text:
# Захар'єв Володимир Анатолійович
Володимир Анатолійович Захар'єв (нар. 17 вересня 1963, с. Залісці Дунаєвецький район, Хмельницька область) — літератор, журналіст, археолог, краєзнавець, історик, архівіст.
Голова Хмельницького обласного осередку Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України» (2008).
Член правління Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України». Заступник першого заступника голови спілки.
Член Національна спілка журналістів України (2001).
Керівник осередку «Митець» Хмельницької міської організації НСЖУ (2015—2017).
Член Всеукраїнська громадська організація «Спілка археологів України» (2010) та Національна спілка краєзнавців України (2014).
Засновник і керівник Науково-дослідницького Центру мархоцькознавства філії Центру дослідження історії Поділля Інституту історії України НАН України при Кам'янець-Подільському національному університеті ім. Івана Огієнка (2009).
Член Всеукраїнське товариство «Просвіта» ім. Тараса Шевченка (2001) і Товариства «Меморіал ім. Василя Стуса» (2008).
Член Спілка поляків України (2010).
Член науково-методичної ради Державний архів Хмельницької області (2012).

## Біографія
Закінчив факультет журналістики Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка (1990 р.). Близько 20 років працював у ЗМІ Хмельниччини: редактор Хмельницької телерадіокомпанії, директор Дунаєвецького малого державного підприємства "Телестудія «Сині Озера», головний редактор Дунаєвецької районної газети «Дунаєвецький вісник» (1998—2004), власний кореспондент газет «Є Поділля», «Колесо» та деяких інших у південній частині Хмельницької області, власний кореспондент Національної інформагенції УКРІНФОРМ у Хмельницькій області (2008—2011).
Як археолог працював на теренах охорони пам'яток історії і культури у Хмельницькій області, науковим співробітником науково-методичного відділу Хмельницького обласного краєзнавчого музею, завідувачем відділу краєзнавства Дунаєвецької районної станції юних туристів-краєзнавців, завідувачем Хмельницького відділу дочірнього підприємства «Подільська археологія» державного підприємства «Охоронна археологічної служби України». Молодшим-старшим науковим співробітником відділу охорони пам'яток історії і культури у Хмельницькій області (2015—2018). З липня 2018 р. керівник редакційно-видавничої групи з підготовки до випуску Зводу пам'яток історії і культури України по Хмельницькій області.
У 2005—2006 рр. обіймав посаду заступника голови Дунаєвецької районної державної адміністрації з гуманітарних питань.

## Громадсько-організаторська діяльність
- Відповідальний секретар Дунаєвецької районної студії імені письменника-земляка В. С. Бабляка (1986).
- Ініціатор реформування (1998) і голова Дунаєвецького районного літературно-мистецького об'єднання ім. В. С. Бабляка (2000).
- Депутат Дунаєвецької районної ради (2002, 2006).
- Ініціатор створення і керівник першої в історії Дунаєвецької районної ради депутатської групи «Солідарність» (2004).
- Очільник Дунаєвецького районного осередку Комітету виборців України (2006—2008).
- Голова Хмельницького обласного осередку Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України» (2008).
- Член Правління Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України» (2009).

## Літературна діяльність

### Автор збірок поезій та художньої прози
- Довічне відлуння любові (спільно з Мельник Т. Б.). — Хмельницький: Редакційно-видавничий відділ, 1991. — 80 с.
- Допинг для Ангела. — Хмельницький: Редакционно-издател. отдел, 1992. — 48 с.
- До… — Хмельницький, 2003. — 54 с.
- Досьє Донжуана. — Канів, 2011. — 84 с.
- Достеменно. Вибране (спроба перша). — Хмельницький, 2013. — 128 с.
- Довгі гони. — Хмельницький, 2018. — 124 с.

### Редактор-упорядник альманахів та колективних збірок
- «Сонях» (1998).
- «Медобори» т.5 (2011).
- «Медобори» т.6 (2012).
- «Медобори» т.7 (2013).
- «Медобори» т.8 (2013).
- «Медобори» т.9 (2015).
- «Медобори» т.10 (2015).
- «Медобори» т.11 (2016).
- «Медобори» т.12 (2017).
- «Медобори» т.13 (2018).
- «У серці моєму Хмельниччина рідна» (2012).
- «Полум'я душі — серцям наступних поколінь» (2012).
- «Дух вічний України» (2015).

## Наукова діяльність
Професійно досліджує археологічне минуле Поділля, зокрема, поховання культури кулястих амфор, культур ранньозалізної доби, Пшеворської культури та давньоруського часу.
Збирає відомості, опрацьовує архівні матеріали та готує кандидатську дисертацію, як здобувач кафедри історії України Кам'янець-Подільського національного університету ім. Івана Огієнка про значення роду відомого реформатора відносин на селі графа Ігнація Сцібор Мархоцького (1749—1827) в історії Поділля та Причорномор'я.
Заснував Науково-дослідницький Центр мархоцькознавства філії Центру дослідження історії Поділля Інституту історії України НАН України при Кам'янець-Подільському національному університеті ім. Івана Огієнка (2009).
Член науково-методичної ради Державного архіву Хмельницької області (2012).

## Краєзнавча діяльність
Зібрав дані, написав, видав і підготував до випуску ряд книг про історичне минуле населених пунктів Хмельницької області.
Створив і відкрив на приватній основі у с. Миньківці Дунаєвецького району Хмельницької області Меморіальний музей графа-реформатора Ігнація Сцібор Мархоцького (2011), музей історії рідного села Залісці, краєзнавчі музеї у школах с. Сокілець та с. Міцівці Дунаєвецького району, відділ археології у Дунаєвецькому районному історичному музеї.
У книзі "Дух їхнього часу або Проскурів неоційний" (Том 2) зібрані спогади майже 30-ти колишніх постійних чи тимчасових мешканців міста Хмельницький, про той період, коли воно ще звалося Проскуровоv.

## Основні праці
- Археологія Дунаєвеччини (збірник першоджерел, наукових повідомлень, тез краєзнавчих конференцій, каталог пам'яток). — Хмельницький, 1992. — 60 с.
- На вістрі часу. — Дунаївці, 2000. — 48 с.
- «Сонях» міцний зернятками. — Хмельницький, 2011. — 60 с.
- Мегалітичне поховання культури кулястих амфор з околиць с. Ілятка на Хмельниччині. — Хмельницький, 2012. — 32 с.
- «Буря в стакані» або достовірна і неупереджена історія однієї пустої образи Б.Грищука. — Хмельницький, 2012. — 64 с.
- Залісці: основні віхи біографії. — Хмельницький, 2013. — 56 с.
- Зайчики і Постолівка на Збручі: через минуле до сучасності (спільно з Моздіром В. В.). — Хмельницький, 2014. — 60 с.
- Ідея, що стала реальністю. — Хмельницький, 2014. — 104 с.
- Міцівці: «північні ворота» Дунаєвеччини. — Хмельницький, 2014. — 72 с.
- Замки і фортеці з-понад Кучманського шляху (спільно зі Шпаковським С. М.). — Хмельницький, 2015. — 104 с.
- Давні карти та щоденники про Хмельниччину XVI—XVIII століть (спільно із Захар'євою З. В.). — Хмельницький, 2017. — 168 с.
- Замки, фортеці, Пізньосередньовічні міські укріплення Хмельницької області (спільно із Шпаковський С. М. і Стареньким І. О.). — Хмельницький, 2017. — 216 с.
- Миньківці на Ушиці: віхи біографії та сучасні принади (спільно із Захар'євою З. В.). — Хмельницький, 2017. — 72 с.
- Плоскирів XVIII століття (за слідами у котловані на вул. Кам'янецькій 11/1) [Текст] : спогади і дослідження / В. А. Захар'єв. - Хмельницький : Стрихар А. М., 2020. - 104 с. : фото.
- Дух їхнього часу, або Проскурів неофіційний [Текст] : дослідження. Т. 1 / В. А. Захар'єв, В. П. Свінц. - Хмельницький : Мельник А. А., 2021. - 192 с. : фото. [Архівовано 21 січня 2022 у Wayback Machine.]

## Редактор-упорядник збірників
- Миньківці-на-Ушиці. — Кам'янець-Подільський, 2007. — 32 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2009. — Т. І. — 108 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Івано-Франківськ, 2010. — Т.2. — 148 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2011. — Т.3. — 240 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2012. — Т.4. — 132 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2013. — Т.5. — 204 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2014. — Т.6. — 274 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2015. — Т.7. — 196 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2016. — Т.8. — 288 с.
- Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2017. — Т.9. — 208 с.
- Старожитності культури кулястих амфор на Поділлі. Збірник статей та повідомлень. — Хмельницький, 2015. — 296 с.
- Хмельницькі краєзнавчі студії. Науково-краєзнавчий збірник. Випуск 2. — Хмельницький, 2015. — 188 с.

## Звання та відзнаки
- Краєзнавча премія імені історика та архівіста Ф. П. Шевченка Дунаєвецької районної організації Спілки краєзнавців України (2003).
- Літературна премія імені А. П. Чехова Московської міської організації Спілки письменників Росії (2013).
- Краєзнавча премія імені М. Орловського Хмельницької міської ради (2016).
- Краєзнавча премія імені Академіка І. Винокура (2017).
- Літературна премія імені Ю. Каплана (2018).

title: Захар'єв Володимир Анатолійович

wikitext:
{{Особа}}
'''Володимир Анатолійович Захар'єв''' ({{н}} {{ДН|17|9|1963}}, с. [[Залісці (Дунаєвецький район)|Залісці Дунаєвецький район,]] [[Хмельницька область]]) — [[літератор]], [[журналіст]], археолог, [[краєзнавець]], історик, архівіст.

Голова Хмельницького обласного осередку [[Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України»]] (2008).

Член правління [[Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України»]]. Заступник першого заступника голови спілки.

Член [[Національна спілка журналістів України]] (2001).

Керівник осередку «Митець» Хмельницької міської організації НСЖУ (2015—2017).

Член [[Спілка археологів України|Всеукраїнська громадська організація «Спілка археологів України»]] (2010) та [[Національна спілка краєзнавців України]] (2014).

Засновник і керівник Науково-дослідницького Центру мархоцькознавства філії Центру дослідження історії Поділля Інституту історії України НАН України при Кам'янець-Подільському національному університеті ім. Івана Огієнка (2009).

Член [[Всеукраїнське товариство «Просвіта» імені Тараса Шевченка|Всеукраїнське товариство «Просвіта» ім. Тараса Шевченка]] (2001) і Товариства [[«Меморіал» імені Василя Стуса|«Меморіал ім. Василя Стуса»]] (2008).

Член Спілка поляків України (2010).

Член науково-методичної ради [[Державний архів Хмельницької області]] (2012).

== Біографія ==
Закінчив факультет журналістики [[Київський державний університет|Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка]] (1990 р.). Близько 20 років працював у ЗМІ Хмельниччини: редактор Хмельницької телерадіокомпанії, директор Дунаєвецького малого державного підприємства "Телестудія «Сині Озера», головний редактор [[Дунаєвецький вісник|Дунаєвецької районної газети «Дунаєвецький вісник»]] (1998—2004), власний кореспондент газет «Є Поділля», «Колесо» та деяких інших у південній частині [[Хмельницька область|Хмельницької області]], власний кореспондент Національної інформагенції УКРІНФОРМ у [[Хмельницька область|Хмельницькій області]] (2008—2011).

Як археолог працював на теренах охорони пам'яток історії і культури у Хмельницькій області, науковим співробітником науково-методичного відділу [[Хмельницький обласний краєзнавчий музей|Хмельницького обласного краєзнавчого музею]], завідувачем відділу краєзнавства Дунаєвецької районної станції юних туристів-краєзнавців, завідувачем Хмельницького відділу дочірнього підприємства «Подільська археологія» державного підприємства «Охоронна археологічної служби України». Молодшим-старшим науковим співробітником відділу охорони пам'яток історії і культури у Хмельницькій області (2015—2018). З липня 2018 р. керівник редакційно-видавничої групи з підготовки до випуску Зводу пам'яток історії і культури України по Хмельницькій області.

У 2005—2006 рр. обіймав посаду заступника голови Дунаєвецької районної державної адміністрації з гуманітарних питань.

== Громадсько-організаторська діяльність ==
* Відповідальний секретар [[Літературно — мистецьке об'єднання|Дунаєвецької районної студії імені письменника-земляка В. С. Бабляка]] (1986).
* Ініціатор реформування (1998) і голова [[Літературно — мистецьке об'єднання|Дунаєвецького районного літературно-мистецького об'єднання ім. В. С. Бабляка]] (2000).
* Депутат Дунаєвецької районної ради (2002, 2006).
* Ініціатор створення і керівник першої в історії Дунаєвецької районної ради депутатської групи «Солідарність» (2004).
* Очільник Дунаєвецького районного осередку [[Комітет виборців України|Комітету виборців України]] (2006—2008).
* Голова Хмельницького обласного осередку [[Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України»|Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України»]] (2008).
* Член Правління [[Всеукраїнська творча спілка «Конгрес літераторів України»|Всеукраїнської творчої спілки «Конгрес літераторів України»]] (2009).

== Літературна діяльність ==

=== Автор збірок поезій та художньої прози ===
* Довічне відлуння любові (спільно з Мельник Т. Б.). — Хмельницький: Редакційно-видавничий відділ, 1991. — 80 с.
* Допинг для Ангела. — Хмельницький: Редакционно-издател. отдел, 1992. — 48 с.
* До… — Хмельницький, 2003. — 54 с.
* Досьє Донжуана. — Канів, 2011. — 84 с.
* Достеменно. Вибране (спроба перша). — Хмельницький, 2013. — 128 с.
* Довгі гони. — Хмельницький, 2018. — 124 с.

=== Редактор-упорядник альманахів та колективних збірок ===
* «Сонях» (1998).
* «Медобори» т.5 (2011).
* «Медобори» т.6 (2012).
* «Медобори» т.7 (2013).
* «Медобори» т.8 (2013).
* «Медобори» т.9 (2015).
* «Медобори» т.10 (2015).
* «Медобори» т.11 (2016).
* «Медобори» т.12 (2017).
* «Медобори» т.13 (2018).
* «У серці моєму Хмельниччина рідна» (2012).
* «Полум'я душі — серцям наступних поколінь» (2012).
* «Дух вічний України» (2015).

== Наукова діяльність ==
Професійно досліджує археологічне минуле [[Поділля]], зокрема, поховання культури кулястих амфор, культур [[Залізна доба на території сучасної України|ранньозалізної доби]], Пшеворської культури та давньоруського часу.

Збирає відомості, опрацьовує архівні матеріали та готує кандидатську дисертацію, як здобувач кафедри історії України [[Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка|Кам'янець-Подільського національного університету ім. Івана Огієнка]] про значення роду відомого реформатора відносин на селі графа [[Ігнацій Сцібор Мархоцький|Ігнація Сцібор Мархоцького]] (1749—1827) в історії [[Поділля]] та Причорномор'я.

Заснував Науково-дослідницький Центр мархоцькознавства філії Центру дослідження історії Поділля Інституту історії України НАН України при [[Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка|Кам'янець-Подільському національному університеті ім. Івана Огієнка]] (2009).

Член науково-методичної ради [[Державний архів Хмельницької області|Державного архіву Хмельницької області]] (2012).

== Краєзнавча діяльність ==

Зібрав дані, написав, видав і підготував до випуску ряд книг про історичне минуле населених пунктів [[Хмельницька область|Хмельницької області.]]

Створив і відкрив на приватній основі у [[Миньківці (Дунаєвецький район)|с. Миньківці Дунаєвецького району]] [[Хмельницька область|Хмельницької області]] Меморіальний музей графа-реформатора [[Ігнація Сцібор Мархоцького]] (2011), музей історії рідного села [[Залісці (Дунаєвецький район)|Залісці]], краєзнавчі музеї у школах [[Сокілець (Дунаєвецький район)|с. Сокілець]] та [[Міцівці|с. Міцівці]] Дунаєвецького району, відділ археології у Дунаєвецькому районному історичному музеї.
У книзі "Дух їхнього часу або Проскурів неоційний" (Том 2) зібрані спогади майже 30-ти колишніх постійних чи тимчасових мешканців міста Хмельницький, про той період, коли воно ще звалося Проскуровоv.<ref>{{Cite book|title=Дух їхнього часу або Проскурів неофіційний|year=2022|publisher=Мельник А. А.|location=Хмельницький|pages=224|language=українська}}</ref>

== Основні праці ==
* Археологія Дунаєвеччини (збірник першоджерел, наукових повідомлень, тез краєзнавчих конференцій, каталог пам'яток). — Хмельницький, 1992. — 60 с.
* На вістрі часу. — Дунаївці, 2000. — 48 с.
* «Сонях» міцний зернятками. — Хмельницький, 2011. — 60 с.
* Мегалітичне поховання культури кулястих амфор з околиць с. Ілятка на Хмельниччині. — Хмельницький, 2012. — 32 с.
* «Буря в стакані» або достовірна і неупереджена історія однієї пустої образи Б.Грищука. — Хмельницький, 2012. — 64 с.
* Залісці: основні віхи біографії. — Хмельницький, 2013. — 56 с.
* Зайчики і Постолівка на Збручі: через минуле до сучасності (спільно з Моздіром В. В.). — Хмельницький, 2014. — 60 с.
* Ідея, що стала реальністю. — Хмельницький, 2014. — 104 с.
* Міцівці: «північні ворота» Дунаєвеччини. — Хмельницький, 2014. — 72 с.
* Замки і фортеці з-понад Кучманського шляху (спільно зі Шпаковським С. М.). — Хмельницький, 2015. — 104 с.
* Давні карти та щоденники про Хмельниччину XVI—XVIII століть (спільно із Захар'євою З. В.). — Хмельницький, 2017. — 168 с.
* Замки, фортеці, Пізньосередньовічні міські укріплення Хмельницької області (спільно із Шпаковський С. М. і Стареньким І. О.). — Хмельницький, 2017. — 216 с.
* Миньківці на Ушиці: віхи біографії та сучасні принади (спільно із Захар'євою З. В.). — Хмельницький, 2017. — 72 с.
* [http://ecatalog.ounb.km.ua/cgi-bin/irbis64r_14/cgiirbis_64.exe <nowiki>Плоскирів XVIII століття (за слідами у котловані на вул. Кам'янецькій 11/1) [Текст] : спогади і дослідження / В. А. Захар'єв. - Хмельницький : Стрихар А. М., 2020. - 104 с. : фото.</nowiki>]
* [http://ecatalog.ounb.km.ua/cgi-bin/irbis64r_14/cgiirbis_64.exe <nowiki>Дух їхнього часу, або Проскурів неофіційний [Текст] : дослідження. Т. 1 / В. А. </nowiki>'''Захар'''<nowiki/>'єв, В. П. Свінц. - Хмельницький : Мельник А. А., 2021. - 192 с. : фото.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220121040314/http://ecatalog.ounb.km.ua/cgi-bin/irbis64r_14/cgiirbis_64.exe |date=21 січня 2022 }}

== Редактор-упорядник збірників ==
* Миньківці-на-Ушиці. — Кам'янець-Подільський, 2007. — 32 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2009. — Т. І. — 108 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Івано-Франківськ, 2010. — Т.2. — 148 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2011. — Т.3. — 240 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2012. — Т.4. — 132 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2013. — Т.5. — 204 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2014. — Т.6. — 274 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2015. — Т.7. — 196 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2016. — Т.8. — 288 с.
* Наукові записки Центру Мархоцькознавства. — Хмельницький, 2017. — Т.9. — 208 с.
* Старожитності культури кулястих амфор на Поділлі. Збірник статей та повідомлень. — Хмельницький, 2015. — 296 с.
* Хмельницькі краєзнавчі студії. Науково-краєзнавчий збірник. Випуск 2. — Хмельницький, 2015. — 188 с.

== Звання та відзнаки ==
* Краєзнавча премія імені історика та архівіста Ф. П. Шевченка Дунаєвецької районної організації Спілки краєзнавців України (2003).
* Літературна премія імені А. П. Чехова Московської міської організації Спілки письменників Росії (2013).
* Краєзнавча премія імені М. Орловського Хмельницької міської ради (2016).
* Краєзнавча премія імені Академіка І. Винокура (2017).
* Літературна премія імені Ю. Каплана (2018).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Григоренко О.'' Володимир Захар'єв: «…Й до скону буду тільки ним іти!» (з нагоди 50-річного ювілею). — Хмельницький, 2013. — 128 с.
* ''Баженов Л. В.'' Поділля в працях дослідників і краєзнавців ХІХ-ХХ ст. — Кам'янець-Подільський, 1993. — С. 215.
* Редактор 2000// Спеціальний випуск інформаційно-практичного бюлетеня «Прес-інформ» Національної спілки журналістів України. Серпень 2000 р. — К., 2000, — С. 231.
* Новообрані депутати районої ради//Дунаєвецький вісник. — 2002. — 6 квітня. — № 26-27.
* Дунаєвеччина в іменах. Біобібліографічний довідник. [уклад.: Прокопчук В. С., Прокопчук Т. К., Олійник С. В.] — Дунаївці, 2006. — С. 46-47.
* Енциклопедія Трипільської цивілізації. У 2-х томах. Т.2. — К., 2008. — С. 178.
* Історичне краєзнавство і проблеми регіональної історії правобережної України (наукова школа): біобібліографічний покажчик [уклад.:І. М. Конет, Л. В. Баженов, В. С. Прокопчук, Л. А. Онуфрієва, М. С. Карпович, О. В. Шевчук]. — Кам'янець-Подільський: Кам'янець-Подільський національний університет імені Івана Огієнка, 2011. — (Серія: Наукові школи університету; вип.12). — С. 183—188.
* «Ich?Nasze?Wspolne? — zapomniane dziedzictwo/ Їх? Наше? Спільне? — забута спадщина». — Biecz, 2011. — S. 23-46.
* Українська журналістика в іменах: матеріали до енциклопедичного словника /за ред. М.Романюка. — Львів, 2012. — Вип. 19. — С. 95-100.
* ''Григоренко О.'' Володимир Захар'єв — письменник і організатор літературного процесу на Поділлі// Духовні витоки Поділля: митці в історії краю. Матеріали IV всеукраїнської науково-практичної конференції. — Хмельницький, 2014. — С. 296—306.
* ''Григоренко О., Григоренко Л.'' Центр Мархоцькознавства: наукова структура громадської ініціативи // Духовні витоки Поділля: науковці в історії краю. Матеріали V Всеукраїнської науково-практичної конференції. — Хмельницький, 2015. — С. 55-64.
* [https://web.archive.org/web/20151117030953/http://ye.ua/news/news_13766.html Володимир Захар'єв відсвяткував п'ятидесятирічний ювілей]
* Володимир Захар'єв зустрівся з читачами [http://oub.com.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=424:2014-09-23-13-01-32&catid=1:2009-06-18-22-36-14&Itemid=26] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151117015710/http://oub.com.ua/index.php?option=com_content&view=article&id=424:2014-09-23-13-01-32&catid=1:2009-06-18-22-36-14&Itemid=26 |date=17 листопада 2015 }}
* Дієвий ентузіаст і новатор: дайджест публікацій з друкованих ЗМІ та сайтів із біобібліопокажчиком про діяльність В. А. Захар'єва у 2013—2018 рр. / Редактор-упорядник Грошко В. М. — Хмельницький, 2018. — 164 с.

{{бібліоінформація}}
[[Категорія:Уродженці Залісців (Дунаєвецький район)]]

title: Захар'єв Володимир Анатолійович

Народився: 17 вересня 1963 (61 рік) · Залісці, Дунаєвецький район, Хмельницька область, Українська РСР, СРСР

Діяльність: літератор, журналіст


text:
# Кіт Саймон
Кі́т Са́ймон (прибл. 1947 — 28 листопада 1949) — корабельний кіт з військового шлюпа «Аметист» (англ. HMS Amethyst) Королівського флоту Великої Британії. Відомий як кіт, що у 1949 році під час інциденту на Янцзи отримав вищу військову нагороду Великої Британії для тварин після того, як вижив після поранення артилерійським снарядом, підняття бойового духу екіпажу і знищення щурячої навали під час своєї служби.

## Життєпис

### Походження
Саймона знайшов 17-річний матрос Джордж Гікінботтом, член екіпажу британського фрегата HMS Amethyst, що базувався в Британському Гонконзі наприкінці 1940-х років. Знайшовши його, коли Гікінботтом блукав верфями, він тайно проніс виснаженого і нездорового кота на корабель у березні 1948 року. На той час вважалося, що Саймону було близько року.

### Служба
Незабаром Саймон здобув прихильність екіпажу та офіцерів, особливо тому, що той майстерно виловлював і вбивав щурів на нижніх палубах корабля. Кіт, що став щасливим талісманом команди, швидко здобув репутацію нахаби, залишаючи подарунки у вигляді мертвих щурів у ліжках моряків і у кашкеті сплячого капітана. У 1948 році командира корабля Яна Гріффітса змінив лейтенант-командор Бернард Скіннер, який прийняв Саймона як наступник.
Невдовзі після призначення Скіннера командиром, корабель вирушив угору річкою Янцзи до Нанкіна, аби замінити там черговий корабель HMS Consort. На півдорозі до пункту призначення корабель був атакований китайською батареєю польових гармат Народно-визвольної армії Китаю. Один з перших снарядів пробив каюту капітана, серйозно поранивши Саймона.
Згодом командир корабля Скіннер помер від отриманих поранень, а тяжко поранений кіт виповз на палубу і був доставлений до медичного відсіку корабля, де йому промили опіки і видалили чотири осколки. Не дивлячись на всі процедури, ніхто не сподівався на те, що тварина доживе до ранку. Натомість Саймону вдалося вижити, і після одужання він повернувся до своїх службових обов'язків.
Під час стоянки на річці Янцзи корабель заполонили щури, яких Саймонс активно винищував, а також піднімав бойовий дух моряків. Після повернення з Китаю кіт миттєво став знаменитістю, йому присвячували статті в британських і світових газетах. Саймон отримав «Хрест Вікторії для тварин» і вищу військову нагороду Великої Британії для тварин — медаль Марії Дікін. Станом на 2020 рік Саймон — єдиний кіт, що отримав цю нагороду. Його також було нагороджено «Синім хрестом», медаллю «За військово-морську службу» і присвоєнням звання «кота першого класу» (англ. able seacat), тотожне званню матросу першого класу (англ. able seaman, дос. «вправний моряк») після того, як той позбувся особливо злісного щура, відомого як Мао Цзедун.
Саймону писали листи, яких було настільки багато, що лейтенант корабля Стюарт Гетт був призначений «котячим офіцером», що відповідав за поштові відправлення Саймона. У кожному порту, де зупинявся «Аметист» на шляху додому, Саймону віддавали шану, а у Плімуті йому було влаштовано особливий прийом. Однак, як і всі тварини, що потрапляють на територію Великої Британії, Саймон підпадав під дію карантинних правил, і його негайно відправили до притулку для тварин у графстві Суррей.

### Смерть
Перебуваючи на карантині, Саймон заразився вірусом і, незважаючи на увагу медичного персоналу та тисяч доброзичливців, помер 28 листопада 1949 року від ускладнення вірусної інфекції, спричиненої його бойовими пораненнями. Сотні людей були присутні на його похороні на кладовищі домашніх тварин в Ілфорді — передмісті Лондона. Команда шлюпа «Аметист», що в повному складі була присутня на похованні, віддала корабельному коту Саймону останню шану перед могильною плитою, на якій викарбувано напис:
|  | В пам'ять про Саймона, що служив на кораблі Його Величності «Аметист» з травня 1948 по листопад 1949, нагородженого медаллю Марії Дікін у серпні 1949, померлого 28 листопада 1949. Під час інциденту на річці Янцзи Він тримався гідно. Оригінальний текст (англ.) IN MEMORY OF "SIMON" SERVED IN H.M.S. AMETHYST MAY 1948 — NOVEMBER 1949 AWARDED DICKIN MEDAL AUGUST 1949 DIED 28TH NOVEMBER 1949. THROUGHOUT THE YANGTSE INCIDENT HIS BEHAVIOUR WAS OF THE HIGHEST ORDER |

## Увічнення пам'яті
- Про події на річці Янцзи у 1957 році було знято фільм «Інцидент на Янцзи» (англ. «Yangtse Incident»), в якому в ролі Саймона був задіяний його наступник з шлюпа «Аметист» — Саймон II.

wikiname: ukwiki

title: Кіт Саймон

in_language: uk

wikitext:
{{Військовик|ім'я при народженні={{lang-en|Simon}}|країна={{GBR}}|вид збройних сил={{флот|Об'єднане Королівство}}|роки служби=[[1948]] — [[1949]]|прізвисько={{Lang-en|Able Seaman|lit=вправний кіт}}|портрет=Кіт_Саймон.jpg|розмір=265px}}

'''Кі́т Са́ймон''' ({{Circa}} [[1947]] — [[28 листопада]] [[1949]]) — корабельний кіт з військового шлюпа [[HMS Amethyst (F116)|«Аметист»]] ({{lang-en|HMS Amethyst}}) Королівського флоту [[Велика Британія|Великої Британії]]. Відомий як кіт, що у 1949 році під час [[Інцидент на Янцзи|інциденту на Янцзи]] отримав вищу військову нагороду Великої Британії для тварин після того, як вижив після поранення артилерійським снарядом, підняття бойового духу екіпажу і знищення щурячої навали під час своєї служби.

== Життєпис ==

=== Походження ===
Саймона знайшов 17-річний матрос Джордж Гікінботтом, член екіпажу британського фрегата [[HMS Amethyst (F116)|HMS Amethyst]], що базувався в [[Британський Гонконг|Британському Гонконзі]] наприкінці 1940-х років. Знайшовши його, коли Гікінботтом блукав [[Верф|верфями]], він тайно проніс виснаженого і нездорового кота на корабель у березні 1948 року. На той час вважалося, що Саймону було близько року<ref name=":0">{{Cite web|url=https://www.purr-n-fur.org.uk/famous/simon.html|title=Simon, of HMS Amethyst|last=Roberts|first=Patrick|publisher=Furr-n-Fur|language=en|access-date=2024-10-09}}</ref>.

=== Служба ===
Незабаром Саймон здобув прихильність екіпажу та офіцерів, особливо тому, що той майстерно виловлював і вбивав щурів на нижніх палубах корабля. Кіт, що став щасливим талісманом команди, швидко здобув репутацію нахаби, залишаючи подарунки у вигляді мертвих щурів у ліжках моряків і у [[Кашкет|кашкеті]] сплячого капітана<ref name=":0" />. У 1948 році командира корабля Яна Гріффітса змінив лейтенант-командор Бернард Скіннер, який прийняв Саймона як наступник.

Невдовзі після призначення Скіннера командиром, корабель вирушив угору річкою [[Янцзи]] до [[Нанкін|Нанкіна]], аби замінити там черговий корабель [[HMS Consort (R76)|HMS Consort]]. На півдорозі до пункту призначення корабель був атакований китайською батареєю польових гармат [[Народно-визвольна армія Китаю|Народно-визвольної армії Китаю]]. Один з перших снарядів пробив каюту капітана, серйозно поранивши Саймона.

Згодом командир корабля Скіннер помер від отриманих поранень, а тяжко поранений кіт виповз на палубу і був доставлений до медичного відсіку корабля, де йому промили опіки і видалили чотири осколки. Не дивлячись на всі процедури, ніхто не сподівався на те, що тварина доживе до ранку. Натомість Саймону вдалося вижити, і після одужання він повернувся до своїх службових обов'язків.

Під час стоянки на річці Янцзи корабель заполонили щури, яких Саймонс активно винищував, а також піднімав бойовий дух моряків<ref>{{Cite news|url=http://news.bbc.co.uk/2/hi/uk_news/england/devon/7072669.stm|title=Wartime hero cat Simon remembered|date=2007-11-01|language=en-GB|work=BBC|access-date=2024-10-09}}</ref>. Після повернення з [[Китайська Народна Республіка|Китаю]] кіт миттєво став знаменитістю, йому присвячували статті в британських і світових газетах. Саймон отримав «<nowiki/>[[Хрест Вікторії]] для тварин» і вищу військову нагороду Великої Британії для тварин — [[медаль Марії Дікін]]. Станом на 2020 рік Саймон — єдиний кіт, що отримав цю нагороду. Його також було нагороджено [[Синій хрест (організація)|«Синім хрестом»]], медаллю [[Медаль «За військово-морську службу» (Велика Британія))|«За військово-морську службу»]] і присвоєнням звання «кота першого класу» ({{Lang-en|able seacat}}), тотожне званню матросу першого класу ({{Lang-en|able seaman|lit=вправний моряк}}) після того, як той позбувся особливо злісного щура, відомого як Мао Цзедун<ref>{{Cite web|url=https://www.pdsa.org.uk/what-we-do/animal-awards-programme/pdsa-dickin-medal/simon?alias=get-involved/dm75/the-diligent/simon|title=PDSA Dickin Medal for Simon the hero cat|website=|publisher=PDSA|language=en|access-date=2024-10-09}}</ref>.

Саймону писали листи, яких було настільки багато, що лейтенант корабля Стюарт Гетт був призначений «котячим офіцером», що відповідав за поштові відправлення Саймона. У кожному порту, де зупинявся «Аметист» на шляху додому, Саймону віддавали шану, а у [[Плімут (Англія)|Плімуті]] йому було влаштовано особливий прийом. Однак, як і всі тварини, що потрапляють на територію Великої Британії, Саймон підпадав під дію карантинних правил, і його негайно відправили до притулку для тварин у графстві [[Суррей]].

=== Смерть ===
[[Файл:Able_Seacat_Simon.jpg | thumb |269x269px| Місце поховання кота Саймона на кладовищі домашніх тварин в [[Ілфорд|Ілфорді]]]]
Перебуваючи на карантині, Саймон заразився вірусом і, незважаючи на увагу медичного персоналу та тисяч доброзичливців, помер 28 листопада 1949 року від ускладнення вірусної інфекції, спричиненої його бойовими пораненнями. Сотні людей були присутні на його похороні на кладовищі домашніх тварин в [[Ілфорд|Ілфорді]] — передмісті [[Лондон]]а. Команда шлюпа «Аметист», що в повному складі була присутня на похованні, віддала корабельному коту Саймону останню шану перед могильною плитою, на якій викарбувано напис:{{цитата|В

пам'ять про Саймона,

що служив

на кораблі Його Величності «Аметист»

з травня 1948 по листопад 1949,

нагородженого медаллю Марії Дікін

у серпні 1949,

померлого 28 листопада 1949.

Під час інциденту на річці Янцзи

Він тримався гідно.

{{oq|en|IN

MEMORY OF

"SIMON"

SERVED IN

H.M.S. AMETHYST

MAY 1948 — NOVEMBER 1949

AWARDED DICKIN MEDAL

AUGUST 1949

DIED 28TH NOVEMBER 1949.

THROUGHOUT THE YANGTSE INCIDENT

HIS BEHAVIOUR WAS OF THE HIGHEST ORDER}}}}

== Увічнення пам'яті ==

* Про події на річці Янцзи у 1957 році було знято фільм «Інцидент на Янцзи» ({{Lang-en|«Yangtse Incident»}}), в якому в ролі Саймона був задіяний його наступник з шлюпа «Аметист» — Саймон II.

== Див. також ==
* [[Непотоплюваний Сем]]
* [[Ведмідь Войтек]]
* [[Баррі (собака)|Собака Баррі]]
* [[Room 8]]

== Примітки ==
<references responsive="" />

== Посилання ==
* [http://www.all4cat.info/2006/07/13/britanija_chtit_pamjat_kotageroja.html Британія вшановує пам'ять кота-героя] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304204455/http://www.all4cat.info/2006/07/13/britanija_chtit_pamjat_kotageroja.html |date=4 березня 2016 }} {{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20090724000530/http://zoomagazine.ru/trud/14/ Знамениті кішки] {{ref-ru}}
* [http://www.hindu.com/yw/2004/01/24/stories/2004012400060200.htm «Cat of war» (Online edition of The Hindu — India's National Newspaper)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20040927194723/http://www.hindu.com/yw/2004/01/24/stories/2004012400060200.htm |date=27 вересня 2004 }} {{ref-en}}
* [http://www.purr-n-fur.org.uk/famous/simon.html Simon, (a cat) of HMS «Amethyst»] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/67mEIVUAD?url=http://www.purr-n-fur.org.uk/famous/simon.html |date=19 травня 2012 }}, awarded the Dickin Medal {{ref-en}}
* [https://web.archive.org/web/20110214191322/http://www.nickcooper.org.uk/moggies/simon/simon.htm A photo of Simon] {{ref-en}}
* [http://news.bbc.co.uk/1/hi/england/devon/7072669.stm Wartime hero cat Simon remembered] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170803004919/http://news.bbc.co.uk/1/hi/england/devon/7072669.stm |date=3 серпня 2017 }} {{ref-en}}
* [http://groups.yahoo.com/group/fourships/ The Friends of the Four Ships] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110522060558/http://groups.yahoo.com/group/fourships/ |date=22 травня 2011 }} forum for veterans of HMS «Amethyst», «Consort», «London» and «Black Swan» {{ref-en}}

[[Категорія:Відомі коти]]

title: Кіт Саймон

Ім'я при народженні: англ. Simon

Прізвисько: англ. Able Seaman, дос. «вправний кіт»

Народження: 1947 · Британський Гонконг, Велика Британія

Смерть: 28 листопада 1949 · Суррей, Англія, Велика Британія · інфекція

Поховання: Ilford Animal Cemeteryd

Країна: Велика Британія

Вид збройних сил: Військово-морські сили Великої Британії

Війни / битви: Інцидент на Янцзи

Нагороди: The Blue Cross Medald (листопад 1949)


text:
# Бабичів Став
Бабичів Став, відомий також як Слобідське озеро — ставок, що знаходиться в Пересипському районі міста Одеси, між історичним районом Слобідка і Шкодовою горою. Ставок був викопаний як кар'єр і тривалий час використовувався як пожежна водойма для Нафтопереробного заводу.
Водойма в різні періоди називалася також Циганський ставок, Любочкин ставок, Кривий ставок. В 1970-х роках він був достатньо чистим, а сходи із боку вулиці Озерної вели до пляжу. на даний час ставок занедбаний, зарослий очеретом.

title: Бабичів Став

wikitext:
{{Озеро
 | назва = Бабичів Став
 | зображення = Babychiv Pond.jpg
 | зображення_розмір = 300 px
 | підпис = Зовнішній вигляд ставка
 | розташування = [[Одеська область]], [[Одеса]]
 | координати = {{coord|46.505500|N|30.690833|E|type:waterbody_region:UA|display=inline,title}}
 |lat_dir=N | lat_deg= 46| lat_min=30 | lat_sec=19.8
 |lon_dir=E | lon_deg= 30 | lon_min=41 | lon_sec=27.0
 | карта розташування = Україна
 | розмір карти       = 300
 | карта розташування1 = Україна Одеська область
 | розмір карти1      = 300
 | країни = {{UKR}}
 | тип = ставок
 | група =
 | площа =
 | висота =
 | середня_глибина =
 | максимальна_глибина =
 | розмір = <!-- Розмір озера, наприклад «584 км завдовжки <br>16–80 км завширшки» або «584 x 80 км» -->
 | довжина = 600 м
 | ширина = 110 м
 | берегова_лінія = <!-- Довжина берегової лінії -->
 | об'єм =
 | режим =
 | солоність =
 | температура =
 | острови =
 | вливаються = річка Крива Балка
 | витікають = <!-- Перелік основних рік, що витікають із озера -->
 | басейн =
 | країни_басейну =
 | міста = [[Одеса]]
 | примітки =
 }}

'''Бабичів Став''', відомий також як '''Слобідське озеро''' — ставок, що знаходиться в [[Пересипський район|Пересипському районі]] міста [[Одеса|Одеси]], між історичним районом [[Слобідка (Одеса)|Слобідка]] і [[Шкодова гора|Шкодовою горою]]. Ставок був викопаний як кар'єр і тривалий час використовувався як пожежна водойма для [[Одеський нафтопереробний завод|Нафтопереробного заводу]].

Водойма в різні періоди називалася також ''Циганський ставок'', ''Любочкин ставок'', ''Кривий ставок''. В 1970-х роках він був достатньо чистим, а сходи із боку вулиці Озерної вели до пляжу. на даний час ставок занедбаний, зарослий очеретом.

== Джерела ==
* https://dumskaya.net/news/puls-goroda-na-novoj-slobodke-prud-s-krokodilom--046502/ua/
* https://od.vgorode.ua/news/dosuh_y_eda/a1154474-otdokhni-ot-shuma-interesnaja-prohulka-k-dvum-odesskim-ozeram

{{Odesa-stub}}
{{Слобідка (Одеса)}}

[[Категорія:Слобідка (Одеса)]]
[[Категорія:Географія Одеси]]
[[Категорія:Пересипський район]]
[[Категорія:Водосховища Одеської області]]
[[Категорія:Стави України]]

title: Розташування

Країна: Україна

Регіон: Одеса · Пересипський район

Розташування: Одеська область, Одеса

Прибережні країни: Україна

title: Геологічні дані

Тип: ставок

title: Розміри

Довжина: 600 м км

Ширина: 110 м км

title: Басейн

Вливаються: річка Крива Балка

title: Інше

Міста та поселення: Одеса

Інше:
Бабичів Став (Україна)
Бабичів Став (Одеська область)
Бабичів Став у Вікісховищі


text:
# Марія Новак (політик)
Марія Тереза Новак, уроджена Півовар (нар. 31 березня 1950, Хожув) — польська політикиня, педагогиня, депутатка Сейму Республіки Польщі IV, V, VI, VII і VIII каденцій.

## Біографія
Закінчила I загальноосвітній ліцей імені Юліуша Словацького в Хожуві, потім навчалася на факультеті математики, фізики та хімії Сілезького університету в Катовіцах. З 1973 року працювала вчителькою. У 1991—2001 рр. була директоркою Вищої школи Асоціації католицьких сімей. Вона також очолювала місцевий осередок цієї асоціації. Марія Тереза Новак є леді Кінного Ордену Святого Гробу Господнього в Єрусалимі.
Належала до Громадського руху AWS і Правого альянсу. З 1990 по 2001 рік вона була депутаткою міської ради Хожува, а також виконувала функції віцепрезидентки. У 2001, 2005 та 2007 роках отримала депутатський мандат від списку «Право і справедливість» у виборчому окрузі Катовіце. На парламентських виборах Польщі 2011 року вчетверте обрана народною депутаткою, отримала 10 820 голосів. У 2015 році не була переобрана. У 2019 році отримала можливість зайняти місце депутатки 8-го терміну замість Гжегожа Тобішовського, на що вона погодилася. На виборах того ж року не була переобрана.

title: Марія Новак (політик)

wikitext:
{{Otheruses|polityk i nauczycielki|[[Maria Nowak|inne osoby o tym imieniu i nazwisku]]}}{{Особа}}'''Марія Тереза Новак''', уроджена Півовар (нар. [[31 березня]] [[1950|1950,]] [[Хожув]]) — польська [[політик]]иня, педагогиня, депутатка [[Сейм Республіки Польща|Сейму Республіки Польщі IV, V, VI, VII і VIII]] каденцій.

== Біографія ==
Закінчила [[Uniwersyteckie I Liceum Ogólnokształcące im. Юліуша Словацького в Хожуві|I загальноосвітній ліцей імені]] [[Uniwersyteckie I Liceum Ogólnokształcące im. Юліуша Словацького в Хожуві|Юліуша Словацького в Хожуві]], потім навчалася на факультеті [[Математика|математики]], фізики та хімії [[Сілезький університет у Катовицях|Сілезького університету]] в [[Катовиці|Катовіцах]]. З 1973 року працювала вчителькою. У 1991—2001 рр. була директоркою Вищої школи [[Польська федерація асоціацій католицьких сімей|Асоціації католицьких сімей]]. Вона також очолювала місцевий осередок цієї асоціації. Марія Тереза Новак є леді [[Єрусалимський Орден Святого Гробу Господнього|Кінного Ордену Святого Гробу Господнього в Єрусалимі]]<ref>Janusz Kamiński, Urszula Przymus (red.), ''Zwierzchnictwo w Polsce Zakonu Rycerskiego Grobu Bożego w Jerozolimie'', Księgarnia św. Jacka, Katowice 2008, [[Specjalna:Książki/9788370306410|ISBN 978-83-7030-641-0]].</ref>.

Належала до [[Громадський рух (політична партія)|Громадського руху AWS]] і [[Угода права|Правого альянсу]]. З 1990 по 2001 рік вона була депутаткою міської ради Хожува, а також виконувала функції віцепрезидентки. У 2001, 2005 та 2007 роках отримала депутатський мандат від списку [[Право і справедливість|«Право і справедливість»]] у [[Виборчий округ No 31 до Сейму Республіки Польща|виборчому окрузі Катовіце]]. На [[Парламентські вибори в Польщі 2011|парламентських виборах Польщі 2011 року]] вчетверте обрана народною депутаткою, отримала 10 820 голосів<ref>{{Cite web|url=https://wybory2011.pkw.gov.pl/wsw/pl/000000.html|title=Serwis PKW – Wybory 2011}}</ref>. У [[Парламентські вибори в Польщі 2015|2015 році]] не була переобрана. У 2019 році отримала можливість зайняти місце депутатки 8-го терміну замість [[Гжегож Тобішовський|Гжегожа Тобішовського]], на що вона погодилася<ref>{{Monitor Polski|2019|505}}</ref>. На [[Парламентські вибори в Польщі 2019|виборах того ж року]] не була переобрана<ref>{{Cite web|url=https://sejmsenat2019.pkw.gov.pl/sejmsenat2019/pl/wyniki/komitet/26079/sejm/okr/31|title=Serwis PKW – Wybory 2019}}</ref>.

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Бібліографія ==

* {{Cite web|url=http://www.sejm.gov.pl/sejm7.nsf/posel.xsp?id=264|title=Strona sejmowa posła VII kadencji}}
* ''Sejm Rzeczypospolitej Polskiej. VII kadencja. Przewodnik'', Wydawnictwo Sejmowe, Warszawa 2012, s. 290.
[[Категорія:Випускники Сілезького університету]]
[[Категорія:Члени партії «Право і справедливість»]]
[[Категорія:Уродженці Хожува]]
[[Категорія:Народились 1950]]
[[Категорія:Депутати Сейму Польщі]]

title: пол. Maria Nowak

Народилася: 31 березня 1950 (74 роки) · Хожув, Республіка Польща

Країна: Республіка Польща

Діяльність: політична діячка, шкільна учителька

Alma mater: Сілезький університет у Катовицях

Знання мов: польська

Посада: член Сейму Польщі

Партія: Право і справедливість

Конфесія: католицтво


text:
# Сантіагу-Майор (Бежа)
Сантіагу-Майор (порт. Santiago Maior; МФА: [sɐ̃.ti.ˈa.gu maj.ˈoɾ]) — парафія в Португалії, у муніципалітеті Бежа. Розташована в південній частині країни, на теренах історичної португальської провінції Алентежу. Входить до складу округу Бежа. За адміністративним поділом, чинним до 1976 року, терени парафії були складовою провінції Нижнє Алентежу. Належить до Безької діоцезії Католицької церкви. Патрон — святий Яків. Площа — 43,0544 км². Населення — 7620 ос. (2011). Слабо урбанізований регіон. Густота населення — 176,99 осіб/км²
. Код — 020513.

## Населення
| Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців | Кількість мешканців |
| ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- | ------------------- |
| 1864                | 1878                | 1890                | 1900                | 1911                | 1920                | 1930                | 1940                | 1950                | 1960                | 1970                | 1981                | 1991                | 2001                | 2011                |
| 1 854               | 2 028               | 2 212               | 2 470               | 2 463               | 2 818               | 3 748               | 3 637               | 5 438               | 5 251               | 5 551               | 7 153               | 7 331               | 7 856               | 7 620               |

title: Сантіагу-Майор (Бежа)

wikitext:
{{Otheruses-2|Сантіагу-Майор|Сантіагу|Майор (значення)}}
{{Адміністративна одиниця Португалії
| name =
| native_name =
| type = парафія
| image_coat_of_arms =
| image_shield =
| image_flag =
| flag_border =
| image_skyline =
| image_caption =
| image_location =
| image_map =
| map_caption =
| coordinates =
| region =
| island =
| CIM =
| metro =
| district = [[Бежа (округ)|Бежа]]
| municipality = [[Бежа]]
| municipalities =
| parishes =
| seat =
| leader_party =
| leader_name =
| elevation =
| elevation_m =
| elevation_min =
| elevation_max =
| area_total = 43.0544
| area_total_km2 =
| population_total = 7620
| population_as_of = [[2011]]<ref name="EU">{{Eurostat LAU}}</ref>
| postal_code =
| area_code = 020513
| patron = святий Яків
| holiday =
| established_date =
| dissolved =
| website =
}}
'''Сантіагу-Майор''' ({{lang-pt|Santiago Maior}}; {{IPA2|sɐ̃.ti.ˈa.gu maj.ˈoɾ}}<ref>{{МФА-пор}}</ref>) — [[парафії Португалії|парафія]] в [[Португалія|Португалії]], у [[муніципалітети Португалії|муніципалітеті]] [[Бежа]]. Розташована в південній частині країни, на теренах історичної португальської [[провінції Португалії|провінції]] [[Алентежу]]. Входить до складу [[округи Португалії|округу]] [[Бежа (округ)|Бежа]]. За адміністративним поділом, чинним до [[1976]] року, терени парафії були складовою провінції [[Нижнє Алентежу]]. Належить до [[Безька діоцезія|Безької діоцезії]] [[Католицька церква в Португалії|Католицької церкви]]. [[Святий покровитель|Патрон]] — святий Яків<ref>[http://www.anuariocatolicoportugal.net/lista_oragos.asp Oragos] // ''Anuário Católico. Portugal''.</ref>. Площа — {{formatnum:43.0544}} км². Населення — 7620 ос. ([[2011]]<ref name="EU"/>). Слабо [[урбанізація|урбанізований]] регіон.<!-- (3) Rural areas (thinly populated areas) (Code 3) --><ref>[https://ec.europa.eu/eurostat/web/gisco/geodata/reference-data/population-distribution-demography/degurba Degree of Urbanisation], eurostat</ref> Густота населення — {{Densidade populacional2|7620|43.0544|}}. Код — 020513.

== Населення ==
{| class="wikitable" style="text-align:center"
|-
! colspan="15" | Кількість мешканців<ref>Instituto Nacional de Estatística (Recenseamentos Gerais da População) [https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170710195038/https://www.ine.pt/xportal/xmain?xpid=INE&xpgid=ine_publicacoes |date=10 липня 2017 }}</ref>
|- bgcolor="white"
| align="center" | '''1864'''
| align="center" | '''1878'''
| align="center" | '''1890'''
| align="center" | '''1900'''
| align="center" | '''1911'''
| align="center" | '''1920'''
| align="center" | '''1930'''
| align="center" | '''1940'''
| align="center" | '''1950'''
| align="center" | '''1960'''
| align="center" | '''1970'''
| align="center" | '''1981'''
| align="center" | '''1991'''
| align="center" | '''2001'''
| align="center" | '''2011'''
|- bgcolor="white"
| align="center" |	1 854
| align="center" |	2 028
| align="center" |	2 212
| align="center" |	2 470
| align="center" |	2 463
| align="center" |	2 818
| align="center" |	3 748
| align="center" |	3 637
| align="center" |	5 438
| align="center" |	5 251
| align="center" |	5 551
| align="center" |	7 153
| align="center" |	7 331
| align="center" |	7 856
| align="center" |	7 620
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{ci}}
* {{Eurostat LAU}}
{{Парафії Бежі }}
{{ac}}

[[Категорія:Парафії Бежі]]

title: — Парафія —

Країна: Португалія

Округ: Бежа

Муніципалітет: Бежа

— Парафія —:
Площа
Населення (2011)

Часовий пояс: WET (UTC±00:00)

Покровитель: святий Яків


text:
# Пруглов Григорій Тимофійович
Григорій Тимофійович Пруглов (28 липня 1916, Катеринослав — дата смерті невідома) — український радянський скульптор; член Спілки радянських художників України.

## Біографія
Народився 28 липня 1916 року в місті Катеринославі (нині Дніпро, Україна). 1935 року закінчив Дніпропетровське художнє училище; 1941 року — Київський художній інститут, де навчався у Макса Гельмана, Леоніда Шервуда.
Мешкав у Києві і будинку на вулиці Володимирській, № 4, квартира № 12.

## Творчість
Працював в галузі станкової скульптури. Серед робіт:
- «Герой Радянського Союзу Григрій Варава» (1945);
- «Чотириразовий Герой Радянського Союзу Георгій Жуков» (1946);
- «Прапор Перемоги» (1946);
- «Пушкін і Гоголь» (1957);
- «Космонавт Андріян Ніколаєв» (1966).

Брав участь у республіканських та всесоюзних виставках з 1945 року

title: Пруглов Григорій Тимофійович

wikitext:
{{однофамільці|Пруглов}}
{{особа}}
'''Григорій Тимофійович Пруглов''' ([[28 липня]] [[1916]], [[Катеринослав]] — дата смерті невідома) — [[Українська Радянська Соціалістична Республіка|український радянський]] [[скульптор]]; член [[Національна спілка художників України|Спілки радянських художників України]].

== Біографія ==
Народився [[28 липня]] [[1916]] року в місті Катеринославі (нині [[Дніпро (місто)|Дніпро]], [[Україна]]). 1935 року закінчив [[Дніпропетровське художнє училище]]; 1941 року — [[Київський художній інститут]], де навчався у [[Гельман Макс Ісайович|Макса Гельмана]], [[Шервуд Леонід Володимирович|Леоніда Шервуда]].

Мешкав у [[Київ|Києві]] і будинку на [[Володимирська вулиця (Київ)|вулиці Володимирській]], № 4, квартира № 12.

== Творчість ==
Працював в галузі станкової скульптури. Серед робіт:
* «Герой Радянського Союзу Григрій Варава» (1945);
* «Чотириразовий Герой Радянського Союзу Георгій Жуков» (1946);
* «Прапор Перемоги» (1946);
* «Пушкін і Гоголь» (1957);
* «Космонавт Андріян Ніколаєв» (1966).
Брав участь у республіканських та всесоюзних [[виставка]]х з 1945 року

== Література ==
* Пруглов Григорій Тимофійович // {{УРХ|С=382}}

{{Портали|Біографії|Скульптура|Київ}}

[[Категорія:Скульптори Києва]]
[[Категорія:Радянські скульптори]]
[[Категорія:Члени Національної спілки художників України]]

title: Пруглов Григорій Тимофійович

Народився: 28 липня 1916 · Катеринослав, Російська імперія

Помер: невідомо

Країна: Російська імперія · УНР · СРСР

Діяльність: скульптор

Alma mater: Дніпропетровське художнє училище (1935) і Київський державний художній інститут (1941)

Вчителі: Гельман Макс Ісайович і Шервуд Леонід Володимирович


text:
# Федоров Андрій Павлович
Андрій Павлович Федоров (26 серпня 1888, Мангуш — 1937) — революціонер, чекіст.

## Біографія
Народився 26 серпня 1888 року в селі Мангуші Маріупольського повіту Катеринославської губернії в селянській родині. Закінчивши двокласне сільське училище, вступив до Маріупольської гімназії. У 1905 році за участь в страйковому русі учнів був виключений з неї, пізніше здав екстерном іспити і у 1909 році вступив до Новоросійського університету на медичний факультет.
Брав участь у революційній діяльності партії есерів, за що був виключений з університету і висланий з Одеси.
У 1910 році вступив на юридичний факультет Харківського університету. У 1912 році за участь у страйку протесту проти розстрілу робітників на Ленських золотих копальнях був звільнений з університету, заарештований і висланий за межі губернії. Проживав на Кавказі. У 1914 році екстерном закінчив університет, отримавши професію юриста.
У серпні 1915 року А. П. Федоров був призваний на військову службу і направлений на навчання в Олександрівське військове училище в Москві. У 1916 році йому дали звання в прапорщика і зарахували в 5 сибірський полк в Туркестані.
Перебуваючи на службі в армії, А. П. Федоров вів революційну роботу серед солдатів, був членом полкового солдатського комітету. У 1917 році став на бік революції і взяв у ній активну участь.
З приходом білогвардійців у Туркестан А. П. Федоров був заарештований, але у зв'язку з тяжкою хворобою звільнений. Лікувався в Єсентуках, де брав участь у роботі підпільної комуністичної групи.
Наприкінці серпня 1919 року був заарештований денікінської контррозвідкою за звинуваченням у зв'язках з більшовиками. Білогвардійський суд засудив його до розстрілу, проте в кінці грудня того ж року по «маніфесту Денікіна» був помилуваний і направлений до караульну роту у Владикавказ. У січні 1920 року втік під виглядом кучера в Тіфліс, де поступив на роботу секретним співробітником Особливого відділу 10-ї армії.
З 1920 по 1922 рік А. П. Федоров працював на Кавказі уповноваженим, а потім начальником відділення Особливого відділу Батумського укріпрайону. У 1922 році відряджений до Тіфлісу, а потім у Кутаїсі на посаду начальника відділення Закавказького НК.
У 1922 році А. П. Федорова як чекіста, що мав великий досвід роботи, перевели в центральний апарат ВНК, де він працював спочатку секретним співробітником із закордону, а потім начальником контррозвідувального відділу. На цій посаді він залишався до 1933 року.
У 1922 році перед А. П. Федоровим як керівником КРО ВНК було поставлено завдання щодо припинення діяльності очолюваного Б. Савінковим «Союзу захисту Батьківщини і свободи». У розробленій під керівництвом Ф. Е. Дзержинським операції «Синдикат-2» йому відводилася одна з головних ролей.
Виступаючи як керівник легендованої чекістами контрреволюційної організації «Ліберальні демократи», А. П. Федоров неодноразово виїжджав до Парижа до Б. Савінкова, зустрічався з активістами його організації, а також з британським розвідником С. Рейлі. Буваючи в Польщі, він також зустрічався з співробітниками розвідки Генерального штабу цієї країни, яких забезпечував спеціально підготовленими дезінформаційними матеріалами.
У цій операції А. П. Федоров проявив виняткову сміливість, витримку, винахідливість і самовладання. Він витримав неодноразові перевірки, у тому числі під дулом пістолета, які влаштовував йому найближчий помічник Савінкова — Павловський.
Завдяки професійному досвіду А. П. Федорова, чекістам вдалося схилити до приїзду в СРСР Б. Савінкова та його найближчих співробітників.
За успішне виконання складного завдання ОГПУ 5 вересня 1924 року А. П. Федоров був нагороджений орденом Червоного Прапора. Колегія ОГПУ присвоїла йому звання «Почесний чекіст».
З 1933 по 1937 рік він працював начальником розвідувального відділу Управління НКВС Ленінграда і Ленінградської області.
У 1937 році за помилковим звинуваченням у троцькістській діяльності він був заарештований і засуджений до розстрілу.
У 1956 році А. П. Федоров реабілітований посмертно.

title: Федоров Андрій Павлович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Андрій Павлович Федоров
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           = Fedo.jpg
| розмір_зображення    = 200пкс
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 26.8.1888
| місце_народження = [[Мангуш]], [[Донецька область]]
| дата_смерті = 1937
| місце_смерті =
| причина_смерті =
| громадянство =
| національність =
| Alma_mater =
| відомий_(відома) =
| рід_діяльності =
| титул =
| посада =
| військове звання =
| платня =
| термін =
| попередник =
| наступник =
| партія =
| головував_(-ла) =
| конфесія =
| рід =
| родичі =
| дружина =
| діти =
| підпис =
| нагороди = {{Орден Червоного Прапора}}
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки =
| зріст =
| вага =
| герб =
| підпис_герба =
}}
{{Othernames|Федоров}}
'''Андрій Павлович Федоров''' ([[26 серпня]] [[1888]], [[Мангуш]] — [[1937]]) — революціонер, чекіст.

== Біографія ==
[[Файл:МД Федоров Мар.JPG|міні|ліворуч|150пкс|Меморіальна дошка на будинку Маріупольської гімназії]]
Народився [[26 серпня]] [[1888]] року в селі [[Мангуш]]і [[Маріупольський повіт|Маріупольського повіту]] [[Катеринославська губернія|Катеринославської губернії]] в [[селянин|селянській]] родині. Закінчивши двокласне сільське училище, вступив до Маріупольської гімназії. У [[1905]] році за участь в [[страйк]]овому русі учнів був виключений з неї, пізніше здав екстерном іспити і у [[1909]] році вступив до [[Одеський національний університет імені І. І. Мечникова|Новоросійського університету]] на медичний факультет.

Брав участь у революційній діяльності партії [[соціалісти-революціонери|есерів]], за що був виключений з університету і висланий з [[Одеса|Одеси]].

У [[1910]] році вступив на юридичний факультет [[Харківський національний університет імені В. Н. Каразіна|Харківського університету]]. У [[1912]] році за участь у страйку протесту проти [[розстріл]]у [[робітник]]ів на Ленських золотих копальнях був звільнений з університету, [[арешт|заарештований]] і висланий за межі губернії. Проживав на [[Кавказ]]і. У [[1914]] році екстерном закінчив університет, отримавши [[професія|професію]] [[юрист]]а.

У [[серпень|серпні]] [[1915]] року А. П. Федоров був призваний на військову службу і направлений на навчання в [[Олександрівське військове училище]] в [[Москва|Москві]]. У [[1916]] році йому дали [[військове звання|звання]] в [[прапорщик]]а і зарахували в 5 сибірський полк в [[Туркестан]]і.

Перебуваючи на службі в армії, А. П. Федоров вів революційну роботу серед [[солдат]]ів, був членом полкового солдатського комітету. У [[1917]] році став на бік революції і взяв у ній активну участь.

З приходом [[Біла армія|білогвардійців]] у Туркестан А. П. Федоров був заарештований, але у зв'язку з тяжкою [[хвороба|хворобою]] звільнений. Лікувався в [[Єсентуки|Єсентуках]], де брав участь у роботі підпільної комуністичної групи.

Наприкінці серпня [[1919]] року був заарештований денікінської контррозвідкою за звинуваченням у зв'язках з [[більшовики|більшовиками]]. Білогвардійський суд засудив його до розстрілу, проте в кінці грудня того ж року по «маніфесту Денікіна» був помилуваний і направлений до караульну роту у [[Владикавказ]]. У січні [[1920]] року втік під виглядом кучера в [[Тбілісі|Тіфліс]], де поступив на роботу секретним співробітником Особливого відділу 10-ї армії.

З [[1920]] по [[1922]] рік А. П. Федоров працював на Кавказі уповноваженим, а потім начальником відділення Особливого відділу Батумського укріпрайону. У [[1922]] році відряджений до Тіфлісу, а потім у [[Кутаїсі]] на посаду начальника відділення Закавказького НК.

У 1922 році А. П. Федорова як чекіста, що мав великий досвід роботи, перевели в центральний апарат ВНК, де він працював спочатку секретним співробітником із закордону, а потім начальником контррозвідувального відділу. На цій посаді він залишався до [[1933]] року.

У 1922 році перед А. П. Федоровим як керівником КРО ВНК було поставлено завдання щодо припинення діяльності очолюваного [[Савінков Борис Вікторович|Б. Савінковим]] «[[Союз захисту Батьківщини і свободи|Союзу захисту Батьківщини і свободи]]». У розробленій під керівництвом [[Дзержинський Фелікс Едмундович|Ф. Е. Дзержинським]] операції «Синдикат-2» йому відводилася одна з головних ролей.

Виступаючи як керівник легендованої чекістами контрреволюційної організації «Ліберальні демократи», А. П. Федоров неодноразово виїжджав до [[Париж]]а до Б. Савінкова, зустрічався з активістами його організації, а також з британським розвідником [[Сідней Райлі|С. Рейлі]]. Буваючи в [[Польща|Польщі]], він також зустрічався з співробітниками розвідки Генерального штабу цієї країни, яких забезпечував спеціально підготовленими дезінформаційними матеріалами.

У цій операції А. П. Федоров проявив виняткову сміливість, витримку, винахідливість і самовладання. Він витримав неодноразові перевірки, у тому числі під дулом [[пістолет]]а, які влаштовував йому найближчий помічник Савінкова — Павловський.

Завдяки професійному досвіду А. П. Федорова, чекістам вдалося схилити до приїзду в [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] Б. Савінкова та його найближчих співробітників.

За успішне виконання складного завдання ОГПУ [[5 вересня]] [[1924]] року А. П. Федоров був нагороджений [[орден]]ом [[Орден Червоного Прапора|Червоного Прапора]]. Колегія ОГПУ присвоїла йому звання «[[Почесний чекіст]]».

З [[1933]] по [[1937]] рік він працював начальником розвідувального відділу Управління НКВС [[Санкт-Петербург|Ленінграда]] і [[Ленінградська область|Ленінградської області]].

У [[1937]] році за помилковим звинуваченням у троцькістській діяльності він був заарештований і засуджений до розстрілу.

У [[1956]] році А. П. Федоров [[реабілітація|реабілітований]] посмертно.

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20100810205931/http://svr.gov.ru/history/fede.htm Сайт Служби зовнішньої розвідки Російської Федерації]{{ref-ru}}

[[Категорія:Уродженці Мангуша]]
[[Категорія:Чекісти]]
[[Категорія:Випускники Харківського університету]]
[[Категорія:Розстріляні в СРСР]]
[[Категорія:Реабілітовані в СРСР]]

title: Андрій Павлович Федоров

Народився: 26 серпня 1888 · Мангуш, Донецька область

Alma mater: ХНУ ім. В. Н. Каразіна

Заклад: ХНУ ім. В. Н. Каразіна

Нагороди: Орден Червоного Прапора


text:
# Культура сірої розмальованої кераміки
Культура розмальованої сірої кераміки, РСК (англ. Painted Grey Ware culture, PGW)- це  археологічна культура залізної доби Гангської рівнини і долини річки Гхаггар-Хакра (англ. Ghaggar-Hakra), яка існувала приблизно від 1200 до н. е. до 600 року до нашої ери. Вона є сучасником і наступником культури чорної і червоної кераміки. Культура характеризується стилем витонченої кераміки з сірої глини, розфарбованої чорним геометричним орнаментом, пов'язана з сільськими і міськими населеними пунктами (але без великих міст, як у Харрапа), одомашненими конями, роботами по слоновій кістці і появою залізної металургії.
Однак ці характеристики можуть змінитися, оскільки свіжі дослідження археологом Вінаєм Кумар Гуптою припускають, що Матхура був найбільшою ділянкою РСК з площею близько 375 гектарів. Серед найбільших ділянок також нещодавно розкопаний Ахічатра, з принаймні 40 га площі у часи РСК разом зі свідченнями початку будівництва укріплень, які доходять до шарів РСК. У Ахічатра нещодавно було ідентифіковано два періоди РСК, ранній — від 1500 до 800 р. до н. е., і пізній — від 800 до 400 р. до нашої ери. Поточна загальна кількість виявлених ділянок РСК становить більше ніж 1100.
Культура, ймовірно, відповідає середньому і пізньому Ведичному періоду, тобто державі Куру-Панчала, першій великій державі в Південній Азії після занепаду Індської цивілізації. Її змінила культура північної чорної лощеної кераміки у період близько 700—500 до н. е., яка асоціюється з розквітом великих держав Магаджанапада і імперії Маґадга.

## Огляд
Культура РСК вирощувала рис, пшеницю і ячмінь, і одомашнила свійську худобу, овець, свиней і коней. Будинки будували за принципом мазанки, з грязі або цегли, різного розміру — від невеликих хатин до великих будинків з безліччю кімнат. Існувала чітка ієрархія поселень, з кількома центральними містами, що виділяються серед численних невеликих сіл. Деякі ділянки, в тому числі Джакхера в Уттар-Прадеш, демонструють «досить розвинуті, прото-міські чи напівміські етапи» цієї культури, з ознаками соціальної організації і торгівлі, в тому числі прикраси з золота, міді, слонової кістки, коштовного та напівкоштовного каміння, бункери для надлишків зерна, кам'яні ваги, бруковані вулички, водні канали і набережні.
Мистецтв і ремесла людей культури РСК представлені прикрасами (зробленими з теракоти, каменю, фаянсу та скла), фігурками людей і тварин (зробленими з теракоти), а також «різьбленими теракотовими дисками з декоративними краями і геометричними мотивами», які, ймовірно, мали "ритуальний сенс, " може були одним із символів божеств. У Бхагванпура в районі Курукшетрі Хар'яни, розкопки показали змішування між пізньою харапською культурою і культурою розмальованої сірої кераміки, великі будинки, які могли бути особняками еліти, і обпалену цеглу, яка могла використовуватись у ведичних вівтарях.
У 1950-х роках археолог Б. Б. Лал пов'язав поселення Хастинапура, Матхура, Ахічатра, Кампіля, Барнава, Курукшетра і інші ділянки культури РСКз періодом Махабхарати і аріями. Крім того, він зазначив, що «Махабхарата» згадує потоп, а у Хастинапурі було знайдено шар уламків і бруду від потопу. Разом з тим, Б. Б. Лал вважав свої теорії тимчасовими і складеними на основі обмеженого обсягу доказів, і згодом він переглянув свої висловлювання про характер цієї культури (Kenneth Kennedy, 1995). Б. Б. Лал підтвердив, що Махабхарата пов'язана ділянками РСК в недавній презентації на Міжнародному семінарі з «Махабхарати» 2012 року, який проводив «Драупаді Траст», де датував бл. 900 р. до н. е. для великої війни, про яку розповідається в Махабхараті.
Стиль кераміки цієї культури відрізняється від кераміки Іранського нагір'я і Афганістана (Bryant 2001). На деяких ділянках предмети культури РСК та Пізня Харапська кераміка датується одночасно. Археолог Джим Шеффер (1984:84-85) зазначив, що «на даний час археологічний літопис вказує на відсутність культурних розривів, що відокремлюють вироби РСК з корінної протоісторичної культури». Тим не менш, спадкоємність гончарних стилів можна пояснити тим фактом, що кераміку в основному виробляли корінні майстри навіть після індо-арійської міграції. За словами Чакрабарті (1968) та інших дослідників, витоки патернів існування (наприклад, використання рису) і більшості інших характеристик культури РСК слід шукати у Східній Індії або навіть Південно-Східній Азії.
Наприкінці періоду, багато з поселень РСК виросли у великі населені пункти та міста періоду культури північної чорної лощеної кераміки.
Нещодавно Кембриджський університет і Бенареський індуїстський університет проводили розкопки в Аламгірпурі недалеко від Делі, де зразок OxA-21882 показав каліброване радіовуглецеве датування періодом від 2136 р. до н. е. до 1948 р. до н. е. для шарів РСК, що перекриває зрілу Харапську фази на ділянці, що дає підстави припустити вік ранніх стадій культури РСК набагато старшими, ніж вважалося раніше. Підтвердження цього раннього початку РСК було отримано, коли команда Археологічного управління Індії на чолі з Б. Р. Мані і Винаєм Кумар Гуптою зібрали зразки деревного вугілля у Госна, ділянці в 6 км на схід від Матхура через річку Джамна, де два радіовуглецеві датування шарів РСК дали 2160 р. до н. е. і 2170 р. до н. е.

## Нотатки
1. ↑  Див.також Індо-арійська міграція (теорія)#Археологічні свідчення.

title: Культура сірої розмальованої кераміки

wikitext:
[[Файл:Painted_Grey_Ware_Culture_(1200-600_BCE).png|міні|Карти деяких ділянок РСК.]]
{{Залізна доба}}
'''Культура розмальованої сірої кераміки, РСК''' ({{lang-en|Painted Grey Ware culture, PGW}})- це  [[археологічна культура]] [[Залізна доба|залізної доби]] [[Індо-Гангська рівнина|Гангської рівнини]] і долини річки [[Гхаггар-Хакра]] ({{lang-en|Ghaggar-Hakra}}), яка існувала приблизно від 1200 до н. е. до 600 року до нашої ери.<ref>{{Cite web |url=http://pubweb.cc.u-tokai.ac.jp/indus/english/3_1_07.html |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20060908052851/http://pubweb.cc.u-tokai.ac.jp/indus/english/3_1_07.html |archivedate=8 вересня 2006 |deadurl=yes }}</ref><ref name="Adams1997">{{cite book|url=https://books.google.com/books?id=tzU3RIV2BWIC&pg=PA310|title=Encyclopedia of Indo-European Culture|date=January 1997|publisher=Taylor & Francis|pages=310–|isbn=978-1-884964-98-5|author=Douglas Q. Adams|accessdate=25 травня 2017|archive-date=21 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210521123508/https://books.google.com/books?id=tzU3RIV2BWIC&pg=PA310}}</ref><ref name="Jain1972">{{cite book|url=https://books.google.com/books?id=ZR-J6-WOH4QC&pg=PA96|title=Malwa Through the Ages, from the Earliest Times to 1305 A.D|year=1972|publisher=Motilal Banarsidass Publ.|pages=96–|isbn=978-81-208-0824-9|author=Kailash Chand Jain|accessdate=25 травня 2017|archive-date=21 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210521123507/https://books.google.com/books?id=ZR-J6-WOH4QC&pg=PA96}}</ref> Вона є сучасником і наступником [[культура чорної і червоної кераміки|культури чорної і червоної кераміки]]. Культура характеризується стилем витонченої кераміки з сірої глини, розфарбованої чорним геометричним орнаментом,<ref>{{Cite book|url=https://books.google.com/books/about/History_of_Humanity_From_the_seventh_cen.html?id=WGUz01yBumEC|назва=History of Humanity: From the seventh century B.C. to the seventh century A.D.|ім'я1=Joachim|прізвище1=Herrmann|видавець=UNESCO|дата=01 січня 1996|мертвий-url=no|дата-доступу=4 червня 2021|archive-date=23 квітня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210423150855/https://books.google.com/books/about/History_of_Humanity_From_the_seventh_cen.html?id=WGUz01yBumEC}} {{ref-en}}</ref> пов'язана з сільськими і міськими населеними пунктами (але без великих міст, як у [[Індська цивілізація|Харрапа]]), одомашненими конями, роботами по слоновій кістці і появою залізної металургії.<ref>{{Cite book|url=https://books.google.com/books/about/Encyclopedia_of_Indo_European_Culture.html?id=tzU3RIV2BWIC|назва=Encyclopedia of Indo-European Culture|видавець=Taylor & Francis|дата=1997|мертвий-url=no|дата-доступу=4 червня 2021|archive-date=9 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210509090957/https://books.google.com/books/about/Encyclopedia_of_Indo_European_Culture.html?id=tzU3RIV2BWIC}} {{ref-en}}</ref>
Однак ці характеристики можуть змінитися, оскільки свіжі дослідження археологом Вінаєм Кумар Гуптою припускають, що [[Матхура]] був найбільшою ділянкою РСК з площею близько 375 гектарів.<ref>{{Cite web |url=https://groups.yahoo.com/neo/groups/IndiaArchaeology/conversations/messages/16569 |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305001020/https://groups.yahoo.com/neo/groups/IndiaArchaeology/conversations/messages/16569 }}</ref> Серед найбільших ділянок також нещодавно розкопаний Ахічатра, з принаймні 40 га площі у часи РСК разом зі свідченнями початку будівництва укріплень, які доходять до шарів РСК.<ref>{{Cite web |url=http://www.educationtimes.com/article/290/20130917201309171524062507304cdb3/What-Lies-Beneath.html |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archive-date=14 липня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140714232910/http://www.educationtimes.com/article/290/20130917201309171524062507304cdb3/What-Lies-Beneath.html }}</ref> У Ахічатра нещодавно було ідентифіковано два періоди РСК, ранній — від 1500 до 800 р. до н. е., і пізній — від 800 до 400 р. до нашої ери.<ref>http://www.currentscience.ac.in/cs/Volumes/109/07/1293.pdf {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160305195421/http://www.currentscience.ac.in/cs/Volumes/109/07/1293.pdf |date=5 березня 2016 }} CURRENT SCIENCE, VOL. 109, NO. 7, 10 OCTOBER 2015, p. 1301</ref> Поточна загальна кількість виявлених ділянок РСК становить більше ніж 1100.<ref>Vikrama, Bhuvan & Daljeet Singh, 2014."</ref>

Культура, ймовірно, відповідає середньому і пізньому [[Ведична цивілізація|Ведичному періоду]], тобто державі [[Куру (царство)|Куру]]-[[Панчала]], першій великій державі в Південній Азії після занепаду [[Індська цивілізація|Індської цивілізації]].<ref>Geoffrey Samuel, (2010) ''The Origins of Yoga and Tantra: Indic Religions to the Thirteenth Century'', Cambridge University Press, pp. 45–51</ref><ref>Michael Witzel (1989), ''Tracing the Vedic dialects'' in ''Dialectes dans les litteratures Indo-Aryennes'' ed. </ref> Її змінила [[культура північної чорної лощеної кераміки]] у період близько 700—500 до н. е., яка асоціюється з розквітом великих держав [[Магаджанапада]] і імперії [[Маґадга]].

== Огляд ==
[[Файл:Painted_Grey_Ware_-_Sonkh_-_1000-600_BCE_-_Showcase_6-15_-_Prehistory_and_Terracotta_Gallery_-_Government_Museum_-_Mathura_2013-02-24_6461.JPG|ліворуч|міні|Розмальована сіра кераміка — Сонкх ([[Уттар-Прадеш]]) — 1000—600 до н. е. Урядовий Музей, Матхура]]
[[Файл:Indo-Iranian_origins.png|міні|300x300пкс|Археологічні культури, які пов'язують з індо-іранськими міграціями (згідно з «Encyclopedia of Indo-European Culture»). Культури [[Андронівська культура|Андроново]], [[Бактрійсько-Маргіанський археологічний комплекс|БМАК]] і  [[Яз (культура)|Яз]] часто пов'язують з індо-іранськими міграціями. Гандхарська культура, культура кладовища H, культура мідного скарбу, культура РСК є кандидатами на культури, пов'язані з [[Індоарійські народи|індо-арійською]] [[Стародавня Індія|міграцією]].]]
Культура РСК вирощувала рис, пшеницю і ячмінь, і одомашнила свійську худобу, овець, свиней і коней. Будинки будували за принципом [[Мазанка|мазанки]], з грязі або цегли, різного розміру — від невеликих хатин до великих будинків з безліччю кімнат. Існувала чітка ієрархія поселень, з кількома центральними містами, що виділяються серед численних невеликих сіл. Деякі ділянки, в тому числі Джакхера в [[Уттар-Прадеш]], демонструють «досить розвинуті, прото-міські чи напівміські етапи» цієї культури, з ознаками соціальної організації і торгівлі, в тому числі прикраси з золота, міді, слонової кістки, коштовного та напівкоштовного каміння, бункери для надлишків зерна, кам'яні ваги, бруковані вулички, водні канали і набережні.<ref>Upinder Singh (2009), ''A History of Ancient and Medieval India: From the Stone Age to the 12th Century'', Delhi: Longman, pp. 246—248</ref>

Мистецтв і ремесла людей культури РСК представлені прикрасами (зробленими з теракоти, каменю, [[фаянс]]у та скла), фігурками людей і тварин (зробленими з [[Теракота|теракоти]]), а також «різьбленими теракотовими дисками з декоративними краями і геометричними мотивами», які, ймовірно, мали "ритуальний сенс, " може були одним із символів [[Ведизм|божеств]].<ref>J.M. Kenoyer (2006), "Cultures and Societies of the Indus Tradition. </ref> У Бхагванпура в районі Курукшетрі [[Хар'яна|Хар'яни]], розкопки показали змішування між пізньою харапською культурою і культурою розмальованої сірої кераміки, великі будинки, які могли бути особняками еліти, і обпалену цеглу, яка могла використовуватись у ведичних [[Вівтар|вівтарях]].<ref>Kenoyer (2006)</ref>

У 1950-х роках археолог Б. Б. Лал пов'язав поселення Хастинапура, [[Матхура]], Ахічатра, Кампіля, Барнава, Курукшетра і інші ділянки культури РСКз періодом [[Махабхарата|Махабхарати]] і [[Арії|аріями]]. Крім того, він зазначив, що «Махабхарата» згадує потоп, а у Хастинапурі було знайдено шар уламків і бруду від потопу. Разом з тим, Б. Б. Лал вважав свої теорії тимчасовими і складеними на основі обмеженого обсягу доказів, і згодом він переглянув свої висловлювання про характер цієї культури (Kenneth Kennedy, 1995). Б. Б. Лал підтвердив, що [[Махабхарата]] пов'язана ділянками РСК в недавній презентації на Міжнародному семінарі з «Махабхарати» 2012 року, який проводив «Драупаді Траст», де датував бл. 900 р. до н. е. для великої війни, про яку розповідається в Махабхараті.<ref>{{Cite web |url=http://es.slideshare.net/sfih108/mahabharata-historicity-prof-b-b-lal |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archive-date=3 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160303235516/http://es.slideshare.net/sfih108/mahabharata-historicity-prof-b-b-lal }}</ref>

Стиль [[Гончарство|кераміки]] цієї культури відрізняється від кераміки [[Іранське нагір'я|Іранського нагір'я]] і [[Афганістан]]а (Bryant 2001). На деяких ділянках предмети культури РСК та Пізня Харапська кераміка датується одночасно.<ref>Shaffer, Jim. 1993, Reurbanization: The eastern Punjab and beyond. </ref> Археолог Джим Шеффер (1984:84-85) зазначив, що «на даний час археологічний літопис вказує на відсутність культурних розривів, що відокремлюють вироби РСК з корінної протоісторичної культури». Тим не менш, спадкоємність гончарних стилів можна пояснити тим фактом, що кераміку в основному виробляли корінні майстри навіть після [[Стародавня Індія|індо-арійської міграції]].<ref>{{Cite web |url=http://www.ejvs.laurasianacademy.com/ejvs0703/ejvs0703article.pdf |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20130523094912/http://www.ejvs.laurasianacademy.com/ejvs0703/ejvs0703article.pdf |archivedate=23 травня 2013 |deadurl=yes }}</ref> За словами Чакрабарті (1968) та інших дослідників, витоки патернів існування (наприклад, використання рису) і більшості інших характеристик культури РСК слід шукати у Східній Індії або навіть [[Південно-Східна Азія|Південно-Східній Азії]].{{Refn|Див.також [[Індо-арійська міграція (теорія)#Археологічні свідчення]].|group=note}}

Наприкінці періоду, багато з поселень РСК виросли у великі населені пункти та міста періоду [[культура північної чорної лощеної кераміки |культури північної чорної лощеної кераміки]].<ref>{{Cite web |url=http://a.harappa.com/sites/g/files/g65461/f/CulturesSocietiesIndusTrad.pdf |title=Архівована копія |accessdate=25 травня 2017 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140101140624/http://a.harappa.com/sites/g/files/g65461/f/CulturesSocietiesIndusTrad.pdf |archivedate=1 січня 2014 |deadurl=yes }}</ref>

Нещодавно [[Кембриджський університет]] і [[Бенареський індуїстський університет]] проводили розкопки в Аламгірпурі недалеко від [[Делі]], де зразок OxA-21882 показав каліброване радіовуглецеве датування періодом від 2136 р. до н. е. до 1948 р. до н. е. для шарів РСК, що перекриває [[Індська цивілізація|зрілу Харапську]] фази на ділянці, що дає підстави припустити вік ранніх стадій культури РСК набагато старшими, ніж вважалося раніше.<ref>[https://www.academia.edu/8246061/Received_Recent_Excavations_at_Alamgirpur_Meerut_District_A_Preliminary_Report_Indian_Society_for_Prehistoric_and_Quaternary_Studies Singh, R.N., Cameron Petrie et al. (2013)."Recent Excavations at Alamgirpur, Meerut District: A Preliminary Report" in Man and Environment 38(1), pp. 32-54] </ref> Підтвердження цього раннього початку РСК було отримано, коли команда [[Археологічне управління Індії|Археологічного управління Індії]] на чолі з Б. Р. Мані і Винаєм Кумар Гуптою зібрали зразки деревного вугілля у Госна, ділянці в 6 км на схід від [[Матхура]] через річку [[Джамна]], де два радіовуглецеві датування шарів РСК дали 2160 р. до н. е. і 2170 р. до н. е.<ref>[http://www.academia.edu/7025503/Early_Settlement_of_Mathura_An_Archaeological_Perspective_An_Occasional_paper_published_by_Nehru_Memorial_Museum_and_Library_N._Delhi Gupta, Vinay Kumar, (2014)."Early Settlement of Mathura: An Archaeological Perspective" in History and Society, New Series 41, [[Nehru Memorial Museum & Library]], New Delhi, pp. 1-37] </ref>

== Див. також ==
* [[Куру (царство)]]
* [[Панчала]]
* [[Магаджанапада]]

== Нотатки ==
{{reflist|1|group=note}}

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Джерела ==
*{{cite book|first=Edwin|last=Bryant|title=The Quest for the Origins of Vedic Culture|url=https://archive.org/details/questfororiginso0000brya|publisher=Oxford University Press|year=2001|isbn=0-19-513777-9}}
*Chakrabarti, D.K. 1968. The Aryan hypothesis in Indian archaeology. Indian Studies Past and Present 4, 333-358.
*Jim Shaffer. 1984. The Indo-Aryan Invasions: Cultural Myth and Archaeological Reality. In: J.R. Lukak. The People of South Asia. New York: Plenum. 1984.
*Kenneth A.R. Kennedy, 1995. ''“Have Aryans been identified in the prehistoric skeletal record from South Asia?”'', in George Erdosy, ed.: The Indo-Aryans of Ancient South Asia, p. 49-54.

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20060908052851/http://pubweb.cc.u-tokai.ac.jp/indus/english/3_1_07.html Indus Valley Civilization]
[[Категорія:Культури залізної доби Азії]]
[[Категорія:Археологічні культури Південної Азії]]
[[Категорія:Археологічні культури Індії]]
[[Категорія:Археологія Пакистану]]


text:
# Григор'євська (Тарногський район)
Григо́р'євська (рос. Григорьевская) — присілок у складі Тарногського району Вологодської області, Росія. Входить до складу Спаського сільського поселення.

## Населення
Населення — 7 осіб (2010; 14 у 2002).
Національний склад (станом на 2002 рік):
- росіяни — 100 %

title: Григор'євська (Тарногський район)

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = присілок
 | тип_род         = присілка
 | назва           = Григор'євська
 | назва ін.       = {{lang-ru|Григорьевская}}
 | карта розташування1 = Росія Вологодська область
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Вологодська область]]
 | район           = [[тарногський район|Тарногський]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[спаське сільське поселення (Тарногський район)|Спаське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       =
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       = 7 осіб ([[2010]]{{RUS-VLG-census-2010}})
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 60
 | lat_min= 39
 | lat_sec= 09
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 43
 | lon_min= 20
 | lon_sec= 09
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

{{Otheruses|Григор'євська}}

'''Григо́р'євська''' ({{lang-ru|Григорьевская}}) — [[присілок]] у складі [[тарногський район|Тарногського району]] [[вологодська область|Вологодської області]], [[Росія]]. Входить до складу [[спаське сільське поселення (Тарногський район)|Спаського сільського поселення]].

== Населення ==
Населення — 7 осіб ([[2010]]; 14 у [[2002]]<ref>{{Cite web |url=http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Vologodskaya.xls |title=Дані перепису населення Росії 2002 року |accessdate=12 липня 2021 |archive-date=11 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210511103546/http://lingvarium.org/russia/BD/02c_Vologodskaya.xls }}</ref>).

Національний склад (станом на 2002 рік):
* [[росіяни]] — 100 %

== Джерела ==
* {{Карта|P-38-123,124}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=60.652320&lon=43.334885&z=12&show=/23207316/ru/Григорьевская На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190808101826/http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=60.652320&lon=43.334885&z=12&show=/23207316/ru/Григорьевская |date=8 серпня 2019 }}

{{vologda-obl-stub}}
{{тарногський район}}

[[Категорія:Населені пункти Тарногського району]]
[[Категорія:Присілки Вологодської області]]

title: присілок Григор'євська

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Вологодська область

Муніципальний район: Тарногський

Поселення: Спаське

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Григор'євська · Григор'євська


text:
# Браличі
Браличі (хорв. Bralići) — населений пункт у Хорватії, в Істрійській жупанії у складі громади Врсар.

## Населення
Населення за даними перепису 2011 року становило 24 осіб.
Динаміка чисельності населення поселення:

## Клімат
Середня річна температура становить 13,59 °C, середня максимальна – 27,16 °C, а середня мінімальна – -0,76 °C. Середня річна кількість опадів – 869 мм.
| Клімат поселення                              | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення | Клімат поселення |
| Показник                                      | Січ.             | Лют.             | Бер.             | Квіт.            | Трав.            | Черв.            | Лип.             | Серп.            | Вер.             | Жовт.            | Лист.            | Груд.            |                  |
| Середній максимум, °C                         | 10,02            | 10,80            | 13,90            | 17,33            | 22,38            | 26,55            | 27,16            | 26,82            | 22,34            | 17,71            | 12,76            | 9,34             |                  |
| Середня температура, °C                       | 4,63             | 5,42             | 8,52             | 11,96            | 16,98            | 21,15            | 23,55            | 23,21            | 18,72            | 14,10            | 9,16             | 5,71             |                  |
| Середній мінімум, °C                          | −0,76            | 0,04             | 3,12             | 6,55             | 11,59            | 15,76            | 19,92            | 19,61            | 15,10            | 10,49            | 5,55             | 2,10             |                  |
| Норма опадів, мм                              | 63               | 51               | 62               | 69               | 65               | 75               | 51               | 77               | 83               | 99               | 98               | 76               |                  |
| Середньомісячна швидкість вітру, м/с          | 2.11             | 2.37             | 2.50             | 2.50             | 2.26             | 2.19             | 2.18             | 2.10             | 2.14             | 2.31             | 2.38             | 2.28             |                  |
| Середньомісячна сонячна радіація, кДж/м²·день | 4470             | 7415             | 10748            | 15297            | 19520            | 21253            | 22371            | 19246            | 14212            | 9047             | 4923             | 3813             |                  |
| --------------------------------------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| Джерело:                                      |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |                  |

title: Браличі

wikitext:
{{Infobox Settlement
| name = Браличі
| other_name = Bralići
| image_skyline =
| pushpin_map = Хорватія
| latd = 45 | latm = 10 | lats = 4.8 | latNS = N
| longd = 13 | longm = 41 | longs = 24 | longEW = E
| coor_footnotes = {{coord|45.168|13.69|format=dms|display=title}}
| subdivision_type = [[Країна]]
| subdivision_name = {{CRO}}
| subdivision_type1 = [[Адміністративний поділ Хорватії|Жупанія]]
| subdivision_name1 = [[Істрійська жупанія|Істрійська]]
| population_footnotes = <ref name="census2011"/>
| population_as_of = 2011
| population_total = 24
| website =
| postal_code =
| postal_code_type = Поштовий індекс
| elevation_m =
| timezone = UTC+1
}}
'''Браличі''' ({{lang-hr|Bralići}}) — населений пункт у [[Хорватія|Хорватії]], в [[Істрійська жупанія|Істрійській жупанії]] у складі громади [[Врсар]].

== Населення ==
Населення за даними перепису 2011 року становило 24 осіб<ref name="census2011">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup18.html
|title=Перепис населення 2011 року
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=12 червня 2018
|archive-date=27 жовтня 2018
|archive-url=https://web.archive.org/web/20181027174828/https://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup18.html
}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181027174828/https://www.dzs.hr/Hrv/censuses/census2011/results/htm/H01_01_01/h01_01_01_zup18.html |date=2018-10-27 }}</ref>.

Динаміка чисельності населення поселення<ref name="populationHistory">{{cite web
|url=https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovništvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_18.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovništvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
|title=Чисельність населення за роками
|publisher=Хорватське бюро статистики
|language=хорв.
|accessdate=12 червня 2018
|archive-date=24 вересня 2020
|archive-url=https://web.archive.org/web/20200924032542/https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovni%C5%A1tvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_18.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3
}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200924032542/https://www.dzs.hr/App/PXWeb/PXWebHrv/Selection.aspx?px_path=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske__Stanovni%C5%A1tvo__Naselja&px_tableid=Tabela4_18.px&px_language=hr&px_db=Naselja%20i%20stanovni%C5%A1tvo%20Republike%20Hrvatske&rxid=fc9d580f-2229-4982-a72c-cdd3e96307d3 |date=2020-09-24 }}</ref>:
{{Демографія/Діаграма населення
|Ширина зображення=500
|Висота зображення=300
|Максимум шкали=100
|Крок більшої шкали=50
|Крок меншої шкали=10
|Колір стовпця=rgb(0,0.6,0.85)
|Рік1=1857|Значення1=0
|Рік2=1869|Значення2 =0
|Рік3=1880|Значення3 =20
|Рік4=1890|Значення4 =18
|Рік5=1900|Значення5 =18
|Рік6=1910|Значення6 =30
|Рік7=1921|Значення7 =0
|Рік8=1931|Значення8 =0
|Рік9=1948|Значення9 =30
|Рік10=1953|Значення10 =32
|Рік11=1961|Значення11 =29
|Рік12=1971|Значення12 = 27
|Рік13=1981|Значення13 = 20
|Рік14=1991|Значення14 = 18
|Рік15=2001|Значення15 = 18
|Рік16=2011|Значення16 = 24
}}

== Клімат ==
Середня річна температура становить 13,59 °C, середня максимальна – 27,16 °C, а середня мінімальна – -0,76 °C. Середня річна кількість опадів – 869 мм.<ref name=worldclim>{{citeweb|url=http://www.worldclim.org|title=Worldclim 2: New 1-km spatial resolution climate surfaces for global land areas.|authors=Fick, S.E., R.J. Hijmans|year=2017|publisher=International Journal of Climatology.|accessdate=30 травня 2022|archive-date=12 березня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220312224814/https://www.worldclim.org/}}</ref><ref name=determ>Значення визначено за географічними координатами поселення із роздільною здатністю 2,5'</ref>
{{Клімат міста
|Місто_род= поселення
|Джерело= <ref name=worldclim/><ref name=determ/>
| Січ_сер=4.63           | Січ_сер_опади=63
| Лют_сер=5.42           | Лют_сер_опади=51
| Бер_сер=8.52           | Бер_сер_опади=62
| Кві_сер=11.96           | Кві_сер_опади=69
| Тра_сер=16.98           | Тра_сер_опади=65
| Чер_сер=21.15           | Чер_сер_опади=75
| Лип_сер=23.55           | Лип_сер_опади=51
| Сер_сер=23.21           | Сер_сер_опади=77
| Вер_сер=18.72           | Вер_сер_опади=83
| Жов_сер=14.10           | Жов_сер_опади=99
| Лис_сер=9.16           | Лис_сер_опади=98
| Гру_сер=5.71           | Гру_сер_опади=76

| Січ_сер_мін= -0.76       | Січ_сер_макс= 10.02
| Лют_сер_мін= 0.04       | Лют_сер_макс= 10.80
| Бер_сер_мін= 3.12       | Бер_сер_макс= 13.90
| Кві_сер_мін= 6.55       | Кві_сер_макс= 17.33
| Тра_сер_мін= 11.59       | Тра_сер_макс= 22.38
| Чер_сер_мін= 15.76       | Чер_сер_макс= 26.55
| Лип_сер_мін= 19.92       | Лип_сер_макс= 27.16
| Сер_сер_мін= 19.61       | Сер_сер_макс= 26.82
| Вер_сер_мін= 15.10       | Вер_сер_макс= 22.34
| Жов_сер_мін= 10.49       | Жов_сер_макс= 17.71
| Лис_сер_мін= 5.55       | Лис_сер_макс= 12.76
| Гру_сер_мін= 2.10       | Гру_сер_макс= 9.34

|Січ_вітер = 2.11	|Січ_рад = 4470
|Лют_вітер = 2.37	|Лют_рад = 7415
|Бер_вітер = 2.50	|Бер_рад = 10748
|Кві_вітер = 2.50	|Кві_рад = 15297
|Тра_вітер = 2.26	|Тра_рад = 19520
|Чер_вітер = 2.19	|Чер_рад = 21253
|Лип_вітер = 2.18	|Лип_рад = 22371
|Сер_вітер = 2.10	|Сер_рад = 19246
|Вер_вітер = 2.14	|Вер_рад = 14212
|Жов_вітер = 2.31	|Жов_рад = 9047
|Лис_вітер = 2.38	|Лис_рад = 4923
|Гру_вітер = 2.28	|Гру_рад = 3813
}}

== Примітки ==
{{Портал|Хорватія}}
{{reflist}}

{{Істрійська жупанія}}

{{Croatia-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Хорватії]]

title: Координати45°10′05″ пн. ш. 13°41′24″ сх. д. / 45.168° пн. ш. 13.69° сх. д.: 45°10′4.8″ пн. ш. 13°41′24″ сх. д. / 45.168000° пн. ш. 13.69000° сх. д.

Країна: Хорватія

Жупанія: Істрійська

Населення (2011)


text:
# Вбивство Сандро Ґірґвліані
Вбивство Сандро Гіргвліані — злочин, що викликав гучний політичний скандал у Грузії 2006 року. У скоєнні вбивства співробітника банку Сандро Гіргвліані були звинувачені кілька офіцерів МВС Грузії, проте правозахисні групи та рідні вбитого називали замовниками вбивства високопоставлених чиновників відомства. Вбивство загострило політичну обстановку в країні, викликавши вимоги відставки міністра внутрішніх справ Вано Мерабішвілі з боку опозиції і гостру критику на адресу влади з боку омбудсмена Грузії Созара Субарі і неурядових організацій.

## Передісторія
28 січня 2006 року 28-річний співробітник «Об'єднаного грузинського банку» Сандро Гіргвліані разом зі своїм другом Леваном Бухаідзе відвідав кафе «Шарден-бар» в центрі Тбілісі. В барі перебували керівник Департаменту конституційної безпеки МВС Дата Ахалаія, його заступник Олег Мельников, начальник Генеральної інспекції МВС Василь Санодзе, начальник Служби громадських зв'язків МВС Гурам Донадзе, дружина міністра внутрішніх справ Тако Салакаія, а також знайома Сандро Гіргвліані — Тамара Майсурадзе. У Гірвгліані сталася сварка з Гурамом Донадзе. У той же день тіло вбитого Сандро Гіргвліані було виявлено в селищі Окрокана (передмісті Тбілісі) з ознаками насильницької смерті.

## Розголос
12 лютого 2006 року телекомпанія «Імеді» випустила сюжет, де говорилося, що зазначені особи можуть бути причетні до злочину. Після телепередачі справа набула широкого розголосу. 21 лютого мати Сандро Гіргвліані відкрито звинуватила МВС у вбивстві свого сина. 22 лютого депутати опозиційних фракцій «Нові праві» і «Демократичний фронт» виступили з вимогою запросити міністра внутрішніх справ Вано Мерабішвілі в парламент і звільнення від посад підозрюваних співробітників МВС. 25 лютого Мерабішвілі заявив, що не збирається нікого усувати від посад.

## Затримання
6 березня поліція затримала чотирьох співробітників Департаменту конституційної безпеки (колишнього міністерства держбезпеки) — Гіа Аланія, Автанділа Апціаурі, Олександра Качава і Михайла Бібілурі, які зізналися, що 28 січня викрали Сандро Гіргвліані і відвезли в ліс, де почали його бити. Потім, за їхніми словами, Гіргвліані вдалося втекти, після чого він «заблукав і впав в ущелину з 20-метрової висоти». 16 березня в Тбілісі та інших містах Грузії тисячі автовласників протягом декількох хвилин сигналили на знак протесту проти міністра внутрішніх справ в рамках акції з вимогою його відставки. Через кілька годин президент Міхеіл Саакашвілі у прямому ефірі провів прес-конференцію, назвавши Вано Мерабішвілі «хорошим міністром» і відмовившись звільнити його від посади.

## Допити
30 червня осіб, які перебували в день вбивства в барі, в тому числі дружину міністра, було допитано на судовому процесі. Однак вони заявили, що не чули розмови Гіргвліані і Донадзе, в ході якого сталася сварка.

## Підсумок
6 липня 2006 року Тбіліський міський суд засудив Аланія, Апціаурі, Качава і Бібілурі до різних термінів тюремного ув'язнення.
Міський суд Тбілісі 5 січня 2018 року заочно засудив екс-президента Грузії Михаіла Саакашвілі до трьох років позбавлення волі, розглянувши справу про вбивство у 2006 році співробітника «Об'єднаного банку Грузії» Сандро Гіргвліані[джерело не вказане 2630 днів]

title: Вбивство Сандро Ґірґвліані

wikitext:
'''Вбивство Сандро Гіргвліані''' — злочин, що викликав гучний політичний скандал у Грузії 2006 року. У скоєнні вбивства співробітника банку Сандро Гіргвліані були звинувачені кілька офіцерів МВС Грузії, проте правозахисні групи та рідні вбитого називали замовниками вбивства високопоставлених чиновників відомства. Вбивство загострило політичну обстановку в країні, викликавши вимоги відставки міністра внутрішніх справ [[Іване Мерабішвілі|Вано Мерабішвілі]] з боку опозиції і гостру критику на адресу влади з боку [[Омбудсмен|омбудсмена]] Грузії Созара Субарі і неурядових організацій.

== Передісторія ==
[[Файл:Chairman of the Supreme Court, Kote Kublashvili , and Ambassador Tefft view the shooting range facility at the forensics lab (January 30, 2007).jpg|міні|300x300пкс|Голова Верховного суду Коте Кублашвілі та тодішній посол США в Грузії [[Джон Теффт]] у лабораторії судово-медичної експертизи (30 січня 2007)]]
28 січня 2006 року 28-річний співробітник «Об'єднаного грузинського банку» Сандро Гіргвліані разом зі своїм другом Леваном Бухаідзе відвідав кафе «Шарден-бар» в центрі [[Тбілісі]]. В барі перебували керівник Департаменту конституційної безпеки МВС Дата Ахалаія, його заступник Олег Мельников, начальник Генеральної інспекції МВС Василь Санодзе, начальник Служби громадських зв'язків МВС Гурам Донадзе, дружина міністра внутрішніх справ Тако Салакаія, а також знайома Сандро Гіргвліані — Тамара Майсурадзе. У Гірвгліані сталася сварка з Гурамом Донадзе. У той же день тіло вбитого Сандро Гіргвліані було виявлено в селищі Окрокана (передмісті Тбілісі) з ознаками насильницької смерті.

== Розголос ==
12 лютого 2006 року телекомпанія «<nowiki/>[[Imedi TV|Імеді]]<nowiki/>» випустила сюжет, де говорилося, що зазначені особи можуть бути причетні до злочину. Після телепередачі справа набула широкого розголосу. 21 лютого мати Сандро Гіргвліані відкрито звинуватила МВС у вбивстві свого сина. 22 лютого депутати опозиційних фракцій «Нові праві» і «Демократичний фронт» виступили з вимогою запросити міністра внутрішніх справ [[Іване Мерабішвілі|Вано Мерабішвілі]] в парламент і звільнення від посад підозрюваних співробітників МВС. 25 лютого Мерабішвілі заявив, що не збирається нікого усувати від посад.

== Затримання ==
6 березня поліція затримала чотирьох співробітників Департаменту конституційної безпеки (колишнього міністерства держбезпеки) — Гіа Аланія, Автанділа Апціаурі, Олександра Качава і Михайла Бібілурі, які зізналися, що 28 січня викрали Сандро Гіргвліані і відвезли в ліс, де почали його бити. Потім, за їхніми словами, Гіргвліані вдалося втекти, після чого він «заблукав і впав в ущелину з 20-метрової висоти». 16 березня в Тбілісі та інших містах Грузії тисячі автовласників протягом декількох хвилин сигналили на знак протесту проти міністра внутрішніх справ в рамках акції з вимогою його відставки. Через кілька годин президент [[Міхеіл Саакашвілі]] у прямому ефірі провів прес-конференцію, назвавши Вано Мерабішвілі «хорошим міністром» і відмовившись звільнити його від посади<ref>[http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10306 Саакашвили поддерживает министра ВД, несмотря на нарастающую волну протеста] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180106063530/http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10306 |date=6 січня 2018 }} // Civil Georgia, 17 марта 2006</ref>.

== Допити ==
30 червня осіб, які перебували в день вбивства в барі, в тому числі дружину міністра, було допитано на судовому процесі. Однак вони заявили, що не чули розмови Гіргвліані і Донадзе, в ході якого сталася сварка.

== Підсумок ==
6 липня 2006 року Тбіліський міський суд засудив Аланія, Апціаурі, Качава і Бібілурі до різних термінів тюремного ув'язнення.

Міський суд Тбілісі 5 січня 2018 року заочно засудив екс-президента Грузії Михаіла Саакашвілі до трьох років позбавлення волі, розглянувши справу про вбивство у 2006 році співробітника «Об'єднаного банку Грузії» Сандро Гіргвліані{{Немає АД|5|01|2018}}

== Джерела ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10148 Міністр ВД залучений у скандал по справі про вбивство Гіргвліані] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304134249/http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10148 |date=4 березня 2016 }}
* [http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10711 Сім'я Гіргвліані: За мовчання нам запропонували гроші] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304201449/http://www.civil.ge/rus/article.php?id=10711 |date=4 березня 2016 }}

{{вп-портали|Грузія}}
[[Категорія:2006 у Грузії]]
[[Категорія:Події 28 січня]]
[[Категорія:Січень 2006]]
[[Категорія:Убивства 2006]]
[[Категорія:Убивства в Грузії]]