в скандинавських сагах знайшлося кілька подібних переказів. Наприклад, про смерть Олега від свого коня, про взяття Коростеня Ольгою за допомогою горобців і голубів, та ін. І ось ще доказ скандинавського походження ! Цікаво при цьому непомічене норманістами обставина, що руські саги мабуть давніші ісландських!
…
Подібні міфічні мотиви можна зустрічати і постійно зустрічаються не тільки у споріднених народів, але також у народів вельми віддалених один від одного. Тим часом у нас є цілі вчені трактати, що тлумачать про запозичення руських пісень, казок та ін. То зі сходу, то із заходу. Залишається тільки припустити, що і весь руський народ звідки-небудь запозичений! [14]
9. Пізніші зв'язки руських князів зі Скандинавами.
Одним словом, ми бачимо іноді досить діяльні зносини. Але що ж з того? Чи виходить звідси, ніби Руси прийшли зі Скандинавії? Анітрохи. Подібні зв'язки і стосунки ми знаходимо і з іншими народами, як то: з Греками, Поляками, Німцями, Половцями і т.і.

## Родина
Дочка Іловайського, Варвара Дмитрівна Іловайська, була першою дружиною І. В. Цвєтаєва — засновника Музею витончених мистецтв при Московському імператорському університеті, батька М. І. Цвєтаєвої. Цвєтаєва присвятила Іловайському і його родині мемуарний нарис «Будинок біля Старого Пимена».

## Праці
1. (рос.)История Рязанского княжества. — М.: Унив. тип., 1858. — VI, 331 с.
2. (рос.)Гродненский сейм 1793 года: Последний сейм Речи Посполитой. — М.: Унив. тип. Катков и Ко, 1870. — XXVI, 274 с.
3. (рос.)Разыскания о начале Руси: вместо введения в русскую историю. — 1-е изд. — М.: Тип. Грачева и Ко, 1876. — VIII, 466 с.
4. (рос.)Куликовская победа Дмитрия Ивановича Донского. — М.: Тип. М. Н. Лаврова и Ко, 1880. — 65 с.
5. (рос.)Мелкие сочинения, статьи и письма. 1857—1887 гг.. — М.: Типография М. Г. Волчанинова, 1888. — 416 с.
6. (рос.)История России: В 5 томах.
7. (рос.)Часть первая. Киевский период. — 1-е изд. — М.: Типография Грачева и К, 1876. — Т. 1. — VIII, 333 с.
8. (рос.)Часть вторая. Владимирский период. — 1-е изд. — М.: Типография Н. Лебедева, 1880. — Т. 1. — 578 с.
9. (рос.)Московско-Литовский период, или Собиратели Руси. — 2-е изд. — М.: Типо-лит. Высоч. утв. Товарищества И. Н. Кушнерев и Ко, 1896. — Т. 2. Века XIV и XV. — 528, 75 с.
10. (рос.)Московско-царский период. Первая половина, или XVI век. — 1-е изд. — М.: Типография М. Г. Волчанинова, 1890. — Т. 3. Век XVI-й. — VIII, 717 с.
11. (рос.)Часть первая. Смутное время Московского государства. Часть вторая. Эпоха Михаила Феодоровича Романова. — 1-е изд. — М., 1894—1899. — Т. 4.
12. (рос.)Окончание Московско-царского периода. — 1-е изд. — М.: Типография Т-ва И. Д. Сытина, 1905. — Т. 5. Алексей Михайлович и его ближайшие преемники. — VIII, 663 с.

title: Іловайський Дмитро Іванович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 =
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| зображення           = Иловайский Дмитрий Иванович (историк) (1832—1920).jpg
| розмір_зображення    = 200px
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 11.02.1832
| місце_народження = Раненбург, Рязанська губернія
| дата_смерті = 15.02.1920
| місце_смерті = [[Москва]]
| причина_смерті =
| громадянство =
| національність =
| відомий_(відома) = [[історик]]
| рід_діяльності =
| титул =
| військове звання =
| платня =
| термін =
| попередник =
| наступник =
| партія =
| головував_(-ла) =
| конфесія =
| дружина =
| діти =
| родичі =
| нагороди = [[Уваровська премія]]
| примітки =
| employer =
| зріст =
| вага =
| герб =
}}
'''Іловайський Дмитро Іванович ''' ({{нар}} {{ДН|11|02|1832}}, Раненбург — {{ДС|15|02|1920}}, Москва) — російський [[історик]], [[критик]] норманської теорії. [[Лауреат]] [[Уваровська премія|Уваровської премії]]. Виводив [[Русь (етнонім)|походження Русі]] не зі [[Скандинавія|Скандинавії]] чи взагалі півночі, а з півдня, з українського [[Середнє Подніпров'я|середнього Подніпров'я]].

== Біографія ==
Народився в сім'ї міщанина, керуючого маєтком графині Пален. Закінчив казенне Раненбурзьке повітове училище і рязанську чоловічу гімназію (1845—1850). Закінчив історико-філологічний факультет [[Московський Університет|Московського університету]], де навчався в 1850—1854 роках. Після закінчення навчання бажав вступити на військову службу, від чого змушений був відмовитися через підозри на туберкульоз. Як казеннокоштний студент мав зобов'язання відпрацювати не менше шести років в установах Міністерства народної освіти. Повернувся в [[Рязань]], де викладав у рідній гімназії, очолив літературний відділ губернської газети за пропозицією тодішнього віце-губернатора М. Є. Салтикова.

У січні 1858 Д. І. Іловайський представив до ради Московського університету магістерську дисертацію «Історія Рязанського князівства» й оскільки автор «показав прекрасний приклад побратимам своїм, вчителям історії в гімназіях губернських міст», 3 червня 1858 рада університету ухвалила рішення опублікувати цю роботу за казенний рахунок «в повагу особливих достоїнств … і недостатності коштів учасника». З 16 червня 1858 він завдяки графу Олексію Уварову отримав посаду старшого вчителя 3-ї московської гімназії на Луб'янці.

Засоби до існування він добував насамперед публікацією історичних праць (за деякими підрахунками вони принесли автору понад півмільйона рублів доходу). Його дослідження відносяться до питання про походження Русі, в яких він виступив рішучим противником норманської теорії походження Давньоруської держави.

У березні 1881 після вбивства [[Олександр II (російський імператор)|Олександра II]] одним із перших сформулював думку про «інородческий» характер революційного руху в Росії, стверджуючи, що російські революціонери є лише сліпим знаряддям в руках поляків і євреїв<ref>{{статья|автор=[[Будницкий, Олег Витальевич|Будницкий О. В.]]|заглавие=В чужом пиру похмелье: евреи и русская революция|издание=Евреи и русская революция|тип=сборник|место=Москва|издательство=Гешарим|год=1999|страницы=3|isbn=5-89527-014-X}}</ref>.

Після виходу Маніфесту 17 жовтня 1905 року і революційних подій 1905—1907 років Іловайський перейшов від помірковано-консервативних поглядів до радикальноконсервативних і вступив в кілька монархічних організацій, таких як «Русское собрание», «Союз русского народа»<ref>{{Cite web |url=http://www.rusk.ru/st.php?idar=103913 |title=Биография на сайте «Русская линия». |accessdate=24 грудня 2014 |archive-date=24 грудня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20141224173224/http://rusk.ru/st.php?idar=103913 }}</ref>. У 1897—1916 Іловайський видавав газету «Кремль» правоконсервативного спрямування, що складалась переважно з його власних публікацій.

Після [[Жовтнева революція|Жовтневої революції]] Іловайського кілька разів заарештовувала ЧК.

Помер 15 лютого 1920.

== Розвиток Антинорманської теорії Іловайським ==
Д. І. Іловайський був найвизначнішим антинорманістом XIX століття. Літописну розповідь про покликання варягів вважалася ним повністю легендарною, і на підставі цього відкидалося все пов'язане з Рюриком. Д. І. Іловайський був прихильником південного походження Русі.

{{цитата|Майже чотири перші століття нашої історії Київ з його областю служив осереддям політичного життя руського народу. Ця область власне і називалася Руською землею; бо заселявше її Полянське плем'я вважалося переважно Руссю. Київська або Полянська область займала вигідне положення в торговому і політичному відношенні. Вона лежала в країні досить родючій, багатою текучими водами і безліччю лісів. Багатоводний Дніпро представляв Руському племені широку дорогу на північ і на південь; а судноплавні притоки його, Прип'ять і Десна, відкривали зручні шляхи на схід і на захід як для торгових зносин, так і для військових потреб. Ні природні, ні політичні межі Київської землі ніколи не були строго визначені. Якщо взяти їх у великому об'ємі, то на північ ці межі втрачалися у болотах і пущах Прип'ятського Полісся, а на південь в степових просторах, що майже досягали до порожистої частини Дніпра; на захід вони приблизно тягнулися до річки Горині і Случи, і таким чином захоплювали частину власне Волинської землі. Тільки на сході Дніпро служив певною природною гранню Київської області, якщо не рахувати невелику лівобережну смугу, що належала Київським князям, і велику Переяславську область ... »(Історія Росії. Твори Д. Іловайського. Ч. 2. Володимирській період. Москва. 1880 р - С. 1).{{oq|ru|Почти четыре первые въка нашей исторіи Кіевъ съ его областью служилъ средоточіемъ политической жизни Русскаго народа. Эта область собственно и называлась Русскою землёю; ибо населявшее её Полянское племя считалось Русью по преимуществу. Кіевская или Полянская область занимала выгодное положеніе въ торговом и политическомъ отношеніи. Она лежала въ странъ довольно плодородной, обильной текучими водами и множеством лъсовъ. Многоводный Днъпръ представлялъ Русскому племени широкую дорогу на съверъ и на югъ; а судоходные притоки его, Припить и Десна, открывали удобные пути на востокъ и на западъ какъ для торговыхъ сношеній, такъ и для военныхъ потребностей. Ни естественные, ни политическіе предълы Кіевской земли никогда не были строго опредълёны. Если взять ихъ въ обширномъ объёмъ, то на съверъ эти предълы терялись въ болотахъ и пущахъ Припитскаго Полъсья, а на югъ въ степныхъ пространствахъ, почти достигавшихъ до порожистой части Днъпра; на западъ они приблизительно простирались до ръкъ Горыни и Случ, и такимъ образомъ захватывали часть собственно Волынской земли. Только на востокъ Днъпр служилъ опредълённою естественною гранью Кіевской области, если не считать небольшую лъвобережную полосу, принадлежавшую Кіевскимъ князьямъ, и обширную Переяславскую область…» (Исторія Россіи. Соч. Д. Иловайскаго. Ч. 2. Владимірскій періодъ. Москва. 1880 г. — С. 1).}}}}

Також Д. І. Іловайський відстоював велику роль слов'ян в [[Велике переселення народів|Великому Переселенні народів]] і важливу роль слов'ян у союзі [[гуни|гунів]].

На його думку, норманізм тримався на наступних підставах:

# Звістка руського літопису (тобто розповідь про покликання варягів).
# Шлях із Варяг у Греки, описаний у тому ж літописі, і пов'язані з ним імена дніпровських порогів, наведені Костянтином Багрянородним.
# Імена князів і дружини, особливо за договорами Олега та Ігоря.
# Повідомлення візантійських письменників про Варягів і Русь.
# Фінська назва Шведів "Руотсі" і назва шведської Упландії Рослагеном.
# Звістка Бертинских літописів про трьох руських послів і звістка Лиутпранда про Русів-Норманів.
# Звістки арабських письменників.
# Скандинавські саги.
# Пізніші зв'язки руських князів зі Скандинавами.
# У своїй основній праці він докладно розбирав всі ці питання ..<ref>[https://web.archive.org/web/20020822213204/http://www.tuad.nsk.ru/~history/Author/Russ/I/IlovajskiDI/begin/index.html Иловайский Д. И. Начало Руси («Разыскания о начале Руси. Вместо введения в русскую историю») / Д. И. Иловайский. М. ООО "Издательство «Олимп»: ООО «Издательство ACT», 2002. 629 с. (Историческая библиотека).]</ref>

'''1. Звістка руського літопису (тобто розповідь про покликання варягів)'''

Д. І. Іловайський вважав повністю легендарним. На його думку, абсолютно неможливо уявити, щоб слов'яни добровільно віддали себе в підданство іншому народові. Якщо ж відбулося завоювання, то це повинно було супроводжуватися переміщенням великих мас людей і безліччю подій, які повинні були залишити слід в безлічі джерел (зокрема, іноземних), але цього не сталося. Крім того малонаселена і нерозвинена тоді Скандинавія не могла б надати необхідної кількості сил для такого дійства. У всіх подальших подіях Русь виступає як досить організована і досвідчена держава, що неможливо, якщо уявити, що завоювання сталося недавно.

'''2. Шлях із Варяг у Греки, описаний в тому ж літописі, і пов'язані з ним імена Дніпровських порогів, наведені Костянтином Багрянородним.'''

Старання норманистів пояснювати російські назви виключно скандинавськими мовами супроводжуються різноманітними натяжками. Ми думаємо, що з меншими натяжками можна пояснювати їх мовами слов'янськими, але і то власне деякі з них, тому що інші, внаслідок втрати слова з народного вжитку, або втрати свого сенсу, або крайнього спотворення, поки не піддаються поясненням (Есупі, Айфар і Леанті). . [14]

'''3. Імена князів і дружини, особливо за договорами Олега та Ігоря.'''

''Залишаються поки ніким не спростовані мої доводи про те, що імена наших перших історично відомих князів, тобто Олега і Ігоря, безсумнівно тубільні. Це імена майже виключно руські. І навпаки, найуживаніші історичні імена скандинавських князів, як Гаральд, Еймунд, Олаф і т.і., зовсім не зустрічаються у наших князів. Що ж стосується імен дружинників, наведених в договорах Олега і Ігоря, то це уривки з Руської ономастики язичницького періоду; частина їх зустрічається потім поруч з християнськими іменами в XI, XII і навіть XIII століттях в різних регіонах Русі, і лише недосконалість філологічних прийомів може пояснювати їх виключно скандинавським плем'ям.''

'''4. Звістки візантійських письменників про варягів і Русі.'''

З аналізу джерел Іловайський вивів, що Русь, на думку візантійців, місцевий народ, а не сторонній. Ім'я ж варягів виникає у них значно пізніше часів «покликання».

'''5. Фінська назва Шведів "Руотсі" і назва шведської Упландії.'''

Потрібно перш за все пояснити саме слово Руотсі. Це слово анітрохи не вказує на тотожність Шведів з нашою Руссю. Філологічно ніким не доведено, щоб слова Руотсі і Русь мали тотожність, а не співзвуччя. Що стосується до передбачуваного зв'язку шведської провінції Рослаген або Родслагена і суспільства Rodhsin (веслярів) з нашою Руссю, від неї добросовісно відмовились вже самі представники норманістів (після монографії р Гедеонова).

'''6. Звістка Бертинских літописів про трьох руських послів і звістка Лиутпранда про Русів-Норманів.'''

Звістка Бертинских літописів, що служило сильною опорою норманістам, на нашу думку, звертається в одне з багатьох доказів проти їх теорії. Що можна витягти з них позитивного, так це існування руського князівства на Русі в першій половині IX століття, тобто до так званого покликання варягів. А руське посольство до імператора Феофіла вказує на ранні зносини Русі з Візантією і, отже, підтверджує згадані нами натяки на ці зносини в бесідах Фотія.
…
По-перше, якщо б вони були Шведи, то чому стали б називати себе Руссю, а не шведами. По-друге, самий текст літописів не говорить ясно і позитивно про шведське походження.

'''7. Звістки арабських письменників.'''

Отже, перебираючи всі звістки Арабів, виявиться, що в них немає жодної риси, яку можна було б віднести переважно до Скандинавії. Але ось що можна вивести з них як позитивний факт: вже в другій половині IX і в першій X століття Араби знали Русь як чисельний, сильний народ, що мав сусідами Булгар, Хазар і печенігів, який торгував на Волзі і у Візантії. Ніде немає і найменшого натяку на те, щоб Русь вони вважали не тубільним, а прийшлим народом. [14]

'''8. Скандинавські саги.'''

Чудово, що скандинавські саги, настільки багато розповідають про народи норманів, зовсім мовчать про їх плавання по Дніпру і його порогами.
…
У руських літописах і в скандинавських сагах знайшлося кілька подібних переказів. Наприклад, про смерть Олега від свого коня, про взяття Коростеня Ольгою за допомогою горобців і голубів, та ін. І ось ще доказ скандинавського походження ! Цікаво при цьому непомічене норманістами обставина, що руські саги мабуть давніші ісландських!
…
Подібні міфічні мотиви можна зустрічати і постійно зустрічаються не тільки у споріднених народів, але також у народів вельми віддалених один від одного. Тим часом у нас є цілі вчені трактати, що тлумачать про запозичення руських пісень, казок та ін. То зі сходу, то із заходу. Залишається тільки припустити, що і весь руський народ звідки-небудь запозичений! [14]

'''9. Пізніші зв'язки руських князів зі Скандинавами.'''

Одним словом, ми бачимо іноді досить діяльні зносини. Але що ж з того? Чи виходить звідси, ніби Руси прийшли зі Скандинавії? Анітрохи. Подібні зв'язки і стосунки ми знаходимо і з іншими народами, як то: з Греками, Поляками, Німцями, Половцями і т.і.

== Родина ==
Дочка Іловайського, Варвара Дмитрівна Іловайська, була першою дружиною І. В. Цвєтаєва — засновника Музею витончених мистецтв при Московському імператорському університеті<ref>нині Державний музей образотворчих мистецтв імені А. С. Пушкіна</ref>, батька М. І. [[Цвєтаєва Марина Іванівна|Цвєтаєвої]]. Цвєтаєва присвятила Іловайському і його родині мемуарний нарис «Будинок біля Старого Пимена»<ref>{{Cite web |url=http://tsvetaeva.lit-info.ru/tsvetaeva/proza/dom-u-starogo-pimena.htm |title=М. И. Цветаева «Дом у Старого Пимена» |accessdate=24 грудня 2014 |archive-date=18 червня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140618012958/http://tsvetaeva.lit-info.ru/tsvetaeva/proza/dom-u-starogo-pimena.htm }}</ref>.

== Праці ==
# {{ref-ru}}История Рязанского княжества. — М.: Унив. тип., 1858. — VI, 331 с.
# {{ref-ru}}Гродненский сейм 1793 года: Последний сейм Речи Посполитой. — М.: Унив. тип. Катков и Ко, 1870. — XXVI, 274 с.
# {{ref-ru}}Разыскания о начале Руси: вместо введения в русскую историю. — 1-е изд. — М.: Тип. Грачева и Ко, 1876. — VIII, 466 с.
# {{ref-ru}}Куликовская победа Дмитрия Ивановича Донского. — М.: Тип. М. Н. Лаврова и Ко, 1880. — 65 с.
# {{ref-ru}}Мелкие сочинения, статьи и письма. 1857—1887 гг.. — М.: Типография М. Г. Волчанинова, 1888. — 416 с.
# {{ref-ru}}История России: В 5 томах.
# {{ref-ru}}Часть первая. Киевский период. — 1-е изд. — М.: Типография Грачева и К, 1876. — Т. 1. — VIII, 333 с.
# {{ref-ru}}Часть вторая. Владимирский период. — 1-е изд. — М.: Типография Н. Лебедева, 1880. — Т. 1. — 578 с.
# {{ref-ru}}Московско-Литовский период, или Собиратели Руси. — 2-е изд. — М.: Типо-лит. Высоч. утв. Товарищества И. Н. Кушнерев и Ко, 1896. — Т. 2. Века XIV и XV. — 528, 75 с.
# {{ref-ru}}Московско-царский период. Первая половина, или XVI век. — 1-е изд. — М.: Типография М. Г. Волчанинова, 1890. — Т. 3. Век XVI-й. — VIII, 717 с.
# {{ref-ru}}Часть первая. Смутное время Московского государства. Часть вторая. Эпоха Михаила Феодоровича Романова. — 1-е изд. — М., 1894—1899. — Т. 4.
# {{ref-ru}}Окончание Московско-царского периода. — 1-е изд. — М.: Типография Т-ва И. Д. Сытина, 1905. — Т. 5. Алексей Михайлович и его ближайшие преемники. — VIII, 663 с.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* ''О. М. Машкін''. [http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Ilovaysky_D Іловайський Дмитро Іванович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160809232353/http://www.history.org.ua/?encyclop&termin=Ilovaysky_D |date=9 серпня 2016 }} // {{ЕІУ|3|449}}
* ''О. М. Машкін''. [http://esu.com.ua/search_articles.php?id=13107 Іловайський Дмитро Іванович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160810100114/http://esu.com.ua/search_articles.php?id=13107 |date=10 серпня 2016 }} // {{ЕСУ}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Російські історики]]
[[Категорія:Антинорманісти]]
[[Категорія:Лауреати Уваровської премії]]

title: Іловайський Дмитро Іванович

Народився: 11 лютого 1832 · Раненбург, Рязанська губернія

Помер: 15 лютого 1920 (88 років) · Москва

Країна: Російська імперія

Діяльність: історик, журналіст, публіцист

Галузь: історія Росії і історія

Відомий завдяки: історик

Alma mater: МДУ (1854) і Історико-філологічний факультет Московського державного університету

Знання мов: російська

Заклад: МДУ

Партія: Союз російського народу

Діти: Varvara Ilovayskayad

Нагороди: Уваровська премія


text:
# Пояна-Бленкій
Пояна-Бленкій (рум. Poiana Blenchii) — село у повіті Селаж в Румунії. Адміністративний центр комуни Пояна-Бленкій.
Село розташоване на відстані 367 км на північний захід від Бухареста, 54 км на схід від Залеу, 59 км на північ від Клуж-Напоки.

## Населення
За даними перепису населення 2002 року у селі проживали 746 осіб.
Національний склад населення села:
| Національність | Кількість осіб | Відсоток |
| -------------- | -------------- | -------- |
| румуни         | 653            | 87,5%    |
| цигани         | 90             | 12,1%    |

Рідною мовою назвали:
| Мова      | Кількість осіб | Відсоток |
| --------- | -------------- | -------- |
| румунська | 653            | 87,5%    |
| циганська | 90             | 12,1%    |

title: Пояна-Бленкій

wikitext:
{{About|село|комуну|Пояна-Бленкій (комуна)}}
{{НП Румунії
 | назва               = Пояна-Бленкій
 | статус              = село
 | місцева_назва       = ''Poiana Blenchii''
 | зображення          =
 | зображення_підпис   =
 | повіт               = Селаж
 | вид_общини          = Комуна
 | община              = [[Пояна-Бленкій (комуна)|Пояна-Бленкій]]
 | код_SIRUTA          = 142382
 | широта              = 47.307
 | довгота             = 23.7492
 | висота              = 246
 | висота_мін          =
 | висота_макс         =
 | населення           = 746
 | рік_насел           = 2002
 | площа               =
 | поштові_індекси     = 457275
}}
'''Пояна-Бленкій''' ({{lang-ro|Poiana Blenchii}}) — село у [[Адміністративний поділ Румунії|повіті]] [[Селаж]] в [[Румунія|Румунії]]. Адміністративний центр комуни [[Пояна-Бленкій (комуна)|Пояна-Бленкій]].

Село розташоване на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами населених пунктів</ref> 367 км на північний захід від [[Бухарест]]а, 54 км на схід від [[Залеу]], 59 км на північ від [[Клуж-Напока|Клуж-Напоки]].

== Населення ==
За даними [[Перепис населення Румунії (2002)|перепису населення 2002 року]] у селі проживали {{formatnum:746}} осіб.

Національний склад населення села<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRufuWF?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/etnii2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Національність
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| [[румуни]]
| 653
| 87,5%
|-
| цигани
| 90
| 12,1%
|}

Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|title=Recensământul Populaţiei şi al Locuinţelor|language=румунською|accessdate=2011-12-08|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AlRvEJyp?url=http://www.kia.hu/konyvtar/erdely/erd2002/limba_materna2002.zip|archivedate=2012-09-18|deadurl=no}}</ref>:
{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#FFBA80" | Мова
! style = "background-color:#FFBA80" | Кількість осіб
! style = "background-color:#FFBA80" | Відсоток
|-
| румунська
| 653
| 87,5%
|-
| циганська
| 90
| 12,1%
|}

== Примітки ==
{{Портал|Румунія}}
{{reflist}}

{{Romania-geo-stub}}

[[Категорія:Села повіту Селаж]]

title: Пояна-Бленкій · Poiana Blenchii

Країна: Румунія

Повіт: Селаж

Комуна: Пояна-Бленкій

Телефонний код: +40 260 (Romtelecom, TR) · +40 360 (інші оператори)


text:
# Schlachtgeschwader 101
101-ша штурмова ескадра (нім. Schlachtgeschwader 101 (SG 101) — ескадра штурмової авіації Люфтваффе за часів Другої світової війни. Основним завданням ескадри, озброєної штурмовиками Henschel Hs 129 і пізніше Focke-Wulf Fw 190, була безпосередня авіаційна підтримка військ на полі бою, боротьба з танками. Протягом всього існування ескадра слугувала навчальним центром підготовки пілотів штурмової авіації й лише незначний час діяла на Західному фронті війни, забезпечуючи оборонні бої німецької армії.

## Історія
101-шу штурмову ескадру було сформовано 1 лютого 1943 року в окупованому французькому місті Реймс (довідка 11 b 30.11c № 7058/43 geh). Штаб був новою формацією: 1-шу групу було сформовано з 4-ї навчальної групи 2-ї льотної школи штурмовиків у Меммінгені з її 1-ю та 4-ю ескадрильями, а 2-гу групу — з 3-ї навчальної групи 2-ї льотної школи штурмовиків у Меммінгені. Ескадра була навчальною одиницею, оснащеною Arado Ar 96, Focke-Wulf Fw 190 та Henschel Hs 129S. Вона підпорядковувалася Вищому командуванню шкіл винищувачів та штурмовиків з точки зору навчання та оперативних обов'язків. У вересні 1943 року 4-ту ескадрилью було переведено до 76-ї штурмової ескадри як нову 8-му ескадрилью, а згодом реорганізовано. У травні 1944 року вся ескадра передислокувалася на аеродроми поблизу Вішау та Брно в Чехії. Після початку вторгнення союзників у Нормандію, I група сформувала оперативну ескадрилью, яка 8 червня була перекинута до Нормандії з 12 бомбардувальниками Junkers Ju 87. Під час розгортання вісім літаків було збито, а один пошкоджено; лише три літаки досягли оперативного аеродрому та брали участь у місіях. II група була розформована 27 грудня 1944 року. Штаб та I група залишили базу поблизу Вішау перед наближенням Східного фронту 17 лютого 1945 року та передислокувалися до окупованої Німеччиною Данії в Ольборг-Вест. Обидві були розформовані там 4 квітня 1945 року.

## Командування

### Командири SG 101
- майор Гельмут Кребс (15 липня — 29 серпня 1943†)
- гауптман Гельмут Фогт (30 серпня — 22 вересня 1943)
- майор Фріц Тран (23 вересня 1943 — 30 червня 1944)
- майор Фрідріх Ланг (1 липня 1944 — 9 лютого 1945)

### Командири I.SG 101
- майор Зібелт Ріентс (1 березня — 6 квітня 1943)
- майор Германн Лангеманн (травень — вересень 1943)
- майор Френк Нойберт (10 вересня 1943 — 27 грудня 1944)

## Основні райони базування 101-ї штурмової ескадри

### Основні райони базування SG 101
| 1 лютого 1943 — 4 квітня 1944  | Реймс        | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| 5 квітня 1944 — 16 лютого 1945 | Вішау        | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| 16 лютого — 4 квітня 1945      | Ольборг-Вест | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |

### Основні райони базування I./SG 101
| 1 лютого 1943 — 4 квітня 1944  | Реймс        | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| 5 квітня 1944 — 16 лютого 1945 | Вішау        | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| 16 лютого — 4 квітня 1945      | Ольборг-Вест | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |

### Основні райони базування II./SG 101
| 1 березня 1943 — 10 березня 1944 | Париж-Орлі     | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| 11 березня — квітень 1944        | Клермон-Ферран | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |
| квітень — 27 грудня 1944         | Брно           | Ar 96, Fw 190, Hs 129 |

title: Schlachtgeschwader 101

wikitext:
{{Infobox Military Unit
|unit_name        = <big>'''101-ша штурмова ескадра'''</big>
Schlachtgeschwader 101 (SG 101)
|image            = COA Luftwaffe eagle gold.svg
|image_size       = 300пкс
|caption          = [[Емблема]] Люфтваффе
|dates            = [[1 лютого]] [[1943]] — [[4 квітня]] [[1945]]
|country          = {{GERnazi}}
|allegiance       = {{fВермахт}}
|branch           = {{FЛюфтваффе}}
|type             = [[штурмова авіація]]
|role             = [[авіаційна підтримка|безпосередня підтримка військ]] на полі бою, [[Протитанкова оборона|боротьба з танками]]
|size             = [[Ескадра (ВПС)|ескадра]]
|command_structure=
|current_commander=
|nickname         =
|patron           =
|garrison         = [[Реймс]]
|battle_honours   =
|march            =
|motto            =
|mascot           =
|decorations      =
|battles          = {{hidden
|''Війни та битви (див.):''
|{{tree list}}
'''[[Друга світова війна]]'''

[[Західноєвропейський театр воєнних дій Другої світової війни|Західний фронт]]
|-
|headerstyle=background:#dbdbdb
|style=text-align: center;
}}
|notable_commanders= [[майор]] [[Фрідріх Ланг]]
|anniversaries     =
|identification_symbol=
|identification_symbol_label =

| aircraft_fighter=
|aircraft_attack= [[Arado Ar 96|Ar 96]]
[[Henschel Hs 129|Hs 129]]
[[Focke-Wulf Fw 190|Fw 190]]
}}
'''101-ша штурмова ескадра''' ({{lang-de|Schlachtgeschwader 101 (SG 101}}) — [[Ескадра (ВПС)|ескадра]] [[Штурмова авіація|штурмової авіації]] [[Повітряні сили Третього Рейху|Люфтваффе]] за часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Основним завданням ескадри, озброєної штурмовиками Henschel Hs 129 і пізніше Focke-Wulf Fw 190, була [[Авіаційна підтримка|безпосередня авіаційна підтримка військ]] на полі бою, боротьба з танками. Протягом всього існування ескадра слугувала навчальним центром підготовки пілотів штурмової авіації й лише незначний час діяла на Західному фронті війни, забезпечуючи оборонні бої німецької армії.

== Історія ==
101-шу штурмову ескадру було сформовано 1 лютого 1943 року в [[Німецька окупація Франції (1940—1944)|окупованому французькому місті]] [[Реймс]] (довідка 11 b 30.11c № 7058/43 geh). Штаб був новою формацією: 1-шу групу було сформовано з 4-ї навчальної групи 2-ї льотної школи штурмовиків у [[Меммінген]]і з її 1-ю та 4-ю ескадрильями, а 2-гу групу — з 3-ї навчальної групи 2-ї льотної школи штурмовиків у Меммінгені. Ескадра була навчальною одиницею, оснащеною Arado Ar 96, Focke-Wulf Fw 190 та Henschel Hs 129S. Вона підпорядковувалася Вищому командуванню шкіл винищувачів та штурмовиків з точки зору навчання та оперативних обов'язків. У вересні 1943 року 4-ту ескадрилью було переведено до [[Zerstörergeschwader 76|76-ї штурмової ескадри]] як нову 8-му ескадрилью, а згодом реорганізовано. У травні 1944 року вся ескадра передислокувалася на аеродроми поблизу [[Вишков (Чехія)|Вішау]] та [[Брно]] в Чехії. Після початку [[Нормандська операція|вторгнення союзників у Нормандію]], I група сформувала оперативну ескадрилью, яка 8 червня була перекинута до Нормандії з 12 бомбардувальниками [[Junkers Ju 87]]. Під час розгортання вісім літаків було збито, а один пошкоджено; лише три літаки досягли оперативного аеродрому та брали участь у місіях. II група була розформована 27 грудня 1944 року. Штаб та I група залишили базу поблизу Вішау перед наближенням Східного фронту 17 лютого 1945 року та передислокувалися до [[Німецька окупація Данії (1940–1945)|окупованої Німеччиною Данії]] в Ольборг-Вест. Обидві були розформовані там 4 квітня 1945 року.

== Командування ==

=== Командири SG 101 ===
* [[майор]] Гельмут Кребс ([[15 липня]] — [[29 серпня]] [[1943]]†)
* [[Гауптман (звання)|гауптман]] Гельмут Фогт ([[30 серпня]] — [[22 вересня]] [[1943]])
* [[майор]] Фріц Тран ([[23 вересня]] [[1943]] — [[30 червня]] [[1944]])
* [[Файл:Knight's Cross of the Iron Cross2.jpg|border|25px|]][[майор]] [[Фрідріх Ланг]] (1 липня 1944 — [[9 лютого]] [[1945]])

=== Командири I.SG 101 ===
* [[майор]] Зібелт Ріентс ([[1 березня]] — [[6 квітня]] [[1943]])
* [[майор]] Германн Лангеманн (травень — вересень [[1943]])
* [[майор]] Френк Нойберт (10 вересня 1943 — [[27 грудня]] [[1944]])

== Основні райони базування 101-ї штурмової ескадри ==

=== Основні райони базування SG 101 ===
{| class="wikitable collapsible collapsed" style="width: 100%; margin-left: 0; margin-right: 0;" bgcolor="#E6E6FA" cellpadding="4" cellspacing="0" border="1" style="font-size: 95%; border: gray solid 1px; border-collapse: collapse;"
|-
! colspan="6" | Райони базування SG 101<ref>{{Cite web |url=https://www.ww2.dk/air/attack/sg101.html |title=Schlachtgeschwader 101}}</ref>
|-
! Час
! Дислокація
! Основний літак
|-
| [[1 лютого]] [[1943]] — [[4 квітня]] [[1944]]
| {{Прапорець|FRA}} [[Реймс]]
| rowspan=6 align="center" bgcolor="#EFEFEF"| Ar 96, Fw 190, Hs 129
|- bgcolor="#EFEFEF"
| [[5 квітня]] [[1944]] — [[16 лютого]] [[1945]]
| {{Прапорець|CSK}} [[Вишков (Чехія)|Вішау]]
|-
| [[16 лютого]] — [[4 квітня]] [[1945]]
| {{Прапорець|DNK}} [[Ольборг|Ольборг-Вест]]
|-
|}

=== Основні райони базування I./SG 101 ===
{| class="wikitable collapsible collapsed" style="width: 100%; margin-left: 0; margin-right: 0;" bgcolor="#E6E6FA" cellpadding="4" cellspacing="0" border="1" style="font-size: 95%; border: gray solid 1px; border-collapse: collapse;"
|-
! colspan="6" | Райони базування I./SG 101
|-
! Час
! Дислокація
! Основний літак
|-
| [[1 лютого]] [[1943]] — [[4 квітня]] [[1944]]
| {{Прапорець|FRA}} [[Реймс]]
| rowspan=6 align="center" bgcolor="#EFEFEF"| Ar 96, Fw 190, Hs 129
|- bgcolor="#EFEFEF"
| [[5 квітня]] [[1944]] — [[16 лютого]] [[1945]]
| {{Прапорець|CSK}} [[Вишков (Чехія)|Вішау]]
|-
| [[16 лютого]] — [[4 квітня]] [[1945]]
| {{Прапорець|DNK}} [[Ольборг|Ольборг-Вест]]
|-
|}

=== Основні райони базування II./SG 101 ===
{| class="wikitable collapsible collapsed" style="width: 100%; margin-left: 0; margin-right: 0;" bgcolor="#E6E6FA" cellpadding="4" cellspacing="0" border="1" style="font-size: 95%; border: gray solid 1px; border-collapse: collapse;"
|-
! colspan="6" | Райони базування II./SG 101
|-
! Час
! Дислокація
! Основний літак
|-
| [[1 березня]] [[1943]] — [[10 березня]] [[1944]]
| {{Прапорець|FRA}} [[Орлі (аеропорт)|Париж-Орлі]]
| rowspan=6 align="center" bgcolor="#EFEFEF"| Ar 96, Fw 190, Hs 129
|- bgcolor="#EFEFEF"
| [[11 березня]] — квітень [[1944]]
| {{Прапорець|FRA}} [[Клермон-Ферран]]
|-
| квітень — [[27 грудня]] [[1944]]
| {{Прапорець|CSK}} [[Брно]]
|-
|}

== Див. також ==
* [[210-й штурмовий авіаційний полк (СРСР)]]
* [[21-ша змішана авіаційна дивізія]]
* [[Авіаційний удар]]
* [[Авіаційна підтримка]]
* [[Tachikawa Ki-36]]
* [[North American A-27]]

== Примітки ==
;Виноски
{{Reflist|group=Прим.}}

;Джерела
{{reflist|3}}

== Посилання ==
* {{cite web |url=https://www.lexikon-der-wehrmacht.de/Gliederungen/Schlachtgeschwader/SG101.htm |title=Schlachtgeschwader 101 |publisher=на lexikon-der-wehrmacht.de}}{{ref-de}}
* {{cite web |url=https://www.ww2.dk/air/attack/sg101.html |title=Schlachtgeschwader 101 |publisher=на ww2.dk}}{{ref-en}}
* [https://asisbiz.com/Luftwaffe/sg101.html Schlachtgeschwader 101]
* [http://allaces.ru/ge/struct/st/sg101.php SG101]{{ref-ru}}

== Література ==
* Brütting, Georg (1992) [1976]. Das waren die deutschen Stuka-Asse 1939—1945 (7th ed.). Stuttgart, Germany: Motorbuch. ISBN 978-3-87943-433-6.{{ref-de}}
* Henry L. de Zeng, Douglas G. Stankey: Dive-Bomber and Ground-Attack Units of the Luftwaffe 1933—1945. Classic Publications, Hersham, UK 2013, ISBN 978-1-906537-09-8
* Бишоп Крис. Эскадрильи люфтваффе. 1939—1945. — Москва: ЭКСМО, 2007. — С. 19-20, 25-27, 45-50, 52-54.{{ref-ru}}
* Зефиров М. В. Штурмовая авиация люфтваффе. — Москва: АСТ, 2001. — 480 с. — 10 000 экз. — ISBN 5-17-004116-0.{{ref-ru}}

{{Люфтваффе за часів Другої світової війни}}

{{Портали|Нацистська Німеччина|Авіація|Друга світова війна|Війна}}

[[Категорія:Штурмова авіація]]
[[Категорія:Ескадри Люфтваффе]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1943]]
[[Категорія:Військові формування, розформовані 1945]]

title: 101-ша штурмова ескадра · Schlachtgeschwader 101 (SG 101)

На службі: 1 лютого 1943 — 4 квітня 1945

Країна: Третій Рейх

Належність: Вермахт

Вид: Люфтваффе

Тип: штурмова авіація

Роль: безпосередня підтримка військ на полі бою, боротьба з танками

Чисельність: ескадра

Гарнізон/Штаб: Реймс

Війни/битви: Війни та битви (див.): Друга світова війна · Західний фронт

title: Командування

Визначні · командувачі: майор Фрідріх Ланг

title: Авіація

Ударні літаки: Ar 96 · Hs 129 · Fw 190


text:
# Торчинська сільська рада
Торчинська сільська рада — колишня адміністративно-територіальна одиниця та орган місцевого самоврядування у Потіївському, Радомишльському, Черняхівському і Коростишівському районах Малинської і Волинської округ, Київської й Житомирської областей Української РСР та України з адміністративним центром у с. Торчин.

## Населені пункти
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
- с. Торчин

## Населення
Відповідно до результатів перепису населення СРСР, кількість населення ради станом на 12 січня 1989 року становила 1 000 осіб.
Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до перепису населення України, кількість мешканців сільської ради становила 810 осіб.

## Склад ради
Рада складалася з 12 депутатів та голови.

### Керівний склад сільської ради
| ПІБ                    | Основні відомості                                                                           | Дата обрання | Дата звільнення |
| ---------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------- | ------------ | --------------- |
| Фльорко Ольга Петрівна | Сільський голова, 1969 року народження, освіта, Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»      | 26.03.2006   | 31.10.2010      |
| Фльорко Ольга Петрівна | Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» | 31.10.2010   |                 |

Примітка: таблиця складена за даними джерела

## Історія
Створена 1923 року в с. Торчин Горбулівської волості Радомисльського повіту Київської губернії. На вересень 1924 року в підпорядкуванні значився хутір Романівка, який на 1 жовтня 1941 року не перебував на обліку населених пунктів.
Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Потіївського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Торчин.
На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Коростишівського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Торчин.
12 червня 2019 року територію ради та с. Торчин приєднано до складу новоутвореної Старосілецької сільської територіальної громади Коростишівського району Житомирської області.
Входила до складу Потіївського (7.03.1923 р.), Радомишльського (21.01.1959 р., 4.01.1965 р.), Черняхівського (30.12.1962 р.) та Коростишівського (7.01.1963 р., 5.02.1965 р.) районів.

title: Торчинська сільська рада

wikitext:
{{Сільська рада|
   | назва               = Торчинська сільська рада
   | будівля             =
   | країна              = {{USSR}}—{{URSR}}
{{UKR}}
   | область             = [[Малинська округа]]
[[Волинська округа]]
[[Київська область]]
[[Житомирська область]]
   | район               = [[Потіївський район]]
[[Радомишльський район]]
[[Черняхівський район]]
[[Коростишівський район]]
   | центр               = с. [[Торчин (Старосілецька сільська громада)|Торчин]]
   | голова              = Фльорко Ольга Петрівна
   | кількість членів    = 12
   | утворена            = 1923 року
   | ліквідована         = 2019 року
   | код КОАТУУ          = 1822587600
   | облікова картка     = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rf7571=9602 Торчинська сільська рада]
   | площа               = 27,23
   | населення           = 810
   | щільність           = 29,75
   | населені пункти     = с. [[Торчин (Старосілецька сільська громада)|Торчин]]
   | поштовий індекс     =
   | телефонний код      =
   | адреса              = вул. Якубовського, 12, с. Торчин, Коростишівський р-н, Житомирська обл., 12510
   | вебсторінка         =
  }}

'''Торчинська сільська рада''' — колишня [[адміністративно-територіальна одиниця]] та [[органи місцевого самоврядування|орган місцевого самоврядування]] у [[Потіївський район|Потіївському]], [[Радомишльський район|Радомишльському]], [[Черняхівський район|Черняхівському]] і [[Коростишівський район|Коростишівському]] районах [[Малинська округа|Малинської]] і [[Волинська округа|Волинської]] округ, [[Київська область|Київської]] й [[Житомирська область|Житомирської]] областей [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|Української РСР]] та [[Україна|України]] з [[Адміністративний центр|адміністративним центром]] у с. [[Торчин (Старосілецька сільська громада)|Торчин]].

== Населені пункти ==
Сільській раді були підпорядковані населені пункти:
* с. [[Торчин (Старосілецька сільська громада)|Торчин]]

== Населення ==
Відповідно до результатів [[перепис населення СРСР (1989)|перепису населення СРСР]], кількість населення ради станом на 12 січня 1989 року становила 1 000 осіб.

Станом на 5 грудня 2001 року, відповідно до [[Перепис населення України (2001)|перепису населення України]], кількість мешканців сільської ради становила 810 осіб<ref>{{cite web |title=Населення Житомирської області |url=http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |website=pop-stat.mashke.org |accessdate=6 грудня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20210904204102/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-perm/zytomyrska.htm |archivedate=4 вересня 2021 року}}</ref>.

== Склад ради ==
Рада складалася з 12 депутатів та голови.

=== Керівний склад сільської ради ===
{|rules="all" cellspacing="0" cellpadding="5" style="border: 1px solid #999"
|-bgcolor="#FFFFBB"
! ПІБ !!Основні відомості !! Дата обрання !! Дата звільнення
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Фльорко Ольга Петрівна
| Сільський голова, 1969 року народження, освіта, Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»
| align=center| 26.03.2006
| align=center| 31.10.2010
|- bgcolor="#FFFFE8"
| Фльорко Ольга Петрівна
| Сільський голова, 1969 року народження, освіта вища, Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»
| align=center| 31.10.2010
| align=center|
|}
''Примітка: таблиця складена за даними джерела''<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A012?rf7691=11773&rid256=121 rada.gov.ua]</ref>

== Історія ==
Створена 1923 року в с. Торчин [[Горбулівська волость|Горбулівської]] волості [[Радомисльський повіт|Радомисльського]] повіту [[Київська губернія|Київської]] губернії. На вересень 1924 року в підпорядкуванні значився хутір [[Романівка (Потіївський район)|Романівка]], який на 1 жовтня 1941 року не перебував на обліку населених пунктів<ref name="Довідник">{{cite book |last1=Кондратюк Р., Самолюк Д., Табачник Б. |title=Адміністративно-територіальний устрій Житомирщини: 1795-2006: Довідник |date=2007 |publisher=Вид-во «Волинь» |location=Житомир |isbn=966-690-090-4 |page=120-121, 426 |edition=Житомирська обласна державна адміністрація; Державний архів Житомирської області |url=http://history.org.ua/LiberUA/966-690-090-4/966-690-090-4.pdf |accessdate=6 грудня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20211008124156/http://history.org.ua/LiberUA/966-690-090-4/966-690-090-4.pdf |archivedate=8 жовтня 2021}}</ref>.

Станом на 1 вересня 1946 року сільська рада входила до складу Потіївського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Торчин<ref>{{cite book |last1=Попівський М. |title=Українська РСР: Адміністративно-територіальний поділ: на 1 вересня 1946 року. Вид. перше |date=1947 |publisher=Українське вид-во політичної літератури |location=Київ |page=183 |edition=Інформаційно-статистичний відділ при Секретаріаті Президії Верховної ради Української РСР |url=https://archive.org/details/ukrajinska-rsr-administraryvno--terytorialnyj-podil_1947/page/n181/mode/2up |accessdate=6 грудня 2024}}</ref>.

На 1 січня 1972 року сільська рада входила до складу Коростишівського району Житомирської області, на обліку в раді перебувало с. Торчин<ref>{{cite book |last1=Шелягин А. |title=Українська РСР. Адміністративно-територіальний поділ на 1 січня 1972 року |date=1973 |publisher=Ордена Червоного Прапора видавництво політичної літератури України |location=Київ |page=140 |edition=Відділ в питаннях роботи рад Президії Верховної ради Української РСР |url=http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf |accessdate=6 грудня 2024 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20211020200818/http://history.org.ua/LiberUA/URSRAdmTerPodil_1973/URSRAdmTerPodil_1973.pdf |archivedate=20 жовтня 2021}}</ref>.

12 червня 2019 року територію ради та с. Торчин приєднано до складу новоутвореної [[Старосілецька сільська громада|Старосілецької]] сільської територіальної громади Коростишівського району Житомирської області<ref>{{cite web |title=Перелік актів, за якими проведені зміни в адміністративно-територіальному устрої України |url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=02.10.2020&letter=11497 |website=Офіційний портал Верховної Ради України |accessdate=6 грудня 2024 |archive-date=17 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210417194307/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A035?rdat=02.10.2020&letter=11497 }}</ref>.

Входила до складу Потіївського (7.03.1923 р.), Радомишльського (21.01.1959 р., 4.01.1965 р.), Черняхівського (30.12.1962 р.) та Коростишівського (7.01.1963 р., 5.02.1965 р.) районів<ref name="Довідник"/>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Портали|Географія|Україна}}
[[Категорія:Колишні сільські ради Потіївського району]]
[[Категорія:Колишні сільські ради Радомишльського району]]
[[Категорія:Колишні сільські ради Черняхівського району]]
[[Категорія:Держави і території, засновані 1923]]
[[Категорія:Зникли в Україні 2019]]

title: Основні дані

Країна: СРСР— УРСР · Україна

Область: Малинська округа · Волинська округа · Київська область · Житомирська область

Район: Потіївський район · Радомишльський район · Черняхівський район · Коростишівський район

Адм. центр: с. Торчин

Утворена: 1923 року

Ліквідована: 2019 року

Облікова картка: Торчинська сільська рада

title: Склад

Голова ради: Фльорко Ольга Петрівна

title: Територія та населення

Густота: 29,75 осіб/км²

Населені пункти: с. Торчин

title: Контактні дані


text:
# Котдвара
Котдвара (англ. Kotdwara, гінді कोटद्वार) — місто в окрузі Паурі-Ґархвал індійського штату Уттаракханд біля кордону зі штатом Уттар-Прадеш, на схилах хребта Шивалік. Назва міста означає «брама до місця мешкання богів», через те, що через місто проходить шлях паломництва до храмів Кедарнатх і Бадрінатх. Біля міста протікають пересихаючі річки Кхо, Маліні та Сукхо.

title: Котдвара

wikitext:
{{Infobox Settlement
 | official_name = Котдвара
| native_name = ''Kotdwara''<br />कोटद्वार
 | nickname =
 | motto =
 | image_skyline =
 | image_caption =
 | image_flag =
 | image_seal =
 | image_dot_map =
 | dot_mapsize =
 | dot_x =
 | dot_y =
 | dot_map_caption =
 | pushpin_map_caption = Розташування міста на мапі штату [[Уттаракханд]]
 | pushpin_map = Уттаракханд
 | subdivision_type = Країна
 | subdivision_type1 = Штат
 | subdivision_type2 = Регіон
 | subdivision_type3 = Округ
 | subdivision_name = [[Індія]]
 | subdivision_name1 = [[Уттаракханд]]
 | subdivision_name2 = [[Ґархвал (регіон)|Ґархвал]]
 | subdivision_name3 = [[Паурі-Ґархвал (округ)|Паурі-Ґархвал]]
 | established_title = Засноване
 | established_date =
 | established_title2 =
 | established_date2 =
 | government_type =
 | leader_title =
 | leader_name =
 | area_magnitude =
 | area_total_sq_mi =
 | area_total_km2 =
 | area_land_sq_mi =
 | area_land_km2 =
 | area_water_sq_mi =
 | area_water_km2 =
 | area_urban_sq_mi =
 | area_urban_km2 =
 | area_metro_km2 =
 | area_metro_sq_mi =
 | population_as_of= 2001
 | population_footnotes = <ref>[https://web.archive.org/web/20040616075334/http://www.censusindia.net/results/town.php?stad=A&state5=999 Population - Cities/Towns (in alphabetic order)] ''Census of India 2001''</ref>
 | population_total = 25 400
 | population_urban =
 | population_metro =
 | population_density_sq_mi =
 | population_density_km2 = 155
 | timezone = [[UTC+5:30]]
 | utc_offset =
 | timezone_DST =
 | utc_offset_DST =
 | latd = 29| latm = 45| lats = 0| latNS = N
 | longd = 78 | longm = 31| longs = 48| longEW = E
 | elevation_footnotes=
 | elevation_ft =
 | elevation_m = 454
 | website =
 | footnotes =
}}
'''Котдвара''' ({{lang-en|Kotdwara}}, {{lang-hi|कोटद्वार}}) — місто в окрузі [[Паурі-Ґархвал (округ)|Паурі-Ґархвал]] [[індія|індійського]] штату [[Уттаракханд]] біля кордону зі штатом [[Уттар-Прадеш]], на схилах хребта [[Шивалік]]. Назва міста означає «брама до місця мешкання богів», через те, що через місто проходить шлях паломництва до храмів [[Кедарнатх (храм)|Кедарнатх]] і [[Бадрінатх]]. Біля міста протікають пересихаючі річки Кхо, Маліні та Сукхо.

== Посилання ==
{{reflist}}

{{India-geo-stub}}

[[Категорія:Міста штату Уттаракханд]]

title: Координати: 29°45′0″ пн. ш. 78°31′48″ сх. д. / 29.75000° пн. ш. 78.53000° сх. д.

Країна: Індія

Штат: Уттаракханд

Регіон: Ґархвал

Округ: Паурі-Ґархвал

Населення (2001)

КотдвараРозташування міста на мапі штату Уттаракханд


text:
# Іллінський ярмарок
Іллінський ярмарок — один із найбільших ярмарків Лівобережної України. Виник наприкінці XVII століття у Ромнах. У 1852 році переведений до Полтави. За товарообігом посідав трете місце в імперії опісля нижньогородського та ірбітського.

## Історія
Починався як кінний ярмарок, на якому продавалися коні, худоба, вівці, вовна, сирі шкури, віск, мед, олія, горілка, селянські вироби, одяг, землеробські знаряддя тощо. Тривав офіційно з 10 до 20 липня, розміщався на Кінноярмарковій площі, що займала територію близько 90 десятин (нині площа Богдана Хмельницького). Через 7—10 днів починався Краснорядський ярмарок, який тривав до 4 серпня. Відбувався на Гостиннодвірській площі, де у 1852 році було збудовано 5 кам'яних корпусів з 134 лавками та 11 дерев'яних, в яких знаходилось 168 крамниць і 214 балаганів. Крім того, багато крамниць, тимчасових балаганів і палаток було зведено на Петровській площі (нині площа Конституції). Торгували красними товарами, галантерейними, бакалійними, москатними виробами, різними металами та виробами з них, посудом, одягом, взуттям, обробленими шкірами, свічками, милом тощо. Оскільки цих площ було замало, додатковою торгівельною площею було додано Новоселівський ринок («Новий базар») у межах периметру сучасних вулиць В'ячеслава Чорновола, Героїв-чорнобильців та відрізку Шевченка.
На Іллінський ярмарок збиралося до 40 тисяч людей. Вартість привезених товарів становила від 1/2 до 2/3 вартості товарів, привезених на всі ярмарки Полтавщини, і сягала 28 мільйонів карбованців (1864). Найважливішими були бавовняні, шовкові, вовняні, лляні і конопляні тканини й сукна (на них припадало до 45 % вартості проданих товарів), далі йшли хутро та галантерейні товари. Іллінському ярмарку належало одне з перших місць у Росії по торгівлі вовною. Так, у 1860 році було продано 122 тисяч пудів тонкорунної вовни на 2049 тисяч карбованців. Він був значним ринком збуту промислових товарів центральних губерній Росії, зокрема, тканин, виробів із заліза. З-за кордону привозилися шовкові і вовняні тканини, хутра, австрійські сінокосні коси, аптекарський товар та інше. У 1860 році вітчизняні товари становили по продажу 15 325 тисяч карбованців, а іноземні — 859 тисяч карбованців. Іллінський ярмарок був тісно пов'язаний з іншими великими ярмарками Лівобережної, Південної і, менше — Правобережної України, а також Росії, утворюючи єдину ярмаркову мережу країни. У кінці XIX століття, через відкриття торгових площ у Харкові, ярмарок почав занепадати. У 1895 році було продано товару всього на 1,107 тисячу карбованців. У 20-х роках XX століття Іллінський ярмарок у вигляді Центрального ринку міста залишився лише на території «Нового базару».

title: Іллінський ярмарок

wikitext:
[[Файл:Іллінський_ярмарок.jpg|міні|300пкс|Іллінський ярмарок на [[Площа Богдана Хмельницького (Полтава)|Кінній площі]] у [[Полтава|Полтаві]], початок [[20 століття|XX століття]]]]
'''Іллінський ярмарок''' — один із найбільших [[Ярмарок|ярмарків]] [[Лівобережна Україна|Лівобережної України]]. Виник наприкінці [[XVII століття]] у [[Ромни|Ромнах]]. У [[1852 в Україні|1852]] році переведений до [[Полтава|Полтави]]. За [[товарообіг]]ом посідав трете місце в [[Російська імперія|імперії]] опісля {{не перекладено|треба=Нижньогородська ярмарка|текст=нижньогородського|мова=ru|є=Нижегородская ярмарка}} та {{не перекладено|треба=Ірбітська ярмарка|текст=ірбітського|мова=ru|є=Ирбитская ярмарка}}.

== Історія ==
[[Файл:Будинки з магазинами. 06.JPG|міні|300пкс|Сучасна [[Вулиця Новий Базар (Полтава)|вул. Новий Базар]]]]
Починався як кінний ярмарок, на якому продавалися [[коні]], [[худоба]], [[вівці]], [[вовна]], сирі [[шкура|шкури]], [[віск]], [[мед]], [[олія]], [[горілка]], селянські вироби, [[одяг]], землеробські знаряддя тощо. Тривав офіційно з [[10 липня|10]] до [[20 липня]], розміщався на Кінноярмарковій площі, що займала територію близько 90 десятин (нині [[Площа Богдана Хмельницького (Полтава)|площа Богдана Хмельницького]]). Через 7—10 днів починався Краснорядський ярмарок, який тривав до [[4 серпня]]. Відбувався на Гостиннодвірській площі, де у [[1852]] році було збудовано 5 кам'яних корпусів з 134 лавками та 11 дерев'яних, в яких знаходилось 168 крамниць і 214 [[балаган]]ів. Крім того, багато крамниць, тимчасових балаганів і палаток було зведено на Петровській площі (нині [[Площа Конституції (Полтава)|площа Конституції]]). Торгували красними товарами, галантерейними, бакалійними, москатними виробами, різними металами та виробами з них, [[посуд]]ом, одягом, [[взуття]]м, обробленими шкірами, [[свічка]]ми, [[мило]]м тощо. Оскільки цих площ було замало, додатковою торгівельною площею було додано Новоселівський ринок («Новий базар») у межах периметру сучасних вулиць [[Вулиця В'ячеслава Чорновола (Полтава)|В'ячеслава Чорновола]], [[Вулиця Героїв-чорнобильців (Полтава)|Героїв-чорнобильців]] та відрізку [[Вулиця Шевченка (Полтава)|Шевченка]].

На Іллінський ярмарок збиралося до 40 тисяч людей. Вартість привезених товарів становила від 1/2 до 2/3 вартості товарів, привезених на всі ярмарки [[Полтавська губернія|Полтавщини]], і сягала 28 мільйонів [[карбованець|карбованців]] ([[1864]]). Найважливішими були [[бавовна|бавовняні]], [[шовк]]ові, [[вовна|вовняні]], [[льон|лляні]] і [[Коноплі|конопляні]] тканини й сукна (на них припадало до 45 % вартості проданих товарів), далі йшли [[хутро]] та галантерейні товари. Іллінському ярмарку належало одне з перших місць у [[Російська імперія|Росії]] по торгівлі вовною. Так, у [[1860]] році було продано 122 тисяч пудів тонкорунної вовни на 2049 тисяч карбованців. Він був значним ринком збуту промислових товарів центральних губерній Росії, зокрема, тканин, виробів із заліза. З-за кордону привозилися шовкові і вовняні тканини, хутра, австрійські сінокосні коси, аптекарський товар та інше. У 1860 році вітчизняні товари становили по продажу 15 325 тисяч карбованців, а іноземні — 859 тисяч карбованців. Іллінський ярмарок був тісно пов'язаний з іншими великими ярмарками [[Лівобережна Україна|Лівобережної]], [[Південна Україна|Південної]] і, менше — [[Правобережна Україна|Правобережної України]], а також Росії, утворюючи єдину ярмаркову мережу країни. У кінці [[XIX століття]], через відкриття торгових площ у Харкові, ярмарок почав занепадати. У [[1895]] році було продано товару всього на 1,107 тисячу карбованців. У [[1920-ті|20-х]] роках [[XX століття]] Іллінський ярмарок у вигляді Центрального ринку міста залишився лише на території «[[Вулиця Новий Базар (Полтава)|Нового базару]]».

== Література ==
* «[[Полтавщина:Енциклопедичний довідник]]». Довідник. (За ред. [[Кудрицький Анатолій Вікторович|А. В. Кудрицького]].- К.: УЕ, 1992). Стор. 313 {{ref-uk}}

== Посилання ==
* [http://www.histpol.pl.ua/index.html Історія Полтави — Іллінський ярмарок] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20091217025023/http://www.histpol.pl.ua/index.html |date=17 грудня 2009 }} {{ref-uk}}
* [http://poltavahistory.inf.ua/hisp_u_53.html Новоселівський ринок на сайті Poltavahistory] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181215113652/http://poltavahistory.inf.ua/hisp_u_53.html |date=15 грудня 2018 }}
{{Poltava-stub}}

[[Категорія:Ярмарки]]
[[Категорія:Історія Полтави]]
[[Категорія:Ромни]]
[[Категорія:Засновані в Полтаві 1852]]