text:
# Соті-Накучі (Джорджія)
Соті-Накучі (англ. Sautee Nacoochee) — переписна місцевість (CDP) в США, в окрузі Вайт штату Джорджія. Населення — 332 особи (2020).

## Географія
Соті-Накучі розташоване за координатами 34°41′20″ пн. ш. 83°40′59″ зх. д. / 34.68889° пн. ш. 83.68306° зх. д. (34.688814, -83.683087).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році переписна місцевість мала площу 9,38 км², з яких 9,33 км² — суходіл та 0,06 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у переписній місцевості мешкали 363 особи в 159 домогосподарствах у складі 113 родин. Густота населення становила 39 осіб/км².  Було 224 помешкання (24/км²).
Расовий склад населення:
| - 84,0 % — білих - 14,6 % — чорних або афроамериканців - 1,1 % — азіатів |

До двох чи більше рас належало 0,3 %. Частка іспаномовних становила 0,0 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 17,1 % — особи молодші 18 років, 58,7 % — особи у віці 18—64 років, 24,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 50,1 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 98,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 88,1 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 56 123 долари США (медіана — 53 667), а середній дохід на одну сім'ю — 60 335 доларів (медіана — 54 097). За межею бідності перебувало 9,2 % осіб, у тому числі 20,4 % дітей у віці до 18 років та 12,6 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 168 осіб. Основні галузі зайнятості: будівництво — 22,0 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 21,4 %, роздрібна торгівля — 13,1 %, публічна адміністрація — 8,9 %.

title: Соті-Накучі (Джорджія)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = переписна місцевість
|українська назва   = Соті-Накучі
|оригінальна назва  = {{lang-en|Sautee Nacoochee}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = SAUTEE VALLEY HISTORIC DISTRICT, WHITE COUNTY, GA.jpg
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Джорджія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Вайт (округ, Джорджія)|Вайт]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 9,38
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 38,70
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = -5
|DST                    = -4 <!--Якщо є літній час -->
|телефонний код         = 706
|поштовий індекс        = 30571<ref name="zipcode">{{cite web|url=http://www.zipdatamaps.com/30571|accessdate=2018-01-16|title=Zipcode Map|archiveurl=https://web.archive.org/web/20190117070122/https://www.zipdatamaps.com/30571|archivedate=2019-01-17|deadurl=yes}}</ref>
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 1368880
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Соті-Накучі''' ({{lang-en|Sautee Nacoochee}}) — [[переписна місцевість]] (''CDP'') в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Вайт (округ, Джорджія)|Вайт]] штату [[Джорджія]]. Населення — 332 особи (2020).

== Географія ==
Соті-Накучі розташоване за координатами {{Coord|34|41|20|N|83|40|59|W|type:city_region:US-DE}} (34.688814, -83.683087){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році переписна місцевість мала площу 9,38 км², з яких 9,33 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,06 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align =  left
| 2010 = 363
| 2020 = 332
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2016|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у переписній місцевості мешкали 363 особи в 159 домогосподарствах у складі 113 родин. [[Густота населення]] становила 39 осіб/км².  Було 224 помешкання (24/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 84,0 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 14,6 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 1,1 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
|}
До двох чи більше рас належало 0,3 %. Частка іспаномовних становила 0,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 17,1 % — особи молодші 18 років, 58,7 % — особи у віці 18—64 років, 24,2 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 50,1 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 98,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 88,1 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:56123}} [[Долар США|долари США]] (медіана — {{formatnum:53667}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:60335}} доларів (медіана — {{formatnum:54097}}). За межею бідності перебувало 9,2 % осіб, у тому числі 20,4 % дітей у віці до 18 років та 12,6 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 168 осіб. Основні галузі зайнятості: будівництво — 22,0 %, освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 21,4 %, роздрібна торгівля — 13,1 %, публічна адміністрація — 8,9 %.

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}} {{Webarchive|url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml |date=2015-01-08 }}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Вайт (округ, Джорджія)}}

[[Категорія:Переписні місцевості Джорджії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Вайт (Джорджія)]]

title: Країна

Штат: Джорджія

Округ: Вайт

Населення: 332 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 38,70 осіб/км²

Часовий пояс: UTC-5, влітку UTC-4


text:
# Фау-1
«Фау-1», V-1 (також Fi-103, FZG 76) — крилата ракета, що перебувала на озброєнні армії Німеччини в кінці Другої світової війни. Розроблена компанією Fieseler. Ракета була частиною програми «зброї відплати» (нім. Vergeltungswaffe), звідки й назва V-1.
Фау-1 була оснащена пульсуючим повітряно-реактивним двигуном (ПуПРД) і несла бойову частину масою 750—1000 кг. Дальність польоту — 250 км, Пізніше була доведена до 400 км.
Точність ракети була вкрай низька, тому вона була придатна лише для терору мирного населення в Лондоні. Удари нею відбувались із червня 1944 року.

## Історія
Експериментальна станція «Куммерсдорф-Захід» була розташована між двома артилерійськими полігонами Куммерсдорфа, приблизно за 3 кілометри на південь від Берліна, в рідкому сосновому лісі провінції Бранденбург. На станції було зосереджене краще випробувальне обладнання та випробувальні стенди для ракет на твердому та рідкому паливі.
У 1930-ті роки на полігоні Куммерсдорфа Вернер фон Браун потрапив у підпорядкування до капітана Вальтера Дорнбергера, разом з яким він працював багато років. Дорнбергер проводив розробку реактивних снарядів на бездимному поросі. Починаючи з 1937 року фон Браун розпочав випробування великих ракет на новому полігоні «Пенемюнде» на острові Узедом в Балтійському морі, який почали будувати в 1935 році.
Перше випробування ракети відбулося 21 грудня 1932 року, в роботі брав участь інженер-випробувач і конструктор Вальтер Рідель з фірми «Хейланд», розташованої в містечку Брітц. Інженер Артур Рудольф запропонував відділу озброєнь повністю автоматизований двигун на рідкому паливі з тягою 295 кілограмів і часом горіння шістдесят секунд.
Під час невдалого демонстраційного польоту, ракета, побудована групою Ракетенфлюгплац, вертикально піднялася на 30 метрів, потім різко лягла на горизонтальний курс і звалилася в ліс. Цей ракетний двигун був першим з розроблених, створених і випробуваних на полігоні. Він був зроблений з міді, сферичні ємності з киснем і спиртом розташовувалися нагорі, відокремлені від камери згоряння, яка була обладнана системою охолодження.
Проєкт ракети Fi-103, розроблений конструкторами Робертом Луссером (фірма Fieseler) і Фрітцем Госслау (фірма Argus Motoren), був запропонований Технічному управлінню Міністерства авіації в липні 1941 року. Під час робіт з проєктування, а пізніше і на випробуваннях, виникла необхідність в стабілізації ракети в польоті, тому її оснастили гіроскопом і встановили стабілізатори.
Виробництво ракети розпочато наприкінці 1942 року, на острові Узедом (розташованому в Балтійському морі, навпроти гирла річки Одер). Під час Другої світової війни на острові був концтабір, робоча сила з якого і була використана на підприємствах по виробництву Фау-1.
Перша розвідувальна інформація про дослідницький центр і заводи в Пенемюнде, на яких збирали ракети «Фау-1» і «Фау-2», була отримана восени 1942 року розвідкою Армії крайової (АК). В березні 1943 року в Лондон був відправлений докладний рапорт. Це дозволило англійцям 17-18 серпня 1943 року провести масовану бомбову атаку, що на кілька місяців призупинило виробництво «диво-зброї».

## Конструкція

### Короткі ТТХ
- Довжина, м: 7,75
- Розмах крила, м: 5,3 (пізніше 5,7)
- Діаметр фюзеляжу, м: 0,85
- Висота, м: 1,42 (1,55)
- Споряджена маса, кг: 2160
- Двигун: 1 ПуПРД Argus As 014 з тягою 2,9 кН (296 кгс)
- Максимальна швидкість польоту: 656 км/год (0,53М); швидкість збільшувалася у міру полегшення апарату (з витратою палива) — до 800 км/год (бл. 0,65М).
- Максимальна дальність польоту, км: 286
- Практична стеля, м: 2700—3050 (на практиці літав на висотах від 100 до 1000 метрів)
- Маса бойової частини, кг: 700—1000, спорядження Аммотол
- Витрата палива, л/км: 2,35
- Ємність бака, л: 550—640, бензина (80-октанового).
- Кругове ймовірне відхилення (розрахункове), км: 0,9
- Вартість ракети (проєктна), рейхсмарок: 10 тис. В кінці війни — 3,5 тис. при використанні праці ув'язнених.

### Фюзеляж
Фюзеляж Фау-1 являв собою веретеноподібне тіло обертання завдовжки 6,58 метра і максимальним діаметром 0,823 метра. Фюзеляж виконаний переважно з тонколистової сталі, з'єднання листів зварюванням, крила виконані аналогічним чином, або з фанери. Фау-1 був спроєктований за звичайною аеродинамічною схемою: мав крила постійної хорди 1 метр, 5,4 метра розмахом і з профілем товщиною близько 14 %. Над фюзеляжем Фау-1 мав ПуПРД завдовжки близько 3,25 метра.

### Двигун
Літак-снаряд Фау-1 є найвідомішим літальним апаратом, оснащеним ПуПРД. Вибір цього типу двигуна був продиктований, головним чином, простотою конструкції і, як наслідок, малими трудовитратами на виготовлення, що було виправдано при масовому виробництві крилатих ракет. Двигун розроблений наприкінці 1930-х роках конструктором Паулем Шмідтом. Зразок двигуна Argus-Schmidtrohr (As109-014) був створений фірмою «Argus Motoren» в 1938 році.

### Система Керування
Система керування снарядом являє собою автопілот, що утримує снаряд на заданих при старті курсі і висоті протягом усього польоту.
Стабілізація за курсом і тангажем здійснюється на базі показань 3-ступеневого (головного) гіроскопа, які підсумовуються по тангажу з показаннями барометричного датчика висоти, а по курсу і тангажу — зі значеннями відповідних кутових швидкостей, вимірюваних двома гіроскопами (для демпфірування коливань снаряда навколо власного центру мас). Наведення на ціль виконується перед стартом по магнітному компасу, який входить до складу системи керування — якщо курс снаряда відхиляється від заданого за компасом, електромагнітний механізм корекції впливає на рамку тангажа головного гіроскопа, що змушує його прецесувати по курсу в напрямку зменшення неузгодженості з курсом за компасом, а система стабілізації приводить снаряд до цього курсу.
Керування з крену відсутнє — завдяки своїй аеродинаміці снаряд досить стійкий до відхилень навколо поздовжньої осі.
Логічна та виконавча частина системи керування реалізована засобами пневматики і працює на стисненому повітрі. Кутові показання гіроскопів за допомогою поворотних сопел зі стисненим повітрям перетворюються на форму повітряного тиску в вихідних патрубках перетворювача, в цій формі показники підсумовуються по відповідних каналах керування (з відповідно підібраними коефіцієнтами) і приводять в дію золотники пневматичних машинок рулів курсу і висоти. Гіроскопи розкручуються також стисненим повітрям, який подається на турбіни, що становлять частину їх роторів. Для функціонування системи керування на снаряді використовувався кульової форми балон зі стисненим повітрям під тиском 150 атм.
Керування дальністю польоту здійснюється за допомогою механічного лічильника, на якому перед стартом встановлюється величина необхідної дальності, а лопатевий анемометр, розміщений на носі снаряда, обертається набігаючим[уточнити] потоком повітря і скручує лічильник до нуля по досягненні необхідної дальності (з точністю ± 6 км). При цьому розблоковуються ударні детонатори бойової частини і видається команда на пікірування («відсікається» подача повітря в машинку керма висоти).

## Запуск «Фау-1»
ПуПРД ефективний тільки при досягненні снарядом певної початкової швидкості. Це спричиняє необхідність технічних засобів забезпечення цієї початкової швидкості при запуску. Існувало два варіанти запуску снаряда:
- Зі стаціонарної наземної пускової установки  — катапульти Вальтера[1].
- З літака-носія, в ролі якого використовувався бомбардувальник He 111[2]. Снаряд підвішувався до носія асиметрично — під одне крило поруч з фюзеляжем, що пояснюється сильно виступаючим над корпусом снаряда двигуном.

Хоча перші, експериментальні пуски Фау-1 виконувалися з літака-носія, велика частина бойових пусків була здійснена з наземних установок.
Катапульта являла собою масивну сталеву конструкцію завдовжки 49м (довжина шляху розгону 45м) і монтувалася з 9-и секцій. Нахил катапульти до горизонту — 6°. На верхній стороні знаходилися напрямні, по яких рухався снаряд при розгоні. Усередині катапульти по всій її довжині проходила труба діаметром 292 мм, яка виконувала роль циліндра парового двигуна. У трубі вільно переміщався поршень, який перед стартом зчіплювався з бугелями на нижній частині фюзеляжу снаряда. Поршень приводився в рух тиском в 57 бар парогазовою сумішшю, що подавалася в циліндр із спеціального реактора, у якому відбувалося розкладання концентрованого перекису водню під впливом перманганату калію. Передній кінець циліндра був відкритий і після сходу снаряда з катапульти поршень вилітав з циліндра і вже в польоті відчіплювався від снаряда. Катапульта надавала снаряду початкову швидкість близько 250 км/годину. Час розгону — близько 3 сек.
За розрахунками з однієї катапульти можна було запустити до 15 снарядів в день, хоча на практиці це робилося далеко не завжди. Рекорд становив 18 запусків в 1 день. Близько 20 % всіх пусків з катапульти були аварійними.
Третьою повітряною ескадрою Люфтваффе, що носила ім'я III/KG 3 «Blitz Geschwader» (нім. «Блискавична ескадра»), з липня 1944 року по січень 1945 року було виконано 1176 запусків з модифікованих He 111 (що носили позначення H-22s). Повоєнні дослідження оцінюють втрати «Фау-1» в 40 % при запуску з літаків, які теж зазнавали втрат, як від атак винищувачів противника, так і від факела двигуна снаряда, в зоні якого на декілька секунд після пуску опинявся літак. У самому кінці війни було виготовлено кілька пілотованих «Фау-1» (так і не використаних), які передбачали підйом у повітря на тросі, з використанням реактивного Ar 234 як буксирувальника.

## V4 (Фау-4)
Пілотований варіант крилатої ракети Fieseler Fi 103R, або V4 повинен був застосовуватися проти армад бомбардувальників союзників. Кабіна пілота перебувала в задній частині фюзеляжу, перед дифузором двигуна: . Пілот повинен був направляти літак на ціль і потім викидатися з парашутом. До 1944 року було побудовано 175 екземплярів. Розроблявся проєкт використання V4 як зброї камікадзе. Для цього створювалася армійська операція підготовки пілотів-смертників (т. зв. Selbstopfer). Всього було підготовлено 200 таких пілотів. Хоча літаки типу V-4 зрештою так і не надійшли в розпорядження пілотів-смертників, пілоти з цієї програми були використані з наявними літаками.

## Бойове застосування
Бойове розгортання ракет почалося в 1943 році з підготовки кількох стартових позицій у Франції. З інженерної точки зору, представлялися вигіднішими добре захищені залізобетонні стартові комплекси («важкі» позиції), в той час як з військової точки зору краще були розосереджені «легкі» позиції. У підсумку було прийнято компромісне рішення про устаткуванні 4-х «важких позицій» (Бункер Сіракур і Бункер Брекоерт) і 96 «легких». Фактично, жодна важка позиція так і не була завершена, і всі запуски здійснювалися з легких.
13 червня 1944 відбулось перше бойове застосування німецьких крилатих ракет Фау-1, удар завдано по Лондону.
Всього було виготовлено близько 30 000 апаратів. До 29 березня 1945 року близько 10 000 було запущено по Англії; 3200 впали на її території, з них 2419 досягли Лондона, викликавши втрати в 6184 чоловік убитими і 17 981 пораненими. Лондонці називали Фау-1 «літаючими бомбами» (flying bomb), а також «дзижчачими бомбами» (buzz bomb) через характерний звук пульсуючого повітряно-реактивного двигуна.
Близько 20 % ракет відмовляли при запуску, 25 % знищувалися англійської авіацією, 17 % збивалися зенітками, 7 % руйнувалися при зіткненні з аеростатами загородження, двигуни відмовляли до досягнення цілі, а їх вібрація часто виводила ракету з ладу, так що близько 20 % Фау-1 падали в море. Хоча конкретні цифри варіюються від джерела до джерела, британська доповідь, опублікована після війни, показала, що 7547 Фау-1 були запущені по Англії. У доповіді вказується, що з них 1847 були знищені винищувачами, 1866 були знищені зенітною артилерією, 232 були знищені аеростатами загородження і 12 — артилерією кораблів Королівського ВМФ.
Прорив у військовій електроніці (розробка радіодетонаторів для зенітних снарядів — снаряди з такими підривниками виявилися втричі ефективніше навіть при порівнянні з новітнім для того часу радіолокаційним управлінням вогнем) призвів до того, що втрати німецьких літаків-снарядів у нальотах на Англію зросли з 24 % до 79 %, внаслідок чого ефективність (і інтенсивність) таких нальотів значно знизилася.
Після того як союзники висадились на континент, захопили або розбомбили більшу частину наземних установок, спрямованих на Лондон, німці почали обстріл стратегічно важливих пунктів в Нідерландах (насамперед порт Антверпена, Льєж), кілька снарядів були випущені по Парижу.
Велика Британія за підтримки США застосувала зенітні артилерійські комплекси у складі РЛС наведення SCR-584, електронної станції керування M-9 та 90-мм зенітних гармат. Разом з радіодетонаторами, вони виявились ефективним засобом боротьби з крилатими ракетами, успішно відбивали атаки на Лондон та Антверпен.
Спершу, зенітні артилерійські комплекси були розгорнуті навколо Лондона і тому на їх роботу було накладено низку обмежень: перед відкриттям вогню обслуга мала переконатись, що в повітрі знаходиться саме крилата ракета і поблизу нема літака (винищувача). Та попри ці обмеження, в проміжок між 18 червня й 17 липня 1944 року зенітна артилерія збила 343 Фау-1, що становило 10 % від загальної кількості, або ж 22 % від знищених (решта була збита з винищувачів, врізалась у повітряні кулі, чи підбиті з кораблів).
В середині липня 1944 року зенітні артилерійські комплекси були розгорнуті на південному узбережжі, де вони вже могли вести вогонь по повітряних цілях над протокою без таких обмежень. Від 17 липня й до 31 серпня зенітна артилерія знищила 1286 Фау-1, або ж 34 % від загальної кількості, або ж 55 % від збитих.
В жовтні 1944 року зенітні артилерійські комплекси в такому ж складі (РЛС SCR-584, станції керування M-9, снаряди з радіодетонаторами) з успіхом захищали порти Антверпена від ударів також крилатими ракетами.

## Оцінка проєкту
Наприкінці грудня 1944 року генерал Клейтон Біссел (англ. Clayton Bissell) представив звіт, який вказує на значні переваги V1 в порівнянні з традиційними повітряними бомбардуваннями.

wikiname: ukwiki

title: Фау-1

in_language: uk

wikitext:
{{Значення|Фау (значення)}}
[[Файл:Peenem Museum V1 Modell.jpg|thumb|300px|Фау-1 в музеї в [[Полігон Пенемюнде|Пенемюнде]]]]
[[Файл:Memorial V1.jpg|thumb|300px|Фау-1]]
'''«Фау-1», V-1''' (також Fi-103, FZG 76) — [[крилата ракета]]{{ref+|group="прим."|Деякі джерела називають прото-крилаті ракети {{Iw|Летюча бомба|летючими бомбами|en|Flying bomb}}}}, що перебувала на озброєнні армії [[Третій Рейх|Німеччини]] в кінці [[Друга світова війна|Другої світової війни]]. Розроблена компанією Fieseler. Ракета була частиною програми [[Зброя відплати|«зброї відплати»]] ({{Lang-de|Vergeltungswaffe}}), звідки й назва V-1.

Фау-1 була оснащена [[Пульсуючий повітряно-реактивний двигун|пульсуючим повітряно-реактивним двигуном]] (ПуПРД) і несла [[Бойова частина|бойову частину]] масою 750—1000 кг. Дальність польоту — 250 км, Пізніше була доведена до 400 км.

Точність ракети була вкрай низька, тому вона була придатна лише для терору мирного населення в Лондоні. Удари нею відбувались із червня 1944 року.

== Історія ==
Експериментальна станція «[[Куммерсдорфський полігон|Куммерсдорф-Захід]]» була розташована між двома артилерійськими полігонами Куммерсдорфа, приблизно за 3 кілометри на південь від [[Берлін]]а, в рідкому сосновому лісі провінції Бранденбург. На станції було зосереджене краще випробувальне обладнання та випробувальні стенди для ракет на твердому та рідкому паливі.

У 1930-ті роки на полігоні Куммерсдорфа [[Вернер фон Браун]] потрапив у підпорядкування до капітана [[Вальтер Дорнбергер|Вальтера Дорнбергера]], разом з яким він працював багато років. Дорнбергер проводив розробку реактивних снарядів на бездимному поросі. Починаючи з 1937 року фон Браун розпочав випробування великих ракет на новому полігоні «[[Полігон Пенемюнде|Пенемюнде]]» на острові [[Узедом (острів)|Узедом]] в [[Балтійське море|Балтійському морі]], який почали будувати в 1935 році.

Перше випробування ракети відбулося [[21 грудня]] [[1932]] року, в роботі брав участь інженер-випробувач і конструктор [[Вальтер Рідель]] з фірми «[[Хейланд]]», розташованої в містечку [[Брітц]]. Інженер [[Артур Рудольф]] запропонував відділу озброєнь повністю автоматизований двигун на рідкому паливі з тягою 295 кілограмів і часом горіння шістдесят секунд.
Під час невдалого демонстраційного польоту, ракета, побудована групою [[Ракетенфлюгплац]], вертикально піднялася на 30 метрів, потім різко лягла на горизонтальний курс і звалилася в ліс. Цей ракетний двигун був першим з розроблених, створених і випробуваних на полігоні. Він був зроблений з [[Мідь|міді]], сферичні ємності з киснем і спиртом розташовувалися нагорі, відокремлені від камери згоряння, яка була обладнана системою охолодження.

Проєкт ракети Fi-103, розроблений конструкторами Робертом Луссером (фірма [[Fieseler]]) і Фрітцем Госслау (фірма [[Argus Motoren]]), був запропонований Технічному управлінню [[Рейхсміністерство авіації#Структура міністерства|Міністерства авіації]] в липні [[1941]] року. Під час робіт з проєктування, а пізніше і на випробуваннях, виникла необхідність в стабілізації ракети в польоті, тому її оснастили [[гіроскоп]]ом і встановили [[стабілізатор (авіація)|стабілізатори]].

Виробництво ракети розпочато наприкінці 1942 року, на острові [[Узедом (острів)|Узедом]] (розташованому в [[Балтійське море|Балтійському морі]], навпроти гирла річки [[Одер]]). Під час Другої світової війни на острові був концтабір, робоча сила з якого і була використана на підприємствах по виробництву Фау-1.

Перша [[розвідувальна інформація]] про дослідницький центр і заводи в Пенемюнде, на яких збирали ракети «Фау-1» і «[[Фау-2]]», була отримана восени 1942 року розвідкою [[Армія крайова|Армії крайової]] (АК). В березні 1943 року в [[Лондон]] був відправлений докладний рапорт. Це дозволило англійцям 17-18 серпня 1943 року провести масовану бомбову атаку, що на кілька місяців призупинило виробництво «диво-зброї».

== Конструкція ==
[[Файл:V-1 cutaway.jpg|Конструкція Фау-1|міні|300пкс]]
[[Файл:V-1 flying bomb internal diagram.png|міні|300пкс]]
[[Файл:Pulse jet.png|thumb|300px|Схема роботи ПуПРД]]
[[Файл:Schema V1.svg|thumb|300px|Управління дальністю польоту]]

=== Короткі ТТХ ===
* Довжина, м: 7,75
* Розмах крила, м: 5,3 (пізніше 5,7)
* Діаметр фюзеляжу, м: 0,85
* Висота, м: 1,42 (1,55)
* [[Споряджена маса]], кг: 2160
* Двигун: 1 ПуПРД [[Argus As 014]] з тягою 2,9 кН (296 кгс)
* Максимальна швидкість польоту: 656 [[Кілометр за годину|км/год]] (0,53[[Число Маха|М]]); швидкість збільшувалася у міру полегшення апарату (з витратою палива) — до 800 км/год (бл. 0,65[[Число Маха|М]]).
* Максимальна дальність польоту, км: 286
* [[Практична стеля]], м: 2700—3050 (на практиці літав на висотах від 100 до 1000 метрів)
* Маса бойової частини, кг: 700—1000, спорядження [[Аммотол]]
* Витрата палива, л/км: 2,35
* Ємність бака, л: 550—640, [[бензин]]а (80-[[Октанове число|октанового]]).
* Кругове ймовірне відхилення (розрахункове), км: 0,9
* Вартість ракети (проєктна), рейхсмарок: 10 тис. В кінці війни — 3,5 тис. при використанні праці ув'язнених.

=== Фюзеляж ===
Фюзеляж Фау-1 являв собою веретеноподібне тіло обертання завдовжки 6,58 метра і максимальним діаметром 0,823 метра. Фюзеляж виконаний переважно з тонколистової сталі, з'єднання листів зварюванням, крила виконані аналогічним чином, або з [[фанера|фанери]]. Фау-1 був спроєктований за звичайною аеродинамічною схемою: мав [[крило (літак)|крила]] постійної хорди 1 метр, 5,4 метра розмахом і з профілем товщиною близько 14 %. Над [[фюзеляж]]ем Фау-1 мав [[Пульсуючий повітряно-реактивний двигун|ПуПРД]] завдовжки близько 3,25 метра.

=== Двигун ===
[[Літак-снаряд]] Фау-1 є найвідомішим літальним апаратом, оснащеним ПуПРД. Вибір цього типу двигуна був продиктований, головним чином, простотою конструкції і, як наслідок, малими трудовитратами на виготовлення, що було виправдано при масовому виробництві крилатих ракет. Двигун розроблений наприкінці 1930-х роках конструктором {{iw|3=de|4=Paul Schmidt (Erfinder)|2=Паулем Шмідтом|1=Пауль Шмідт (винахідник)}}. Зразок двигуна Argus-Schmidtrohr (As109-014) був створений фірмою «Argus Motoren» в [[1938]] році.

=== Система Керування ===
Система керування снарядом являє собою [[автопілот]], що утримує снаряд на заданих при старті курсі і висоті протягом усього польоту.

Стабілізація за курсом і [[тангаж]]ем здійснюється на базі показань 3-ступеневого (головного) [[гіроскоп]]а, які підсумовуються по тангажу з показаннями барометричного датчика висоти, а по курсу і тангажу — зі значеннями відповідних кутових швидкостей, вимірюваних двома [[гіроскоп]]ами (для демпфірування коливань снаряда навколо власного центру мас). Наведення на ціль виконується перед стартом по магнітному компасу, який входить до складу системи керування — якщо курс снаряда відхиляється від заданого за компасом, електромагнітний механізм корекції впливає на рамку тангажа головного гіроскопа, що змушує його [[прецесія|прецесувати]] по курсу в напрямку зменшення неузгодженості з курсом за компасом, а система стабілізації приводить снаряд до цього курсу.

Керування з [[крен]]у відсутнє — завдяки своїй аеродинаміці снаряд досить стійкий до відхилень навколо поздовжньої осі.

Логічна та виконавча частина системи керування реалізована засобами пневматики і працює на стисненому повітрі. Кутові показання [[гіроскоп]]ів за допомогою поворотних сопел зі стисненим повітрям перетворюються на форму повітряного тиску в вихідних патрубках перетворювача, в цій формі показники підсумовуються по відповідних каналах керування (з відповідно підібраними коефіцієнтами) і приводять в дію [[Золотник (розподільник)|золотники]] пневматичних машинок рулів курсу і висоти. Гіроскопи розкручуються також стисненим повітрям, який подається на турбіни, що становлять частину їх роторів. Для функціонування системи керування на снаряді використовувався кульової форми балон зі стисненим повітрям під тиском 150 атм.

Керування дальністю польоту здійснюється за допомогою [[механічний лічильник|механічного лічильника]], на якому перед стартом встановлюється величина необхідної дальності, а лопатевий [[анемометр]], розміщений на носі снаряда, обертається набігаючим{{уточнити}} потоком повітря і скручує лічильник до нуля по досягненні необхідної дальності (з точністю ± 6 км). При цьому розблоковуються ударні детонатори бойової частини і видається команда на [[тангаж|пікірування]] («відсікається» подача повітря в машинку керма висоти).

== Запуск «Фау-1» ==
[[Файл:Fieseler Fi103 debajo de un Heinkel 111.jpg|міні|300пкс|Фау-1 на модифікованому [[He 111]]]]
[[Пульсуючий повітряно-реактивний двигун|ПуПРД]] ефективний тільки при досягненні снарядом певної початкової швидкості. Це спричиняє необхідність технічних засобів забезпечення цієї початкової швидкості при запуску. Існувало два варіанти запуску снаряда:
* Зі стаціонарної наземної пускової установки  — катапульти [[Гельмут Вальтер|Вальтера]]<ref>[http://v1armedudesespoir.free.fr/un_tir.htm V1 arme du desespoir Yannick Delefosse un tir]</ref>.
* З літака-носія, в ролі якого використовувався бомбардувальник [[He 111]]<ref>[http://www.stelzriede.com/ms/photos/planes/he11119.jpg The Search Engine that Does at InfoWeb.net]</ref>. Снаряд підвішувався до носія асиметрично — під одне крило поруч з фюзеляжем, що пояснюється сильно виступаючим над корпусом снаряда двигуном.
Хоча перші, експериментальні пуски Фау-1 виконувалися з літака-носія, велика частина бойових пусків була здійснена з наземних установок.
[[Файл:Rampe de lancement V1.JPG|250px|thumb|ліворуч|Катапульта для запуску V-1]]
[[Файл:Fieseler Fi 103 Duxford.jpg|250px|thumb|ліворуч|Катапульта для запуску, Duxford]]
Катапульта являла собою масивну сталеву конструкцію завдовжки 49м (довжина шляху розгону 45м) і монтувалася з 9-и секцій. Нахил катапульти до горизонту — 6°. На верхній стороні знаходилися напрямні, по яких рухався снаряд при розгоні. Усередині катапульти по всій її довжині проходила труба діаметром 292 мм, яка виконувала роль циліндра парового двигуна. У трубі вільно переміщався поршень, який перед стартом зчіплювався з бугелями на нижній частині фюзеляжу снаряда. Поршень приводився в рух тиском в 57 бар парогазовою сумішшю, що подавалася в циліндр із спеціального реактора, у якому відбувалося розкладання концентрованого перекису водню під впливом перманганату калію. Передній кінець циліндра був відкритий і після сходу снаряда з катапульти поршень вилітав з циліндра і вже в польоті відчіплювався від снаряда. Катапульта надавала снаряду початкову швидкість близько 250 км/годину. Час розгону — близько 3 сек.

За розрахунками з однієї катапульти можна було запустити до 15 снарядів в день, хоча на практиці це робилося далеко не завжди. Рекорд становив 18 запусків в 1 день. Близько 20 % всіх пусків з катапульти були аварійними.

Третьою повітряною ескадрою Люфтваффе, що носила ім'я III/KG 3 «Blitz Geschwader» (нім. «Блискавична ескадра»), з липня 1944 року по січень 1945 року було виконано 1176 запусків з модифікованих [[He 111]] (що носили позначення H-22s). Повоєнні дослідження оцінюють втрати «Фау-1» в 40 % при запуску з літаків, які теж зазнавали втрат, як від атак винищувачів противника, так і від факела двигуна снаряда, в зоні якого на декілька секунд після пуску опинявся літак. У самому кінці війни було виготовлено кілька пілотованих «Фау-1» (так і не використаних), які передбачали підйом у повітря на тросі, з використанням реактивного [[Ar 234]] як буксирувальника.

== V4 (Фау-4) ==
[[Файл:Bundesarchiv Bild 141-2733, Neu Tramm, US-Soldaten mit V4.jpg|thumb|300px|Пілотований варіант крилатої ракети — Fieseler Fi 103R]]
Пілотований варіант крилатої ракети Fieseler Fi 103R, або V4 повинен був застосовуватися проти армад бомбардувальників союзників. Кабіна пілота перебувала в задній частині фюзеляжу, перед дифузором двигуна: [http://v1armedudesespoir.free.fr/reichenberg/v1reichenberggeneral.jpg]. Пілот повинен був направляти літак на ціль і потім викидатися з парашутом. До 1944 року було побудовано 175 екземплярів. Розроблявся проєкт використання V4 як зброї [[камікадзе]]. Для цього створювалася армійська операція підготовки пілотів-смертників (т. зв. {{нп|Selbstopfer||en|Selbstopfer}}). Всього було підготовлено 200 таких пілотів. Хоча літаки типу V-4 зрештою так і не надійшли в розпорядження пілотів-смертників, пілоти з цієї програми були використані з наявними літаками.

== Бойове застосування ==
[[Файл:Barrage balloon fsac 1a35100.jpg|thumb|250px|У надії, що Фау-1 будуть збиті використано приблизно 2000 [[Загороджувальний аеростат|аеростатів загородження]]]]

Бойове розгортання ракет почалося в 1943 році з підготовки кількох стартових позицій у Франції. З інженерної точки зору, представлялися вигіднішими добре захищені залізобетонні стартові комплекси («важкі» позиції), в той час як з військової точки зору краще були розосереджені «легкі» позиції. У підсумку було прийнято компромісне рішення про устаткуванні 4-х «важких позицій» ([[Бункер Сіракур]] і [[Бункер Брекоерт]]) і 96 «легких». Фактично, жодна важка позиція так і не була завершена, і всі запуски здійснювалися з легких.

[[13 червня]] [[1944]] відбулось перше бойове застосування німецьких крилатих ракет Фау-1, удар завдано по [[Лондон]]у.

Всього було виготовлено близько {{formatnum:30000}} апаратів. До 29 березня [[1945]] року близько 10 000 було запущено по Англії; 3200 впали на її території, з них 2419 досягли Лондона, викликавши втрати в 6184 чоловік убитими і 17 981 пораненими<ref>{{Cite web |url=http://myweb./ |title=tiscali.co.uk/homefront/arp/arp4a.html Air Raid Precautions — Deaths and injuries |accessdate=30 липня 2019 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20130721214430/http://myweb/ |archivedate=21 липня 2013 |deadurl=yes }}</ref>. Лондонці називали Фау-1 «літаючими бомбами» (flying bomb), а також «дзижчачими бомбами» (buzz bomb) через характерний звук пульсуючого повітряно-реактивного двигуна.

[[Файл:Spitfire Tipping V-1 Flying Bomb.jpg|300px|thumb|[[Супермарін Спітфайр]] (праворуч) кінчиком крила «підчіплює» і перевертає V-1 (ліворуч); [[гіроскоп]]и ракети не в змозі повернути її після цього на курс, вона падає]]

Близько 20 % ракет відмовляли при запуску, 25 % знищувалися англійської авіацією, 17 % збивалися зенітками, 7 % руйнувалися при зіткненні з аеростатами загородження, двигуни відмовляли до досягнення цілі, а їх вібрація часто виводила ракету з ладу, так що близько 20 % Фау-1 падали в море. Хоча конкретні цифри варіюються від джерела до джерела, британська доповідь, опублікована після війни, показала, що 7547 Фау-1 були запущені по Англії. У доповіді вказується, що з них 1847 були знищені винищувачами, 1866 були знищені зенітною артилерією, 232 були знищені аеростатами загородження і 12 — артилерією кораблів Королівського ВМФ<ref>[http://www.spaceline.org/history/4.html Spaceline: US Astronaut Drafts, 1959 to Present]</ref>.

Прорив у військовій електроніці (розробка радіодетонаторів для зенітних снарядів — снаряди з такими підривниками виявилися втричі ефективніше навіть при порівнянні з новітнім для того часу радіолокаційним управлінням вогнем) призвів до того, що втрати німецьких літаків-снарядів у нальотах на Англію зросли з 24 % до 79 %, внаслідок чого ефективність (і інтенсивність) таких нальотів значно знизилася.<ref>[http://www.promved.ru/janvar_2004_03.shtml Промислові відомості — «Про значення електроніки: військовий аспект»]</ref>

[[Файл:Mile end grove road 2.jpg|thumb|250px|Пам'ятна дошка в Лондоні на місці падіння першого снаряда Фау-1 13 червня 1944 р., який забрав життя 11 лондонців]]

Після того як союзники висадились на континент, захопили або розбомбили більшу частину наземних установок, спрямованих на Лондон, німці почали обстріл стратегічно важливих пунктів в Нідерландах (насамперед порт [[Антверпен]]а, [[Льєж]]), кілька снарядів були випущені по [[Париж]]у.

Велика Британія за підтримки США застосувала [[зенітна гармата|зенітні артилерійські комплекси]] у складі РЛС наведення [[SCR-584]], електронної [[прилад керування артилерійським вогнем|станції керування]] [[M-9 (прилад керування артилерійським вогнем)|M-9]] та [[90-мм зенітна гармата M1/M2/M3|90-мм зенітних гармат]]. Разом з [[радіодетонатор]]ами, вони виявились ефективним засобом боротьби з крилатими ракетами, успішно відбивали атаки на Лондон та Антверпен<ref name="mindell.2000">{{cite paper | doi = 10.7551/mitpress/9780262082853.003.0002 | title = Automation’s Finest Hour: Radar and System Integration in World War II | author = David A. Mindell | journal = Systems, Experts, and Computers: The Systems Approach in Management and Engineering, World War II and After | editor = Agatha C. Hughes, Thomas P. Hughes | year = 2000 | url = http://mitp-content-server.mit.edu:18180/books/content/sectbyfn?collid=books_pres_0&id=6607&fn=9780262082853_sch_0001.pdf }}</ref>.

Спершу, зенітні артилерійські комплекси були розгорнуті навколо Лондона і тому на їх роботу було накладено низку обмежень: перед відкриттям вогню обслуга мала переконатись, що в повітрі знаходиться саме крилата ракета і поблизу нема літака (винищувача). Та попри ці обмеження, в проміжок між 18 червня й 17 липня 1944 року зенітна артилерія збила 343 Фау-1, що становило 10 % від загальної кількості, або ж 22 % від знищених (решта була збита з винищувачів, врізалась у повітряні кулі, чи підбиті з кораблів)<ref name="mindell.2000"/>.

В середині липня 1944 року зенітні артилерійські комплекси були розгорнуті на південному узбережжі, де вони вже могли вести вогонь по повітряних цілях над протокою без таких обмежень. Від 17 липня й до 31 серпня зенітна артилерія знищила 1286 Фау-1, або ж 34 % від загальної кількості, або ж 55 % від збитих<ref name="mindell.2000"/>.

В жовтні 1944 року зенітні артилерійські комплекси в такому ж складі (РЛС SCR-584, станції керування M-9, снаряди з радіодетонаторами) з успіхом захищали порти Антверпена від ударів також крилатими ракетами<ref name="mindell.2000"/>.

== Оцінка проєкту ==
Наприкінці грудня 1944 року генерал [[Клейтон Біссел]] ({{lang-en|Clayton Bissell}}) представив звіт, який вказує на значні переваги V1 в порівнянні з традиційними повітряними бомбардуваннями.<ref>Hitler's terror weapons by Roy Irons: The price of vengeance page 199</ref>

== Див. також ==
* [[Фау-2]]
* [[Фау-3]]
* [[Ганна Райч]] — пілот, яка випробовувала Фау-4.
* [[Джозеф Беррі]] — найрезультативніший борець з Фау-1 (збив 59 1/2 ракет).
* [[Ремі Ван Лірде]] — другий за результативністю борець з Фау-1 (збив 44 ракети).

== Примітки ==
{{Примітки|group="прим."}}
{{Примітки}}

== Посилання ==
* {{YouTube|IhnJPgVEMe0|Фау-1 — дешева «зброя помсти» Третього Райху|logo=1}} // [[Історія без міфів]]
* {{cite book
 | title = Die V1 und ihre Sowjetischen Kinder
 | author = Wilfried Kopenhagen
 | series = Waffen-Arsenal
 | volume = SB24
 | date = 1999
 | publisher = Podzun-Pallas-Verlag
 | isbn = 9783790906622 }}

{{Бібліоінформація}}
{{Система позначення літаків RLM}}
{{ВП-портали|Військова техніка|Авіація|Друга світова війна}}
[[Категорія:Ракети вермахту]]
[[Категорія:Ракети «повітря — поверхня»]]
[[Категорія:Ракети «поверхня — поверхня»]]
[[Категорія:Крилаті ракети Німеччини]]
[[Категорія:Літаки Fieseler]]
[[Категорія:Безпілотні літаки Німеччини]]
[[Категорія:Реактивні літаки Німеччини періоду Другої світової війни]]
[[Категорія:Середньоплани]]
[[Категорія:Пульсуючі повітряно-реактивні двигуни]]
[[Категорія:Винаходи Німеччини]]
[[Категорія:Зброя відплати]]


text:
# Всяке тіло — трава
«Всяке тіло — трава» (англ. All Flesh is Grass) — науково-фантастичний роман Кліффорда Сімака. Один з найбільш популярних творів автора.

## Анотація
Події роману розгортаються у невеличкому містечку Мілвіль, штат Вісконсин. Місто раптово оточує таємничий бар’єр. Звідки він узявся? Чому крізь нього не може пройти людина, але здатне проїхати порожнє авто? Чи усі живі організми утримує ця перешкода? З якою метою позаземний інтелект хоче потрапити на нашу Землю? Чи можна довіряти Квітам, які прагнуть миру та гармонії й готові до співпраці? Знайти відповіді на усі ці запитання намагаються спершу Бред Картер та інші жителі містечка, яке потрапило у пастку, а згодом й усе людство. Та чи під силу це їм? Чи вдасться людям уперше в своїй історії встановити зв’язок із позаземними формами життя?

## Сюжет
Головний герой роману — Бредшоу Картер, розорений страховий агент, який живе в містечку під назвою Мілвілл. Місто стало центром уваги всього світу, коли опинилось оточеним невидимим бар'єром, шлях через який був перегороджений лише людям. Виною всьому виявилися розумні квіти бузкового кольору. Саме батько Бредшоу колись знайшов ці квіти і розсадив їх по Мілвіллі. Але, виявилося, що ці квіти були прибульцями з іншого світу, який знаходиться на Землі, але тільки в сусідньому часовому вимірі. Вони зконтактували з Картером через один з бездротових телефонів, які виготовлялись земляком Картера Геральдом Шервудом і поширювали серед людей, яких квіти вибрали своїми помічниками. Квіти помітили здатність мозку Шервуда несвідомо отримувати їхню інформацію і використали це для виготовлення на його підприємстві потрібних їм приладів. Квіти говорили по телефону зі своїми помічниками контролюючи мозок мільвільського божевільного Таппера, якого перенесли в попередній часовий вимір, де Земля була не заселена. Картер також потрапляє в цей світ, населений квітами. Квіти розповідають йому, що вони задумувались своїми творцями як гігантська інформаційна система, а потім набули свідомість. Їхній расі більше мільярда років і вони поширюються по послідовних часових вимірах співпрацюючи з розумними видами цих вимірів. Він також дізнається, що квіти можуть приймати вигляд будь-якої земної рослини. По ходу сюжету доходить до того, що на Мілвілл збираються скинути водневу бомбу. Бредшоу Картер знаходить нетривіальний вихід із ситуації, в чому йому допомагає місцевий п'яниця Стіффі Грант.

## Переклад українською мовою
Наприкінці грудня 2016 року тернопільське видавництво НК-Богдан анонсувало переклад книг Сімака, зокрема і «Всяке тіло – трава». Книга найдійшла в продаж у вересні 2017 року в двох варіантах серії «Горизонти фантастики»:
- Кліффорд Сімак. Всяке тіло — трава. - Тернопіль: Навчальна книга - Богдан\Переклад О. Безкаптурної — 2017. - 304с. :іл. - (Серія «Горизонти фантастики») ISBN 978-966-10-5149-1
- Кліффорд Сімак. Всяке тіло — трава. - Тернопіль: Навчальна книга - Богдан\Переклад О. Безкаптурної — 2017. - 304с. :іл. - (Серія «Горизонти фантастики», диван) ISBN 978-966-10-5150-7

## Цікаві факти
- Мілвіль — це назва реального міста в штаті Вісконсин, в якому народився і виріс Кліффорд Сімак.

title: Всяке тіло — трава

wikitext:
{{Літературний твір
|назва           = Всяке тіло — трава
|оригінальна назва = All Flesh Is Grass
|зображення      = Всяке тіло - трава. Кліффорд Сімак. НК-Богдан. 2017.jpg
|підпис          = Обкладинка першого українського видання.
|автор           = [[Кліффорд Сімак]]
|жанр            = [[наукова фантастика]]
|мова оригіналу  = англійська
|написаний       =
|публікація      =
|видання         = 1965
|видавництво     = [[Doubleday]]
|публікація_українською_мовою  = 2017, [[Навчальна книга - Богдан]]<ref name="UkrB"/>
|переклад        = [[Ольга Безкаптурна]]
|ISBN-13         = 978-966-10-5149-1
|ISBN-10         =
|нагороди        =
|попередник      =
|наступник       =
|сайт            =
|wikiquote       =
|wikisource      = <!--Текст твору у Вікіджерелах -->
}}

'''«Всяке тіло — трава»''' ({{lang-en | All Flesh is Grass}}) — [[науково-фантастичний роман]] [[Кліффорд Сімак|Кліффорда Сімака]]. Один з найбільш популярних творів автора.

== Анотація ==
Події роману розгортаються у невеличкому містечку [[Мілвіль (Вісконсин)|Мілвіль]], штат [[Вісконсин]]. Місто раптово оточує таємничий бар’єр. Звідки він узявся? Чому крізь нього не може пройти людина, але здатне проїхати порожнє авто? Чи усі живі організми утримує ця перешкода? З якою метою позаземний інтелект хоче потрапити на нашу Землю? Чи можна довіряти Квітам, які прагнуть миру та гармонії й готові до співпраці? Знайти відповіді на усі ці запитання намагаються спершу Бред Картер та інші жителі містечка, яке потрапило у пастку, а згодом й усе людство. Та чи під силу це їм? Чи вдасться людям уперше в своїй історії встановити зв’язок із позаземними формами життя?<ref name="UkrB">{{Cite web|url = https://bohdan-books.com/catalog/book/123455/|title = Сімак Кліффорд. Всяке тіло - трава: роман|publisher = bohdan-books.com|accessdate = 10 березня 2018|language = українською|archive-date = 10 березня 2018|archive-url = https://web.archive.org/web/20180310201740/https://bohdan-books.com/catalog/book/123455/}}</ref>

== Сюжет ==
Головний герой роману — Бредшоу Картер, розорений [[страховий агент]], який живе в містечку під назвою Мілвілл. Місто стало центром уваги всього світу, коли опинилось оточеним невидимим бар'єром, шлях через який був перегороджений лише людям. Виною всьому виявилися розумні квіти бузкового кольору. Саме батько Бредшоу колись знайшов ці квіти і розсадив їх по Мілвіллі. Але, виявилося, що ці квіти були прибульцями з іншого світу, який знаходиться на Землі, але тільки в сусідньому часовому вимірі. Вони зконтактували з Картером через один з бездротових телефонів, які виготовлялись земляком Картера Геральдом Шервудом і поширювали серед людей, яких квіти вибрали своїми помічниками. Квіти помітили здатність мозку Шервуда несвідомо отримувати їхню інформацію і використали це для виготовлення на його підприємстві потрібних їм приладів. Квіти говорили по телефону зі своїми помічниками контролюючи мозок мільвільського божевільного Таппера, якого перенесли в попередній часовий вимір, де Земля була не заселена. Картер також потрапляє в цей світ, населений квітами. Квіти розповідають йому, що вони задумувались своїми творцями як гігантська інформаційна система, а потім набули свідомість. Їхній расі більше мільярда років і вони поширюються по послідовних часових вимірах співпрацюючи з розумними видами цих вимірів. Він також дізнається, що квіти можуть приймати вигляд будь-якої земної рослини. По ходу сюжету доходить до того, що на Мілвілл збираються скинути [[воднева бомба|водневу бомбу]]. Бредшоу Картер знаходить нетривіальний вихід із ситуації, в чому йому допомагає місцевий п'яниця Стіффі Грант.

== Переклад українською мовою ==
Наприкінці грудня 2016 року тернопільське видавництво [[Навчальна книга — Богдан|НК-Богдан]] анонсувало переклад книг Сімака, зокрема і «Всяке тіло – трава».<ref>{{Cite web|url = https://bohdan-books.com/news/anons_knyzhkovykh_novynok_na_2017_rik/|title = Анонс книжкових новинок на 2017 рік|publisher = bohdan-books.com|accessdate = 10 березня 2018|language = українською|archive-date = 29 вересня 2018|archive-url = https://web.archive.org/web/20180929194737/https://bohdan-books.com/news/anons_knyzhkovykh_novynok_na_2017_rik/}}</ref> Книга найдійшла в продаж у вересні 2017 року в двох варіантах серії «Горизонти фантастики»<ref>{{Cite web|url = https://www.facebook.com/bohdanbooks/posts/1731229503585509|title = Фантастична новинка, або ще одна новинка фантастики  |publisher = facebook.com|accessdate = 10 березня 2018|language = українською}}</ref>:
*[[Кліффорд Сімак]]. Всяке тіло — трава. - [[Тернопіль]]: [[Навчальна книга - Богдан]]\Переклад О. Безкаптурної — 2017. - 304с. :іл. - (Серія «Горизонти фантастики») ISBN 978-966-10-5149-1
*[[Кліффорд Сімак]]. Всяке тіло — трава. - [[Тернопіль]]: [[Навчальна книга - Богдан]]\Переклад О. Безкаптурної — 2017. - 304с. :іл. - (Серія «Горизонти фантастики», диван) ISBN 978-966-10-5150-7

== Цікаві факти ==
* [[Мілвіль (Вісконсин)|Мілвіль]] — це назва реального міста в штаті [[Вісконсин]], в якому народився і виріс [[Кліффорд Сімак]].

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{Бібліоінформація}}
{{Твори Кліффорда Сімака}}
{{ВП-портали|Література|Фантастика|Наукова фантастика|США}}

[[Категорія:Науково-фантастичні романи США]]
[[Категорія:Англомовні фантастичні романи]]
[[Категорія:Науково-фантастичні романи 1965]]
[[Категорія:Романи Кліффорда Сімака]]
[[Категорія:Книги за алфавітом]]
[[Категорія:Романи про іншопланетне вторгнення]]
[[Категорія:Романи, перекладені українською мовою]]

title: All Flesh Is Grass

Жанр: наукова фантастика

Форма: роман

Автор: Кліффорд Сімак

Мова: англійська

Країна: США

Видавництво: Doubleday

Опубліковано українською: 2017, Навчальна книга - Богдан

Переклад: Ольга Безкаптурна


text:
# Сано Кайсю
Сано Кайсю (яп. 佐野 海舟, нар. 30 грудня 2000, Цуяма) — японський футболіст, півзахисник німецького клубу «Майнц 05» та національної збірної Японії.

## Клубна кар'єра
Народився 30 грудня 2000 року в місті Цуяма.
У дорослому футболі дебютував 2019 року виступами за команду «Матіда Зельвія», в якій провів три сезони, взявши участь у 116 матчах чемпіонату. Більшість часу, проведеного у складі «Матіда Зельвія», був основним гравцем команди.
Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Касіма Антлерс», до складу якого приєднався 2023 року. Відіграв за команду з міста Касіми наступний сезон своєї ігрової кар'єри. Граючи у складі «Касіма Антлерс», також здебільшого виходив на поле в основному складі команди.
Влітку 2024 року за 2,5 мільйона євро перейшов до німецького «Майнц 05», з яким уклав чотирирічний контракт.

## Виступи за збірну
2023 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Японії.
У складі збірної був учасником кубка Азії з футболу 2023 року в Катарі.
| Дата       | Місто | Господарі | Результат | Гості     | Турнір                     | Голи | Примітки |
| ---------- | ----- | --------- | --------- | --------- | -------------------------- | ---- | -------- |
| 16-11-2023 | Суйта | Японія    | 5 – 0     | М'янма    | Відбір до ЧС 2026          | -    | 46'      |
| 1-1-2024   | Токіо | Японія    | 5 – 0     | Таїланд   | товариський матч           | -    |          |
| 14-1-2024  | Доха  | Японія    | 4 – 2     | В'єтнам   | Кубок Азії 2023 - 1-й етап | -    | 77'      |
| 24-1-2024  | Доха  | Японія    | 3 – 1     | Індонезія | Кубок Азії 2023 - 1-й етап | -    | 82'      |
| Усього     |       | Матчів    | 4         |           | Голів                      | 0    |          |

title: Сано Кайсю

wikitext:
{{ЯІ|Сано|Кайсю}}
{{Футболіст
| ім'я = Сано Кайсю
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Цуяма]]
| країна-народження = [[Японія]]
| дата-народження = 30.12.2000
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага = 67 кг
| поточний-клуб  =  {{Прапорець|GER}} «[[Майнц 05]]»
| позиція = [[півзахисник]]
| номер  =
| юнацькі-роки = 2016-2018
| юнацькі-клуби = Школа Йонаго Кіта
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|2019–2022 | {{Прапорець|JPN}} | «[[Матіда Зельвія]]» | 116 |8}}
{{Футболіст рядок 0|2023–2024 | {{Прапорець|JPN}} | «[[Касіма Антлерс]]» | 47 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2024– | {{Прапорець|GER}} | «[[Майнц 05]]» | 0 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|2023– | {{Прапорець|JPN}} | [[збірна Японії з футболу|Японія]] | 4 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 3 липня 2024
| збірна-поновлення = 3 липня 2024
}}
'''Сано Кайсю''' ({{lang-ja|佐野 海舟}}, {{нар}} [[30 грудня]] [[2000]], [[Цуяма]]) — японський [[футболіст]], [[півзахисник]] німецького клубу «[[Майнц 05]]» та [[збірна Японії з футболу|національної збірної Японії]].

== Клубна кар'єра ==
Народився [[30 грудня]] [[2000]] року в місті [[Цуяма]].

У дорослому футболі дебютував 2019 року виступами за команду «[[Матіда Зельвія]]», в якій провів три сезони, взявши участь у 116 матчах чемпіонату. Більшість часу, проведеного у складі «Матіда Зельвія», був основним гравцем команди.

Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «[[Касіма Антлерс]]», до складу якого приєднався 2023 року. Відіграв за команду з міста [[Касіма (Ібаракі)|Касіми]] наступний сезон своєї ігрової кар'єри. Граючи у складі «Касіма Антлерс», також здебільшого виходив на поле в основному складі команди.

Влітку 2024 року за 2,5 мільйона євро перейшов до німецького «[[Майнц 05]]», з яким уклав чотирирічний контракт.

== Виступи за збірну ==
2023 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Японії з футболу|національної збірної Японії]].

У складі збірної був учасником [[Кубок Азії з футболу 2023|кубка Азії з футболу 2023 року]] в [[Катар]]і.

== Статистика виступів ==
=== Статистика виступів за збірну ===
{{updated|3 липня 2024}}
{{Матчі за збірну початок|JPN}}
{{Матчі за збірну|16-11-2023|Суйта|JPN|5|0|MYA|-|ВідбірЧС|2026|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|1-1-2024|Токіо|JPN|5|0|THA|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|14-1-2024|Доха|JPN|4|2|VIE|-|Coppa Asia|2023|1-й етап|13={{Sostin|77}}}}
{{Матчі за збірну|24-1-2024|Доха|JPN|3|1|IDN|-|Coppa Asia|2023|1-й етап|13={{Sostin|82}}}}
{{Матчі за збірну кінець|4|0}}

== Посилання ==
*{{Transfermarkt}}
*{{NFT player}}
*{{Soccerway}}
*{{Wfb}}
*{{Soccerbase}}

{{Склад ФК Майнц 05}}
{{Склад збірної Японії на кубку Азії з футболу 2023}}
{{ac}}
{{footballer-stub}}

[[Категорія:Японські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Японії з футболу]]
[[Категорія:Гравці Кубка Азії з футболу 2023]]
[[Категорія:Футболісти «Матіди Зельвії»]]
[[Категорія:Футболісти «Касіма Антлерс»]]
[[Категорія:Футболісти «Майнца»]]
[[Категорія:Японські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Німеччині]]
[[Категорія:Уродженці Цуями]]

title: Особисті дані

Народження: 30 грудня 2000 (24 роки)

Вага: 67 кг

Громадянство: Японія

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Майнц 05»

title: Юнацькі клуби

Школа Йонаго Кіта

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Матіда Зельвія» · 116 · (8)

«Касіма Антлерс» · 47 · (1)

«Майнц 05» · 0 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Японія · 4 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 3 липня 2024.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 3 липня 2024.


text:
# Побачене роботом
«Побачене роботом» чи «Мрії робота» (англ. Robot Visions) — науково-фантастичне оповідання американського письменника Айзека Азімова. Вперше надруковане у 1990 році в складі однойменної збірки оповідань «Мрії робота» («Robot Visions») (1990).

## Сюжет
В 2030 році група вчений винайшла машину часу, і оскільки вони побоялись мандрувати самі, то відправили в 2230 рік робота RG-32 (Арчі). Роботу наказали розвідати про майбутнє людства і повернутись в той самий час.
Після повернення Арчі розповів все, що йому ввічливо показали тодішні мешканці Землі: в 2230 році все чудово, правда населення зменшилось з сучасних 10 млрд до одного, але люди успішно освоюють космос, відновлюють екологію. Міста минулого вони перетворюють в музеї. І ще робот ніде не бачив дітей. Про причини різкого зменшення населення, Арчі розповіли лише що були «сумні часи».
Вчені переконались, що все добре і домовились більше не розпитувати Арчі, щоб ненароком не змінити майбутнє. Але наймолодший з вчених, розпитавши Арчі, прийшов до бачення того, що людей замінили людиноподібні роботи, які стали нащадками людей. І такі роботи краще справляються із освоєнням космосу і вирішенням земних проблем.
Вважаючи таке майбутнє оптимальним, вчений зберіг свою здогадку в секреті, щоб не розгнівати людей, які могли б почати нищити роботів і недопустити цього. Також він написав лист тим хто зустрічатиме Арчі в майбутньому з інструкціями, що і як показувати Арчі.
Сам будучи людиноподібним роботом, він також вважав себе людиною, і бачив продовження людської цивілізації в таких як він.

title: Побачене роботом

wikitext:
{{Літературний твір
 |Назва                 = Побачене роботом
 |Назва мовою оригіналу = Robot Visions
 |Зображення            =
 |Розмір                =
 |Опис до зображення    =
 |Жанр                  =
 |Автор                 =
 |Мова оригіналу        =
 |Написаний             = 1990
 |Публікація            =
 |Окреме видання        =
 |Переклад              = 1990
 |ISBN-13               =
 |ISBN-10               =
 |Нагороди        =
 |Вікіджерела-текст     = <!--Текст твору у Вікіджерелах -->
 }}
'''«Побачене роботом»''' чи '''«Мрії робота»''' ({{lang-en|Robot Visions}}) — науково-фантастичне оповідання американського письменника [[Айзек Азімов|Айзека Азімова]]. Вперше надруковане у 1990 році в складі однойменної збірки оповідань «[[Мрії робота]]» («Robot Visions») (1990).

== Сюжет ==
В 2030 році група вчений винайшла машину часу, і оскільки вони побоялись мандрувати самі, то відправили в 2230 рік робота RG-32 (Арчі). Роботу наказали розвідати про майбутнє людства і повернутись в той самий час.

Після повернення Арчі розповів все, що йому ввічливо показали тодішні мешканці [[Земля|Землі]]: в 2230 році все чудово, правда населення зменшилось з сучасних 10 млрд до одного, але люди успішно освоюють космос, відновлюють екологію. Міста минулого вони перетворюють в музеї. І ще робот ніде не бачив дітей. Про причини різкого зменшення населення, Арчі розповіли лише що були «сумні часи».

Вчені переконались, що все добре і домовились більше не розпитувати Арчі, щоб ненароком не змінити майбутнє. Але наймолодший з вчених, розпитавши Арчі, прийшов до бачення того, що людей замінили людиноподібні роботи, які стали нащадками людей. І такі роботи краще справляються із освоєнням космосу і вирішенням земних проблем.

Вважаючи таке майбутнє оптимальним, вчений зберіг свою здогадку в секреті, щоб не розгнівати людей, які могли б почати нищити роботів і недопустити цього. Також він написав лист тим хто зустрічатиме Арчі в майбутньому з інструкціями, що і як показувати Арчі.

Сам будучи людиноподібним роботом, він також вважав себе людиною, і бачив продовження людської цивілізації в таких як він.

== Джерела ==
* [http://www.asimovonline.com Isaac Asimov Home Page] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101027015906/http://www.asimovonline.com/ |date=27 жовтня 2010 }}

{{Бібліоінформація}}
{{Мрії робота}}
{{ВП-портали|Література|Фантастика|Наукова фантастика|США}}

[[Категорія:Фантастичні оповідання 1990]]
[[Категорія:Науково-фантастичні оповідання США]]
[[Категорія:Оповідання Айзека Азімова]]

title: Robot Visions

Жанр: наукова фантастика

Форма: оповідання

Автор: Айзек Азімов

Цикл: Роботи

Попередній твір: Як жаль!


text:
# АЕС Кайга
АЕС Кайга (англ. Kaiga Atomic Power Station, гінді कैगा अणुऊर्जा केंद्र ) —атомна електростанція, розташована в окрузі Уттара-Каннада штату Карнатака в Індії . До складу станції входять чотири енергоблоки електричною потужністю по 220 МВт, оснащені реакторами PHWR. Першим було введено в експлуатацію другий блок – 16 березня 2000 року, останнім четвертий блок – 20 січня 2011 року. Планувалося також будівництво п'ятого та шостого блоків, але ці плани викликали протести місцевих жителів. На даний момент планування нових енергоблоків на станції призупинено.

## Історія
Будівництво станції було розпочато 1 вересня 1989 року, 1 грудня того ж року було закладено другий енергоблок. Через обвал купола гермооболонки другий блок був добудований і зданий в експлуатацію раніше першого.
2002 року було розпочато будівництво ще двох блоків. Постачанням турбінного обладнання для них займалася українська компанія ВАТ «Турбоатом», яка виграла тендер на постачання турбін для третього та четвертого блоків станції. У постачаннях також брали участь як субпідрядники завод Електроважмаш, завод «Моноліт» і компанія Зіомар.
Третій блок був зданий в експлуатацію 5 травня 2007. У ніч із 25 на 26 серпня він був аварійно зупинений через поломку електрогенератора. Блок був запущений лише в червні 2008 року після більш ніж 9-місячного простою.
20 січня 2011 року було запущено четвертий енергоблок. Будівництво блоку було закінчено набагато раніше, але пуск станції був відкладений через дефіцит природного урану в Індії.

## Пригоди

### Обвалення конструкцій блоку 1
13 травня 1994 року на першому блоці при натягу канатів, що створюють попередню напругу купола гермооболонки, приблизно 40% матеріалів купола внутрішньої оболонки (в основному бетону) загальною вагою близько 130 тонн раптово обрушилися. Жертв та пошкоджень важливого обладнання не було, 14 осіб отримали легкі травми. Завершення будівництва першого блоку спочатку планувалося на 1996 рік, але в результаті події це сталося значно пізніше, у 2000 році.

### Отруєння співробітників станції тритієм
24 листопада 2009 року результати щоденних аналізів показали наявність у сечі 55 співробітників станції тритію. Усіх співробітників було госпіталізовано. Результати проведеної перевірки показали, що джерелом зараження стала вода з кулера. Витоків на станції виявлено не було. Висувалася версія, що тритій хтось навмисне помістив у кулер і пізніше цю версію офіційно підтвердили.

## Інформація про енергоблоки
| Енергоблок | Тип реакторів | Потужність | Потужність | Початок будівництва    | Підключення до мережі  | Введення в експлуатацію | Закриття               |
| Енергоблок | Тип реакторів | Чистий     | Брутто     | Початок будівництва    | Підключення до мережі  | Введення в експлуатацію | Закриття               |
| ---------- | ------------- | ---------- | ---------- | ---------------------- | ---------------------- | ----------------------- | ---------------------- |
| Кайга-1    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | 01.09.1989             | 12.10.2000             | 16.11.2000              |                        |
| Кайга-2    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | 01.12.1989             | 02.12.1999             | 16.03.2000              |                        |
| Кайга-3    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | 30.03.2002             | 11.04.2007             | 06.05.2007              |                        |
| Кайга-4    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | 10.05.2002             | 19.01.2011             | 20.01.2011              |                        |
| Кайга-5    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | планування призупинено | планування призупинено | планування призупинено  | планування призупинено |
| Кайга-6    | PHWR          | 202 МВт    | 220 МВт    | планування призупинено | планування призупинено | планування призупинено  | планування призупинено |

title: АЕС Кайга

wikitext:
{{АЕС|Назва електростанції=АЕС Кайга|Місцезнаходження=штат [[Карнатака]], округ Уттара-Каннада, Кайга|Початок будівництва=[[1989]]|Початок експлуатації=[[2000]]|Організація=[[Індійська корпорація з атомної енергії]]|Генеруюча потужність=4 по 220 [[Ват|МВт]]|Тип реакторів=[[Реактор на важкій воді|PHWR]]|Реакторів в експлуатації=4|Кількість енергоблоків=4|сайт = http://www.npcil.nic.in/index.aspx}}

'''АЕС Кайга''' ({{Lang-en|Kaiga Atomic Power Station}}, {{Lang-hi|कैगा अणुऊर्जा केंद्र}} ) —[[атомна електростанція]], розташована в окрузі Уттара-Каннада штату [[Карнатака]] в [[Індія|Індії]] . До складу станції входять чотири [[Енергоблок|енергоблоки]] електричною потужністю по 220 [[Ват|МВт]], оснащені реакторами [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]. Першим було введено в експлуатацію другий блок – 16 березня [[2000|2000 року]], останнім четвертий блок – 20 січня [[2011|2011 року]]. Планувалося також будівництво п'ятого та шостого блоків, але ці плани викликали протести місцевих жителів<ref>{{Cite web|url=http://www.nuclear.ru/rus/press/nuclearenergy/2122885/?print_version=1|title=Население Картанаки выразило протест против строительства двух новых блоков АЭС «Кайга»|publisher=nuclear.ru|accessdate=2012-01-01|language=ru|archiveurl=https://archive.today/20130417080111/http://www.nuclear.ru/rus/press/nuclearenergy/2122885/?print_version=1|archivedate=2013-04-17|deadurl=yes}}</ref>. На даний момент планування нових енергоблоків на станції призупинено<ref name="Кайга-5">{{Cite web|url=http://www.iaea.org/cgi-bin/db.page.pl/pris.prdeta.htm?country=IN&refno=17|deadurl=yes|title=Кайга-5 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2011-12-25|language=en|archiveurl=https://web.archive.org/web/20110604095400/http://www.iaea.org/cgi-bin/db.page.pl/pris.prdeta.htm?country=IN&refno=17|archivedate=2011-06-04}}</ref><ref name="Кайга-6">{{Cite web|url=http://www.iaea.org/cgi-bin/db.page.pl/pris.prdeta.htm?country=IN&refno=18|deadurl=yes|title=Кайга-6 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2011-12-25|language=en|archiveurl=https://web.archive.org/web/20110604095509/http://www.iaea.org/cgi-bin/db.page.pl/pris.prdeta.htm?country=IN&refno=18|archivedate=2011-06-04}}</ref>.

== Історія ==
Будівництво станції було розпочато 1 вересня [[1989|1989 року]], 1 грудня того ж року було закладено другий енергоблок. Через обвал купола [[Гермооболонка|гермооболонки]] другий блок був добудований і зданий в експлуатацію раніше першого.

[[2002|2002 року]] було розпочато будівництво ще двох блоків. Постачанням турбінного обладнання для них займалася [[Україна|українська]] компанія ВАТ «<nowiki/>[[Українські енергетичні машини|Турбоатом]]<nowiki/>», яка виграла [[Тендер (конкурс)|тендер]] на постачання [[Парова турбіна|турбін]] для третього та четвертого блоків станції. У постачаннях також брали участь як субпідрядники завод [[Електроважмаш]], завод «Моноліт» і компанія Зіомар<ref name="Ин повер">{{Cite web|url=http://www.in-power.ru/art_3537.htm|deadurl=yes|title=АЭС Кайга-4 (Индия) с оборудованием ОАО «Турбоатом» набирает мощность|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2011-12-25|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AUBo932G?url=http://www.in-power.ru/art_3537.htm|archivedate=2012-09-06}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304135748/http://www.in-power.ru/art_3537.htm |date=2016-03-04 }}</ref>.

Третій блок був зданий в експлуатацію 5 травня [[2007]]<ref name="Кайга-3">{{Cite web|url=http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=291|title=Кайга-3 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2012-08-16|language=en|archivedate=2014-10-20|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141020045401/http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=291|deadurl=no}}</ref>. У ніч із 25 на 26 серпня він був аварійно зупинений через поломку [[Електричний генератор|електрогенератора]]<ref name="Цена бездеятельности">{{Стаття|author=Андрей Еременко|title=Цена бездеятельности|url=http://www.day.kiev.ua/187868/|language=|видання=День|тип=газета|date=2007|том=|номер=154|pages=|doi=|issn=}}</ref>. Блок був запущений лише в червні [[2008|2008 року]] після більш ніж 9-місячного простою<ref name="bus">{{Cite web|url=http://www.businessneweurope.eu/pdf/5254/bneUBL230608.pdf|title=Turboatom successfully repairs damaged equipment|last=|date=2008-06-23|website=|publisher=businessneweurope|accessdate=2012-01-02|language=en|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AUBpE9MN?url=http://www.businessneweurope.eu/pdf/5254/bneUBL230608.pdf|archivedate=2012-09-06}}</ref>.

20 січня [[2011|2011 року]] було запущено четвертий енергоблок<ref name="Кайга-4">{{Cite web|url=http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=292|title=Кайга-4 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2012-08-16|language=en|archivedate=2014-10-20|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141020052801/http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=292|deadurl=no}}</ref>. Будівництво блоку було закінчено набагато раніше, але пуск станції був відкладений через дефіцит [[Уран (хімічний елемент)|природного урану]] в Індії<ref>{{Cite web|url=http://www.atominfo.ru/news3/c0835.htm|title=Блок Кайга-4 готов к физпуску 27 ноября|accessdate=2011-12-23|archivedate=2013-10-19|archiveurl=https://web.archive.org/web/20131019024030/http://atominfo.ru/news3/c0835.htm|deadurl=no}}</ref>.

== Пригоди ==

=== Обвалення конструкцій блоку 1 ===
13 травня [[1994|1994 року]] на першому блоці при натягу канатів, що створюють [[Попередньо напружений залізобетон|попередню напругу]] купола [[Гермооболонка|гермооболонки]], приблизно 40% матеріалів купола внутрішньої оболонки (в основному [[Бетон|бетону]]) загальною вагою близько 130 тонн раптово обрушилися. Жертв та пошкоджень важливого обладнання не було, 14 осіб отримали легкі травми<ref>{{Cite web|url=http://www.aerb.gov.in/T/sj/book/chapter4.pdf|title=PHWR based nuclear power project|last=|date=|website=|publisher={{iw|Atomic Energy Regulatory Board|Atomic Energy Regulatory Board|en|Atomic Energy Regulatory Board}}|accessdate=2012-01-02|language=en|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AUBpky3F?url=http://www.aerb.gov.in/T/sj/book/chapter4.pdf|archivedate=2012-09-06}}</ref>. Завершення будівництва першого блоку спочатку планувалося на [[1996|1996 рік]], але в результаті події це сталося значно пізніше, у [[2000|2000 році]].

=== Отруєння співробітників станції тритієм ===
24 листопада [[2009|2009 року]] результати щоденних аналізів показали наявність у сечі 55 співробітників станції [[Тритій|тритію]]. Усіх співробітників було госпіталізовано. Результати проведеної перевірки показали, що джерелом зараження стала вода з [[Кулер (апарат)|кулера]]. Витоків на станції виявлено не було. Висувалася версія, що тритій хтось навмисне помістив у кулер<ref>{{Cite web|url=http://lenta.ru/news/2009/11/29/kaiga/|title=На индийской АЭС радиоактивной водой отравились 55 человек|publisher=[[Lenta.ru]]|accessdate=2011-12-24|language=ru|archivedate=2010-02-07|archiveurl=https://web.archive.org/web/20100207171505/http://lenta.ru/news/2009/11/29/kaiga/|deadurl=no}}</ref> і пізніше цю версію офіційно підтвердили<ref>{{Cite web|url=http://www.kseboa.org/news/tritium-added-to-drinking-water-in-kaiga-sabotage-confirmed-3011962.html|title=Tritium added to drinking water in Kaiga — sabotage confirmed|last=|date=2009-30-11|website=|publisher=|accessdate=2011-12-25|language=en|archiveurl=https://www.webcitation.org/6AUByNixv?url=http://www.kseboa.org/news/tritium-added-to-drinking-water-in-kaiga-sabotage-confirmed-3011962.html|archivedate=2012-09-06}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150608134240/http://www.kseboa.org/news/tritium-added-to-drinking-water-in-kaiga-sabotage-confirmed-3011962.html |date=2015-06-08 }}</ref>.

== Інформація про енергоблоки ==
{| class="wikitable" width="100%"
! rowspan="2" style="width: 19%; background-color: #CFCFCF;" |Енергоблок
! rowspan="2" style="width: 13%; background-color: #CFCFCF;" | Тип реакторів
! colspan="2" style="width: 20%; background-color: #CFCFCF;" | Потужність
! rowspan="2" style="width: 12%; background-color: #CFCFCF;" | Початок<br /> будівництва
! rowspan="2" style="width: 12%; background-color: #CFCFCF;" | Підключення до мережі
! rowspan="2" style="width: 12%; background-color: #CFCFCF;" | Введення в експлуатацію
! rowspan="2" style="width: 12%; background-color: #CFCFCF;" | Закриття
|-
! style="width: 10%; background-color: #CFCFCF;" | Чистий
! style="width: 10%; background-color: #CFCFCF;" | Брутто
|-
| Кайга-1 <ref>{{Cite web|url=http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=289|title=Кайга-1 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2012-08-16|language=en|archivedate=2014-10-20|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141020051228/http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=289|deadurl=no}}</ref>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| align="right" | 01.09.1989
| align="right" | 12.10.2000
| align="right" | 16.11.2000
| align="right" |
|-
| Кайга-2 <ref>{{Cite web|url=http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=290|title=Кайга-2 на сайте МАГАТЭ|last=|date=|website=|publisher=|accessdate=2012-08-16|language=en|archivedate=2014-10-20|archiveurl=https://web.archive.org/web/20141020052819/http://www.iaea.org/PRIS/CountryStatistics/ReactorDetails.aspx?current=290|deadurl=no}}</ref>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| align="right" | 01.12.1989
| align="right" | 02.12.1999
| align="right" | 16.03.2000
| align="right" |
|-
| Кайга-3 <ref name="Кайга-3"/>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| align="right" | 30.03.2002
| align="right" | 11.04.2007
| align="right" | 06.05.2007
| align="right" |
|-
| Кайга-4 <ref name="Кайга-4"/>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| align="right" | 10.05.2002
| align="right" | 19.01.2011
| align="right" | 20.01.2011
| align="right" |
|-
| Кайга-5 <ref name="Кайга-5"/>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| colspan="4" align="center" | планування призупинено
|-
| Кайга-6 <ref name="Кайга-6"/>
| align="center" | [[Важководяний ядерний реактор|PHWR]]
| align="right" | 202 МВт
| align="right" | 220 МВт
| colspan="4" align="center" | планування призупинено
|-
|}

== Примітки ==
{{Reflist}}

{{Ядерна енергетика Індії}}

[[Категорія:Атомні електростанції Індії]]

title: АЕС Кайга

Країна: Індія

Місцезнаходження: штат Карнатака, округ Уттара-Каннада, Кайга

Організація: Індійська корпорація з атомної енергії

title: Технічні параметри

Тип реакторів: PHWR

Генеруюча потужність: 4 по 220 МВт

title: Інша інформація


text:
# Колібрі панамський
Колі́брі панамський (Goldmania violiceps) — вид серпокрильцеподібних птахів родини колібрієвих (Trochilidae). Мешкає в Панамі і Колумбії.

## Опис
Довжина птаха становить 8,5-9,5 см, вага 3,4-4,4 г. Самці мають переважно зелене забарвлення, верхня частина головиі спина у них яскраво-сині. Гузка біла. Хвіст каштановий, дещо роздвоєений, стернові пера мають широкі золотисто-бронзові краї. У самиць верхня частина тіла яскраво-зелена, нижня частина тіла переважно біла, горло поцятковане сірими або зеленими плямами, на боках зелені плями. Нижні покривні пера хвоста зелені, на гузці пучки білого пір’я. Хвіст каштановий з широкою бронзово-зеленою смугою і бронзовим кінчиком. Дзьоб прямий, довжиною 18 мм, чорний, знизу рожевий з чорними плямами.

## Поширення і екологія
Панамські колібрі мешкають в центральній і східній Панамі і північно-західній Колумбії, в горах Серро-Азул, Серро-Брюстер, Серро-Бруха, Серро-Малі, Серро-Такаркуна і Серранія-де-Має. Вони живуть в нижньому і середньому ярусах вологих тропічних лісів, на висоті від 600 до 1200 м над рівнем моря. Живляться нектаром квітучих чагарників з родів Salvia, Pachystachys, Palicourea і Psammisia.

## Збереження
МСОП класифікує стан збереження цього виду як близький до загрозливого. Панамським колібрі може загрожувати знищення природного середовища.

title: Колібрі панамський

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Колібрі панамський
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref name=iucn>{{IUCN|id=22687801|title=Goldmania violiceps|assessors=[[BirdLife International]]|year=2016|version=2022.1|accessdate=26 серпня 2022}}</ref>
| image =Violet-capped Hummingbird.jpg
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Серпокрильцеподібні]] (Apodiformes)
| familia = [[Колібрієві]] (Trochilidae)
| subfamilia = [[Колібрині]] (Trochilinae)
| tribus = [[Trochilini]]
| genus = [[Панамський колібрі]] (''Goldmania'')
| species = '''Колібрі панамський'''
| binomial = ''Goldmania violiceps''
| binomial_authority = [[Едвард Вільям Нельсон|Nelson]], 1911
| range_map = Goldmania violiceps map.svg
| range_map_caption = Ареал виду
| synonyms =
| wikispecies = Goldmania violiceps
| commonscat = Goldmania violiceps
| commons = Goldmania violiceps
}}
'''Колі́брі панамський'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Goldmania violiceps'') — вид [[Серпокрильцеподібні|серпокрильцеподібних]] птахів родини [[Колібрієві|колібрієвих]] (Trochilidae)<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|title=Hummingbirds| work=World Bird List Version 12.2|url=https://www.worldbirdnames.org/new/bow/hummingbirds/| publisher=International Ornithologists' Union|accessdate=26 серпня 2022}}</ref>. Мешкає в [[Панама|Панамі]] і [[Колумбія|Колумбії]].

== Опис ==
Довжина птаха становить 8,5-9,5 см, вага 3,4-4,4 г. Самці мають переважно зелене забарвлення, верхня частина головиі спина у них яскраво-сині. Гузка біла. Хвіст каштановий, дещо роздвоєений, стернові пера мають широкі золотисто-бронзові краї. У самиць верхня частина тіла яскраво-зелена, нижня частина тіла переважно біла, горло поцятковане сірими або зеленими плямами, на боках зелені плями. Нижні покривні пера хвоста зелені, на гузці пучки білого пір’я. Хвіст каштановий з широкою бронзово-зеленою смугою і бронзовим кінчиком. Дзьоб прямий, довжиною 18 мм, чорний, знизу рожевий з чорними плямами.

== Поширення і екологія ==
Панамські колібрі мешкають в центральній і східній [[Панама|Панамі]] і північно-західній [[Колумбія|Колумбії]], в горах {{нп|Серро-Азул (Панама)|Серро-Азул|en|Cerro Azul, Panama}}, Серро-Брюстер, Серро-Бруха, Серро-Малі, {{нп|Серро-Такаркуна||es|Cerro Tacarcuna}} і {{нп|Серранія-де-Має||en|Serranía de Majé}}. Вони живуть в нижньому і середньому ярусах вологих тропічних лісів, на висоті від 600 до 1200 м над рівнем моря. Живляться [[Нектар (ботаніка)|нектаром]] квітучих чагарників з родів ''[[Salvia]]'', ''Pachystachys'', ''Palicourea'' і ''Psammisia''.

== Збереження ==
[[МСОП]] класифікує стан збереження цього виду як близький до загрозливого. Панамським колібрі може загрожувати знищення природного середовища.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q607745}}
{{птахи-доробити}}

[[Категорія:Колібрієві]]
[[Категорія:Птахи, описані 1911]]
[[Категорія:Птахи Панами]]
[[Категорія:Птахи Колумбії]]

title: ?Колібрі панамський

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Серпокрильцеподібні (Apodiformes)

Родина: Колібрієві (Trochilidae)

Підродина: Колібрині (Trochilinae)

Триба: Trochilini

Рід: Панамський колібрі (Goldmania)

Вид: Колібрі панамський

Вікісховище: Goldmania violiceps

Віківиди: Goldmania violiceps


text:
# Лятково (Іновроцлавський повіт)
Лятково (пол. Latkowo, нім. Sommerfeld) — село в Польщі, у гміні Іновроцлав Іновроцлавського повіту Куявсько-Поморського воєводства.
Населення — 180 осіб (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Бидгощського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 91      | 28                 | 55               | 8                    |
| Жінки    | 89      | 17                 | 57               | 15                   |
| Разом    | 180     | 45                 | 112              | 23                   |

title: Лятково (Іновроцлавський повіт)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Лятково
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Latkowo}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Zespol dworski Latkowo (Gmina Inowroclaw) 01 iwona.JPG
|опис зображення    =  <!--Dwór-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Куявсько-Поморське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Іновроцлавський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Іновроцлав (гміна){{!}}Іновроцлав
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 180
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 52
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      = CIN
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0086071
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}
{{Otheruses|Лятково}}

'''Лятково''' ({{lang-pl|Latkowo}}, {{lang-de|Sommerfeld}}) — село в Польщі, у [[Іновроцлав (гміна)|гміні Іновроцлав]] [[Іновроцлавський повіт|Іновроцлавського повіту]] [[Куявсько-Поморське воєводство|Куявсько-Поморського воєводства]].
Населення — {{formatnum:180}} {{МНОЖИНА:180|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Бидгощське воєводство|Бидгощського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=91 |ЧолПре=28 |ЧолПрац=55 |ЧолПост=8
|Жін=89 |ЖінПре=17 |ЖінПрац=57 |ЖінПост=15
|Разом=180 |РазомПре=45 |РазомПрац=112 |РазомПост=23
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Latkowo, powiat inowrocławski}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Іновроцлав}}

{{Куявсько-Поморське-доробити}}

[[Категорія:Села Іновроцлавського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Куявсько-Поморське воєводство

Повіт: Іновроцлавський повіт

Гміна: Іновроцлав

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: CIN

OSM: ↑2635288 ·R (Ґміна Іновроцлав)