text:
# Повітряний флот УНР
Повітряний флот УНР — військово-повітряні сили Української Народної Республіки в 1917–1921 роках.

## Устаткування зброї
На території України станом на осінь 1917 року дислокувались досить значні, як на той час, сили російської військової авіації, що нараховували до 330 бойових літаків. Вони включали:
- Армійську авіацію Південно-Західного та Румунського фронтів (7 авіаційних дивізіонів, а в їх складі — понад 40 авіазагонів і до 250-ти літаків),
- Морську авіацію Чорноморського флоту (понад 60 літаків) та Ескадру повітряних кораблів (16 важких бомбардувальників).

У структурі російської військової авіації, розташованої на території України, були наявні авіаційні підрозділи різного цільового призначення, орієнтовані насамперед на безпосередню підтримку сухопутних військ та військово-морського флоту, зокрема, здійснення фронтової розвідки, коригування артилерійського вогню, завдавання тактичних бомбоштурмових ударів та прикриття власних підрозділів від нападу з повітря. Технічне оснащення вищевказаних підрозділів далеко не повністю відповідало вимогам часу, наявні в них літаки, за окремими винятками, відносились до морально застарілих типів, значна частина авіатехніки була вкрай зношеною і потребувала заміни чи капітального ремонту.
Російська військова авіація мала широку мережу навчальних закладів, розташованих, головним чином, на Півдні України, зокрема в Криму. Однак ці заклади не повністю задовільняли потреби фронту як у відношенні кількості підготовлених фахівців, так і у відношенні якості їх підготовки. Особливо гострою була нестача пілотів-винищувачів та механіків-мотористів.
З 1918 року в повітряних баталіях з більшовиками також використовувались придбані літаки французького, австро-угорського, німецького виробництва, крім літаків використовували зв'язкові аеростати.

## Створення
Формування українських військово-повітряних сил у часи Центральної Ради відбувалось у надзвичайно складних умовах і утруднювалось цілим рядом внутрішніх і зовнішніх факторів, а насамперед — відсутністю у політичного керівництва країни чіткої концепції розвитку Збройних сил в цілому і військово-повітряних формувань зокрема, браком кадрів, незадовільним технічним станом і недостатньою кількістю літаків та іншого авіаційного майна, протидією більшовиків, агресією Радянської Росії та іншого.
13 грудня 1917 року Центральна Рада офіційно утворила Повітряний флот. Його командувачем було призначено підполковника-авіатора Віктора Павленка. Йому підпорядкувались інспектори (командувачі) авіації та повітроплавання: перший завідувач усіма справами пов'язаними з літаками, другий — діяльністю повітроплавних частин, які на повітряних балонах («ковбасах») піднімалися на велику відстань над землею та здійснювали розвідку і корегування артилерійського вогню.
Першим командувачем української авіації став військовий льотчик підполковник В'ячеслав Баранов. Він поступив на службу в армію УНР, реалізуючи план білогвардійських змовників вивезти колишнє авіаційне майно Південно-Західного фронту з України. За часів гетьмана Павла Скоропадського В. Баранов зорганізував масове вивезення з України до білогвардійських Донської і Добровольчої армій літаків, авіаційного матеріалу, а також сприяв масовому дезертирству льотчиків на Дон.
Помічником командувача української авіації був прапорщик, військовий льотчик Левко Шевченко — нащадок українського поета.
Важливим завданням українського військового керівництва стала передислокація авіаційних частин з прифронтової смуги, де відчутними були впливи більшовиків, до внутрішніх районів України.

## Розгортання
Станом на початок січня 1918 року в реєстрах управління української авіації вже числилось 188 літаків 26 різних типів. Командування української авіації вживало також максимальних зусиль щодо збереження матеріальних та кадрових ресурсів.
Часи Української Держави стали єдиним в історії української авіації 1917–1920 років періодом мирної розбудови. Велось планомірне формування бойових та допоміжних авіаційних і повітроплавних підрозділів, вживались заходи щодо комплектування їх технікою і особовим складом, розгорталось бойове навчання. Зокрема, було утворено вісім корпусних авіаційних дивізіонів, понад 30 авіаційних та кілька повітроплавних загонів. Влітку 1918 року у вказаних підрозділах нараховувалось майже 200 літаків різних типів, в тому числі і важких бомбардувальників.
Військово-повітряний флот Директорії УНР активно використовувався у війні за незалежність у 1919—1920 років. Поряд з бойовими операціями (ведення розвідки, завдавання бомбоштурмових ударів з метою підтримки наземних військ) не менш важливим напрямком діяльності військово-повітряного флоту УНР було здійснення кур'єрських польотів для зв'язку із закордоном. Передбачалось навіть створити цілу мережу регулярних авіаційних ліній, що з'єднали б Україну з іншими країнами. Однак даний план, як і багато інших, так і не був реалізований в повному обсязі.
Найбільшої могутності було досягнуто напередодні наступу українських армій на Київ—Одесу в серпні 1919 року, коли в розпорядженні Директорії було, за деякими оцінками, до 26-ти літаків. Надалі сили авіації УНР поступово зменшувались і восени 1920 року були зведені до єдиного авіазагону — 1-го Запорозького, який нараховував 3-5 літаків. Однак і цей мізерний у кількісному відношенні підрозділ брав активну участь в бойових діях до останніх днів боїв в листопаді 1920 року. Навіть після остаточної поразки у війні за незалежність та інтернування підрозділів армії Директорії в польських таборах, командування військово-повітряного флоту УНР вживало максимальних зусиль для збереження авіаційних підрозділів, сподіваючись на продовження боротьби в майбутньому.

## Структура та склад
Управління штабу української авіації розмістилось в Києві за адресою Хрещатик, 42. Підполковнику В. Баранову мали підпорядковуватися всі авіаційні частини, що оголосили себе українізованими, насамперед чотири авіаційні парки: 1-й в Одесі, 3-й і 5-й у Києві, 6-й у Полтаві. Щоправда, коли тут почалася організація української авіації, тут майже не лишилося військовослужбовців: демобілізовані, вони роз'їхались по домівках. Відтак, надзвичайно цінним інженерно-технічним обладнанням цих авіапарків нікому було опікуватись.
Новостворена українська авіація станом на січень 1918 року мала у своєму складі:
- 6-й авіаційний дивізіон військового льотчика капітана Романа Шоманського
- 6-й винищувальний авіаційний загін
- 9-й корпусний авіаційний загін
- 13-й корпусний авіаційний загін
- 1-й авіаційний загін Ескадри повітряних кораблів «Ілля Муромець»
- 5-й авіаційний загін Ескадри повітряних кораблів «Ілля Муромець»[5]

6-й авіаційний дивізіон військового льотчика капітана Романа Шоманського був українізований у грудні 1917 року, прибувши з фронту до Києва, 5 січня 1918 року розташувався у Святошині. Станом на 25 січня 1918 року цей підрозділ мав такий склад:
- управління дивізіону — 4 льотчики
- 10-й винищувальний авіаційний загін — 12 льотчиків
- 6-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчиків
- 20-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчкиів
- 36-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчиків[6]

6-й винищувальний авіаційний загін — наприкінці грудня 1917 року підполковник В. Баранов наказав загону перелетіти до Києва і розташуватися у Святошині, що й було виконано. Деякий час загін очолював льотчик Синицин, а згодом — уславлений ас російської армії, що зголосився на службу до військ ЦР, Василь Янченко (уродженець Далекого Сходу з родини переселенців). Після прибуття останнього за наказом командувача авіації загін було перейменовано на 1-й Український винищувальний авіаційний.
9-й корпусний авіаційний загін був українізований на Західному фронті. Його особовому складу вдалося вивезти майно з охопленої більшовизмом території Білорусі та щасливо дістатися смт. Маневичі. Згідно з наказом В. Баранова, 26 грудня 1917 року загін відбув до Ніжина.
13-й корпусний авіаційний загін розташовувався в районі Двинська на Північному фронті: на початок січня 1918 року надіслав до Києва повідомлення про свою українізацію. Щоправда, через свою віддаленість від України він так і залишився на Північному фронті, й навесні 1918 року рештки загону були використані більшовиками для формування червоної авіації.

## Льотчики УНР
- Арватов Юрій Гнатович
- Алєлюхін Федір Васильович
- Баранов В'ячеслав Григорович
- Байвенко Володимир Онисимович
- Басан Олексій
- Бернгубер Едвард
- Горшков Георгій Георгійович
- Голіцинський Клавдій Миколайович
- Губер Борис Олександрович
- Єгоров Олександр Іванович
- Жаховський Олександр Григорович
- Залуський Симеон
- Золотов Павло
- Калінін Костянтин Олексійович
- Кануков Джамбулат Батгириєвич
- Кануков Хазбулат Батгириєвич
- Кривенко Микола Кіндратович
- Крицький Павло Митрофанович
- Кудря Федір Євдокимович
- Мурашко Василь Опанасович
- Наконечний Олександр Омелянович
- Островідов Сергій Миколайович
- Павленко Віктор Олексійович (військовик)
- Панкєєв Микола Петрович
- Поготовко Михайло Миколайович
- Скурський Лев Олександрович
- Сухенко Василь Іванович
- Тоцький Микола Васильович
- Федченко Венедикт Михайлович
- Франко Петро Іванович
- Янченко Василь Іванович

## Технічний стан авіапарку
Не зважаючи на велику кількість українізованих авіазагонів, технічний бік справи української військової авіації виглядав кепсько. 6-й авіаційний дивізіон та 6-й винищувальний загін прибули до Києва залізницею зі спакованими у ящики літаками. Щоб їх зібрати, були потрібні фахівці-механіки, але останні, як і в київських авіаційних парках, переважно були кваліфікованими робітниками з Росії, часто — більшовиками. Отже, коли частини оголосили про українізацію, більшість механіків відбула на батьківщину, тобто розпаковувати та збирати літаки було нікому. Така ситуація спонукала В. Баранова звернутися до керівництва Дарницького табору військовополонених з проханням розшукати серед захоплених німецької та австро-угорської армії 35 кваліфікованих робітників. До пропозиції командувача української авіації полонені поставилися вороже, а зголосився лише один — чех, інженер-механік Йосип-Альберт Прохашка, якого 10 січня 1918 року відправили у розпорядження 5-го авіаційного парку.

## Українська авіаційна школа
Військове міністерство Центральної Ради не спинилося лише на українізації авіаційних частин російської армії, а й вдалося до створення власних авіаційних частин. Гостро постала проблема створення власної авіаційної школи. У Гатчинській і Севастопольській військових авіаційних школах російської армії українці на той час об'єдналися в окремі гуртки, що, як сподівалося командування, невдовзі мали прибути до Києва і стати кадром для створення авіашколи. Наказом від 30 грудня 1917 обов'язки з організації цього навчального закладу були покладені на військового льотчика прапорщика Коломійця. Для практичних вправ майбутній школі виділялося летовище 3-го авіаційного парку на ст. Пост-Волинський. Приміщення для управління, навчальних класів і курсантів мали виділитися у будівлі 2-го Київського військового училища. Як писав у своїх спогадах урядовець управління авіації Петро Білон, В. Баранову вдалося відшукати два літаки для новоствореної школи, які незабаром було використано для тренувань з опанування льотної майстерності.

## 1-й Український авіаційний загін
16 грудня 1917 року із добровольців, які належали до різних частин старої російської армії та заявили про своє бажання служити у військах Центральної Ради, у Києві, при 5-му авіаційному парку розпочалося формування 1-го Українського авіаційного загону. Командиром цього підрозділу було призначено члена Центральної Ради, відомого льотчика — георгіївського кавалера Олександра Наконечного. Крім нього до загону належали три військових льотчики: штаб-ротмістр Олесандр Єгоров, підпоручик В. Чудновський, прапорщик П. Качан, а також п'ять льотчиків-дозорців: штабс-капітан Ф. Кудря, поручики І. Морей де Моран, М. Поготовко підпоручик Веревський та прапорщик В. Чечет.
Командир новоствореного загону О. Наконечний та його помічник Ф. Кудря були членами українських політичних партій, тому згодом їх відкликано на інші посади. Очолив загін Олександр Єгоров, який 31 грудня 1917 року почав клопотати про надання йому літака типу Sopwith. У такий спосіб він, фактично, виявився єдиним пілотом із власним літаком, здатним здійматися в небо. Невдовзі після створення підрозділу О. Єгорова почалося формування 1-го Українського авіаційного гарматного загону.
З усіх авіачастин у Першій українсько-більшовицькій війні, яка почалася у грудні 1917 року, активну участь брав лише 1-й Український авіаційний загін, який увійшов до складу Гайдамацького коша Слобідської України військ Центральної Ради. Його командир сотник Єгоров та інші льотчики здійснювали переважно розвідувальні рейди. Коли ж радянські війська В. Антонова-Овсієнка та М. Муравйова дісталися до Дарниці, літаки загону почали бомбити ворожі бронепотяги та важку артилерію, які обстрілювали Київ.
8-9 лютого 1918 року 1-й Український армійський авіаційний загін разом із іншими військами Центральної Ради залишив Київ. Один із льотчкиів за наказом С. Петлюри розкидав над Києвом листівки із закликом до киян спокіно перетерпіти «господ більшовиків» та обіцянкою, що гайдамаки ось-ось повернуться до Києва та помстяться ворогам УНР.
За радянськими документами 1-й Український армійський авіаційний загін формально вважався таким, що перейшов на бік більшовицької влади. В дійсності він із переформованими в Одеську Запорізьку бригаду військами Центральної Ради відступив у район Житомира та Бердичіва, звідси на початку березня 1918 року повернувся до звільненого українсько-німецькими військами Києва.
12 березня 1918 року усі наявні українські частини були реорганізовані в Окрему Запорізьку дивізію Армії УНР. До її складу увійшов і 1-й Український армійський авіаційний загін (у деяких документах та спогадах поруч із цією назвою — «Запорізький»). На початку березня у розпорядження О. Єгорова було передано значну частину майна 3-го та 5-го авіаційних парків, а також літаки та майно 1-го Туркестанського корпусного та 8-го армійського авіаційних загонів, які розміщувалися у Києві та околицях.

## Повітроплавальні частини
Наприкінці 1917 року у складі управи Повітряного флоту УНР було створено інспекцію повітроплавання на чолі з полковником Гінейком (згодом — полковником Миколою Марковим). Інспектору повітроплавання УНР підпорядковувались інспектори повітроплавання Київського та Одеського районів (призначені у березні 1918) — сотник Олександр Покідов та військовий старшина Микола Торбін, 4 науково-кадрових повітроплавальних загони та 2 повітроплавальних парки. Ці частини УНР (згодом — Української Держави) організовувались на базі решток повітроплавальних частин старої російської армії, які демобілізувались на території України.
Станом на 1 листопада 1918 року чисельність повітроплавальних частин армії Української Держави була такою:
- Києво-Полтавський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Сергій Федорів) — 25 старшин, 7 урядовців, 59 козаків;
- Чернігово-Волинський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Олександр Зінов'єв) — 14 старшин, 6 урядовців, 25 козаків;
- Харково-Катеринославський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Віктор Попов) — 23 старшини, 5 урядовців, 1 підстаршина, 80 козаків;
- Одесько-Подільський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Георгій Голубєв) — 19 старшин, 7 урядовців, 5 підстаршин, 20 козаків;
- Київський повітроплавальний парк (командир — полковник Володимир Ляхов) — 20 старшин, 15 урядовців, 293 козаки
- Одеський повітроплавальний парк (командир — полковник Петро Таранов-Бєлозьоров) — 13 старшин, 3 урядовці, 18 козаків.

## Бойові втрати
- Симеон Залуський — пілот збройних сил УНР, похований у м. Горохів, Горохівського району, Волинської області. Його літак був збитий в бою з більшовиками в околицях села Скобелки.[14]

## Символіка
При перших бойових діях з більшовиками, була змінена символіка російських літаків. Поверх російських кокард наносили українські у вигляді жовтого і синього кіл або стилізованих чорних тризубів на крилах, хоча за часів Гетьманату означення бойової техніки здебільшого лишалося російським. У Збройних Силах Західноукраїнської Народної Республіки і Української Народної Республіки часів Директорії вже чітко виявлялося намагання стандартизувати військове означення, хоч почасти й далі зберігалися між ними деякі відмінності.
В Українській Галицькій Армії за основу бралися барви національного прапора, проте розміщення кольорів на кокардах, які наносили на колишні російські, австро-угорські й німецькі літаки, було прямо протилежним. Якщо в першому випадку це пояснюється тим, що жовтий колір залишається яскравим, коли лягає на білу основу, то у другому — на темнішому тлі камуфляжу чи підоснови вони краще читалися. У Наддніпрянській Армії більше використовувався герб Тризуб. Він міг бути звичайним або стилізованим.

## Історіографія Української авіації
Історія українських військово-повітряних сил періоду 1917—1920 рр. дуже довгий час не була безпосереднім об'єктом спеціального дослідження. Певною мірою вона висвітлювалась у науково-історичних та мемуарних працях, які торкались військово-політичних аспектів національно-визвольної боротьби українського народу 1917—1920 рр. Перші такого роду праці з'являються в 20—30 рр. і видаються на західноукраїнських землях. До них слід, в першу чергу, віднести дослідження І. Крип'якевича, Б. Гнатевича, З. Стефаніва, а також спогади П. Франка, Р. Земика, І. Лемківського.
Радянська історіографія міжвоєнного періоду здебільшого ігнорувала події українських національно-визвольних змагань або ж подавала їх у вкрай спотвореному вигляді. Однак окремі праці радянських істориків містять певний фактичний матеріал, що стосується предмета даного дослідження. Це, зокрема, публікації А. Можаєва, Ф. Шимановського, А. Шиукова.
У період після Другої світової війни дослідження з історії українського війська проводились виключно за кордоном. До найцікавіших праць українських військових істориків, виданих в той час, слід віднести дослідження Л. Шанковського, О. Удовиченка, М. Капустянського.
За радянських часів жодних досліджень українських Збройних сил періоду 1917—1920 рр. не здійснювалось. Однак після відновлення незалежності України з'являється цілий ряд праць, присвячених даному питанню. Це — праці Л. Дещинського, В. Голубка, Я. Тинченка, М. Литвина та інших. Однак усі їх праці присвячені загальним військово-політичним питанням, а дослідженню українських військово-повітряних сил в них відведено порівняно мало місця. Історії української військової авіації присвячені порівняно нечисленні статті Р. Мараєва, В. Бендик, Д. Веденєєва. Певний інтерес становить і комплексне дослідження В. Савіна з історії розвитку авіації в Україні. Деякі цікаві відомості, що стосуються участі української військової авіації в бойових діях періоду 1917—1920 рр., наводять у своїх працях сучасні російські дослідники В. Кондратьєв, В. Куліков, М. Хайруллін.
При вивченні бази, на основі якої формувались українські військово-повітряні сили, використовувались праці, присвячені російській військовій авіації періоду Першої світової та громадянської воєн. Це, зокрема, книги В. Шаврова, П. Дузя, А. Григорьєва, А. Александрова та інших, а також спогади радянських військових діячів В. Примакова, І. Кудріна, Є. Ахматовича, В. Павлова.
У 2009 році у Києві видавництво «Темпора» видало змістовне дослідження української авіації Андрія Харука «Крила України: військово-повітряні сили України 1917—1920 рр.», у наступному році теж саме видавництво продовжило тему авіації УНР книгою Ярослава Тинченка «Герої Українського неба: пілоти визвольної війни 1917—1920 рр.».

title: Повітряний флот УНР

wikitext:
{{Картка військового формування
| назва                     = Повітряний флот Української Народної Республіки (1917-1921)
Повітряний флот Української Держави (1918)
| оригінальна_назва         =
| зображення                = Ukrainian Air force roundel 1919.svg
| розмір_зображення         = 200пкс
| альт                      =
| підпис                    = Емблема авіаційних та повітроплавних частин УНР
| дати                      = [[13 грудня]] [[1917]] — [[21 листопада]] [[1921]]
| країна                    = {{ПрТ|Українська Народна Республіка}}
{{ПрТ|Українська Держава}}
| належність                =
| вид                       = [[повітряні сили]]
| тип                       =
| роль                      =
| спеціалізація             =
| розмір                    = понад 500 літаків
 300 старшин ([[грудень]] [[1917]] року)<ref name="Історія української авіації">{{Cite web |url=http://www.chota.plast.org.ua/aviohistoriPA.htm |title=Історія української авіації |accessdate=18 вересня 2010 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140224004402/http://www.chota.plast.org.ua/aviohistoriPA.htm |archivedate=24 лютого 2014 |deadurl=yes }}</ref>
| командна_структура        =
| гарнізон                  =
| гарнізон_назва            =
| прізвисько                =
| оборонець                 = [[Пророк Ілля]]
| гасло                     =
| штандарт                  =
| штандарт_назва            =
| марш                      =
| талісман                  =
| річниці                   = [[20 липня]] [[1918]] (день свята української авіації)
| оснащення                 =
| оснащення_назва           =
| битви                     = [[Радянсько-українська війна]]
| битви_назва               =
| нагороди                  =
| почесні_найменування      =
| почесні_найменування_назва =
| розформовано              =
| льотні_години             =
| вебсайт                   =
| командувач1               =
| командувач1_назва         =
| командувач2               =
| командувач2_назва         =
| командувач3               =
| командувач3_назва         =
| командувач4               =
| командувач4_назва         =
| визначні_командувачі      = [[генерал-хорунжий]] [[Армія УНР|Дієвої армії УНР]] [[Павленко Віктор Олексійович]]

[[підполковник]] [[Баранов В'ячеслав Григорович]]
| знак_розрізнення          = [[Файл:Aviation insignia of Ukrainian People's Republic army.jpg|border|150пкс]]
| знак_розрізнення_назва    = Емблема Повітряного флоту УНР та Української Держави
| знак_розрізнення2         = [[Файл:Air Force Command Flag of Ukraine 1918.svg|border|150пкс]]
| знак_розрізнення2_назва   = Прапор Командування ВПС Української держави 1918.
| знак_розрізнення3         =
| знак_розрізнення3_назва   =
| знак_розрізнення4         =
| знак_розрізнення4_назва   =
| знак_розрізнення5         =
| знак_розрізнення5_назва   =
| літак_ударний             =
| літак_бомбардувальник     =
| літак_електронний         =
| літак_винищувач           =
| літак_перехоплювач        =
| літак_патрульний          =
| літак_розвідник           =
| літак_навчальний          =
| літак_транспорт           =
| літак_танкер              =
| гелікоптер                =
| гелікоптер_ударний        =
| гелікоптер_транспорт      =
| гелікоптер_універсальний  =
| гелікоптер_спостереження  =
| гелікоптер_навчальний     =
| гелікоптер_підтримки      =
| бпла                      =
| авіація_загальне          =
}}

'''Повітряний флот УНР''' — військово-повітряні сили [[Українська Народна Республіка|Української Народної Республіки]] в [[1917]]–[[1921]] роках.

== Устаткування зброї ==

На території України станом на [[осінь]] [[1917]] року дислокувались досить значні, як на той час, сили російської військової авіації, що нараховували до 330 бойових літаків. Вони включали:

* Армійську авіацію Південно-Західного та Румунського фронтів (7 авіаційних дивізіонів, а в їх складі — понад 40 [[авіазагон]]ів і до 250-ти [[літак]]ів),
* Морську авіацію [[Чорноморський флот Російської імперії|Чорноморського флоту]] (понад 60 літаків) та Ескадру повітряних кораблів (16 важких [[бомбардувальник]]ів).

У структурі російської військової авіації, розташованої на території України, були наявні авіаційні підрозділи різного цільового призначення, орієнтовані насамперед на безпосередню підтримку [[сухопутні війська|сухопутних військ]] та військово-морського флоту, зокрема, здійснення [[фронт]]ової розвідки, коригування артилерійського вогню, завдавання тактичних бомбоштурмових ударів та прикриття власних підрозділів від нападу з [[повітря]]. Технічне оснащення вищевказаних підрозділів далеко не повністю відповідало вимогам часу, наявні в них літаки, за окремими винятками, відносились до морально застарілих типів, значна частина авіатехніки була вкрай зношеною і потребувала заміни чи капітального [[ремонт]]у.

Російська військова авіація мала широку мережу навчальних закладів, розташованих, головним чином, на [[Південна Україна|Півдні України]], зокрема в [[Крим]]у. Однак ці заклади не повністю задовільняли потреби фронту як у відношенні кількості підготовлених фахівців, так і у відношенні якості їх підготовки. Особливо гострою була нестача пілотів-винищувачів та механіків-мотористів.

З [[1918]] року в повітряних баталіях з більшовиками також використовувались придбані літаки [[Франція|французького]], [[австро-угорщина|австро-угорського]], [[німеччина|німецького]] виробництва, крім літаків використовували зв'язкові [[аеростат]]и.

== Створення ==

Формування українських військово-повітряних сил у часи [[Центральна Рада|Центральної Ради]] відбувалось у надзвичайно складних умовах і утруднювалось цілим рядом внутрішніх і зовнішніх факторів, а насамперед — відсутністю у політичного керівництва країни чіткої концепції розвитку Збройних сил в цілому і військово-повітряних формувань зокрема, браком кадрів, незадовільним технічним станом і недостатньою кількістю літаків та іншого авіаційного майна, протидією більшовиків, агресією [[СРСР|Радянської Росії]] та іншого.

[[1917 у авіації|13 грудня 1917]] року [[УЦР|Центральна Рада]] офіційно утворила Повітряний флот. Його командувачем було призначено підполковника-авіатора [[Павленко Віктор Олексійович (військовик)|Віктора Павленка]]. Йому підпорядкувались інспектори (командувачі) авіації та повітроплавання: перший завідувач усіма справами пов'язаними з літаками, другий — діяльністю повітроплавних частин, які на повітряних балонах («ковбасах») піднімалися на велику відстань над землею та здійснювали розвідку і корегування артилерійського вогню.

Першим командувачем української авіації став військовий льотчик підполковник [[Баранов В'ячеслав Григорович|В'ячеслав Баранов]]. Він поступив на службу в армію УНР, реалізуючи план [[Біла гвардія|білогвардійських]] змовників вивезти колишнє авіаційне майно Південно-Західного фронту з України.<ref>[http://feb-web.ru/feb/rosarc/rai/rai-497-.htm?cmd=p Неизвестные воспоминания В. Г. Баранова об авиации на Дону]</ref> За часів гетьмана [[Павло Скоропадський|Павла Скоропадського]] В. Баранов зорганізував масове вивезення з України до [[Біла гвардія|білогвардійських]] [[Донська армія|Донської]] і [[Добровольча армія|Добровольчої армій]] літаків, авіаційного матеріалу, а також сприяв масовому дезертирству льотчиків на Дон.

Помічником командувача української авіації був прапорщик, військовий льотчик [[Шевченко Лев|Левко Шевченко]] — нащадок українського поета.

Важливим завданням українського військового керівництва стала передислокація авіаційних частин з прифронтової смуги, де відчутними були впливи більшовиків, до внутрішніх районів України.

== Розгортання ==
[[Файл:Літак УНР.jpg|міні|250пкс|Літак-розвідник [[DFW C.V]] УГА виробництва [[Deutsche Flugzeug-Werke]] (на реконструкції помилковий порядок барв на хвості).]]
[[Файл:Anade - aviation of UPR.jpg|міні|праворуч|250пкс|[[Анатра Анаде]], Аеродром Пост-Волинський, Київ, березень-квітень 1918 р.<ref>{{Cite web |url=http://www.national.org.ua/library/sztyk.html |title=Архівована копія |accessdate=2018-10-05 |archive-date=2019-03-19 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190319150938/http://www.national.org.ua/library/sztyk.html }}</ref>]]
Станом на початок січня [[1918]] року в реєстрах управління української авіації вже числилось 188 літаків 26 різних типів.<ref>{{Cite web |url=http://www.dsnews.ua/nasha_revolyutsiya_1917/krila-revolyutsiyi-yak-v-unr-stvorili-vlasni-povitryani-sili-11122017220000 |title=КРИЛА РЕВОЛЮЦІЇ. ЯК В УНР СТВОРИЛИ ВЛАСНІ ПОВІТРЯНІ СИЛИ |accessdate=2017-12-14 |archive-date=2017-12-28 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171228083130/http://www.dsnews.ua/nasha_revolyutsiya_1917/krila-revolyutsiyi-yak-v-unr-stvorili-vlasni-povitryani-sili-11122017220000 }}</ref> Командування української авіації вживало також максимальних зусиль щодо збереження матеріальних та кадрових ресурсів.

Часи Української Держави стали єдиним в історії української авіації [[1917]]–[[1920]] років періодом мирної розбудови. Велось планомірне формування бойових та допоміжних авіаційних і повітроплавних [[підрозділ]]ів, вживались заходи щодо комплектування їх технікою і [[Особовий склад|особовим складом]], розгорталось бойове навчання. Зокрема, було утворено вісім корпусних авіаційних дивізіонів, понад 30 авіаційних та кілька повітроплавних загонів. Влітку [[1918]] року у вказаних підрозділах нараховувалось майже 200 літаків різних типів, в тому числі і важких [[бомбардувальник]]ів.

Військово-повітряний флот Директорії УНР активно використовувався у війні за незалежність у 1919—1920 років. Поряд з бойовими [[Військова операція|операціями]] (ведення розвідки, завдавання бомбоштурмових ударів з метою підтримки наземних військ) не менш важливим напрямком діяльності військово-повітряного флоту УНР було здійснення кур'єрських польотів для зв'язку із закордоном. Передбачалось навіть створити цілу мережу регулярних авіаційних ліній, що з'єднали б Україну з іншими країнами. Однак даний план, як і багато інших, так і не був реалізований в повному обсязі.

Найбільшої могутності було досягнуто напередодні наступу українських армій на [[Київ]]—[[Одеса|Одесу]] в серпні 1919 року, коли в розпорядженні Директорії було, за деякими оцінками, до 26-ти літаків. Надалі сили авіації УНР поступово зменшувались і восени 1920 року були зведені до єдиного авіазагону — [[Запорізька повітроплавна ескадра|1-го Запорозького]], який нараховував 3-5 літаків. Однак і цей мізерний у кількісному відношенні підрозділ брав активну участь в бойових діях до останніх днів боїв в [[листопад]]і 1920 року. Навіть після остаточної поразки у війні за незалежність та інтернування підрозділів армії Директорії в польських [[табор]]ах, командування військово-повітряного флоту УНР вживало максимальних зусиль для збереження авіаційних підрозділів, сподіваючись на продовження боротьби в майбутньому.

== Структура та склад ==
Управління штабу української авіації розмістилось в [[Київ|Києві]] за адресою [[Хрещатик]], 42. Підполковнику В. Баранову мали підпорядковуватися всі авіаційні частини, що оголосили себе українізованими, насамперед чотири авіаційні парки: 1-й в [[Одеса|Одесі]], 3-й і 5-й у Києві, 6-й у [[Полтава|Полтаві]]. Щоправда, коли тут почалася організація української авіації, тут майже не лишилося військовослужбовців: демобілізовані, вони роз'їхались по домівках. Відтак, надзвичайно цінним інженерно-технічним обладнанням цих авіапарків нікому було опікуватись.

Новостворена українська авіація станом на січень 1918 року мала у своєму складі:
* 6-й авіаційний дивізіон військового льотчика капітана Романа Шоманського
* 6-й винищувальний авіаційний загін
* 9-й корпусний авіаційний загін
* 13-й корпусний авіаційний загін
* 1-й авіаційний загін Ескадри повітряних кораблів «Ілля Муромець»
* 5-й авіаційний загін Ескадри повітряних кораблів «Ілля Муромець»<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.28, 44</ref>

'''6-й авіаційний дивізіон''' військового льотчика капітана Романа Шоманського був українізований у грудні [[1917]] року, прибувши з фронту до Києва, [[5 січня]] [[1918]] року розташувався у [[Святошин]]і. Станом на [[25 січня]] [[1918]] року цей підрозділ мав такий склад:

* управління дивізіону — 4 льотчики
* 10-й винищувальний авіаційний загін — 12 льотчиків
* 6-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчиків
* 20-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчкиів
* 36-й корпусний авіаційний загін — 18 льотчиків<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.45; Спр.2. — С.4</ref>

[[Файл:Vasyl Yanchenko.jpg|міні|праворуч|200пкс|''Василь Янченко (ліворуч). Один з перших командирів української авіації.'']]'''6-й винищувальний авіаційний загін''' — наприкінці грудня 1917 року підполковник В. Баранов наказав загону перелетіти до Києва і розташуватися у Святошині, що й було виконано. Деякий час загін очолював льотчик Синицин, а згодом — уславлений ас російської армії, що зголосився на службу до військ [[УЦР|ЦР]], Василь Янченко (уродженець Далекого Сходу з родини переселенців). Після прибуття останнього за наказом командувача авіації загін було перейменовано на 1-й Український винищувальний авіаційний.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.1, 37, 47</ref>

'''9-й корпусний авіаційний загін''' був українізований на [[Західний фронт, Росія (1914-1918)|Західному фронті]]. Його особовому складу вдалося вивезти майно з охопленої більшовизмом території [[БНР|Білорусі]] та щасливо дістатися смт. [[Маневичі]]. Згідно з наказом В. Баранова, [[26 грудня]] [[1917]] року загін відбув до [[Ніжин]]а.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.17, 19</ref>

'''13-й корпусний авіаційний загін''' розташовувався в районі Двинська на [[Північний фронт (Перша світова війна)|Північному фронті]]: на початок січня 1918 року надіслав до [[Київ|Києва]] повідомлення про свою українізацію. Щоправда, через свою віддаленість від України він так і залишився на Північному фронті, й навесні 1918 року рештки загону були використані більшовиками для формування червоної авіації.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.50</ref>

== Льотчики УНР ==
[[Файл:Кануков.JPG|міні|праворуч|200пкс|[[Кануков Джамбулат Батгириєвич|Джамбулат Кануков]] — командир [[Літунський полк УГА|Літунського полку УГА]]]]
[[Файл:Viktor Pavlenko.jpg|міні|праворуч|200пкс|[[Павленко Віктор Олексійович (військовик)|Віктор Павленко]] — командир авіації [[Армія Української Народної Республіки|Армії УНР]] ([[1918]]–[[1920]])]]

* [[Арватов Юрій Гнатович]]
* [[Алєлюхін Федір Васильович]]
* [[Баранов В'ячеслав Григорович]]
* [[Байвенко Володимир Онисимович]]
* [[Басан Олексій]]
* [[Бернгубер Едвард]]
* [[Горшков Георгій Георгійович]]
* [[Голіцинський Клавдій Миколайович]]
* [[Губер Борис Олександрович]]
* [[Єгоров Олександр Іванович]]
* [[Жаховський Олександр Григорович]]
* [[Залуський Симеон]]
* [[Золотов Павло]]
* [[Калінін Костянтин Олексійович]]
* [[Кануков Джамбулат Батгириєвич]]
* [[Кануков Хазбулат Батгириєвич]]
* [[Кривенко Микола Кіндратович]]
* [[Крицький Павло Митрофанович]]
* [[Кудря Федір Євдокимович]]
* [[Мурашко Василь Опанасович]]
* [[Наконечний Олександр Омелянович]]
* [[Островідов Сергій Миколайович]]
* [[Павленко Віктор Олексійович (військовик)]]
* [[Панкєєв Микола Петрович]]
* [[Поготовко Михайло Миколайович]]
* [[Скурський Лев Олександрович]]
* [[Сухенко Василь Іванович]]
* [[Тоцький Микола Васильович]]
* [[Федченко Венедикт Михайлович]]
* [[Франко Петро Іванович]]
* [[Янченко Василь Іванович]]

== Технічний стан авіапарку ==
Не зважаючи на велику кількість українізованих авіазагонів, технічний бік справи української військової авіації виглядав кепсько. 6-й авіаційний дивізіон та 6-й винищувальний загін прибули до Києва залізницею зі спакованими у ящики літаками. Щоб їх зібрати, були потрібні фахівці-механіки, але останні, як і в київських авіаційних парках, переважно були кваліфікованими робітниками з [[Росія|Росії]], часто — [[більшовики|більшовиками]]. Отже, коли частини оголосили про українізацію, більшість механіків відбула на батьківщину, тобто розпаковувати та збирати літаки було нікому. Така ситуація спонукала В. Баранова звернутися до керівництва Дарницького табору військовополонених з проханням розшукати серед захоплених німецької та австро-угорської армії 35 кваліфікованих робітників. До пропозиції командувача української авіації полонені поставилися вороже, а зголосився лише один — [[чехи|чех]], інженер-механік Йосип-Альберт Прохашка, якого [[10 січня]] [[1918]] року відправили у розпорядження 5-го авіаційного парку.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.47, 54</ref>

== Українська авіаційна школа ==
Військове міністерство [[УЦР|Центральної Ради]] не спинилося лише на українізації авіаційних частин російської армії, а й вдалося до створення власних авіаційних частин. Гостро постала проблема створення власної авіаційної школи. У Гатчинській і Севастопольській військових авіаційних школах російської армії українці на той час об'єдналися в окремі гуртки, що, як сподівалося командування, невдовзі мали прибути до Києва і стати кадром для створення авіашколи. Наказом від 30 грудня 1917 обов'язки з організації цього навчального закладу були покладені на військового льотчика прапорщика Коломійця. Для практичних вправ майбутній школі виділялося летовище 3-го авіаційного парку на ст. Пост-Волинський. Приміщення для управління, навчальних класів і курсантів мали виділитися у будівлі 2-го Київського військового училища.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.25, 52</ref> Як писав у своїх спогадах урядовець управління авіації [[Білон Петро|Петро Білон]], В. Баранову вдалося відшукати два літаки для новоствореної школи, які незабаром було використано для тренувань з опанування льотної майстерності.

== 1-й Український авіаційний загін ==
[[Файл:1-aviazagin.jpg|міні|праворуч|350пкс|'''Старшини 1-го Українського (Запорізького) авіаційного загону.''' Стоять зліва направо: ''сотник [[Жаховський Олександр Григорович|О. Жаховський]], сотник Берестовенко (?), ад'ютант 1-го Запорізького кінно-гайдамацького полку ім. К. Гордієнка сотник Гончарів, сотник В. Гвоздів, командир кінного дивізіону Чорних Запорожців сотник Римський-Корсаков, командир загону сотник О. Єгоров, поручик С. Чистоклєтов, сотник В. Олексієв'']][[16 грудня]] [[1917]] року із добровольців, які належали до різних частин старої російської армії та заявили про своє бажання служити у військах [[УЦР|Центральної Ради]], у [[Київ|Києві]], при 5-му авіаційному парку розпочалося формування 1-го Українського авіаційного загону. Командиром цього підрозділу було призначено члена Центральної Ради, відомого льотчика — георгіївського кавалера Олександра Наконечного. Крім нього до загону належали три військових льотчики: штаб-ротмістр [[Єгоров Олександр Іванович|Олесандр Єгоров]], підпоручик В. Чудновський, прапорщик П. Качан, а також п'ять льотчиків-дозорців: штабс-капітан Ф. Кудря, поручики І. Морей де Моран, М. Поготовко підпоручик Веревський та прапорщик В. Чечет.<ref>ЦДАВОУ. — Ф. 4588. — Оп.1 — Спр.1. — С.9, 14</ref>

Командир новоствореного загону О. Наконечний та його помічник Ф. Кудря були членами українських політичних партій, тому згодом їх відкликано на інші посади. Очолив загін Олександр Єгоров, який [[31 грудня]] [[1917]] року почав клопотати про надання йому літака типу {{нп|треба=Sopwith|є=Sopwith Aviation Company}}. У такий спосіб він, фактично, виявився єдиним пілотом із власним літаком, здатним здійматися в небо. Невдовзі після створення підрозділу О. Єгорова почалося формування 1-го Українського авіаційного гарматного загону.

З усіх авіачастин у [[Українсько-більшовицька війна 1917—1921|Першій українсько-більшовицькій війні]], яка почалася у грудні 1917 року, активну участь брав лише 1-й Український авіаційний загін, який увійшов до складу [[Гайдамацький кіш Слобідської України|Гайдамацького коша Слобідської України]] військ Центральної Ради. Його командир сотник Єгоров та інші льотчики здійснювали переважно розвідувальні рейди. Коли ж радянські війська [[Антонов-Овсієнко Володимир Олександрович|В. Антонова-Овсієнка]] та [[Муравйов Михайло Артемович|М. Муравйова]] дісталися до [[Дарниця|Дарниці]], літаки загону почали бомбити ворожі бронепотяги та важку артилерію, які обстрілювали [[Київ]].

[[8 лютого|8]]-[[9 лютого]] [[1918]] року 1-й Український армійський авіаційний загін разом із іншими військами Центральної Ради залишив Київ. Один із льотчкиів за наказом [[Симон Петлюра|С. Петлюри]] розкидав над Києвом листівки із закликом до киян спокіно перетерпіти «господ більшовиків» та обіцянкою, що гайдамаки ось-ось повернуться до Києва та помстяться ворогам [[УНР]].<ref>Удовиченко Н. Начало движения и первичные национальные соединения среди военных украинцев, рукопись, 1920-е гг. — С. 323—324.</ref>

За радянськими документами 1-й Український армійський авіаційний загін формально вважався таким, що перейшов на бік більшовицької влади. В дійсності він із переформованими в Одеську Запорізьку бригаду військами Центральної Ради відступив у район [[Житомир]]а та [[Бердичів]]а, звідси на початку березня 1918 року повернувся до звільненого українсько-німецькими військами [[Київ|Києва]].

[[12 березня]] [[1918]] року усі наявні українські частини були реорганізовані в Окрему Запорізьку дивізію [[Армія УНР|Армії УНР]]. До її складу увійшов і 1-й Український армійський авіаційний загін (у деяких документах та спогадах поруч із цією назвою — «Запорізький»). На початку березня у розпорядження О. Єгорова було передано значну частину майна 3-го та 5-го авіаційних парків, а також літаки та майно 1-го Туркестанського корпусного та 8-го армійського авіаційних загонів, які розміщувалися у [[Київ|Києві]] та околицях.

== Повітроплавальні частини ==

Наприкінці [[1917|1917 року]] у складі управи Повітряного флоту УНР було створено інспекцію [[повітроплавання]] на чолі з полковником Гінейком (згодом — полковником Миколою Марковим). Інспектору повітроплавання УНР підпорядковувались інспектори повітроплавання Київського та Одеського районів (призначені у березні [[1918]]) — сотник Олександр Покідов та військовий старшина Микола Торбін, 4 науково-кадрових повітроплавальних загони та 2 повітроплавальних парки. Ці частини УНР (згодом — Української Держави) організовувались на базі решток повітроплавальних частин старої російської армії, які демобілізувались на території [[Україна|України]].

Станом на 1 листопада 1918 року чисельність повітроплавальних частин армії Української Держави була такою:

* Києво-Полтавський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Сергій Федорів) — 25 старшин, 7 урядовців, 59 козаків;
* Чернігово-Волинський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Олександр Зінов'єв) — 14 старшин, 6 урядовців, 25 козаків;
* Харково-Катеринославський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Віктор Попов) — 23 старшини, 5 урядовців, 1 підстаршина, 80 козаків;
* Одесько-Подільський науково-кадровий повітроплавальний загін (командир — військовий старшина Георгій Голубєв) — 19 старшин, 7 урядовців, 5 підстаршин, 20 козаків;
* Київський повітроплавальний парк (командир — полковник Володимир Ляхов) — 20 старшин, 15 урядовців, 293 козаки
* Одеський повітроплавальний парк (командир — полковник Петро Таранов-Бєлозьоров) — 13 старшин, 3 урядовці, 18 козаків.

== Бойові втрати ==

* [[Симеон Залуський]] — пілот збройних сил УНР, похований у м. Горохів, Горохівського району, Волинської області. Його літак був збитий в бою з більшовиками в околицях села Скобелки.<ref>«Національно-визвольний рух опору на Горохівщині». Луцьк, «Надстир'я», 1994.</ref>

== Символіка ==

[[Файл:XIV P70.jpg|міні|350пкс|Стратегічний бомбардувальник {{нп|Zeppelin-Staaken R.XIV}} P.70, переобладнаний під транспортний літак. На фюзеляжі зображено білий тризуб, блакитний серійний № та абревіатура назви німецької авіаційної компанії «D.L.R.» — «Deutsche Luft-Rederei», літо-осінь 1919 року (на реконструкції помилковий порядок барв на хвості).]]
При перших бойових діях з [[більшовизм|більшовиками]], була змінена символіка російських [[літак]]ів. Поверх російських [[кокарда|кокард]] наносили українські у вигляді жовтого і синього кіл або стилізованих чорних [[тризуб]]ів на [[Крило літака|крилах]], хоча за часів [[Гетьманат]]у означення бойової техніки здебільшого лишалося російським. У Збройних Силах [[ЗУНР|Західноукраїнської Народної Республіки]] і [[УНР|Української Народної Республіки]] часів [[Директорія Української Народної Республіки|Директорії]] вже чітко виявлялося намагання стандартизувати військове означення, хоч почасти й далі зберігалися між ними деякі відмінності.

В [[УГА|Українській Галицькій Армії]] за основу бралися барви національного прапора, проте розміщення кольорів на кокардах, які наносили на колишні російські, австро-угорські й німецькі літаки, було прямо протилежним. Якщо в першому випадку це пояснюється тим, що жовтий колір залишається яскравим, коли лягає на білу основу, то у другому — на темнішому тлі камуфляжу чи підоснови вони краще читалися. У Наддніпрянській Армії більше використовувався герб Тризуб. Він міг бути звичайним або стилізованим.

== Історіографія Української авіації ==

Історія українських військово-повітряних сил періоду 1917—1920 рр. дуже довгий час не була безпосереднім об'єктом спеціального дослідження. Певною мірою вона висвітлювалась у науково-історичних та мемуарних працях, які торкались військово-політичних аспектів національно-визвольної боротьби українського народу 1917—1920 рр. Перші такого роду праці з'являються в 20—30 рр. і видаються на західноукраїнських землях. До них слід, в першу чергу, віднести дослідження [[Крип'якевич Іван Петрович|І. Крип'якевича]], Б. Гнатевича, [[Стефанів Зенон|З. Стефаніва]], а також спогади [[Франко Петро Іванович|П. Франка]], Р. Земика, І. Лемківського.

[[Файл:Geroyi Ukrainskogo Neba.jpg|міні|праворуч|150пкс|Обкладинка книги Ярослава Тинченка «Герої Українського неба».]]Радянська історіографія міжвоєнного періоду здебільшого ігнорувала події українських національно-визвольних змагань або ж подавала їх у вкрай спотвореному вигляді. Однак окремі праці радянських істориків містять певний фактичний матеріал, що стосується предмета даного дослідження. Це, зокрема, публікації А. Можаєва, Ф. Шимановського, А. Шиукова.

У період після [[Друга світова війна|Другої світової війни]] дослідження з історії українського війська проводились виключно за кордоном. До найцікавіших праць українських військових істориків, виданих в той час, слід віднести дослідження [[Шанковський Лев|Л. Шанковського]], [[Удовиченко Олександр Іванович|О. Удовиченка]], [[Капустянський Микола Олександрович|М. Капустянського]].

За радянських часів жодних досліджень українських Збройних сил періоду 1917—1920 рр. не здійснювалось. Однак після відновлення незалежності України з'являється цілий ряд праць, присвячених даному питанню. Це — праці Л. Дещинського, В. Голубка, [[Тинченко Ярослав Юрійович|Я. Тинченка]], М. Литвина та інших. Однак усі їх праці присвячені загальним військово-політичним питанням, а дослідженню українських військово-повітряних сил в них відведено порівняно мало місця. Історії української військової авіації присвячені порівняно нечисленні статті Р. Мараєва, В. Бендик, Д. Веденєєва. Певний інтерес становить і комплексне дослідження В. Савіна з історії розвитку авіації в Україні. Деякі цікаві відомості, що стосуються участі української військової авіації в бойових діях періоду 1917—1920 рр., наводять у своїх працях сучасні російські дослідники В. Кондратьєв, В. Куліков, М. Хайруллін.

При вивченні бази, на основі якої формувались українські військово-повітряні сили, використовувались праці, присвячені російській військовій авіації періоду Першої світової та громадянської воєн. Це, зокрема, книги В. Шаврова, П. Дузя, А. Григорьєва, А. Александрова та інших, а також спогади радянських військових діячів В. Примакова, І. Кудріна, Є. Ахматовича, В. Павлова.

У 2009 році у Києві [[Темпора (видавництво)|видавництво «Темпора»]] видало змістовне дослідження української авіації Андрія Харука «Крила України: військово-повітряні сили України 1917—1920 рр.», у наступному році теж саме видавництво продовжило тему авіації УНР книгою Ярослава Тинченка «Герої Українського неба: пілоти визвольної війни 1917—1920 рр.».<ref name="Історія української авіації"/>

== Див. також ==
* [[Озброєння армії УНР]]
* [[Український Національний Аероклюб]]
* [[Польська військова авіація в польсько-українській війні]]

== Примітки ==
{{reflist|3}}

== Посилання ==
* [http://www.lib.ua-ru.net/inode/40190.html Військово-повітряні сили України в 1917—1920 рр.]
* [http://tyzhden.ua/Publication/3734 Сотник авіації, осінь 1918 року // Український тиждень]
* {{cite web |url=http://www.dsnews.ua/nasha_revolyutsiya_1917/krila-revolyutsiyi-yak-v-unr-stvorili-vlasni-povitryani-sili-11122017220000 |title=Крила революції. Як в УНР створили власні повітряні сили |author=Андрій Харук |date=2017-12-13 |website=www.dsnews.ua|publisher=[[Ділова столиця]] |accessdate=14 грудня 2017}}
* {{cite web |url=https://www.ukrmilitary.com/2018/11/ukrainian-military-aviation.html |title=Нариси з історії української військової авіації |author= |date=2018-11-01 |website=www.ukrmilitary.com|publisher=[[Ukrainian Military Pages]] |accessdate=31 жовтня 2018}}

{{Портал|Перша світова війна}}

{{-}}{{УНР}}
{{Армія УНР}}
{{Армія Української Держави}}

[[Категорія:Підрозділи армії УНР]]
[[Категорія:Збройні сили Української Держави]]
[[Категорія:Військово-повітряні сили УНР| ]]
[[Категорія:Історія авіації України]]
[[Категорія:Військові формування, засновані 1917]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1917]]

title: Повітряний флот Української Народної Республіки (1917-1921) · Повітряний флот Української Держави (1918)

На службі: 13 грудня 1917 — 21 листопада 1921

Країна: Українська Народна Республіка · Українська Держава

Вид: повітряні сили

Чисельність: понад 500 літаків · 300 старшин (грудень 1917 року)

Оборонець: Пророк Ілля

Річниці: 20 липня 1918 (день свята української авіації)

Війни/битви: Радянсько-українська війна

title: Командування

Визначні · командувачі: генерал-хорунжий Дієвої армії УНР Павленко Віктор Олексійович · підполковник Баранов В'ячеслав Григорович


text:
# Воппінджерс-Фоллс (Нью-Йорк)
Воппінджерс-Фоллс (англ. Wappingers Falls) — селище (англ. village) в США, в окрузі Дачесс штату Нью-Йорк. Населення — 6103 особи (2020).

## Географія
Воппінджерс-Фоллс розташований за координатами 41°35′53″ пн. ш. 73°55′1″ зх. д. / 41.59806° пн. ш. 73.91694° зх. д. (41.598157, -73.916967).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році селище мало площу 3,07 км², з яких 2,87 км² — суходіл та 0,20 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у селищі мешкали 5522 особи в 2225 домогосподарствах у складі 1323 родин. Густота населення становила 1800 осіб/км².  Було 2443 помешкання (796/км²).
Расовий склад населення:
| - 72,5 % — білих - 7,4 % — чорних або афроамериканців - 4,8 % — азіатів - 0,3 % — корінних американців - 10,2 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 4,9 %. Частка іспаномовних становила 26,2 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,9 % — особи молодші 18 років, 63,5 % — особи у віці 18—64 років, 13,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,5 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 93,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 92,5 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 62 959 доларів США (медіана — 57 536), а середній дохід на одну сім'ю — 69 541 долар (медіана — 59 956). Медіана доходів становила 51 686 доларів для чоловіків та 29 659 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 13,1 % осіб, у тому числі 20,3 % дітей у віці до 18 років та 9,4 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 2726 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 22,3 %, роздрібна торгівля — 20,1 %, будівництво — 11,3 %, фінанси, страхування та нерухомість — 8,0 %.

wikiname: ukwiki

title: Воппінджерс-Фоллс (Нью-Йорк)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = селище
|українська назва   = Воппінджерс-Фоллс
|оригінальна назва  = {{lang-en|Wappingers Falls}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Downtown Wappingers Falls, NY.jpg
|опис зображення= <!-- Downtown Wappingers Falls -->
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Нью-Йорк (штат){{!}}Нью-Йорк
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Дачесс (округ, Нью-Йорк)|Дачесс]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 3,07
|висота центру НП   = 47
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 1798,70
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4
|телефонний код         = 845
|поштовий індекс        = 12590
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 3678168
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Воппінджерс-Фоллс''' ({{lang-en|Wappingers Falls}}) — селище ({{lang-en|village}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Дачесс (округ, Нью-Йорк)|Дачесс]] штату [[Нью-Йорк (штат)|Нью-Йорк]]. Населення — 6103 особи (2020).

== Географія ==
Воппінджерс-Фоллс розташований за координатами {{Coord|41|35|53|N|73|55|1|W|type:city_region:US-DE}} (41.598157, -73.916967){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році селище мало площу 3,07 км², з яких 2,87 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,20 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1870 = 2263
| 1890 = 3718
| 1900 = 3504
| 1910 = 3195
| 1920 = 3235
| 1930 = 3336
| 1940 = 3427
| 1950 = 3490
| 1960 = 4447
| 1970 = 5607
| 1980 = 5110
| 1990 = 4605
| 2000 = 4929
| 2010 = 5522
| 2020 = 6103
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archive-date=4 квітня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180404140728/https://www.census.gov/prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у селищі мешкали {{formatnum:5522}} особи в {{formatnum:2225}} домогосподарствах у складі {{formatnum:1323}} родин. [[Густота населення]] становила 1800 осіб/км².  Було 2443 помешкання (796/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 72,5 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 7,4 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 4,8 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,3 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 10,2 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 4,9 %. Частка іспаномовних становила 26,2 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,9 % — особи молодші 18 років, 63,5 % — особи у віці 18—64 років, 13,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,5 року. На 100 осіб жіночої статі у селищі припадало 93,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 92,5 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:62959}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:57536}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:69541}} долар (медіана — {{formatnum:59956}}). Медіана доходів становила {{formatnum:51686}} доларів для чоловіків та {{formatnum:29659}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 13,1 % осіб, у тому числі 20,3 % дітей у віці до 18 років та 9,4 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:2726}} осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 22,3 %, роздрібна торгівля — 20,1 %, будівництво — 11,3 %, фінанси, страхування та нерухомість — 8,0 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Дачесс (округ, Нью-Йорк)}}

[[Категорія:Селища Нью-Йорку]]
[[Категорія:Населені пункти округу Дачесс (Нью-Йорк)]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1871]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Нью-Йорк

Округ: Дачесс

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4


text:
# Маковей Сергій Олександрович
Сергі́й Олекса́ндрович Макове́й (Маковєй) (1 серпня 1970 —17 серпня 2014) — молодший сержант Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

## З життєпису
Народився 1970 року в місті Кривий Ріг (Дніпропетровська область). Після закінчення 9 класів криворізької школи-інтернату № 1 продовжив навчання в училищі № 45 — здобув спеціальність помічника машиніста тепловоза. Пройшов строкову службу, по демобілізації працював у школі міліції. Коли вийшов на пенсію за вислугою років, став монтажником у підрядній організації.
З початком бойових дій Сергій одним із перших пішов захищати країну. Гранатометник, 25-та окрема повітрянодесантна бригада.
17 серпня 2014-го загинув у бою під Макіївкою — під час обстрілу з БМ-21 «Град» при проведенні пошуково-ударних дій. Тоді ж полягли капітани Ричков Вадим Володимирович та Шевчук Сергій Мирославович; лейтенант Коза Денис Євгенович; лейтенант Гаврюшин Денис Юрійович; старші сержанти Ятченко Сергій Олександрович, Король Віталій Сергійович; молодший сержант Федчук Сергій Володимирович; старший солдат Вакулич Володимир Володимирович; солдати Приходько Дмитро Вікторович та Єманов Олексій Петрович.
Удома лишилися мама; дружина та два малолітні сини.
Похований в місті Кривий Ріг, Центральне кладовище, Алея Слави.

## Нагороди і вшанування
- 14 листопада 2014 року за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі під час російсько-української війни, відзначений — нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).
- Його портрет розміщений на меморіалі «Стіна пам'яті полеглих за Україну» у Києві: секція 2, ряд 10, місце 34.
- Вшановується 17 серпня на щоденному ранковому церемоніалі вшанування українських захисників, які загинули цього дня у різні роки внаслідок російської збройної агресії[1]
- нагрудний знак «За взяття Савур-Могили»
- відзнака міста Кривий Ріг «За Заслуги перед містом» 3 ступеню (посмертно)
- нагрудний знак «Гідність та Честь» (посмертно)
- 1 березня 2017 року на фасаді Криворізького центру професійної освіти металургії та машинобудування відкрито меморіальний знак на честь Сергія Маковея.[2]

title: Маковей Сергій Олександрович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                =Маковей Сергій Олександрович
| оригінал імені      =
| портрет             =  Маковей Сергій Олександрович.jpg
| ім'я при народженні =
| дата народження     =01.08.1970
| місце народження    =[[Кривий Ріг]]
| дата смерті         =17.08.2014
| місце смерті        =[[Нижня Кринка]]
| причина смерті      =
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{fЗСУ}}
| рід військ          ={{InВДВ Укр}}
| роки служби         =2014
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Молодший сержант}}
| формування          = {{25 ОПДБр ЗСУ|2}}
| командування        =
| битви               =[[Війна на сході України]]
* [[Бої за Савур-Могилу (2014)]]
* [[Бої за Нижню Кринку та Жданівку]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Орден За мужність III ступеня}} {{Знак «За заслуги перед містом» (Кривий Ріг)}}
{{!)}}
| університет         =
| signature           =
| інше                =
}}
{{Однофамільці|Маковей (прізвище){{!}}Маковей}}
'''Сергі́й Олекса́ндрович Макове́й (Маковєй)''' ([[1 серпня]] [[1970]] —[[17 серпня]] [[2014]]) — [[молодший сержант]] [[Збройні сили України|Збройних сил України]], учасник російсько-української війни.

== З життєпису ==
Народився 1970 року в місті Кривий Ріг (Дніпропетровська область). Після закінчення 9 класів криворізької школи-інтернату № 1 продовжив навчання в училищі № 45 — здобув спеціальність помічника машиніста тепловоза. Пройшов строкову службу, по демобілізації працював у школі міліції. Коли вийшов на пенсію за вислугою років, став монтажником у підрядній організації.

З початком бойових дій Сергій одним із перших пішов захищати країну. Гранатометник, [[25-а повітряно-десантна бригада (Україна)|25-та окрема повітрянодесантна бригада]].

17 серпня 2014-го загинув у бою під Макіївкою — під час обстрілу з БМ-21 «Град» при проведенні пошуково-ударних дій. Тоді ж полягли капітани [[Ричков Вадим Володимирович]] та [[Шевчук Сергій Мирославович]]; лейтенант [[Коза Денис Євгенович]]; лейтенант [[Гаврюшин Денис Юрійович]]; старші сержанти [[Ятченко Сергій Олександрович]], [[Король Віталій Сергійович]]; молодший сержант [[Федчук Сергій Володимирович]]; старший солдат [[Вакулич Володимир Володимирович]]; солдати [[Приходько Дмитро Вікторович]] та [[Єманов Олексій Петрович]].

Удома лишилися мама; дружина та два малолітні сини.

Похований в місті Кривий Ріг, Центральне кладовище, Алея Слави.

== Нагороди і вшанування ==
* 14 листопада 2014 року за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірність військовій присязі під час [[Війна на сході України|російсько-української війни]], відзначений — нагороджений орденом «За мужність» III ступеня (посмертно).
* Його портрет розміщений на меморіалі «Стіна пам'яті полеглих за Україну» у Києві: секція 2, ряд 10, місце 34.
* Вшановується 17 серпня на щоденному ранковому церемоніалі вшанування українських захисників, які загинули цього дня у різні роки внаслідок російської збройної агресії<ref>
[https://www.mil.gov.ua/special/news.html?article=63931 Дзвін Пам'яті пролунав двадцять шість разів… В Міноборони вшанували загиблих Українських захисників]</ref>
* нагрудний знак «За взяття Савур-Могили»
* відзнака міста Кривий Ріг «За Заслуги перед містом» 3 ступеню (посмертно)
* нагрудний знак «Гідність та Честь» (посмертно)
* 1 березня 2017 року на фасаді Криворізького центру професійної освіти металургії та машинобудування відкрито меморіальний знак на честь Сергія Маковея.<ref>[https://one.kr.ua/ru/news/8232 Герої не вмирають: у Кривому Розі відкрили меморіальну дошку пам'яті загиблого бійця АТО Сергія Маковея]</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{УПУ|873/2014|14 листопада 2014|Про відзначення державними нагородами України|http://www.president.gov.ua/documents/8732014-18002}}
* [https://web.archive.org/web/20150411132518/http://ng.ib.ua/ua/people/makovey_sergey_aleksandrovich_118221/ Маковей Сергій Олександрович]
* [http://memorybook.org.ua/16/makovey.htm Сергій Маковей] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150410130811/http://memorybook.org.ua/16/makovey.htm |date=10 квітня 2015 }}
{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Учасники РУВ|загинув=так}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Уродженці Кривого Рогу]]
[[Категорія:Померли в Макіївській міській громаді]]

title: Загальна інформація

Народження: 1 серпня 1970 · Кривий Ріг

Смерть: 17 серпня 2014 (44 роки) · Нижня Кринка

Поховання: Центральне кладовище

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Збройні сили

Рід військ: Десантні війська

Формування: 25 ОПДБр

Війни / битви: Війна на сході України - Бої за Савур-Могилу (2014) - Бої за Нижню Кринку та Жданівку


text:
# Імператор Цутімікадо
Імператор Цутімікадо (яп. 土御門天皇, つちみかどてんのう, цутімікадо тенно; 3 січня 1196 — 6 листопада 1231) — 83-й Імператор Японії, синтоїстське божество. Роки правління: 18 лютого 1198 — 12 грудня 1210.
Син імператора Ґо-Тоба та Аріко, доньки Мінамото но Мітітіко. При народженні звався Тамехіто. 1198 року після зречення батька отримав імператорський трон. Значний вплив на нього зберігав батько. Водночас через швидку зміну декількох сьогунів з'явилася перспектива відновити фактичну владу імператора. Разом з тим з 1199 року столицю військово контролював Мінамото но Мітітіко. Втім 1210 року під тиском верховного імператора Ґо-Тоби зрікся влади на користь молодшого брата — принца Морінарі, що став відомий як імператор Дзюнтоку.
1221 року підтримав повстання свого батька проти бакуфу, але війська останнього зрештою здобули перемогу. Відставного імператора Цутімікадо було спочатку відправлено до провінції Тоса, а згодом Ава. Тут 1231 року став буддійським ченцем й невдовзі помер.

title: Імператор Цутімікадо

wikitext:
{{особа}}
'''Імператор Цутімікадо''' ({{lang-ja|土御門天皇, つちみかどてんのう}}, ''цутімікадо тенно''; {{ДН|3|1|1196}} — {{ДС|6|11|1231}}) — 83-й [[Імператор Японії]], [[синто]]їстське [[камі|божество]]. Роки правління: [[18 лютого]] [[1198]] — [[12 грудня]] [[1210]]<ref>Усі дати подані за європейським календарем.</ref>.

Син [[імператор Ґо-Тоба|імператора Ґо-Тоба]] та Аріко, доньки [[Мінамото но Мітітіко]]. При народженні звався Тамехіто. 1198 року після зречення батька отримав імператорський трон. Значний вплив на нього зберігав батько. Водночас через швидку зміну декількох сьогунів з'явилася перспектива відновити фактичну владу імператора. Разом з тим з 1199 року столицю військово контролював Мінамото но Мітітіко. Втім 1210 року під тиском верховного імператора Ґо-Тоби зрікся влади на користь молодшого брата — принца Морінарі, що став відомий як [[імператор Дзюнтоку]].

1221 року підтримав [[Смута Дзьокю|повстання свого батька]] проти [[бакуфу]], але війська останнього зрештою здобули перемогу. Відставного імператора Цутімікадо було спочатку відправлено до [[провінція Тоса|провінції Тоса]], а згодом [[Провінція Ава (Шікоку)|Ава]]. Тут 1231 року став буддійським ченцем й невдовзі помер.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела та література ==
* 『新編　日本史辞典』 (''Нове видання. Словник історії Японії'') / 京大日本史辞典編纂会. — 東京: 東京創元社, 1994. — P.1057—1058.
* 『歴代天皇全史―万世一系を彩る君臨の血脈』 (歴史群像シリーズ (69)) (''Вся історія Імператорів Японії — монархічне генеалогічне дерево безперервної лінії''. Серія «Історичні портрети»). — 東京: 学研, 2003.
* Рубель В. А. ''Японська цивілізація: традиційне суспільство і державність''. — Київ: «Аквілон-Прес», 1997.

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20070123063509/http://homepage1.nifty.com/kitabatake/tennouichiran.html Список Імператорів Японії]{{ref-ja}}

{{Імператори Японії}}

{{Japan-stub}}

{{DEFAULTSORT:Цутімікадо}}
[[Категорія:Імператори Японії]]
[[Категорія:Правителі XII століття]]
[[Категорія:Правителі XIII століття]]

title: яп. 土御門天皇

Народився: не раніше 4 грудня 1195

Помер: 6 листопада 1231 (35 років) · Провінція Ава, Південноморський край, Японія

Поховання: Наґаока-кьо

Країна: Японія

Діяльність: суверен

Знання мов: японська

Посада: імператор Японії

Рід: Імператорський дім Японії

Батько: Імператор Ґо-Тоба

Мати: Minamoto no Arikod

Брати, сестри: Reishi-naishinnōd, Shukushi-naishinnōd, Shōshi-naishinnōd, Hiroko-naishinnōd, Dōkaku-hosshinnōd, Yorihito-shinnōd, Dōjo-nyūdōshinnōd, Masanari-shinnōd і Імператор Дзюнтоку

У шлюбі з: Fujiwara no Reishid, Minamoto no Tsūshid і Omiya no Tsuboned

Діти: Імператор Ґо-Саґа, Sonjo-hosshinnōd, Gishi-naishinnōd, Ninjo-hosshinnōd і Kakushi-naishin'nōd


text:
# Скляний дім
41°08′33″ пн. ш. 73°31′46″ зх. д. / 41.142425° пн. ш. 73.5294° зх. д.
Скляний дім або будинок Джонсона —  будинок-музей на Понус-Рідж-роуд у Нью-Канаані, штат Коннектикут, побудований у 1948–1949 роках. Він був спроєктований архітектором Філіпом Джонсоном як власна резиденція.
«Скляний дім» «загалом вважається похідним від» будинку Фарнсворта в Плано, штат Іллінойс, створеного Людвігом Місом ван дер Рое. Джонсон був куратором виставки робіт Міса ван дер Рое в Музеї сучасного мистецтва в 1947 році, на якій була представлена модель скляного будинку Фарнсворта.   Будівля є прикладом мінімальної структури, геометрії, пропорцій, ефектів прозорості та відображення. Маєток включає в себе інші будівлі, спроектовані Джонсоном У 1997 році він був визнаний національною історичною пам’яткою .
Будинок є прикладом використання промислових матеріалів у дизайні будинку, таких як скло та сталь. Джонсон прожив тут 58 років; 45 років зі своїм давнім компаньйоном Девідом Вітні, мистецтвознавцем і куратором, який допоміг розробити ландшафтний дизайн.

## Будинок
Будинок здебільшого прихований від вулиці, знаходиться за кам'яною стіною з видом на ставок. Трав'яно-гравійні смуги ведуть до будівлі.   Кухня, їдальня та спальня були в одній скляній кімнаті Пізніше будівлю зі скляними стінами використовували лише для розваг.  Зовнішні сторони  виконані зі сталі та скла.   Інтер'єр відкритий з простором, розділеним низькими шафами з горіхового дерева; цегляний циліндр містить ванну кімнату.
Будинок будувався за ідеями німецьких архітекторів 1920-х років. У будинку зі скла краєвиди є його «шпалерами»  Джонсона також надихнув дизайн будинку Фарнсворта Міса ван дер Рое . Скляний будинок містить колекцію предметів Баухаузу.
До маєтку Джонсона також входять 14 споруд, спроектованих Джонсоном, у тому числі «Цегляний будинок» (1949–1950), який слугує гостьовим будинком, Павільйон на ставку (1962), Галерея живопису (1965) з американським мистецтвом 20-го століття, Галерея скульптур (1970) з американським мистецтвом 20-го століття, кабінет (1980), будинок привидів (1982), вежа Кірштайн (1985) (названа на честь друга Джонсона.
Цегляний будинок  прямокутний, звернений до Скляного дому, але сусідня бетонна кругла скульптура Дональда Джадда (без назви, 1971) і невеликі круглі басейни по обидва боки від нього пом’якшують ефект прямокутника, хоча конструкції та об’єкти по всьому маєтку розташовані так, щоб показати візерунки кривих і кутів.

## Рецепція
Незважаючи на це, будівля є «законним естетичним тріумфом», зі скляними стінами, які красиво накладаються силуети та відображені зображення, що накладаються одне на одне, писав критик.  Оуссофф розкритикував підземну картинну галерею як надто «темну та похмуру» і похвалив скульптурну галерею як приємно відкриту та відкинув критику про те, що тіні, які відкидають крокви під мансардними вікнами, спотворюють вигляд скульптури — він вважав, що мінливі тіні покращують твір мистецтва.
Погана енергоефективність Glass House широко обговорювалася.

## Екскурсії
Екскурсійні групи обмежені до 15 осіб. Екскурсії починаються й закінчуються в Центрі для відвідувачів у центрі міста Нью-Канаан, штат Коннектикут , де транспортні засоби перевозять кожну групу до місця поблизу кордону Нью-Канаан – Стемфорд . «Стандартні» екскурсії тривають 90 хвилин, зйомка зі спалахом заборонена.   Спеціальні заходи включають пікнік «Обідати з дизайном» і кінофестиваль.
Центр для відвідувачів був розроблений, щоб відобразити простеньку естетику Джонсона, включає в себе «медійну стіну» з кількома циклами відео, що працюють одночасно на стіні з 24 екранами комп’ютерів.

title: Скляний дім

wikitext:
{{Unibox}}

'''Скляний дім''' або '''будинок Джонсона''' —  будинок-музей на Понус-Рідж-роуд у [[Нью-Кейнен (Коннектикут)|Нью-Канаані, штат Коннектикут,]] побудований у 1948–1949 роках. Він був спроєктований архітектором [[Філіп Джонсон|Філіпом Джонсоном]] як власна резиденція.

«Скляний дім» «загалом вважається похідним від» будинку Фарнсворта в [[Плейно (Іллінойс)|Плано, штат Іллінойс,]] створеного [[Людвіг Міс ван дер Рое|Людвігом Місом ван дер Рое]]. Джонсон був куратором виставки робіт Міса ван дер Рое в [[Музей сучасного мистецтва (Нью-Йорк)|Музеї сучасного мистецтва]] в 1947 році, на якій була представлена модель скляного будинку Фарнсворта. <ref name="atf">Friedman, Alice T., [https://books.google.com/books?id=-WXuEAwKcSQC&printsec=frontcover#v=onepage&q&f=false ''Women and the Making of the Modern House''], p 130, New Haven, Connecticut: Yale University Press (2006), {{ISBN|978-0-300-11789-9}}, retrieved via Google Books on August 8, 2010</ref>  Будівля є прикладом мінімальної структури, геометрії, пропорцій, ефектів прозорості та відображення. Маєток включає в себе інші будівлі, спроектовані Джонсоном У 1997 році він був визнаний [[Національна історична пам'ятка|національною історичною пам’яткою]] .

Будинок є прикладом використання промислових матеріалів у дизайні будинку, таких як скло та сталь. Джонсон прожив тут 58 років; 45 років зі своїм давнім компаньйоном Девідом Вітні, мистецтвознавцем і куратором, який допоміг розробити ландшафтний дизайн.  <ref name="alp">Pierce, Lisa, "Through the Looking Glass", August 1, 2010, pp 1, A4, ''The Advocate'' of Stamford, Connecticut</ref>  <ref>Mason, Christopher, [https://www.nytimes.com/2007/06/07/garden/07glass.html?ref=philip_johnson "Behind the Glass Wall"], June 7, 2007, ''New York Times'', retrieved August 8, 2010</ref>

== Будинок ==
Будинок здебільшого прихований від вулиці, знаходиться за кам'яною стіною з видом на ставок. Трав'яно-гравійні смуги ведуть до будівлі. <ref name="alp"/>  Кухня, їдальня та спальня були в одній скляній кімнаті Пізніше будівлю зі скляними стінами використовували лише для розваг. <ref name="LIFE0926">No byline, [https://books.google.com/books?id=IkkEAAAAMBAJ&printsec=frontcover#v=onepage&q&f=false "Glass House: It consists of just one big room completely surrounded by scenery"], pp 94–96, September 26, 1949, LIFE magazine, retrieved via Google Books, August 8, 2010</ref> Зовнішні сторони  виконані зі сталі та скла.   Інтер'єр відкритий з простором, розділеним низькими шафами з горіхового дерева; цегляний циліндр містить ванну кімнату.
[[Файл:Guest-house-philip-johnson-glass-house.jpg|ліворуч|міні| Цегляний будинок слугував гостинним будинком]]
Будинок будувався за ідеями німецьких архітекторів 1920-х років. У будинку зі скла краєвиди є його «шпалерами»  Джонсона також надихнув дизайн будинку Фарнсворта [[Людвіг Міс ван дер Рое|Міса ван дер Рое]] . Скляний будинок містить колекцію предметів Баухаузу.

До маєтку Джонсона також входять 14 споруд, спроектованих Джонсоном, у тому числі «Цегляний будинок» (1949–1950), який слугує гостьовим будинком, Павільйон на ставку (1962), Галерея живопису (1965) з американським мистецтвом 20-го століття, Галерея скульптур (1970) з американським мистецтвом 20-го століття, кабінет (1980), будинок привидів (1982), вежа Кірштайн (1985) (названа на честь друга Джонсона.

Цегляний будинок  прямокутний, звернений до Скляного дому, але сусідня бетонна кругла скульптура Дональда Джадда (без назви, 1971) і невеликі круглі басейни по обидва боки від нього пом’якшують ефект прямокутника, хоча конструкції та об’єкти по всьому маєтку розташовані так, щоб показати візерунки кривих і кутів. <ref name="alp"/>

== Рецепція ==
[[Файл:Art-gallery-philip-johnson-glasshouse.jpg|ліворуч|міні| Вхід до Галереї живопису]]
Незважаючи на це, будівля є «законним естетичним тріумфом», зі скляними стінами, які красиво накладаються силуети та відображені зображення, що накладаються одне на одне, писав критик.  Оуссофф розкритикував підземну картинну галерею як надто «темну та похмуру» і похвалив скульптурну галерею як приємно відкриту та відкинув критику про те, що тіні, які відкидають крокви під мансардними вікнами, спотворюють вигляд скульптури — він вважав, що мінливі тіні покращують твір мистецтва. <ref name="nonyt">Ouroussoff, Nicolai [https://www.nytimes.com/2007/07/06/arts/design/06glas.html?ref=philip_johnson "Through a Glass, Clearly, a Modernist’s Questing Spirit "], architecture review, July 6, 2007, ''New York Times'', retrieved August 8, 2010</ref>

Погана енергоефективність Glass House широко обговорювалася. <ref name="Denzerbook">{{Cite book
|url=http://solarhousehistory.com/book/
|title=The Solar House: Pioneering Sustainable Design
|last=Denzer
|first=Anthony
|year=2013
|publisher=Rizzoli
|isbn=978-0-8478-4005-2
|archiveurl=https://web.archive.org/web/20130726200811/http://solarhousehistory.com/book/
|archivedate=2013-07-26
|url-status=dead
}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130726200811/http://solarhousehistory.com/book/ |date=2013-07-26 }}</ref>

== Екскурсії  ==
[[Файл:GlassHouseVisitorCenterNewCanaanCT07222007.JPG|міні| Туристичний центр у центрі [[Нью-Кейнен (Коннектикут)|Нью-Ханаана]]]]
Екскурсійні групи обмежені до 15 осіб. Екскурсії починаються й закінчуються в Центрі для відвідувачів у центрі міста [[Нью-Кейнен (Коннектикут)|Нью-Канаан, штат Коннектикут]] , де транспортні засоби перевозять кожну групу до місця поблизу кордону Нью-Канаан – [[Стемфорд (Коннектикут)|Стемфорд]] . «Стандартні» екскурсії тривають 90 хвилин, зйомка зі спалахом заборонена.   Спеціальні заходи включають пікнік «Обідати з дизайном» і кінофестиваль.

Центр для відвідувачів був розроблений, щоб відобразити простеньку естетику Джонсона, включає в себе «медійну стіну» з кількома циклами відео, що працюють одночасно на стіні з 24 екранами комп’ютерів.

== Література ==
{{Reflist|30em}}

Адміністративна одиниця: Нью-Кейнен

Член у: Iconic Houses Networkd

Творець: Філіп Джонсон

Архітектор: Філіп Джонсон

Архітектурний стиль: модерна архітектура

Статус спадщини: Національна історична пам'ятка і об'єкт Національного реєстру історичних місць СШАd

Адреса: 798-856 Ponus Ridge Road


text:
# Euphorbia trigona
Euphorbia trigona — вид квіткових рослин із родини молочайних (Euphorbiaceae).

## Біоморфологічна характеристика
Сукулентна багаторічна рослина (кущ або дерево) заввишки 1–2 метри. Гілки прямовисні, трикутні й тримаються близько до стовбура й мають світло-зелений малюнок на темно-зеленому тлі. 5 мм колючки розміщені парами на хребтах стебла. Листки у формі краплі виростають між двома колючками.

## Ареал
Вид родом із центральної Африки — Ангола, Конго, Габон, Малаві, Заїр; інтродукований до Бангладеш, Індії.
Вид відомий лише в культурі. Квіти ніколи не з'являються. Вважається, рослина втратила здатність квітнути в результаті використання як живоплоту протягом багатьох століть. При цьому розмноження відбувалося живцями й відбиралися тільки найбільш сильні й густі рослини.

## Використання
Це поширена популярна кімнатна рослина. Крім привабливості, цінується здатність довго зберігатися навіть у поганих умовах. Однак, рослина потребує багато світла, тепла, добре дренованого ґрунту та достатнього запасу води й поживних речовин.

Молочний сік подразнює шкіру та слизові оболонки.

## Галерея
- Деревце на Канарських островах
- Euphorbia trigona forma rubra
- Кімнатна рослина
- Euphorbia trigona forma rubra — портрет
- У Ботанічному саду Національного музею природничих наук, Тайчжун, Тайвань.

title: Euphorbia trigona

wikitext:
{{Speciesbox |image=E trigona1 ies.jpg |image_width=283px |status= |status_system=iucn3.1 |genus=Euphorbia |species=trigona |authority=[[Філіп Міллер|Mill.]], 1768}}
'''''Euphorbia trigona''''' — [[вид (біологія)|вид]] квіткових рослин із родини [[Молочайні|молочайних]] (Euphorbiaceae).

== Біоморфологічна характеристика ==
Сукулентна [[багаторічна рослина]] ([[кущ]] або [[дерево]]) заввишки 1–2 метри. Гілки прямовисні, трикутні й тримаються близько до стовбура й мають світло-зелений малюнок на темно-зеленому тлі. 5 мм колючки розміщені парами на хребтах стебла. Листки у формі краплі виростають між двома колючками.

== Ареал ==
Вид родом із центральної [[Африка|Африки]] — Ангола, Конго, Габон, Малаві, Заїр; інтродукований до Бангладеш, Індії<ref>{{cite web |url=https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/3CR37 |назва=''Euphorbia trigona'' |вебсайт=Catalogue of Life |видавець= |дата-доступу=22.12.2021 |archive-date=22 грудня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20211222210751/https://www.catalogueoflife.org/data/taxon/3CR37 }} {{ref-en}}</ref><ref>{{cite web |url=https://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:348565-1 |назва=''Euphorbia trigona'' |вебсайт=Plants of the World Online |видавець=Kew Science |дата-доступу=22.12.2021 |archive-date=9 липня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200709031757/http://powo.science.kew.org/taxon/urn:lsid:ipni.org:names:348565-1 }} {{ref-en}}</ref>.

Вид відомий лише в культурі. Квіти ніколи не з'являються. Вважається, рослина втратила здатність квітнути в результаті використання як живоплоту протягом багатьох століть. При цьому розмноження відбувалося живцями й відбиралися тільки найбільш сильні й густі рослини.

== Використання ==
Це поширена популярна кімнатна рослина. Крім привабливості, цінується здатність довго зберігатися навіть у поганих умовах. Однак, рослина потребує багато світла, тепла, добре дренованого ґрунту та достатнього запасу води й поживних речовин.
{{увага}}
Молочний сік подразнює шкіру та слизові оболонки.

== Галерея ==
<gallery mode="packed" heights="160" caption="">
Tías-Yaiza - LZ-2-LZ-706 - Euphorbia trigona 02 ies.jpg|Деревце на Канарських островах
Euphorbia trigona forma rubra.jpg|''Euphorbia trigona'' forma ''rubra''
EuphorbiaTrigona.png|Кімнатна рослина
E trigona rubra1 ies.jpg|''Euphorbia trigona'' forma ''rubra'' — портрет
彩雲閣 20191029181503 02.jpg|У Ботанічному саду Національного музею природничих наук, Тайчжун, Тайвань.
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

{{taxonbar|from1=Q1257890}}

[[Категорія:Молочай|trigona]]
[[Категорія:Флора Африки]]
[[Категорія:Рослини, описані 1768]]

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Покритонасінні (Angiosperms)
Евдикоти (Eudicots)
Розиди (Rosids)

Порядок: Мальпігієцвіті (Malpighiales)

Родина: Молочайні (Euphorbiaceae)

Рід: Молочай (Euphorbia)

Вид: E. trigona

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Euphorbia trigona · Mill., 1768


text:
# Манні крупи
Манні крупи́ (род. відм. крупі́в, рідше круп) або манна крупа́ (в просторіччі — манка) — пшеничні крупи дрібного помелу з середнім діаметром часток від 0,25 до 0,75 мм. Виробляються з твердої пшениці (марка «Т»), м'якої пшениці (марка «М») або їх суміші (марка «МТ)». Їх використовують для перших страв як засипку або у формі манних галушок; для других страв — у вигляді каш, оладок, запіканок, биточків, котлет; для солодких страв — у вигляді пудингів, солодкої манної каші, суфле тощо, а також для добавки в м'ясний фарш та як паніровку.
Для молочних рідких і в'язких каш, оладок, котлет і запіканок найпридатніші крупи марки «М». Для солодких страв, засипки супів і фаршів краще використовувати крупи марки «Т».

## Харчова цінність та хімічний склад на 100 гр. продукту[4][5]

### Харчова цінність
- Калорійність — 333 кКал
- Білки — 10,3 г
- Жири — 1 г
- Вуглеводи — 70,6 г
- Харчові волокна — 3,6 г
- Вода 14 г
- Моно- і дисахариди — 1,6 г
- Крохмаль — 68,5 г
- Зола — 0,5 г
- Насичені жирні кислоти — 0,2 г

### Вітаміни
- E — 2,55 мг
- PP (B3) — нікотинамід — 1,2 мг
- PP (B3) — ніациновий еквівалент — 3 мг
- B1 (тіамін) — 0,14 мг
- B2 (рибофлавін) — 0,04 мг
- B6 (піридоксин) — 0,17 мг
- B9 (фолиєва кислота) — 23 мкг

### Макроелементи
- Кальцій — 20 мг
- Магній — 18 мг
- Калій — 130 мг
- Фосфор- 85 мг
- Хлор — 21 мг
- Сірка — 75 мг

### Мікроелементи
- Залізо — 1 мг
- Цинк — 0,59 мг
- Мідь — 70 мкг
- Марганець — 0,44 мг
- Хром — 1 мкг
- Фтор — 20 мкг
- Молібден — 11,3 мкг
- Бор — 63 мкг
- Ванадій — 103 мкг
- Кремній — 6 мг
- Кобальт — 25 мкг
- Алюміній — 570 мкг
- Нікель — 11,5 мкг
- Олово — 3,2 мкг
- Титан — 8,9 мкг

Енергетична цінність манної крупи — 333 кКал.

## Користь чи шкода?

### Клейковина
Манні крупи, як і крупи практично всіх злаків (крім рису, кукурудзи, гречки), містять велику кількість клейковини (глютену).
Клейковину в різних злаках в основному утворюють білки гліадин (в пшениці та жита), авенін (у вівсі) і гордеїн (в  ячмені).
Крім того, гліадин може міститися і в пиві.
Деякі люди (до 15 %)  мають підвищену чутливість до глютену, що виявляється в болях у зв'язках, проблемами з шлунково-кишковим трактом, екземі, діареї, анемії. Симптоми, викликані надмірним вживанням гліадину, повністю зникають протягом 2-3 тижнів при дотриманні агліадінової дієти, тобто виключення з раціону харчування манної каші та інших гліадин-вмісних продуктів.
У рідкісних випадках білки глютену можуть викликати гостру алергічну реакцію у дітей (алергія на пшеницю), або навіть провокувати прояви целіакії (~ 0,03 %) — захворювання, що має генетичне (спадкове) походження. Алергія на пшеницю, як правило, проходить з віком, целіакія ж вимагає дотримання агліадінової дієти протягом всього життя.

### Фітин
Крім глютену, манні і вівсяні крупи містять велику кількість фітину. Вважається, що фітин порушує засвоєння кальцію, заліза, магнію і цинку, які надзвичайно важливі для динамічного дитячого організму. Ця ж властивість фітину пояснює його позитивний вплив на здоров'я людей похилого віку: він допомагає уникнути гіпермінералізації кров'яних тілець, зв'язок і інших частин тіла, а також може попереджати рак товстої кишки, знижуючи окисний стрес в кишковому тракті.
Дослідження  показують, що немає впливу дефітинізаціі на поглинання заліза організмом дітей.

title: Манні крупи

wikitext:
[[Файл:Sa semolina far.jpg|right|thumb|220px|Манна крупа]]
{{Також|Манна (значення)}}
'''Манні крупи́''' ([[родовий відмінок|род. відм.]] ''крупі́в'', рідше ''круп'')<ref>{{СУМ-11|Крупи}}</ref> або '''манна крупа́'''<ref>{{СУМ-11|Крупа}}</ref> (в просторіччі — ''манка'')<ref>{{СУМ-11|Манка}}</ref> — [[Пшениця|пшеничні]] [[крупи]] дрібного помелу з середнім діаметром часток від 0,25 до 0,75 мм. Виробляються з твердої пшениці (марка «Т»), м'якої пшениці (марка «М») або їх суміші (марка «МТ)». Їх використовують для перших страв як засипку або у формі манних [[Галушки|галушок]]; для других страв — у вигляді [[Каша|каш]], [[Оладки|оладок]], [[Запіканка|запіканок]], биточків, [[Котлета|котлет]]; для солодких страв — у вигляді [[пудинг]]ів, солодкої манної каші, [[суфле]] тощо, а також для добавки в м'ясний [[фарш]] та як [[паніровка|паніровку]].
Для молочних рідких і в'язких каш, оладок, котлет і запіканок найпридатніші крупи марки «М». Для солодких страв, засипки супів і фаршів краще використовувати крупи марки «Т».

== Харчова цінність та хімічний склад на 100 гр. продукту<ref name="Мій здоровий раціон" (рос.)>{{Cite web |url=http://health-diet.ru/base_of_food/sostav/200.php |title=Архівована копія |accessdate=13 березня 2012 |archive-date=3 березня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120303145653/http://health-diet.ru/base_of_food/sostav/200.php }}</ref><ref name="Курси для вагітних" (рос.)>{{Cite web |url=http://www.sunduk.ru/receipts/prods/p10182.htm |title=Архівована копія |accessdate=13 березня 2012 |archive-date=16 червня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120616111721/http://www.sunduk.ru/receipts/prods/p10182.htm }}</ref> ==

=== Харчова цінність ===
* Калорійність — 333 кКал
* Білки — 10,3 г
* Жири — 1 г
* Вуглеводи — 70,6 г
* Харчові волокна — 3,6 г
* Вода 14 г
* Моно- і дисахариди — 1,6 г
* Крохмаль — 68,5 г
* Зола — 0,5 г
* Насичені жирні кислоти — 0,2 г

=== Вітаміни ===
* [[Вітамін  E|E]] — 2,55 мг
* [[Нікотинамід|PP (B3) — нікотинамід]] — 1,2 мг
* [[Нікотинова кислота|PP (B3) — ніациновий еквівалент]] — 3 мг
* [[Вітамін B1|B1]] (тіамін) — 0,14 мг
* [[Вітамін B2|B2]] (рибофлавін) — 0,04 мг
* [[Вітамін B6|B6]] (піридоксин) — 0,17 мг
* [[Вітамін B9|B9]] (фолиєва кислота) — 23 мкг

=== Макроелементи ===
* [[Кальцій]] — 20 мг
* [[Магній]] — 18 мг
* [[Калій]] — 130 мг
* [[Фосфор]]- 85 мг
* [[Хлор]] — 21 мг
* [[Сірка]] — 75 мг

=== Мікроелементи ===
* [[Залізо]] — 1 мг
* [[Цинк]] — 0,59 мг
* [[Мідь]] — 70 мкг
* [[Манган|Марганець]] — 0,44 мг
* [[Хром]] — 1 мкг
* [[Фтор]] — 20 мкг
* [[Молібден]] — 11,3 мкг
* [[Бор]] — 63 мкг
* [[Ванадій]] — 103 мкг
* [[Кремній]] — 6 мг
* [[Кобальт]] — 25 мкг
* [[Алюміній]] — 570 мкг
* [[Нікель]] — 11,5 мкг
* [[Олово]] — 3,2 мкг
* [[Титан (хімічний елемент)|Титан]] — 8,9 мкг

Енергетична цінність манної крупи — 333 кКал.

== Користь чи шкода? ==

=== Клейковина ===

Манні крупи, як і крупи практично всіх [[Тонконогові|злаків]] (крім [[рис]]у, [[Кукурудза|кукурудзи]], [[Гречка|гречки]]), містять велику кількість клейковини ([[глютен]]у).

Клейковину в різних злаках в основному утворюють білки [[гліадин]] (в [[Пшениця|пшениці]] та [[Жито посівне|жита]]), [[авенін (білок)|авенін]] (у [[Овес|вівсі]]) і [[гордеїн]] (в [[Ячмінь| ячмені]]).
Крім того, гліадин може міститися і в [[Пиво|пиві]].

Деякі люди (до 15 %) [https://web.archive.org/web/20110220023955/http://www.foodintol.com/wheat.asp] мають підвищену чутливість до глютену, що виявляється в болях у [[Зв'язка (анатомія)|зв'язках]], проблемами з шлунково-кишковим трактом, [[Екзема|екземі]], [[Діарея|діареї]], [[Анемія|анемії]]. Симптоми, викликані надмірним вживанням гліадину, повністю зникають протягом 2-3 тижнів при дотриманні агліадінової [[Дієта|дієти]], тобто виключення з раціону харчування манної каші та інших [[гліадин]]-вмісних продуктів.

У рідкісних випадках білки [[глютен]]у можуть викликати гостру [[Алергія|алергічну]] реакцію у дітей (алергія на пшеницю), або навіть провокувати прояви [[Целіакія|целіакії]] (~ 0,03 %) — захворювання, що має генетичне (спадкове) походження. Алергія на пшеницю, як правило, проходить з віком, целіакія ж вимагає дотримання агліадінової дієти протягом всього життя.

=== Фітин ===

Крім [[глютен]]у, манні і [[овес посівний|вівсяні]] крупи містять велику кількість [[фітин]]у. Вважається, що фітин порушує засвоєння [[кальцій|кальцію]], [[залізо|заліза]], [[магній|магнію]] і [[цинк]]у, які надзвичайно важливі для динамічного дитячого організму. Ця ж властивість фітину пояснює його позитивний вплив на здоров'я людей похилого віку: він допомагає уникнути гіпермінералізації кров'яних тілець, зв'язок і інших частин тіла, а також може попереджати [[Рак (хвороба)|рак]] товстої кишки, знижуючи окисний стрес в кишковому тракті.

Дослідження [http://www.ncbi.nlm.nih.gov/entrez/query.fcgi?cmd=Retrieve&db=PubMed&list_uids=9094872&dopt=Abstract] показують, що немає впливу дефітинізаціі на поглинання [[залізо|заліза]] організмом дітей.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Портал|Гастрономія}}
# [http://megasite.in.ua/21699-mashi-lozhechku-i-meni-troshechki-manna-kasha-dityache-menyu.html «Маші ложечку і мені трошечки …» — манна каша дитяче меню] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131029210823/http://megasite.in.ua/21699-mashi-lozhechku-i-meni-troshechki-manna-kasha-dityache-menyu.html |date=29 жовтня 2013 }}
# [http://www.2mm.ru/zdorovie/270 Педіатр відповідає] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120412083458/http://www.2mm.ru/zdorovie/270 |date=12 квітня 2012 }} — Питання про манну кашу (рос.).
# [http://www.gotovim.ru/recepts/groats/semolina/ Рецепти манної каші] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120202021800/http://www.gotovim.ru/recepts/groats/semolina/ |date=2 лютого 2012 }} (рос.)

== Джерела ==
* {{книга
|автор          = Домарецький В.А., Остапчук М.Б., Українець А.І.
|частина        =
|заголовок      = Технологія харчових продуктів
|оригінал       =
|посилання      =
|відповідальний = За ред. д-ра техн. наук проф. А.І.Українця
|видання        =
|місце          = К.
|видавництво    = НУХТ
|рік            = 2003
|том            =
|сторінки       =
|сторінок       = 572
|серія          =
|isbn           = 966-612-027-5
|тираж          =
}}

* {{книга
|автор          = Пластун А.М., Ткач В.В.
|частина        =
|заголовок      = Технологія приготування їжі
|оригінал       =
|посилання      =
|відповідальний =
|видання        =
|місце          = К.
|видавництво    = ЦУЛ
|рік            = 2004
|том            =
|сторінки       =
|сторінок       = 212
|серія          =
|isbn           = 966-8568-23-0
|тираж          =
}}
* ДСТУ 2629-94 Крупи, побічні продукти і відходи. Терміни та визначення

{{Каші}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Крупи]]
[[Категорія:Пакистанська кухня]]
[[Категорія:Хлібні зернові культури]]
[[Категорія:Арабська кухня]]
[[Категорія:Алжирська кухня]]
[[Категорія:Українська кухня]]
[[Категорія:Пшениця]]
[[Категорія:Єгипетська кухня]]
[[Категорія:Грецька кухня]]
[[Категорія:Ізраїльська кухня]]
[[Категорія:Ліванська кухня]]
[[Категорія:Левантійська кухня]]
[[Категорія:Лівійська кухня]]
[[Категорія:Марокканська кухня]]
[[Категорія:Сирійська кухня]]
[[Категорія:Туніська кухня]]


text:
# ГАЕС Blenheim-Gilboa
ГАЕС Blenheim-Gilboa — гідроакумулювальна електростанція у штаті Нью-Йорк (Сполучені Штати Америки).
Нижній резервуар створили на Scholarie Creek, правій притоці річки Могок, котра, своєю чергою, є правою притокою Гудзону (дренує східну сторону Аппалачів та через протоку Те-Нарроус впадає в бухту Лоуер-Бей Атлантичного океану). Для цього звели кам'яно-накидну греблю висотою 30 метрів та довжиною 549 метрів, яка утримує водосховище з площею поверхні 1,7 км2 та об'ємом 19,9 млн м3. З урахуванням припустимого коливання рівня в операційному режимі між позначками 262 та 274 метри НРМ корисний об'єм становить 15,3 млн3.
Верхній резервуар створений на висотах правобережжя Scholarie Creek за допомогою земляної/кам'яно-накидної дамби висотою 34 метри, довжиною 3600 метрів та шириною по гребеню 9 метрів. Ця водойма з площею поверхні 1,6 км2 та об'ємом 23,2 млн м3 має припустиме коливання рівня між позначками 596 та 611 метрів НРМ, що забезпечує корисний об'єм у 18,6 млн м3.
З верхнього резервуара через напірну шахту завглибшки 318 метрів з діаметром 8,5 метра, тунель довжиною 0,3 км та чотири водоводи довжиною по 0,6 км з діаметром по 3,7 метра ресурс потрапляє до напівзаглибленого машинного залу. Тут встановлено чотири оборотні турбіни типу Френсіс потужністю по 290 МВт, які використовують напір від 322 до 348 метрів. У період 2007—2016 років ГАЕС виробляла 375 млн кВт·год електроенергії на рік, для чого споживала 540 млн кВт·год.

title: ГАЕС Blenheim-Gilboa

wikitext:
{{Гідроелектростанція
|Зображення                     =
|Назва                 = ГАЕС Blenheim-Gilboa
|Пікселі                        =
|Підпис                         =
|Країна                         = {{USA}}
|lat_dir =N |lat_deg = 42 |lat_min = 26 |lat_sec = 33.3
|lon_dir =W |lon_deg = 74 |lon_min = 26 |lon_sec = 53.4
|region     =
  |CoordScale =
|Статус = діюча
|Річка = Scholarie Creek (нижній резервуар)
|Каскад =
|Початок будівництва =
|Роки введення першого та останнього гідроагрегатів = [[1973]]
|Встановлена потужність       = 1160
|Середнє річне виробництво    = 375/540 (генераторний/насосний режим)
|Тип ГЕС = гідроакумулювальна
|Розрахований напір = від 322 до 348
|Тип турбін         = оборотні
|Кількість та марка турбін    = 4 Hitachi
|Витрата через турбіни        = 362/289 (генераторний/насосний режим)
|Кількість та марка гідрогенераторів = 4 мотор-генератори Hitachi
|Потужність гідроагрегатів    = 4х290
|Тип греблі     = кам'яно-накидна/земляна (верхній резервуар, нижній резервуар)
|Висота греблі  = 34 (верхній резервуар), 30 (нижній резервуар)
|Довжина греблі = 3600 (верхній резервуар), 549 (нижній резервуар)
|Шлюз           =
|ЛЕП            =
|Власник        = New York State Power Authority
}}

'''ГАЕС Blenheim-Gilboa''' — гідроакумулювальна електростанція у штаті [[Нью-Йорк (штат)|Нью-Йорк]] (Сполучені Штати Америки).

Нижній резервуар створили на Scholarie Creek, правій притоці річки [[Могок (притока Гудзону)|Могок]], котра, своєю чергою, є правою притокою [[Гудзон (річка)|Гудзону]] (дренує східну сторону [[Аппалачі]]в та через протоку Те-Нарроус впадає в бухту Лоуер-Бей Атлантичного океану). Для цього звели кам'яно-накидну греблю висотою 30 метрів та довжиною 549 метрів, яка утримує водосховище з площею поверхні 1,7 км2 та об'ємом 19,9 млн м3. З урахуванням припустимого коливання рівня в операційному режимі між позначками 262 та 274 метри [[Висота над рівнем моря|НРМ]] корисний об'єм становить 15,3 млн3.

Верхній резервуар створений на висотах правобережжя Scholarie Creek за допомогою земляної/кам'яно-накидної дамби висотою 34 метри, довжиною 3600 метрів та шириною по гребеню 9 метрів. Ця водойма з площею поверхні 1,6 км2 та об'ємом 23,2 млн м3 має припустиме коливання рівня між позначками 596 та 611 метрів НРМ, що забезпечує корисний об'єм у 18,6 млн м3.

З верхнього резервуара через напірну шахту завглибшки 318 метрів з діаметром 8,5 метра, тунель довжиною 0,3 км та чотири водоводи довжиною по 0,6 км з діаметром по 3,7 метра ресурс потрапляє до напівзаглибленого машинного залу. Тут встановлено чотири оборотні турбіни типу Френсіс потужністю по 290 МВт, які використовують напір від 322 до 348 метрів. У період 2007—2016 років ГАЕС виробляла 375 млн кВт·год електроенергії на рік, для чого споживала 540 млн кВт·год<ref>{{Cite web|url=https://www.ferc.gov/industries/hydropower/enviro/eis/2019/P-2685-029-EA.pdf|title=Blenheim-Gilboa Pumped Storage Project FERC Project No. 2685-029|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|url-status=dead}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://large.stanford.edu/courses/2014/ph240/galvan-lopez2/docs/IWR019-000001-000517.pdf|title=National Hydroelectric Power Resources Study Volume X November 1981 An Assessment of Hydroelectric Pumped Storage|last=|first=|date=|website=|publisher=|language=|accessdate=|archive-date=8 жовтня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181008125943/http://large.stanford.edu/courses/2014/ph240/galvan-lopez2/docs/IWR019-000001-000517.pdf}}</ref><ref>{{Cite web|title=Blenheim Gilboa Pumped Storage Hydroelectric Power Plant NY USA - GEO|url=http://globalenergyobservatory.org/geoid/176|website=globalenergyobservatory.org|accessdate=2019-03-07|archive-date=26 листопада 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20181126044641/http://globalenergyobservatory.org/geoid/176}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Гідроелектростанції США|Blenheim-Gilboa]]
[[Категорія:Гідроакумулювальні електростанції США|Blenheim-Gilboa]]

title: ГАЕС Blenheim-Gilboa

Адмінодиниця: Нью-Йорк

Стан: діюча

Річка: Scholarie Creek (нижній резервуар)

title: Основні характеристики

Середнє річне виробництво: 375/540 (генераторний/насосний режим) млн кВт·год

Тип ГЕС: гідроакумулювальна

Розрахований напір: від 322 до 348 м

title: Характеристики обладнання

Тип турбін: оборотні

Кількість та марка турбін: 4 Hitachi

Витрата через турбіни: 362/289 (генераторний/насосний режим) м³/с

Кількість та марка гідрогенераторів: 4 мотор-генератори Hitachi

Потужність гідроагрегатів: 4х290 МВт

title: Основні споруди

Висота греблі: 34 (верхній резервуар), 30 (нижній резервуар) м

Довжина греблі: 3600 (верхній резервуар), 549 (нижній резервуар) м

Власник: New York State Power Authority

Основні споруди: ГАЕС Blenheim-Gilboa