text:
# Мизинівський (заказник)
Мизинівський — гідрологічний заказник місцевого значення в  Звенигородському районі Черкаської області.

## Опис
Заказник площею 77,9 га розташовано біля с. Мизинівка.
Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням Черкаського облвиконкому від 28.11.1979 р. № 597. Землекористувач або землевласник, у віданні якого знаходиться заповідний об'єкт — Мизинівська сільська рада..
Болото є важливим регулятором гідрологічного режиму з типовою рослинністю.

title: Мизинівський (заказник)

wikitext:
{{Заповідна зона
 | назва               =  Мизинівський заказник
 | категорія МСОП      = IV
 | зображення          = Мизинівський (заказник) 03.jpg
 | зображення_підпис   =
 | ширина_зображення   =
 | мапа                =
 | підпис              =
 | ширина_мапи         =
 | локатор_x           =
 | локатор_y           =
 | розташування        = {{UKR}}
[[Черкаська область]],
[[Звенигородський район]]
 | найближче_місто     = с. [[Мизинівка]]
 | lat_degrees         = 49
 | lat_minutes         = 8
 | lat_seconds         = 16
 | lat_direction       = N
 | long_degrees        = 30
 | long_minutes        = 49
 | long_seconds        = 2
 | long_direction      = E
 | площа               = 77,9 [[гектар|га]]
 | водні об'єкти       =
 | заснований          = 1979
 | число_відвідувачів  =
 | рік_відвідувачів    =
 | керуюча_організація = [[Мизинівська сільська рада]]
 | Карта розташування = Україна Черкаська область
}}
'''Мизинівський''' — [[гідрологічний заказник]] місцевого значення в [[Звенигородський район| Звенигородському районі]] [[Черкаська область|Черкаської області]].

== Опис ==
Заказник площею 77,9 га розташовано біля с. Мизинівка.

Як об'єкт природно-заповідного фонду створено рішенням [[Черкаська обласна рада|Черкаського облвиконкому]] від 28.11.1979 р. № 597. Землекористувач або землевласник, у віданні якого знаходиться заповідний об'єкт — [[Мизинівська сільська рада]].<ref>{{книга| автор = | частина = | заголовок = Природно-заповідний фонд Черкаської області |оригінал = |посилання = |відповідальний = Укл. Коноваленко О. С., Карастан І. М |видання = |місце = Черкаси |видавництво = Вертикаль |рік = 2006| том = |сторінки = |сторінок = 196 |серія = |isbn = |тираж = }}</ref>.

Болото є важливим регулятором гідрологічного режиму з типовою рослинністю.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Список ОПЗФ України}}
* {{книга| автор= | частина= | заголовок= Природно-заповідний фонд Черкаської області |оригінал= |посилання= |відповідальний= Укл. Коноваленко О. С., Карастан І. М. |видання= |місце =Черкаси |видавництво= Вертикаль |рік= 2006| том= |сторінки= |сторінок= 196 |серія= |isbn= |тираж=}}
* [https://pzf.land.kiev.ua/pzf-obl-23.html Природно-заповідний фонд Черкаської області в розрізі територіальних громад]

{{Cherkasy-obl-stub}}
{{protected-area-stub}}
{{Природно-заповідний фонд Звенигородського району}}

[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 1979]]
[[Категорія:Гідрологічні заказники Черкаської області]]
[[Категорія:Природно-заповідний фонд Звенигородського району]]

title: Мизинівський заказник

Розташування: Україна · Черкаська область, · Звенигородський район

Найближче місто: с. Мизинівка

Оператор: Мизинівська сільська рада


text:
# Церква Христа (Карлсруе)
49°00′41″ пн. ш. 8°23′13″ сх. д. / 49.0114° пн. ш. 8.38694° сх. д.
Церква Христа (нім. Christuskirche) — протестантська церква в Карлсруе, Німеччина.
Збудована в 1896—1900 роках архітекторами Робертом Курйелем та Карлом Мозером у міському районі Карлсруе Вестштадт.

## Історія
Перші плани будівництва церкви датуються 1888—92 рр.
Після архітектурного конкурсу архітектори Карл Мозер і Роберт Курйель, які перемогли на ньому, здобули контракт на будівництво.
Церкву відкрито 14 жовтня 1900 року.
Під час Другої світової війни в червні 1942 року дзвони церкви були демонтовані для переплавлення для озброєнь, як і більшість бронзових дзвонів у Німеччині в той час.
Церква Христа була сильно пошкоджена під час бомбардувань Другої світової війни.
Особливо вона постраждала під час повітряних нальотів у ніч проти 3 вересня 1942 року, як і весь Карлсруе, а також у ніч проти 5 грудня 1944 року.
Були сильно пошкоджені вікна, стелі склепіння, і арка головного входу.
Одразу після війни церкву почали відновлювати. Концертний орган був побудований в 1966 фірмою Йоганнеса Клея з Бонна, що спеціалізується на створенні органів.
У 1985-88 рр. було відновлено оригінальний шпиль церкви.
Перед центральним входом до церкви з 2010 року почала будуватись одна із підземних станцій штадтбану Карлсруе.

## Сьогоднішня громада
У церкві Христа є церковний хор, хор ораторії, камерний хор та оркестр, які беруть участь у богослужінні та регулярно дають концерти.
Музичне виховання підростаючого покоління проводиться у співпраці із вокальною школою Євангелічної міської церкви.

wikiname: ukwiki

title: Церква Христа (Карлсруе)

in_language: uk

wikitext:
{{Unibox}}
'''Церква Христа''' ({{lang-de|Christuskirche}}) — протестантська [[Церква (будівля)|церква]] в [[Карлсруе]], [[Німеччина]].
Збудована в 1896—1900 роках архітекторами {{нп|Роберт Курйель|Робертом Курйелем||Robert Curjel}} та {{нп|Карл Мозер|Карлом Мозером||Karl Moser}} у міському районі Карлсруе {{нп|Вестштадт (Карлсруе)|Вестштадт|de|Weststadt (Karlsruhe)}}.

== Історія ==
Перші плани будівництва церкви датуються 1888—92 рр.
Після архітектурного конкурсу архітектори Карл Мозер і Роберт Курйель, які перемогли на ньому, здобули контракт на будівництво.
Церкву відкрито 14 жовтня 1900 року.
Під час Другої світової війни в червні 1942 року дзвони церкви були демонтовані для переплавлення для озброєнь, як і більшість бронзових дзвонів у Німеччині в той час.
Церква Христа була сильно пошкоджена під час бомбардувань Другої світової війни.
Особливо вона постраждала під час повітряних нальотів у ніч проти 3 вересня 1942 року, як і весь Карлсруе, а також у ніч проти 5 грудня 1944 року.

Були сильно пошкоджені вікна, стелі склепіння, і арка головного входу.
Одразу після війни церкву почали відновлювати. Концертний орган був побудований в 1966 фірмою Йоганнеса Клея з Бонна, що спеціалізується на створенні органів.
У 1985-88 рр. було відновлено оригінальний шпиль церкви.
Перед центральним входом до церкви з 2010 року почала будуватись одна із підземних станцій [[штадтбан Карлсруе|штадтбану Карлсруе]].

== Сьогоднішня громада ==
У церкві Христа є церковний хор, хор ораторії, камерний хор та оркестр, які беруть участь у богослужінні та регулярно дають концерти.

Музичне виховання підростаючого покоління проводиться у співпраці із вокальною школою Євангелічної міської церкви.

== Посилання ==
* [http://christuskirche-karlsruhe.de/ Website Christuskirche]
* [http://christuskirche-musik.de/ Website Kantorat der Christuskirche]
* [http://cantus-juvenum.de/ Singschule Cantus Juvenum]
* [https://stadtlexikon.karlsruhe.de/index.php/De:Lexikon:ins-1251 Christuskirche] im [[Stadtlexikon Karlsruhe]]

[[Категорія:Туристичні пам'ятки Карлсруе]]

Названо на честь: Ісус Христос

Країна: Німеччина

Адміністративна одиниця: Карлсруе

Архітектор: Robert Curjeld і Karl Moserd

Архітектурний стиль: неоготика

Статус спадщини: пам'ятка культури


text:
# Ковальчук Ілля Валерійович
Ілля Валерійович Ковальчук (рос. Илья Валерьевич Ковальчук; 15 квітня 1983, м. Калінін, СРСР) — російський хокеїст, лівий нападник. Виступає за СКА Санкт-Петербург у Континентальній хокейній лізі. Заслужений майстер спорту Росії.

## Ігрова кар'єра
Почав свої професійні виступи в хокеї в сезоні 1999–2000 років у складі московського Спартака.
На той час команда виступала у вищій лізі чемпіонату Росії, що є другою за силою в російському хокеї. У 2000 році у складі юнацької збірної Росії до 18 років виграє срібні нагороди юнацького чемпіонату світу. В наступному році разом з командою виграв золоті нагороди першості, а сам став найкращим бомбардиром, снайпером та найкращим нападником турніру набравши в 6 поєдинках 15(11+4) очок. В тому ж році грав на чемпіонаті світу також і в складі молодіжної збірної Росії віком гравців до 20 років.
Після таких успіхів його талант оцінили і за океаном, де на щорічному ярмарку молодих хокеїстів він був обраним на драфті під першим загальним номером, командою «Атланта Трешерс». Того ж сезону він почав свої виступи за новий клуб.
Вже у 18 років став учасником Олімпійських Ігор, що проходили в Солт-Лейк-Сіті, де здобув бронзові нагороди. Оскільки його команда в НХЛ виступала не дуже успішно (один плей-оф за сім сезонів), то Ковальчук був частим учасником чемпіонатів світу. В 2005 та 2007 роках він ставав бронзовим призером чемпіонатів світу. Був учасником Кубку Світу 2004 та Олімпійських Ігор 2006. Справжнім тріумфом можна вважати його участь на двох останніх чемпіонатах світу, де росіяни здобували золото. Спочатку в 2008 році у фінальному матчі проти канадійців, що проходив в Квебеці, Іллі вдалося зрівняти рахунок в основний час гри, а потім закинути переможну шайбу в овертаймі. Наступного ж року на чемпіонаті світу в Швейцарії Ковальчука було визнано найціннішим гравцем чемпіонату.
Що ж до успіхів в НХЛ, то Ілля є власником майже всіх рекордів з результативності «Атланти Трешерс». У сезоні 2003–2004, закинувши 41 шайбу, разом з Джеромом Ігінлою та Ріком Нешом став володарем Моріс Рішар Трофі, як найкращий снайпер сезону. Учасник трьох матчів всіх зірок НХЛ (2004, 2008, 2009).
У сезоні 2007–08 для підсилення ланки Ковальчука, придбали Тодді Вайта але Вайт не виправдав сподівань тренерів.

### Нью-Джерсі
4 лютого 2010 року стало відомо, що через сім з половиною років проведених в «Атланті», Ілля Ковальчук став гравцем команди Нью-Джерсі Девілс. Ковальчука разом з фінським захисником Анссі Салмела обміняли в «Девілс» на шведських захисника Джонні Одуя та нападника Нікласа Бергфорса, а також Патріса Корм'є та вибор в першому раунді драфта 2010 року.
Першу половину сезону 2012-13 виступав за СКА (Санкт-Петербург) у Континентальній хокейній лізі. Після завершення локауту повернувся до Нью-Джерсі Девілс.

## Статистика
Останнє оновлення: 18 травня 2015 року
| Сезон                        | Клуб                         | Ліга                         | Регулярна першість           | Регулярна першість           | Регулярна першість           | Регулярна першість           | Плей-оф | Плей-оф | Плей-оф | Плей-оф |
| Сезон                        | Клуб                         | Ліга                         | І                            | Г                            | П                            | О                            | І       | Г       | П       | О       |
| ---------------------------- | ---------------------------- | ---------------------------- | ---------------------------- | ---------------------------- | ---------------------------- | ---------------------------- | ------- | ------- | ------- | ------- |
| 1999-2000                    | Спартак (Москва)             | ВЛ                           | 49                           | 12                           | 5                            | 17                           | -       | -       | -       | -       |
| 2000-2001                    | Спартак (Москва)             | ВЛ                           | 40                           | 28                           | 18                           | 46                           | 12      | 14      | 4       | 18      |
| 2001-2002                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 65                           | 29                           | 22                           | 51                           | -       | -       | -       | -       |
| 2002-2003                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 81                           | 38                           | 29                           | 67                           | -       | -       | -       | -       |
| 2003-2004                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 81                           | 41                           | 46                           | 87                           | -       | -       | -       | -       |
| 2004-2005                    | Ак Барс (Казань)             | СЛ                           | 53                           | 19                           | 23                           | 42                           | 4       | 0       | 1       | 1       |
| 2005-2006                    | Атлант (Митищі)              | СЛ                           | 11                           | 8                            | 5                            | 13                           | -       | -       | -       | -       |
| 2005-2006                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 78                           | 52                           | 46                           | 98                           | -       | -       | -       | -       |
| 2006-2007                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 82                           | 42                           | 34                           | 76                           | 4       | 1       | 1       | 2       |
| 2007-2008                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 79                           | 52                           | 35                           | 87                           | -       | -       | -       | -       |
| 2008-2009                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 79                           | 43                           | 48                           | 91                           | -       | -       | -       | -       |
| 2009-2010                    | Атланта Трешерс              | НХЛ                          | 49                           | 31                           | 27                           | 58                           | -       | -       | -       | -       |
| 2009-2010                    | Нью-Джерсі Девілс            | НХЛ                          | 27                           | 10                           | 17                           | 27                           | 5       | 2       | 4       | 6       |
| 2010-2011                    | Нью-Джерсі Девілс            | НХЛ                          | 81                           | 31                           | 29                           | 60                           | -       | -       | -       | -       |
| 2011-2012                    | Нью-Джерсі Девілс            | НХЛ                          | 77                           | 37                           | 46                           | 83                           | 23      | 8       | 11      | 19      |
| 2012-2013                    | СКА Санкт-Петербург          | КХЛ                          | 36                           | 18                           | 24                           | 42                           | -       | -       | -       | -       |
| 2012-2013                    | Нью-Джерсі Девілс            | НХЛ                          | 37                           | 11                           | 20                           | 31                           | -       | -       | -       | -       |
| 2013-2014                    | СКА Санкт-Петербург          | КХЛ                          | 45                           | 16                           | 24                           | 40                           | 10      | 3       | 2       | 5       |
| 2014-2015                    | СКА Санкт-Петербург          | КХЛ                          | 54                           | 25                           | 30                           | 55                           | 22      | 8       | 11      | 19      |
| Всього в НХЛ                 | Всього в НХЛ                 | Всього в НХЛ                 | 816                          | 417                          | 399                          | 816                          | 32      | 11      | 16      | 27      |
| Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | Всього на чемпіонатах світу  | 84      | 34      | 47      | 81      |
| Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | Всього на Олімпійських іграх | 23      | 9       | 5       | 14      |

## Досягнення
- Володар Моріс Рішар Трофі (разом з Ріком Нешом та Джеромом Ігінлою) — 2004
- Харламов Трофі — 2004
- Чемпіон світу — 2008
- Чемпіон світу — 2009
- Найкращий гравець чемпіонату світу — 2009

30 червня 2009 року нагороджений медаллю ордена «За заслуги перед Вітчизною» (II ступеня).

title: Ковальчук Ілля Валерійович

wikitext:
{{Infobox Ice Hockey Player
| name            = Ілля Ковальчук
| image           = Ilya Kovalchuk 2017.jpg
| image_caption   =
| image_size      = 200px
| position        = лівий нападник
| shoots          = правий
| height          = 190 см
| weight          = 103 кг
| team            = [[СКА (хокейний клуб)|СКА Санкт-Петербург]]
| league          = [[Континентальна хокейна ліга|КХЛ]]
| former_teams    = [[Спартак (хокейний клуб, Москва)|Спартак Москва]]
[[Атланта Трешерс]]
[[Ак Барс (хокейний клуб)|Ак Барс Казань]]
[[Хімік (хокейний клуб, Митищі)|Хімік Митищі]]
[[Нью-Джерсі Девілс]]
| played_for      =
| ntl_team        = {{ih|RUS}}
| birth_date      = 15.4.1983
| birth_place     = [[Твер|Калінін]], {{USR}}
| draft           = 1-й загальний
| draft_year      = 2001
| draft_team      = [[Атланта Трешерс]]
| career_start    = 1999
| career_end      =
}}
{{othernames|Ковальчук}}
'''Ілля Валерійович Ковальчук''' ({{lang-ru|Илья Валерьевич Ковальчук}}; [[15 квітня]] [[1983]], м. [[Твер|Калінін]], [[СРСР]]) — [[Росія|російський]] [[хокей із шайбою|хокеїст]], лівий нападник. Виступає за [[СКА (хокейний клуб)|СКА Санкт-Петербург]] у [[Континентальна хокейна ліга|Континентальній хокейній лізі]]. [[Заслужений майстер спорту Росії]].

== Ігрова кар'єра ==
Почав свої професійні виступи в хокеї в сезоні 1999–2000 років у складі [[Москва|московського]] [[Спартак (хокейний клуб, Москва)|Спартака]].

На той час команда виступала у [[Вища ліга чемпіонату Росії з хокею із шайбою|вищій лізі]] чемпіонату Росії, що є другою за силою в російському хокеї. У 2000 році у складі юнацької збірної Росії до 18 років виграє срібні нагороди юнацького чемпіонату світу. В наступному році разом з командою виграв золоті нагороди першості, а сам став найкращим бомбардиром, снайпером та найкращим нападником турніру набравши в 6 поєдинках 15(11+4) очок. В тому ж році грав на чемпіонаті світу також і в складі молодіжної збірної Росії віком гравців до 20 років.

Після таких успіхів його талант оцінили і за океаном, де на щорічному ярмарку молодих хокеїстів він був обраним на [[Драфт НХЛ|драфті]] під першим загальним номером, командою «[[Атланта Трешерс]]». Того ж сезону він почав свої виступи за новий клуб.

Вже у 18 років став учасником [[Зимові Олімпійські ігри 2002|Олімпійських Ігор]], що проходили в [[Солт-Лейк-Сіті]], де здобув бронзові нагороди. Оскільки його команда в [[НХЛ]] виступала не дуже успішно (один плей-оф за сім сезонів), то Ковальчук був частим учасником чемпіонатів світу. В [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 2005|2005]] та [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 2007|2007]] роках він ставав бронзовим призером чемпіонатів світу. Був учасником Кубку Світу [[2004]] та [[Зимові Олімпійські ігри 2006|Олімпійських Ігор 2006]]. Справжнім тріумфом можна вважати його участь на двох останніх чемпіонатах світу, де росіяни здобували золото. Спочатку в [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 2008|2008]] році у фінальному матчі проти канадійців, що проходив в [[Квебек (місто)|Квебеці]], Іллі вдалося зрівняти рахунок в основний час гри, а потім закинути переможну шайбу в овертаймі. Наступного ж року на [[Чемпіонат світу з хокею із шайбою 2009|чемпіонаті світу]] в [[Швейцарія|Швейцарії]] Ковальчука було визнано найціннішим гравцем чемпіонату.

Що ж до успіхів в [[НХЛ]], то Ілля є власником майже всіх рекордів з результативності «[[Атланта Трешерс|Атланти Трешерс]]». У сезоні [[НХЛ у сезоні 2003—2004|2003–2004]], закинувши 41 шайбу, разом з [[Джером Ігінла|Джеромом Ігінлою]] та [[Рік Неш|Ріком Нешом]] став володарем [[Моріс Рішар Трофі]], як найкращий снайпер сезону. Учасник трьох [[Матч всіх зірок НХЛ|матчів всіх зірок НХЛ]] (2004, 2008, 2009).

У сезоні [[НХЛ у сезоні 2007—2008|2007–08]] для підсилення ланки Ковальчука, придбали [[Тодд Вайт|Тодді Вайта]]<ref name="KA3">{{cite web|date=2007-09-30|url=http://sports.espn.go.com/nhl/preview2007/team?page=nhlpre07/atl|title=2007/08 Team Preview: Atlanta Thrashers|author=Scott Burnside|publisher=ESPN.com|lang=en|accessdate=2020-02-28|archiveurl=https://web.archive.org/web/20151208142115/http://sports.espn.go.com/nhl/preview2007/team?page=nhlpre07/atl|archivedate=2015-12-08|deadlink=no}}</ref><ref name="KA4">{{cite web|date=2007-10-02|url=http://www.nhl.com/ice/news.htm?id=369438#&navid=nhl-search|title=Thrashers, Kovalchuk aim to build on last season|author=Evan Grossman|publisher=NHL.com|lang=en|access-date=2015-05-12|archive-date=2015-05-18|archive-url=https://web.archive.org/web/20150518083957/http://www.nhl.com/ice/news.htm?id=369438#&navid=nhl-search|deadlink=no}}</ref> але Вайт не виправдав сподівань тренерів.

=== Нью-Джерсі ===
[[4 лютого]] [[2010]] року стало відомо, що через сім з половиною років проведених в «Атланті», Ілля Ковальчук став гравцем команди [[Нью-Джерсі Девілс]]. Ковальчука разом з фінським захисником [[Анссі Салмела]] обміняли в «Девілс» на шведських захисника [[Джонні Одуя]] та нападника [[Ніклас Бергфорс|Нікласа Бергфорса]], а також [[Патріс Корм'є|Патріса Корм'є]] та вибор в першому раунді [[Драфт НХЛ 2010|драфта 2010]] року.<ref>{{cite web|url=http://isport.ua/hockey/nhl/news/85656.html|publisher=''isport.ua''|date=2010-02-05|author=NHL.com|title=Ковальчук - игрок Нью-Джерси|accessdate=2010-02-05|archiveurl=https://web.archive.org/web/20100206230439/http://isport.ua/hockey/nhl/news/85656.html|archivedate=2010-02-06|deadurl=yes}}</ref>

Першу половину сезону 2012-13 виступав за [[СКА (хокейний клуб)|СКА (Санкт-Петербург)]] у [[Континентальна хокейна ліга|Континентальній хокейній лізі]]. Після завершення локауту повернувся до [[Нью-Джерсі Девілс]].

== Статистика ==

: ''Останнє оновлення: 18 травня 2015 року

{| class="wikitable" style="text-align: center;"
|-
!rowspan="2"|Сезон
!rowspan="2"|Клуб
!rowspan="2"|Ліга
!colspan="4"|Регулярна першість
!colspan="4"|Плей-оф
|-
!І!!Г!!П!!О!!І!!Г!!П!!О
|-
|1999-2000
|rowspan="2"|[[Спартак (Москва)]]
|[[Вища ліга чемпіонату Росії з хокею із шайбою|ВЛ]]||49||12||5||17||-||-||-||-
|-
|2000-2001
|ВЛ||40||28||18||46||12||14||4||18
|-
|2001-2002
|rowspan="3"|[[Атланта Трешерс]]
|[[НХЛ]]||65||29||22||51||-||-||-||-
|-
|2002-2003
|НХЛ||81||38||29||67||-||-||-||-
|-
|2003-2004
|НХЛ||81||41||46||87||-||-||-||-
|-
|2004-2005
|[[Ак Барс (Казань)]]||[[Чемпіонат Росії з хокею із шайбою|СЛ]]||53||19||23||42||4||0||1||1
|-
|2005-2006
|[[Атлант (хокейний клуб)|Атлант (Митищі)]]||СЛ||11||8||5||13||-||-||-||-
|-
|2005-2006
|rowspan="5"|[[Атланта Трешерс]]
|[[НХЛ]]||78||52||46||98||-||-||-||-
|-
|2006-2007
|НХЛ||82||42||34||76||4||1||1||2
|-
|2007-2008
|НХЛ||79||52||35||87||-||-||-||-
|-
|2008-2009
|НХЛ||79||43||48||91||-||-||-||-
|-
|2009-2010
|НХЛ||49||31||27||58||-||-||-||-
|-
|2009-2010
|rowspan="3"|[[Нью-Джерсі Девілс]]||НХЛ||27||10||17||27||5||2||4||6
|-
|2010-2011
|НХЛ||81||31||29||60||-||-||-||-
|-
|2011-2012
|НХЛ||77||37||46||83||23||8||11||19
|-
|[[Континентальна хокейна ліга 2012—2013|2012-2013]]
|[[СКА (хокейний клуб)|СКА Санкт-Петербург]]||[[Континентальна хокейна ліга|КХЛ]]||36||18||24||42||-||-||-||-
|-
|2012-2013
|[[Нью-Джерсі Девілс]]||НХЛ||37||11||20||31||-||-||-||-
|-
|2013-2014
|[[СКА (хокейний клуб)|СКА Санкт-Петербург]]||КХЛ||45||16||24||40||10||3||2||5
|-
|2014-2015
|[[СКА (хокейний клуб)|СКА Санкт-Петербург]]||КХЛ||54||25||30||55||22||8||11||19
|-
!colspan="3"|Всього в НХЛ
!816!!417!!399!!816!!32!!11!!16!!27
|-
!colspan="7"|Всього на чемпіонатах світу
!84!!34!!47!!81
|-
!colspan="7"|Всього на Олімпійських іграх
!23!!9!!5!!14
|}

== Досягнення ==
* Володар [[Моріс Рішар Трофі]] (разом з [[Рік Неш|Ріком Нешом]] та [[Джером Ігінла|Джеромом Ігінлою]]) — [[2004]]
* [[Харламов Трофі]] — 2004
* Чемпіон світу — [[2008]]
* Чемпіон світу — [[2009]]
* Найкращий гравець чемпіонату світу — [[2009]]
[[30 червня]] [[2009]] року нагороджений медаллю ордена «За заслуги перед Вітчизною» (II ступеня)<ref>[http://document.kremlin.ru/doc.asp?ID=53236&PSC=1&PT=3&Page=2 Указ Президента Российской Федерации от 30 июня 2009 года № 725 «О награждении государственными наградами Российской Федерации членов национальной сборной команды России по хоккею»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130510192434/http://document.kremlin.ru/doc.asp?ID=53236&PSC=1&PT=3&Page=2 |date=10 травня 2013 }} {{ref-ru}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.eliteprospects.com/player.php?player=3660 Профіль] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150607144852/http://www.eliteprospects.com/player.php?player=3660 |date=7 Червня 2015 }} на [http://www.eliteprospects.com/ Eliteprospects] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/6Cp0ltw3p?url=http://www.eliteprospects.com/ |date=11 Грудня 2012 }} {{ref-en}}

{{Navboxes colour
|title=[[Збірна Росії з хокею із шайбою|Національна збірна Росії]]
|bg=#B3261F
|fg=white
|list1=
{{Росія на ОІ з хокею 2002}}
{{Росія на ОІ з хокею 2014}}
{{Росія на ЧС з хокею 2010}}
{{Росія на ЧС з хокею 2011}}
}}
{{Трофей Моріса Рішара}}
{{Найкращі снайпери чемпіонату світу з хокею із шайбою}}

[[Категорія:Уродженці Твері]]
[[Категорія:Російські хокеїсти]]
[[Категорія:Гравці збірної Росії з хокею]]
[[Категорія:Хокеїсти «Атланта Трешерс»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Нью-Джерсі Девілс»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Ак Барса»]]
[[Категорія:Хокеїсти «Атланта» (Митищі)]]
[[Категорія:Хокеїсти СКА (Санкт-Петербург)]]
[[Категорія:Задрафтовані «Атланта Трешерс»]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 2002]]
[[Категорія:Бронзові призери зимових Олімпійських ігор 2002]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 2010]]
[[Категорія:Російські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Російські чемпіони світу]]
[[Категорія:Чемпіони світу з хокею]]
[[Категорія:Перші номери драфтів НХЛ]]
[[Категорія:Почесні громадяни Твері]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 2018]]
[[Категорія:Хокеїсти на зимових Олімпійських іграх 2006]]
[[Категорія:Призери зимових Олімпійських ігор 2018]]
[[Категорія:Спортсмени Твері]]

title: Ілля Ковальчук

Народився: 15 квітня 1983 (41 рік) · Калінін, СРСР

Позиція: лівий нападник

Кидок: правий

Клуб КХЛ · Кол. команди: СКА Санкт-Петербург · Спартак Москва · Атланта Трешерс · Ак Барс Казань · Хімік Митищі · Нью-Джерсі Девілс

Нац. збірна: Росія

Драфт НХЛ: 1-й загальний, 2001 · Атланта Трешерс

Ігрова кар'єра: 1999 — зараз


text:
# A&W Restaurants
A & W Restaurants — це комбінація продуктів, які відрізняються бобами та напоями. A & W є першою компанією з франчайзингу: франшизи почалися Каліфорнія) приблизно в 1921 році. Ми отримали домашнє визнання від членів пари Роя У. Аллена та Франка Райта. Меню — це ресторан, але це не закінчується гамбургером, французькою картоплею фрі та хот-доги. Їжа існує у багатьох місцях у всьому світі та в США.

title: A&W Restaurants

wikitext:
{{компанія}}
{{без джерел|дата=березень 2018}}{{реклама|дата=березень 2018}}
'''A & W Restaurants''' — це комбінація продуктів, які відрізняються бобами та напоями. A & W є першою компанією з франчайзингу: франшизи почалися [[Каліфорнія]]) приблизно в 1921 році. Ми отримали домашнє визнання від членів [[пари]] Роя У. Аллена та Франка Райта. Меню — це ресторан, але це не закінчується [[гамбургер]]ом, [[французькою]] картоплею фрі та хот-доги. Їжа існує у багатьох місцях у всьому світі та в [[Сполучені Штати Америки|США]].
{{перекласти}}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{company-stub}}
{{ac}}
[[Категорія:Мережі швидкого харчування]]
[[Категорія:Ресторани США]]

title: A&W Restaurants

Тип: мережа ресторанівd і мережа фаст-фудів та закусочнихd

Галузь: фаст-фуд

Засновник(и): Roy W. Allend

Штаб-квартира: Луїсвілл і Лексінгтон

Продукція: гамбургер · Кореневе пиво

Холдингова компанія: Yum! Brands


text:
# Березневі іди (фільм, 2000)
Березневі іди (англ. Ides of March) — американський бойовик 2000 року.

## Сюжет
Колишній британський секретний агент Томас Кейн, вирішує почати нове життя в Сполучених Штатах. Тепер він живе в тихому районі разом з дружиною і дочкою і працює у великій фірмі. Його сім'я навіть не підозрює, що ця фірма — не що інше, як синдикат професійних убивць під назвою «Організація». Томас є членом елітної групи кілерів, яких залучають для усунення урядових чиновників та банкірів. Але разом з винагородою від «Організації», Кейн отримує відступні від замовлених йому жертв, яким він продає їх власні життя. Коли це стає відомо його могутнім роботодавцям, Кейн сам стає мішенню найкращої в світі команди ліквідаторів.

## У ролях
| Актор               | Роль           |
| ------------------- | -------------- |
| Гері Деніелс        | Томас Кейн     |
| Крістофер Степлтон  | Еміль Вульф    |
| Майкл Медсен        | дядько         |
| Джон Кояма          | Едді Чин       |
| Лаура Мілбі         | реєстратор     |
| Джордж Чунг         | Реймонд        |
| Тім Колсері         | Боб            |
| Ліді Деньє          | дружина Томаса |
| Девід «Шарк» Фралік | Джонні         |
| Стівен Хо           |                |
| Трейсі Філліпс      |                |
| Стоун Ван Гордер    | Бак            |

title: Березневі іди (фільм, 2000)

wikitext:
{{Фільм
| українська назва  = Березневі іди
| оригінальна назва = Ides of March
| плакат            =
| жанр              = [[трилер]], [[бойовик]], [[пригоди]]
| режисер           = [[Даррен Доан]]
| продюсер          = [[Браден Барті]]
[[Девід Дадон]]
[[Джейкоб Дадон]]
[[Лідія Дадон]]
[[Аль Хейес]]
[[Джубін Мортазаві]]
| сценарист         = [[Джим Чадвік]]
| на основі         =
| актори            =
| композитор        =
| оператор          = [[Дерек Дейл]]
| художник          = [[Жаклін Дадон]]
[[Крісті Віттенборн]]
| монтаж            = [[Рік Пратт]]
| кінокомпанія      = Giants Entertainment
| дистриб’ютор      =
| тривалість        = 83 хв.
| мова              = англійська
| країна            = {{USA}}
| рік               = 2000
| дата виходу       =
| кошторис          =
| касові збори      =
| ідентифікатор     = 0243327
| сайт              =
| попередній        =
| наступний         =
}}
'''Березневі іди''' ({{lang-en|Ides of March}}) — американський бойовик 2000 року.

== Сюжет ==
Колишній британський секретний агент Томас Кейн, вирішує почати нове життя в Сполучених Штатах. Тепер він живе в тихому районі разом з дружиною і дочкою і працює у великій фірмі. Його сім'я навіть не підозрює, що ця фірма — не що інше, як синдикат професійних убивць під назвою «Організація». Томас є членом елітної групи кілерів, яких залучають для усунення урядових чиновників та банкірів. Але разом з винагородою від «Організації», Кейн отримує відступні від замовлених йому жертв, яким він продає їх власні життя. Коли це стає відомо його могутнім роботодавцям, Кейн сам стає мішенню найкращої в світі команди ліквідаторів.

== У ролях ==
{{ВРоляхВерх}}
{{ВРолях|[[Гері Деніелс]]||Томас Кейн}}
{{ВРолях|[[Крістофер Степлтон]]||Еміль Вульф}}
{{ВРолях|[[Майкл Медсен]]||дядько}}
{{ВРолях|[[Джон Кояма]]||Едді Чин}}
{{ВРолях|[[Лаура Мілбі]]||реєстратор}}
{{ВРолях|[[Джордж Чунг]]||Реймонд}}
{{ВРолях|[[Тім Колсері]]||Боб}}
{{ВРолях|[[Ліді Деньє]]||дружина Томаса}}
{{ВРолях|[[Девід «Шарк» Фралік]]||Джонні}}
{{ВРолях|[[Стівен Хо]]||}}
{{ВРолях|[[Трейсі Філліпс]]||}}
{{ВРолях|[[Стоун Ван Гордер]]||Бак}}
{{ВРоляхНиз}}

== Посилання ==
* {{IMDb title|243327}}

[[Категорія:Фільми США 2000]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Пригодницькі фільми США]]
[[Категорія:Фільми-бойовики США]]
[[Категорія:Фільми-трилери США]]

title: Ides of March

Жанр: трилер, бойовик, пригоди

Режисер: Даррен Доан

Продюсер: Браден Барті · Девід Дадон · Джейкоб Дадон · Лідія Дадон · Аль Хейес · Джубін Мортазаві

Сценарист: Джим Чадвік

Оператор: Дерек Дейл

Монтаж: Рік Пратт

Художник: Жаклін Дадон · Крісті Віттенборн

Кінокомпанія: Giants Entertainment

Мова: англійська

Країна: США


text:
# Кривецький Ігор Ігорович
І́гор І́горович Криве́цький (нар. 9 серпня 1972, с. Мохнате, Турківський район, Львівська область) — український підприємець, політик, меценат. Народний депутат України 7-го скликання. Член ВО «Свобода» з 2004 року.

## Життєпис
Народився у Турківському районі на Львівщині. У шкільні роки займається малюванням, грає в духовому оркестрі, у складі якого перемагає на обласних конкурсах. Паралельно займається спортом — легкою атлетикою, кікбоксингом; захоплення спортом не покинув пізніше, зокрема, в студентські роки. Вступив на хіміко-технологічний факультет Львівського політехнічного інституту, який закінчив у 1995 році за спеціальністю — «Хімічні технології силікатних та неметалічних матеріалів». Після навчання працював менеджером на фірмі, яка займалась пакуванням та реалізацією харчових продуктів.
У 2005 році здобув другу вищу освіту за спеціальністю «Міжнародні економічні відносини» на факультеті міжнародних відносин Львівського національного університету імені Івана Франка.
З серпня 2003 року по 2012 рік — приватний підприємець. З листопада 2006 року по жовтень 2008 року — директор ТОВ «Фієста-Фантастика». З 2010 року по 2012 рік — депутат Львівської обласної ради від ВО «Свобода» (№ 5 у списку). У Львівській облраді був заступником голови депутатської комісії з питань законності, прав людини та військових проблем.
На парламентських виборах 2012 року був заступником керівника Центрального виборчого штабу ВО «Свобода» з економічних питань. Після обрання народним депутатом України 7-го скликання від ВО «Свобода» (№ 13 у списку), призначений секретарем Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики.
Заступник голови партії та керівник економічної ради ВО «Свобода».

## Політична діяльність

### Львівська обласна рада, 2010—2012
Депутат Львівської обласної ради, заступник голови депутатської комісії з питань законності, прав людини та військових проблем. Член фракції ВО «Свобода».
З ініціативи фракції Львівська обласна рада вперше запровадила конкурс мікропроєктів місцевого розвитку для того, щоб створити умови для допомоги громадам сіл, селищ та малих міст у вирішенні їх нагальних соціальних і економічних проблем.
Новим напрямом підтримки місцевих ініціатив стало проведення у 2012 році конкурсу мікропроєктів з енергоощадження.
Також з ініціативи депутатів фракції ВО «Свобода» у 2011 році вперше запроваджено надання одноразової адресної допомоги реабілітованим за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілим від політичних репресій.  Допомогу отримали 3423 особи віком понад 80 років. Також зменшено вік для надання такої допомоги — від 75 років і старшим.

### Верховна Рада України, 2012—2014
Депутат Верховної Ради України VII скликання. Секретар Комітету з питань податкової та митної політики. Член фракції ВО «Свобода». Автор 16 законопроєктів та 4 постанов ВРУ з питань митної та інвестиційної політики, а також прав і свобод громадян.

### Участь у Євромайдані та Революції гідності
За словами Кривецького, він був основним фінансистом Революції гідності з боку ВО «Свобода». Зокрема за його підтримки функціонувала основна сцена Євромайдану.

## Підприємницька діяльність
Кривецький керує власним приватним підприємством, працює на ринку готельного («Edem Resort», с. Стрілки, Перемишлянський район), ресторанного (ТОВ «Фієста-Фантастика») та аграрного бізнесу. Має активи в с/г, житловому будівництві та енергетиці.
21 березня 2014 року Ігор Кривецький у інтерв'ю «Українській правді» повідомив, що йому належить 5 % ТРЦ «Арена-Сіті». В інтерв'ю «Цензору» від 18 квітня 2016 року він повідомив про продаж своєї частки нерухомості.

## Критика
Восени 2013 року львівська газета «Експрес» звинуватила Кривецького, Тягнибока та решту керівників ВО «Свобода» у незаконних оборудках та непрозорій політичній діяльності. 2014 року Франківський суд Львова і Житомирський районний суд спростували звинувачення газети, зобов'язавши спростувати інформацію і відшкодувати збитки.

## Прізвисько
Доволі відомий в політичних, бізнес-колах та серед колишнього криміналітету за прізвиськом «Пупс». В інтерв'ю українському журналісту Дмитру Гордону цей факт Ігор Кривецький прокоментував так:
«Ви можете спитати тих, які мене називають. Ну тому що я ніколи не називаю людей – ніяк. Якщо є ім'я, я вас називаю Дмитро. А коли люди придумають і в'яжуть ярлики, ну це система радянська в той час хотіли в'язати ярлики. Ну якщо хочеться, тим ж людина проявляє себе, свій рівень свідомості».

## Сім'я
Одружений з Ольгою Філатовою, яка також записана власницею готельного комплексу «Edem Resort». Отримала відзнаку «Інвестор року-2015». Ольга Філатова працювала викладачем психології в ЛНУ ім. Івана Франка. Наразі займається громадською діяльністю, зокрема курує проєкт з побудови клініки відновлювальної медицини. Також дружина володіє найдавнішим в Східній Європі готелем «Жорж», що є перлиною Львова.
Мати — заслужений фельдшер України, 50 років пропрацювала в медпункті в Карпатах. За роки роботи прийняла понад 430 пологів без жодного смертельного випадку.
Батько — 45 років пропрацював лісником в Карпатах. Наразі є відомим борцем із незаконною вирубкою лісу.
Виховує двох дітей — сина та доньку. Живе в Києві.

## Захоплення
Гірські лижі, серфінг, гольф, кінний спорт, мистецтво.

## Громадська діяльність
Організовує та підтримує діяльність літніх таборів для дітей зі сходу України. Допомагає школам-інтернатам.
З початку АТО надає постійну волонтерську допомогу Збройним силам України. За різними оцінками, сума допомоги сягає 50 млн гривень.
Засновник та ідейний натхненник першого українського публічного парку сучасної скульптури — PARK3020, де у вільному доступі розміщено роботи відомих українських сучасних художників.
За підтримки Кривецького Ігоря Ігоровича відкрито музей відомого українського скульптора Олександра Сухоліта.
Активно підтримує розвиток різних видів спорту для дітей. Відкрив першу дитячу школу гольфу на території заходу України.

title: Кривецький Ігор Ігорович

wikitext:
{{Othernames|Кривецький}}
{{Особа
|ім'я              = Ігор Ігорович Кривецький
|жінка             =
|діти              =
|оригінал імені    =
|зображення        = Ihor Kryvetskyi.jpg
|розмір_зображення = 250px
|підпис_зображення = Ігор Кривецький на засіданні Верховної Ради України, 2014
|прізвисько        = «Пупс»
|дата_народження   = 9.8.1972
|місце_народження  = с. [[Мохнате]], [[Турківський район]], [[Львівська область]]
|дата_смерті       =
|місце_смерті      =
|поховання         =
|громадянство      = {{UKR}}
|підданство        =
|національність    = [[Українці|українець]]
|рід_діяльності    =
|військове звання  =
|партія            = [[ВО «Свобода»]]
|нагороди          =
}}
{{Депутат
| депутат1   = {{прапорець20|UKR}} [[Народний депутат України]]
| скликання1 = [[народні депутати України 7-го скликання|7-го скликання]]
| партія1    = [[ВО «Свобода»]]
| початок1   = [[12 грудня]] [[2012]]
| кінець1    = [[27 листопада]] [[2014]]
}}
'''І́гор І́горович Криве́цький''' ({{н}} [[9 серпня]] [[1972]], с. [[Мохнате]], [[Турківський район]], [[Львівська область]]) — український підприємець, політик, меценат. [[Народний депутат України]] [[Верховна Рада України VII скликання|7-го скликання]]. Член [[Всеукраїнське об'єднання «Свобода»|ВО «Свобода»]] з 2004 року<ref name=ft01>Відкритий список Всеукраїнського об'єднання «Свобода». Кандидати в народні депутати. Київ 2014. Друк ТОВ «Новий друк». Наклад 20000. Замов. № 14-2978</ref>.

== Життєпис ==

Народився у Турківському районі на Львівщині. У шкільні роки займається малюванням, грає в духовому оркестрі, у складі якого перемагає на обласних конкурсах. Паралельно займається спортом — [[Легка атлетика|легкою атлетикою]], [[кікбоксинг]]ом; захоплення спортом не покинув пізніше, зокрема, в студентські роки. Вступив на хіміко-технологічний факультет [[Національний університет «Львівська політехніка»|Львівського політехнічного інституту]], який закінчив у [[1995]] році<ref name=ft01></ref> за спеціальністю — «Хімічні технології силікатних та неметалічних матеріалів». Після навчання працював менеджером на фірмі, яка займалась пакуванням та реалізацією харчових продуктів.

У [[2005]] році здобув другу вищу освіту за спеціальністю «Міжнародні економічні відносини» на факультеті міжнародних відносин [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівського національного університету імені Івана Франка]].<ref name=ft01></ref>

З серпня [[2003]] року по [[2012]] рік — приватний підприємець.<ref name=ft01></ref> З листопада 2006 року по жовтень 2008 року — директор ТОВ «Фієста-Фантастика».<ref name=ft01></ref> З [[2010]] року по [[2012]] рік — депутат [[Львівська обласна рада|Львівської обласної ради]] від ВО «Свобода» (№ 5 у списку). У Львівській облраді був заступником голови депутатської комісії з питань законності, прав людини та військових проблем.

На [[Парламентські вибори в Україні 2012|парламентських виборах 2012 року]] був заступником керівника Центрального виборчого штабу ВО «Свобода» з економічних питань. Після обрання [[Верховна Рада України VII скликання|народним депутатом України 7-го скликання]] від ВО «Свобода» (№ 13 у списку), призначений секретарем [[Комітет Верховної Ради України з питань податкової та митної політики|Комітету Верховної Ради України з питань податкової та митної політики]].

Заступник голови партії та керівник економічної ради [[Всеукраїнське об'єднання «Свобода»|ВО «Свобода»]].<ref name=":0">{{Cite web|url=http://www.pravda.com.ua/articles/2014/03/21/7019774/|title=Сірий кардинал "Свободи" Ігор Кривецький: Я міг постояти за себе. Але це не значить, що я - кримінальний авторитет|website=Українська правда|accessdate=2016-10-27|archive-date=21 березня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140321131159/http://www.pravda.com.ua/articles/2014/03/21/7019774/}}</ref>

== Політична діяльність ==

=== Львівська обласна рада, 2010—2012 ===
Депутат [[Львівська обласна рада|Львівської обласної ради]], заступник голови депутатської комісії з питань законності, прав людини та військових проблем. Член фракції ВО «Свобода».

З ініціативи фракції Львівська обласна рада вперше запровадила конкурс мікропроєктів місцевого розвитку для того, щоб створити умови для допомоги громадам сіл, селищ та малих міст у вирішенні їх нагальних соціальних і економічних проблем.

Новим напрямом підтримки місцевих ініціатив стало проведення у 2012 році конкурсу мікропроєктів з енергоощадження.

Також з ініціативи депутатів фракції ВО «Свобода» у 2011 році вперше запроваджено надання одноразової адресної допомоги реабілітованим за статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та потерпілим від політичних репресій.  Допомогу отримали 3423 особи віком понад 80 років. Також зменшено вік для надання такої допомоги — від 75 років і старшим.<ref>{{Cite news|url=http://www.unian.ua/society/514722-lvivska-oblrada-vidilila-1-mln-grn-jertvam-politichnih-represiy.html|title=Львівська облрада виділила 1 млн. грн. жертвам політичних репресій|accessdate=2016-11-01|archive-date=3 листопада 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161103233658/http://www.unian.ua/society/514722-lvivska-oblrada-vidilila-1-mln-grn-jertvam-politichnih-represiy.html}}</ref>
[[Файл:The village Mohnate (Lviv region).JPG|міні|266x266пкс|Мохнате поблизу міста Сколе, де народився Кривецький.]]

=== Верховна Рада України, 2012—2014 ===
Депутат [[Верховна Рада України VII скликання|Верховної Ради України VII скликання]]. Секретар Комітету з питань податкової та митної політики. Член фракції ВО «Свобода». Автор 16 законопроєктів та 4 постанов ВРУ з питань митної та інвестиційної політики, а також прав і свобод громадян.

=== Участь у Євромайдані та Революції гідності ===
За словами Кривецького, він був основним фінансистом Революції гідності з боку ВО «Свобода». Зокрема за його підтримки функціонувала основна сцена Євромайдану.<ref name=":0" />

== Підприємницька діяльність ==
Кривецький керує власним приватним підприємством, працює на ринку готельного («Edem Resort»,<ref>{{Cite web |url=http://edem-resort.com.ua/ |title=Edem Resort & SPA |accessdate=31 березня 2016 |archive-date=31 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160331102335/http://edem-resort.com.ua/ }}</ref> с. [[Стрілки (Перемишлянський район)|Стрілки]], [[Перемишлянський район]]), ресторанного (ТОВ «Фієста-Фантастика») та аграрного бізнесу. Має активи в с/г, житловому будівництві та енергетиці.

21 березня 2014 року Ігор Кривецький у інтерв'ю «[[Українська правда|Українській правді]]» повідомив, що йому належить 5 % ТРЦ «Арена-Сіті»<ref name=":0" />. В інтерв'ю «Цензору» від 18 квітня 2016 року він повідомив про продаж своєї частки нерухомості.<ref name=":1" />

== Критика ==
Восени 2013 року львівська газета «Експрес» звинуватила Кривецького, Тягнибока та решту керівників ВО «Свобода» у незаконних оборудках та непрозорій політичній діяльності. 2014 року Франківський суд Львова і Житомирський районний суд спростували звинувачення газети, зобов'язавши спростувати інформацію і відшкодувати збитки.<ref>{{Cite web|url=https://vgolos.ua/news/svoboda_vygrala_sud_v_ekspresu_157034.html|title=«Свобода» виграла суд в «Експресу»|website=vgolos.com.ua|accessdate=2016-11-01}}</ref>

== Прізвисько ==
Доволі відомий в політичних, бізнес-колах та серед колишнього криміналітету за прізвиськом «Пупс»<ref name=":2">{{Cite news|url=https://glavcom.ua/country/politics/sponsor-svobodi-krivitskij-pojasniv-chomu-joho-nazivajut-pupsom-i-prokomentuvav-zvinuvachennja-u-reketi-1034860.html|title=Спонсор «Свободи» Кривецький пояснив, чому його називають Пупсом і прокоментував звинувачення у рекеті|last=Іванова|first=Катерина|date=5 грудня 2024|work=Главком|access-date=17 серпня 2025}}</ref>. В інтерв'ю українському журналісту [[Гордон Дмитро Ілліч|Дмитру Гордону]] цей факт Ігор Кривецький прокоментував так: <blockquote>«Ви можете спитати тих, які мене називають. Ну тому що я ніколи не називаю людей – ніяк. Якщо є ім'я, я вас називаю Дмитро. А коли люди придумають і в'яжуть ярлики, ну це система радянська в той час хотіли в'язати ярлики. Ну якщо хочеться, тим ж людина проявляє себе, свій рівень свідомості»<ref name=":2" />.</blockquote>

== Сім'я ==
Одружений з Ольгою Філатовою, яка також записана власницею готельного комплексу «Edem Resort». Отримала відзнаку «Інвестор року-2015». Ольга Філатова працювала викладачем психології в ЛНУ ім. Івана Франка. Наразі займається громадською діяльністю, зокрема курує проєкт з побудови клініки відновлювальної медицини. Також дружина володіє найдавнішим в Східній Європі готелем [[Жорж (готель)|«Жорж»]], що є перлиною Львова.

Мати — заслужений фельдшер України, 50 років пропрацювала в медпункті в Карпатах. За роки роботи прийняла понад 430 пологів без жодного смертельного випадку.

Батько — 45 років пропрацював лісником в Карпатах. Наразі є відомим борцем із незаконною вирубкою лісу.

Виховує двох дітей — сина та доньку. Живе в [[Київ|Києві]].

== Захоплення ==
Гірські лижі, [[серфінг]], [[гольф]], кінний спорт, мистецтво.

== Громадська діяльність ==
Організовує та підтримує діяльність літніх таборів для дітей зі сходу України. Допомагає школам-інтернатам.

З початку АТО надає постійну волонтерську допомогу Збройним силам України. За різними оцінками, сума допомоги сягає 50 млн гривень.<ref name=":1">{{Cite news|url=http://censor.net.ua/resonance/384795/svobodvets_ta_bznesmen_gor_krivetskiyi_ya_vitrativ_na_ato_47_mlyionv_blshe_anj_us_deputati|title="СВОБОДІВЕЦЬ" ТА БІЗНЕСМЕН ІГОР КРИВЕЦЬКИЙ: "Я ВИТРАТИВ НА АТО 47 МІЛЬЙОНІВ – БІЛЬШЕ, АНІЖ УСІ ДЕПУТАТИ"|last=Цензор.НЕТ|language=ru-RU|work=Цензор.НЕТ|accessdate=2016-10-21|archive-date=21 жовтня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161021204322/http://censor.net.ua/resonance/384795/svobodvets_ta_bznesmen_gor_krivetskiyi_ya_vitrativ_na_ato_47_mlyionv_blshe_anj_us_deputati}}</ref>

Засновник та ідейний натхненник першого українського публічного парку сучасної скульптури — [[PARK3020]], де у вільному доступі розміщено роботи відомих українських сучасних художників<ref>{{Cite web|title=PARK3020|url=https://park3020.com/uk/|website=Парк скульптур {{!}} Парк сучасної скульптури {{!}} PARK 3020|accessdate=2021-11-11|archive-date=27 лютого 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220227040222/https://park3020.com/uk/}}</ref>.

За підтримки Кривецького Ігоря Ігоровича відкрито музей відомого українського скульптора Олександра Сухоліта.

Активно підтримує розвиток різних видів спорту для дітей. Відкрив першу дитячу школу гольфу на території заходу України.

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Джерела ==
* [http://dovidka.com.ua/user/?code=473857 Довідка]
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/site2/p_deputat?d_id=15707&skl=8 Верховна Рада України] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140203094408/http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/site2/p_deputat?d_id=15707&skl=8 |date=3 лютого 2014 }}
* [http://dosye.info/Кривецкий,_Игорь_Игорьевич Кривецкий, Игорь Игорьевич] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210306171939/https://dosye.info/Кривецкий,_Игорь_Игорьевич |date=6 березня 2021 }}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Політики України]]
[[Категорія:Випускники Львівської політехніки]]
[[Категорія:Члени ВО «Свобода»]]
[[Категорія:Українські націоналісти]]
[[Категорія:Українські підприємці]]
[[Категорія:Народні депутати України 7-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Львівської обласної ради]]
[[Категорія:Уродженці Турківського району]]
[[Категорія:Бойки]]
[[Категорія:Волонтери АТО]]
[[Категорія:Народились 9 серпня]]
[[Категорія:Народились 1972]]

title: Ігор Ігорович Кривецький

Прізвисько: «Пупс»

Народився: 9 серпня 1972 (53 роки) · с. Мохнате, Турківський район, Львівська область

Громадянство: Україна

Національність: українець

Діяльність: політик

Учасник: Війна на сході України і Російсько-українська війна (з 2014)

Посада: народний депутат України

Партія: ВО «Свобода»

title: Народний депутат України

ВО «Свобода»: 12 грудня 2012 · — · 27 листопада 2014


text:
# Кожевникова Валентина Михайлівна
Валентина Михайлівна Коже́вникова (13 лютого 1926, Москва, РРФСР, СРСР — 21 серпня 1997, Полтава, Україна) — українська театральна актриса, Народна артистка Української РСР (1973).

## Біографія
Народилася 13 лютого 1926 року в місті Москві (тепер Росія). Дитинство провела в Красноярську. 1943 року переїхала до Харкова. 1949 року закінчила Харківський театральний інститут (викладач Олександр Глаголін).
Здобувши освіту працювала в Харківському українському театрі імені Тараса Шевченка. Впродовж 1953—1991 років актриса Полтавського українського музично-драматичного театру імені Миколи Гоголя.
Померла в Полтаві 21 серпня 1997 року.

## Ролі
- Женя («Замулені джерела» Марка Кропивницького);
- Марія Олександрівна Ульянова («Сім'я» Івана Попова);
- Машенька («Машенька» Олександра Афіногенова);
- Цезаріна («Дружина Клода» Александра Дюма-сина);
- Валька («Іркутська історія» Олексія Арбузова);
- Софія, Наташа («Зикови», «Фальшива монета» Максима Горького);
- Ліда («Платон Кречет» Олександра Корнійчука);
- Тамара («Де ж твоє сонце?» Олексія Коломійця);
- Мотря («Шельменко-денщик» Григорія Квітки-Основ'яненка);
- Хільда («Юстина» Гелли Вуолійокі);
- Марія («Закон вічності» Нодара Думбадзе);
- Кручиніна («Без вини винні» Олександра Островського);
- Мати («Мати» Карела Чапека);
- Нора («Нора» Генріка Ібсена).

title: Кожевникова Валентина Михайлівна

wikitext:
{{актор
| bgcolour = #8B4513
| зображення = Кожевникова Валентина Михайлівна.jpg
| нагороди = {{Народний артист Української РСР}}
}}
'''Валентина Михайлівна Коже́вникова''' ([[13 лютого]] [[1926]], [[Москва]], [[Російська Радянська Федеративна Соціалістична Республіка|РРФСР]], [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] — [[21 серпня]] [[1997]], [[Полтава]], [[Україна]]) — українська [[театр]]альна [[актриса]], [[Народний артист Української РСР|Народна артистка Української РСР]] ([[1973]]).

== Біографія ==
Народилася [[13 лютого]] [[1926]] року в місті [[Москва|Москві]] (тепер [[Росія]]). [[Дитинство]] провела в [[Красноярськ]]у. [[1943]] року переїхала до [[Харків|Харкова]]<ref>[https://www.kino-teatr.ru/teatr/acter/sov/342580/bio/ kino-teatr.ru.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210820041548/https://www.kino-teatr.ru/teatr/acter/sov/342580/bio/ |date=20 Серпня 2021 }}{{ref-ru}}</ref>. [[1949]] року закінчила [[Харківський театральний інститут]] ([[викладач]] [[Глаголін Олексій Борисович|Олександр Глаголін]]).

Здобувши освіту працювала в [[Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка|Харківському українському театрі імені Тараса Шевченка]]. Впродовж [[1953]]—[[1991]] років актриса [[Полтавський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Миколи Гоголя|Полтавського українського музично-драматичного театру імені Миколи Гоголя]].

Померла в [[Полтава|Полтаві]] [[21 серпня]] [[1997]] року.

== Ролі ==
{{стовпці|2}}
* Женя («Замулені джерела» [[Кропивницький Марко Лукич|Марка Кропивницького]]);
* [[Марія Олександрівна Ульянова]] («Сім'я» [[Попов Іван Федорович|Івана Попова]]);
* Машенька («Машенька» [[Афіногенов Олександр Миколайович|Олександра Афіногенова]]);
* Цезаріна («Дружина Клода» [[Александр Дюма (син)|Александра Дюма-сина]]);
* Валька («Іркутська історія» [[Арбузов Олексій Миколайович|Олексія Арбузова]]);
* Софія, Наташа («Зикови», «Фальшива монета» [[Максим Горький|Максима Горького]]);
* Ліда («Платон Кречет» [[Корнійчук Олександр Євдокимович|Олександра Корнійчука]]);
* Тамара («Де ж твоє сонце?» [[Коломієць Олексій Федотович|Олексія Коломійця]]);
* Мотря («[[Шельменко-денщик (п'єса)|Шельменко-денщик]]» [[Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович|Григорія Квітки-Основ'яненка]]);
* Хільда («Юстина» [[Гелла Вуолійокі|Гелли Вуолійокі]]);
* Марія («Закон вічності» [[Нодар Думбадзе|Нодара Думбадзе]]);
* Кручиніна («Без вини винні» [[Островський Олександр Миколайович|Олександра Островського]]);
* Мати («Мати» [[Карел Чапек|Карела Чапека]]);
* Нора («Нора» [[Генрік Ібсен|Генріка Ібсена]]).
</div>
== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{УРЕ}};
* {{МУ-92|303}};
* ''Лабзова Л. Ю.'' Кожевникова Валентина Михайлівна // {{ЕСУ}}

{{нк}}
{{Портали|Біографії|Театр|Полтава}}

[[Категорія:Українські театральні акторки]]
[[Категорія:Радянські театральні акторки]]
[[Категорія:Актори Полтавського академічного обласного українського музично-драматичного театру імені Миколи Гоголя]]
[[Категорія:Актори Харківського драматичного театру імені Тараса Шевченка]]

title: Кожевникова Валентина Михайлівна

Народилася: 13 лютого 1926 · Москва, СРСР

Померла: 21 серпня 1997 (71 рік) · Полтава, Україна

Громадянство: СРСР · Україна

Діяльність: акторка театру

Alma mater: Харківський державний театральний інститут

Вчителі: Глаголін Олексій Борисович


text:
# Диня Юрій Йосипович
Ю́рій Йо́сипович Ди́ня (нар. 2 серпня 1973 — 11 березня 2016) — солдат Збройних сил України, учасник російсько-української війни.

## Життєпис
Народився 2 серпня 1973 року в селі Жизномир (Бучацький район). Навчався в ЗОШ № 2 та ЗОШ № 24 міста Тернополя.
У серпні 2014 року мобілізований, військовослужбовець 8-ї роти 3-го батальйону, 80-та бригада. Виконував бойові завдання на території Донецької й Луганської областей, з грудня 2014-го по 18 січня 2015-го обороняв Донецький аеропорт.
В січні 2015 року потрапив до шпиталю з контузією та обмороженням (морози сягали 30 градусів), проблемами з зором, ампутували пальці на ногах. Знову повернувся в частину, зробив ще декілька виїздів.
4 лютого 2016-го демобілізований, проходив лікування та реабілітацію. Перебував в реабілітаційному центрі Більче-Золотого Борщівського району у важкому стані.
11 березня 2016 року помер у реанімації, не приходячи до тями.
14 березня 2016-го похований на Алеї Героїв Микулинецького цвинтаря Тернополя.

## Нагороди та вшанування
- Нагороджений нагрудним знаком «За оборону Донецького аеропорту» (посмертно).

title: Диня Юрій Йосипович

wikitext:
{{Військовик2
| ім'я                = Диня Юрій Йосипович
| оригінал імені      =
| портрет             = Диня Юрій Йосипович.jpg
| ім'я при народженні =
| дата народження     = 2.8.1973
| місце народження    = [[Жизномир]]
| дата смерті         = 11.3.2016
| місце смерті        =
| причина смерті      =
| прізвисько          =
| країна              = {{UKR}}
| вид збройних сил    = {{FСВ ЗСУ}}
| рід військ          = {{InВДВ Укр}}
| роки служби         =2014-2016
| звання              = {{Ранг|країна=Україна|звання=Солдат}}
| формування          = {{80 ОАеМБр ЗСУ|2}}
| командування        =
| битви               = [[Війна на сході України]]
* [[Бої за Донецький аеропорт]]
| нагороди            = {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{Нагрудний знак «За оборону Донецького аеропорту»}}
{{!)}}
| університет         =
| signature           =
| інше                =
}}
'''Ю́рій Йо́сипович Ди́ня''' ({{нар}} {{ДН|2|8|1973}} — {{ДС|11|3|2016}}) — солдат Збройних сил України, учасник [[Війна на сході України|російсько-української війни]]<ref name=":0">{{Cite web |url=https://www.5.ua/suspilstvo/na-ternopilshchyni-poproshchalys-iz-heroiemkiborhom-108710.html |title=На Тернопільщині попрощались із героєм-"кіборгом" |date=2016-03-14 |website=5 канал |language=uk |access-date=2025-03-09}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://day.kyiv.ua/news/271221-u-ternopoli-pokhovaly-zahybloho-zakhysnyka-donetskoho-aeroportu-yuriya-dynyu |title=У Тернополі поховали загиблого захисника Донецького аеропорту Юрія Диню |website=day.kyiv.ua |language=uk |access-date=2025-03-09}}</ref><ref>{{Cite web |url=https://nezboryma-naciya.org.ua/nn04_2016.pdf |title=Незборима нація - БОЛЮЧІ ВТРАТИ |date=квітень 2016 |website=nezboryma-naciya.org.ua |page=3}}</ref><ref>{{Cite news|url=https://www.economist.com/europe/2016/03/17/bite-the-bullet|title=Bite the bullet|work=The Economist|issn=0013-0613|access-date=2025-03-14}}</ref>.

== Життєпис ==
[[Файл:Микулинецький цвинтар, Алея Героїв, могила Дині Юрія Йосиповича - 16039401.jpg|міні|Микулинецький цвинтар, Алея Героїв, могила Юрія Дині]]
Народився 2 серпня 1973 року в селі [[Жизномир]] ([[Бучацький район]]). Навчався в ЗОШ № 2 та ЗОШ № 24 міста Тернополя.

У серпні [[2014]] року мобілізований, військовослужбовець 8-ї роти 3-го батальйону, 80-та бригада<ref name=":2">{{Cite web |url=https://teren.in.ua/news/proyshovshy_peklo_donetskoho_aeroportu__ternopolyanyn_yuriy_dynya_pomer_vid_insultu_10845.html |title=Пройшовши пекло Донецького аеропорту, тернополянин Юрій Диня помер від інсульту |date=2016-03-25 |website=Терен |language=uk |access-date=2025-03-14}}</ref>. Виконував бойові завдання на території Донецької й Луганської областей, з грудня 2014-го по 18 січня 2015-го [[Бої за Донецький аеропорт|обороняв Донецький аеропорт]]<ref name=":0" /><ref name=":2" />.

В січні 2015 року потрапив до шпиталю з контузією та обмороженням (морози сягали 30 градусів), проблемами з зором, ампутували пальці на ногах<ref name=":2" />. Знову повернувся в частину, зробив ще декілька виїздів.

4 лютого 2016-го демобілізований, проходив лікування та реабілітацію. Перебував в реабілітаційному центрі [[Більче-Золоте|Більче-Золотого]] [[Борщівський район|Борщівського району]] у важкому стані.

11 березня 2016 року помер у реанімації, не приходячи до тями<ref name=":1">{{Cite web |url=https://teren.in.ua/news/2-serpnya-v-istoriyi-ternopilshhyny-4_300205.html |title=2 серпня в історії Тернопільщини |date=2020-08-02 |website=Терен |language=uk |access-date=2025-03-09}}</ref>.

14 березня 2016-го похований на Алеї Героїв Микулинецького цвинтаря Тернополя<ref name=":1" />.

== Нагороди та вшанування ==
* Нагороджений нагрудним знаком «<nowiki/>[[Нагрудний знак «За оборону Донецького аеропорту»|За оборону Донецького аеропорту]]<nowiki/>» (посмертно).

== Примітки ==
{{Примітки}}

== Джерела ==
* [http://memorybook.org.ua/5/dinya.htm Книга пам'яті] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170711062426/http://memorybook.org.ua/5/dinya.htm |date=11 липня 2017 }}
{{Учасники РУВ}}
{{ukr-mil-bio-stub}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Уродженці Жизномира]]

title: Загальна інформація

Народження: 2 серпня 1973 · Жизномир

Смерть: 11 березня 2016 (42 роки) · Більче-Золоте, Борщівський район, Тернопільська область, Україна

Поховання: Микулинецький цвинтар

title: Військова служба

Приналежність: Україна

Вид ЗС: Сухопутні війська

Рід військ: Десантні війська

Формування: 80 ОАеМБр

Війни / битви: Війна на сході України - Бої за Донецький аеропорт


text:
# Лазика (царство)
42°21′26″ пн. ш. 42°11′38″ сх. д. / 42.3572° пн. ш. 42.1939° сх. д.
Ла́зика, Егрисі (груз. ეგრისის სამეფო, лазс. ლაზიკა) — стародавня держава на території Грузії. Одне з перших грузинських державних утворень. Царство в IV сторіччі існувало на території сучасної Грузії, займало Колхідську низовину від річки Бзиб до сучасного поселення Шоропані. Держава була утворена древніми племенами лазів, абазгів (Абазгія), апсилів (Апсилія), сванів та мегрелів. З VI сторіччя територія Лазики була ареною воєн між Візантією та державою Сасанідів. За договором 562 року Лазика залишилася залежною від Візантії, була скасована царська влада. З кінця VIII сторіччя Лазика увійшла до складу Абхазького царства. У сучасній Грузії назва Лазика продовжує широко використовуватися як топонім.

## Історія
Падіння Колхідської державності та встановлення над нею панування Понтійського царства відкрило широку дорогу в колхідську низовину навколишнім горцям. Вторгнення йшло як із півночі, і з півдня; з півночі це були саніги, абазги та апсили, а з півдня — чанські племена, одним із яких були лази (міграція останніх була викликана мітридатовими війнами); ці племена поступово починають займати землі в Колхіді. Постійні військові дії між ними обернулися занепадом міст Колхіди: Діоскурія була залишена, Пітіунт розграбовано, колись жваві міста на Фасісі вже не існували, крім одного Суріуму.
Античні джерела не розповідають про подробиці утворення Лазького царства. Припускають, що ключовим чинником стала військова присутність римлян у південно-східному Причорномор'ї. Останні намагалися захистити узбережжя Понту фортецями та дружніми царями. Найбільшим із них стало Лазьке царство (Лазика), що займало центральну частину стародавньої Колхіди і поступово посилювало свій вплив серед сусідів. Іншими державаи регіону стали царство макронів і геніохів (Санетія чи Сосанетія), Абазгія і Апсилія. Розміщуючи свої залоги на узбережжі, римляни дозволяли своїм союзникам-лазам опановувати внутрішні райони колишньої Колхіди.
Між I та II століттями лази включили до свого союзу споріднений їм етнос егрів (мегрелів), у внутрішніх областях Колхіди. Розширивши свої кордони до великих родючих районів Колхіди і приєднавши населення з багатими землеробськими традиціями, Лазьке царство значно посилилося. Ймовірно, вже у II ст. лази відтіснили північ апсилів, абазгів, деякі сванські племена. В цей час римські залоги ще стояли у кількох містах і фортецях Лазики, проте римська влада впала внаслідок кризи імперії у III ст.
У середині III ст. Лазика разом з сусідями зазнала потужного вторгнення готів, що розграбували Пітіунт, намагалися захопити Фасіс і сплюндрували Трапезунт. Нова навала готів сталася в 279 року, коли вони висадилися у Фасісі і звідти вдерлися до Понту, спустошивши потім Галатію та Кілікію. Римську присутність у лазських фортах було відновлено в 280-х роках, але через кілька десятиліть Лазика була захоплена боранами.
Починаючи з другої половини IV ст. римські залоги не стояли в прибережних містах і фортецях Лазики. В цей час Римській імперії на сході протистояла Сасанідська держава, який претендувала на панування на Кавказі. Цим скористалися лазькі царі, що стали поступово домогатися незалежності . Формально залишаючись васалом імперії, згідно з Прокопієм Кесарійським, Лазика не сплачувала данину Риму і ні в чому іншому їм не підкорялися; єдиним обов'язком був захист північних кордонів від нашестя кочівників. Зовнішнім виразом залежності лазських царів від римлян, а потім візантійців був лише звичай їх затвердження на троні.
У другій половині IV ст. Лазика підкорила Апсилію і Абазгію, а наприкінці століття - сванів. Столицю було перенесено до Археополісу, який контролював кавказькі перевали. Між III та IV ст. внаслідок успішніх війн Лазика захопила в Іберії Аргветі та міста Шорапані й Сканда, а також гирла річки Чорох (причорноморської області зидритів). Наприкінці 460-х років відбито спільний напад Іберії та Персії на Лазику.
У V–VI ст. Лазика стала ареною протистояння між Візантією та Сасанідською Персією, кожна з яких прагнула зміцнити контроль над регіоном: заради створення буферної зони, що захищає їхню територію від нападів північних варварських племен і для забезпечення виходу до Чорного моря. У рамках укладеної в 532 році мирної угоди перська сторона визнала суверенітет Візантії над Лазикою. Проте вже в 541 році лазький цар Губаз II, розчарований візантійським втручанням у його справи і незадоволений свавіллям імперської влади, підняв повстання і запросив військову допомогу у сасанідського шахіншаха Хосрова I, почавши тим самим Лазьку війну. У 548 році Губаз II знову змінив союзницьку орієнтацію і звернувся за підтримкою до візантійського імператора Юстиніана I, повставши цього разу проти Персії. В 554 року візантійські воєначальники організували вбивство царя Губаза II на березі річки Хобі. Незважаючи на це знать Лазики вирішила зберегти союзу зі Візантією. Закінчення війни було закріплено мирним договором 562 року, за яким Лазика залишалася під зверхністю Візантії.
Після смерті Цате II Лазика опинилася під безпосереднім управлінням візантійців, які скасували царський титул, ставши затверджувати патрикіїв Лазики. Водночас починається розпад держави — все більше стають самостійними Абазгія та Апсилія. 607 року патрикій Барнук I перейшов на бік Персії, але вже 623 року знову визнав зверхність Візантії. Угодою 628 року між Візантією і Персією Лазика залишилася у сфері впливу першої.
663 року почалася боротьба за владу між родичами Лебарніком і Григором, в якій 665 року перемогу здобув останній. Григор змінив управління Лазикою.
У 697 році патрикій Сергій підняв повстання, звернувшись за підтримкою до Дамаскського халіфату. Ця подія призвела до вторгнення арабських військ до Лазики. Невдовзі арабські залоги були розміщені в столиці Археополіс, а також на стратегічно важливих місцинах, таких як Кодорська ущелина. Для придушення повстання візантійський імператор спробував залучити на свій бік аланів, проте зазнав поразки. Араби залишалися у Лазиці до 711 року.
718 року візантійський імператор Лев III Ісавр відсторонив Сергія від влади, приєднавши землі Лазики до візантійських володінь.

## Територія і населення
Згідно Плінію, лази проживали в Колхідській низовині, а їхня територія доходила на півдні до Аспарунта. За відомостями античних авторів, у II сторіччі Лазика займала територію на північ від гирла річки Чорох, населену лазами (колхами), абазгами, апсилами, сванами та мегрелами.  В часи піднесення територія простягалася від Бзибської ущелини на північному заході і південних відрогів Кавказького хребта на півнчоі до річки Чорох на півдні та від Чорного моря на заході до Ліхського хребта на сході.
Південний кордон протягом історії змінювався: від фортеці Апсаре і Хісіса, потім південніше до мису Віце, з VI ст. — до м.Різей. Південна частина країни була малонаселена і слабо укріплена.
Значні міські поселення: столиця Археополіс (сучасне Нокалакеві), Родополіс (сучасне Варциіхе), Вашнарі, Петра (сучасне Ціхісдзірі), Апсар (сучасне Гоніо). З 523 року за панування Цате I державною релігією стає християнство.

## Устрій
На чолі стояв цар, але його влада була обмежена знаттю. Підвладні племена користувалися широкою внутрішньою автономією, але вожді (згодом їх стали титулювати архонтами) затверджувалися царем Лазики. Про підлеглі племена на півдні та сході відомо значно менше; передбачається лише, що низка чанських племен, що жили між Різі та Апсаром, підпорядковувалися в церковному відношенні єпископу Лазики, одержуючи від нього священників.
Також відомо, що на чолі фортець Схімаріс, Скоторіс, Буколус, Суанія, Факурія, Фуста стояв спеціальний архонт, який спочатку призначався царем Лазики, а після втрати царського титулу лазькими володаря — Візантією, яка відправляли в фортеці власні залоги на чолі із комітами.

## Економіка
Землероби переважно вирощували просо, яке слугувало для виготовлення хліба. Лазика була багата на корисні копалени, які активно розроблялися. Добувалася також сіль, але потреби населення перевищували можливості місцевих солеварів.
Значною мірою спиралася морську торгівлю, центром якої був порт Фасіс. Торгівля здійснювалася переважно з Понтом і Боспорським царством, які у період перебували під зверхністю Римської імперії. З Лазики вивозили у значних обсягах шкіру, хутра, миро та іншу сировину, а також рабів. Натомість імпортували сіль, пшеницю, вино, коштовні тканини і зброю.

## Вірування
Християнство почало поширюватися в Лазику вже у I ст., насамперед серед еллінського та еллінізованого населення прибережних міст. У той самий час серед власне лазького населення поширення нової релігії відбувалося повільніше, чому сприяло збереження значних елементів родоплемінного ладу. На початку IV ст. у Пітіунті було засновано християнську єпархії, і її першим відомим єпископом став Стратофіл, який брав участь у Першому Нікейському соборі в 325 році.
Втім лише у 523 році християнство було офіційно визнано державною релігією Лазики. Згодом було засновано Лазьку єпархію Константинопольського патріархату з митрополичою кафедрою у місті Фасіс. У підпорядкуванні митрополії Фасіса знаходилися єпископії в наступних містах: Родополіс, Сайсена, Петра і Зігана.

## Культура
Лазика зазнала культурного впливу Візантії. Більшість церковних написів здійснювалося грецькою мовою. Першими пам'ятниками лапідарної епіграфіки Лазики представлено в церквах з Септієті та Вашнарі, а також руїнах базиліки з Мачхомері. Остання також відбиває візантійських вплив в церковній архітектурі. Це тринефна базиліка, орієнтована на схід. Зведено на стовпах, з нартексом, розмірами 20 × 12 м. Її було багато прикрашено і згодом частково перероблено: південних неф скасовано, побудовано стилобати між північними стовпами, і навіть між центральним нефом та її західним осередком, східні торці бічних нефів було перетворено на мавзолей (на півночі) і соборів пілястри для склепінчастого перекриття і бані, підлога прикрашено мозаїкою в техніці opus sectile (сектильної мозаїки), вівтарна частина, ймовірно, піднята..
Вже у IV ст. тут діяла вища риторична школа, подібна аналогічним навчальним закладам Римської імперії. Тут викладалися граматика, риторика та філософія грецькою мовою, пізніше стали викладати грузинську мову.
Поєднання християнської традиції, еллінської освіти та шлюбів лазської знаті з представниками візантійської аристократії зближало Лазику з культурою Візантії. За свідченнями деяких візантійських авторів, лази досягли такого рівня розвитку, що «майже можна порівняти» з візантійцями за рівнем цивілізаційного розвитку, що пояснюється як політико-культурними зв'язками, так і тривалим процесом еллінізації верхівки.

## Володарі Лазики

### Царі
- Маласа (1-а пол. II ст.)
- Бакур (2-а пол. II ст.)
- Агрос
- Мірдат
- Бакур II (?—456)
- Губаз I (456—465)
- Дамназ (486—521)
- Цате I (521—540)
- Губаз II (540—555)
- Опсіт (541—550)
- Цате II (555—?)

### Патрикії
- Барнук I (591—640)
- Лебарнік (640—663), вперше
- Григор (663—664), вперше
- Лебарнік (664—665), вдруге
- Григор (665—691), вдруге
- Барнук II (675—691/692)
- Сергій (691—718)

title: Лазика (царство)

wikitext:
{{unibox}}
{{Otheruses|Лазика (значення)}}

'''Ла́зика, Егрисі''' ({{lang-ka|ეგრისის სამეფო}}, {{lang-lzz|ლაზიკა}}) — стародавня держава на території [[Грузія|Грузії]]. Одне з перших грузинських державних утворень. Царство в [[IV сторіччя|IV сторіччі]] існувало на території сучасної Грузії, займало [[Колхідська низовина|Колхідську низовину]] від річки [[Бзіпі (річка)|Бзиб]] до сучасного поселення [[Шоропані]]. [[Держава]] була утворена древніми племенами лазів, [[абазги|абазгів]] ([[Абазгія]]), [[апсили|апсилів]] (Апсилія), [[свани|сванів]] та [[мегрели|мегрелів]]. З [[VI сторіччя]] територія Лазики була ареною воєн між [[Візантія|Візантією]] та [[Держава Сасанідів|державою Сасанідів]]. За договором [[562|562 року]] Лазика залишилася залежною від Візантії, була скасована царська влада. З кінця [[VIII сторіччя]] Лазика увійшла до складу [[Абхазьке царство|Абхазького царства]]. У сучасній Грузії назва '''Лазика''' продовжує широко використовуватися як [[топонім]].

== Історія ==
Падіння [[Колхідське царство|Колхідської державності]] та встановлення над нею панування [[Понтійське царство|Понтійського царства]] відкрило широку дорогу в колхідську низовину навколишнім горцям. Вторгнення йшло як із півночі, і з півдня; з півночі це були [[саніги]], [[абазги]] та [[апсили]], а з півдня — чанські племена, одним із яких були лази (міграція останніх була викликана мітридатовими війнами); ці племена поступово починають займати землі в Колхіді<ref>Меликишвили, Г. А. К истории древней Грузии. — Тбилиси: Изд-во Акад. наук Груз. ССР, 1959, p. 365-366</ref>. Постійні військові дії між ними обернулися занепадом міст Колхіди: [[Діоскурія]] була залишена, [[Пітіунт]] розграбовано, колись жваві міста на Фасісі вже не існували, крім одного Суріуму<ref>David Braund. Georgia in antiquity : a history of Colchis and Transcaucasian Iberia, 550 BC-AD 562. — Oxford: Clarendon Press, 1994, p. 63</ref>.

[[Файл:Georgia 1st 2nd centuries AD.svg|міні|ліворуч|250пкс|Лазика у I ст. н.е.]]Античні джерела не розповідають про подробиці утворення Лазького царства. Припускають, що ключовим чинником стала військова присутність римлян у південно-східному Причорномор'ї. Останні намагалися захистити узбережжя Понту фортецями та дружніми царями<ref>Braund, 1994, p. 203, 275</ref>. Найбільшим із них стало Лазьке царство (Лазика), що займало центральну частину стародавньої Колхіди і поступово посилювало свій вплив серед сусідів. Іншими державаи регіону стали [[царство макронів і геніохів]] (Санетія чи Сосанетія)<ref>П. И. Ингороква. Георгий Мерчуле. — Тбилиси, 1954., p. 205</ref>, [[Абазгія]] і [[Апсилія]]. Розміщуючи свої залоги на узбережжі, римляни дозволяли своїм союзникам-лазам опановувати внутрішні райони колишньої Колхіди<ref>Braund, 1994, p. 204</ref>.

Між I та II століттями лази включили до свого союзу споріднений їм етнос егрів (мегрелів), у внутрішніх областях Колхіди. Розширивши свої кордони до великих родючих районів Колхіди і приєднавши населення з багатими землеробськими традиціями, Лазьке царство значно посилилося. Ймовірно, вже у II ст. лази відтіснили північ апсилів, абазгів, деякі сванські племена<ref>Меликишвили, 1959, p. 382-389</ref>. В цей час римські залоги ще стояли у кількох містах і фортецях Лазики<ref>Odisheli, Manana. Lazica (Egrisi) // The Oxford Dictionary of Late Antiquity (англ.) / Oliver Nicholson. — Oxford University Press, 2018, p. 890</ref>, проте римська влада впала внаслідок кризи імперії у III ст.

У середині III ст. Лазика разом з сусідями зазнала потужного [[Скіфська війна III століття|вторгнення готів]], що розграбували Пітіунт, намагалися захопити Фасіс і сплюндрували Трапезунт<ref>H. Ю. Ломоури. К истории взаимоотношений Лазского (Эгрисского) царства и Византии в V в. // Византийские очерки / З. В. Удальцова. — Москва: «Наука», 1982, p. 26</ref>. Нова навала готів сталася в 279 року, коли вони висадилися у Фасісі і звідти вдерлися до Понту, спустошивши потім Галатію та Кілікію. Римську присутність у лазських фортах було відновлено в 280-х роках, але через кілька десятиліть Лазика була захоплена [[Борани (етнос)|боранами]]<ref name="Odisheli, 2018, p. 890">Odisheli, 2018, p. 890</ref>.

Починаючи з другої половини IV ст. римські залоги не стояли в прибережних містах і фортецях Лазики. В цей час Римській імперії на сході протистояла [[Держава Сасанідів|Сасанідська держава]], який претендувала на панування на Кавказі. Цим скористалися лазькі царі, що стали поступово домогатися незалежності <ref>М. Лордкипанидзе, Д. Мусхелишвили. Очерки истории Грузии : В восьми томах : Том II. — Тбилиси: Мецниереба, 1988, с. 70</ref>. Формально залишаючись васалом імперії, згідно з Прокопієм Кесарійським, Лазика не сплачувала данину Риму і ні в чому іншому їм не підкорялися; єдиним обов'язком був захист північних кордонів від нашестя кочівників. Зовнішнім виразом залежності лазських царів від римлян, а потім візантійців був лише звичай їх затвердження на троні<ref>Ломоури, 1982, p. 26</ref>.

[[Файл:Caucasus 385 AD map de.png|міні|ліворуч|270пкс|Лазика у 385 році]]У другій половині IV ст. Лазика підкорила Апсилію і Абазгію, а наприкінці століття - сванів<ref>Н. А. Бердзенишвили, В. Д. Дондуа. Раннефеодальные государства Закавказья в III-VII вв. // Очерки истории СССР: Кризис рабовладельческой системы и зарождение феодализма на территории СССР III—IX вв / Отв. ред. Б. А. Рыбаков. — М.: Изд. АН СССР, 1958, с. 246</ref>. Столицю було перенесено до Археополісу, який контролював кавказькі перевали<ref>Kazhdan, Alexander, ed. (1991). The Oxford Dictionary of Byzantium. Oxford University Press: Oxford and New York., p. 1199</ref>. Між III та IV ст. внаслідок успішніх війн Лазика захопила в [[Іберійське царство|Іберії]] Аргветі та міста Шорапані й Сканда, а також гирла річки Чорох (причорноморської області зидритів). Наприкінці 460-х років відбито спільний напад Іберії та Персії на Лазику<ref>Дональд Рэйфилд. Грузия. Перекресток империй. — Москва: «Азбука-Аттикус», 2017, p. 29</ref>.

У V–VI ст. Лазика стала ареною протистояння між Візантією та Сасанідською Персією, кожна з яких прагнула зміцнити контроль над регіоном: заради створення буферної зони, що захищає їхню територію від нападів північних варварських племен і для забезпечення виходу до Чорного моря<ref name="Odisheli, 2018, p. 890"/>. У рамках укладеної в 532 році [[Вічний мир (532)|мирної угоди]] перська сторона визнала суверенітет Візантії над Лазикою<ref>Alexander Mikaberidze. LAZICA // Historical dictionary of Georgia. — Lanham, Md.: Scarecrow Press, 2007, p. 422</ref>. Проте вже в 541 році лазький цар [[Губаз II]], розчарований візантійським втручанням у його справи і незадоволений свавіллям імперської влади, підняв повстання і запросив військову допомогу у сасанідського шахіншаха [[Хосров I Ануширван|Хосрова I]], почавши тим самим [[Лазька війна|Лазьку війну]]<ref>Mikaberidze, 2007, p. 423</ref>. У 548 році Губаз II знову змінив союзницьку орієнтацію і звернувся за підтримкою до візантійського імператора [[Юстиніан I|Юстиніана I]], повставши цього разу проти Персії. В 554 року візантійські воєначальники організували вбивство царя Губаза II на березі річки Хобі. Незважаючи на це знать Лазики вирішила зберегти союзу зі Візантією. Закінчення війни було закріплено мирним договором 562 року, за яким Лазика залишалася під зверхністю Візантії<ref>Garsoian, 1991, p. 1199</ref>.

Після смерті [[Цате II]] Лазика опинилася під безпосереднім управлінням візантійців, які скасували царський титул, ставши затверджувати патрикіїв Лазики. Водночас починається розпад держави — все більше стають самостійними Абазгія та Апсилія. 607 року патрикій [[Барнук I]] перейшов на бік Персії, але вже 623 року знову визнав зверхність Візантії. Угодою 628 року між Візантією і Персією Лазика залишилася у сфері впливу першої.

663 року почалася боротьба за владу між родичами [[Лебарнік]]ом і Григором, в якій 665 року перемогу здобув останній. Григор змінив управління Лазикою.

У 697 році патрикій [[Сергій (патрикій Лазики)|Сергій]] підняв повстання, звернувшись за підтримкою до [[Омеядський халіфат|Дамаскського халіфату]]. Ця подія призвела до вторгнення арабських військ до Лазики. Невдовзі арабські залоги були розміщені в столиці Археополіс, а також на стратегічно важливих місцинах, таких як [[Кодорська ущелина]]<ref name="Odisheli, 2018, p. 890"/>. Для придушення повстання візантійський імператор спробував залучити на свій бік аланів, проте зазнав поразки. Араби залишалися у Лазиці до 711 року.

718 року візантійський імператор [[Лев III Ісавр]] відсторонив Сергія від влади, приєднавши землі Лазики до візантійських володінь.

== Територія і населення==
Згідно Плінію, лази проживали в Колхідській низовині, а їхня територія доходила на півдні до Аспарунта<ref>Braund, 1994, p. 185</ref>. За відомостями античних авторів, у [[II сторіччя|II сторіччі]] Лазика займала територію на північ від гирла річки [[Чорох]], населену [[Лази (субетнос)|лазами]] (колхами)<ref name="ВРЕ">{{ВРЕ|068353|Лазика}}</ref>, [[абазги|абазгами]], [[апсили|апсилами]], [[свани|сванами]] та [[мегрели|мегрелами]].  В часи піднесення територія простягалася від Бзибської ущелини на північному заході і південних відрогів Кавказького хребта на півнчоі до річки Чорох на півдні та від Чорного моря на заході до Ліхського хребта на сході.

Південний кордон протягом історії змінювався: від фортеці [[Гоніо-Апсароська фортеця|Апсаре]] і Хісіса, потім південніше до мису Віце, з VI ст. — до м.[[Різе]]й. Південна частина країни була малонаселена і слабо укріплена.

[[Файл:Nokalakevi (Photo A. Muhranoff, 2011)-1.jpg|міні|праворуч|250пкс|Рештки укріплень Археополіса]]Значні міські поселення: столиця Археополіс (сучасне [[Нокалакеві]]), Родополіс (сучасне [[Варциіхе]]), Вашнарі, Петра (сучасне [[Ціхісдзірі]]), Апсар (сучасне [[Гоніо]])<ref name="ВРЕ" />. З [[523|523 року]] за панування [[Цате I]] державною релігією стає [[християнство]]<ref name="ВРЕ" />.

== Устрій ==
На чолі стояв цар, але його влада була обмежена знаттю. Підвладні племена користувалися широкою внутрішньою автономією, але вожді (згодом їх стали титулювати архонтами) затверджувалися царем Лазики<ref>David Braund. Georgia in antiquity : a history of Colchis and Transcaucasian Iberia, 550 BC-AD 562. — Oxford: Clarendon Press, 1994, p. 278</ref>. Про підлеглі племена на півдні та сході відомо значно менше; передбачається лише, що низка чанських племен, що жили між Різі та Апсаром, підпорядковувалися в церковному відношенні єпископу Лазики, одержуючи від нього священників.

Також відомо, що на чолі фортець Схімаріс, Скоторіс, Буколус, Суанія, Факурія, Фуста стояв спеціальний архонт<ref>Maximus the Confessor and His Companions. Documents from Exile / Ed. and transl. by B. Neil, P. Allen. Oxford: Oxford University Press, 2002, p. 144, §11</ref>, який спочатку призначався царем Лазики, а після втрати царського титулу лазькими володаря — Візантією, яка відправляли в фортеці власні залоги на чолі із комітами<ref>Maximus the Confessor and His Companions. Documents from Exile / Ed. and transl. by B. Neil, P. Allen. Oxford: Oxford University Press, 2002, p. 162, §9</ref>.

== Економіка ==
Землероби переважно вирощували просо, яке слугувало для виготовлення хліба. Лазика була багата на корисні копалени, які активно розроблялися. Добувалася також сіль, але потреби населення перевищували можливості місцевих солеварів.

Значною мірою спиралася морську торгівлю, центром якої був порт Фасіс<ref>Кудрявцев О. В. Лазика в III — IV вв. // Всемирная история: В десяти томах / Под редакцией С. Л. Утченко (ответственный редактор), Д. П. Каллистова, А. И. Павловской, В. В. Струве. — М.: Политиздат, 1956. — Т. II., с. 774-775</ref>. Торгівля здійснювалася переважно з Понтом і Боспорським царством, які у період перебували під зверхністю Римської імперії. З Лазики вивозили у значних обсягах шкіру, хутра, миро та іншу сировину, а також рабів. Натомість імпортували сіль, пшеницю, вино, коштовні тканини і зброю<ref>Бердзенишвили Н. А., Джавахишвили, И. А., Джанашиа, С. Н. История Грузии: с древнейших времен до начала XIX века : Часть I / Джанашиа, С. Н.. — Тбилиси: Гос. изд-во Груз. ССР, 1946, с. 118</ref>.

== Вірування ==
[[Християнство]] почало поширюватися в Лазику вже у I ст.<ref>Mikaberidze, 2007, p. 422</ref>, насамперед серед еллінського та еллінізованого населення прибережних міст<ref>Бердзенишвили, 1958, с. 246</ref>. У той самий час серед власне лазького населення поширення нової релігії відбувалося повільніше, чому сприяло збереження значних елементів родоплемінного ладу<ref>Кудрявцев, 1956, с. 774–775</ref>. На початку IV ст. у Пітіунті було засновано християнську єпархії, і її першим відомим єпископом став Стратофіл, який брав участь у Першому Нікейському соборі в 325 році.

Втім лише у 523 році християнство було офіційно визнано державною релігією Лазики<ref>W. E. D. Allen. A history of the Georgian people. — New York: Barnes & Noble, 1971, p. 276</ref>. Згодом було засновано Лазьку єпархію Константинопольського патріархату з митрополичою кафедрою у місті [[Поті|Фасіс]]. У підпорядкуванні митрополії Фасіса знаходилися єпископії в наступних містах: [[Варциіхе|Родополіс]], [[Ціхісдзірі (Кобулеті)|Сайсена]], Петра і [[Гудааська сільська адміністрація|Зігана]].

== Культура ==
Лазика зазнала культурного впливу Візантії. Більшість церковних написів здійснювалося грецькою мовою. Першими пам'ятниками лапідарної епіграфіки Лазики представлено в церквах з Септієті та Вашнарі, а також руїнах базиліки з Мачхомері<ref>Chitaia G., Papuashvili R., Vinogradov A. A New Complex of Greek Inscriptions from Machkhomeri Fortress in Lazica. Zeitschrift für Papyrologie und Epigraphik, 2020, Bd. 214, S. 169-178</ref>. Остання також відбиває візантійських вплив в церковній архітектурі. Це тринефна базиліка, орієнтована на схід. Зведено на стовпах, з нартексом, розмірами 20 × 12 м. Її було багато прикрашено і згодом частково перероблено: південних неф скасовано, побудовано стилобати між північними стовпами, і навіть між центральним нефом та її західним осередком, східні торці бічних нефів було перетворено на мавзолей (на півночі) і соборів пілястри для склепінчастого перекриття і бані, підлога прикрашено мозаїкою в техніці [[opus sectile]] (сектильної мозаїки), вівтарна частина, ймовірно, піднята.<ref>Papuashvili R., Intagliata E., Naskidashvili D., Vinogradov A. Report of the 2020 Excavations at Machkhomeri (Khobi Municipality). Pro Georgia. Journal of Kartvelological Studies, 2021, vol. 31</ref>.

Вже у IV ст. тут діяла вища риторична школа<ref>Меликишвили, 1989, с. 220</ref>, подібна аналогічним навчальним закладам Римської імперії. Тут викладалися граматика, риторика та філософія грецькою мовою, пізніше стали викладати грузинську мову.

Поєднання християнської традиції, еллінської освіти та шлюбів лазської знаті з представниками візантійської аристократії зближало Лазику з культурою Візантії. За свідченнями деяких візантійських авторів, лази досягли такого рівня розвитку, що «майже можна порівняти» з візантійцями за рівнем цивілізаційного розвитку, що пояснюється як політико-культурними зв'язками, так і тривалим процесом еллінізації верхівки<ref>David Braund. Georgia in antiquity : a history of Colchis and Transcaucasian Iberia, 550 BC-AD 562. — Oxford: Clarendon Press, 1994, p. 287</ref>.

== Володарі Лазики ==
=== Царі ===
* [[Маласа]] (1-а пол. II ст.)
* [[Бакур (цар Лазики)|Бакур]] (2-а пол. II ст.)
* Агрос
* Мірдат
* Бакур II (?—456)
* [[Губаз I]] (456—465)
* [[Дамназ]] (486—521)
* [[Цате I]] (521—540)
* [[Губаз II]] (540—555)
* [[Опсіт]] (541—550)
* [[Цате II]] (555—?)

=== Патрикії ===
* [[Барнук I]] (591—640)
* [[Лебарнік]] (640—663), вперше
* [[Григор (патрикій Лазики)|Григор]] (663—664), вперше
* [[Лебарнік]] (664—665), вдруге
* [[Григор (патрикій Лазики)|Григор]] (665—691), вдруге
* [[Барнук II]] (675—691/692)
* [[Сергій (патрикій Лазики)|Сергій]] (691—718)

== Див. також ==
* [[Лазика (місто)]]
* [[Лазика (БМП)]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* {{ref-ru}} История Грузии. Том 1. — Тбилиси, 1962.
* {{ref-ru}} ''Меликишвили Г. А.'' К истории древней Грузин. — Тбилиси, 1959.

== Посилання ==
* [http://vseslova.com.ua/word/Лазіка-55354u Лазіка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304192833/http://vseslova.com.ua/word/Лазіка-55354u |date=4 березня 2016 }} {{ref-uk}}
* [http://www.world-history.ru/countries_about/2262.html Западная Грузия — Эгриси (Лазика) в IV—V веках] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120629083822/http://world-history.ru/countries_about/2262.html |date=29 червня 2012 }} {{ref-ru}}

{{Історичні держави Грузії}}
{{Провінції держави Сасанідів}}

{{Georgia-hist-stub}}

[[Категорія:Держави-сателіти Римської Імперії]]
[[Категорія:Візантійська імперія]]
[[Категорія:Лази]]
[[Категорія:Стародавні держави Грузії]]
[[Категорія:Історія Аджарії]]
[[Категорія:Зникли в Європі 562]]
[[Категорія:Держави і території, зникли 562]]

Дата створення / заснування: 1 століття до н. е.

Континент: Європа

Країна: Грузія, Туреччина і Росія

Столиця: Нокалакеві

Мова комунікації: картвельські мови

Час/дата припинення існування: 7 століття


text:
# Piaggio P.166
Piaggio P.166 — італійський двомоторний багатоповерховий літак штовхача, розроблений Piaggio Aero. Назва моделі літака була Portofino, а також відома як Albatross у військовій службі Південної Африки.

## Дизайн і розробка
Базовий P.166 був розвитком амфібії P.136 і здійснив перший політ 26 листопада 1957 року. P.166 мав новий фюзеляж і хвостове оперення, але зберіг крило та двигуни від P.136. Кілька з них були придбані для використання в якості службових транспортних засобів або як фідерних літаків і літаків-рулірок. Покращений P.166B був більш потужним і мав до десяти місць; перший політ прототипу відбувся 27 березня 1962 року.
Наступна версія, 12-місний P.166C з удосконаленою ходовою частиною, перший політ відбувся 2 жовтня 1964 року.
Турбогвинтовий варіант, P.166D, був розроблений з двигунами Lycoming LTP101 і перший політ відбувся 3 липня 1976 року.

title: Piaggio P.166

wikitext:
{{Проблеми
|{{Без джерел|дата=30 жовтня 2024}}
|{{Сирий переклад|дата=Жовтень 2024}}
}}
{{Картка ЛА}}
'''Piaggio P.166''' — італійський двомоторний багатоповерховий літак штовхача, розроблений Piaggio Aero. Назва моделі літака була Portofino, а також відома як Albatross у військовій службі Південної Африки.

== Дизайн і розробка ==

Базовий P.166 був розвитком амфібії P.136 і здійснив перший політ 26 листопада 1957 року. P.166 мав новий фюзеляж і хвостове оперення, але зберіг крило та двигуни від P.136. Кілька з них були придбані для використання в якості службових транспортних засобів або як фідерних літаків і літаків-рулірок. Покращений P.166B був більш потужним і мав до десяти місць; перший політ прототипу відбувся 27 березня 1962 року.

Наступна версія, 12-місний P.166C з удосконаленою ходовою частиною, перший політ відбувся 2 жовтня 1964 року.

Турбогвинтовий варіант, P.166D, був розроблений з двигунами Lycoming LTP101 і перший політ відбувся 3 липня 1976 року.

{{Літаки Piaggio}}
[[Категорія:Літаки Piaggio]]
[[Категорія:Високоплани]]

title: Piaggio P.166

Виробник: Piaggio Aerospaced

Перший політ: 26 листопада 1957