text:
# Марійка Підгірянка
Марі́йка Підгіря́нка (ім'я при народженні Марія Омелянівна Ленерт, в шлюбі — Домбровська; 29 березня 1881, с. Білі Ослави Надвірнянського повіту Станиславівського воєводства — 18 травня 1963, смт Рудне біля Львова, похована у Львові на Личаківському цвинтарі) — відома галичанка, українська поетеса та освітянка.

## Життєпис
Народилася Марія Ленерт в сім'ї лісничого в селі Білі Ослави, нині Надвірнянського району Івано-Франківської області. По матері вона була українкою, а по татові — німкеня. У Марії рано пробудився потяг до літератури, поезії. У 13 років пробує свої поетичні сили. 1900 року екстерном успішно склала іспити в учительській семінарії у Львові. Отримала диплом на право вчителювати в школі. Відтоді 40 років віддала шкільній роботі в селах Прикарпаття і Закарпаття та десятки років літературній діяльності.
Друкувати вірші Марійка Підгірянка почала з 1904 року в періодичних виданнях. Перша збірка поезій «Відгуки душі» вийшла в 1908 році.
1904 року в селі Рудне, де працювала, познайомилась з учителем місцевої школи Августином Домбровським, майбутнім педагогом, громадським діячем, послом до УНРади. 1905 року взяла з ним шлюб і народила чотирьох дітей: сина Остапа — викладача французької мови в Львівському університеті ім. Франка, кандидата філологічних наук; Романа — перекладача з німецької, працівника газети «Шлях перемоги» у Мюнхені; Маркіяна — українського громадського діяча Австралії, інженера-електрика, автора «Підручника шофера»; дочку Дарію — викладачку української мови й літератури шкіл Галичини.
Працюючи з чоловіком учителями, змушені були неодноразово переїжджати з дітьми з місця на місце, проживали часто у шкільних приміщеннях. У 1919—1928 працювали на Закарпатті в тодішній Чехословаччині, де в селах Зарічево і Порошково Перечинського повіту та Довгому Іршавського повіту навчали дітей української грамоти, провадили у краї українську патріотичну роботу.
Похована на полі № 5 Личаківського цвинтаря у м. Львів.

## Творчість
Більшість творів поетеса написала для дітей і про дітей. Основні мотиви віршів Марійки Підгірянки до 1939 року — мрії про краще майбутнє народу, оспівування краси рідного краю, природи Карпат. Авторка щедро використовує фольклорні мотиви, її вірші ніжні і легкі, часто нагадують українські народні пісні («Співанки», «Вечір», «Що роблю я, що я дію»). Працювала Марійка Підгірянка і в жанрі поеми.
Досить своєрідною є поема «Мати-страдниця», написана 1919 року. Події твору — одна зі сторінок життя західноукраїнських вигнанців під час Першої світової війни, коли тисячі галичан померло в концентраційних таборах від голоду та епідемій. Композиційним обрамленням поеми є «Вступ» і своєрідний епілог. Сповідь страдниці становлять 12 пісень, поданих у вигляді голосінь.
У радянські часи за життя Марійки Підгірянки її книги не видавалися, окремі вірші з'являлися лише в журналах. Потім у видавництвах Львова та Києва вийшли друком маленькі збірки для дітей: «Безкінечні казочки», «Грай, бджілко», «Ростіть великі», «Школярики йдуть».
У 1962 вірші авторки увійшли до колективної збірки «Гірські квіти», що вийшла друком в Ужгороді.
За роки незалежності побачили світ у видавництвах Києва, Ужгорода, Коломиї, Івано-Франківська книжки «Розповім вам казку, байку» [Архівовано 6 квітня 2013 у Wayback Machine.], «Гарний Мурко мій маленький», «Безкінечні казочки», «Зіллюся з серцем народу», «Краю мій, рідний», «Учись, маленький», «Три віночки», «Мелодії дитинства», «Мати-страдниця».
2009 року син поетеси Маркіян Домбровський профінансував видання найповніше зібрання творів Марійки Підгірянки великим томом «Для Вкраїни вірно жиймо» (Івано-Франківськ: Нова Зоря, 2009).

## Окремі твори

### Казки
- Подертий кожушок. Дерево Казок. Архів оригіналу за 20 вересня 2020. Процитовано 6 серпня 2023.
- Киця і квачик. Дерево Казок. Архів оригіналу за 18 вересня 2020. Процитовано 6 серпня 2023.
- Їжачок. Дерево Казок. Архів оригіналу за 22 жовтня 2020. Процитовано 6 серпня 2023.

## Вшанування пам'яті

### Музеї
- У місті Тлумач, що на Івано-Франківщині від 1991 року діє Музей-кімната Марійки Підгірянки.
- На батьківщині поетеси, у селі Білі Ослави від 1996 року діє музей Марійки Підгірянки, яким опікується науковий працівник музею, лауреат премії її імені Василь Левицький.

### Пам'ятники, меморіальні таблиці
- 13 липня 2014 року було урочисто відкрито й освячено перший у світі пам'ятник Марійці Підгірянці на її батьківщині в селі Білі Ослави (скульптор, член Національної спілки художників України Володимир Довбенюк)[4].
- На будинку Уторопської середньої школи 21 квітня 1991 року встановлено меморіальну таблицю на честь письменниці.
- На будинку загальноосвітньоЇ школи с. Ворона Коломийського району встановлено меморіальну дошку на честь письменниці.
- На будинку школи с. Антонівка Тлумацького району встановлено меморіальну дошку на честь письменниці.
- У Зелений вівторок (21 червня 2016), який у Білих Ославах традиційно величають «Днем Марійки Підгірянки», з нагоди 135-річчя від дня її народження відкрили меморіальну дошку народній учительці та поетесі.[5].
- На будинку у селищі Рудне біля Львова по вул. Грушевського, де Марійка Підгірянка мешкала останні роки свого життя, встановлена меморіальна таблиця.
- В 1990 році у с. Зарічево на будівлі музею освіти їй встановлено меморіальну дошку.
- 7 травня 1991 року Марію Підгірянку занесено до Книги Пам’яті, заснованої товариством "Просвіта" в Ужгороді.[6]

### Театри, премії
- Ім'я Марійки Підгірянки від 1991 року носить Івано-Франківський театр ляльок.
- Івано-Франківське обласне товариство української мови ім. Тараса Шевченка «Просвіта» у 1991 році заснувало премію імені Марічки Підгірянки в галузі літератури і мистецтва.
- У Косівському районі 1993 року засновано премію імені Марічки Підгірянки для освітян/ок району.
- На честь Марічки Підгірянки названий 22-ий курінь УПЮ[7],[8].

### Вулиці, сквери, парки
Ім'ям Марійки Підгірянки названі вулиці у багатьох містах і селах Західної України, зокрема, у Івано-Франківську, Коломиї, Кийданцях, Надвірній, Калуші, Тисмениці, Перечині, Хусті, Ужгороді, Ланчині, Косові, Тлумачі, Зимній Воді, Рудному, Вікнянах, Сімері тощо.

## Педагогічна діяльність
Школу і дітей поетеса любила над усе, їм присвятила своє життя — понад сорок років пропрацювала Марія Омелянівна на ниві народної освіти. У своїй педагогічній діяльності вона вдало використовувала свій поетичний талант та художнє слово — її щирі мелодійні вірші допомагали учням краще запам'ятовувати букви та засвоювати арифметичні дії. Працюючи вчителькою, займалася великою громадсько-політичною діяльністю, активно спілкувалася з місцевими селянами.

### 1900
Екстерном закінчила жіночу вчительську семінарію у Львові, здобула омріяний фах вчителя й одержала призначення в Уторопську школу (Косівський район, Івано-Франківська область).
Працюючи з вересня 1900 року вчителькою Уторопської двокласної народної школи, Марія Ленерт впроваджувала в шкільну практику дещо нове. Уроки проводила з восьмої до дванадцятої та з другої до четвертої години. Вранці — з учнями третього-четвертого року навчання: обидвома річниками одночасно. Заняття тривало шістдесят хвилин. Цю годину ділили на дві півгодини: письмові і усні. Коли третій річник займався голосно (усно), то четвертий у той час виконував письмові завдання і навпаки. Вона брала зошити учнів додому, перевіряла їх і виставляла оцінки, чого раніше у цій школі ніхто не практикував, її вихованці уважніше і старанніше виконували письмові завдання, — пише Михайло Мочульський. — На пополудневе заняття був призначений перший рік навчання. Як радили педагоги-практики школи вправ, у перші тижні треба працювати над пробудженням свідомого слуху, щоб зір і слух взаємодоповнювалися. Ці методичні поради вона враховувала: використовувала кольорову крейду, малюючи на дошці квіти, тварин. У Львові купила собі дві пачки таких крейд, щоб мати у запасі. Малюнки не лише викликали радість у дітей, але й сприяли посиленню уваги. Часто на уроці придумувала до них коротенькі віршики — і діти вмить запам'ятовували їх. Відвідування уроків у класі значно поліпшилося, поведінка — теж.
У 1902 році роботу Уторопської школи перевіряв повітовий інспектор Шлемкевич. Він звернув увагу на успіхи молодої вчительки, зробив запис у повізитаційному протоколі".

### 1916—1918
Марія Домбровська працювала учителькою на шкільних курсах для українських біженців шкільного віку, тут вчителювала разом з письменником і видавцем Богданом Заклинським (1986—1946 рр., учитель народних шкіл на Галичині та Закарпатті, дитячий письменник, автор шкільних підручників «Читанка для волинських дітей» (1918 р.) «Букварева читанка» (1919 р.), «Веснянка» (1919 р.)

### 1919—1928
На Закарпатті у трьох селах — Зарічево і Порошкове Перечинського та Довгому Іршавського повіту — навчала дітей української грамоти. Разом із чоловіком Августином Марія Омелянівна проводила велику патріотичну роботу за що чеські власті прогнали її з посади вчительки (про цей випадок писав часопис «Наша земля» у восьмому номері за 1927 рік). Довелося заробляти на шматок хліба даючи у селі Довгому приватні уроки онукам Івана Франка — Тарасові й Миронові, дітям його дочки Ганни Франко-Ключко .

### 1929
Разом з сестрою чоловіка очолила сільську школу в Антонівці (Тлумацький район Івано-Франківської області). На школі висить меморіальна дошка на її честь. За спогадами одного з її учнів, Стефана Терлецького, обидві жінки разом викладали більш ніж ста дітям. Основною дисципліною мала бути польська, але викладання української мови та літератури також було дозволено. Терлецький згадує, як його вчителька прищеплювала йому та іншим учням і ученицям свою величезну любов до української культури. Підгірянка, в свою чергу, натхненна класом написала вірш «Гомін» (1934).

### 1937
Марія Домбровська стала директором чотирикласної школи в селі Братишів Тлумацького повіту (Тлумацький район Івано-Франківської області). Взяла участь у конкурсі поезії, яку проводило Товариство взаємної помочі вчителів. Вірш «Складаємо присягу», музику до якого написав композитор Станіслав Людкевич, невдовзі став вчительським гімном, відзначений першою премією в розмірі 150 злотих, а вірш «Хай неволя тьми зникає» здобув друге місце з грошовою винагородою 100 злотих .

### 1940
В селі Нижеві Тлумацького повіту з поетесою стався нещасний випадок. Через отримані важкі травми вона змушена була назавжди покинути вчительську працю, якій віддала чотири десятиліття.

### 1941
Педагогічне подружжя Домбровських видає в м. Станіславі (Івано-Франківськ) Буквар для українських шкіл.

title: Марійка Підгірянка

wikitext:
{{Письменник
|Ім'я = Марійка Підгірянка
|Оригінал імені = Марія Омелянівна Ленерт
|Фото = Підгірянка Марійка.jpg
|Ширина = 250пкс
|Підпис = Марійка Підгірянка
|Ім'я при народженні = Марія Омелянівна Ленерт
|Псевдоніми = Марійка Підгірянка
|Дата народження = 29.3.1881
|Місце народження = с. [[Білі Ослави]]
|Дата смерті = 18.5.1963
|Місце смерті = смт [[Рудне]]
|Громадянство = {{AUT-HUN}}→
{{ZUNR}}→
{{POL}}→
{{URS}}
|Рід діяльності = поетеса, педагог
|Роки активності = 1904-1963
|Напрямок =
|чоловік = [[Домбровський Августин Антонович|Августин Домбровський]]
|діти = [[Домбровський Маркіян Августинович|Маркіян]], Роман, Дарія, [[Домбровський Остап Августинович|Остап]]
|Жанр =
|Magnum opus =
|Премії =
|Сайт = {{url|pidhirianka.ho.ua}}
}}

'''Марі́йка Підгіря́нка''' (ім'я при народженні '''Марія Омелянівна Ленерт''', в шлюбі — '''Домбровська'''<ref>{{Cite web |url=http://www.ukrlit.vn.ua/biography/pidgirynka.html |title=''Мочульський М''. Марійка Підгірянка // Літературно-науковий вісник. — 1908. — Грудень. — С. 712–713 |accessdate=5 грудня 2010 |archive-date=3 лютого 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110203042131/http://www.ukrlit.vn.ua/biography/pidgirynka.html }}</ref>; {{ДН|29|3|1881}}, с. [[Білі Ослави]] Надвірнянського повіту Станиславівського воєводства — {{ДС|18|5|1963}}, смт [[Рудне]] біля Львова, похована у [[Львів|Львові]] на [[Личаківський цвинтар|Личаківському цвинтарі]]) — відома галичанка, українська поетеса та освітянка.

== Життєпис ==
Народилася Марія Ленерт в сім'ї лісничого в селі Білі Ослави, нині Надвірнянського району Івано-Франківської області. По матері вона була українкою, а по татові — німкеня. У Марії рано пробудився потяг до літератури, поезії. У 13 років пробує свої поетичні сили. [[1900]] року екстерном успішно склала іспити в учительській семінарії у Львові. Отримала диплом на право вчителювати в школі. Відтоді 40 років віддала шкільній роботі в селах Прикарпаття і Закарпаття та десятки років літературній діяльності.

Друкувати вірші Марійка Підгірянка почала з 1904 року в періодичних виданнях. Перша збірка поезій «Відгуки душі» вийшла в 1908 році.

1904 року в селі Рудне, де працювала, познайомилась з учителем місцевої школи [[Домбровський Августин Антонович|Августином Домбровським]], майбутнім педагогом, громадським діячем, послом до УНРади. 1905 року взяла з ним шлюб і народила чотирьох дітей: сина Остапа — викладача [[французька мова|французької мови]] в [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівському університеті ім. Франка]], [[Кандидат наук|кандидата філологічних наук]]; Романа — [[перекладач]]а з [[німецька|німецької]], працівника газети «[[Шлях перемоги]]» у [[Мюнхен]]і; [[Домбровський Маркіян Августинович|Маркіяна]] — [[українська діаспора Австралії|українського громадського діяча Австралії]], [[інженер]]а-електрика, автора «Підручника шофера»; дочку Дарію — викладачку [[українська мова|української мови]] й [[українська література|літератури]] шкіл [[Галичина|Галичини]].

[[Файл:Марійка Підгірянка..jpg|міні|250пкс|Нагробок на могилі поетеси Марії Підгірянки]]
Працюючи з чоловіком учителями, змушені були неодноразово переїжджати з дітьми з місця на місце, проживали часто у шкільних приміщеннях. У 1919—1928 працювали на Закарпатті в тодішній Чехословаччині, де в селах Зарічево і Порошково Перечинського повіту та Довгому Іршавського повіту навчали дітей української грамоти, провадили у краї українську патріотичну роботу.

Похована на полі № 5 Личаківського цвинтаря у м. Львів.

== Творчість ==
[[Файл:Svoboda_children_books_1937_210.png|thumb|250px|Реклама книжок для дітей, українська щоденна газета «[[Свобода (газета в США)|Свобода]]» ([[Сполучені Штати Америки|США]]), № 210, [[10 вересня]] [[1937]] року]]
Більшість творів поетеса написала для дітей і про дітей. Основні мотиви віршів Марійки Підгірянки до 1939 року — мрії про краще майбутнє народу, оспівування краси рідного краю, природи Карпат. Авторка щедро використовує [[фольклор]]ні мотиви, її вірші ніжні і легкі, часто нагадують українські народні пісні («Співанки», «Вечір», «Що роблю я, що я дію»). Працювала Марійка Підгірянка і в жанрі поеми.

Досить своєрідною є поема «Мати-страдниця», написана [[1919]] року. Події твору — одна зі сторінок життя західноукраїнських вигнанців під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]], коли тисячі галичан померло в концентраційних таборах від голоду та епідемій. Композиційним обрамленням поеми є «Вступ» і своєрідний [[епілог]]. Сповідь страдниці становлять 12 пісень, поданих у вигляді голосінь.

У [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянські часи]] за життя Марійки Підгірянки її книги не видавалися, окремі вірші з'являлися лише в журналах. Потім у видавництвах Львова та [[Київ|Києва]] вийшли друком маленькі збірки для дітей: «Безкінечні казочки», «Грай, бджілко», «Ростіть великі», «Школярики йдуть».

У 1962 вірші авторки увійшли до колективної збірки «[[Гірські квіти]]», що вийшла друком в Ужгороді.

За роки незалежності побачили світ у видавництвах Києва, [[Ужгород]]а, [[Коломия|Коломиї]], [[Івано-Франківськ]]а книжки [http://abetka.ukrlife.org/m_p_0.htm «Розповім вам казку, байку»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130406231521/http://abetka.ukrlife.org/m_p_0.htm |date=6 квітня 2013 }}, «Гарний Мурко мій маленький», «Безкінечні казочки», «Зіллюся з серцем народу», «Краю мій, рідний», «Учись, маленький», «Три віночки», «Мелодії дитинства», «Мати-страдниця».

[[2009]] року син поетеси [[Домбровський Маркіян Августинович|Маркіян Домбровський]] профінансував видання найповніше зібрання творів Марійки Підгірянки великим томом «Для Вкраїни вірно жиймо» (Івано-Франківськ: Нова Зоря, 2009).

== Окремі твори ==

=== Казки ===
{{ external media | align = right | width = 300px
| video1 = 1. [https://www.youtube.com/watch?v=UXBiOcezHRc Марійка Підгірянка «Співанка про місяці»], канал «Слово: аудіобібліотека української літературної» на [[YouTube]], 6 серпня 2023.
}}
* {{Cite web |url=https://derevo-kazok.org/podertij-kozhushok-marijka-pidgirjanka.html |title=Подертий кожушок |website=Дерево Казок |archiveurl=https://web.archive.org/web/20200920042219/https://derevo-kazok.org/podertij-kozhushok-marijka-pidgirjanka.html |archivedate=2020-09-20 |accessdate=2023-08-06}}
* {{Cite web |url=https://derevo-kazok.org/kicja-i-kvachik-marijka-pidgirjanka.html |title=Киця і квачик |website=Дерево Казок |archiveurl=https://web.archive.org/web/20200918112252/https://derevo-kazok.org/kicja-i-kvachik-marijka-pidgirjanka.html |archivedate=2020-09-18 |accessdate=2023-08-06}}
* {{Cite web |url=https://derevo-kazok.org/yizhachok-marijka-pidgirjanka.html |title=Їжачок |website=Дерево Казок |archiveurl=https://web.archive.org/web/20201022204213/https://derevo-kazok.org/yizhachok-marijka-pidgirjanka.html |archivedate=2020-10-22 |accessdate=2023-08-06}}

== Вшанування пам'яті ==

=== Музеї ===
* У місті [[Тлумач]], що на [[Івано-Франківська область|Івано-Франківщині]] від [[1991]] року діє [[Музей-кімната Марійки Підгірянки]].
* На батьківщині поетеси, у селі [[Білі Ослави]] від [[1996]] року діє [[музей Марійки Підгірянки]], яким опікується науковий працівник музею, лауреат премії її імені Василь Левицький.

=== Пам'ятники, меморіальні таблиці ===
* [[13 липня]] [[2014]] року було урочисто відкрито й освячено перший у світі пам'ятник Марійці Підгірянці на її батьківщині в селі [[Білі Ослави]] (скульптор, член Національної спілки художників України Володимир Довбенюк)<ref>{{Cite web |url=http://visti-kalush.com.ua/articles/category/society/2014/07/18/9522/view |title=У Білих Ославах постав пам'ятник Марійці Підгірянці |accessdate=10 червня 2016 |archive-date=4 серпня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160804214231/http://visti-kalush.com.ua/articles/category/society/2014/07/18/9522/view }}</ref>.
* На будинку [[Уторопи|Уторопської]] [[Середня загальноосвітня школа|середньої школи]] 21 квітня 1991 року встановлено [[меморіальна дошка|меморіальну таблицю]] на честь письменниці.
* На будинку загальноосвітньоЇ школи с. Ворона Коломийського району встановлено меморіальну дошку на честь письменниці.
*На будинку школи с. [[Антонівка (Тлумацький район)|Антонівка]] Тлумацького району встановлено меморіальну дошку на честь письменниці.
* У Зелений вівторок ([[21 червня]] [[2016]]), який у Білих Ославах традиційно величають «Днем Марійки Підгірянки», з нагоди 135-річчя від дня її народження відкрили меморіальну дошку народній учительці та поетесі.<ref>''Тамара Лейбюк-Поварчук, Василь Левицький''. Освячено іменем Марійки Підгірянки // [[Народна Воля (газета)|Народна Воля]]. — 2016. — 8 лип.</ref>.
* На будинку у селищі [[Рудне]] біля [[Львів|Львова]] по вул. Грушевського, де Марійка Підгірянка мешкала останні роки свого життя, встановлена меморіальна таблиця.
*В 1990 році у с. Зарічево на будівлі музею освіти їй встановлено меморіальну дошку.
*7 травня 1991 року Марію Підгірянку занесено до Книги Пам’яті, заснованої товариством "Просвіта" в Ужгороді.<ref>{{Cite book
|title=Жіночі постаті в історії Закарпаття |last=Висіцька
|first=Таміла
|year=2004
|publisher=Видавництво В. Падяка
|location=Ужгород
|pages=404
|language=українська
|isbn=966-7838-59-5
}}</ref>

=== Театри, премії ===
* Ім'я Марійки Підгірянки від [[1991]] року носить [[Івано-Франківський академічний обласний театр ляльок імені Марійки Підгірянки|Івано-Франківський театр ляльок]].
* Івано-Франківське обласне товариство української мови ім. Тараса Шевченка [[Всеукраїнське товариство «Просвіта» імені Тараса Шевченка|«Просвіта»]] у [[1991]] році заснувало [[Премія імені Марійки Підгірянки|премію імені Марічки Підгірянки в галузі літератури і мистецтва]].
* У [[Косівський район|Косівському районі]] [[1993]] року засновано премію імені Марічки Підгірянки для освітян/ок району.
* На честь Марічки Підгірянки названий 22-ий курінь УПЮ<ref>{{Cite web |url=http://www.upu.plast.org.ua/kureni/upu22 |title=Курінь ч. 22 ім. Марічки Підгірянки |accessdate=23 листопада 2016 |archive-date=24 листопада 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161124025838/http://www.upu.plast.org.ua/kureni/upu22 }}</ref>,<ref>{{Cite web |url=http://my.plast.org.ua/22pidgirjanky/ |title=22 курінь УПЮ ім. Марічки Підгірянки |accessdate=23 листопада 2016 |archive-date=24 листопада 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20161124025952/http://my.plast.org.ua/22pidgirjanky/ }}</ref>.

=== Вулиці, сквери, парки ===
Ім'ям Марійки Підгірянки названі вулиці у багатьох містах і селах Західної України, зокрема, у [[Івано-Франківськ]]у, [[Коломия|Коломиї]], [[Кийданці|Кийданцях]], [[Надвірна|Надвірній]], [[Калуш]]і, [[Тисмениця|Тисмениці]], [[Перечин]]і, [[Хуст]]і, [[Ужгород]]і, [[Ланчин]]і, [[Косів|Косові]], [[Тлумач]]і, [[Зимна Вода|Зимній Воді]], [[Рудне|Рудному]], [[Вікняни|Вікнянах]], [[Сімер]]і тощо.

== Педагогічна діяльність ==
Школу і дітей поетеса любила над усе, їм присвятила своє життя — понад сорок років пропрацювала Марія Омелянівна на ниві народної освіти. У своїй педагогічній діяльності вона вдало використовувала свій поетичний талант та художнє слово — її щирі мелодійні вірші допомагали учням краще запам'ятовувати букви та засвоювати арифметичні дії. Працюючи вчителькою, займалася великою громадсько-політичною діяльністю, активно спілкувалася з місцевими селянами.

=== 1900 ===
Екстерном закінчила жіночу вчительську [[Семінарія|семінарію]] у [[Львів|Львові]], здобула омріяний фах вчителя й одержала призначення в Уторопську школу ([[Косівський район]], [[Івано-Франківська область]]).

Працюючи з вересня 1900 року вчителькою Уторопської двокласної народної школи, Марія Ленерт впроваджувала в шкільну практику дещо нове. Уроки проводила з восьмої до дванадцятої та з другої до четвертої години. Вранці — з учнями третього-четвертого року навчання: обидвома річниками одночасно. Заняття тривало шістдесят хвилин. Цю годину ділили на дві півгодини: письмові і усні. Коли третій річник займався голосно (усно), то четвертий у той час виконував письмові завдання і навпаки. Вона брала зошити учнів додому, перевіряла їх і виставляла оцінки, чого раніше у цій школі ніхто не практикував, її вихованці уважніше і старанніше виконували письмові завдання, — пише Михайло Мочульський. — На пополудневе заняття був призначений перший рік навчання. Як радили педагоги-практики школи вправ, у перші тижні треба працювати над пробудженням свідомого слуху, щоб зір і слух взаємодоповнювалися. Ці методичні поради вона враховувала: використовувала кольорову крейду, малюючи на дошці квіти, тварин. У Львові купила собі дві пачки таких крейд, щоб мати у запасі. Малюнки не лише викликали радість у дітей, але й сприяли посиленню уваги. Часто на уроці придумувала до них коротенькі віршики — і діти вмить запам'ятовували їх. Відвідування уроків у класі значно поліпшилося, поведінка — теж.

У 1902 році роботу Уторопської школи перевіряв повітовий інспектор Шлемкевич. Він звернув увагу на успіхи молодої вчительки, зробив запис у повізитаційному протоколі".

=== 1916—1918 ===
Марія Домбровська працювала учителькою на шкільних курсах для українських біженців шкільного віку, тут вчителювала разом з письменником і видавцем Богданом Заклинським (1986—1946 рр., учитель народних шкіл на Галичині та Закарпатті, дитячий письменник, автор шкільних підручників «Читанка для волинських дітей» (1918 р.) «Букварева читанка» (1919 р.), «Веснянка» (1919 р.)

=== 1919—1928 ===
На Закарпатті у трьох селах — Зарічево і Порошкове Перечинського та Довгому Іршавського повіту — навчала дітей української грамоти. Разом із чоловіком Августином Марія Омелянівна проводила велику патріотичну роботу за що чеські власті прогнали її з посади вчительки (про цей випадок писав часопис «Наша земля» у восьмому номері за 1927 рік). Довелося заробляти на шматок хліба даючи у селі Довгому приватні уроки онукам Івана Франка — Тарасові й Миронові, дітям його дочки Ганни Франко-Ключко .

=== 1929 ===
Разом з сестрою чоловіка очолила сільську школу в [[Антонівка (Тлумацький район)|Антонівці]] ([[Тлумацький район]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]). На школі висить меморіальна дошка на її честь. За спогадами одного з її учнів, [[Терлецький Стефан Олексійович|Стефана Терлецького,]] обидві жінки разом викладали більш ніж ста дітям. Основною дисципліною мала бути польська, але викладання української мови та літератури також було дозволено. Терлецький згадує, як його вчителька прищеплювала йому та іншим учням і ученицям свою величезну любов до української культури. Підгірянка, в свою чергу, натхненна класом написала вірш «Гомін» (1934).

=== 1937 ===
Марія Домбровська стала директором чотирикласної школи в селі Братишів Тлумацького повіту ([[Тлумацький район]] [[Івано-Франківська область|Івано-Франківської області]]). Взяла участь у конкурсі поезії, яку проводило Товариство взаємної помочі вчителів. Вірш «Складаємо присягу», музику до якого написав композитор Станіслав Людкевич, невдовзі став вчительським гімном, відзначений першою премією в розмірі 150 злотих, а вірш «Хай неволя тьми зникає» здобув друге місце з грошовою винагородою 100 злотих .

=== 1940 ===
В селі Нижеві [[Тлумач|Тлумацького]] повіту з поетесою стався нещасний випадок. Через отримані важкі травми вона змушена була назавжди покинути вчительську працю, якій віддала чотири десятиліття.

=== 1941 ===
Педагогічне подружжя Домбровських видає в м. Станіславі (Івано-Франківськ) Буквар для українських шкіл.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{ШевЕ-5|частина=Підгірянка Марійка|сторінки =128-129}}
* {{УМЕ11|частина=Підгірянка Марія|сторінки=1376}}
* [http://pidhirianka.ho.ua/ Сайт про Марійку Підгірянку] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20081224025909/http://pidhirianka.ho.ua/ |date=24 грудня 2008 }}
* [http://storinka-m.kiev.ua/article.php?id=371 Біографія, огляд творчості] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080531043402/http://storinka-m.kiev.ua/article.php?id=371 |date=31 травня 2008 }}
* [http://www.slideshare.net/nbukids/ss-7429969 У поетичному світі Марійки Підгірянки (до 130-річчя від дня народження)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140222204555/http://www.slideshare.net/nbukids/ss-7429969 |date=22 лютого 2014 }}
* [http://gk.if.ua/2011/03/30/2762/ ''Книш У''. Вона розуміла мову сивого лісу] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160810093550/http://gk.if.ua/2011/03/30/2762/ |date=10 серпня 2016 }} // [[Гуцульський край]].
* [http://deti.e-papa.com.ua/virshi-dlya-ditei/author/marijka-pidgiryanka/ ''Марійка Підгірянка''. Дитячі вірші] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141129032910/http://deti.e-papa.com.ua/virshi-dlya-ditei/author/marijka-pidgiryanka/ |date=29 листопада 2014 }}
* [[Макогон Дмитро Якович|''Д. Макогон'']]. [http://filolog.in.ua/images/stories/1972.6/lystmakogona.pdf Невідомий лист Д. Макогона до Марійки Підгірянки // Радянське літературознавство. — 1972. — № 6. — С. 71–72.]{{Недоступне посилання|date=липень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}
* [http://elib.nplu.org/object.html?id=9911 Підгірянка М. Відгуки душі : поезії / Марійка Підгірянка. — У Львові : Накладом Т-ва ”Взаїмна Поміч гал. і буков. учителів(-ьок)” — 53 с.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181003141405/http://elib.nplu.org/object.html?id=9911 |date=3 жовтня 2018 }}
* [http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=11550 Підгорянка М. Збірничок віршів для дітей / Марійка Підгорянка. — Ужгород : б. в., 1926. – 31 с.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200921032752/https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=11550 |date=21 вересня 2020 }}
* [http://elib.nlu.org.ua/object.html?id=11262 Підгірянка М. Мати-страдниця : поема / М. Підгірянка. — Винипег : Накладом Орг. українок Канади, 1945. — 30 с. : іл.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200814190600/https://elib.nlu.org.ua/object.html?id=11262 |date=14 серпня 2020 }}
*[https://derevo-kazok.org/kazki-marijki-pidgirjanki/ Казки Марійки Підгірянки] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200926045146/https://derevo-kazok.org/kazki-marijki-pidgirjanki/ |date=26 вересня 2020 }} на проєкті [[Дерево казок]]
* [https://frankivchanka.info/uk/eternal/marijka-pidgiryanka-vydatna-galyczka-poetesa-na-chest-yakoyi-u-frankivsku-nazvana-vulyczya Марійка Підгірянка – видатна галицька поетеса, на честь якої у Франківську названа вулиця] // frankivchanka.info
* [https://tales.org.ua/writers/marijka-pidhirianka/ Твори для дітей Марійки Підгірянки в бібліотеці TOU]

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Уродженці Надвірнянського району]]
[[Категорія:Українські поетеси]]
[[Категорія:Патрони юнацьких пластових куренів]]
[[Категорія:Персоналії:Рудне]]
[[Категорія:Люди, на честь яких названо вулиці]]
[[Категорія:Письменники, іменем яких названо літературні премії]]

title: Марія Омелянівна Ленерт

Марія Омелянівна Ленерт:
Марійка Підгірянка
Сайт: pidhirianka.ho.ua
Марійка Підгірянка у Вікісховищі
Роботи у Вікіджерелах

Ім'я при народженні: Марія Омелянівна Ленерт

Псевдонім: Марійка Підгірянка

Народилася: 29 березня 1881 · с. Білі Ослави

Померла: 18 травня 1963 (82 роки) · смт Рудне

Поховання: Личаківський цвинтар

Громадянство: Австро-Угорщина→ · ЗУНР→ · Польща→ · СРСР

Діяльність: поетеса, педагог

Знання мов: українська

Мова творів: українська

У шлюбі з: Августин Домбровський

Діти: Маркіян, Роман, Дарія, Остап


text:
# Гілмен-Сіті (Міссурі)
Гілмен-Сіті (англ. Gilman City) — місто (англ. city) в США, в округах Гаррісон і Девісс штату Міссурі. Населення — 329 осіб (2020).

## Географія
Гілмен-Сіті розташований за координатами 40°7′52″ пн. ш. 93°52′26″ зх. д. / 40.13111° пн. ш. 93.87389° зх. д. (40.131212, -93.873915).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 2,18 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкали 383 особи в 156 домогосподарствах у складі 108 родин. Густота населення становила 176 осіб/км².  Було 196 помешкань (90/км²).
Расовий склад населення:
| - 99,5 % — білих |

До двох чи більше рас належало 0,5 %. Частка іспаномовних становила 0,8 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 26,1 % — особи молодші 18 років, 59,3 % — особи у віці 18—64 років, 14,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,6 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 95,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 96,5 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 59 347 доларів США (медіана — 37 857), а середній дохід на одну сім'ю — 73 887 доларів (медіана — 44 750). За межею бідності перебувало 21,2 % осіб, у тому числі 23,4 % дітей у віці до 18 років та 8,5 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 178 осіб. Основні галузі зайнятості: виробництво — 24,7 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 18,0 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,7 %, роздрібна торгівля — 9,6 %.

wikiname: ukwiki

title: Гілмен-Сіті (Міссурі)

in_language: uk

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Гілмен-Сіті
|оригінальна назва  = {{lang-en|Gilman City}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Міссурі (штат){{!}}Міссурі
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Гаррісон (округ, Міссурі)|Гаррісон]], [[Девісс (округ, Міссурі)|Девісс]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 2,18
|висота центру НП   = 300
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 175,69
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 660
|поштовий індекс        = 64642
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 2927064
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Гілмен-Сіті''' ({{lang-en|Gilman City}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в округах [[Гаррісон (округ, Міссурі)|Гаррісон]] і [[Девісс (округ, Міссурі)|Девісс]] штату [[Міссурі (штат)|Міссурі]]. Населення — 329 осіб (2020).

== Географія ==
Гілмен-Сіті розташований за координатами {{Coord|40|7|52|N|93|52|26|W|type:city_region:US-DE}} (40.131212, -93.873915){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 2,18 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1900 = 447
| 1910 = 537
| 1920 = 618
| 1930 = 535
| 1940 = 555
| 1950 = 450
| 1960 = 379
| 1970 = 376
| 1980 = 414
| 1990 = 393
| 2000 = 380
| 2010 = 383
| 2020 = 329
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160714141336/http://www.census.gov/popest/data/cities/totals/2015/SUB-EST2015.html|archivedate=14 липня 2016}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкали 383 особи в 156 домогосподарствах у складі 108 родин. [[Густота населення]] становила 176 осіб/км².  Було 196 помешкань (90/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 99,5 % — [[Расовий склад США|білих]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,5 %. Частка іспаномовних становила 0,8 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 26,1 % — особи молодші 18 років, 59,3 % — особи у віці 18—64 років, 14,6 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 35,6 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 95,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 96,5 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:59347}} [[Долар США|доларів США]] (медіана — {{formatnum:37857}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:73887}} доларів (медіана — {{formatnum:44750}}). За межею бідності перебувало 21,2 % осіб, у тому числі 23,4 % дітей у віці до 18 років та 8,5 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 178 осіб. Основні галузі зайнятості: виробництво — 24,7 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 18,0 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 10,7 %, роздрібна торгівля — 9,6 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Гаррісон (округ, Міссурі)}}
{{Девісс (округ, Міссурі)}}

[[Категорія:Міста Міссурі]]
[[Категорія:Населені пункти округу Гаррісон (Міссурі)]]
[[Категорія:Населені пункти округу Девісс (Міссурі)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Міссурі

Округ: Гаррісон, Девісс

Населення: 329 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 175,69 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5


text:
# Червоне (Ужгородський район)
Черво́не — село в Україні, в Ужгородському районі Закарпатської області, центр Червонівської сільської ради. Населення становить 938 осіб Інформація на 2023 рік ). Село розташоване на півдні Ужгородського району, за 16,0 кілометра від районного центру.

## Географія
Село Червоне лежить за 16,0 км на південь від районного центру, фізична відстань до Києва — 620,2 км.

## Історія
У 1920-х роках чехословацька влада створила штучне поселення для відпочинку місцевої громади вздовж Тиси. Його територія належала колишньому хутору  Szalánci. З 1927 року тут поселяють русинів. На початку 1940-х років угорські родини оселилися на вулиці Онча.

## Символіка
Червоне поле вказує на назву села. Золота церква є символом високої духовності мешканців. Березова гілочка та квітка нарцису означають перших поселенців села, які переселилися з околиць Великого Березного та Хуста. Хвилясті балки символізують місцеву річку (старе та нове річище Латориці), а також підкреслюють приналежність до Ужгородщини та Чопської міської територіальної громади.
На прапорі також використано основний колір для ідентифікації села, його герб, а також національні кольори, оскільки село розташоване біля державного кордону України.

## Політика

### Парламентські вибори, 2019
На позачергових парламентських виборах 2019 року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 210601, розташована у приміщенні школи.
Результати
- зареєстровано 625 виборців, явка 70,56%, найбільше голосів віддано за «Слугу народу» — 44,50%, за «Опозиційний блок» — 23,85%, за Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина» — 7,34%.[5] В одномандатному окрузі найбільше голосів отримав Андрій Андріїв (самовисування) — 32,33%, за Роберта Горвата (самовисування) — 31,40%, за Олександра Пекаря (Слуга народу) — 19,30%[6].

## Храм Різдва пр. Богородиці. 1993.
У 1946 р. переселенці з Верховини перевезли в Червоне чудову дерев’яну готичну церкву з Дулова Тячівського району.
На жаль, споруду не відновили на новому місці, а просто використали як матеріал для спорудження молитовного дому і невеликої фари для священика. Фундамент виклали з каменю без розчину. Стіни мали каркасну конструкцію із заповненням брусами, зовні обшиту дошками, а всередині поштукатурену глиною по дранці. Стелю утворювала обшивка з дощок, набита на бруси перекриття. Дахи мали етернітове покриття.
Вежу не будували, щоб не привертати уваги органів радянської влади до спорудження церкви. Перевезенням церкви займався куратор Іван Кемінь, а спорудження очолював майстер Сокол. З місцевих помічників люди пам’ятають Василя Симулика та Юрія Гомечка. У 1947 р. церква Різдва пр. богородиці вже діяла. Василю Симулику вдалося дістати маленькі дзвони із уже закритої дзвонарні Ф. Егрі. Пізніше купили один більший дзвін.
Наприкінці 1980-х років син Василя Симулика Володимир, що був заступником голови церковного комітету, вирішив відремонтувати фару.
З великими труднощами отримав дозвіл місцевих властей, сам завіз дерево і сам упродовж місяця у 1988 р. зробив під виглядом ремонту повну реконструкцію будинку та ще й обмурував дерев’яну споруду цеглою. Після цього успіху Володимир Симулик запропонував громаді збудувати церкву, і люди радо погодилися. Знову довелося маскувати справу під ремонт.
Акт обстеження стану дерев’яної церкви склали 26 травня 1988 р. Районний архітектор В. Б. Бабак підготував план реконструкції, що зводилася до заміни попсованих частин та прибудови вежі із шпилястим завершенням, а перечинський інженер М. Ф. Мигович склав кошторис робіт. Всю організаційну та будівельну роботу взяв на себе Володимир Симулик, який розробив форму церкви та вежі, а головним помічником був Василь Вакаров з Ізи.
З 1989 до 1992 р. довкола дерев’яної споруди вимурували нову цегляну церкву базилічної форми, а дерев’яну розібрали. Настінне малювання в новій церкві виконав В. Якубець. Збереглася проста каркасна дерев’яна дзвіниця. Головою церковної громади під час будівництва був Ю. М. Плиска, а служив у храмі о. Михайло Бобик.

## Населення
Станом на 1989 рік у селі проживало 1093 особи, серед них — 567 чоловіків і 526 жінок.
За даними перепису населення 2001 року у селі проживало 869 осіб. Рідною мовою назвали:
| Мова       | Кількість осіб | Відсоток |
| ---------- | -------------- | -------- |
| українська | 743            | 85,50%   |
| угорська   | 117            | 13,46%   |
| російська  | 7              | 0,81%    |
| інші       | 2              | 0,23%    |

## Туристичні місця
- храм Різдва Богородиці 1993
- озера

## Відомі люди
- Грицак Іван Юрійович (1949) — український дипломат,  Надзвичайний і Повноважний Посол України в Чехії (2009—2012).[9]

title: Червоне (Ужгородський район)

wikitext:
{{Село
| назва           = Червоне
| область         = [[Закарпатська область]]
| район           = [[Ужгородський район]]
| громада         = [[Чопська міська громада]]
| рада            = [[Червонівська сільська рада (Ужгородський район)|Червонівська сільська рада]]
| код КАТОТТГ     = UA21100270080091672
| код КОАТУУ      = 2124887801
| розташування    = с.Червоне Вул.Шкільна,30
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = 1946 року<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ">[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=09.07.2014&rf7571=11784 Облікова картка на сайті ВРУ]</ref>
| населення       = 938 осіб<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/><ref name="Населення населених пунктів Закарпатської області за даними перепису 2001 року">{{Cite web |url=http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-2001/zakarpatska.htm |title=Населення населених пунктів Закарпатської області за даними перепису 2001 року |accessdate=9 липня 2014 |archive-date=9 серпня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170809173405/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-2001/zakarpatska.htm }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170809173405/http://pop-stat.mashke.org/ukraine-census-2001/zakarpatska.htm |date=2017-08-09 }}</ref>
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 0,013<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| ref-площа       =
| щільність       = 66846,15<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| поштовий індекс = 89461<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| телефонний код  = 3127<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| координати      = {{coord|48|25|51|N|22|16|22|E|scale:100000|display=inline,title}}
| lat_deg         = 48|
| lat_min         = 25|
| lat_sec         = 51
| lon_deg         = 22|
| lon_min         = 16|
| lon_sec         = 22
| висота          = 102<ref name="Погода в селі Червоне">{{Cite web |url=http://weather.in.ua/ua/zakarpatskaja/27995 |title=Погода в селі Червоне |accessdate=9 липня 2014 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305090026/http://weather.in.ua/ua/zakarpatskaja/27995 }}</ref>
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Латориця]]<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| адреса          = 89400, Закарпатська обл., Ужгородський р-н, с. Червоне, вул. Шкільна, 30<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>
| сільський голова = Філіп Володимир Володимирович
| облікова картка = [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=09.07.2014&rf7571=11784 Облікова картка]
| прапор          = Chervone zakarp prapor.png
| герб            = Chervone zakarp gerb.png
| відстань о      = 16,0<ref name="Село Червоне — Геопортал адміністративно-територіального устрою України">{{Cite web |url=http://atu.gki.com.ua/atu/24594 |title=Село Червоне — Геопортал адміністративно-територіального устрою України |accessdate=9 липня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140519192009/http://atu.gki.com.ua/atu/24594 |archivedate=19 травня 2014 |deadurl=yes }}</ref>
| ref-відстань о  =
| відстань р      = 16,0<ref name="Село Червоне — Геопортал адміністративно-територіального устрою України"/>
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}
{{Otheruses|тип=населений пункт|Червоне}}
'''Черво́не''' — [[село]] в Україні, в [[Ужгородський район|Ужгородському районі]] [[Закарпатська область|Закарпатської області]], центр [[Червонівська сільська рада (Ужгородський район)|Червонівської сільської ради]]. Населення становить 938 осіб Інформація на 2023 рік )<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/>. Село розташоване на півдні [[Ужгородський район|Ужгородського району]], за 16,0 кілометра<ref name="Село Червоне — Геопортал адміністративно-територіального устрою України"/> від [[Ужгород|районного центру]].

== Географія ==
Село Червоне лежить за 16,0 км на південь від [[Ужгород|районного центру]], фізична відстань до [[Київ|Києва]] — 620,2 км<ref name="Село Червоне — Геопортал адміністративно-територіального устрою України"/>.

==Історія==
У 1920-х роках чехословацька влада створила штучне поселення для відпочинку місцевої громади вздовж Тиси. Його територія належала колишньому хутору  Szalánci. З 1927 року тут поселяють русинів. На початку 1940-х років угорські родини оселилися на вулиці Онча.

==Символіка==
Червоне поле вказує на назву села. Золота церква є символом високої духовності мешканців. Березова гілочка та квітка нарцису означають перших поселенців села, які переселилися з околиць Великого Березного та Хуста. Хвилясті балки символізують місцеву річку (старе та нове річище Латориці), а також підкреслюють приналежність до Ужгородщини та Чопської міської територіальної громади.

На прапорі також використано основний колір для ідентифікації села, його герб, а також національні кольори, оскільки село розташоване біля державного кордону України.

== Політика ==
=== Парламентські вибори, 2019 ===
На [[Парламентські вибори в Україні 2019|позачергових парламентських виборах 2019]] року у селі функціонувала окрема виборча дільниця № 210601, розташована у приміщенні школи.

;Результати:
* зареєстровано 625 виборців, явка 70,56%, найбільше голосів віддано за [[Слуга народу|«Слугу народу»]] — 44,50%, за [[Опозиційний блок (партія)|«Опозиційний блок»]] — 23,85%, за [[Всеукраїнське об'єднання «Батьківщина»]] — 7,34%.<ref name="Підсумки голосування на виборчих дільницях у загальнодержавному виборчому окрузі в межах ОВО №68, Закарпатська область. Позачергові вибори народних депутатів України 2019 року">{{Cite web |url=https://cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp336pt001f01=919pf7331=68.html |title=Підсумки голосування на виборчих дільницях у загальнодержавному виборчому окрузі в межах ОВО № 68, Закарпатська область. Позачергові вибори народних депутатів України 2019 року |accessdate= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20220214172520/https://www.cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp336pt001f01=919pf7331=68.html |archivedate=23 березня 2022 |deadurl= }}</ref> В [[Виборчий округ 68#2019|одномандатному окрузі]] найбільше голосів отримав Андрій Андріїв (''самовисування'') — 32,33%, за [[Горват Роберт Іванович|Роберта Горвата]] (''самовисування'') — 31,40%, за Олександра Пекаря (''[[Слуга народу]]'') — 19,30%<ref name="Відомості про підрахунок голосів виборців на виборчих дільницях одномандатного виборчого округу №68, Закарпатська область. Позачергові вибори народних депутатів України 2019 року">{{Cite web |url=https://cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp338pt001f01=919pf7331=68.html |title=Відомості про підрахунок голосів виборців на виборчих дільницях одномандатного виборчого округу № 68, Закарпатська область. Позачергові вибори народних депутатів України 2019 року |accessdate= |archiveurl=https://web.archive.org/web/20220214211852/https://www.cvk.gov.ua/pls/vnd2019/wp338pt001f01=919pf7331=68.html |archivedate=23 березня 2022 |deadurl= }}</ref>.

==Храм Різдва пр. Богородиці. 1993.==
У 1946 р. переселенці з Верховини перевезли в Червоне чудову дерев’яну готичну церкву з Дулова Тячівського району.

На жаль, споруду не відновили на новому місці, а просто використали як матеріал для спорудження молитовного дому і невеликої фари для священика. Фундамент виклали з каменю без розчину. Стіни мали каркасну конструкцію із заповненням брусами, зовні обшиту дошками, а всередині поштукатурену глиною по дранці. Стелю утворювала обшивка з дощок, набита на бруси перекриття. Дахи мали етернітове покриття.

Вежу не будували, щоб не привертати уваги органів радянської влади до спорудження церкви. Перевезенням церкви займався куратор Іван Кемінь, а спорудження очолював майстер Сокол. З місцевих помічників люди пам’ятають Василя Симулика та Юрія Гомечка. У 1947 р. церква Різдва пр. богородиці вже діяла. Василю Симулику вдалося дістати маленькі дзвони із уже закритої дзвонарні Ф. Егрі. Пізніше купили один більший дзвін.

Наприкінці 1980-х років син Василя Симулика Володимир, що був заступником голови церковного комітету, вирішив відремонтувати фару.

З великими труднощами отримав дозвіл місцевих властей, сам завіз дерево і сам упродовж місяця у 1988 р. зробив під виглядом ремонту повну реконструкцію будинку та ще й обмурував дерев’яну споруду цеглою. Після цього успіху Володимир Симулик запропонував громаді збудувати церкву, і люди радо погодилися. Знову довелося маскувати справу під ремонт.

Акт обстеження стану дерев’яної церкви склали 26 травня 1988 р. Районний архітектор В. Б. Бабак підготував план реконструкції, що зводилася до заміни попсованих частин та прибудови вежі із шпилястим завершенням, а перечинський інженер М. Ф. Мигович склав кошторис робіт. Всю організаційну та будівельну роботу взяв на себе Володимир Симулик, який розробив форму церкви та вежі, а головним помічником був Василь Вакаров з Ізи.

З 1989 до 1992 р. довкола дерев’яної споруди вимурували нову цегляну церкву базилічної форми, а дерев’яну розібрали. Настінне малювання в новій церкві виконав В. Якубець. Збереглася проста каркасна дерев’яна дзвіниця. Головою церковної громади під час будівництва був Ю. М. Плиска, а служив у храмі о. Михайло Бобик.

== Населення ==

Станом на [[Перепис населення УРСР (1989)|1989]] рік у селі проживало 1093 особи, серед них — 567 чоловіків і 526 жінок<ref>{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/Varvalagg.asp?ma=19A050201%5F021%5F021&ti=19A050201%5F021%5F021%2E+%D1%EA%EB%E0%E4+%ED%E0%FF%E2%ED%EE%E3%EE+%F2%E0+%EF%EE%F1%F2%B3%E9%ED%EE%E3%EE+%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF+%E7%E0+%F1%F2%E0%F2%F2%FE%2C+%C7%E0%EA%E0%F0%EF%E0%F2%F1%FC%EA%E0+%EE%E1%EB%E0%F1%F2%FC+%281%2C2%2C3%2C4%29&path=../Database/Census/02/01/01/&lang=1&xu=&yp=&nr=1&aggfile(1)=021+%D3%C6%C3%CE%D0%CE%C4%D1%DC%CA%C8%C9+%D0%C0%C9%CE%CD&prevagg=NNNN&mapname=&multilang=uk&aggdir1=|title=Склад наявного та постійного населення за статтю, Закарпатська область (осіб) - 021 УЖГОРОДСЬКИЙ РАЙОН, Рік, Категорія населення , Стать|language=|accessdate=2014-07-09}}{{Недоступне посилання}}</ref>.

За даними [[Перепис населення України (2001)|перепису населення 2001]] року у селі проживало 869<ref name="Облікова картка на сайті ВРУ"/><ref name="Населення населених пунктів Закарпатської області за даними перепису 2001 року"/> осіб. Рідною мовою назвали<ref>{{cite web|url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Dialog/Varvalagg.asp?ma=19A050501%5F02%5F021&ti=19A050501%5F02%5F021%2E+%D0%EE%E7%EF%EE%E4%B3%EB+%ED%E0%F1%E5%EB%E5%ED%ED%FF+%E7%E0+%F0%B3%E4%ED%EE%FE+%EC%EE%E2%EE%FE%2C+%C7%E0%EA%E0%F0%EF%E0%F2%F1%FC%EA%E0+%EE%E1%EB%E0%F1%F2%FC+%281%2C2%2C3%2C4%29&path=../Database/Census/05/01/01/&lang=1&xu=&yp=&nr=1&aggfile(1)=021+%D3%C6%C3%CE%D0%CE%C4%D1%DC%CA%C8%C9+%D0%C0%C9%CE%CD&prevagg=NNN&mapname=&multilang=uk&aggdir1=|title=Розподіл населення за рідною мовою, Закарпатська область (у % до загальної чисельності населення) - 021 УЖГОРОДСЬКИЙ РАЙОН|accessdate=2014-07-09}}{{Недоступне посилання}}</ref>:

{| class="standard"
|-
! style = "background-color:#CD9B9B" | Мова
! style = "background-color:#CD9B9B" | Кількість осіб
! style = "background-color:#CD9B9B" | Відсоток
|-
| [[Українська мова|українська]]
| align="right"| 743
| align="right"| 85,50%
|-
| [[Угорська мова|угорська]]
| align="right"| 117
| align="right"| 13,46%
|-
| [[Російська мова|російська]]
| align="right"| 7
| align="right"| 0,81%
|-
| інші
| align="right"| 2
| align="right"| 0,23%
|}

== Туристичні місця ==
- храм Різдва Богородиці 1993

- озера

== Відомі люди ==

* [[Грицак Іван Юрійович]] (1949) — український дипломат,  Надзвичайний і Повноважний Посол України в Чехії (2009—2012).<ref>{{Cite web|title=Наші люди у "спокійній країні" @ Закарпаття онлайн|url=https://zakarpattya.net.ua/News/59251-Nashi-ludy-y-spokiinii-krayini|website=Закарпаття онлайн|accessdate=2022-02-02|last=Поліха|first=Петро|date=01 квітня 2010 р.|publisher=Старий Замок Паланок|archive-date=2 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220202165754/https://zakarpattya.net.ua/News/59251-Nashi-ludy-y-spokiinii-krayini}}</ref><br />

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==

* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7503/A005?rdat1=09.07.2014&rf7571=11784 Облікова картка на сайті ВРУ]
* [http://weather.in.ua/ua/zakarpatskaja/27995 Погода в селі Червоне] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305090026/http://weather.in.ua/ua/zakarpatskaja/27995 |date=5 березня 2016 }}

{{Zakarpattia-geo-stub}}
{{Чопська міська громада}}

[[Категорія:Села Закарпатської області]]
[[Категорія:Населені пункти України, засновані 1946]]

title: село Червоне

Герб: Прапор

Країна: Україна

Область: Закарпатська область

Район: Ужгородський район

Тер. громада: Чопська міська громада

Облікова картка: Облікова картка

title: Основні дані

Засноване: 1946 року

Населення: 938 осіб

title: Географічні дані

Водойми: р. Латориця

title: Місцева влада

Сільський голова: Філіп Володимир Володимирович

title: Карта

Карта: Червоне


text:
# Спіридіон Альбанський
Спіридон Ян Альбанський (пол. Spirydion Jan Albański; 4 жовтня 1907, Львів — 30 березня 1992, Катовиці) — польський футболіст, воротар.

## Кар'єра
Спіридон Альбанський народився у Львові, Австро-Угорщина (нині — Львів, Україна). Почав грати в клубі «Погонь», за який виступав протягом 11 років, зігравши 234 матчі за команду — клубний рекорд, не побитий досі. Під час виступів за «Погонь» Альбанський провів 21 матч за збірну Польщі, включаючи поїздку на Олімпійські ігри 1936 року в Берліні. У період з 1930 по 1939 рік Спіридон провів усі матчі за клуб (174 гри поспіль), а в 1936 був капітаном команди. Альбанський в ті роки був одним із найпопулярніших спортсменів Польщі, навіть незважаючи на не зовсім спортивну статуру 176 см і 50 кг (хоча потім поправився до 62 кг).
Після радянської анексії Західної України Альбанський виступав у новостворених командах — «Динамо» (Львів) та «Спартак» (Львів).
У 1944 році Альбанський переїхав до міста Ряшів (нині Польща). Там виступав за місцевий клуб «Ресовія», а в сезоні 1945/46 провів кілька матчів за «Погонь» із Катовиць.
Після закінчення Другої світової війни Альбанський переїхав у Верхню Сілезію працювати у вуглевидобувній промисловості, потім працював державним службовцем і, пізніше, футбольним тренером.

title: Спіридіон Альбанський

wikitext:
{{Футболіст
 |ім'я                         = Спіридон Альбанський
 |повне-ім'я                  = Спіридон Ян Альбанський
 |зображення                 = Spirydion Albanski.jpg
 |ширина                      =
 |опис зображення        =
 |прізвисько                    = ''Спіритус'', ''Ромек''
 |громадянство                 =
 |зріст                        = 176 см
 |вага                         =
 |позиція                     = [[Воротар (футбол)|воротар]]
 |клубний гравець                       = {{Футбольна кар'єра|1928—1939|{{Прапор Польщі|20px}} [[Погонь (Львів)|«Погонь» (Львів)]]|234 (−?)
|1939—1940|{{URS-|20px}} [[Динамо (Львів)|«Динамо» (Львів)]]|? (−?)
|1941|{{URS-|20px}} [[Спартак (Львів)|«Спартак» (Львів)]]|? (−?)
|1944|{{URS-|20px}} [[Динамо (Львів)|«Динамо» (Львів)]]|? (−?)
|1944—1945|{{Прапор Польщі|20px}} [[Ресовія (футбольний клуб)|«Ресовія» (Ряшів)]]|? (−?)
|1945—1946|{{Прапор Польщі|20px}} [[Погонь (Катовіце)|«Погонь» (Катовіце)]]|? (−?)}}
 |гравець збірної        = {{Футбольна кар'єра|1931—1936|{{POLf}}|21 (−30)}}
}}
'''Спіридон Ян Альбанський''' ({{Lang-pl|Spirydion Jan Albański}}; [[4 жовтня]] [[1907]], [[Львів]] — [[30 березня]] [[1992]], [[Катовиці]]) — [[Польща|польський]] [[футбол]]іст, [[Воротар (футбол)|воротар]].

== Кар'єра ==
Спіридон Альбанський народився у Львові, [[Австро-Угорщина]] (нині — [[Львів]], [[Україна]]). Почав грати в клубі «Погонь», за який виступав протягом 11 років, зігравши 234 матчі за команду — клубний рекорд, не побитий досі. Під час виступів за «Погонь» Альбанський провів 21 матч за збірну Польщі, включаючи поїздку на [[Футбол на літніх Олімпійських іграх 1936|Олімпійські ігри 1936 року в Берліні]]<ref>[http://www.fifa.com/tournaments/archive/tournament=512/edition=197041/matches/match=32351/report.html Norway — Poland] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131023065434/http://www.fifa.com/tournaments/archive/tournament%3D512/edition%3D197041/matches/match%3D32351/report.html |date=23 жовтня 2013 }} Fifa.com</ref>. У період з 1930 по 1939 рік Спіридон провів усі матчі за клуб (174 гри поспіль), а в 1936 був капітаном команди. Альбанський в ті роки був одним із найпопулярніших спортсменів Польщі, навіть незважаючи на не зовсім спортивну статуру 176 см і 50 кг (хоча потім поправився до 62 кг).

Після [[Радянська анексія західноукраїнських земель|радянської анексії Західної України]] Альбанський виступав у новостворених командах — [[Динамо (Львів)|«Динамо» (Львів)]] та [[Спартак (Львів)|«Спартак» (Львів)]].

У 1944 році Альбанський переїхав до міста [[Ряшів]] (нині [[Польща]]). Там виступав за [[Ресовія (Ряшів)|місцевий клуб «Ресовія»]], а в [[Чемпіонат Польщі з футболу 1946|сезоні 1945/46]] провів кілька матчів за [[Погонь (Катовиці)|«Погонь» із Катовиць]].

Після закінчення Другої світової війни Альбанський переїхав у [[Верхня Сілезія|Верхню Сілезію]] працювати у вуглевидобувній промисловості, потім працював державним службовцем і, пізніше, футбольним тренером.

== Джерела ==
* Wojciech Frączek, Mariusz Gudebski, Jarosław Owsiański: Encyklopedia ekstraklasy, statystyczny bilans 80 sezonów. Fundacja Dobrej Ksiązki Warszawa, 2015 strony = 1-1344. ISBN 978-83-86320-65-3.
* Andrzej Gowarzewski: MISTRZOSTWA POLSKI. LUDZIE (1918—1939). 100 lat prawdziwej historii (1), Wydawnictwo GiA, Katowice 2017

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{SportsReference|al/spirydion-albanski-1|NAME=Спиридон Альбанський}}
* [https://web.archive.org/web/20090919015758/http://www.olimpijski.pl/pl/subpages/displayfid/294_2635.html Біографія на сайті Польського олімпійського комітету] {{Ref-pl}}
* {{footballfacts|477720}}
{{Бібліоінформація}}
{{Склад футбольної збірної Польщі на Олімпійських іграх 1936}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Альбанський Спіридіон}}
[[Категорія:Польські футболісти]]
[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні воротарі]]
[[Категорія:Футболісти «Погоні» (Львів)]]
[[Категорія:Футболісти «Спартака» (Львів)]]
[[Категорія:Футболісти «Динамо» (Львів)]]
[[Категорія:Футболісти «Ресовії»]]
[[Категорія:Гравці збірної Польщі з футболу]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Спіридон Ян Альбанський

Народження: 4 жовтня 1907

Смерть: 30 березня 1992 (84 роки)

Поховання: Cemetery at Francuska Street in Katowiced

Вага: 61 кг

Прізвисько: Спіритус, Ромек

Громадянство: Польська Республіка · Республіка Польща

Позиція: воротар

title: Професіональні клуби*

«Погонь» (Львів) · 234 (−?)

«Динамо» (Львів) · ? (−?)

«Спартак» (Львів) · ? (−?)

«Динамо» (Львів) · ? (−?)

«Ресовія» (Ряшів) · ? (−?)

«Погонь» (Катовіце) · ? (−?)

title: Національна збірна

Польща · 21 (−30)

title: Звання, нагороди

Нагороди: срібний Хрест заслуги

Звання, нагороди: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Stiftunglife
Stiftunglife (дослівно з німецької — «Фонд Життя») — німецький некомерційний благодійний фонд, заснований у 1989 році в місті Целле, відомий у Німеччині своєю підтримкою продовольчих банків для роздачі їжі нужденним. В своїй політиці фонд дотримується принципу, згідно з яким половина його коштів використовується в самій Німеччині, а половина — за кордоном. Згідно з підтвердженою річною фінансовою звітністю, у 2020 році фонд розподілив близько 820 000 євро. Установчий капітал фонду при заснуванні в 1989 році склав 100 000 марок, а станом на 2022 рік фондові активи фонда склали, згідно з його власною звітністю, близько 21 мільйона євро.
Stiftunglife не має найманих працівників, оскільки всі члени команди працюють на волонтерських засадах. Кожен член команди самостійно несе власні транспортні та адміністративні витрати. Усі грошові надходження та витрати оприлюднюються в прозорому обліковому звіті з детальним описом проєктів, в яких він бере участь та доданням квитанцій та чеків, що підтверджують витрати.

## Історія
Фонд був заснований у 1984 році в результаті домовленостей між підприємцем у сфері нерухомості Юргеном Гесснером і Карлхайнцом Бьомом, чий проект Menschen für Menschen підтримував Гесснера фінансово та організаційно в наступні роки. У 1989 році Гесснер, разом зі своїм діловим партнером Свеном Раапом, заснував фонд під назвою «Фонд Життя, некомерційний фонд для життя та навколишнього середовища» (нім. Stiftung Life, gemeinnützige Stiftung für Leben und Umwelt) з початковим капіталом в розмірі 100 000 марок.
У 1993 році Гесснеру прийшла в голову ідея створення продовольчих банків, яка об'єднала представників різних благодійних організацій, які до того часу діяли в Німеччині. Він ініціював заснування Федеральної асоціації німецьких продовольчих банків (нім. Bundesverband Deutsche Tafel), адміністрування якої спочатку перейшло до фонду, а Гесснер став його першим головою. Він також запропонував зареєструвати логотип для продовольчих банків, який буде доступний для всіх груп, які роздають їжу безпосередньо нужденним, не є конфесійними, не пов'язані з жодною партією та не конкурують з існуючими продовольчими банками. До 1997 року кількість харчових банків зросла до понад 300, федеральна асоціація залучила загальнонаціональних спонсорів із торгівлі продуктами харчування, а також виробника автомобілів, медіакомпанії та інших.
У 2000 році Федеральна асоціація німецьких продовольчих банків обрала для адміністрування власну раду директорів і Stiftunglife відійшов на другий план. В цьому ж році фонд почав організовувати діяльність з підтримки місцевих продовольчих банків, співпрацюючи з сукупністю міжнародних громадських благодійних організацій «Lions Clubs». У 2007/2008 році у співпраці з Карлхайнцом Бьомом розпочалося будівництво початкової школи в Ефіопії, і того ж року розпочалися роботи в М'янмі, яка швидко стала пріоритетною країною для роботи фонду.

## Сфери діяльності
У Німеччині Stiftunglife протягом 14 років підтримував продовольчі банки у закупівлі авторефрижераторів для збору та розподілу їжі. Загалом було профінансовано 422 покупки транспортних засобів загальною вартістю 20 мільйонів євро. Програма фінансування розподілила витрати на придбання у розмірі 33 000 євро порівну між Tafel, місцевими Lions Clubs і Stiftunglife. Після того, як через дизельний скандал, стало відомо про факти забруднення повітря дизельними транспортними засобами, Stiftunglife припинив програму фінансування 2017 року.
У Німеччині та Австрії Stiftunglife співпрацює з цирком-театром Ронкаллі (Circus Roncalli). Діти з малозабезпечених сімей за спільними коштами запрошуються відвідувати цирк, коли він дає гастролі в їхньому місті. У Німеччині Stiftunglife також підтримує ініціативи щодо здорового харчування та бере участь у різноманітних напрямках інтеграції біженців.
За кордоном у М'янмі основна увага приділяється дітям, школам і студентам, сонячним лампам і сонячним/водним системам і очистці питної води. Усі проєкти розраховані на постійну співпрацю. Кожен проєкт відвідується та оцінюється один або два рази на рік. Проєкт Swimming Doctors керує плавучою медичною практикою в дельті Іраваді в М'янмі з 2010 року. Німецькі лікарі підтримують своїх бірманських колег шляхом регулярної співпраці.
Для проєктів шкіл, сонячних ламп, очистки води, а також водної медичної практики кожен одержувач платить невеликий внесок, який збільшується за рахунок інвестицій з капіталів фонду або може бути використаний обраними представниками на місці для виконання завдань громади.
До 2012 року Stiftunglife також підтримував лікарню в Ефіопії, яка спочатку була заснована Menschen für Menschen. Інші завершені проєкти включають будівництво загалом 600 рибальських човнів для рибальських сімей, які втратили засоби до існування під час цунамі та штормів у 2004, 2008 та 2010 роках.
З початку російського вторгнення в Україну у 2022 році, фонд Stiftunglife фінансував поставки допомоги в Україну товарами повсякденного попиту, продуктами харчування та ліками.

title: Stiftunglife

wikitext:
[[Файл:Logo_der_Stiftunglife.jpg|міні|Поточний логотип благодійного фонду Stiftunglife.]]
'''Stiftunglife''' (дослівно з [[Німецька мова|німецької]] — «Фонд Життя») — німецький некомерційний [[Благодійна організація|благодійний фонд]], заснований у 1989 році в місті [[Целле]], відомий у Німеччині своєю підтримкою [[Продовольчий банк|продовольчих банків]] для роздачі їжі нужденним. В своїй політиці фонд дотримується принципу, згідно з яким половина його коштів використовується в самій Німеччині, а половина — за кордоном. Згідно з підтвердженою річною [[Фінансова звітність|фінансовою звітністю]], у 2020 році фонд розподілив близько 820 000 євро. Установчий капітал фонду при заснуванні в 1989 році склав 100 000 марок, а станом на 2022 рік фондові активи фонда склали, згідно з його власною звітністю, близько 21 мільйона євро.

Stiftunglife не має найманих працівників, оскільки всі члени команди працюють на [[Волонтерство|волонтерських засадах]]. Кожен член команди самостійно несе власні транспортні та адміністративні витрати. Усі грошові надходження та витрати оприлюднюються в прозорому обліковому звіті з детальним описом проєктів, в яких він бере участь та доданням квитанцій та чеків, що підтверджують витрати<ref>Stiftunglife: [http://www.das-glaeserne-konto.de/ Das gläserne Konto]</ref>.

== Історія ==
[[Файл:Vorstand_der_stiftunglife_in_celle.jpg|міні| Свен Раап, Мартіна Рісман і Юрген Гесснер (зліва направо) у [[Целле]], 2018|ліворуч]]
Фонд був заснований у 1984 році в результаті домовленостей між підприємцем у сфері нерухомості Юргеном Гесснером і Карлхайнцом Бьомом, чий проект Menschen für Menschen підтримував Гесснера фінансово та організаційно в наступні роки. У 1989 році Гесснер, разом зі своїм діловим партнером Свеном Раапом<ref>Gessner und Raap GmbH — Immobilien Entwicklung und Beratung: [http://www.gessnerundraap.de/ Website]</ref>, заснував фонд під назвою «Фонд Життя, некомерційний фонд для життя та навколишнього середовища» ({{lang-de|Stiftung Life, gemeinnützige Stiftung für Leben und Umwelt}}) з початковим капіталом в розмірі 100 000 марок.

У 1993 році Гесснеру прийшла в голову ідея створення [[Продовольчий банк|продовольчих банків]], яка об'єднала представників різних благодійних організацій, які до того часу діяли в Німеччині. Він ініціював заснування ''Федеральної асоціації німецьких продовольчих банків'' ({{lang-de|Bundesverband Deutsche Tafel}}), адміністрування якої спочатку перейшло до фонду, а Гесснер став його першим головою. Він також запропонував зареєструвати логотип для продовольчих банків, який буде доступний для всіх груп, які роздають їжу безпосередньо нужденним, не є конфесійними, не пов'язані з жодною партією та не конкурують з існуючими продовольчими банками. До 1997 року кількість харчових банків зросла до понад 300, федеральна асоціація залучила загальнонаціональних спонсорів із торгівлі продуктами харчування, а також виробника автомобілів, медіакомпанії та інших.

У 2000 році Федеральна асоціація німецьких продовольчих банків обрала для адміністрування власну раду директорів і Stiftunglife відійшов на другий план. В цьому ж році фонд почав організовувати діяльність з підтримки місцевих продовольчих банків, співпрацюючи з сукупністю міжнародних громадських благодійних організацій «[[Lions Clubs International|Lions Clubs]]». У 2007/2008 році у співпраці з Карлхайнцом Бьомом розпочалося будівництво початкової школи в [[Ефіопія|Ефіопії]], і того ж року розпочалися роботи в [[М'янма|М'янмі]], яка швидко стала пріоритетною країною для роботи фонду.

== Сфери діяльності ==
У Німеччині Stiftunglife протягом 14 років підтримував продовольчі банки у закупівлі [[авторефрижератор]]ів для збору та розподілу їжі. Загалом було профінансовано 422 покупки транспортних засобів загальною вартістю 20 мільйонів євро. Програма фінансування розподілила витрати на придбання у розмірі 33 000 євро порівну між Tafel, місцевими Lions Clubs і Stiftunglife. Після того, як через [[Афера концерну Volkswagen з маніпуляцією вихлопом|дизельний скандал]], стало відомо про факти забруднення повітря дизельними транспортними засобами, Stiftunglife припинив програму фінансування 2017 року.

У Німеччині та Австрії Stiftunglife співпрацює з цирком-театром Ронкаллі (Circus Roncalli). Діти з малозабезпечених сімей за спільними коштами запрошуються відвідувати цирк, коли він дає гастролі в їхньому місті. У Німеччині Stiftunglife також підтримує ініціативи щодо здорового харчування<ref>Stiftunglife: 2013 Ausblick und Rückblick, 2013</ref> та бере участь у різноманітних напрямках інтеграції біженців.

За кордоном у [[М'янма|М'янмі]] основна увага приділяється дітям, школам і студентам, сонячним лампам і сонячним/водним системам і очистці питної води. Усі проєкти розраховані на постійну співпрацю. Кожен проєкт відвідується та оцінюється один або два рази на рік. Проєкт ''Swimming Doctors'' керує плавучою медичною практикою в дельті [[Іраваді]] в М'янмі з 2010 року. Німецькі лікарі підтримують своїх бірманських колег шляхом регулярної співпраці<ref>''Schwimmende Klinik''. In: [[Mare (Zeitschrift)|mare]], Heft 84/2012, Seite 124</ref>.

Для проєктів шкіл, сонячних ламп, очистки води, а також водної медичної практики кожен одержувач платить невеликий внесок, який збільшується за рахунок інвестицій з капіталів фонду або може бути використаний обраними представниками на місці для виконання завдань громади.

До 2012 року Stiftunglife також підтримував лікарню в [[Ефіопія|Ефіопії]], яка спочатку була заснована ''Menschen für Menschen''. Інші завершені проєкти включають будівництво загалом 600 рибальських човнів для рибальських сімей, які втратили засоби до існування під час [[цунамі]] та штормів у [[Землетрус в Індійському океані (2004)|2004]], [[Наргіз (циклон)|2008]] та 2010 роках.

З початку [[Російське вторгнення в Україну (з 2022)|російського вторгнення в Україну у 2022 році]], фонд Stiftunglife фінансував поставки допомоги в Україну товарами повсякденного попиту, продуктами харчування та ліками.

== Посилання ==

* [http://www.stiftunglife.de/stiftung/ Веб-сайт Stiftunglife]
* Stiftunglife: [http://www.das-glaeserne-konto.de/ прозорий рахунок]

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Організації, засновані 1989]]
[[Категорія:Благодійні фонди]]
[[Категорія:Засновані в Німеччині 1989]]


text:
# Браян Боннер
Брайан Боннер (англ. Brian Bonner, нар. 1960, Сент-Пол, США) — головний редактор українського англомовного видання Kyiv Post з 2008 року, американець.

## Життєпис
За фахом історик, закінчив Університет Міннесоти у 1984 році. Журналістську кар'єру почав у студентській газеті Minnesota Daily, найбільшій студентській газеті Сполучених Штатів і четвертій за популярності газеті штату.
23 роки, з червня 1983 по квітень 2007-го, працював репортером і редактором газети St. Paul Pioneer Press, другої за обсягами у Міннесоті, США. Крім України, вів репортажі також з Росії, Бельгії, Шрі-Ланки, Таїланду, Лаосу, Норвегії та Великої Британії.
Вперше приїхав в Україну у 1996 році викладати журналістику і пробув в країні до січня 1997-го. У 1999 році багато працював у Європі, брав участь в антитютюнових кампаніях, і також став редактором Kyiv Post.
Чинний головний редактор Kyiv Post з 9 червня 2008 року.
У 2007—2008 роках працював заступником директора з міжнародних комунікацій у «Кампанії за дітей без тютюну» у Вашингтоні, округ Колумбія. Також працював експертом з виборів у шести місіях спостерігачів ОБСЄ в Україні, Білорусі, Казахстані та Туркменістані у 1999—2013 роках. У 2013—2017 роках був регіональним координатором данської програми Objective Investigative Reporting Program.
У квітні 2011 року, коли власник Kyiv Post Мухаммад Захур звільнив Боннера, на підтримку його і його позиції щодо редакційної політики виступили журналісти видання, влаштувавши страйк. За тиждень Захур повернув Боннера на посаду головного редактора.
Браян Боннер — член наглядової ради Фонду розвитку медіа (англ. Media Development Foundation), неприбуткової організації, заснованої журналістами Kyiv Post у 2013 році для пропагування розслідувальної журналістики, навчання журналістів та обмінів. У 2017 році обраний на дворічний термін членом ради директорів Європейської Бізнес Асоціації (англ. European Business Association).

## Особисте життя
Браян Боннер був одружений з українкою, має дочку-українку. Українською мовою не володіє.

title: Браян Боннер

wikitext:
{{ПІП|Боннер}}
{{особа
| дата_народження      = 1960
}}

'''Брайан Боннер''' ({{lang-en|Brian Bonner}}, {{н}} 1960, [[Сент-Пол (Міннесота)|Сент-Пол]], США) — головний редактор українського англомовного видання [[Kyiv Post]] з 2008 року<ref name=":0">{{Cite web|title=Brian Bonner, Author at KyivPost|url=https://www.kyivpost.com/author/briansbonner|website=KyivPost|accessdate=2019-02-27|archive-date=26 серпня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180826171331/https://www.kyivpost.com/author/briansbonner}}</ref>, американець.

== Життєпис ==
За фахом історик, закінчив [[Університет Міннесоти]] у 1984 році.<ref name=":1">{{Cite web|title=Головред Kyiv Post Брайан Боннер: При Януковичі нас двічі хотіли купити — спершу його олігарх Курченко, потім — Фірташ|url=https://detector.media/rinok/article/109202/2015-07-14-golovred-kyiv-post-braian-bonner-pri-yanukovichi-nas-dvichi-khotili-kupiti-spershu-iogo-oligarkh-kurchenko-potim-firtash/|website=detector.media|accessdate=2019-02-27|language=uk|last=|first=|date=2015-07-14|publisher=|archive-date=21 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180921153248/https://detector.media/rinok/article/109202/2015-07-14-golovred-kyiv-post-braian-bonner-pri-yanukovichi-nas-dvichi-khotili-kupiti-spershu-iogo-oligarkh-kurchenko-potim-firtash/}}</ref> Журналістську кар'єру почав у студентській газеті {{нп|Minnesota Daily}},<ref name=":2">{{Cite web|title=Рідкісна свобода писати те, що думаєш|url=http://medialab.online/news/bonner/|website=MediaLab Online|date=2019-02-26|accessdate=2019-02-27|language=uk|archive-date=28 лютого 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190228003947/http://medialab.online/news/bonner/}}</ref> найбільшій студентській газеті Сполучених Штатів і четвертій за популярності газеті штату.

23 роки, з червня 1983 по квітень 2007-го, працював репортером і редактором газети {{нп|St. Paul Pioneer Press}}, другої за обсягами у Міннесоті, США.<ref name=":0" /> Крім України, вів репортажі також з Росії, Бельгії, Шрі-Ланки, Таїланду, Лаосу, Норвегії та Великої Британії.<ref name=":0" />

Вперше приїхав в Україну у 1996 році викладати журналістику<ref name=":0" /> і пробув в країні до січня 1997-го<ref name=":2" />. У 1999 році багато працював у Європі, брав участь в антитютюнових кампаніях,<ref name=":2" /> і також став редактором [[Kyiv Post]].<ref name=":0" />

Чинний головний редактор Kyiv Post з 9 червня 2008 року.<ref name=":0" />

У 2007—2008 роках працював заступником директора з міжнародних комунікацій у «Кампанії за дітей без тютюну» у Вашингтоні, округ Колумбія.<ref name=":0" /> Також працював експертом з виборів у шести місіях спостерігачів [[Організація з безпеки і співробітництва в Європі|ОБСЄ]] в Україні, Білорусі, Казахстані та Туркменістані у 1999—2013 роках.<ref name=":0" /> У 2013—2017 роках був регіональним координатором данської програми Objective Investigative Reporting Program.<ref name=":0" />

У квітні 2011 року, коли власник Kyiv Post [[Мохаммад Захур|Мухаммад Захур]] звільнив Боннера, на підтримку його і його позиції щодо редакційної політики виступили журналісти видання, влаштувавши страйк.<ref>{{Cite web|title=У Kyiv Post страйк журналістів триває|url=https://www.bbc.com/ukrainian/ukraine/2011/04/110419_kyivpost_media_pressure_sd|website=BBC News Україна|accessdate=2019-02-27|language=uk|first=Євгенія Руденко|last=Бі-Бі-Сі|last2=Київ|date=2011-04-11|publisher=|archive-date=21 вересня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180921160451/https://www.bbc.com/ukrainian/ukraine/2011/04/110419_kyivpost_media_pressure_sd}}</ref> За тиждень Захур повернув Боннера на посаду головного редактора.

Браян Боннер — член наглядової ради Фонду розвитку медіа ({{lang-en|Media Development Foundation}}), неприбуткової організації, заснованої журналістами Kyiv Post у 2013 році для пропагування розслідувальної журналістики, навчання журналістів та обмінів.<ref name=":0" /><ref>{{Cite web|title=MDF Board|url=https://mediadevelopmentfoundation.org/mdf-leadership|website=MDF|accessdate=2019-02-27|language=en-US|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190228065634/https://mediadevelopmentfoundation.org/mdf-leadership|archivedate=2019-02-28|deadurl=yes}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190228065634/https://mediadevelopmentfoundation.org/mdf-leadership |date=2019-02-28 }}</ref> У 2017 році обраний на дворічний термін членом ради директорів Європейської Бізнес Асоціації ({{lang-en|European Business Association}}).<ref name=":0" /><ref>{{Cite web|title=Про нас|url=https://eba.com.ua/about-us/|website=European Business Association|accessdate=2019-02-27|archive-date=4 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201104200517/https://eba.com.ua/about-us/}}</ref>

== Особисте життя ==
Браян Боннер був одружений з українкою, має дочку-українку.<ref name=":2" /> Українською мовою не володіє.<ref name=":1" />

== Примітки ==
{{reflist}}

{{бібліоінформація}}

title: Браян Боннер

Народився: 1960 · Сент-Пол, США

Місце проживання: Київ

Діяльність: журналіст, редактор

Alma mater: Міннесотський університет (1984), Університет Південної Дакоти (1980) і Університет Дакотиd (1979)

Знання мов: англійська

Заклад: Minnesota Dailyd, St. Paul Pioneer Pressd і Kyiv Post


text:
# Скандальна подія в Брікміллі
«Скандальна подія в Брікміллі» (рос. «Скандальное происшествие в Брикмилле») — радянський двосерійний художній телефільм, знятий режисером Юрієм Соломіним за мотивами п'єси англійського письменника і драматурга Джона Бойнтона Прістлі «Скандальна подія з містером Кеттлом і місіс Мун» у 1980 році.

## Сюжет
Дія відбувається в провінційному британському містечку Брікміллі, приблизно в середині XX століття. Джордж Кеттл — строга і нудна людина, керівник місцевого банку, який живе по неухильному розпорядку. Але в один прекрасний день відбувається диво. Коли містер Кеттл, який зазвичай, приходив на роботу до 9.00, він раптом почув всередині себе голос. Через кілька секунд життя його безповоротно змінилося. Він повернувся додому з іграшками з дитячого магазину і почав грати в мисливця. Потім із задоволенням виконав партію великого барабана, акомпануючи опері «Князь Ігор». І, нарешті, зізнався в любові старій знайомій Делії Мун, з якою до цього навіть не наважувався толком заговорити. Знайомі вирішили, що він впав у дитинство або пішов у запій. Але вся річ у тому, що відтепер містер Кеттл вирішив бути абсолютно чесним із самим собою й оточуючими…

## У ролях
- Юрій Соломін — Джордж Кеттл
- Неллі Корнієнко — Делія Мун
- Тетяна Панкова — місіс Твіггі
- Олександра Яковлєва — Моніка Твіггі
- Еммануїл Віторган — Стріт
- Євген Весник — Хардейкер
- Григорій Лямпе — Гренок
- Борис Іванов — Клінтон
- Олександр Вокач — містер Генрі Мун
- Борис Клюєв — секретар

## Знімальна група
- Режисер —  Юрій Соломін
- Сценарист — Василь Соловйов
- Оператор — Анатолій Лєсніков
- Композитор — Геннадій Подєльський
- Художник — Юрій Істратов

title: Скандальна подія в Брікміллі

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Скандальна подія в Брікміллі
|оригінальна назва ={{lang-ru|Скандальное происшествие в Брикмилле}}
|зображення =Скандальна подія в Брікміллі.jpg
|жанр       =драма
|режисер    =[[Соломін Юрій Мефодійович | Юрій Соломін]]
|сценарист  =[[Василь Соловйов]]
|Продюсер   =
|Актори     =[[Щербаков Борис Васильович | Борис Щербаков]]
[[Старигін Ігор Володимирович | Ігор Старигін]]
[[Лавров Кирило Юрійович | Кирило Лавров]]
[[Мартинюк Георгій Якович | Георгій Мартинюк]]
|оператор   =[[Анатолій Лєсніков]]
|композитор =[[Геннадій Подєльський]]
|художник   =[[Юрій Істратов]]
|кінокомпанія =[[Свердловська кіностудія]]
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 126 [[хвилина|хв]]
|рік        = 1980
| ідентифікатор =0230791
}}
'''«Скандальна подія в Брікміллі»''' ({{lang-ru|«Скандальное происшествие в Брикмилле»}}) — радянський двосерійний художній телефільм, знятий режисером [[Соломін Юрій Мефодійович|Юрієм Соломіним]] за мотивами п'єси англійського письменника і драматурга [[Джон Бойнтон Прістлі|Джона Бойнтона Прістлі]] «Скандальна подія з містером Кеттлом і місіс Мун» у 1980 році.

== Сюжет ==
Дія відбувається в провінційному британському містечку Брікміллі, приблизно в середині XX століття. Джордж Кеттл — строга і нудна людина, керівник місцевого банку, який живе по неухильному розпорядку. Але в один прекрасний день відбувається диво. Коли містер Кеттл, який зазвичай, приходив на роботу до 9.00, він раптом почув всередині себе голос. Через кілька секунд життя його безповоротно змінилося. Він повернувся додому з іграшками з дитячого магазину і почав грати в мисливця. Потім із задоволенням виконав партію великого барабана, акомпануючи опері «Князь Ігор». І, нарешті, зізнався в любові старій знайомій Делії Мун, з якою до цього навіть не наважувався толком заговорити. Знайомі вирішили, що він впав у дитинство або пішов у запій. Але вся річ у тому, що відтепер містер Кеттл вирішив бути абсолютно чесним із самим собою й оточуючими…

== У ролях ==
* [[Соломін Юрій Мефодійович|Юрій Соломін]] — ''Джордж Кеттл
* [[Корнієнко Неллі Іванівна|Неллі Корнієнко]] — ''Делія Мун
* [[Панкова Тетяна Петрівна|Тетяна Панкова]] — ''місіс Твіггі
* [[Яковлєва Олександра Євгенівна|Олександра Яковлєва]] — ''Моніка Твіггі
* [[Віторган Еммануїл Гедеонович|Еммануїл Віторган]] — ''Стріт
* [[Весник Євген Якович|Євген Весник]] — ''Хардейкер
* [[Григорій Лямпе]] — ''Гренок
* [[Іванов Борис Володимирович|Борис Іванов]] — ''Клінтон
* [[Вокач Олександр Андрійович|Олександр Вокач]] — ''містер Генрі Мун
* [[Клюєв Борис Володимирович|Борис Клюєв]] — ''секретар

== Знімальна група ==
* Режисер — [[Соломін Юрій Мефодійович | Юрій Соломін]]
* Сценарист — [[Василь Соловйов]]
* Оператор — [[Анатолій Лєсніков]]
* Композитор — [[Геннадій Подєльський]]
* Художник — [[Юрій Істратов]]

== Посилання ==
* {{imdb|id=0230791|name=''Скандальна подія в Брікміллі''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1980]]
[[Категорія:Фільми-драми СРСР]]
[[Категорія:Фільми Свердловської кіностудії]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]
[[Категорія:Екранізації творів Джона Бойнтона Прістлі]]
[[Категорія:Екранізації п'єс]]

title: рос. Скандальное происшествие в Брикмилле

Жанр: драма

Режисер: Юрій Соломін

Сценарист: Василь Соловйов

У головних · ролях: Борис Щербаков · Ігор Старигін · Кирило Лавров · Георгій Мартинюк

Оператор: Анатолій Лєсніков

Композитор: Геннадій Подєльський

Художник: Юрій Істратов

Кінокомпанія: Свердловська кіностудія

Мова: російська

Країна: СРСР


text:
# Сорокопуд південний
Сорокопу́д півде́нний (Lanius meridionalis) — вид горобцеподібних птахів родини сорокопудових (Laniidae).

## Поширення
Птах мешкає на Піренейському півострові та на півдні Франції. 95 % світової популяції знаходиться в Іспанії. Рідкісні бродяжні особини спостерігалися в Марокко.

## Опис
Птах середнього розміру, завдовжки 24 см, вагою 48—93 г. Це птах з міцною і масивною зовнішністю з досить великою й овальною головою, міцним і гачкуватим дзьобом, міцними й досить короткими ногами, короткими й округлими крилами та досить довгим тонким хвостом з квадратним кінцем. Верхня частина тіла сіра, нижня — від білого до світло-сірого кольору. Лицьова маска, крила та хвіст чорні. На крилах є невелике біле дзеркальце, а над лицьовою маскою тонка біла брова. Очі темно-карі, дзьоб і ноги чорні.

## Спосіб життя
Живуть поодинці або парами. Активно захищають свою територію від конкурентів. Живиться комахами, іншими безхребетними та дрібними хребетними. Велику здобич нанизують на велику колючку куща або дерева чи на колючий дріт, таким чином сорокопуд може розірвати її на шматки міцним гачкуватим дзьобом, оскільки ноги птаха не пристосовані для утримування здобичі.
Сезон розмноження триває з березня по червень. Глибоке чашоподібне гніздо побудована з переплетених гілочок, облицюване зсередини рослинними волокнами та розташовується між гілками колючих кущів. У гнізді 3—5 яєць. Інкубація триває 15—18 днів. Насиджує кладку самиця, а самець в цей час охороняє її та підгодовує. Пташенята вилуплюються сліпі та без оперення, але можуть літати вже після трьох тижнів життя, стаючи незалежними від батьків приблизно через місяць після вилуплення.

title: Сорокопуд південний

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Сорокопуд південний
| status = VU
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=22729533|title=''Lanius meridionalis'' |assessor=BirdLife International |assessor-link=BirdLife International |version=2020.3 |year=2016|accessdate= 20 грудня 2020}}</ref>
| image =
| image_width = 260px
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Сорокопудові]] (Laniidae)
| genus = [[Сорокопуд]] (''Lanius'')
| species = '''Сорокопуд південний'''
| binomial = ''Lanius meridionalis''
| binomial_authority = ([[Конрад Якоб Темінк|Temminck]], 1820)
| range_map = Lanius meridionalis distr03.svg
| range_map_caption = Мапа поширення виду
| wikispecies = Lanius meridionalis
}}
'''Сорокопу́д півде́нний'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Lanius meridionalis'') — вид [[горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Сорокопудові|сорокопудових]] (Laniidae).

== Поширення ==
Птах мешкає на Піренейському півострові та на півдні Франції. 95 % світової популяції знаходиться в Іспанії. Рідкісні бродяжні особини спостерігалися в Марокко.

== Опис ==
Птах середнього розміру, завдовжки 24 см, вагою 48—93 г. Це птах з міцною і масивною зовнішністю з досить великою й овальною головою, міцним і гачкуватим дзьобом, міцними й досить короткими ногами, короткими й округлими крилами та досить довгим тонким хвостом з квадратним кінцем. Верхня частина тіла сіра, нижня — від білого до світло-сірого кольору. Лицьова маска, крила та хвіст чорні. На крилах є невелике біле дзеркальце, а над лицьовою маскою тонка біла брова. Очі темно-карі, дзьоб і ноги чорні.

== Спосіб життя ==
Живуть поодинці або парами. Активно захищають свою територію від конкурентів. Живиться комахами, іншими безхребетними та дрібними хребетними. Велику здобич нанизують на велику колючку куща або дерева чи на колючий дріт, таким чином сорокопуд може розірвати її на шматки міцним гачкуватим дзьобом, оскільки ноги птаха не пристосовані для утримування здобичі.

Сезон розмноження триває з березня по червень. Глибоке чашоподібне гніздо побудована з переплетених гілочок, облицюване зсередини рослинними волокнами та розташовується між гілками колючих кущів. У гнізді 3—5 яєць. Інкубація триває 15—18 днів. Насиджує кладку самиця, а самець в цей час охороняє її та підгодовує. Пташенята вилуплюються сліпі та без оперення, але можуть літати вже після трьох тижнів життя, стаючи незалежними від батьків приблизно через місяць після вилуплення.

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Сорокопудові]]
[[Категорія:Птахи, описані 1820]]
[[Категорія:Птахи Португалії]]
[[Категорія:Птахи Іспанії]]
[[Категорія:Фауна Франції]]

{{птахи-доробити}}

title: ?Сорокопуд південний

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Сорокопудові (Laniidae)

Рід: Сорокопуд (Lanius)

Вид: Сорокопуд південний

Вікісховище: Lanius meridionalis

Віківиди: Lanius meridionalis