text:
# Убивство Олексія Майлова
Убивство Олексія Майлова — політичне вбивство, яке вчинив 21 жовтня 1933 року бойовик ОУН Микола Лемик. Лемик убив Майлова в приміщенні консульства СРСР у Львові двома пострілами в голову та серце.
Олексій Майлов (справжнє ім'я Андрій Павлович Майлов) — співробітник ІНВ ОДПУ (рос. Иностранный отдел ОГПУ), на момент вбивства, формально — секретар Консульства СРСР у Львові, повноважний представник Йосипа Сталіна для контролю над дипломатичними установами СРСР на території Другої Речі Посполитої.
Микола Лемик без опору здався польським поліціянтам і був заарештований. 30 жовтня того ж року Львівським окружним судом Миколу Лемика засуджено до смертної кари, заміненої через молодий вік підсудного довічним ув'язненням. Скориставшись ситуацією загального хаосу, що виникла внаслідок нападу Німеччини на Польщу, у вересні 1939 року Микола Лемик утік під час етапування в'язнів тюрми «Святий Хрест», де попередньо відбував покарання. Після початку німецько-радянської війни очолив Середню похідну групу ОУН Б. Заарештований і розстріляний гестапо в Миргороді на Полтавщині в жовтні 1941 року.
Заздалегідь сплановане і здійснене ОУН вбивство радянського шпигуна набуло розголосу як символічний акт помсти за Голодомор 1932—1933 років у підрадянській Україні та Кубані, викликало черговий сплеск напруги в радянсько-польських стосунках, а також стало демонстрацією суспільної активності ОУН. Убивство Олексія Майлова відоме також в літературі як «Постріл в обороні мільйонів».

## Рішення проатентатрадянського представника
Рішення про здійснення замаху на представника СРСР у Львові було ухвалене на берлінській конференції ПУН з членами Краєвої Екзекутиви ОУН 3 червня 1933 року під проводом Євгена Коновальця. Причиною стали як спланований та штучно організований на контрольованих радянською владою територіях геноцид українського народу, так і пасивна реакція демократичних держав світу, що дбали передусім про власні національні інтереси. Саме 1933 року США встановили дипломатичні відносини з СРСР. На цій же конференції Степана Бандеру призначено провідником Краєвої Екзекутиви ОУН, тому виконання покладалося безпосередньо на нього.

## Підготовка замаху
Члени Бойової Референтури під контролем керівника боївки Романа Мигаля напередодні замаху неодноразово відвідували будівлю радянського консульства під прикриттям легенди про бажання перебратися на постійне місце проживання до СРСР. Завдяки представниці бойово-розвідувальної жіночої п'ятки та художнику Роману Сеньківу складений план будівлі, встановлено, що консул майже постійно перебуває у Варшаві, натомість основні повноваження виконує Олексій Майлов, останнього складений суб'єктивний портрет.
Тотожні плани будівлі паралельно передав стрий попереднього офіційного бойового референта Крайової Екзекутиви ОУН Романа Шухевича — Степан Шухевич.
Усі матеріали, а також автоматичний пістолет «Ортґіс» з повним магазином і тридцятьма додатковими набоями в подальшому були передані Лемику.
Також з винайнятої поблизу конспіративної квартири було встановлено зовнішнє спостереження ситуації перед будівлею. Будівлю консульства щільно оберігали співробітники польської поліції, як в одностроях, так і в цивільному вбранні.
Відбором виконавця атентату зайнялися спільно офіційний бойовий референт Крайової Екзекутиви ОУН Богдан Підгайний та підпільний референт Роман Шухевич. Кожен з них особисто зустрічався з кандидатами, ознайомлювали зі змістом завдання, після чого ті мали тиждень на роздуми. Відповідь слід було надсилати до Львівської політехніки на ім'я Ксавера Брудаса, де вчився Шухевич, або на інші адреси. Складність виконання завдання полягала в тому, що після виконання атентату слід було захиститися перед співробітниками радянської спецслужби, дочекавшись приїзду польської поліції, з метою публічного розкриття причин вчинку під час майбутнього судового розгляду. З кількадесяти отриманих від потенційних виконавців завдання 75 % відповіли схвально, проте зупинилися на вісімнадцятирічному студентові першого курсу математично-природничого відділу Львівського університету Миколі Лемику. Лемик походив з бідної селянської родини із села Солова Перемишлянського повіту, тому оунівці змушені були придбати йому за тридцять злотих нові черевики і білизну, щоб він міг з'явитися на прийом до консульства в належному вигляді, такий-сякий костюм Лемик мав. Селянське походження Лемика, щоб не надавати аргументів радянській пропаганді, стало однією з найвагоміших причин того, чому провід Краєвої Екзекутиви зупинив вибір саме на його кандидатурі.
Для отримання остаточних настанов на початку жовтня в парку Войцеха Бартоша Ґловацького (нині Личаківський парк) Микола Лемик анонімно зустрівся з провідником Крайової Екзекутиви Степаном Бандерою. 1936 року під час Львівського процесу, коли Бандеру засудили до довічного ув'язнення, він засвідчив:

Третя справа — це справа протибольшевицької акції. Прокурор сказав, що бодай побічним мотивом при вирішуванні атентату на совєтський консулят у Львові було те, що Організація хотіла зареаґувати теж на наладнання польсько-большевицьких взаємин, що хотіла їх попсувати. Я сам про цей атентат вирішив, я дав наказ його виконати і заявляю, що ми абсолютно не брали до уваги того моменту. Не тільки з практичних, але в першу чергу з засадничих мотивів. ОУН у своїй політичній програмі відкидає орієнтацію на кого-небудь. ОУН відкидає концепцію відбудови української держави при нагоді польсько-большевицького конфлікту. Польсько-большевицькі взаємини не можуть вирішувати про наші політичні розрахунки. Зрештою, з історії знаємо, що всякі такі концепції діставали в лоб і що коли йде про Україну, то Польща з Москвою завжди погоджувалися. Всі бойові акти, які розглядано в цій залі, є тільки фраґментом і то не цілої революційної, але навіть самої бойової діяльности.

З розправи виходило б, що ОУН цілу свою діяльність зводить головно до бойової акції. Заявляю, що ні програмово, ні якщо йде про кількість членів у поодиноких ділянках організаційної праці, бойова акція не є єдиною, не є першою, але рівнорядною з іншими ділянками. Тому, що в цій залі розглядали атентати, що їх виконувала Організація, міг би хтось думати, що Організація не числиться з життям людини взагалі і навіть з життям своїх членів. Коротко скажу: люди, які ввесь час у своїй праці є свідомі, що кожної хвилини самі можуть втратити життя, такі люди, як ніхто інший, вміють цінити життя. Вони знають його вартість. ОУН цінить вартість життя своїх членів, дуже цінить; але — наша ідея в нашому понятті є така велична, що коли йде про її реалізацію, то не одиниці, не сотні, а мільйони жертв треба посвятити, щоб її таки зреалізувати. Вам найкраще відомо, що я знав, що накладу головою, і відомо вам, що мені давали змогу своє життя рятувати. Живучи рік з переконанням, що я втрачу життя, я знав, що переживає людина, яка має перед собою перспективу в найближчому часі втратити життя. Але впродовж цілого того часу я не переживав того, що я переживав тоді, коли висилав двох членів на певну смерть: Лемика і того, хто вбив Пєрацького… —
Подальшу промову Бандери тоді перервав суддя.
Ніч перед виконанням атентату Микола Лемик провів у «Народній гостинниці» на розі вулиць Сикстутської та Костюшка (нині Дорошенка, 20 / Костюшка, 1), куди його поселили Богдан Підгайний і Роман Шухевич.

## 21 жовтня. Напад на консульство
Близько полудня Микола Лемик з'явився у консульстві, зажадавши зустрітися з консулом для обговорення свого можливого переїзду на постійне місце проживання до підрадянської України.
Після реєстрації в книзі відвідувачів під надуманим ім'ям «Дубенко», кур'єр Гаврило Мандзій спершу провів Лемика до приймальні консульства, а згодом до кабінету, де прийом замість консула здійснював так званий секретар, яким виявився високопоставлений агент радянської спецслужби Олексій Майлов.
Після короткого діалогу з Майловим, Лемик спритним рухом лівої руки, бо був шульгою, витягнув з внутрішньої кишені піджака автоматичний пістолет «Ортґіс» і двома влучними пострілами в голову і серце вбив Майлова. На постріли з'явився кур'єр Іван Джуґай, який безуспішно намагався заблокувати двері приймальні, проте був підстрелений Лемиком, отримавши поранення в праву долоню і ліве плече. В консульстві зчинилася паніка. Кур'єр Мандзій, розгубившись, вистрибнув через вікно і почав гукати на допомогу поліцію. Лемик намагався залишити приміщення, але не зміг відчинити автоматичного замка на вхідних дверях. Відтак, дочекавшись появи польської поліції, яку через відчинене вікно горішнього поверху кликав також віце-консул Михайло Голуб, здався без спротиву.

Після секції <тобто розтину> тіло вбитого Майлова віддадуть офіціяльно консулові, — писала 24 жовтня 1933 року львівська газета «Діло». — Похорон Майлова (покійний мав 23 роки, походив із Москви, був сином робітника та приїхав до Львова тому три тижні) відбудеться з належними почестями. На приказ московської влади тіло Майлова забальзамують і відставлять до Москви дорогою на Шепетівку та Харків.

## Судовий процес
Після арешту Лемика поліція одразу арештувала усіх його гімназійних друзів, що мешкали у Львові. Того ж дня батько затриманого звернувся до відомого українського адвоката Степана Шухевича з проханням взяти на себе захист сина, Шухевич погодився.
Самого Лемика поміщено в одиночну камеру, де перед тим знято віконні рами з завіс, залишено одні дерев'яні нари, на ніч затриманого залишали лише в спідній білизні. Через тортури холодом суддя у справі Лемика Валіґурський намагався вибити з хлопця побільше необхідних свідчень.
27 жовтня в колишньому приміщенні кооперативу «Земля» на Ринку в ділі оборони Лемика зібралася нарада українських правників на чолі з Костем Левицьким, крім нього були присутні: Степан Федак, Володимир Старосольський, Лев Ганкевич, Осип Назарук, Степан Біляк, Степан Шухевич, Кость Панківський, Мар'ян Глушкевич, Михайло Волошин, Лев Павенцький, Альфред Говикович та інші. На зібранні була озвучена позиція «Центросоюзу», що на захист Лемика повинні стати всі українські адвокати. Проте присутнім здавалося очевидним, що польська влада запобігатиме публічним акціям, тому слід зосередитися на якості оборони підсудного. На той час Лемик фактично вже мав двох захисників: Степана Шухевича, запрошеного батьком підсудного, і Володимира Старосольського, залученого самим Шухевичем. Пропозиція про участь у процесі усіх адвокатів була також відкинута на тій підставі, що присутні правники належали до різних політичних поглядів з підсудним, як то до УНДО чи комуністів, а дехто, зокрема Кость Левицький, взагалі мав контракти з радянським консульством. Врешті присутні остаточно визначилися, що оборонятимуть Лемика восьмеро правників: Кость Левицький, Степан Федак, Володимир Старосольський, Лев Ганкевич, Осип Назарук, Степан Біляк, Степан Шухевич, Кость Панківський.
За учасниками адвокатської наради слідкували агенти польської таємної політичної поліції. Вночі у помешканнях захисників Лемика, а саме Федака, Старосольського і Шухевича, проведено обшуки.
Напередодні судового засідання адвокат Степан Шухевич мав лише одне побачення з підсудним протягом не довше двох годин.
30 жовтня у залі засідань Львівського окружного суду зібралися представники польської та радянської преси, усього близько тридцяти, представник радянського посольства у Варшаві, численні представники польських правоохоронних структур, українська громадськість.
Через те, що напередодні розгляду справи адвокат Лев Ганькевич у коментарі польським і єврейським виданням прохопився про намір захищати Лемика усією українською адвокатською спілкою, на момент слухання справи у залі суду польська влада вже була готова оголосити подібний крок політичним маніфестом, тому прокурор Прахтель-Моравянський оскаржив кількість українських захисників. У висліді залишилося троє оборонців: Степан Шухевич, Володимир Старосольський і Степан Біляк.
Прокуратура висунула Миколі Лемику обвинувачення в умисному вбивстві співробітника радянського консульства Олексія Майлова і спробі навмисного вбивства кур'єра консульства Івана Джуґая. Обтяжуючою обставиною, на думку обвинувачення, був злочинний намір Лемика порушити взаємну мирну консолідацію між СРСР та Річчю Посполитою, яка виникла щойно після підписання Договору про ненапад.
Захист наполягав на версії, що Лемик повинен був зліквідувати лише Майлова, наміру вбивати кур'єра він не мав. Підзахисний підтвердив версію адвокатів і суд на неї пристав. Водночас адвокатам довелося інтерпретувати політичну заяву підсудного про мотиви свого вчинку, як форму протесту однієї з частин українського народу із закликом до цивілізованого світу звернути увагу на долю українських вчених у СРСР, зокрема Сергія Єфремова, а також ситуацію винищення українців на підконтрольних Москві територіях шляхом голоду. Захист узяв лінію, що атентат на співробітника радянського консульства є справою ОУН, участь Лемика визначена жеребом, а сам він цнотливий сільський хлопець з гарячою головою, що начитався часописів. І взагалі, як стверджував захист, проступок Лемика, як і його особа не настільки значні, щоб зіпсувати польсько-радянські стосунки, тому на цьому факті увагу загострювати не слід.
Всі питання, в тому числі ті, чим була озброєна охорона консульства та до радянського віце-консула у Львові, були відхилені суддею Мединським. Усього заслухано дев'ятеро свідків.
Водночас між судом і захистом протягом засідання неодноразово виникали суперечки щодо змісту і характеру питань. Питання, які на гадку суддів, носили загальний чи політичний характер відкидалися доти, доки не винесено формальної ухвали про заборону питань, «що не стосуються суті справи». Натомість захист наполягав на тому, що подібні питання необхідні для з'ясування обставин, що зумовили вчинок Лемика.

Д-р Біляк ставить внески …

… вношу, щоби переслухати як свідка п. Залєского, експерта для справ українсько-московських відносин в східньому відділі міністерства закордонних справ у Варшаві і б. міністра Лєона Васілєвского на обставину, що політичні і господарські відносини між Україною і Москвою є від довшого часу дуже напружені, а зокрема, що всі договори заключені між СССР і УСРР, які ґарантували сяку таку свободу Україні, потоптані були московським Комінтерном.
 — Зокрема вони ствердять, що колективізація, переводжувана від 1929 р. на Великій Україні, а рівночасно з нею і національно-політичний гніт, який скріпився з приходом до Харкова в 1933 р. Постишева, викликали незвичайно від'ємні враження і почування в усіх українців.
 — Вони ствердять, що від 1930 р., себто від року, коли переведено в Харкові процес членів Спілки Визволення України, московський комінтерн почав переводити масовий терор на Великій Україні.

Прокуратор в цьому менті встає і заявляє, що він противиться, щоби оборонець говорив про відносини на Великій Україні.
Предсідник (до д-ра Біляка): Вже кінець?

Д-р Біляк: Ще ні!
 — Далі вношу, щоби відчитати часопис «Вядомосьці Літерацкє» з 1933 р., в яких міститься стаття проф. віденського університету Маряна Здеховского, а це на обставину, що жахливе положення, в якім находиться тепер український нарід на Великій Україні, викликає однакове враження і почування у кожної культурної людини.
 — Далі прошу відчитати «Бюлетень Польсько-Українскі» з 1933 р., де є стаття п. наг. «Шістнадцята весна в УСРР». В цій статті репродукується враження людини, що весною 1933 р. була на Великій Україні, яка ствердила там факт жахливого голоду, що там тепер панує, а зокрема, що там трапляються жахливі випадки людоїдства.
 — Прошу відчитати вступну статтю з «Ілюстрованого Курєра Цодзєнного» з 12.7.1933 р. під заголовком: «Правда про голод в Росії», а далі — статті з французького часопису «Матен» з 3О. і 31.7.1933 та вступну статтю з того щоденника з 27.9.1933, на обставину, що трапляються на без…

Предс.: Я юж вєм, пан о тих стосунках! Прошен далєй не мувіць.

Оборонець говорить далі: Прошу відчитати статтю д-р Аменде, генерального секретаря конґресу національних меншин, поміщену в «Ділі» 28.7. ц. р. на ствердження обставин, які господарські й політичні причини голоду на Україні.

З черги д-р Біляк ставить внесок, щоби прочитати статтю одного англійського часопису з липня 1933 р., де кореспондент того часопису, що був на Великій Україні стверджує, що там згинуло з голоду понад мільйон людей …

Предс.: Пан знову о тих стосунках!

Д-р Біляк: Далі ставлю внесок, щоби покликати на свідків д-ра Дм. Левицького, голову УНДО-ня і д-ра Макуха, голову УСРП на обставину, що події й положення на Великій Україні викликали серед галицьких українців незвичайне пригноблення і незвичайно жахливе враження, яке найшло свій вислів в останньому пастирському листі усіх українсько-католицьких Владик. Далі вношу переслухати як свідка редактора «Діла» п. В. Мудрого, в якого руках находиться дуже багато листів, що стверджують жахливе положення на Великій Україні. Він ствердить далі, як англійська й французька преса малюють жахливі відносини на Великій Україні.
 — Далі вношу переслухати п. Мілену Рудницьку. Вона ствердить, як учасниця Конґресу Національних Меншин, що відбувся недавно в швейцарському Берні ті факти, які наведено в тому конґресі, а які малюють жахливе положення на Великій Україні, зокрема повторить факти, які навів на тому конґресі московський професор Курчинський, факти, які ілюструють події на Великій Україні. Далі вона ствердить, що цей же конґрес видав відозву до всього культурного світу, де взиває цілий культурний світ до допомоги жертвам голоду на Великій Україні.

Вона ствердить, що 24 вересня 1923 року Найвища Рада Ліґи Націй скликала спеціяльне засідання на розглянений справ, зв'язаних з жахливим положення на Великій Україні й звернувся до Червоного Хреста, взиваючи його до рятункової акції голодуючим на Великій Україні.

Красномовну заборону захисту Лемика порушувати під час засідання питання про актуальний стан справ в СРСР як один з епізодів дій польської влади, спрямованих на придушення українських протестів, 3 листопада 1933 року на пленумі Сейму Речі Посполитої згадав голова Української Парляментарної Репрезентації Дмитро Левицький:
Окремі польські газети закидають, що нинішня антибільшовицька акція відбувається за вказівкою Берліна. З огляду на ту трагедію українського народу, про яку згадував вище, можемо відповісти на те звинувачення лише презирливою мовчанкою.
Проте адвокати Лемика зовсім на процесі не мовчали. Тримаючи слово, Володимир Старосольський звернувся до голови суду:

Високий Трибунале! Устами вельмишановного Пана Предсідника сказали ви, що не можна говорити в цій справі про політичні квестії. Ця постанова є для нас безконечно важна… справа є політична… У мотиві вчинку лежить цілий комплекс душевних переживань обвинуваченого… усе, що в нім наболіло, усе, що в нім накипіло, усе, стихійно вклало йому убивчу зброю в руки. Тільки формально вчинок був наказом ОУН. А фактично, в глибині своїй, цей стріл своїм вистрілом був вислідом тої безконечно глибокої трагедії, яку переживають мільйони нашої нації. І не для демонстрації, а тому, щоб ви зрозуміли характер цього вчинку, незалежно від того, яка організація тут діяла, ми з'явилися в такім числі перед Високим судом. З'явилися, щоб дати свідоцтво правді, щоб сповнити той обов'язок, який лежить на українцеві-адвокатові, коли він є членом громадянства, суспільности.

За тодішніми польськими законами особи, що не досягли двадцятирічного віку, не могли бути страчені, тому суд присудив Миколі Лемику позбавлення волі до віку з ураженням у громадянських правах. З присуджених він відсидів шість років, у вересні 1939 року на Поліссі утік під час етапування в'язнів тюрми «Святий Хрест». Під час втечі отримав важке поранення. Був врятований побратимом Миколою Климишиним. Після одужання повернувся до активної діяльності в ОУН. Спершу в Кракові, а з початком Німецько-радянської війни — в Україні.

## Студентський протест
Попри надзвичайні заходи безпеки, здійснювані польськими правоохоронними органами в зв'язку з голосним процесом, перед будівлею суду пройшла багатолюдна демонстрація української молоді на знак солідарності з убивством радянського представника як висловлення протесту проти комуністичного терору над українським народом. З-під будинку суду демонстранти рушили до будівлі воєводської адміністрації, де їх зустріла поліція, яка застосувала проти демонстрантів кийки і травматичну зброю. Протестуючі взялися за каміння. Внаслідок сутичок був важко поранений український студент Іван Равлик, польська студентка, що проходила неподалік, внаслідок отриманого поранення померла на місці. Кільканадцять студентів були затримані. Вночі поліція провела жорстокі облави в Академічному Домі та Ремісничій бурсі, де ще були затримані дев'яносто вісім студентів-протестувальників.

## Репресії проти юнацтва ОУН
У липні 1934 року відбувся судовий розгляд справ гімназійних товаришів Лемика — членів ОУН, обвинувачених у співучасті в підготовці нападу на радянське консульство у Львові: Володимира Нидзу засуджено на чотирнадцять років позбавлення волі, Володимира Маївського на десять, Дмитра Мирона на сім, Ярослава Стойка на п'ять, Василя Безхлібника на чотири, Ярослава Гайваса на два, Андрія Луціва на п'ять, Ярослава Петеша на чотири, Івана Захаркова на три, Юліян Заблоцький і Богдан Лаврівський отримали по півтора року.

## Цікаві факти
- Після закінчення процесу адвокат у справі Степан Шухевич отримав від радянського віце-консула Михайла Голуба листівку: рос. «Когда ты не понимаешь что-то три месяца, так ты совсем дурак». Йшлося про те, що виступ консула на суді відбувався російською мовою, тоді, як зауважив адвокат, дипломат на той час вже три місяці перебував у Львові[10].
- 2010 року генеральний консул Російської Федерації у Львові Євгеній Гузєєв відреагував на факт покладання квітів до меморальної таблиці Миколі Лемику, надавши для публікації на регіональному сайті «архівні матеріали» стосовно вбивства Олексія Майлова: доповідну записку про факт убивства, адресовану міністру закордонних справ Речі Посполитої Юзефу Беку від повноважного представника СРСР Володимира Антонова-Овсієнка, та біографічну довідку Майлова Олексія Петровича[14].

## Зауваги
1. ↑  Син співробітника ОДПУ Павла Судоплатова згадував, що батько назвав його на честь найкращого друга Андрія Майлова. Див.: Андрей Судоплатов. Тайная жизнь генерала Судоплатова. — Москва: Современник, 1998. — С. 151. (рос.)
2. ↑  Вперше вжито 1948 року: В. Макар. Стріл в обороні мільйонів // «Час». — Ч. 43. — 24 жовтня 1948 року. Очевидно алюзія до виступу адвоката Володимира Старосольського під час судового засідання «<...> в глибині своїй, цей стріл своїм вистрілом був вислідом тої безконечно глибокої трагедії, яку переживають мільйони нашої нації.»
3. ↑  В літературі також простежується версія, що Лемику передали портрет «консула» (віце-консула Михайла Голуба — ?), нечіткий «силует», який не дав змоги оунівцю ідентифікувати Майлова.
4. ↑  У літературі зустрічаються протилежні за змістом домисли, що відбором кандидатів займався виключно Шухевич або що він взагалі не зустрічався з кандидатами.
5. ↑  Одне з псевд Романа Шухевича.
6. ↑  Інколи можна зустріти, що Майлов прибув з Варшави до Львова у переддень атентату.

title: Убивство Олексія Майлова

wikitext:
[[Файл:Майлов А. П..jpg|180px|thumb|праворуч|''А. П. Майлов.'' Портрет на погрібальній урні]]
'''Убивство Олексія Майлова''' — [[Атентат|політичне вбивство]], яке вчинив [[21 жовтня]] [[1933]] року бойовик [[Організація українських націоналістів|ОУН]] [[Лемик Микола Семенович|Микола Лемик]]. Лемик убив Майлова в приміщенні консульства СРСР у Львові двома пострілами в голову та серце.

Олексій Майлов (справжнє ім'я ''[[Майлов Андрій Павлович|Андрій Павлович Майлов]]''<ref>Україна і Польща 1920—1939 рр.: З історії дипломатичних відносин УССР з Другою Річчю Посполитою: Документи і матеріали. — Київ: Дух і Літера, 2012. —С. 433—436; 577.</ref>{{efn|Син співробітника ОДПУ [[Судоплатов Павло Анатолійович|Павла Судоплатова]] згадував, що батько назвав його на честь найкращого друга Андрія Майлова. Див.: Андрей Судоплатов. Тайная жизнь генерала Судоплатова. — Москва: Современник, 1998. — С. 151. {{ref-ru}}}}) — співробітник [[Перше головне управління КДБ СРСР|ІНВ ОДПУ]] ({{lang-ru|Иностранный отдел ОГПУ}}), на момент вбивства, формально — секретар [[Консульство СРСР у Львові|Консульства СРСР у Львові]], повноважний представник [[Сталін Йосип Віссаріонович|Йосипа Сталіна]] для контролю над дипломатичними установами [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] на території [[Польська Республіка (1918—1939)|Другої Речі Посполитої]].

Микола Лемик без опору здався польським поліціянтам і був заарештований. 30 жовтня того ж року Львівським окружним судом Миколу Лемика засуджено до [[Смертна кара|смертної кари]], заміненої через молодий вік підсудного довічним ув'язненням<ref>Юрій Старосольський. «У безконечній черзі»: призабуті сторінки історії Львова // Сучасність. — 1983 — Ч. 9. — С. 82.</ref>. Скориставшись ситуацією загального хаосу, що виникла внаслідок [[Польська кампанія (1939)|нападу Німеччини на Польщу]], у вересні 1939 року Микола Лемик утік під час етапування в'язнів [[Костел Святого Хреста (Польща)|тюрми «Святий Хрест»]], де попередньо відбував покарання. Після початку [[Німецько-радянська війна|німецько-радянської війни]] очолив [[Похідні групи ОУН|Середню похідну групу ОУН Б]]. Заарештований і розстріляний [[гестапо]] в [[Миргород]]і на Полтавщині в жовтні 1941 року.

Заздалегідь сплановане і здійснене ОУН вбивство радянського [[Шпигунство|шпигуна]] набуло розголосу як символічний акт помсти за [[Голодомор в Україні (1932—1933)|Голодомор 1932—1933 років у підрадянській Україні]] та [[Голодомор на Кубані|Кубані]], викликало черговий сплеск напруги в радянсько-польських стосунках<ref name="polrus">[http://books.google.com.ua/books?id=7wZGG4J8JZIC&printsec=frontcover&dq=Polish+Encounters,+Russian+Identity&hl=uk&sa=X&ei=OnVmUryTDabt4gThtYDoDA&ved=0CC8Q6AEwAA#v=onepage&q=Polish%20Encounters%2C%20Russian%20Identity&f=false David L. Ransel, Bożena Shallcross. Polish Encounters, Russian Identity. Indiana University Press, 2005. P. 182.] {{ref-en}}</ref>, а також стало демонстрацією суспільної активності ОУН<ref>Rebecca Haynes, Martyn Rady. In the Shadow of Hitler: Personalities of the Right in Central and Eastern Europe. I. B. Tauris, 2011. P. 242. {{ref-en}}</ref>. Убивство Олексія Майлова відоме також в літературі як «Постріл в обороні мільйонів»{{efn|Вперше вжито 1948 року: ''В. Макар. Стріл в обороні мільйонів // «Час». — Ч. 43. — 24 жовтня 1948 року''. Очевидно алюзія до виступу адвоката Володимира Старосольського під час судового засідання «<...> в глибині своїй, цей стріл своїм вистрілом був вислідом тої безконечно глибокої трагедії, яку переживають мільйони нашої нації.»}}.

== Рішення про [[атентат]] радянського представника ==

Рішення про здійснення замаху на представника СРСР у [[Львів|Львові]] було ухвалене на берлінській конференції [[Провід українських націоналістів|ПУН]] з членами [[Крайова Екзекутива ОУН|Краєвої Екзекутиви ОУН]] 3 червня 1933 року під проводом [[Коновалець Євген Михайлович|Євгена Коновальця]]. Причиною стали як спланований та штучно організований на контрольованих радянською владою територіях [[геноцид]] українського народу, так і пасивна реакція демократичних держав світу, що дбали передусім про власні національні інтереси. Саме 1933 року [[Сполучені Штати Америки|США]] встановили дипломатичні відносини з СРСР. На цій же конференції [[Бандера Степан Андрійович|Степана Бандеру]] призначено провідником Краєвої Екзекутиви ОУН, тому виконання покладалося безпосередньо на нього<ref name="mirch">{{Cite web |url=http://lib.oun-upa.org.ua/narys_oun/r_504.html |title=Петро Мірчук. Нарис історії Організації Українських Націоналістів. — Т. 1: 1920—1939. — Мюнхен, Лондон, Нью-Йорк: Українське Видавництво, 1968. |accessdate=5 квітня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20081118201113/http://lib.oun-upa.org.ua/narys_oun/r_504.html |archivedate=18 листопада 2008 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081118201113/http://lib.oun-upa.org.ua/narys_oun/r_504.html |date=2008-11-18 }}</ref><ref name="but" />.

== Підготовка замаху ==
[[Файл:27 Kotliarevskoho Street, Lviv (3).jpg|220px|thumb|праворуч|Будинок, у якому розташовувалося радянське консульство, вул. Котляревського, 27 (кол. Набєляка, 22)]]
Члени Бойової Референтури під контролем керівника боївки [[Мигаль Роман Степанович|Романа Мигаля]] напередодні замаху неодноразово відвідували будівлю радянського консульства під прикриттям легенди про бажання перебратися на постійне місце проживання до СРСР. Завдяки представниці бойово-розвідувальної жіночої п'ятки та художнику [[Роман Сеньків|Роману Сеньківу]] складений план будівлі, встановлено, що консул майже постійно перебуває у [[Варшава|Варшаві]], натомість основні повноваження виконує Олексій Майлов, останнього складений суб'єктивний портрет<ref name="pidhai">[http://shukh.org.ua/uk/spogadi/83-pidgajnij-bogdan-atentat-na-sovetskij-konsuljat-1987.html Ю. Кр-ий. Атентат на совєтський консулат // Визвольний шлях. — 1970. — Ч. 3 (264). — С. 334—338.]</ref>{{efn|В літературі також простежується версія, що Лемику передали портрет «консула» (віце-консула Михайла Голуба — ?), нечіткий «силует», який не дав змоги оунівцю ідентифікувати Майлова.}}.

Тотожні плани будівлі паралельно передав [[Стрийко|стрий]] попереднього офіційного бойового референта Крайової Екзекутиви ОУН [[Шухевич Роман Осипович|Романа Шухевича]] — [[Шухевич Степан Євгенович|Степан Шухевич]]<ref name="pidhai" />.

Усі матеріали, а також автоматичний пістолет «[[Ортґіс]]» з повним магазином і тридцятьма додатковими набоями в подальшому були передані Лемику<ref name="mirch" />.

Також з винайнятої поблизу конспіративної квартири було встановлено зовнішнє спостереження ситуації перед будівлею. Будівлю консульства щільно оберігали співробітники польської поліції, як в [[Мундир|одностроях]], так і в цивільному вбранні<ref name="pidhai" />.

Відбором виконавця атентату зайнялися спільно офіційний бойовий референт Крайової Екзекутиви ОУН [[Підгайний Богдан Володимирович|Богдан Підгайний]] та підпільний референт Роман Шухевич. Кожен з них особисто зустрічався з кандидатами, ознайомлювали зі змістом завдання, після чого ті мали тиждень на роздуми{{efn|У літературі зустрічаються протилежні за змістом домисли, що відбором кандидатів займався виключно Шухевич або що він взагалі не зустрічався з кандидатами.}}. Відповідь слід було надсилати до [[Національний університет «Львівська політехніка»|Львівської політехніки]] на ім'я Ксавера Брудаса{{efn|Одне з псевд Романа Шухевича.}}, де вчився Шухевич, або на інші адреси. Складність виконання завдання полягала в тому, що після виконання атентату слід було захиститися перед співробітниками радянської спецслужби, дочекавшись приїзду польської поліції, з метою публічного розкриття причин вчинку під час майбутнього [[Судовий процес|судового розгляду]]. З кількадесяти отриманих від потенційних виконавців завдання 75 % відповіли схвально, проте зупинилися на вісімнадцятирічному студентові першого курсу математично-природничого відділу [[Львівський університет|Львівського університету]] Миколі Лемику. Лемик походив з бідної селянської родини із села [[Солова (Україна)|Солова]] [[Перемишлянський повіт (Австро-Угорщина)|Перемишлянського повіту]], тому оунівці змушені були придбати йому за тридцять [[Злотий|злотих]] нові черевики і білизну, щоб він міг з'явитися на прийом до консульства в належному вигляді, такий-сякий костюм Лемик мав<ref name="pidhai" />. Селянське походження Лемика, щоб не надавати аргументів радянській пропаганді, стало однією з найвагоміших причин того, чому провід Краєвої Екзекутиви зупинив вибір саме на його кандидатурі<ref name="but">{{Cite web |url=http://www.memory.gov.ua:8080/data/upload/publication/main/ua/973/zb_s_bandera_100rokiv.doc |title=Сергій Бутко. Степан Бандера: «Я сам про цей атентат вирішив, я дав наказ його виконати» (ОУН проти Голодомору 1932—1933 років в Україні // Степан Бандера. Збірник документів і матеріалів. — Київ: Український інститут національної пам'яті, 2009. |accessdate=2015-04-05 |archive-date=2015-04-10 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150410202538/http://www.memory.gov.ua:8080/data/upload/publication/main/ua/973/zb_s_bandera_100rokiv.doc }}</ref>.

Для отримання остаточних настанов на початку жовтня в парку Войцеха Бартоша Ґловацького (нині [[Личаківський парк]]) Микола Лемик анонімно зустрівся з провідником Крайової Екзекутиви Степаном Бандерою. [[1936]] року під час [[Львівський процес|Львівського процесу]], коли Бандеру засудили до [[Довічне ув'язнення|довічного ув'язнення]], він засвідчив:

{{початок цитати}}
Третя справа — це справа протибольшевицької акції. Прокурор сказав, що бодай побічним мотивом при вирішуванні атентату на совєтський консулят у Львові було те, що Організація хотіла зареаґувати теж на наладнання польсько-большевицьких взаємин, що хотіла їх попсувати. Я сам про цей атентат вирішив, я дав наказ його виконати і заявляю, що ми абсолютно не брали до уваги того моменту. Не тільки з практичних, але в першу чергу з засадничих мотивів. ОУН у своїй політичній програмі відкидає орієнтацію на кого-небудь. ОУН відкидає концепцію відбудови української держави при нагоді польсько-большевицького конфлікту. Польсько-большевицькі взаємини не можуть вирішувати про наші політичні розрахунки. Зрештою, з історії знаємо, що всякі такі концепції діставали в лоб і що коли йде про Україну, то Польща з Москвою завжди погоджувалися. Всі бойові акти, які розглядано в цій залі, є тільки фраґментом і то не цілої революційної, але навіть самої бойової діяльности.

З розправи виходило б, що ОУН цілу свою діяльність зводить головно до бойової акції. Заявляю, що ні програмово, ні якщо йде про кількість членів у поодиноких ділянках організаційної праці, бойова акція не є єдиною, не є першою, але рівнорядною з іншими ділянками. Тому, що в цій залі розглядали атентати, що їх виконувала Організація, міг би хтось думати, що Організація не числиться з життям людини взагалі і навіть з життям своїх членів. Коротко скажу: люди, які ввесь час у своїй праці є свідомі, що кожної хвилини самі можуть втратити життя, такі люди, як ніхто інший, вміють цінити життя. Вони знають його вартість. ОУН цінить вартість життя своїх членів, дуже цінить; але — наша ідея в нашому понятті є така велична, що коли йде про її реалізацію, то не одиниці, не сотні, а мільйони жертв треба посвятити, щоб її таки зреалізувати. Вам найкраще відомо, що я знав, що накладу головою, і відомо вам, що мені давали змогу своє життя рятувати. Живучи рік з переконанням, що я втрачу життя, я знав, що переживає людина, яка має перед собою перспективу в найближчому часі втратити життя. Але впродовж цілого того часу я не переживав того, що я переживав тоді, коли висилав двох членів на певну смерть: Лемика і того, хто вбив Пєрацького… — {{кінець цитати}}

Подальшу промову Бандери тоді перервав суддя<ref name="posiv">{{Cite web |url=http://www.memory.gov.ua:8080/data/upload/publication/main/ua/973/zb_s_bandera_100rokiv.doc |title=Микола Посівнич. Життя присвячене свободі. Стислий нарис життя Степана Бандери // Степан Бандера. Збірник документів і матеріалів. — Київ: Український інститут національної пам'яті, 2009. |accessdate=2015-04-05 |archive-date=2015-04-10 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150410202538/http://www.memory.gov.ua:8080/data/upload/publication/main/ua/973/zb_s_bandera_100rokiv.doc }}</ref>.

Ніч перед виконанням атентату Микола Лемик провів у «Народній гостинниці» на розі вулиць Сикстутської та Костюшка (нині Дорошенка, 20 / Костюшка, 1), куди його поселили Богдан Підгайний і Роман Шухевич<ref name="pidhai" />.

== 21 жовтня. Напад на консульство ==

[[Файл:Ortgie right.jpg|220px|thumb|праворуч|Автоматичний пістолет «Ортґіс», подібний було використано для виконання атентату]]
Близько полудня Микола Лемик з'явився у консульстві, зажадавши зустрітися з консулом для обговорення свого можливого переїзду на постійне місце проживання до [[УСРР|підрадянської України]].

Після реєстрації в книзі відвідувачів під надуманим ім'ям «Дубенко», кур'єр Гаврило Мандзій спершу провів Лемика до приймальні консульства, а згодом до кабінету, де прийом замість консула здійснював так званий секретар, яким виявився високопоставлений агент радянської спецслужби Олексій Майлов{{efn|Інколи можна зустріти, що Майлов прибув з Варшави до Львова у переддень атентату.}}.

Після короткого діалогу з Майловим, Лемик спритним рухом лівої руки, бо був [[Шульга|шульгою]], витягнув з внутрішньої кишені піджака автоматичний пістолет «Ортґіс» і двома влучними пострілами в голову і серце вбив Майлова. На постріли з'явився кур'єр Іван Джуґай, який безуспішно намагався заблокувати двері приймальні, проте був підстрелений Лемиком, отримавши поранення в праву долоню і ліве плече. В консульстві зчинилася паніка. Кур'єр Мандзій, розгубившись, вистрибнув через вікно і почав гукати на допомогу поліцію. Лемик намагався залишити приміщення, але не зміг відчинити автоматичного замка на вхідних дверях. Відтак, дочекавшись появи польської поліції, яку через відчинене вікно горішнього поверху кликав також віце-консул Михайло Голуб, здався без спротиву<ref name="mirch" />.

{{початок цитати}}
Після секції <тобто розтину> тіло вбитого Майлова віддадуть офіціяльно консулові, — писала 24 жовтня 1933 року [[Діло (газета)|львівська газета «Діло»]]. — Похорон Майлова (покійний мав 23 роки, походив із Москви, був сином робітника та приїхав до Львова тому три тижні) відбудеться з належними почестями. На приказ московської влади тіло Майлова забальзамують і відставлять до Москви дорогою на Шепетівку та Харків<ref>«Діло». — 24 жовтня 1933 року.</ref>.
{{кінець цитати}}

== Судовий процес ==
Після арешту Лемика поліція одразу арештувала усіх його гімназійних друзів, що мешкали у Львові. Того ж дня батько затриманого звернувся до відомого українського адвоката Степана Шухевича з проханням взяти на себе захист сина, Шухевич погодився<ref name="shukh">[http://chtyvo.org.ua/authors/Shukhevych_Stepan/Moie_zhyttia/ Степан Шухевич. Моє життя: спогади. — Лондон: Українська видавнича спілка, 1991. — С. 470—484.]</ref>.

Самого Лемика поміщено в одиночну камеру, де перед тим знято віконні рами з завіс, залишено одні дерев'яні нари, на ніч затриманого залишали лише в спідній білизні. Через тортури холодом суддя у справі Лемика Валіґурський намагався вибити з хлопця побільше необхідних свідчень<ref name="shukh" />.

[[27 жовтня]] в колишньому приміщенні кооперативу «[[Земля (кооператив)|Земля]]» на [[Площа Ринок (Львів)|Ринку]] в ділі оборони Лемика зібралася нарада українських правників на чолі з [[Левицький Кость Антонович|Костем Левицьким]], крім нього були присутні: [[Федак Степан|Степан Федак]], [[Старосольський Володимир Якимович|Володимир Старосольський]], [[Ганкевич Лев Юліанович|Лев Ганкевич]], [[Назарук Осип Тадейович|Осип Назарук]], [[Стефан (Біляк)|Степан Біляк]], [[Шухевич Степан Євгенович|Степан Шухевич]], [[Кость Панківський]], [[Мар'ян Глушкевич]], [[Волошин Михайло Іванович|Михайло Волошин]], [[Лев Павенцький]], [[Альфред Говикович]] та інші. На зібранні була озвучена позиція «[[Центросоюз]]у», що на захист Лемика повинні стати всі українські адвокати. Проте присутнім здавалося очевидним, що польська влада запобігатиме публічним акціям, тому слід зосередитися на якості оборони підсудного. На той час Лемик фактично вже мав двох захисників: Степана Шухевича, запрошеного батьком підсудного, і Володимира Старосольського, залученого самим Шухевичем. Пропозиція про участь у процесі усіх адвокатів була також відкинута на тій підставі, що присутні правники належали до різних політичних поглядів з підсудним, як то до [[УНДО]] чи [[КПЗУ|комуністів]], а дехто, зокрема Кость Левицький, взагалі мав контракти з радянським консульством. Врешті присутні остаточно визначилися, що оборонятимуть Лемика восьмеро правників: Кость Левицький, Степан Федак, Володимир Старосольський, Лев Ганкевич, Осип Назарук, Степан Біляк, Степан Шухевич, Кость Панківський<ref name="shukh" />.

За учасниками адвокатської наради слідкували агенти польської таємної політичної поліції. Вночі у помешканнях захисників Лемика, а саме Федака, Старосольського і Шухевича, проведено обшуки<ref name="shukh" />.

Напередодні судового засідання адвокат Степан Шухевич мав лише одне побачення з підсудним протягом не довше двох годин<ref name="shukh" />.
[[Файл:Микола Лемик у суді.jpeg|250px|thumb|праворуч|Микола Лемик під час процесу у Львівському окружному суді]]
30 жовтня у залі засідань Львівського окружного суду зібралися представники польської та радянської преси, усього близько тридцяти, представник радянського посольства у Варшаві, численні представники польських правоохоронних структур, українська громадськість<ref name="mirch" /><ref name="shukh" />.

Через те, що напередодні розгляду справи адвокат Лев Ганькевич у коментарі польським і єврейським виданням прохопився про намір захищати Лемика усією українською адвокатською спілкою, на момент слухання справи у залі суду польська влада вже була готова оголосити подібний крок політичним маніфестом, тому прокурор Прахтель-Моравянський оскаржив кількість українських захисників. У висліді залишилося троє оборонців: Степан Шухевич, Володимир Старосольський і Степан Біляк<ref name="shukh" />.

Прокуратура висунула Миколі Лемику обвинувачення в умисному вбивстві співробітника радянського консульства Олексія Майлова і спробі навмисного вбивства кур'єра консульства Івана Джуґая. Обтяжуючою обставиною, на думку обвинувачення, був злочинний намір Лемика порушити взаємну мирну консолідацію між СРСР та Річчю Посполитою, яка виникла щойно після підписання [[Договір про ненапад між СРСР і ІІ Річчю Посполитою|Договору про ненапад]]<ref name="shukh" />.

Захист наполягав на версії, що Лемик повинен був зліквідувати лише Майлова, наміру вбивати кур'єра він не мав. Підзахисний підтвердив версію адвокатів і суд на неї пристав. Водночас адвокатам довелося інтерпретувати політичну заяву підсудного про мотиви свого вчинку, як форму протесту однієї з частин українського народу із закликом до цивілізованого світу звернути увагу на долю українських вчених у СРСР, зокрема [[Єфремов Сергій Олександрович|Сергія Єфремова]], а також ситуацію винищення українців на підконтрольних [[Москва|Москві]] територіях шляхом голоду. Захист узяв лінію, що атентат на співробітника радянського консульства є справою ОУН, участь Лемика визначена жеребом, а сам він цнотливий сільський хлопець з гарячою головою, що начитався часописів. І взагалі, як стверджував захист, проступок Лемика, як і його особа не настільки значні, щоб зіпсувати польсько-радянські стосунки, тому на цьому факті увагу загострювати не слід<ref name="shukh" /><ref name="przeb" />.

Всі питання, в тому числі ті, чим була озброєна охорона консульства та до радянського віце-консула у Львові, були відхилені суддею Мединським<ref name="mirch" /><ref name="shukh" />. Усього заслухано дев'ятеро свідків<ref name="przeb" />.

Водночас між судом і захистом протягом засідання неодноразово виникали суперечки щодо змісту і характеру питань. Питання, які на гадку суддів, носили загальний чи політичний характер відкидалися доти, доки не винесено формальної ухвали про заборону питань, «що не стосуються суті справи»<ref name="przeb">[http://mbc.cyfrowemazowsze.pl/dlibra/plain-content?id=20491 Przebieg sądu dorażnego o zabójstwo w kons. sow. we Lwowie // Biuletyn Polsko-Ukraiński. Tygodnik ilustrowany. — R. 2. — 1933. — № 27 (3 XI) — S. 11.] {{ref-pl}}</ref>. Натомість захист наполягав на тому, що подібні питання необхідні для з'ясування обставин, що зумовили вчинок Лемика<ref name="mirch" />.

{{початок цитати}}
Д-р Біляк ставить внески …<br/>
… вношу, щоби переслухати як свідка п. Залєского, експерта для справ українсько-московських відносин в східньому відділі міністерства закордонних справ у Варшаві і б. міністра Лєона Васілєвского на обставину, що політичні і господарські відносини між Україною і Москвою є від довшого часу дуже напружені, а зокрема, що всі договори заключені між СССР і УСРР, які ґарантували сяку таку свободу Україні, потоптані були [[Комуністичний інтернаціонал|московським Комінтерном]].<br/> — Зокрема вони ствердять, що [[Колективізація у СРСР|колективізація, переводжувана від 1929 р. на Великій Україні]], а рівночасно з нею і національно-політичний гніт, який скріпився з приходом до Харкова в 1933 р. [[Постишев Павло Петрович|Постишева]], викликали незвичайно від'ємні враження і почування в усіх українців.<br/> — Вони ствердять, що від 1930 р., себто від року, коли переведено в Харкові [[Процес Спілки визволення України|процес членів Спілки Визволення України]], московський комінтерн почав переводити масовий [[Терор#Терор в Україні в період 1920—1941 рр.|терор на Великій Україні]].<br/>
Прокуратор в цьому менті встає і заявляє, що він противиться, щоби оборонець говорив про відносини на Великій Україні.
Предсідник (до д-ра Біляка): Вже кінець?<br/>
Д-р Біляк: Ще ні!<br/> — Далі вношу, щоби відчитати часопис «Вядомосьці Літерацкє» з 1933 р., в яких міститься стаття проф. віденського університету Маряна Здеховского, а це на обставину, що жахливе положення, в якім находиться тепер український нарід на Великій Україні, викликає однакове враження і почування у кожної культурної людини.<br/> — Далі прошу відчитати «Бюлетень Польсько-Українскі» з 1933 р., де є стаття п. наг. «Шістнадцята весна в УСРР». В цій статті репродукується враження людини, що весною 1933 р. була на Великій Україні, яка ствердила там факт жахливого голоду, що там тепер панує, а зокрема, що там трапляються жахливі випадки людоїдства.<br/> — Прошу відчитати вступну статтю з «Ілюстрованого Курєра Цодзєнного» з 12.7.1933 р. під заголовком: «Правда про голод в Росії», а далі — статті з французького часопису «Матен» з 3О. і 31.7.1933 та вступну статтю з того щоденника з 27.9.1933, на обставину, що трапляються на без…<br/>
Предс.: Я юж вєм, пан о тих стосунках! Прошен далєй не мувіць.<br/>
Оборонець говорить далі: Прошу відчитати статтю д-р Аменде, генерального секретаря конґресу національних меншин, поміщену в «Ділі» 28.7. ц. р. на ствердження обставин, які господарські й політичні причини голоду на Україні.<br/>
З черги д-р Біляк ставить внесок, щоби прочитати статтю одного англійського часопису з липня 1933 р., де кореспондент того часопису, що був на Великій Україні стверджує, що там згинуло з голоду понад мільйон людей …<br/>
Предс.: Пан знову о тих стосунках!<br/>
Д-р Біляк: Далі ставлю внесок, щоби покликати на свідків д-ра Дм. Левицького, голову УНДО-ня і д-ра Макуха, голову УСРП на обставину, що події й положення на Великій Україні викликали серед галицьких українців незвичайне пригноблення і незвичайно жахливе враження, яке найшло свій вислів в останньому пастирському листі усіх українсько-католицьких Владик. Далі вношу переслухати як свідка редактора «Діла» п. В. Мудрого, в якого руках находиться дуже багато листів, що стверджують жахливе положення на Великій Україні. Він ствердить далі, як англійська й французька преса малюють жахливі відносини на Великій Україні.<br/> — Далі вношу переслухати п. Мілену Рудницьку. Вона ствердить, як учасниця Конґресу Національних Меншин, що відбувся недавно в швейцарському Берні ті факти, які наведено в тому конґресі, а які малюють жахливе положення на Великій Україні, зокрема повторить факти, які навів на тому конґресі московський професор Курчинський, факти, які ілюструють події на Великій Україні. Далі вона ствердить, що цей же конґрес видав відозву до всього культурного світу, де взиває цілий культурний світ до допомоги жертвам голоду на Великій Україні.<br/>
Вона ствердить, що 24 вересня 1923 року [[Рада Ліги Націй|Найвища Рада]] [[Ліга Націй|Ліґи Націй]] скликала спеціяльне засідання на розглянений справ, зв'язаних з жахливим положення на Великій Україні й звернувся до [[Міжнародний рух Червоного Хреста і Червоного Півмісяця|Червоного Хреста]], взиваючи його до рятункової акції голодуючим на Великій Україні<ref name="mirch" />.<br/>
{{кінець цитати}}

Красномовну заборону захисту Лемика порушувати під час засідання питання про актуальний стан справ в СРСР як один з епізодів дій польської влади, спрямованих на придушення українських протестів, [[3 листопада]] 1933 року на пленумі [[Сейм Речі Посполитої|Сейму Речі Посполитої]] згадав голова [[Українська Парляментарна Репрезентація (Польща)|Української Парляментарної Репрезентації]] [[Левицький Дмитро Павлович|Дмитро Левицький]]:<blockquote>Окремі польські газети закидають, що нинішня антибільшовицька акція відбувається за вказівкою Берліна. З огляду на ту трагедію українського народу, про яку згадував вище, можемо відповісти на те звинувачення лише презирливою мовчанкою<ref name="przem">[http://mbc.cyfrowemazowsze.pl/dlibra/plain-content?id=20492 Przemówienie pos. dr. D. Lewickiego, prezesa Klubu ukraińskiego na plenum Sejmu w dn. 3 listopada 1933 r. przy pierwszem czytaniu preliminarza budżetowego na rok 1934/35 // Biuletyn Polsko-Ukraiński. Tygodnik ilustrowany. — R. 2. — 1933. — № 28 (12 XI) — S. 9.] {{ref-pl}}</ref>.</blockquote>Проте адвокати Лемика зовсім на процесі не мовчали. Тримаючи слово, Володимир Старосольський звернувся до голови суду:

{{початок цитати}}
Високий Трибунале! Устами вельмишановного Пана Предсідника сказали ви, що не можна говорити в цій справі про політичні квестії. Ця постанова є для нас безконечно важна… справа є політична… У мотиві вчинку лежить цілий комплекс душевних переживань обвинуваченого… усе, що в нім наболіло, усе, що в нім накипіло, усе, стихійно вклало йому убивчу зброю в руки. Тільки формально вчинок був наказом ОУН. А фактично, в глибині своїй, цей стріл своїм вистрілом був вислідом тої безконечно глибокої трагедії, яку переживають мільйони нашої нації. І не для демонстрації, а тому, щоб ви зрозуміли характер цього вчинку, незалежно від того, яка організація тут діяла, ми з'явилися в такім числі перед Високим судом. З'явилися, щоб дати свідоцтво правді, щоб сповнити той обов'язок, який лежить на українцеві-адвокатові, коли він є членом громадянства, суспільности<ref>Володимир Старосольський 1878—1942 / Записки НТШ. Т. 210. Історико-філософічна секція / Ред. У. Старосольська. — Нью-Йорк-Париж-Сідней-Торонто, 1991. — С. 329—330.</ref>.
{{кінець цитати}}

За тодішніми польськими законами особи, що не досягли двадцятирічного віку, не могли бути страчені, тому суд присудив Миколі Лемику позбавлення волі до віку з ураженням у громадянських правах. З присуджених він відсидів шість років, у вересні 1939 року на [[Полісся|Поліссі]] утік під час етапування в'язнів тюрми «[[Святий Хрест (в'язниця)|Святий Хрест]]». Під час втечі отримав важке поранення. Був врятований побратимом [[Климишин Микола Дмитрович|Миколою Климишиним]]. Після одужання повернувся до активної діяльності в ОУН. Спершу в [[Краків|Кракові]], а з початком Німецько-радянської війни — в Україні<ref name="shukh" />.

== Студентський протест ==

Попри надзвичайні заходи безпеки, здійснювані польськими правоохоронними органами в зв'язку з голосним процесом, перед будівлею суду пройшла багатолюдна демонстрація української молоді на знак солідарності з убивством радянського представника як висловлення протесту проти комуністичного терору над українським народом. З-під будинку суду демонстранти рушили до будівлі воєводської адміністрації, де їх зустріла поліція, яка застосувала проти демонстрантів кийки і травматичну зброю. Протестуючі взялися за каміння. Внаслідок сутичок був важко поранений український студент [[Равлик Іван Романович|Іван Равлик]], польська студентка, що проходила неподалік, внаслідок отриманого поранення померла на місці. Кільканадцять студентів були затримані. Вночі поліція провела жорстокі облави в Академічному Домі та Ремісничій бурсі, де ще були затримані дев'яносто вісім студентів-протестувальників<ref name="mirch" />.

== Репресії проти юнацтва ОУН ==

У липні [[1934]] року відбувся судовий розгляд справ гімназійних товаришів Лемика — членів ОУН, обвинувачених у співучасті в підготовці нападу на радянське консульство у Львові: Володимира Нидзу засуджено на чотирнадцять років позбавлення волі, Володимира Маївського на десять, Дмитра Мирона на сім, Ярослава Стойка на п'ять, Василя Безхлібника на чотири, Ярослава Гайваса на два, Андрія Луціва на п'ять, Ярослава Петеша на чотири, Івана Захаркова на три, Юліян Заблоцький і Богдан Лаврівський отримали по півтора року<ref name="mirch" />.

== Цікаві факти ==
[[Файл:Агентурний звіт про М. Лемика.jpeg|thumb|160px|right|Агентурний звіт сексота радянської спецслужби стосовно Миколи Лемика. 22 січня 1941 року]]
* Після закінчення процесу адвокат у справі Степан Шухевич отримав від радянського віце-консула Михайла Голуба листівку: {{lang-ru|«Когда ты не понимаешь что-то три месяца, так ты совсем дурак»}}. Йшлося про те, що виступ консула на суді відбувався російською мовою, тоді, як зауважив адвокат, дипломат на той час вже три місяці перебував у Львові<ref name="shukh" />.
* [[2010]] року генеральний консул [[Росія|Російської Федерації]] у Львові Євгеній Гузєєв відреагував на факт покладання квітів до меморальної таблиці Миколі Лемику, надавши для публікації на регіональному сайті «архівні матеріали» стосовно вбивства Олексія Майлова: доповідну записку про факт убивства, адресовану міністру закордонних справ Речі Посполитої [[Юзеф Бек|Юзефу Беку]] від повноважного представника СРСР [[Антонов-Овсієнко Володимир Олександрович|Володимира Антонова-Овсієнка]], та біографічну довідку Майлова Олексія Петровича<ref>[http://zik.ua/ua/news/2010/11/29/258918 Генконсул РФ у Львові зреагував на вшанування члена ОУН, який вбив енкаведиста] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150412004955/http://zik.ua/ua/news/2010/11/29/258918 |date=2015-04-12 }} {{ref-uk}} {{ref-ru}}</ref>.

== Див. також ==
* [[Вбивство Вацлава Воровського]]
* [[Убивство Броніслава Перацького|Вбивство Броніслава Пєрацького]]
* [[Убивство Андрія Карлова|Вбивство Андрія Карлова]]

== Зауваги ==
{{notelist}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Література ==
* [http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/3652/file.pdf Петро Мірчук. Нарис історії Організації Українських Націоналістів. — Т. 1: 1920—1939. — Мюнхен, Лондон, Нью-Йорк: Українське Видавництво, 1968.]
* [http://shukh.org.ua/uk/spogadi/83-pidgajnij-bogdan-atentat-na-sovetskij-konsuljat-1987.html Ю. Кр-ий. Атентат на совєтський консулат // Визвольний шлях. — 1970. — Ч. 3 (264). — С. 334—338.]
* [http://chtyvo.org.ua/authors/Shukhevych_Stepan/Moie_zhyttia/ Степан Шухевич. Моє життя: спогади. — Лондон: Українська видавнича спілка, 1991.]
* [http://www.memory.gov.ua:8080/data/upload/publication/main/ua/973/zb_s_bandera_100rokiv.doc Сергій Бутко. Степан Бандера: «Я сам про цей атентат вирішив, я дав наказ його виконати» (ОУН проти Голодомору 1932—1933 років в Україні // Степан Бандера. Збірник документів і матеріалів. — Київ: Український інститут національної пам'яті, 2009.]

== Посилання ==
* [http://www.audiovis.nac.gov.pl/obraz/171839:1/ Світлини з процесу над Миколою Лемиком] {{ref-pl}}
* [http://www.youtube.com/watch?v=uy2HoHSvhck Історія помсти (вбивство НКВедиста Майлова) History revenge] (відео)

{{добра стаття}}

[[Категорія:ОУН]]
[[Категорія:Голодомор]]
[[Категорія:Політичні вбивства в Польщі]]
[[Категорія:Українсько-радянські відносини]]
[[Категорія:Радянсько-польські відносини]]
[[Категорія:Події 21 жовтня]]
[[Категорія:Жовтень 1933]]
[[Категорія:1933 в Україні]]


text:
# Історія грошей в Україні
Гроші — національні знаки вартості, які випускає держава примусовим курсом замість повноцінних (золотих) грошей для покриття своїх витрат.

## Античний період
Найдавнішими монетами, відкарбованими на українських землях, були емісії грецьких колоній заснованих на північному узбережжі Чорного моря (Ольвія, Тіра, Херсонес, Пантікапей та ін.) Випускались вони впродовж 6 ст. до н. е. — 4 ст. н. е. Однак ареал їх розповсюдження є незначним. Одночасно поширювались і монети карбовані на монетних дворах материкової Греції та островів Егейського моря і Малої Азії.
Значно частіше зустрічається на українських землях монетна продукція стародавнього Риму. Насамперед, це срібні денарії імператорської епохи, особливо часів панування імператорів Траяна, Адріана, Луція Вера, Марка Аврелія та Коммода (2 ст. н. е.). Ці монети перебували в обігу до 5 ст. Знахідки пізнішого часу є рідкими. Масштаби використання римських денаріїв були дуже значними. Інколи у скарбах фіксується по декілька тисяч цих монет, а всього монетних знахідок у яких вони присутні зафіксовано близько 1500.
У 6-7 ст. на землях України з'явилася невелика кількість візантійських монет — срібних та бронзових, рідше золотих.

## Період Русі
Впродовж 8-11 ст. на грошовому ринку Київської держави домінують арабські дірхеми, відкарбовані на чисельних дворах Арабського халіфату у Середній Азії, Ірані, Північній Африці, на Близькому Сході і навіть на Піренейському півострові. На Русь вони проникали двома основними шляхами — Волзьким та шляхом «з варяг у греки». Причому інтенсивнішим був перший. Одночасно потреби ринку обслуговували візантійські срібні міліарісії та західноєвропейські монети денарієвого типу. Але вплив цих грошових одиниць на економічне життя був мізерним.
В епоху найбільшої могутності Київської держави князі розпочали власне монетне карбування. Так, Володимир Святославич Великий (980–1015) випускав т. зв. «златники» та «срібляники» — золоті та срібні монети, на лицевому боці яких розміщено зображення князя з усіма регаліями, а на зворотному — княжий герб — тризуб. Після Володимира Великого срібну монету карбували князі Святополк Ярополкович (1015–1019), Ярослав Мудрий (1019–1054) та можливо, тмутараканський князь Олег-Михаїл. Деякі з них виконані на високому мистецькому рівні і є цінними пам'ятками нашої історії.
У другій половині 11 ст. у зв'язку з припиненням масового ввезення іноземних монет і відсутністю власних покладів срібла Русь-Україна вступає у т. зв. «безмонетний період». Є припущення, що тоді роль засобів обігу виконували хутра звірів, насамперед, куниці (Martes) та вивірки (Sciurus). Їх використовували паралельно з арабськими монетами. У письмових джерелах згадуються такі номінали тогочасної грошової системи: куна, ногата, рєзана, векша, гривна.
Співвідношення між ними, на основі розрахунків здійснених за Короткою редакцією «Руської Правди» виглядає так: 1 гривна = 20 ногатам = 25 кунам = 50 рєзанам = 150 векшам.
У 12-13 ст. при проведенні значних фінансових операцій широко використовували срібні злитки — гривни. Розрізняють декілька їх типів, основними з яких є: київські, чернігівські та новгородські. Різною була і вага гривен. Теоретично вона становила 204,756 г. срібла.

## Середньовіччя
У 14 ст. монетне карбування на українських землях відновлюється. Після завоювання Галичини поляками, король Казимир III Великий (1333–1370) розпочав тут емісію т. зв. «квартників» (півгрошів) зі срібла та мідних «пулів». Перші з них несуть зображення герба Галичини - крокуючого лева та напис «moneta russiae». Монета цього типу карбувались у Львові і наступниками Казимира III Людовиком Угорським (1370–1382) та його намісником у Галичині — Володиславом Опольським (1372—1378), а також за Володислава Ягайла (1386–1434). Одночасно, останній з них карбував і т. зв. «львівські квартники» — півгроші з написом «moneta lembergensis», які випускались до 1414 р. Після встановлення у середині 14 ст. литовського панування на основній частині українських земель, у Київському удільному князівстві випускав власну монету князь Володимир Ольгердович (1362–1394). Крім нього, відомі карбовані на Чернігівщині монети князя Дмитра Корибута. Припускають, що емісію вели і інші удільні князі.
У другій половині 14-15 ст. панівне становище на грошовому ринку посіли празькі гроші,- монети, що карбувалися у величезній кількості чеськими королями, починаючи з 1300 р. Найпоширенішими на українських землях є гроші Вацлава IV (1378–1419). Останні з монет цього типу датуються першою половиною 16 ст. Крім празьких грошів, у монетних скарбах цього часу бачимо продукцію польських; литовських, золотоординських, московських монетних дворів. При проведенні значних фінансових операцій використовували золоті дукати (3,48 г), переважно угорського карбування. Одиницями грошової лічби були копа, що дорівнювала 60 грошам (1 гріш = 10 денаріїв (пенязів), які використовували у Великому князівстві Литовському, та гривна (48 грошів, 1 гріш = 18 денаріїв), що домінувала в Галичині.
У 16 ст., внаслідок грошової реформи Сигізмунда 1526–1528 рр. грошове господарство українських земель зазнає суттєвих змін. На ринку з'являються нові номінали: шостак — 6 грошів, трояк — 3 гроші, гріш, тернарій (третяк) — 3 денарії, солід (шеляг) — 6 денаріїв тощо. Основною лічильною одиницею стає злотий, що дорівнював 30 грошам. Зростав і кількість та асортимент крупної монети з'являються срібні талери (близько 28 г.) та їх фракції 1/2 та 1/4. Карбувались вони переважно на монетарних Голландії, Південних Нідерландів, різних володінь Німеччини, рідше Польщі. Серед золотих дукатів переважають, голландські та угорські, а також венеційські «цехіни». У 16 ст. співвідношення талера і дуката переважно становило 3:2.
У 17 ст. з'являються нові номінали монет — це орти (1/4 талера) та півтораки (1 1/2 Кредитні гроша) — низькопробні «тинфи», номінальна вартість яких дорівнювала 1 злотому (30 грошів), а реальна не перевищувала 12, та мідні соліди — «боратинки». В цей час було відкрито Львівський монетний двір, який функціонував у 1656–1663 рр. (з перервами). Тут випускались переважно срібні орти та шостаки, а також невелика кількість талерів та золотих монет.
Дискусійним залишається і питання проведення грошового карбування Богданом Хмельницьким. Більшість дослідників не схильні підтримувати цієї думки, але дехто (зокрема акад. І. П. Крип'якевич) її схвалює. Є також дані про карбування півтораків — чехів гетьманом П. Дорошенком у м. Лисянка.

## Новий час
На українських землях, які після укладення Андрусівського перемир'я 1667, залишилися у складі Речі Посполитої, до першого її поділу (1772) грошове господарство залишилося практично без змін.
Іншою була картина, на землях, що відійшли до Російської держави. Тут відразу ж почали поширюватися російська монета, яку населення не завжди хотіло приймати. В документах тих часів згадуються гривні, рублі, алтини, деньги і копійки.
Після Полтавської битви 1709 Петро I заборонив використовувати іноземну монету в Україні, але вона ще зустрічалась на ринку до 30-х рр. 18 ст. Впродовж 18 ст. і до революції 1917 тут домінували російський рубль та копійка (1/100 рубля).
Внаслідок першого поділу Речі Посполитої (1772) Галичина відійшла до складу Австрійської імперії. У 1774 вона захопила і Буковину. На цих землях австрійський уряд запровадив власну грошову систему: 1 гульден (флорин) дорівнював 60 крейцерам. Деякий час велося карбування мідних монет для Галичини номіналом 1 шилінг, та 3 крейцари. З 1857 гульден став дорівнювати 100 крейцерам. Внаслідок грошової реформи 1892 у Австро-Угорщині було запроваджено золотий монометалізм і основною грошовою одиницею стала корона (крона), яка поділялася на 100 геллерів (філлерів).

## Від УНР до розпаду СРСР
Після відновлення української національної державності 1917 р. з'явилась необхідність випустити власні гроші. Ухвалою Української Центральної Ради від 19.12.1917 року було вирішено випустити перші кредитні білети номінальною вартістю 100 карбованців. Вони були віддруковані в одній з українських друкарень Києва і з'явилися в обігу вже 24 грудня того ж року. Це були перші паперові Гроші, на яких було поміщено зображення державного герба України — тризуба і написи українською мовою. Одночасно на банкнотах цієї емісії бачимо написи російською, єврейською та польською мовами.
Законом Української Народної Республіки від 1.03.1918 р. грошовою одиницею стала гривня, яка дорівнювала 1/2 карбованця і поділялася на 100 шагів. В обігу перебували грошові знаки вартістю 10, 25, 50, 100, 250, 1000 карбованців, а також 2, 5, 100, 500, 1000 і 2000 гривень. Гривні всіх номіналів, крім 5 гривень були надруковані у Берліні, 5 гривень випускались у Станіславі (тепер м. Івано-Франківськ). Карбованцеві купюри друкувались у Києві, Кам'янці Подільському та в деяких інших містах. Поліграфічний рівень їх виконання значно гірший і у зв'язку з цим їх часто підробляли. Розмінна монета — шаги, випускались у вигляді поштових марок, номінальною вартістю 10, 20, 30, 40 та 50 шагів.
Грошові знаки часів Української Центральної Ради, Гетьманату та Директорії УНР мають високу мистецьку вартість. У їх проєктуванні брали участь відомі митці: Нарбут, Модзалевський, Красівський, Приходько, Романовський, Середа, Краловський.
Під час першої світової війни та визвольних змагань українського народу у зв'язку з браком розмінної монети з'явилась велика кількість міських та регіональних грошових знаків т. зв. бон, чеків, розмінних знаків тощо. Зокрема на Волині вони випускались у Кременці, Дубно, Луцьку, Острозі, Житомир, Рівному та ін, а в Галичині — у Львові, Дрогобичі, Бродах, Золочеві, Тернополі, Збаражі, Сокалі
Після встановлення на українських землях більшовицького режиму, а згодом і включення їх до складу СРСР тут були поширені знаки радянського зразка. На західноукраїнських землях у міжвоєнний період використовували гроші держав, до складу яких вони входили: у Галичині польська марка, а з 1924 — злотий, що дорівнював 100 грошів, на Закарпатті — чехословацька крона, яка поділялася на 100 геллерів, а на Буковині — румунська лея, що складалася з 100 бані.
Під час 2-ї світової війни більша частина території України знаходилася под німецькою окупацією. На землях Райхскомісаріату Україна в обігу був окупаційний карбованець, а також дрібні радянські банкноти; в магазинах "тільки для німців" в обігу була спеціальна райсхмарка для окупованих територій. У дистрикті Галичина натомість ходив польський злотий (як довоєнні банкноти, так і спеціальний окупаційний випуск). На півдні, у румунській зоні окупації (Трансністрія), ходила не румунська валюта, а німецька марка, а також спеціальні бони, номіновані як в леях, так і в марках. Закарпаття було включено у склад Угорщини, і там ходив угорський пенге.
Після 1945 р. на всіх українських землях в обігу був радянський рубль. У зв'язку з дефіцитом товарної маси з 1990 р. запровадили товарні купони для тих, хто мав постійне працевлаштування в УРСР; їх відрізали в магазинах, які торгували за державними цінами. З 1991 р. в обіг увійшли купони-карбованці, які поступово замінили радянський рубль.

## Новітній час
Після відновлення державної незалежності України 1991 р. взято курс на запровадження в обіг власної грошової одиниці — гривні, яку було введено у вересні 1996: комуністи виступали за збереження спільної з росією та Білоруссю валюти - рубля, та після дебатів як національну українську валюту було вибрано гривню. 1992 року в Канаді були надруковані перші українські гривні. Банкноти більшого номіналу: 50, 100, 200 гривень друкувались у Великій Британії.
Згідно з політикою тодішнього голови НБУ - Віктора Ющенка та віце-прем'єра Віктора Пинзеника було проведено реформу та потужну піар-компанію, що дозволило обмінювати гроші в обігу на гривні аж до 1998 року.
Виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою збуту, а також збут підробленої національної валюти України у виді банкнот чи металевої монети, іноземної валюти є кримінально караним.

wikiname: ukwiki

title: Історія грошей в Україні

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:BMC 06.jpg|thumb|250px|Монета 6 ст. до н. е., [[Лідія]]]]
[[Гроші]] — національні знаки вартості, які випускає [[держава]] примусовим курсом замість повноцінних (золотих) грошей для покриття своїх витрат.

== Античний період ==
Найдавнішими [[монета]]ми, відкарбованими на українських землях, були емісії грецьких колоній заснованих на північному узбережжі [[Чорне море|Чорного моря]] ([[Ольвія]], Тіра, [[Херсонес]], [[Пантікапей]] та ін.) Випускались вони впродовж [[6 століття до н.е.|6 ст. до н. е.]] — [[4 століття|4 ст. н. е.]] Однак ареал їх розповсюдження є незначним. Одночасно поширювались і монети карбовані на монетних дворах материкової [[Греція|Греції]] та островів [[Егейське море|Егейського моря]] і [[Мала Азія|Малої Азії]].

Значно частіше зустрічається на українських землях монетна продукція [[Стародавній Рим|стародавнього Риму]]. Насамперед, це срібні [[денарій|денарії]] імператорської епохи, особливо часів панування імператорів [[Траян]]а, [[Адріан (римський імператор)|Адріана]], [[Луцій Вер|Луція Вера]], [[Марк Аврелій|Марка Аврелія]] та [[Коммод]]а (2 ст. н. е.). Ці монети перебували в обігу до 5 ст. Знахідки пізнішого часу є рідкими. Масштаби використання римських денаріїв були дуже значними. Інколи у скарбах фіксується по декілька тисяч цих монет, а всього монетних знахідок у яких вони присутні зафіксовано близько 1500.

У 6-7 ст. на землях України з'явилася невелика кількість візантійських монет — [[Срібло|срібних]] та [[Бронза|бронзових]], рідше [[Золото|золотих]].

== Період Русі ==
{{main|Монети Київської Русі}}
[[Файл:Coins grivnas.jpg|thumb|250px|Монети древньої Русі — дірхеми, куни, ногати, [[Гривна (міра ваги)|гривні]]]]
Впродовж 8-11 ст. на грошовому ринку [[Київська Русь|Київської держави]] домінують арабські [[дірхема|дірхеми]], відкарбовані на чисельних дворах Арабського халіфату у Середній Азії, [[Іран]]і, [[Північна Африка|Північній Африці]], на Близькому Сході і навіть на [[Піренейський півострів|Піренейському півострові]]. На Русь вони проникали двома основними шляхами — [[Волзький шлях|Волзьким]] та шляхом «[[Шлях із варягів у греки|з варяг у греки]]». Причому інтенсивнішим був перший. Одночасно потреби ринку обслуговували візантійські срібні міліарісії та західноєвропейські монети денарієвого типу. Але вплив цих грошових одиниць на економічне життя був мізерним.

В епоху найбільшої могутності Київської держави князі розпочали власне монетне карбування. Так, [[Володимир Святославич|Володимир Святославич Великий]] (980–1015) випускав т. зв. «златники» та «срібляники» — золоті та срібні монети, на лицевому боці яких розміщено зображення князя з усіма регаліями, а на зворотному — княжий герб — [[тризуб]]. Після Володимира Великого срібну монету карбували князі [[Святополк Ярополкович]] (1015–1019), [[Ярослав Мудрий]] (1019–1054) та можливо, тмутараканський князь Олег-Михаїл. Деякі з них виконані на високому мистецькому рівні і є цінними пам'ятками нашої історії.

[[Файл:Srebrenik 1.jpg|thumb|250px|Срібляник [[Ярослав Мудрий|Ярослава Мудрого]] (1019–1054).<br/>Лицьова — [[Юрій (Георгій) Змієборець|св. Юрій Змієборець]], зворотна — [[тризуб]]ець.]]

У другій половині 11 ст. у зв'язку з припиненням масового ввезення іноземних монет і відсутністю власних покладів срібла [[Київська Русь|Русь-Україна]] вступає у т. зв. «безмонетний період». Є припущення, що тоді роль засобів обігу виконували хутра звірів, насамперед, [[куниця|куниці]] (''Martes'') та [[вивірка|вивірки]] (''Sciurus''). Їх використовували паралельно з арабськими монетами. У письмових джерелах згадуються такі номінали тогочасної грошової системи: куна, [[ногата]], [[рєзана]], [[векша]], [[Гривна (міра ваги)|гривна]].

Співвідношення між ними, на основі розрахунків здійснених за Короткою редакцією «[[Руська Правда|Руської Правди]]» виглядає так: 1 [[Гривна (міра ваги)|гривна]] = 20 ногатам = 25 кунам = 50 рєзанам = 150 векшам.

У 12-13 ст. при проведенні значних фінансових операцій широко використовували срібні злитки — гривни. Розрізняють декілька їх типів, основними з яких є: київські, чернігівські та новгородські. Різною була і вага гривен. Теоретично вона становила 204,756 г. срібла.

== Середньовіччя ==
У 14 ст. монетне карбування на українських землях відновлюється. Після завоювання [[Галичина|Галичини]] поляками, король [[Казимир III Великий]] (1333–1370) розпочав тут емісію т. зв. «квартників» (півгрошів) зі срібла та мідних «пулів». Перші з них несуть зображення герба Галичини - крокуючого [[лев]]а та напис «moneta russiae». Монета цього типу карбувались у [[Львів|Львові]] і наступниками Казимира III [[Людовик Угорський|Людовиком Угорським]] (1370–1382) та його намісником у Галичині — [[Володислав Опольський|Володиславом Опольським]] ([[1372]]—1378), а також за [[Володислав II Ягайло|Володислава Ягайла]] (1386–1434). Одночасно, останній з них карбував і т. зв. «львівські квартники» — півгроші з написом «moneta lembergensis», які випускались до [[1414]] р. Після встановлення у середині 14 ст. литовського панування на основній частині українських земель, у Київському удільному князівстві випускав власну монету князь [[Володимир Ольгердович]] (1362–1394). Крім нього, відомі карбовані на Чернігівщині монети князя [[Дмитро Корибут|Дмитра Корибута]]. Припускають, що емісію вели і інші удільні князі.

У другій половині 14-15 ст. панівне становище на грошовому ринку посіли празькі гроші,- монети, що карбувалися у величезній кількості чеськими королями, починаючи з 1300 р. Найпоширенішими на українських землях є гроші [[Вацлав IV|Вацлава IV]] (1378–1419). Останні з монет цього типу датуються першою половиною 16 ст. Крім празьких грошів, у монетних [[скарб]]ах цього часу бачимо продукцію польських; литовських, золотоординських, московських монетних дворів. При проведенні значних фінансових операцій використовували золоті дукати (3,48 г), переважно угорського [[карбування]]. Одиницями грошової лічби були копа, що дорівнювала 60 грошам (1 гріш = 10 денаріїв (пенязів), які використовували у [[ВКЛ|Великому князівстві Литовському]], та гривна (48 грошів, 1 гріш = 18 денаріїв), що домінувала в Галичині.

У 16 ст., внаслідок грошової реформи [[Сигізмунд I Старий|Сигізмунда]] 1526–1528 рр. грошове господарство українських земель зазнає суттєвих змін. На ринку з'являються нові номінали: шостак — 6 грошів, трояк — 3 гроші, гріш, тернарій (третяк) — 3 денарії, солід (шеляг) — 6 денаріїв тощо. Основною лічильною одиницею стає [[злотий]], що дорівнював 30 грошам. Зростав і кількість та асортимент крупної монети з'являються срібні талери (близько 28 г.) та їх фракції 1/2 та 1/4. Карбувались вони переважно на монетарних [[Голландія|Голландії]], Південних [[Нідерланди|Нідерландів]], різних володінь Німеччини, рідше Польщі. Серед золотих дукатів переважають, голландські та угорські, а також венеційські «[[цехін]]и». У 16 ст. співвідношення талера і дуката переважно становило 3:2.

У 17 ст. з'являються нові номінали монет — це орти (1/4 талера) та півтораки (1 1/2 Кредитні гроша) — низькопробні «тинфи», номінальна вартість яких дорівнювала 1 злотому (30 грошів), а реальна не перевищувала 12, та мідні соліди — «боратинки». В цей час було відкрито Львівський монетний двір, який функціонував у 1656–1663 рр. (з перервами). Тут випускались переважно срібні орти та шостаки, а також невелика кількість талерів та золотих монет.

Дискусійним залишається і питання проведення грошового карбування [[Богдан Хмельницький|Богданом Хмельницьким]]<ref>свідчення [[Дипломатична місія Унковського 1649 року|Унковського]] про карбування Б.Хмельницьким власної монети</ref>. Більшість дослідників не схильні підтримувати цієї думки, але дехто (зокрема акад. І. П. Крип'якевич) її схвалює. Є також дані про карбування півтораків — чехів гетьманом [[Петро Дорошенко|П. Дорошенком]] у м. [[Лисянка (смт)|Лисянка]].

== Новий час ==
На українських землях, які після укладення [[Андрусівський мир|Андрусівського перемир'я]] 1667, залишилися у складі [[Річ Посполита|Речі Посполитої]], до першого її поділу (1772) грошове господарство залишилося практично без змін.

Іншою була картина, на землях, що відійшли до Російської держави. Тут відразу ж почали поширюватися російська монета, яку населення не завжди хотіло приймати. В документах тих часів згадуються гривні, рублі, алтини, деньги і копійки.

Після [[Полтавська битва|Полтавської битви]] [[1709]] [[Петро I Олексійович|Петро I]] заборонив використовувати іноземну монету в Україні, але вона ще зустрічалась на ринку до 30-х рр. 18 ст. Впродовж 18 ст. і до революції 1917 тут домінували російський рубль та копійка (1/100 рубля).

Внаслідок першого поділу [[Річ Посполита|Речі Посполитої]] ([[1772]]) [[Галичина]] відійшла до складу [[Австрійська імперія|Австрійської імперії]]. У 1774 вона захопила і [[Буковина|Буковину]]. На цих землях австрійський уряд запровадив власну грошову систему: 1 гульден (флорин) дорівнював 60 крейцерам. Деякий час велося карбування мідних монет для Галичини номіналом 1 шилінг, та 3 крейцари. З 1857 гульден став дорівнювати 100 крейцерам. Внаслідок грошової реформи 1892 у [[Австро-Угорщина|Австро-Угорщині]] було запроваджено золотий монометалізм і основною грошовою одиницею стала корона (крона), яка поділялася на 100 геллерів (філлерів).

== Від УНР до розпаду СРСР ==
Після відновлення української національної державності 1917 р. з'явилась необхідність випустити власні гроші. Ухвалою [[Українська Центральна Рада|Української Центральної Ради]] від 19.12.1917 року було вирішено випустити перші кредитні білети номінальною вартістю 100 карбованців. Вони були віддруковані в одній з українських друкарень Києва і з'явилися в обігу вже 24 грудня того ж року. Це були перші паперові Гроші, на яких було поміщено зображення державного герба України — тризуба і написи українською мовою. Одночасно на банкнотах цієї емісії бачимо написи російською, єврейською та польською мовами.

[[Файл:100Hryven 1918.jpg|right|300px|thumb|100 [[гривня|гривень]] Української Народної Республіки, [[1918]]]]
Законом [[УНР|Української Народної Республіки]] від 1.03.1918 р. грошовою одиницею стала гривня, яка дорівнювала 1/2 карбованця і поділялася на 100 шагів. В обігу перебували грошові знаки вартістю 10, 25, 50, 100, 250, 1000 карбованців, а також 2, 5, 100, 500, 1000 і 2000 гривень. Гривні всіх номіналів, крім 5 гривень були надруковані у [[Берлін]]і, 5 гривень випускались у Станіславі (тепер м. [[Івано-Франківськ]]). Карбованцеві купюри друкувались у Києві, Кам'янці Подільському та в деяких інших містах. Поліграфічний рівень їх виконання значно гірший і у зв'язку з цим їх часто підробляли. Розмінна монета — шаги, випускались у вигляді поштових марок, номінальною вартістю 10, 20, 30, 40 та 50 шагів.

Грошові знаки часів Української Центральної Ради, Гетьманату та Директорії УНР мають високу мистецьку вартість. У їх проєктуванні брали участь відомі митці: [[Нарбут Георгій Іванович|Нарбут]], [[Модзалевський]], Красівський, Приходько, Романовський, [[Середа Антон Хомич|Середа]], [[Краловський]].

Під час [[Перша світова війна|першої світової війни]] та визвольних змагань українського народу у зв'язку з браком розмінної монети з'явилась велика кількість міських та регіональних грошових знаків т. зв. бон, чеків, розмінних знаків тощо. Зокрема на [[Волинь|Волині]] вони випускались у Кременці, [[Дубно]], [[Луцьк]]у, [[Острог|Острозі]], [[Житомир]], [[Рівне|Рівному]] та ін, а в Галичині — у [[Львів|Львові]], [[Дрогобич]]і, [[Броди|Бродах]], [[Золочів (місто)|Золочеві]], [[Тернопіль|Тернополі]], [[Збараж]]і, [[Сокаль|Сокалі]]

Після встановлення на українських землях більшовицького режиму, а згодом і включення їх до складу [[СРСР]] тут були поширені знаки радянського зразка. На західноукраїнських землях у міжвоєнний період використовували гроші держав, до складу яких вони входили: у Галичині польська марка, а з 1924 — злотий, що дорівнював 100 грошів, на [[Закарпаття|Закарпатті]] — чехословацька крона, яка поділялася на 100 геллерів, а на [[Буковина|Буковині]] — румунська лея, що складалася з 100 бані.

Під час 2-ї світової війни більша частина території України знаходилася под німецькою окупацією. На землях Райхскомісаріату Україна в обігу був окупаційний карбованець, а також дрібні радянські банкноти; в магазинах "тільки для німців" в обігу була спеціальна райсхмарка для окупованих територій. У дистрикті Галичина натомість ходив польський злотий (як довоєнні банкноти, так і спеціальний окупаційний випуск). На півдні, у румунській зоні окупації (Трансністрія), ходила не румунська валюта, а німецька марка, а також спеціальні бони, номіновані як в леях, так і в марках. Закарпаття було включено у склад Угорщини, і там ходив угорський пенге.

Після 1945 р. на всіх українських землях в обігу був радянський рубль. У зв'язку з дефіцитом товарної маси з 1990 р. запровадили товарні купони для тих, хто мав постійне працевлаштування в УРСР; їх відрізали в магазинах, які торгували за державними цінами. З 1991 р. в обіг увійшли купони-карбованці, які поступово замінили радянський рубль.

== Новітній час ==
Після відновлення державної незалежності України 1991 р. взято курс на запровадження в обіг власної грошової одиниці — [[гривня|гривні]], яку було введено у вересні 1996: комуністи виступали за збереження спільної з росією та Білоруссю валюти - рубля, та після дебатів як національну українську валюту було вибрано гривню. 1992 року в Канаді були надруковані перші українські гривні. Банкноти більшого номіналу: 50, 100, 200 гривень друкувались у Великій Британії.<ref name=":0">{{Cite book
|title=Газета Схід now
|first=авторка статті Оксана Стельмах
|year=травень 2023
|location=№04
|pages=2-3
|language=укр.
}}</ref>

Згідно з політикою тодішнього голови НБУ - [[Віктор Ющенко|Віктора Ющенка]] та віце-прем'єра [[Віктор Пинзеник|Віктора Пинзеника]] було проведено реформу та потужну піар-компанію, що дозволило обмінювати гроші в обігу на гривні аж до 1998 року.<ref name=":0" />

Виготовлення, зберігання, придбання, перевезення, пересилання, ввезення в Україну з метою збуту, а також збут підробленої національної валюти України у виді банкнот чи металевої монети, іноземної валюти є кримінально караним.

== Див. також ==
* [[Грошовий обіг в Україні 14–19 століть]]

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20140408214509/http://impo.ubs.gov.ua/?id=316&lang=1 Історія українських грошей]
* [http://www.myslenedrevo.com.ua/uk/Sci/History/Kupola/Vol03/KyivRusMoney.html ''Валентина Дубіцька''. Гроші Київської Русі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140515101836/http://www.myslenedrevo.com.ua/uk/Sci/History/Kupola/Vol03/KyivRusMoney.html |date=15 травня 2014 }}
* [http://gazeta.dt.ua/SOCIETY/istoriya_paperovih_groshey_ukrayini_19171920_rokiv.html ''Віталій Черноіваненко ''. Історія паперових грошей України 1917—1920 років] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140409024153/http://gazeta.dt.ua/SOCIETY/istoriya_paperovih_groshey_ukrayini_19171920_rokiv.html |date=9 квітня 2014 }}
* https://www.radiosvoboda.org/a/istoriya-ukrayinskoyi-hryvni-vid-chasiv-ukrayiny-rusi/31435746.html
* Д. Литов. [https://www.academia.edu/84588222/Історія_грошей_в_Україні Історія грошей в Україні (презентація)].

== Література ==
* [https://web.archive.org/web/20150802110901/http://www.librius.net/b/62100 ''Н. В. Дорофєєва, 3.М.Комаринська''. З історії грошей України]. Київ-Львів, 2000.
* Котляр М. Ф. Нариси історії обігу й лічби монет на Україні XIV-XVIII ст. / Відп. ред. І. С. Слабєєв. АН УРСР. Інститут історії. — К.: Видавництво «Наукова думка», 1981. — 240 с.
* Метёлкин Н. В. Сокровища и ненайденные клады Украины. М. 2006.
* Шуст Р. Нумізматика: історія грошового обігу та монетної справи в Україні. К. 2009.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Історія грошей]]
[[Категорія:Гроші України]]


text:
# Соснові насадження (квартал 10)
«Соснові насадження» — ботанічна пам'ятка природи місцевого значення.
Пам’ятка розташовується на землях Обуховицького лісництва ДП «Іванківське лісове господарство» – квартал 10, виділ 9. Оголошено рішенням виконкому Київської обласної Ради трудящих від 28 лютого 1972 р. № 118.
Пам’ятка є високопродуктивними сосновими насадженнями віком понад 156 років.

## Світлини
- Табличка
- Стовпчик
- Просіка
- Стара табличка

title: Соснові насадження (квартал 10)

wikitext:
{{Otheruses|Соснові насадження (значення)}}
{{Картка:Природоохоронна територія
  | name                = Соснові насадження
  | image               = Соснові насадження (квартал 15) DSC 0165 stitch.jpg
  | зображення_підпис   =
  | ширина_зображення   = 300px
  | map                 =
  | caption             =
  | ширина_мапи         =
  | локатор_x           =
  | локатор_y           =
  | розташування        = [[Україна]],
[[Київська область]],
[[Іванківський район]]
  | nearest_city        =
  |lat_degrees          = 50 | lat_minutes  = 53 | lat_seconds  = 19 | lat_direction  = N
  |long_degrees         = 29 | long_minutes = 55 | long_seconds = 55 | long_direction = E
  | площа               = 3,8 га
  | заснований          = [[1972]] р.
  | число_відвідувачів  =
  | рік_відвідувачів    =
  | керуюча_організація = ДП «Іванківське лісове господарство»
  | Карта розташування  = Україна Київська область
  | Карта розташування 2  =
}}
'''«Соснові насадження»''' — [[ботанічна пам'ятка природи]] місцевого значення.

Пам’ятка розташовується на землях Обуховицького лісництва ДП «Іванківське лісове господарство» – квартал 10, виділ 9. Оголошено рішенням виконкому Київської обласної Ради трудящих від 28 лютого 1972 р. № 118.

Пам’ятка є високопродуктивними сосновими насадженнями віком понад 156 років.

== Світлини ==
<gallery style="text-align:left" mode="packed" heights="150" perrow="5">
Зображення:Соснові насадження (квартал 15) DSC 0169.jpg|Табличка
Зображення:Соснові насадження (квартал 15) DSC 0168.jpg|Стовпчик
Зображення:Соснові насадження (квартал 15) DSC 0159 stitch.jpg|Просіка
Зображення:Соснові насадження (квартал 15) DSC 0167.jpg|Стара табличка
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Список ОПЗФ України}}
* {{Координати ОПЗФ Київська}}
* {{ПЗФКО}}
* [http://pryroda.in.ua/kyiv-region/pamyatky-pryrody/sosnovi-nasadzhennya-4/ Соснові насадження (квартал 10)]

{{Природно-заповідний фонд Іванківського району}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
[[Категорія:Ботанічні пам'ятки природи Київської області]]
[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 1972]]
[[Категорія:Сосни]]
[[Категорія:Засновані в Київській області 1972]]

title: Соснові насадження

Країна: Україна

Розташування: Україна, · Київська область, · Іванківський район

Оператор: ДП «Іванківське лісове господарство»


text:
# Могзон (станція)
Могзон (рос. Могзон) — станція Читинського регіону Забайкальської залізниці Росії, розташована на дільниці Заудинський — Каримська між станціями Загаріно (відстань — 21 км) і Гонгота (21 км). Відстань до ст. Заудинський — 405 км, до ст. Каримська — 240 км.

title: Могзон (станція)

wikitext:
'''Могзон''' ({{lang-ru|Могзон}}) — [[залізнична станція|станція]] Читинського регіону [[Забайкальська залізниця|Забайкальської залізниці]] [[Росія|Росії]], розташована на дільниці [[Заудинський]] — [[Каримська]] між станціями [[Загаріно]] (відстань — 21 км) і [[Гонгота (станція)|Гонгота]] (21 км). Відстань до ст. Заудинський — 405 км, до ст. Каримська — 240 км.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
{{Russia-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Росія}}

{{Railway-stub}}

[[Категорія:Станції Забайкальської залізниці]]


text:
# U-705
| U-705                      | U-705                                                          | U-705                                                          |
| -------------------------- | -------------------------------------------------------------- | -------------------------------------------------------------- |
|                            |                                                                |                                                                |
|                            |                                                                |                                                                |
|                            |                                                                |                                                                |
| Під прапором               | Третій рейх                                                    | Третій рейх                                                    |
| Спуск на воду              | 13 жовтня 1941 року                                            | 13 жовтня 1941 року                                            |
| Виведений зі складу флоту  | 2 вересня 1942 року                                            | 2 вересня 1942 року                                            |
| Сучасний статус            | затоплений                                                     | затоплений                                                     |
| Проєкт                     |                                                                |                                                                |
| Тип ПЧ                     | Торпедний ДПЧ                                                  | Торпедний ДПЧ                                                  |
| Основні характеристики     |                                                                |                                                                |
| Швидкість (надводна)       | 17,7 вузлів                                                    | 17,7 вузлів                                                    |
| Швидкість (підводна)       | 7,6 вузлів                                                     | 7,6 вузлів                                                     |
| Робоча глибина занурення   | 100 м                                                          | 100 м                                                          |
| Гранична глибина занурення | 220 м                                                          | 220 м                                                          |
| Екіпаж                     | 44 осіб                                                        | 44 осіб                                                        |
| Розміри                    |                                                                |                                                                |
| Довжина найбільша (по КВЛ) | 67,1 м                                                         | 67,1 м                                                         |
| Ширина корпусу найб.       | 6,2 м                                                          | 6,2 м                                                          |
| Висота                     | 9,6 м                                                          | 9,6 м                                                          |
| Середня осадка (по КВЛ)    | 4,70 м                                                         | 4,70 м                                                         |
| Водотоннажність надводна   | 769 т                                                          | 769 т                                                          |
| Озброєння                  |                                                                |                                                                |
| Артилерія                  | одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата | одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата |
| Торпедно- мінне озброєння  | 4 носових і один кормовий ТА. 14 торпед або 26 мін             | 4 носових і один кормовий ТА. 14 торпед або 26 мін             |

U-705 — німецький підводний човен типу VIIC часів Другої світової війни.
Замовлення на будівництво човна було віддане 9 жовтня 1939 року. Човен був закладений на верфі суднобудівної компанії «H C Stülcken Sohn» у Гамбурзі 11 жовтня 1940 року під заводським номером 764, спущений на воду 13 жовтня 1941 року, 30 грудня 1941 року увійшов до складу 5-ї флотилії. Також за час служби перебував у складі 6-ї флотилії. Єдиним командиром човна був капітан-лейтенант Карл-Горст Горн.
Човен зробив 1 бойовий похід, у якому потопив 1 судно.
3 вересня 1942 року потоплений в Північній Атлантиці північно-західніше мису Ортегаль (46°42′ пн. ш. 11°07′ зх. д. / 46.700° пн. ш. 11.117° зх. д.) глибинними бомбами британського бомбардувальника «Вітлі». Всі 45 членів екіпажу загинули.

## Потоплені та пошкоджені кораблі[3]
| Назва     | Тип           | Належність | Дата           | Тоннаж (БРТ) | Вантаж                       | Статус    | Місце                                                       |
| Balladier | торгове судно | США        | 15 серпня 1942 | 3 279        | 4 000 т генеральних вантажів | потоплено | 55°23′ пн. ш. 24°32′ зх. д. / 55.383° пн. ш. 24.533° зх. д. |

title: U-705

wikitext:
{{Підводний човен |
| Назва = U-705
| Оригінал назви =
| Зображення =
| Підпис =
| Прапор = {{Прапор Третього рейху}} [[Третій рейх]]
| Порт =
| Спущений = [[13 жовтня]] [[1941]] року
| Виведений = [[2 вересня]] [[1942]] року
| Статус = затоплений
| Тип = Торпедний ДПЧ
| Проєкт =
| КБ =
| Головний конструктор =
| NATO =
| Силова установка =дизель-електрична, потужність дизелів 2800 к.с., електродвигунів — 750 к.с.
| Швидкість надводна = 17,7 вузлів
| Швидкість підводна = 7,6 вузлів
| Робоча глибина = 100 м
| Гранична глибина = 220 м
| Екіпаж = 44 осіб
| Автономність=
| Водотоннажність = 769 т
| Водотоннажність повна = 871 т
| Довжина = 67,1 м
| Ширина = 6,2 м
| Висота = 9,6 м
| Осадка = 4,70 м
| Артилерія = одна палубна гармата калібру 88-мм, одна 20-мм зенітна гармата
| Торпеди = 4 носових і один кормовий [[Торпедний апарат|ТА]]. 14 торпед або 26 мін
| Ракети =
| ППО =
| Авіація =
| Вартість =
}}

'''U-705''' — німецький [[підводний човен]] типу [[Підводні човни типу VII|VIIC]] часів [[Друга світова війна|Другої світової війни]]<ref >{{cite web|url= http://uboat.net/boats/u705.htm|title= U - 705|publisher= uboat.net|date= |accessdate= 18 березня 2019 року|archive-date= 5 серпня 2020|archive-url= https://web.archive.org/web/20200805024147/https://uboat.net/boats/u705.htm}}{{ref-en}}</ref>.

Замовлення на будівництво човна було віддане [[9 жовтня]] [[1939]] року. Човен був [[Закладка судна|закладений]] на [[верф]]і суднобудівної компанії «H C Stülcken Sohn» у [[Гамбург|Гамбурзі]] [[11 жовтня]] [[1940]] року під заводським номером 764, [[Церемонія спуску судна на воду|спущений на воду]] [[13 жовтня]] [[1941]] року, [[30 грудня]] 1941 року увійшов до складу [[5-та флотилія підводних човнів Крігсмаріне|5-ї флотилії]]. Також за час служби перебував у складі [[6-та флотилія підводних човнів Крігсмаріне|6-ї флотилії]]. Єдиним командиром човна був [[капітан-лейтенант]] [[Карл-Горст Горн]].

Човен зробив 1 бойовий похід, у якому потопив 1 судно.

3 вересня 1942 року потоплений в Північній Атлантиці північно-західніше мису [[Ортегаль (мис)|Ортегаль]] ({{coord|46|42|N|11|07|W}}) глибинними бомбами британського бомбардувальника [[Armstrong Whitworth Whitley|«Вітлі»]]. Всі 45 членів екіпажу загинули<ref >{{cite web|url= http://www.u-boote.ru/boats/u-705.html|title= U - 705|publisher= u-boote.ru|date= |accessdate= 18 березня 2019 року|archive-date= 2 лютого 2019|archive-url= https://web.archive.org/web/20190202031142/http://www.u-boote.ru/boats/u-705.html}}{{ref-ru}}</ref>.

== Потоплені та пошкоджені кораблі<ref >{{cite web|url= http://uboat.net/boats/successes/u705.html|title= Потоплені та пошкоджені судна|publisher= uboat.net|date= |accessdate= 18 березня 2019 року|archive-date= 10 серпня 2020|archive-url= https://web.archive.org/web/20200810090515/https://www.uboat.net/boats/successes/u705.html}}{{ref-en}}</ref> ==
{| class="standard sortable"
|-
| № |'''Назва'''||'''Тип'''|||'''Належність'''|||'''Дата'''|||'''Тоннаж (БРТ)'''|||'''Вантаж'''|||'''Статус'''|||'''Місце'''
|-
| 1 | ''Balladier'' || торгове судно ||| {{USA}} ||| [[15 серпня]] [[1942]] || 3 279 ||| 4 000 т генеральних вантажів ||| потоплено ||| {{coord|55|23|N|24|32|W}}
|}

== Див. також ==
* [[С-33 (підводний човен СРСР)]]
* [[USS Bashaw (SS-241)]]
* [[Doris (Q135)]]
* [[HMS H31]]
* [[I-178]]
* [[Vesikko (підводний човен)]]

{{Submarine-stub}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{ДПЧ типу VII}}
{{Портали|Нацистська Німеччина|Війна|Друга світова війна|Військова техніка|Морська справа}}

[[Категорія:Підводні човни Німеччини часів Другої світової війни]]
[[Категорія:Кораблі 1941]]
[[Категорія:Кораблі, побудовані в Гамбурзі]]
[[Категорія:Підводні човни, затоплені авіацією]]
[[Категорія:Кораблі, що затонули з усім екіпажем]]


text:
# Сер-Грейам-Мур (острови, Західна Австралія)
13°52′54″ пд. ш. 126°36′11″ сх. д. / 13.88166667° пд. ш. 126.60305556° сх. д.
Острови Сер-Грейам-Мур (англ. Sir Graham Moore Islands, 13°52′54″ пд. ш. 126°36′11″ сх. д. / 13.88167° пд. ш. 126.60306° сх. д.) — невеликий архіпелаг біля узбережжя Кімберлі Західної Австралії.
Група островів була названа в 1819 році Філіпом Паркером Кінгом на честь сера Грейама Мура (1764—1843), адмірала та радника Британського адміралтейства.
До групи входять: острів Сер-Грейам-Мур, острів Скорпіон, острів Тротон.

wikitext:
{{Універсальна картка}}

'''Острови Сер-Грейам-Мур''' ({{langx|en|Sir Graham Moore Islands}}, {{coord|13|52|54|S|126|36|11|E}}) — невеликий [[архіпелаг]] біля узбережжя Кімберлі Західної Австралії<ref name="Gazetteer1996">Gazetteer of Australia (1996). Belconnen, ACT: Australian Surveying and Land Information Group.</ref><ref name="Gazetteer2005">{{cite web |url=http://www.ga.gov.au/map/names/ |title=Place names of Australia |year=2004 |publisher=Geoscience Australia}}</ref>.

Група островів була названа в 1819 році [[Філіп Паркер Кінг|Філіпом Паркером Кінгом]] на честь [[Грейам Мур|сера Грейама Мура]] (1764—1843), адмірала та радника [[Британське адміралтейство|Британського адміралтейства]]<ref name="SPA">{{Cite web |url=http://conservation.wa.gov.au/media/8919/final%20version_14april2010.pdf |title=Status Performance Assessment: Biodiversity conservation of Western Australian Islands |date=1 квітня 2010 |publisher=Government of Western Australia |archive-url=https://web.archive.org/web/20180314234512/https://www.conservation.wa.gov.au/media/8919/final%20version_14april2010.pdf |archive-date=2018-03-14 |accessdate=4 серпня 2014}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180314234512/https://www.conservation.wa.gov.au/media/8919/final%20version_14april2010.pdf|date=2018-03-14}}</ref>.

До групи входять: [[острів Сер-Грейам-Мур (Західна Австралія)|острів Сер-Грейам-Мур]], острів Скорпіон, острів Тротон.

== Примітки ==
{{Reflist}}

[[Категорія:Архіпелаги Австралії і Океанії]]

Країна: Австралія

Адміністративна одиниця: Західна Австралія