text:
# Springfield M1855
Спрінгфілдська модель гвинтівки 1855 року — це нарізний мушкет, розроблений у 1856 році. Всього було випущено 60 тис. екземплярів, протягом 1856–1860 років. Гвинтівка використовувалася під час Громадянської війни у США. Вона використала переваги нової кулі Міньє, яка могла бути смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м). Це була стандартна піхотна зброя, поки наступна спрінгфілдська модель гвинтівки 1861 року не витіснила її. Це допомогло запобігти використанню водостійкої гвинтівки для стрічки Maynard.

## Походження
Спрінгфілдська модель 1855 – нарізний мушкет, який широко використовувався в середині XIX ст. Він був виготовлений у Springfield Armory в Массачауетсі й у Harpers Ferry Armory у Вірджинії (сучасна Західна Вірджинія) разом з Whitney Armory. Раніше мушкети були переважно гладкоствольною кремнієвою зброєю. У 1840-х роках ненадійні капсульні замки були замінені набагато надійнішими і стійкішими до погодних умов ударними замками. Гладкий ствол і неточна кругла куля також були замінені нарізними стволами і винайденою кулею Міньє. У той час як старі мушкети мали ефективну дальність дії приблизно від 50 до 100 ярдів (46–91 м), модель 1855 мала ефективну дальність дії 400 ярдів (370 м) і була смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м).
Ствол моделі 1855 був калібру 14.73 мм, що було менше, ніж у попередніх мушкетів. Спрінгфілдська модель 1816 і всі її похідні до спрінгфілдської моделі 1842 мали калібр 17.52 мм, але випробування проведені армією США, показали, що менший калібр 14.73 мм був більш точним при використанні з кулею Міньє.
У моделі 1855 також використовувалась стрічки Maynard, що було спробою покращити систему ударних капсулів, розроблену раніше. Замість використання окремих капсулів, які повинні були бути розміщені для кожного пострілу система Maynard використовувала стрічку, яка автоматично подавалася при кожному взведенні курка, подібно до того, як працює сучасний дитячий пістолет з кришкою.
У той час як порох і кулю Міньє все ще потрібно було заряджати звичайним способом, система стрічки була розроблена для автоматизації розміщення ударного капсуля і, отже, прискорення загальної скорострільності зброї. Зброю також можна було зарядити звичайним способом за допомогою стандартних ударних капсулів, якщо стрічка була недоступна. Тодішній військовий міністр Джефферсон Девіс санкціонував прийняття системи Maynard для моделі 1855 року.
У польових умовах система Maynard виявилась ненадійною. Випробування, проведені між 1859 і 1860 роками, виявили, що половина капсулів дала пропуски, а також повідомили, що пружини стрічкового капсуля погано подаються.
Найбільшою проблемою була сама стрічка. Незважаючи на те, що вона начебто трактувалась як водонепроникна, паперова смужка, але виявилася вразливою до вологи. Була зроблена спроба усунути цю проблему, зробивши покриття для стрічки з фольги, але, незважаючи на покращення, які це принесло, Департамент озброєння відмовився від системи Maynard і повернувся до стандартного ударного замка в пізніших нарізних мушкетах, таких як у моделі 1861.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями. Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Обладнання для виготовлення нарізних мушкетів моделі 1855 у Харперс-Феррі було захоплено армією Конфедерації на початку 1861 року. Захоплене обладнання для виробництва нарізних мушкетів було доставлено до Річмонду, де воно сформувало основу можливостей Конфедерації з виробництва зброї. Нарізні мушкетні механізми були доставлені до Феєтвіллю, де вони також використовувалися для виробництва зброї протягом всієї війни. У результаті використання оригінальної техніки арсеналу гвинтівки Річмонд і гвинтівки Фейтвіля були двома найкращими видами зброї, виробленими Конфедерацією.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями.
Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855.
Модель 1855 випускалася з 1856 по 1860 рік і була основною вогнепальною зброєю регулярної армії в роки до Громадянської війни.
Потреба у великій кількості зброї на початку Громадянської війни в США призвела до спрощення моделі 1855 за рахунок видалення покриття для стрічки Maynard та кількох інших незначних змін, щоб зробити її дешевшою та простішою у виробництві, створивши таким чином  модель 1861. Модель 1855 була найдоступнішою зброєю на початку  конфлікту, оскільки до використання моделі 1861 року потрібен ще був певний час, щоб фактично використовувати її на полі бою. Однак до початку війни було виготовлено близько 80 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Деякі з них були знищені, коли військові Конфедерації захопили Арсенал Харперс-Феррі у квітні 1861 року, а ще кілька тисяч були в руках армії півдня. Приблизно 10 000 гвинтівок також було відправлено до Каліфорнії, і тому вони були абсолютно неважливими для військових зусиль Союзу.

## Перше використання
Модель 1855 вперше була використана у вересні 1858 року на північному заході Тихого океану в битві при Чотирьох озерах (рівнини Спокан). Атакуючі корінні американці були відправлені військами США, озброєні нарізним мушкетом моделі 1855. Лейтенант Лоуренс Кіп зазначив: «Дивно сказати, що жоден з наших людей не був поранений... Це сталося завдяки гвинтівкам великої дальності, котрі  вперше використовували наші війська... Якби ці люди були озброєні тими, які раніше використовувалися, результат битви, що стосується втрат з нашого боку, був би зовсім інакшим, бо ворог переважав нас і мав усю мужність, яку ми звикли приписувати індіанським дикунам. Але вони були в паніці від впливу нашого вогню на такій великій відстані».

## Варіанти
Модель 1855 зазвичай називають нарізним мушкетом, оскільки він був такої ж довжини, як і мушкети, які він замінив. Він мав ствол довжиною 40 дюймів (100 см) і загальну довжину 56 дюймів (140 см). Ствол кріпився до трьох гвинтівкових стрічок. Також була виготовлена коротша дводіапазонна версія, з двома стрічками, яку зазвичай називають гвинтівкою Harpers Ferry Model 1855. Ця коротша гвинтівка мала 33-дюймовий (84 см) ствол і загальну довжину 49 дюймів (120 см).
Також був виготовлений пістолет-карабін зразка 1855 року.
Нарізний мушкет моделі 1855 був модифікований у 1858 році, щоб включати простіший приціл (типовий тип відкидного листа), накладну коробку на бічній частині приклада та залізний накінечник на заміну латунному. Цей варіант іноді називають Типом II, а попередню модель — Типом I.

title: Springfield M1855

wikitext:
{{Картка зброї
| назва                = Спрінгфільдська гвинтівка
| зображення           = Springfield Model 1855 - AM.030363.jpg
| розм_зобр            = 300px
| альт                 =
| підпис               =
| походження           = {{USA}}
| тип                  = [[Мушкет]]
<!-- Зазначення типу -->| є_стрілецька         = yes
<!-- Історія використання -->| служба               = [[1856]]—[[1865]]
| оператори            =
| війни                = [[Індіанські війни]]<br/>[[Громадянська війна в США]]
<!-- Історія виробництва -->| розробник            =
| дата_розробки        = [[1855]]
| виробник             =
| вартість_одиниці     =
| дата_виготовлення    =
| кількість            = 75 000
| варіанти             = <!-- Основні характеристики -->
| хар_підпис           =
| вага                 = 4,2 кг
| довжина              = 1400 мм
| част_довжина         = 1000 мм
| ширина               =
| висота               =
| діаметр              =
| обслуга              =
| десант               = <!-- Характеристики стрілецької зброї -->
| набій                =
| вага_набою           =
| калібр               = 14.73 мм
| стволи               =
| дія                  =
| темп                 =
| д_швидкість          =
| дальність            =
| м_дальність          =
| живлення             =
| приціл               =
}}
[[File:Springfield Maynard Lock.JPG|thumb|Спрінгфілдська гвинтівка модель 1855]] [[File:Springfield 1855 Pistol-Carbine.jpg|thumb|Спрінгвілдська гвинтівка 1855 пістоль-карабін]]
'''Спрінгфілдська модель гвинтівки 1855 року''' — це нарізний [[мушкет]], розроблений у [[1856]] році. Всього було випущено 60 тис. екземплярів, протягом [[1856]]–[[1860]] років. Гвинтівка використовувалася під час [[Громадянська війна в США|Громадянської війни у США]]. Вона використала переваги нової кулі Міньє, яка могла бути смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м). Це була стандартна [[Піхота|піхотна]] зброя, поки наступна спрінгфілдська модель гвинтівки [[1861]] року не витіснила її. Це допомогло запобігти використанню водостійкої гвинтівки для [[Стрічка (зброя)|стрічки]] Maynard.

== Походження ==
Спрінгфілдська модель 1855 – нарізний мушкет, який широко використовувався в середині [[XIX століття|XIX ст]]. Він був виготовлений у Springfield Armory в [[Массачусетс|Массачауетсі]] й у Harpers Ferry Armory у [[Західна Вірджинія|Вірджинії]] (сучасна [[Західна Вірджинія]]) разом з Whitney Armory. Раніше мушкети були переважно [[Гладкоствольна зброя|гладкоствольною]] кремнієвою зброєю. У 1840-х роках ненадійні [[Капсульний замок|капсульні замки]] були замінені набагато надійнішими і стійкішими до погодних умов ударними замками. Гладкий ствол і неточна кругла куля також були замінені нарізними стволами і винайденою кулею Міньє. У той час як старі мушкети мали ефективну дальність дії приблизно від 50 до 100 ярдів (46–91 м), модель 1855 мала ефективну дальність дії 400 ярдів (370 м) і була смертельною на відстані понад 1000 ярдів (910 м).
Ствол моделі 1855 був калібру 14.73 мм, що було менше, ніж у попередніх мушкетів. Спрінгфілдська модель 1816 і всі її похідні до спрінгфілдської моделі 1842 мали калібр 17.52 мм, але випробування проведені [[Армія США|армією США]], показали, що менший калібр 14.73 мм був більш точним при використанні з кулею Міньє.
У моделі 1855 також використовувалась стрічки Maynard, що було спробою покращити систему ударних капсулів, розроблену раніше. Замість використання окремих капсулів, які повинні були бути розміщені для кожного пострілу система Maynard використовувала стрічку, яка автоматично подавалася при кожному взведенні [[Курок|курка]], подібно до того, як працює сучасний дитячий пістолет з кришкою.
У той час як порох і кулю Міньє все ще потрібно було заряджати звичайним способом, система стрічки була розроблена для автоматизації розміщення ударного капсуля і, отже, прискорення загальної скорострільності зброї. Зброю також можна було зарядити звичайним способом за допомогою стандартних ударних капсулів, якщо стрічка була недоступна. Тодішній військовий міністр [[Джефферсон Девіс]] санкціонував прийняття системи Maynard для моделі 1855 року.<ref name=":3">{{Cite web|title=U.S. Model 1855 Springfield: The Rifle-Musket of the Regulars|url=https://www.americanrifleman.org/articles/2020/6/11/us-model-1855-springfield-the-rifle-musket-of-the-regulars|url-status=live|access-date=2021-05-28|website=American Rifleman|language=en|archive-date=28 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128132432/https://www.americanrifleman.org/articles/2020/6/11/us-model-1855-springfield-the-rifle-musket-of-the-regulars}}</ref>
У польових умовах система Maynard виявилась ненадійною. Випробування, проведені між 1859 і 1860 роками, виявили, що половина капсулів дала пропуски, а також повідомили, що пружини стрічкового капсуля погано подаються.
Найбільшою проблемою була сама стрічка. Незважаючи на те, що вона начебто трактувалась як водонепроникна, паперова смужка, але виявилася вразливою до вологи. Була зроблена спроба усунути цю проблему, зробивши покриття для стрічки з фольги, але, незважаючи на покращення, які це принесло, Департамент озброєння відмовився від системи Maynard і повернувся до стандартного ударного замка в пізніших нарізних мушкетах, таких як у моделі 1861.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом [[Громадянська війна в США|Громадянської війни]] зі стандартними ударними капсулями. Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Обладнання для виготовлення нарізних мушкетів моделі 1855 у Харперс-Феррі було захоплено [[Армія Конфедеративних Штатів Америки|армією Конфедерації]] на початку [[1861]] року. Захоплене обладнання для виробництва нарізних мушкетів було доставлено до [[Ричмонд (Вірджинія)|Річмонду]], де воно сформувало основу можливостей Конфедерації з виробництва зброї. Нарізні мушкетні механізми були доставлені до [[Феєтвілл|Феєтвіллю]], де вони також використовувалися для виробництва зброї протягом всієї війни. У результаті використання оригінальної техніки арсеналу гвинтівки Річмонд і гвинтівки Фейтвіля були двома найкращими видами зброї, виробленими Конфедерацією.
Більшість нарізних мушкетів моделі 1855 використовувалися протягом Громадянської війни зі стандартними ударними капсулями.
Було виготовлено приблизно 75 000 нарізних мушкетів моделі 1855.
Модель 1855 випускалася з [[1856]] по [[1860]] рік і була основною вогнепальною зброєю регулярної армії в роки до Громадянської війни.
Потреба у великій кількості зброї на початку Громадянської війни в США призвела до спрощення моделі 1855 за рахунок видалення покриття для стрічки Maynard та кількох інших незначних змін, щоб зробити її дешевшою та простішою у виробництві, створивши таким чином  модель 1861. Модель 1855 була найдоступнішою зброєю на початку  конфлікту, оскільки до використання моделі 1861 року потрібен ще був певний час, щоб фактично використовувати її на полі бою. Однак до початку війни було виготовлено близько 80 000 нарізних мушкетів моделі 1855. Деякі з них були знищені, коли військові Конфедерації захопили Арсенал Харперс-Феррі у квітні 1861 року, а ще кілька тисяч були в руках армії півдня. Приблизно 10 000 гвинтівок також було відправлено до [[Каліфорнія|Каліфорнії]], і тому вони були абсолютно неважливими для військових зусиль Союзу.

== Перше використання ==
Модель 1855 вперше була використана у вересні 1858 року на північному заході [[Тихий океан|Тихого океану]] в битві при Чотирьох озерах (рівнини Спокан). Атакуючі корінні американці були відправлені військами США, озброєні нарізним мушкетом моделі 1855. Лейтенант Лоуренс Кіп зазначив: «Дивно сказати, що жоден з наших людей не був поранений... Це сталося завдяки гвинтівкам великої дальності, котрі  вперше використовували наші війська... Якби ці люди були озброєні тими, які раніше використовувалися, результат битви, що стосується втрат з нашого боку, був би зовсім інакшим, бо ворог переважав нас і мав усю мужність, яку ми звикли приписувати індіанським дикунам. Але вони були в паніці від впливу нашого вогню на такій великій відстані».<ref>{{Cite web|last=Mcaulay|first=John D.|title=The U.S. Model 1855 Pistol Carbine|url=https://www.americanrifleman.org/content/the-u-s-model-1855-pistol-carbine/|url-status=live|access-date=2021-08-21|website=American Rifleman|language=en|archive-date=28 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211128132434/https://www.americanrifleman.org/content/the-u-s-model-1855-pistol-carbine/}}</ref>

== Варіанти ==
Модель 1855 зазвичай називають нарізним мушкетом, оскільки він був такої ж довжини, як і мушкети, які він замінив. Він мав ствол довжиною 40 дюймів (100 см) і загальну довжину 56 дюймів (140 см). Ствол кріпився до трьох гвинтівкових стрічок. Також була виготовлена коротша дводіапазонна версія, з двома стрічками, яку зазвичай називають гвинтівкою Harpers Ferry Model 1855. Ця коротша гвинтівка мала 33-дюймовий (84 см) ствол і загальну довжину 49 дюймів (120 см).<ref>"The Guns That Won the West: Firearms on the American Frontier, 1848-1898", by John Walter, Published by MBI Publishing Company, 2006</ref>
Також був виготовлений пістолет-карабін зразка 1855 року.
Нарізний мушкет моделі 1855 був модифікований у [[1858]] році, щоб включати простіший приціл (типовий тип відкидного листа), накладну коробку на бічній частині приклада та залізний накінечник на заміну латунному. Цей варіант іноді називають Типом II, а попередню модель — Типом I.<ref>"2008 Standard Catalog of Firearms: The Collector's Price and Reference Guide" by Dan Shideler, Published by Krause Publications, 2008</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Гвинтівки США]]
[[Категорія:Ранні гвинтівки]]
[[Категорія:Дульнозарядні гвинтівки]]
[[Категорія:Зброя громадянської війни у США]]

title: Спрінгфільдська гвинтівка

Тип: Мушкет

Походження: США

title: Історія використання

Війни: Індіанські війни · Громадянська війна в США

title: Історія виробництва

title: Характеристики


text:
# Міжнародний кінофестиваль у Локарно
Міжнародний кінофестиваль у Локарно (італ. Festival del film Locarno) — міжнародний кінофестиваль, що проводиться щорічно в серпні в місті Локарно, Швейцарія, починаючи з 1946 року. Після Венеційського і разом з Каннським та Карловими Варами, кінофестиваль у Локарно є одним з найдавніших. Особливістю фестивалю є перегляд фільмів на головній площі міста — Пьяцца Ґранде (Piazza Grande), яка може вмістити близько 8 тис. глядачів, а також один із найбільших у світі екранів «просто неба» (26x14 метрів).
Головним призом фестивалю є «Золотий леопард», нагорода за найкращий фільм. Існують також леопарди для найкращого режисера, леопарди для найкращої акторки, актора.
Міжнародний кінофестиваль у Локарно славиться своїми відкриттями нових імен. Протягом своєї історії фестиваль відкривав нові тенденції і давав початок кар'єрам багатьох режисерів та акторів. Серед них Віллем Дефо, Террі Гілліам, Ентоні Гопкінс, Акі Каурісмякі, Аббас Кіаростамі, Майк Лі, Кен Лоуч, Джон Малкович, Кармен Маура, Роуз Макгавен, Мішель Пікколі, Роберт Родрігес, Сьюзен Серендон, Крістіан Слейтер, Олександр Сокуров, Вім Вендерс і Гас Ван Сент.

## Нагороди

### Конкурсна програма
Міжнародні нагороди конкурсу (Premi del Concorso internazionale)
- Золотий леопард (Pardo d'oro) — за найкращий фільм.
- Спеціальний приз журі (Premio speciale della giuria).
- Срібний леопард за найкращу режисуру (Pardo d'Argento per la miglior regia).
- Срібний леопард за найкращу жіночу роль (Pardo d'Argento per la miglior interpretazione femminile).
- Срібний леопард за найкращу чоловічу роль (Pardoo d'Argento per la miglior interpretazione maschile).

Нагороди кінематографістів сьогодення (Premi del Concorso Cineasti del presente)
- Золотий Леопард кінематографістів сьогодення (Pardo d'oro Cineasti del presente).
- Спеціальний приз журі Ciné Cinéma кінематографістів сьогодення (Premio speciale della giuria CINÉ CINÉMA Cineasti del presente).
- Леопард за найкращий дебютний фільм (Pardo per la migliore opera prima).

Нагороди «Леопарди завтрашнього дня» (короткометражні фільми) (Premi per i Concorsi Pardi di Domani (cortometraggi)):
- Золотий Леопард за найкращий іноземний короткометражний фільм (Pardino d'oro per il miglior cortometraggio internazionale).
- Золотий Леопард за найкращий швейцарський короткометражний фільм (Pardino d'oro per il miglior cortometraggio svizzero).
- Срібний леопард (Pardino d'argento) — премія Swiss Life.
- Номінант кінофестивалю на приз Європейської кіноакадемії (Nomination di Locarno agli European Film Awards).
- Приз Action Light найкращому швейцарському дебютанту (Premio Action Light per la miglior speranza svizzera).
- Премія кіно та відео субтитрів (Film and Video Subtitling Prize).
- Премія журі «Cinema e Gioventù» — Леопарди завтрашнього дня (I premi della giuria Cinema e Gioventù — Pardi di domani).

### Спеціальні нагороди
- Леопард пошани (Pardo d'onore) — приз режисеру за видатний вклад в кіномистецтво.
- Премія Raimondo Rezzonico (Premio Raimondo Rezzonico) — найкращому незалежному продюсеру.
- Excellence Award (з 2005 року) — найкращому актору або акторці.
- Премія Cinema Ticino (з 2009 року).
- Приз глядацьких симпатій (Prix du Public) (з 2000 року) — визначається голосуванням глядачів на площі Пьяцце Ґранде. Премія надається швейцарською фінансовою компанією UBS.
- Премія Variety (Variety Piazza Grande Award).

## Постери
Офіційні постери фестивалів.

wikiname: ukwiki

title: Міжнародний кінофестиваль у Локарно

in_language: uk

wikitext:
{{Кінофестиваль
| назва            = Міжнародний кінофестиваль у Локарно
| підпис           =
| зображення       = [[Файл:Piazza-Grande.jpg|250пкс]]
| опис             = Пьяцца Ґранде під час 66 фестивалю (2013)
| фільм_відкриття  =
| фільм_закриття   =
| місце_проведення = [[Локарно]], {{CHE}}
| нагорода         = [[Золотий леопард]]
| заснований у     = [[1946 у кіно|1946]] році
| засновники       =
| роки проведення  =
| ведучий          =
| дата_проведення  = щорічно у [[серпень|серпні]]
| мова             =
| вебсайт          = http://www.pardo.ch/
| попередній       =
| наступний        =
}}

'''Міжнародний кінофестиваль у Локарно''' ({{lang-it|Festival del film Locarno}}) — міжнародний [[кінофестиваль]], що проводиться щорічно в серпні в місті [[Локарно]], [[Швейцарія]], починаючи з 1946 року. Після [[Венеційський кінофестиваль|Венеційського]] і разом з [[Каннський кінофестиваль|Каннським]] та [[Міжнародний кінофестиваль у Карлових Варах|Карловими Варами]], кінофестиваль у Локарно є одним з найдавніших. Особливістю фестивалю є перегляд фільмів на головній площі міста — Пьяцца Ґранде (Piazza Grande), яка може вмістити близько 8 тис. глядачів, а також один із найбільших у світі екранів «просто неба» (26x14 метрів).

Головним призом фестивалю є «[[Золотий леопард]]», нагорода за найкращий фільм. Існують також леопарди для найкращого режисера, леопарди для найкращої акторки, актора.

Міжнародний кінофестиваль у Локарно славиться своїми відкриттями нових імен. Протягом своєї історії фестиваль відкривав нові тенденції і давав початок кар'єрам багатьох режисерів та акторів. Серед них [[Віллем Дефо]], [[Террі Гілліам]], [[Ентоні Гопкінс]], [[Акі Каурісмякі]], [[Аббас Кіаростамі]], [[Майк Лі]], [[Кен Лоуч]], [[Джон Малкович]], [[Кармен Маура]], [[Роуз Макгавен]], [[Мішель Пікколі]], [[Роберт Родрігес]], [[Сьюзен Серендон]], [[Крістіан Слейтер]], [[Олександр Сокуров]], [[Вім Вендерс]] і [[Гас Ван Сент]].

== Нагороди ==
[[Файл:Prix du jury 2013 - Festival International du Film de Locarno - Gabrielle - 2.JPG|міні|250пкс|Приз Журі 2013]]

=== Конкурсна програма ===
'''Міжнародні нагороди конкурсу (Premi del Concorso internazionale)'''
* '''[[Золотий леопард]] (Pardo d'oro)''' — за найкращий фільм.
* Спеціальний приз журі (Premio speciale della giuria).
* Срібний леопард за найкращу режисуру (Pardo d'Argento per la miglior regia).
* Срібний леопард за найкращу жіночу роль (Pardo d'Argento per la miglior interpretazione femminile).
* Срібний леопард за найкращу чоловічу роль (Pardoo d'Argento per la miglior interpretazione maschile).
'''Нагороди кінематографістів сьогодення (Premi del Concorso Cineasti del presente)'''
* Золотий Леопард кінематографістів сьогодення (Pardo d'oro Cineasti del presente).
* Спеціальний приз журі Ciné Cinéma кінематографістів сьогодення (Premio speciale della giuria CINÉ CINÉMA Cineasti del presente).
* Леопард за найкращий дебютний фільм (Pardo per la migliore opera prima).
'''Нагороди «Леопарди завтрашнього дня» (короткометражні фільми) (Premi per i Concorsi Pardi di Domani (cortometraggi)):'''
* Золотий Леопард за найкращий іноземний короткометражний фільм (Pardino d'oro per il miglior cortometraggio internazionale).
* Золотий Леопард за найкращий швейцарський короткометражний фільм (Pardino d'oro per il miglior cortometraggio svizzero).
* Срібний леопард (Pardino d'argento) — премія Swiss Life.
* Номінант кінофестивалю на приз Європейської кіноакадемії (Nomination di Locarno agli European Film Awards).
* Приз Action Light найкращому швейцарському дебютанту (Premio Action Light per la miglior speranza svizzera).
* Премія кіно та відео субтитрів (Film and Video Subtitling Prize).
* Премія журі «Cinema e Gioventù» — Леопарди завтрашнього дня (I premi della giuria Cinema e Gioventù — Pardi di domani).

=== Спеціальні нагороди ===
* [[Леопард пошани]] (Pardo d'onore) — приз режисеру за видатний вклад в кіномистецтво.
* Премія Raimondo Rezzonico (Premio Raimondo Rezzonico) — найкращому незалежному продюсеру.
* Excellence Award (з 2005 року) — найкращому актору або акторці.
* Премія Cinema Ticino (з 2009 року).
* [[Приз глядацьких симпатій (Міжнародний кінофестиваль у Локарно)|Приз глядацьких симпатій]] (Prix du Public) (з 2000 року) — визначається голосуванням глядачів на площі Пьяцце Ґранде. Премія надається швейцарською фінансовою компанією [[UBS]].
* Премія Variety (Variety Piazza Grande Award).

== Постери ==
Офіційні постери фестивалів.
<gallery>
|
'''61:''' 6-16 серпня 2008

|
'''62:''' 5-15 серпня 2009

|
'''63:''' 4-14 серпня 2010

</gallery>

== Посилання ==
{{Commonscat|Filmfestival Locarno}}
{{Wikiquote1}}
{{Портал|Кінематограф}}
* {{Official website|http://www.pardo.ch/}}{{ref-en}}-{{ref-it}}
* [http://www.imdb.com/event/ev0000400/overview Кінофестиваль у Локарно на IMDb]{{ref-en}}

{{Кінофестивалі світу, акредитовані FIAPF|state=collapsed}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Засновані у Швейцарії 1946]]
[[Категорія:Кінофестивалі Швейцарії]]
[[Категорія:Міжнародний кінофестиваль у Локарно|*]]
[[Категорія:Міжнародні кінофестивалі|Локарно]]

title: Міжнародний кінофестиваль у Локарно

Місце проведення: Локарно, Швейцарія

Нагорода: Золотий леопард

Заснування: 1946 році

Дата проведення: щорічно у серпні


text:
# Sphaerodactylus samanensis
Sphaerodactylus samanensis — вид геконоподібних ящірок родини Sphaerodactylidae. Ендемік Домініканської Республіки.

## Поширення і екологія
Sphaerodactylus samanensis відомі з типової місцевості, розташованої на південному узбережжі затоки Самана та в сусідніх районах. Вони живуть у вологих тропічних лісах, серед опалого листя і під камінням, на покинутих плантаціях, в заростях моготе, серед скель, поблизу печер. Зустрічаються на висоті до 181 м над рівнем моря.

## Збереження
МСОП класифікує цей вид як такий, що перебуває на межі зникнення. Sphaerodactylus samanensis загрожує знищення природного середовища.

title: Sphaerodactylus samanensis

wikitext:
{{заголовок курсивом}}
{{Картка:Таксономія
| name = ''Sphaerodactylus samanensis''
| status = CR
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=75605882|title=Sphaerodactylus samanensis|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2022.2|accessdate=18 червня 2023}}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Плазуни]] (Reptilia)
| ordo = [[Лускаті]] (Squamata)
| infraordo = [[Геконоподібні]] (Gekkota)
| familia = [[Sphaerodactylidae]]
| genus = ''[[Sphaerodactylus]]''
| species = '''''S. samanensis'''''
| binomial = ''Sphaerodactylus samanensis''
| binomial_authority = [[Doris Mable Cochran|Cochran]], 1932
| synonyms =
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Sphaerodactylus samanensis
| commonscat = Sphaerodactylus samanensis
| commons = Sphaerodactylus samanensis
}}
'''''Sphaerodactylus samanensis''''' — вид [[Геконоподібні|геконоподібних]] [[ящірки|ящірок]] родини [[Sphaerodactylidae]]<ref>{{NRDB species|genus=Sphaerodactylus|species=samanensis}}</ref>. [[Ендемік]] [[Домініканська Республіка|Домініканської Республіки]].

== Поширення і екологія ==
''Sphaerodactylus samanensis'' відомі з типової місцевості, розташованої на південному узбережжі затоки {{нп|Самана (затока)|Самана|en|Samaná Bay}} та в сусідніх районах. Вони живуть у вологих тропічних лісах, серед опалого листя і під камінням, на покинутих плантаціях, в заростях {{нп|моготе||en|Mogote}}, серед скель, поблизу печер. Зустрічаються на висоті до 181 м над рівнем моря.

== Збереження ==
[[МСОП]] класифікує цей вид як такий, що перебуває [[на межі зникнення]]. ''Sphaerodactylus samanensis'' загрожує знищення природного середовища.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q3493177}}
{{Плазуни-доробити}}

[[Категорія:Sphaerodactylidae]]
[[Категорія:Тварини, описані 1932]]
[[Категорія:Плазуни Домініканської Республіки]]
[[Категорія:Ендемічна фауна Домініканської Республіки]]

title: ?Sphaerodactylus samanensis

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Плазуни (Reptilia)

Ряд: Лускаті (Squamata)

Інфраряд: Геконоподібні (Gekkota)

Родина: Sphaerodactylidae

Рід: Sphaerodactylus

Вид: S. samanensis

Вікісховище: Sphaerodactylus samanensis

Віківиди: Sphaerodactylus samanensis


text:
# Бойко Оксана Вікторівна
Оксана Вікторівна Бойко, у шлюбі Буренко (*11 лютого 1987, Харків) — українська письменниця, журналістка, фотографка, фольклористка, редакторка-кореспондентка багатотиражки «Vivat Lex!».
Членкиня Національної спілки письменників України з 29 травня 2006 року та Національної спілки журналістів України з 29 червня 2011.

## Біографія
Випускниця української гімназії № 6 ім. П. А. Грабовського (Харків).
Вищу освіту здобула в Харківському національному педагогічному університеті імені Г. С. Сковороди (факультет «українська мова та література»). Магістр філології. Нагороджена грамотою переможниці загальноуніверситетського конкурсу «Студент року» в номінації «Творча особистість — 2004». Нагороджена головою Харківської обласної державної адміністрації як переможниця обласного конкурсу «Молодіжний лідер року» в номінації «Поет, письменник» І місце (2006, 2009).
Новели друкувалися в альманасі «Абзац» (2003, 2004), у журналах: «Слобожанщина» (2002, № 24), «Харьков студенческий» (2004), «Березіль» (2008, № 5-6); у молодіжному літературно-художньому альманасі «Левада» (2004, № 3; 2005, № 4); у газеті «Літературна Україна» (2005, № 42), у альманасі «Пролісок» (2005, № 2), у збірці «Озброєні словом» (2010) та ін. Твори було розміщено в багатьох колективних збірниках, альманахах, що виходили, зокрема, в Харкові, Києві, Львові, Херсоні, а також у періодиці.
Брала участь у роботі Всеукраїнської наради молодих літераторів (Коктебель, 2005).
Учасниця фольклорних експедицій, зокрема на Слобожанщині — селами Чугуївського району в серпні 2004 року та Харківського — у вересні 2005 року.
Колишня ведуча університетського ансамблю народної пісні «Конвалія», у складі якого стала дипломанткою Всеукраїнського огляду-конкурсу «Нові імена України» (2004) та лауреатом Міжнародного фестивалю «Печенізьке поле» (2004).
Одна із засновниць молодіжного літературного гурту «60 з половиною секунд».
На початку 2008 року спільно з Марією Козиренко заснувала у Харкові неформальне об'єднання «Сплав Літературних Ідеалістів» (СЛІД).
2009 — разом із Аліною Борщовою заснували літературно-мистецьку студію «Пластилін» (Зліпи із себе митця!) при редакції газети «Vivat Lex!» Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого.
Перший рік життя студійців видався багатим на гостей. До студії приходили письменники Харкова. Серед них — Олександр Бобошко, Марія Козиренко, Антоніна Тимченко, Ірина Коломієць, Сергій Шелковий. Відомі митці ділилися досвідом, допомагали літераторам-початківцям порадами і читали щось із власного доробку. П'ять років існування творчої студії, що існує при газеті «Vivat Lex!», стали врожайними на перемоги та досягнення: перші, другі та треті місця в обласному фестивалі-огляді літераторів «Молода Слобожанщина» (2010, 2011, 2012, 2013), виступи в Харківському літературному музеї, в Харківській організації Національної спілки письменників України, в літературних кав'ярнях міста, а також участь в молодіжних поетичних фестивалях. Секція творчої студії «Пластилін» на чолі з її керівницями Оксаною Бойко та А. О. Чернухою стала організатором Всеукраїнського літературно-мистецького фестивалю «Фокус» (2010), що проводився в Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого. «Пластиліном» та профкомом студентів за підтримки ректорату проведено Перший конкурс літераторів Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (2012) та Другий конкурс літераторів Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (2013). За роки існування літературно-мистецької секції «Пластилін» світ побачили дві прозові (2011) та одна поетична (2014) збірки вихованців літературно-мистецької студії "Пластилін" (студентів НЮУ імені Ярослава Мудрого).

## Авторка творів
- «Полювання на новий день» (збірка новел, 2005)
- «Лайф» (збірка новел, 2008).

## Нагороди та відзнаки
- Лауреатка обласного літературного огляду-конкурсу «Молода Слобожанщина» (2003, 2004, 2005);
- Нагороджена грамотою НСПУ за активну участь та творчі успіхи в роботі Всеукраїнської наради молодих літераторів (Ірпінь, 2004);
- Переможниця Міжнародного конкурсу найкращих творів молодих українських літераторів «Гранослов-2004».
- Лауреатка Міжнародної недержавної україно-німецької премії ім. Олеся Гончара за збірку новел «Полювання на новий день» (2006).
- Переможниця (друге місце) І Всеукраїнського літературного конкурсу «Прекрасне поруч» (2010).
- Переможниця конкурсу «Різдвяне диво» в номінації «Мала проза: твори для дітей 9-12 років» (2010).
- Неодноразова переможниця та призерка багатьох всеукраїнських літературних конкурсів, у тому числі мережевих.

title: Бойко Оксана Вікторівна

wikitext:
{{особа
|Псевдоніми        =
|Дата народження   = 11.2.1987
|Місце народження  = [[Харків]]
|Дата смерті       =
|Місце смерті      =
|Поховання         =
|Національність    =
|Громадянство      =
|Мова творів       =
|Рід діяльності    = [[журналіст]]ка
 [[фотограф]]
 [[письменниця]]
|Роки активності   =
|Напрямок          =
|Жанр              =
|Magnum opus       =
|Премії            =
|Нагороди          =
|Сайт              =
|Автограф          =
|Примітки          =
|національність    = українка (Харків)
}}
'''Оксана Вікторівна Бойко''', [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|у шлюбі]] '''Буренко''' (*{{ДН|11|2|1987}}, [[Харків]]) — [[Україна|українська]] [[письменниця]], [[журналіст]]ка, [[фотограф|фотографка]], [[фольклорист]]ка, редакторка-кореспондентка багатотиражки «Vivat Lex!».

Членкиня [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]] з 29 травня 2006 року та [[Національна спілка журналістів України|Національної спілки журналістів України]] з 29 червня 2011.

== Біографія ==
Випускниця української гімназії № 6 ім. П. А. Грабовського (Харків).

Вищу освіту здобула в [[Харківський національний педагогічний університет імені Григорія Сковороди|Харківському національному педагогічному університеті імені Г. С. Сковороди]] (факультет «українська мова та література»). Магістр філології. Нагороджена грамотою переможниці загальноуніверситетського конкурсу «Студент року» в номінації «Творча особистість — 2004». Нагороджена головою Харківської обласної державної адміністрації як переможниця обласного конкурсу «Молодіжний лідер року» в номінації «Поет, письменник» І місце (2006, 2009).

Новели друкувалися в [[альманах|альманасі]] «Абзац» (2003, 2004), у журналах: «Слобожанщина» (2002, № 24), «Харьков студенческий» (2004), «Березіль» (2008, № 5-6); у молодіжному літературно-художньому [[Левада (альманах, Харків)|альманасі «Левада»]] (2004, № 3; 2005, № 4); у газеті «Літературна Україна» (2005, № 42), у альманасі «Пролісок» (2005, № 2), у збірці «Озброєні словом» (2010) та ін. Твори було розміщено в багатьох колективних збірниках, альманахах, що виходили, зокрема, в Харкові, Києві, Львові, Херсоні, а також у періодиці.

Брала участь у роботі Всеукраїнської наради молодих літераторів ([[Коктебель]], 2005).

Учасниця фольклорних експедицій, зокрема на Слобожанщині — селами [[Чугуївський район|Чугуївського району]] в серпні 2004 року та [[Харківський район|Харківського]] — у вересні 2005 року.

Колишня ведуча університетського ансамблю народної пісні «Конвалія», у складі якого стала дипломанткою Всеукраїнського огляду-конкурсу «[[Нові імена України]]» (2004) та лауреатом Міжнародного фестивалю «Печенізьке поле» (2004).

Одна із засновниць молодіжного літературного гурту «60 з половиною секунд».

На початку 2008 року спільно з [[Козиренко Марія Михайлівна|Марією Козиренко]] заснувала у Харкові неформальне об'єднання «Сплав Літературних Ідеалістів» (СЛІД).

2009 — разом із [[Борщова Аліна Олександрівна|Аліною Борщовою]] заснували літературно-мистецьку студію «Пластилін» (Зліпи із себе митця!) при редакції газети «Vivat Lex!» [[Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого|Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого]].

Перший рік життя студійців видався багатим на гостей. До студії приходили письменники Харкова. Серед них — Олександр Бобошко, Марія Козиренко, Антоніна Тимченко, Ірина Коломієць, Сергій Шелковий. Відомі митці ділилися досвідом, допомагали літераторам-початківцям порадами і читали щось із власного доробку. П'ять років існування творчої студії, що існує при газеті «Vivat Lex!», стали врожайними на перемоги та досягнення: перші, другі та треті місця в обласному фестивалі-огляді літераторів «Молода Слобожанщина» (2010, 2011, 2012, 2013), виступи в Харківському літературному музеї, в Харківській організації Національної спілки письменників України, в літературних кав'ярнях міста, а також участь в молодіжних поетичних фестивалях. Секція творчої студії «Пластилін» на чолі з її керівницями Оксаною Бойко та А. О. Чернухою стала організатором Всеукраїнського літературно-мистецького фестивалю «Фокус» (2010), що проводився в Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого. «Пластиліном» та профкомом студентів за підтримки ректорату проведено Перший конкурс літераторів Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (2012) та Другий конкурс літераторів Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого (2013). За роки існування літературно-мистецької секції «Пластилін» світ побачили дві прозові (2011) та одна поетична (2014) збірки вихованців літературно-мистецької студії "Пластилін" (студентів НЮУ імені Ярослава Мудрого).

== Авторка творів ==
* «Полювання на новий день» (збірка новел, 2005)
* «Лайф» (збірка новел, 2008).

== Нагороди та відзнаки ==
* Лауреатка обласного літературного огляду-конкурсу «Молода Слобожанщина» (2003, 2004, 2005);
* Нагороджена грамотою [[НСПУ]] за активну участь та творчі успіхи в роботі Всеукраїнської наради молодих літераторів (Ірпінь, 2004);
* Переможниця Міжнародного конкурсу найкращих творів молодих українських літераторів «Гранослов-2004».
* Лауреатка Міжнародної недержавної україно-німецької премії ім. Олеся Гончара за збірку новел «Полювання на новий день» (2006).
* Переможниця (друге місце) І Всеукраїнського літературного конкурсу «Прекрасне поруч» (2010).
* Переможниця конкурсу «Різдвяне диво» в номінації «Мала проза: твори для дітей 9-12 років» (2010).
* Неодноразова переможниця та призерка багатьох всеукраїнських літературних конкурсів, у тому числі мережевих.

== Посилання ==
* [http://www.ukrcenter.com/Література/43396/Оксана-Бойко Твори Оксани Бойко] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111113145810/http://ukrcenter.com/Література/43396/Оксана-Бойко |date=13 листопада 2011 }}
* http://ualit.org/index.php?s=Оксана+Бойко{{Недоступне посилання|date=серпень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

{{ВП-портали|Українська література}}

[[Категорія:Письменники Харкова]]
[[Категорія:Українські письменниці]]
[[Категорія:Члени НСПУ]]
[[Категорія:Члени НСЖУ]]
[[Категорія:Стипендіати і дипломанти конкурсу «Нові імена України»]]
[[Категорія:Уродженці Харкова]]
[[Категорія:Українські фотографки]]
[[Категорія:Українські фольклористки]]

title: Бойко Оксана Вікторівна

Народилася: 11 лютого 1987 (38 років) · Харків

Національність: українка (Харків)

Діяльність: журналістка · фотограф · письменниця

Членство: Національна спілка письменників України і Національна спілка журналістів України


text:
# Карімова Юлія Закірівна
Юлія Закірівна Карімова (рос. Юлия Закировна Каримова; 22 квітня 1994) — російська спортсменка (кульова стрільба), дворазова бронзова призерка  Олімпійських ігор 2020 року.

## Виступи на Олімпіадах
| Олімпіада  | Дисципліна                              | Місце |
| ---------- | --------------------------------------- | ----- |
| Токіо 2020 | пневматична гвинтівка, 10 метрів        | 13    |
| Токіо 2020 | гвинтівка з трьох положень, 50 метрів   | 3     |
| Токіо 2020 | пневматична гвинтівка, 10 метрів, мікст | 3     |

title: Карімова Юлія Закірівна

wikitext:
{{Спортсмен
| ім'я                = Юлія Карімова
| оригінал імені      = {{lang-ru|Юлия Закировна Каримова}}
| зображення          =
| розмір_зображення   =
| підпис              =
| прізвисько          =
| національність      =
| місце_проживання    =
| дата_народження     =
| місце_народження    =
| дата_смерті         =
| місце_смерті        =
| зріст               =
| вага                =
| батько              =
| мати                =
| дружина             =
| чоловік             =
| діти                =
| вебсторінка         =
| країна              = {{RUS}}
| вид_спорту          =
| дисципліна          = [[Кульова стрільба]]
| спортивне_звання    =
| студентська_команда =
| клуб                =
| команда             =
| нац._збірна         =
| статус_професіонала =
| тренери             =
| завершення_виступів =
| тренує              =
| світові             =
| регіональні         =
| національні         =
| олімпійські         =
| паралімпійські      =
| найвищий_рейтинг    =
| поточний_рейтинг    =
| особисті_рекорди    =
| медалі =
{{MedalTopBox}}
{{MedalCountry|{{RUS}}}}
{{MedalSport|[[Стрілецький спорт]]}}
{{MedalOlympic}}
{{MedalBronze|[[Літні Олімпійські ігри 2020|{{nowrap|Токіо 2020}}]]|[[Стрільба на літніх Олімпійських іграх 2020 — гвинтівка з трьох положень, 50 метрів (жінки)|{{nowrap|гвинтівка з трьох положень, 50 м}}]]}}
{{MedalBronze|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]]|[[Стрільба на літніх Олімпійських іграх 2020 — пневматична гвинтівка, 10 метрів (мікст)|{{nowrap|пневматична гвинтівка, 10 м, мікст}}]]}}
{{MedalCompetition|[[Чемпіонат Світу з кульової стрільби|Чемпіонат світу]]}}
{{MedalGold|[[Чемпіонат Європи з кульової стрільби 2018|{{nowrap|Чханвон 2018}}]]|пневматича гвинтівка з трьох позицій}}
{{MedalBronze|[[Чемпіонат Європи з кульової стрільби 2018|Чханвон 2018]]|{{nowrap|пневматича гвинтівка з трьох позицій, команда}}}}
| show-medals         = yes
}}
'''Юлія Закірівна Карімова''' ({{lang-ru|Юлия Закировна Каримова}}; [[22 квітня]] [[1994]]) — російська спортсменка ([[кульова стрільба]]), дворазова бронзова призерка  [[Літні Олімпійські ігри 2020|Олімпійських ігор 2020]] року.

== Виступи на Олімпіадах ==

{|class = "wikitable"
!Олімпіада!!Дисципліна!! Місце
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Стрільба на літніх Олімпійських іграх 2020 — пневматична гвинтівка, 10 метрів (жінки)|пневматична гвинтівка, 10 метрів]] || 13
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Стрільба на літніх Олімпійських іграх 2020 — гвинтівка з трьох положень, 50 метрів (жінки)|гвинтівка з трьох положень, 50 метрів]] || {{бронза3}}
|-
|[[Літні Олімпійські ігри 2020|Токіо 2020]] || [[Стрільба на літніх Олімпійських іграх 2020 — пневматична гвинтівка, 10 метрів (мікст)|пневматична гвинтівка, 10 метрів, мікст]] || {{бронза3}}
|-
|}

== Посилання ==
* [https://www.issf-sports.org/athletes/athlete.ashx?personissfid=SHRUSW2204199401#content_wrapper Блія Карімова] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180909150555/https://www.issf-sports.org/athletes/athlete.ashx?personissfid=SHRUSW2204199401#content_wrapper |date=9 вересня 2018 }} на сайті [[Міжнародна федерація спортвної стрільби|ISSF]]

{{Olympic-medalist-stub}}
{{SportShooting-bio-stub}}
{{Russia-sport-bio-stub}}

[[Категорія:Російські стрільці]]
[[Категорія:Російські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Бронзові призери літніх Олімпійських ігор 2020]]
[[Категорія:Стрільці на літніх Олімпійських іграх 2020]]
[[Категорія:Спортсмени Іжевська]]

title: Загальна інформація

Народження: 22 квітня 1994 (30 років) · Іжевськ, Росія

title: Спорт

Країна: Росія

Вид спорту: стрілецький спорт

Дисципліна: Кульова стрільба

title: Олімпійські ігри

Бронза: Токіо 2020 · гвинтівка з трьох положень, 50 м

Бронза: Токіо 2020 · пневматична гвинтівка, 10 м, мікст

title: Чемпіонат світу

Бронза: Чханвон 2018 · пневматича гвинтівка з трьох позицій, команда


text:
# Німецька філософія
Німецька філософія — філософія німецькомовного простору. Через фрагментовану німецьку історію німецька філософія, природно, почала формувати справді національний профіль порівняно пізно — але німецькі філософи завжди робили значний внесок у європейську інтелектуальну історію.
Тільки з XVIII століття почав розвиватися типово німецький підхід до філософії, що охоплював не лише зміст і мову, але й характер філософів. Німецька філософія надовго залишається академічною справою; громадськість не бере участі в дебатах, в обговоренні питань.
У своєму університетському середовищі німецькі філософи вважають за краще вирішувати проблеми, що виникають внаслідок наукових розробок з дисциплін відповідної епохи. Філософські школи та течії також пристосовуються до цієї тенденції.

## Середньовіччя
Передумови для розвитку гуманітарних наук були створені разом з Карлом Великим в епоху Каролінгського та Отонського Відродження шляхом створення монастирських та палацових шкіл, в яких викладалося «лат. septem artes liberales»: Сім вільних мистецтв. В основному використовувалися стародавні тексти, написані виключно латинською мовою.
Першу німецьку філософську термінологію створив швейцарець Ноткер Лабео; але це не включено до письмових робіт XVII століття. Цей розвиток філософської мови в основному здійснювався в контексті німецької містики, головним представником якої є Майстер Екхарт. Інший представник німецької містики — Хільдегард фон Бінген.
У середньовіччі Альберт Магнус став найважливішим представником німецької філософії, яка повністю перебувала під загальноєвропейським впливом схоластики.
На початку XV століття Ніколаус фон Куес визначив найблагороднішим завданням філософії діалектичне мислення, як збіг протилежностей лат. coincidentia oppositorum. Це суттєво контрастує з переважаючим тоді логічним розумінням суперечливості мислення, як брехні. Він першим уточнив свій метод мислення з математичними міркуваннями щодо поняття нескінченності: У нескінченно великому колі кола і лінії збігаються й стають однаковими. У нескінченно малій сфері поверхня і точка співпадають. Своєю філософією Микола Кузанський перевершив багатьох мислителів, зокрема Коперника і Кеплера, які сильно визначали розвій у першу половину наступного століття.

## Гуманізм, Реформація й коперніканський поворот— 16-е століття
- Микола Коперник
- Реформація, Лютер
- Гуманізм з Італії / Відродження

## Системна філософія в 17-му столітті
До XVII століття переважали закон та натурфілософія (Парацельс).
Першим універсальним мислителем тогочасної сучасності був Лейбніц, який з середини XVII ст. працював у м. Берліні. Він був засновником німецького раціоналізму. Своєю теорією монад він намагався пояснити світ, який, з одного боку, враховував механістичний світогляд французького мислителя Декарта, але з іншого боку також повинен був дотримуватися сумісності з релігійними уявленнями того часу. З цією метою він запропонував раціоналістично-ідеалістичну думку, в центрі якої монада, живі, прості одиниці, з яких будувався світ у цілому. Оскільки Бог представляє первісну монаду, то використано цю функцію, щоби пристосувати всі монади до гармонійно упорядкованого космосу і, таким чином, створити так звану заздалегідь встановлену гармонію. Ось чому Лейбніц вважав, що наш світ найкращий із усіх можливих.
Християн Томазій був першим, хто використав німецьку мову у своїх філософських працях, що до того часу були написані латинською мовою. Також Томазій прочитав першу лекцію в університеті на німецькій мові в 1687 році.

## Німецьке Просвітництво у 18 столітті
Німецьке Просвітництво — частина інтелектуального руху, що розпочався у XVII-XVIII століттях. Століття справило вплив на різні сфери життя Європи. Його коріння можна знайти переважно у Франції та Англії. Важливими представниками німецького Просвітництва були Християн Томазій, Христіан Вольф, Мозес Мендельсон, Лесінг, Кант, Гердер та багато інших.
Наприкінці 1680-х років Томасій оголосив, що тепер читатиме лекції німецькою мовою. Це також означало розрив із схоластичною філософією ортодоксального богослов'я, а також звернення до повсякденної мови та повсякденних проблем. Питання мудрості він поставив у центр свого мислення і закликав своїх читачів та студентів мислити самостійно. Ця вимога була принципово новою. До цього часу шкільна філософія повинна була міркувати про авторитетні думки духовних осіб. Цього було недостатньо для Томасія, проте він, скоріше, вимагав розпитувати владу. Цей вид філософського мислення, що включав власний досвід і власні читання різних авторів, він назвав еклектизмом. «Червона нитка» веде від еклектики до концепції Канта про зрілість.
Так звана «критична філософія» Канта задала чотири основних питання:
- Що я можу знати?
- Що я повинен зробити?
- На що я можу сподіватися?
- Хто така людина?

Відповіді на ці запитання Кант шукав у своїх трьох найважливіших роботах — критиці. У кожному із зауважень досліджуювалися можливості пізнання певного розділу реальності та розроблялися системи категорій для їх опису. У 1781 р. з'явилася праця «Критика чистого розуму», в якій він досліджував математику, природничі та метафізичні науки щодо їх можливостей. «Критика практичного розуму» (1788) досліджувала етику, політику та право, тоді як «Критика судження» 1790 р. стосувалася виробництва художніх творів, технічних пристроїв та знань, що з них можна отримати.
Хоча він сам дав найдокладнішу відповідь на свої чотири основних запитання того часу, він не пропустив відповіді на це питання своїм відомим есе: Що таке Просвітництво 1784 року, щоби спонукати інших задуматися над цим питанням. Він сам продемонстрував сміливість, необхідну для того, щоби думати власноруч і позбутися будь-якого патерналізму у великій кількості окремих наукових нарисів та статей, орієнтованих на питання того часу.

## Вік машин
Кантова філософія, що завершила цілий розділ філософії, вела суперечку між емпіриками та раціоналістами, стала відправною точкою для нових дискусій та філософських систем.
Німецькі ідеалісти посилалися на так зване ідеалістичне опрацювання проблеми «річ-у-собі» у першому виданні «Критики чистого розуму», тоді як реалісти спиралися на реалістичний варіант у другому виданні цієї ж роботи.
Завдяки німецькому ідеалізму німецька філософія здобула світову популярність. Основними його представниками були Фіхте, Шелінг та Гегель, зокрема, Гегель мав шкільну освіту в декількох напрямках; гегельянство і марксизм ґрунтуються, серед іншого, на його мисленні.
- Передмарш

Друга половина XIX століття було під знаком індустріалізації й висунуло відповідні філософії: це речення, мабуть, знайшло б підтримку людини, котра вигадала речення Буття визначає свідомість. Цей вислів був одним із керівних принципів філософії Карла Маркса. Великий прогрес науки і техніки у мисленні Маркса призвів також до соціальної теорії, що базується на природних законах, і детермінованому погляді на історію.
- Звернення до емпіричних знань
- Позитивізм

Другою важливою тенденцією в XIX ст. була філософією життя з головними представниками Ділтеєм, Шопенгауером та Ніцше.

## Таємниця реальності
Своїми новими науковими висновками XIX століття похитнуло духовну безпеку, яку було відновлено в останню епоху після секуляризації. Гейзенберга невизначеність відносини, Ейнштейна теорія відносності, і Зигмунда Фрейда психоаналітичні теорії, щоби назвати тільки три важливих приклади, що вплинули на образ життя епохи і, таким чином, на мистецтво (абстрактне мистецтво, Кандинський), науку та філософію. На початку XX ст. Неокантіанство й феноменологія стали найважливішими новими течіями філософії.
- Німецькі філософи Мартін Хайдегер і Карл Ясперс розвивали екзистенційну філософію з феноменології протягом цієї епохи.
- Ернст Блох розвивав свою «філософію надії» на основі марксизму.

## Німецька філософія після Другої світової війни
Після Другої світової війни німецька філософія зосередилася на темах з антропології, соціології, етики та філософії мови.
- Ганс Георг Гадамер (філософія мови): англосаксонська модель
- Адорно та Франкфуртська школа (критична теорія, соціологія)
- Антропологія (Арнольд Гелен)
- (Реєвропеїзація та інтернаціоналізація
- логіко-гносеологічна та методологічна спрямованість критичного раціоналізму серед інших Карл Поппер
- Хабермас: Етика дискурсу
- практична філософія[en]

title: Німецька філософія

wikitext:
'''Німецька філософія''' — [[філософія]] [[німецька мова|німецькомовного]] простору. Через фрагментовану [[Історія Німеччини|німецьку історію]] ''німецька філософія'', природно, почала формувати справді національний профіль порівняно пізно — але [[німці|німецькі]] [[філософ]]и завжди робили значний внесок у [[Європа|європейську]] інтелектуальну історію.

Тільки з [[XVIII століття]] почав розвиватися типово німецький підхід до філософії, що охоплював не лише [[Зміст (філософія)|зміст]] і [[Філософія мови|мову]], але й характер філософів. Німецька філософія надовго залишається академічною справою; громадськість не бере участі в [[Дебати|дебатах]], в обговоренні питань.

У своєму [[університет]]ському середовищі німецькі філософи вважають за краще вирішувати [[Проблема|проблеми]], що виникають внаслідок наукових розробок з дисциплін відповідної епохи. [[Філософська школа|Філософські школи]] та течії також пристосовуються до цієї тенденції.

== Середньовіччя ==
Передумови для розвитку [[гуманітарні науки|гуманітарних наук]] були створені разом з [[Карл I Великий|Карлом Великим]] в епоху [[Каролінгське Відродження|Каролінгського]] та {{не перекладено|Оттонське Відродження|Отонського|en|Ottonian Renaissance}} [[Відродження]] шляхом створення [[монастир]]ських та [[палац]]ових шкіл, в яких викладалося «{{lang-la|septem artes liberales}}»: [[Вільні мистецтва|Сім вільних мистецтв]]. В основному використовувалися стародавні тексти, написані виключно [[Латинська мова|латинською мовою]].

Першу німецьку філософську [[термінологія|термінологію]] створив [[швейцарець]] [[Ноткер Німецький|Ноткер Лабео]]; але це не включено до письмових робіт [[XVII століття]]. Цей розвиток [[Філософія мови|філософської мови]] в основному здійснювався в контексті німецької [[Містицизм|містики]], головним представником якої є [[Майстер Екгарт|Майстер Екхарт]]. Інший представник німецької [[Містицизм|містики]] — [[Гільдеґарда Бінгенська|Хільдегард фон Бінген]].

У [[середньовіччя|середньовіччі]] [[Альберт Великий|Альберт Магнус]] став найважливішим представником ''німецької філософії'', яка повністю перебувала під загальноєвропейським впливом [[Схоластика|схоластики]].

На початку [[XV століття]] [[Микола Кузанський|Ніколаус фон Куес]] визначив найблагороднішим завданням філософії [[Діалектика|діалектичне]] [[мислення]], як {{не перекладено|Coincidentia oppositorum|збіг протилежностей|de|Coincidentia oppositorum}} ''{{lang-la|coincidentia oppositorum}}''. Це суттєво контрастує з переважаючим тоді [[Логіка|логічним]] [[розуміння]]м суперечливості мислення, як [[Брехня|брехні]]. Він першим уточнив свій [[метод]] мислення з [[Математичний аналіз|математичними]] міркуваннями щодо [[поняття]] [[Нескінченність|нескінченності]]: У нескінченно великому колі [[Коло|кола]] і [[Лінія|лінії]] збігаються й стають однаковими. У нескінченно малій сфері [[поверхня]] і [[точка]] співпадають. Своєю філософією [[Микола Кузанський]] перевершив багатьох мислителів, зокрема [[Миколай Коперник|Коперника]] і [[Йоганн Кеплер|Кеплера]], які сильно визначали розвій у першу половину наступного століття.

== Гуманізм, Реформація й коперніканський поворот — 16-е століття ==
* [[Миколай Коперник|Микола Коперник]]
* [[Реформація]], [[Мартін Лютер|Лютер]]
* [[Гуманізм]] з [[Італія|Італії]] / [[Відродження]]

== Системна філософія в 17-му столітті ==
До [[XVII століття]] переважали закон та [[натурфілософія]] ([[Теофраст Парацельс|Парацельс]]).

Першим універсальним мислителем тогочасної сучасності був [[Готфрід Вільгельм Ляйбніц|Лейбніц]], який з середини XVII ст. працював у м. [[Берлін]]і. Він був засновником німецького [[раціоналізм]]у. Своєю [[Монада|теорією монад]] він намагався пояснити світ, який, з одного боку, враховував механістичний [[світогляд]] французького мислителя [[Рене Декарт|Декарта]], але з іншого боку також повинен був дотримуватися сумісності з [[релігія|релігійними]] [[уявлення]]ми того часу. З цією метою він запропонував раціоналістично-[[Ідеалізм|ідеалістичну]] думку, в центрі якої [[монада]], живі, прості одиниці, з яких будувався світ у цілому. Оскільки [[Бог]] представляє первісну монаду, то використано цю функцію, щоби пристосувати всі монади до гармонійно упорядкованого [[космос]]у і, таким чином, створити так звану ''заздалегідь встановлену [[Гармонія|гармонію]]''. Ось чому Лейбніц вважав, що наш світ найкращий із усіх можливих.

[[Християн Томазій]] був першим, хто використав [[німецька мова|німецьку мову]] у своїх філософських працях, що до того часу були написані [[латинська мова|латинською мовою]]. Також Томазій прочитав першу лекцію в [[університет]]і на німецькій мові в [[1687]] році<ref>Peter-André Alt: ''Aufklärung'', Stuttgart, [[2007]] — S.22.</ref>.

== Німецьке Просвітництво у 18 столітті ==
Німецьке [[Просвітництво]] — частина інтелектуального руху, що розпочався у [[XVII століття|XVII]]-[[XVIII століття]]х. Століття справило вплив на різні сфери життя [[Європа|Європи]]. Його коріння можна знайти переважно у [[Франція|Франції]] та [[Англія|Англії]]. Важливими представниками німецького [[Просвітництво|Просвітництва]] були [[Християн Томазій]], [[Христіан Вольф]], [[Мозес Мендельсон]], [[Готгольд Ефраїм Лессінг|Лесінг]], [[Іммануїл Кант|Кант]], [[Йоганн-Готфрід Гердер|Гердер]] та багато інших.

Наприкінці [[1680-ті|1680-х]] років Томасій оголосив, що тепер читатиме [[лекція|лекції]] німецькою мовою. Це також означало розрив із [[схоластика|схоластичною]] філософією ортодоксального [[богослов'я]], а також звернення до повсякденної мови та повсякденних проблем. Питання мудрості він поставив у центр свого мислення і закликав своїх читачів та [[студент]]ів мислити самостійно. Ця вимога була принципово новою. До цього часу шкільна філософія повинна була міркувати про авторитетні думки духовних осіб. Цього було недостатньо для Томасія, проте він, скоріше, вимагав розпитувати владу. Цей вид філософського мислення, що включав власний досвід і власні читання різних авторів, він назвав [[еклектизм]]ом. «Червона нитка» веде від еклектики до концепції Канта про зрілість.

Так звана «критична філософія» [[Іммануїл Кант|Канта]] задала чотири основних питання:

* Що я можу знати?
* Що я повинен зробити?
* На що я можу сподіватися?
* Хто така людина?

Відповіді на ці запитання Кант шукав у своїх трьох найважливіших роботах — критиці. У кожному із зауважень досліджуювалися можливості пізнання певного розділу реальності та розроблялися системи категорій для їх опису. У [[1781]] р. з'явилася праця «''[[Критика чистого розуму]]''», в якій він досліджував [[математика|математику]], [[Природничі науки|природничі]] та [[метафізика|метафізичні]] науки щодо їх можливостей. «''Критика практичного розуму''» ([[1788]]) досліджувала [[етика|етику]], [[політика|політику]] та [[право]], тоді як «''Критика судження''» [[1790]] р. стосувалася виробництва [[Художній твір|художніх творів]], технічних пристроїв та знань, що з них можна отримати.

Хоча він сам дав найдокладнішу відповідь на свої чотири основних запитання того часу, він не пропустив ''відповіді на це питання'' своїм відомим [[есе]]: ''Що таке [[Просвітництво]]'' [[1784]] року, щоби спонукати інших задуматися над цим питанням. Він сам продемонстрував сміливість, необхідну для того, щоби думати власноруч і позбутися будь-якого [[патерналізм]]у у великій кількості окремих наукових [[нарис]]ів та [[Наукова стаття|статей]], орієнтованих на питання того часу.

== Вік машин ==
[[Іммануїл Кант|Кантова]] філософія, що завершила цілий розділ філософії, вела суперечку між [[Емпіризм|емпіриками]] та [[раціоналіст]]ами, стала відправною точкою для нових [[Дискусія|дискусій]] та філософських систем.

Німецькі [[ідеаліст]]и посилалися на так зване ідеалістичне опрацювання проблеми «[[Річ у собі|річ-у-собі]]» у першому виданні «[[Критика чистого розуму|Критики чистого розуму]]», тоді як [[реаліст]]и спиралися на реалістичний варіант у другому виданні цієї ж роботи.

Завдяки німецькому [[ідеалізм]]у ''німецька філософія'' здобула світову популярність. Основними його представниками були [[Йоганн Ґотліб Фіхте|Фіхте]], [[Фрідріх Вільгельм Шеллінг|Шелінг]] та [[Георг Вільгельм Фрідріх Гегель|Гегель]], зокрема, Гегель мав шкільну освіту в декількох напрямках; [[гегельянство]] і [[марксизм]] ґрунтуються, серед іншого, на його мисленні.

* [[Доберезневий період|Передмарш]]

Друга половина [[XIX століття]] було під знаком [[Індустріалізація|індустріалізації]] й висунуло відповідні філософії: це речення, мабуть, знайшло б підтримку людини, котра вигадала речення ''Буття визначає [[свідомість]]''. Цей вислів був одним із керівних принципів філософії [[Карл Маркс|Карла Маркса]]. Великий прогрес науки і техніки у мисленні Маркса призвів також до соціальної теорії, що базується на природних законах, і детермінованому погляді на [[історія|історію]].

* Звернення до [[Емпіризм|емпіричних]] знань
* [[Позитивізм]]

Другою важливою тенденцією в XIX ст. була [[Філософія життя|філософією життя]] з головними представниками [[Вільгельм Дільтей|Ділтеєм]], [[Артур Шопенгауер|Шопенгауером]] та [[Фрідріх Ніцше|Ніцше]].

== Таємниця реальності ==
Своїми новими науковими висновками [[XIX століття]] похитнуло духовну безпеку, яку було відновлено в останню епоху після [[секуляризація|секуляризації]]. [[Вернер Гейзенберг|Гейзенберга]] [[Принцип невизначеності|невизначеність]] [[Вернер Гейзенберг|відносини]], [[Альберт Ейнштейн|Ейнштейна]] теорія [[Теорія відносності|відносності]], і [[Зигмунд Фрейд|Зигмунда Фрейда]] [[Психоаналіз|психоаналітичні]] [[теорія|теорії]], щоби назвати тільки три важливих приклади, що вплинули на образ життя епохи і, таким чином, на [[мистецтво]] ([[Абстракціонізм|абстрактне мистецтво]], [[Кандинський Василь Васильович|Кандинський]]), [[наука|науку]] та філософію. На початку [[XX століття|XX ст.]] [[Неокантіанство]] й [[феноменологія]] стали найважливішими новими течіями філософії.

* Німецькі філософи [[Мартін Гайдеґґер|Мартін Хайдегер]] і [[Карл Ясперс]] розвивали [[Екзистенціалізм|екзистенційну]] філософію з [[феноменологія|феноменології]] протягом цієї епохи.
* [[Ернст Блох]] розвивав свою «філософію надії» на основі [[марксизм]]у.

== Німецька філософія після Другої світової війни ==
Після [[Друга світова війна|Другої світової війни]] ''німецька філософія'' зосередилася на темах з [[антропологія|антропології]], [[соціологія|соціології]], [[етика|етики]] та [[Філософія мови|філософії мови]].

* [[Ганс-Ґеорґ Ґадамер|Ганс Георг Гадамер]] ([[філософія мови]]): англосаксонська модель
* [[Теодор Адорно|Адорно]] та [[Франкфуртська школа]] ([[критична теорія]], [[соціологія]])
* [[Антропологія]] ([[Арнольд Ґелен|Арнольд Гелен]])
* (Реєвропеїзація та [[інтернаціоналізація]]
* [[логіка|логіко]]-[[Гносеологія|гносеологічна]] та [[Методологія|методологічна]] спрямованість [[Критичний раціоналізм|критичного раціоналізму]] серед інших [[Карл Поппер]]
* [[Юрґен Габермас|Хабермас]]: [[Етика]] [[дискурс]]у
* {{не перекладено|Практична філософія|практична філософія|en|Practical philosophy}}

== Див. також ==
* [[Континентальна філософія]]
* [[Французька філософія]]
* {{не перекладено|Швейцарська філософія|Швейцарська філософія|de|Philosophie in der Schweiz}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{ref-de}} Clemens Albrecht, Günter C. Behrmann, Michael Bock (Hrg.): Die intellektuelle Gründung der Bundesrepublik. Eine Wirkungsgeschichte der [[Франкфуртська школа|Frankfurter Schule]]. Campus, Frankfurt/M., 1999 — {{ISBN|3-593-36638-X}}
* {{ref-de}} Gösta Gantner: Das Ende der «Deutschen Philosophie». Zäsuren und Spuren eines Neubeginns bei Karl Jaspers, Martin Heidegger und Theodor W. Adorno. In: Hans Braun, Uta Gerhardt, Everhard Holtmann (Hrsg.): Die lange Stunde Null. Gelenkter sozialer Wandel in Westdeutschland nach 1945. Nomos, Baden-Baden, 2007 — S.175–202 — {{ISBN|978-3-8329-2870-4}}
* {{ref-de}} Jens Hacke: Philosophie der Bürgerlichkeit. Die liberalkonservative Begründung der Bundesrepublik (Bürgerlichkeit/N.F.; Bd. 3). Vandenhoeck & Ruprecht, Göttingen, 2006 — {{ISBN|978-3-525-36842-8}} (zugl. Dissertation der Humboldt-Universität Berlin 2004).
* {{ref-de}} Christoph Helferich: Geschichte der Philosophie. Von den Anfängen bis zur Gegenwart und östliches Denken. 7. Aufl. Dtv, München, 2009 — {{ISBN|978-3-423-30706-2}}
* {{ref-de}} Nikolaus Knoepffler (Hrsg.): Von Kant bis Nietzsche. Schlüsseltexte der klassischen deutschen Philosophie. 3. vollständig neu bearbeitete und erweiterte Auflage, Herbert Utz Verlag, München, 2010 — {{ISBN|978-3-8316-0965-9}}
* {{ref-de}} Martina Plümacher: Identität in Krisen. Selbstverständigungen und Selbstverständnisse der Philosophie in der Bundesrepublik Deutschland nach 1945 (Philosophie und Geschichte der Wissenschaften; Bd. 30). Lang, Frankfurt/M. 1995 — {{ISBN|3-631-48719-3}} (zugleich Dissertation, Universität Bremen 1993).

== Посилання ==
* {{ref-de}} ''Лутц Гельдцецер'', «[http://www.phil-fak.uni-duesseldorf.de/philo/geldsetzer/dtphil.pdf Німецька філософія]» ([[PDF]]; 112 кБ).

{{Філософія}}
{{Філософія в темах}}
{{Бібліоінформація|колір=#CCF}}

{{ВП-портали|Філософія|Німеччина}}
{{DEFAULTSORT:Німецька філософія}}
[[Категорія:Німецька філософія]]
[[Категорія:Сучасна філософія]]
[[Категорія:Філософія XIX століття]]
[[Категорія:Філософія XX століття]]
[[Категорія:Філософія Нового часу]]
[[Категорія:Просвітництво]]


text:
# Карлос Ернандес
Карлос Ернандес (ісп. Carlos Hernández, нар. 9 квітня 1982, Сан-Хосе) — костариканський футболіст, півзахисник, фланговий півзахисник клубу «Пунтаренас».

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 2000 року виступами за команду клубу «Алахуеленсе», в якій провів сім сезонів, взявши участь у 82 матчах чемпіонату. За цей раз чотири рази вигравав титул чемпіона Коста-Рики, а також Лігу чемпіонів КОНКАКАФ та двічі Клубний Кубок UNCAF.
У 2007 році Ернандес на правах оренди перебрався в австралійський «Мельбурн Вікторі», з якою став чемпіоном Австралії у сезоні 2008/09. Після двох років перебування в команді з півзахисником був укладений повноцінний контракт. У сезоні 2009/10 півзахисник був визнаний найкращим гравцем свого клубу в сезоні. 16 травня 2012 року було оголошено, що Ернандес покинув клуб.
У сезоні 2012/13 Карлос Ернандес виступав індійській І-Лізі за «Праег Юнайтед», після чого повернувся в австралійську А-лігу, поповнивши склад новозеландського «Велінгтон Фенікса». В команді він виступав разом зі своїм співвітчизником Кенні Каннінгемом. За весь час виступів на Зеленому континенті костариканець за підсумками сезону 4 рази потрапляв до символічної збірної А-Ліги.
У 2014 році повернувся на батьківщину в Коста-Рику. Там він уклав контракт з клубом «Картагінес», але провів лише пів року, після чого знову грав за кордоном, спочатку у індійському «Демпо», а потім в гватемальському «Мунісіпалі».
З 2018 року знову став виступати на батьківщині у місцевих клубах «Кармеліта», «Перес Селедон», «Мунісіпаль Ліберія» та «Пунтаренас».

## Виступи за збірні
Залучався до складу молодіжної збірної Коста-Рики. З командою до 21 року Ернандес у 2001 році брав участь у молодіжному чемпіонаті світу в Аргентині, де забив гол у грі з Еквадором (1:0), а з олімпійською збірною виступав на футбольному турнірі Олімпійських ігрор 2004 року в Греції.
З 2004 року виступав у складі національної збірної Коста-Рики, з якою був учасником Кубка Америки 2004 року у Перу та чемпіонату світу 2006 року у Німеччині.

## Досягнення
- Чемпіон Коста-Рики (4): 2000/01, 2001/02, 2002/03, 2004/05
- Чемпіон А-Ліги (1): 2008/09
- Переможець регулярного чемпіонату А-Ліги (1): 2008/09
- Переможець Ліги чемпіонів КОНКАКАФ (1): 2004
- Переможець Клубного Кубка UNCAF (2): 2002, 2005
- Переможець Кубка центральноамериканських націй: 2007

title: Карлос Ернандес

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Карлос Ернандес
| повне-ім'я = Карлос Херардо Ернандес<br/> Вальверде
| зображення = Carlos_Hernández_-_Mumbai_FC_0-1_Dempo.jpg
| підпис =
| місце-народження = [[Сан-Хосе (Коста-Рика)|Сан-Хосе]]
| країна-народження = [[Коста-Рика]]
| дата-народження = 9.4.1982
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|CRC}} [[Пунтаренас (футбольний клуб)|«Пунтаренас»]]
| позиція = [[Півзахисник#Бічні (флангові) атакувальні півзахисники|фланговий півзахисник]]
| номер  =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2000–2007 | {{Прапорець|CRC}} | «[[Алахуеленсе]]» | 82 |19}}
{{Футболіст рядок 1|2007–2012 | {{Прапорець|AUS}} | «[[Мельбурн Вікторі]]» | 121 |36}}
{{Футболіст рядок 0|2012–2013 | {{Прапорець|IND}} | «[[Праег Юнайтед]]»|16 |4}}
{{Футболіст рядок 1|2013–2014 | {{Прапорець|AUS}} | «[[Веллінгтон Фенікс]]» | 21 |7}}
{{Футболіст рядок 0|2014–2015 | {{Прапорець|CRC}} | [[Картагінес (футбольний клуб)|«Картагінес»]] | 11 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2015 | {{Прапорець|IND}} | [[Демпо (футбольний клуб)|«Демпо»]] | 10 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2015 | {{Прапорець|GUA}} | [[Мунісіпаль (футбольний клуб)|«Мунісіпаль»]] | 15 |3}}
{{Футболіст рядок 1|2016–2017 | {{Прапорець|CRC}} | [[Кармеліта (футбольний клуб)|«Кармеліта»]] | 50 |7}}
{{Футболіст рядок 0|2017 | {{Прапорець|CRC}} | [[Перес Селедон (футбольний клуб)|«Перес Селедон»]] | 2 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2017 | {{Прапорець|CRC}} | «[[Мунісіпаль Ліберія]]» | 13 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2018– | {{Прапорець|CRC}} | [[Пунтаренас (футбольний клуб)|«Пунтаренас»]] | 0 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2001 | {{Прапорець|CRC}} | [[Молодіжна збірна Коста-Рики з футболу|Коста-Рика U-20]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|2004–2014 | {{Прапорець|CRC}} | [[збірна Коста-Рики з футболу|Коста-Рика]] | 41 |7}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 2 січня 2018
| збірна-поновлення = 2 січня 2018
}}
'''Карлос Ернандес''' ({{lang-es|Carlos Hernández}}, {{нар}} [[9 квітня]] [[1982]], [[Сан-Хосе (Коста-Рика)|Сан-Хосе]]) — костариканський [[футболіст]], [[півзахисник]], [[Півзахисник#Бічні (флангові) атакувальні півзахисники|фланговий півзахисник]] клубу [[Пунтаренас (футбольний клуб)|«Пунтаренас»]].

== Клубна кар'єра ==

У дорослому футболі дебютував 2000 року виступами за команду клубу «[[Алахуеленсе]]», в якій провів сім сезонів, взявши участь у 82 матчах чемпіонату. За цей раз чотири рази вигравав титул чемпіона Коста-Рики, а також [[Ліга чемпіонів КОНКАКАФ|Лігу чемпіонів КОНКАКАФ]] та двічі [[Клубний кубок UNCAF|Клубний Кубок UNCAF]].

У 2007 році Ернандес на правах оренди перебрався в [[Австралія|австралійський]] «[[Мельбурн Вікторі]]»<ref>[http://www.nacion.com/deportes/futbol-costa-rica/Carlos-Hernandez-Melbourne-Victory_0_906509438.html Carlos Hernández está a un ‘sí’ del Melbourne Victory] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304060644/http://www.nacion.com/deportes/futbol-costa-rica/Carlos-Hernandez-Melbourne-Victory_0_906509438.html |date=4 березня 2016 }} - Nación</ref>, з якою став чемпіоном Австралії у сезоні 2008/09. Після двох років перебування в команді з півзахисником був укладений повноцінний контракт<ref>{{cite news|url=http://www.melbournevictory.com.au/default.aspx?s=newsdisplay&id=27409|title=Carlos signs for three|date=14 травня 2009|archiveurl=https://web.archive.org/web/20110928191807/http://www.melbournevictory.com.au/default.aspx?s=newsdisplay&id=27409|archivedate=28 September 2011}}</ref>. У сезоні 2009/10 півзахисник був визнаний найкращим гравцем свого клубу в сезоні<ref>{{cite web|url=http://www.abc.net.au/news/stories/2010/02/15/2820469.htm|title=Hernández wins Johnny Warren Medal|date=15 лютого 2009|publisher=[[ABC News (Australia)|ABC News]]|accessdate=9 листопада 2018|archive-date=31 січня 2011|archive-url=https://web.archive.org/web/20110131205242/http://www.abc.net.au/news/stories/2010/02/15/2820469.htm}}</ref><ref>{{cite web|url=http://au.fourfourtwo.com/News/122668,johnny-warren-medal-to-carlos.aspx|title=Johnny Warren Medal To Carlos|date=15 лютого 2009|publisher=FourFourTwo (Australia)|accessdate=9 листопада 2018|archive-date=4 жовтня 2012|archive-url=https://web.archive.org/web/20121004210200/http://au.fourfourtwo.com/News/122668,johnny-warren-medal-to-carlos.aspx}}</ref>. 16 травня 2012 року було оголошено, що Ернандес покинув клуб<ref>{{cite web |url=http://www.footballaustralia.com.au/melbournevictory/news-display/Carlos-Hernandez-departs-Victory/47359 |title=Archived copy |accessdate=2012-05-16|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120519051812/http://www.footballaustralia.com.au/melbournevictory/news-display/Carlos-Hernandez-departs-Victory/47359 |archivedate=19 May 2012}}</ref>.

У сезоні 2012/13 Карлос Ернандес виступав [[І-Ліга|індійській І-Лізі]] за «[[Праег Юнайтед]]», після чого повернувся в австралійську [[Чемпіонат Австралії з футболу|А-лігу]], поповнивши склад [[Нова Зеландія|новозеландського]] «[[Веллінгтон Фенікс|Велінгтон Фенікса]]»<ref>{{Cite web |url=http://www.news.com.au/sport/football/wellington-phoenix-sign-ex-melbourne-victory-star-carlos-hernandez/story-fndkzvnd-1226577631136 |title=Архівована копія |accessdate=9 листопада 2018 |archive-date=22 травня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140522003309/http://www.news.com.au/sport/football/wellington-phoenix-sign-ex-melbourne-victory-star-carlos-hernandez/story-fndkzvnd-1226577631136 }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.stuff.co.nz/sport/football/8302148/Phoenix-sign-former-A-League-MVP-Hernandez |title=Архівована копія |accessdate=9 листопада 2018 |archive-date=9 листопада 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181109234638/http://www.stuff.co.nz/sport/football/8302148/Phoenix-sign-former-A-League-MVP-Hernandez }}</ref>. В команді він виступав разом зі своїм співвітчизником [[Кенні Каннінгем (1985)|Кенні Каннінгемом]]. За весь час виступів на Зеленому континенті костариканець за підсумками сезону 4 рази потрапляв до символічної збірної А-Ліги.

У 2014 році повернувся на батьківщину в Коста-Рику. Там він уклав контракт з клубом [[Картагінес (футбольний клуб)|«Картагінес»]]<ref>[http://www.nacion.com/deportes/futbol-costa-rica/Carlos-Hernandez-Cartagines-torneos-cortos_0_1420058179.html Carlos Hernández jugará con Cartaginés por dos torneos cortos] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161019145739/http://www.nacion.com/deportes/futbol-costa-rica/Carlos-Hernandez-Cartagines-torneos-cortos_0_1420058179.html |date=19 жовтня 2016 }} - Nación</ref>, але провів лише пів року, після чого знову грав за кордоном, спочатку у індійському [[Демпо (футбольний клуб)|«Демпо»]]<ref>{{Cite web |url=http://timesofindia.indiatimes.com/sports/football/top-stories/Dempo-signs-Hernandez-for-next-season/articleshow/45452168.cms |title=Архівована копія |accessdate=9 листопада 2018 |archive-date=18 квітня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210418210432/https://timesofindia.indiatimes.com/sports/football/top-stories/Dempo-signs-Hernandez-for-next-season/articleshow/45452168.cms }}</ref>, а потім в гватемальському [[Мунісіпаль (футбольний клуб)|«Мунісіпалі»]].

З 2018 року знову став виступати на батьківщині у місцевих клубах [[Кармеліта (футбольний клуб)|«Кармеліта»]], [[Перес Селедон (футбольний клуб)|«Перес Селедон»]], «[[Мунісіпаль Ліберія]]» та [[Пунтаренас (футбольний клуб)|«Пунтаренас»]].

== Виступи за збірні ==
Залучався до складу [[Молодіжна збірна Коста-Рики з футболу|молодіжної збірної Коста-Рики]]. З командою до 21 року Ернандес у 2001 році брав участь у молодіжному чемпіонаті світу в Аргентині, де забив гол у грі з Еквадором (1:0), а з олімпійською збірною виступав на [[Футбол на Літніх Олімпійських іграх 2004|футбольному турнірі Олімпійських ігрор 2004 року]] в [[Греція|Греції]].

З 2004 року виступав у складі [[Збірна Коста-Рики з футболу|національної збірної Коста-Рики]], з якою був учасником [[Кубок Америки з футболу 2004|Кубка Америки 2004 року]] у [[Перу]] та [[Чемпіонат світу з футболу 2006|чемпіонату світу 2006 року]] у [[Німеччина|Німеччині]].

== Досягнення ==
* [[Чемпіонат Коста-Рики з футболу|Чемпіон Коста-Рики]] (4): 2000/01, 2001/02, 2002/03, 2004/05
* [[Чемпіонат Австралії з футболу|Чемпіон А-Ліги]] (1): 2008/09
* [[Чемпіонат Австралії з футболу|Переможець регулярного чемпіонату А-Ліги]] (1): 2008/09
* Переможець [[Ліга чемпіонів КОНКАКАФ|Ліги чемпіонів КОНКАКАФ]] (1): [[Кубок чемпіонів КОНКАКАФ 2004|2004]]
* Переможець [[Клубний кубок UNCAF|Клубного Кубка UNCAF]] (2): [[Клубний кубок UNCAF 2002|2002]], [[Клубний кубок UNCAF 2005|2005]]
* Переможець [[Центральноамериканський кубок|Кубка центральноамериканських націй]]: [[Кубок центральноамериканських націй 2007|2007]]

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{Soccerway}}
* {{Transfermarkt}}
* {{NFT player}}

{{Склад збірної Коста-Рики U20 на чемпіонаті світу 2001}}
{{Склад футбольної збірної Коста-Рики на Олімпійських іграх 2004}}
{{Склад збірної Коста-Рики на Кубку Америки 2004}}
{{Склад збірної Коста-Рики на чемпіонаті світу 2006}}
{{footballer-stub}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Ернандес, Карлос}}
[[Категорія:Костариканські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Коста-Рики з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Алахуеленсе»]]
[[Категорія:Футболісти «Мельбурн Вікторі»]]
[[Категорія:Футболісти «Веллінгтон Фенікс»]]
[[Категорія:Футболісти «Картагінес»]]
[[Категорія:Футболісти «Демпо»]]
[[Категорія:Футболісти «Мунісіпаля»]]
[[Категорія:Футболісти «Кармеліти»]]
[[Категорія:Футболісти «Перес Селедон»]]
[[Категорія:Футболісти «Мунісіпаль Ліберії»]]
[[Категорія:Футболісти «Пунтаренаса»]]
[[Категорія:Костариканські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Австралії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Індії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Гватемалі]]
[[Категорія:Уродженці Гуанакасте]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Карлос Херардо Ернандес · Вальверде

Народження: 9 квітня 1982 (43 роки)

Вага: 70 кг

Громадянство: Коста-Рика

Позиція: фланговий півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Пунтаренас»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Алахуеленсе» · 82 · (19)

«Мельбурн Вікторі» · 121 · (36)

«Праег Юнайтед» · 16 · (4)

«Веллінгтон Фенікс» · 21 · (7)

«Картагінес» · 11 · (3)

«Демпо» · 10 · (2)
«Мунісіпаль» · 15 · (3)

«Кармеліта» · 50 · (7)

«Перес Селедон» · 2 · (0)
«Мунісіпаль Ліберія» · 13 · (2)

«Пунтаренас» · 0 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Коста-Рика U-20 · ? · (?)

Коста-Рика · 41 · (7)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 2 січня 2018.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 2 січня 2018.


text:
# Бунт невісток
«Бунт невісток» (узб. «Kelinlar qo'zg'oloni»/«Келінлар қўзғолоні») — радянський художній фільм режисера Меліса Абзалова за однойменною п'єсою Саїда Ахмада. Фільм створений на кіностудії «Узбекфільм» у 1985 році. Вважається одним з найкращих узбецьких фільмів.

## Синопсис
Цим фільмом Меліс Абзалов ніби продовжує тему перевиховання «начальника», «бабусі-генерала» (так називалася його попередня картина) колективом-сім'єю. Як і в попередній стрічці, герої цього фільму — члени великої родини, править якої стара Фарман-бібі. Чесна і мудра, любляча мати, справедлива свекруха, яка, на перший погляд, може здатися розважливою і деспотичною господинею сім'ї, що час від часу стримує сімох невісток своїх синів, а також двадцять онуків від усіляких дурниць. Такою вона і була для Нігори, дружини молодшого сина, доти, доки невістка не збунтувалася проти сімейного деспотизму Фарман-бібі і не привернула на свою сторону інших невісток. Однак бунт закінчився, що називається, внічию: героїні, нарешті, побачили одна в одній чудові риси характеру, і вирішили жити, як і раніше, — в миру і достатку.

## У ролях
- Турсуной Джафарова — Фарман-бібі
- Ділором Еґамбердиєва — Нігора
- Дільбар Ікрамова — наречена-«підлиза»
- Клара Джалілова — дружина майора міліції
- Наїля Ташкенбаєва — дружина Урінбая
- Луїза Касимова — Муххаййо, дружина Мамура
- Ріхсі Ібрахімова — Бустан
- Гульчехра Сагдуллаєва — епізод
- Набі Рахімов — епізод
- Діяс Рахматов — Урінбай
- Обіджан Юнусов — майор міліції
- Рашид Маліков — чоловік Нігори
- Джамшид Закіров — епізод
- Соат Шаріпов — Мамур Бабаєв
- Теша Мумінов — епізод
- Гойїб Іскандаров — чоловік Бустани
- Мухаммаджан Рахімов — Аббас, онук
- Наїма Пулатова — епізод
- Шеркузі Газієв — друг Мамура
- Ельйор Насиров — епізод
- Хусан Шаріпов — Шаріпов, посадовець

## Знімальна група
- Режисер — Меліс Абзалов
- Сценарист — Едуард Акопов
- Оператор — Нажміддін Гулямов
- Композитор — Мірхаліл Махмудов
- Художник — Емонуель Калонтаров

title: Бунт невісток

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Бунт невісток
|оригінальна назва ={{lang-uz|Келінлар қўзғолоні}}
|зображення =Бунт невісток.jpg
|жанр       =мелодрама
|режисер    =[[Меліс Абзалов]]
|сценарист  =[[Едуард Акопов]]
|Продюсер   =
|Актори     =[[Турсуной Джафарова]]
[[Ділором Ігамбердиєва]]
[[Дільбар Ікрамова]]
[[Джалілова Клара Алімадатівна|Клара Джалілова]]
|оператор   =[[Нажміддін Гулямов]]
|композитор =[[Мірхаліл Махмудов]]
|художник   =[[Емонуель Калонтаров]]
|кінокомпанія =«[[Узбекфільм]]»
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 70 хв.
|рік        = 1985
| ідентифікатор =2514328
}}
'''«Бунт невісток»''' ({{lang-uz|«Kelinlar qo'zg'oloni»/«Келінлар қўзғолоні»}}) — радянський художній фільм режисера [[Меліс Абзалов|Меліса Абзалова]] за однойменною п'єсою Саїда Ахмада. Фільм створений на кіностудії «[[Узбекфільм]]» у 1985 році. Вважається одним з найкращих узбецьких фільмів.

== Синопсис ==
Цим фільмом Меліс Абзалов ніби продовжує тему перевиховання «начальника», «бабусі-генерала» (так називалася його попередня картина) колективом-сім'єю. Як і в попередній стрічці, герої цього фільму — члени великої родини, править якої стара Фарман-бібі. Чесна і мудра, любляча мати, справедлива свекруха, яка, на перший погляд, може здатися розважливою і деспотичною господинею сім'ї, що час від часу стримує сімох невісток своїх синів, а також двадцять онуків від усіляких дурниць. Такою вона і була для Нігори, дружини молодшого сина, доти, доки невістка не збунтувалася проти сімейного деспотизму Фарман-бібі і не привернула на свою сторону інших невісток. Однак бунт закінчився, що називається, внічию: героїні, нарешті, побачили одна в одній чудові риси характеру, і вирішили жити, як і раніше, — в миру і достатку.

== У ролях ==
{{div col}}
* [[Турсуной Джафарова]] — ''Фарман-бібі
* [[Ділором Еґамбердиєва]] — ''Нігора
* [[Дільбар Ікрамова]] — ''наречена-«підлиза»
* [[Джалілова Клара Алімадатівна|Клара Джалілова]] — ''дружина майора міліції
* [[Наїля Ташкенбаєва]] — ''дружина Урінбая
* [[Луїза Касимова]] — ''Муххаййо, дружина Мамура
* [[Ріхсі Ібрахімова]] — ''Бустан
* [[Гульчехра Сагдуллаєва]] — епізод
* [[Набі Рахімов]] — епізод
* [[Діяс Рахматов]] — ''Урінбай
* [[Обіджан Юнусов]] — ''майор міліції
* [[Рашид Маліков]] — ''чоловік Нігори
* [[Джамшид Закіров]] — епізод
* [[Соат Шаріпов]] — ''Мамур Бабаєв
* [[Теша Мумінов]] — епізод
* [[Гойїб Іскандаров]] — ''чоловік Бустани
* [[Мухаммаджан Рахімов]] — ''Аббас, онук
* [[Наїма Пулатова]] — епізод
* [[Шеркузі Газієв]] — ''друг Мамура
* [[Ельйор Насиров]] — епізод
* [[Хусан Шаріпов]] — ''Шаріпов, посадовець
{{div col end}}

== Знімальна група ==
* Режисер — [[Меліс Абзалов]]
* Сценарист — [[Едуард Акопов]]
* Оператор — [[Нажміддін Гулямов]]
* Композитор — [[Мірхаліл Махмудов]]
* Художник — [[Емонуель Калонтаров]]

== Посилання ==
* {{imdb|id=2514328|name=''Бунт невісток''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1985]]
[[Категорія:Фільми студії «Узбекфільм»]]
[[Категорія:Фільми узбецькою мовою]]
[[Категорія:Фільми-мелодрами СРСР]]

title: узб. Келінлар қўзғолоні

Жанр: мелодрама

Режисер: Меліс Абзалов

Сценарист: Едуард Акопов

У головних · ролях: Турсуной Джафарова · Ділором Ігамбердиєва · Дільбар Ікрамова · Клара Джалілова

Оператор: Нажміддін Гулямов

Композитор: Мірхаліл Махмудов

Художник: Емонуель Калонтаров

Кінокомпанія: «Узбекфільм»

Мова: узбецька мова і російська

Країна: СРСР


text:
# Віла-Шан (Вале-де-Камбра)
Віла-Шан (порт. Vila Chã; МФА: [ˈvi.ɫɐ ˈʃɐ̃]) — парафія в Португалії, у муніципалітеті Вале-де-Камбра. Розташована в західній частині країни, на теренах історичної португальської провінції Бейра. Входить до складу округу Авейру. За адміністративним поділом, чинним до 1976 року, терени парафії були складовою провінції Берегова Бейра. Належить до Авейрівської діоцезії Католицької церкви. Патрон — Діва Марія. Площа — 5,6979 км². Населення — 3917 ос. (2011). Середньо урбанізований регіон. Густота населення — 687,45 осіб/км²
. Код — 011908.

## Населення
| Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців |
| ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- |
| 1864                | 1878                | 1890                | 1900                | 1911                | 1920                | 1930                | 1940                | 1950                | 1960                | 1970                | 1981                | 1991                | 2001                | 2011                |
| 778                 | 837                 | 868                 | 935                 | 1 249               | 1 374               | 1 382               | 2 075               | 2 468               | 2 861               | 3 325               | 3 652               | 3 652               | 4 133               | 3 912               |

title: Віла-Шан (Вале-де-Камбра)

wikitext:
{{Otheruses-2|Віла-Шан|Віла|Шан}}
{{Адміністративна одиниця Португалії
| name =
| native_name =
| type = парафія
| image_coat_of_arms =
| image_shield =
| image_flag =
| flag_border =
| image_skyline =
| image_caption =
| image_location =
| image_map =
| map_caption =
| coordinates =
| region =
| island =
| CIM =
| metro =
| district = [[Авейру (округ)|Авейру]]
| municipality = [[Вале-де-Камбра]]
| municipalities =
| parishes =
| seat =
| leader_party =
| leader_name =
| elevation =
| elevation_m =
| elevation_min =
| elevation_max =
| area_total = 5.6979
| area_total_km2 =
| population_total = 3917
| population_as_of = [[2011]]<ref name="EU">{{Eurostat LAU}}</ref>
| postal_code =
| area_code = 011908
| patron = Діва Марія
| holiday =
| established_date =
| dissolved =
| website =
}}
'''Віла-Шан''' ({{lang-pt|Vila Chã}}; {{IPA2|ˈvi.ɫɐ ˈʃɐ̃}}<ref>{{МФА-пор}}</ref>) — [[парафії Португалії|парафія]] в [[Португалія|Португалії]], у [[муніципалітети Португалії|муніципалітеті]] [[Вале-де-Камбра]]. Розташована в західній частині країни, на теренах історичної португальської [[провінції Португалії|провінції]] [[Бейра (провінція)|Бейра]]. Входить до складу [[округи Португалії|округу]] [[Авейру (округ)|Авейру]]. За адміністративним поділом, чинним до [[1976]] року, терени парафії були складовою провінції [[Берегова Бейра]]. Належить до [[Авейрівська діоцезія|Авейрівської діоцезії]] [[Католицька церква в Португалії|Католицької церкви]]. [[Святий покровитель|Патрон]] — Діва Марія<ref>[http://www.anuariocatolicoportugal.net/lista_oragos.asp Oragos] // ''Anuário Católico. Portugal''.</ref>. Площа — {{formatnum:5.6979}} км². Населення — 3917 ос. ([[2011]]<ref name="EU"/>). Середньо [[урбанізація|урбанізований]] регіон.<!-- (2) Towns and suburbs (intermediate density areas) (Code 2) --><ref>[https://ec.europa.eu/eurostat/web/gisco/geodata/reference-data/population-distribution-demography/degurba Degree of Urbanisation], eurostat</ref> Густота населення — {{Densidade populacional2|3917|5.6979|}}. Код — 011908.
== Населення ==
{| class="wikitable" style="text-align:center"
|-
! colspan="15" | Кількість мешканців<ref>Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) [https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170710195038/https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes |date=10 липня 2017 }}</ref>
|- bgcolor="white"
| align="center" | '''1864'''
| align="center" | '''1878'''
| align="center" | '''1890'''
| align="center" | '''1900'''
| align="center" | '''1911'''
| align="center" | '''1920'''
| align="center" | '''1930'''
| align="center" | '''1940'''
| align="center" | '''1950'''
| align="center" | '''1960'''
| align="center" | '''1970'''
| align="center" | '''1981'''
| align="center" | '''1991'''
| align="center" | '''2001'''
| align="center" | '''2011'''
|- bgcolor="white"
| align="center" |	778
| align="center" |	837
| align="center" |	868
| align="center" |	935
| align="center" |	1 249
| align="center" |	1 374
| align="center" |	1 382
| align="center" |	2 075
| align="center" |	2 468
| align="center" |	2 861
| align="center" |	3 325
| align="center" |	3 652
| align="center" |	3 652
| align="center" |	4 133
| align="center" |	3 912
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{ci}}
* {{Eurostat LAU}}
{{Парафії Вале-де-Камбри }}
{{ac}}

{{Портали|Португалія|Географія}}

[[Категорія:Парафії Вале-де-Камбри]]

title: — Парафія —

Країна: Португалія

Округ: Авейру

Муніципалітет: Вале-де-Камбра

— Парафія —:
Площа
Населення (2011)

Часовий пояс: WET (UTC±00:00)

Покровитель: Діва Марія