text:
# Франц Коттер
Франц Коттер (нім. Franz Kotter; 1813, Ґрестен — 26 серпня 1886, Кремс-на-Дунаї) — австрійський правник, доктор права, професор, ректор Львівського університету в 1850—1851 і 1871—1872 роках. Кавалер лицарського хреста ордена Франца Йосифа (1854).

## Життєпис
Народився 1813 року в австрійському місті Ґерстен. У 1836 році закінчив Віденський університет, а в 1838 році здобув ступінь доктора права. 1840 року учений викладав кримінальне право у Віденському університеті, де в 1842 році був призначений професором. Проте того ж року його перевели на посаду завідувача кафедри канонічного та римського права юридичного факультету Львівського університету. Цю посаду він обіймав до 1857 року, коли був переведений до Пештського університету. У 1863 році він знов повернувся до викладання у Львівському університеті і викладав до 1874 року.
Академічний сенат Львівського університету двічі обирав Франца Коттера ректором університету (1850—1851 і 1871—1872).

title: Франц Коттер

wikitext:
{{Науковець
| ім'я               = Франц Коттер
| ім'я_мовою_оригіналу = Franz Kotter
| жінка              =
| зображення         =
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    = 1813
| місце народження   =
| дата смерті        =
| місце смерті       =
| резиденція         =
| громадянство       =
| національність     = [[австрієць]]
| галузь             = [[Юриспруденція|право]]
| заклад             =[[Віденський університет]], [[Львівський національний університет імені Івана Франка|Львівський університет]], [[Будапештський університет|Пештський університет]]
| Alma Mater         = [[Віденський університет]]
| посада             = [[Ректори Львівського університету|ректор Львівського університету]]  [[1850]]—[[1851]] і [[1871]]—[[1872]]
| відомий завдяки    =
| звання             = [[професор]]
| ступінь            = [[Доктор права|доктор права]]
| керівник           =
| учні               =
| батько             =
| мати               =
| дружина            =
| чоловік            =
| діти               =
| нагороди           = {{Лицарський хрест ордена Франца Йосифа}}
| автограф           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
'''Франц Коттер''' ({{lang-de|Franz Kotter}}; [[1813]], Ґрестен — [[26 серпня]] [[1886]], [[Кремс-ан-дер-Донау|Кремс-на-Дунаї]]) — австрійський [[Юрист|правник]], доктор права, професор, [[Ректори Львівського університету|ректор Львівського університету]] в 1850—1851 і 1871—1872 роках. Кавалер лицарського хреста [[Орден Франца Йосифа|ордена Франца Йосифа]] (1854)<ref>[http://alex.onb.ac.at/cgi-content/alex?aid=shb&datum=1874&size=45&page=277 Hof- und Staatshandbuch der Österreichisch-Ungarischen Monarchie 1874]. — Wien 1874. — S. 113.{{ref-de}}</ref><ref>[http://www.wbc.poznan.pl/dlibra/plain-content?id=375078 Akademische Behörden an der K.K. Universität zu Lemberg: sammt der Ordnung der Vorlesungen an derselben im Winter Semester des Studien-Jahres 1871/1872]. — Lemberg 1871. — S. 3.</ref>.

== Життєпис ==
Народився 1813 року в австрійському місті Ґерстен. У 1836 році закінчив [[Віденський університет]], а в 1838 році здобув ступінь доктора права. 1840 року учений викладав кримінальне право у Віденському університеті, де в 1842 році був призначений професором. Проте того ж року його перевели на посаду завідувача кафедри канонічного та римського права [[Юридичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка|юридичного факультету Львівського університету]]. Цю посаду він обіймав до 1857 року, коли був переведений до [[Будапештський університет|Пештського університету]]. У 1863 році він знов повернувся до викладання у Львівському університеті і викладав до 1874 року.

Академічний сенат Львівського університету двічі обирав Франца Коттера ректором університету (1850—1851 і 1871—1872).

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Кахнич В.'' [http://esnuir.eenu.edu.ua/bitstream/123456789/9156/1/кахнич.pdf Утворення та діяльність кафедри канонічного права на юридичному факультеті Львівського університету у 1784—1864 рр.] // Історико-правовий часопис. — 2015. — № 1 (5). — С. 13—17.
* ''[[Людвік Фінкель|Finkel L.]]'', ''[[Станіслав Стажинський|Starzyński S.]]'' Historya Uniwersytetu Lwowskiego. — Lwów 1894. {{ref-pl}}

{{ВП-портали|Біографії|Освіта|Право|Львів}}
{{Ректори Львівського університету}}
{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Коттер Франц}}
[[Категорія:Австрійські правники]]
[[Категорія:Доктори права]]
[[Категорія:Випускники Віденського університету]]
[[Категорія:Науковці юридичного факультету Львівського університету]]
[[Категорія:Науковці Віденського університету]]
[[Категорія:Науковці Будапештського університету]]
[[Категорія:Посли Галицького сейму 3-го скликання]]

title: Franz Kotter

Народився: 1813 · Ґрестенd, Шайбс, Нижня Австрія, Чехія

Помер: 26 серпня 1886 · Кремс-на-Дунаї, Нижня Австрія

Місце проживання: Львів · Відень · Будапешт

Країна: Австро-Угорщина

Національність: австрієць

Діяльність: політик

Alma mater: Віденський університет

Галузь: право

Заклад: Віденський університет, Львівський університет, Пештський університет

Посада: ректор Львівського університету 1850—1851 і 1871—1872

Вчене звання: професор

Науковий ступінь: доктор права


text:
# Рагнарок
Ра́гнарок, також Ра́гнарек (Ragnarok, Ragnarøkkr, Ragnarøk, давньосканд. вимова [ˈrɑɣnɑˌrɒk] — «доля богів») — у скандинавській міфології — битва наприкінці світу, яка розпочнеться, коли Геймдалль (бог, який охороняє міст Біфрест, єдиний вхід до Асгарду, що також поєднує його з підземним світом) затрубить у свій ріг. Ця битва завершить пророцтво, що визначає долю скандинавських богів: в останній битві боги зійдуться з силами зла, своїми одвічними ворогами: чудовиськами та гігантами (йотунами), а також люди проти людей та мерців.
Унікальною особливістю Рагнарока як кінця світу є те, що пророцтво вже відоме богам, вони знають коли воно сповниться, хто загине й від чиєї руки тощо. Вони навіть усвідомлюють те, що вони безсилі уникнути Рагнароку. Але вони хоробро й покірно готові зустріти свою долю — при цьому якщо вони спробують знищити призвідників кінця світу чи ще якось йому запобігти, то він настане значно швидше і передбачити наслідки вже буде не під силу навіть богам.

## Попередні події
1. Народження трьох найзліших та наймогутніших істот — дітей Локі та велетунки Ангрбоди: морського змія Йормунганда, вовка Фенріра та богині підземного світу Гель; їх ув'язнення богами.
2. Смерть Бальдра та ув'язнення Локі.

## Ознаки наближення
Перед Рагнароком перестане наставати весна, на три роки запанує Велика Зима. Сніг падатиме безперестанку, імла закриє сонце і місяць, від чого природа поступово загине. Перший рік триватиме негода, на другий люди через голод стануть помирати і воювати за залишки їжі, а на третій земля виявиться заваленою трупами убитих. Цими трупами насититься вовк Манагарм (альтернативна назва вовка Гаті), зміцніє та приєднається до вовків Сколля та його брата Гаті в переслідуванні богині сонця Соль і бога місяця Мані. Зрештою вони уб'ють божеств небесних світил, через що землю вкриє темрява.
Стануться жахливі землетруси, такі, що дерева будуть вирваними з корінням, гори впадуть на землю, всі окови буде скинуто, внаслідок чого звільниться бог Локі та його син, вовк Фенрір. Цей жахливий вовк роззявить свою пащу від землі до неба, вогонь буятиме у його очах, а з його ніздрів валуватиме полум'я.
Червоний півень Ф'ялар своїм криком пробудить гігантів, золотий півень Гуллінкамбі — богів, третій, багряний півень, підніме мертвих у Гельгеймі. Змій Йормунганд, який оперізує світ в океані, виповзе з води, створивши величезні хвилі, котрі затоплять землю. З кожним своїм подихом змій випльовуватиме отруту на небо та землю. Хвилі підхоплять корабель мерців Нагльфар і корабель володарки підземного світу Гель. На Нагльфарі з Йотунгейму попливе армія йотунів на чолі із Гюміром. Вона прямуватиме до поля Вігрід, що стане місцем останньої битви.
З півночі до Вігріду припливе Локі зі своєю армією мертвих, щоб очолити армію зла. З півдня, із Муспельсгейму, туди ж прибуде армія вогняних гігантів на чолі із Суртом. Вони ступлять на веселковий міст Біфрест аби пробратися в житло богів Асгард і спалити його. Однак міст обвалиться під ними і Асгард поки вціліє. Аси і вани разом з валькіріями та найкращими воїнами людей ейнгеріями зберуться у єдину армію і вирушать на битву із силами зла рікою Тунд. Гарм, пекельний гончак, доти провиє двічі, а з третім разом зірветься з ланцюга й побіжить до Вігріду. Це стане ознакою початку останньої битви між силами добра і зла. Від усіх цих лих світове дерево Іггдрасілль похитнеться і небо розколеться.
Армія зла врешті збереться з мерців Гельгейму, йотунів Йотунгейму, вершників Муспельсгейму, вовка Фенріра, пса Гарма і змія Йормуганда. Ця армія буде така величезна, що заповнить поле шириною та довжиною 120 ліг. Геймдалль буде першим, хто побачить прихід ворожої армії, та затрубить у свій ріг Г'ялларгорн, його звук буде чутним у дев'яти світах. Боги зберуться на раду, після чого Одін осідлає Слейпніра та помчить до джерела Міміра, щоб порадитись щодо подальших дій богів та людей. Всі боги та людські герої одягнуть свої бойові обладунки та рушать із Одіном на чолі, озброєним списом Гунгніром, до Вігріду.

## Остаточна битва
Одін рушить відразу на Фенріра, Тор, що буде в битві поруч з Одіном, не зможе йому допомогти, бо того атакуватиме Йормунганд. Фрейр битиметься із Суртом та буде першим із богів, хто загине, оскільки він віддав свій меч своєму васалові Скірніру. Тюр вб'є Гарма, але сам буде смертельно поранений. Геймдалль зіткнеться із Локі, та обидва загинуть. Тор уб'є Йормуганда своїм молотом Мйольніром, але сам загине від отрути змія. Одін сміливо битиметься із Фенріром, але вовк після довгого бою з'їсть його. Щоб помститися за смерть свого батька, Відар безстрашно нападе на Фенріра та притисне його нижню щелепу до землі, кров хлине з Вовка. На його нозі буде чобіт, котрий він робив із початку часу зі шкіри, яку чоловіки зрізають із задників та підошви свого взуття. Однією рукою він схопить верхню щелепу Вовка та роздере того надвоє. Велетні загинуть, проте меч їхнього воєначальника Сурта впаде на Іггдрасиль, зрубавши його. Підтримуване ним небо впаде на землю, як наслідок вона порине у води, що поховають під собою все.

## Наслідки
Після всесвітнього знищення мине якийсь час і нова земля вирине із моря, зелена та родюча. Несіяні злаки будуть рости на полях. Луг Ідаволль, що в Асгарді, уникне загального знищення. Сонце з'явиться знову, оскільки богиня Соль до того, як її проковтнув Сколль, народить дочку, настільки ж прекрасну, як вона сама. Її дочка подорожуватиме в небі тією ж дорогою, що й її матір. Оскільки сонце виявиться єдиним світилом, в новому світі ніколи не настане ніч.
Деякі боги уникнуть знищення: брат Одіна Вілі, його сини Відар та Валі, сини Тора Моді та Магні, що успадкують магічний молот Мьйольнір, та Генір, що пророкуватиме майбутнє. Зустрівшись на лузі Ідаволль, боги сядуть разом та обговорюватимуть свої таємні знання, говоритимуть про безліч речей, що сталися. Серед високої трави Ідаволлю вони знайдуть золоті таблички, які належали минулим богам. З них стане відомо про небеса над Асгардом. Згідно «Старшої Едди», це друге небо на південь та вище від Асгарду, що називається Андланг, та третє небо, Відблейн, вище їх обох. Ці небеса вціліють від вогню, що ним Сурт заллє світ. Бальдр та його брат Гед, котрі померли ще до Рагнароку, вийдуть із світу мертвих та житимуть в колишньому палаці Одіна, Валгаллі, на небесах. Жодна із богинь не згадується серед вцілілих після Рагнароку, але є припущення, що Фрея та Фрігг виживуть.
Двоє людей також переживуть знищення світу, вони заховаються серед гілля Іггдрасилю і просплять знищення та відновлення світу. Зватимуться вони Лів та Лівтрасір. Вийшовши зі свого сховку, вони споживатимуть ранкову росу та населять землю. Вони молитимуться новим богам, із Бальдром на чолі. Згідно із обома «Еддами», після Рагнароку найкращим місцем у світі буде Гімлі, вкритий золотом палац на небі, осяйніший за сонце. Боги житимуть тут в мирі між собою. Душі героїв житимуть та бенкетуватимуть в палацах Бріміра, розташованому в Окольнірі, та Сіндрі, в Нідафйолі («темних горах»).
У підземному світі душі злочинців, що не дотримались присяги, вбивць та бабіїв довічно житимуть в палаці Настренд: жоден промінь сонця його не сягатиме, всі його двері дивитимуться на північ, його стіни та покрівлю сплетено зі змій, головами досередини, що випльовують стільки отрути, що душі злочинців змушені бродити в її ріках. А в найжахливішому місці з усіх, Гвергельмірі, Нідгегг, що також переживе Рагнарок, пожиратиме тіла та душі найгірших злочинців. Але це буде її обов'язок, а не наслідок злої сутності. Таким чином у новому світі не буде несправедливості, а боги і достойні люди житимуть разом в мирі та злагоді.

wikiname: ukwiki

title: Рагнарок

in_language: uk

wikitext:
{{Картка збройного конфлікту
| конфлікт = Рагнарок
| partof = Повстання темних сил
| назва_зображення = Johannes gehrts ragnarok mindre.JPG
| розмір = 250пкс
| підпис =
| дата1 = У невизначеному майбутньому
| місце = [[Вігрід]]
| результат = Кінець старого світу і народження нового
| сторони1 = [[Боги]]
| сторони2 = [[Йотун|Йотуни]]
| командуючий1 = [[Одін]]
| командуючий2 = [[Локі]]
| формування1 =
| формування2 =
| формування3 =
| сили2 = [[Йотун|Йотуни]], чудовиська і мерці
| сили1 = [[Боги]] і люди
| втрати1 = майже всі
| втрати2 = всі
| втрати3 =
| примітки =
| conflict = Рагнарок
| place = Вігфрід
}}

'''Ра́гнарок'''<ref>{{Стаття
 |автор         = О. Наумовська
 |назва         = Мотиви блаженного чи пекельного царства мертвих у міфологічних системах різних народів світу
 |посилання = http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/Lits_2013_37(2)__16.pdf
 |формат       = PDF
 |видання     = Літературознавчі студії
 |рік             = 2013
 |accessdate         = 25 березня 2022
 |archivedate        = 9 вересня 2021
 |archiveurl         = https://web.archive.org/web/20210909041609/http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF%2FLits_2013_37%282%29__16.pdf
}}</ref><ref>{{Стаття
 |автор         = Т. М. Гузій
 |назва         = Міфологічна картина світу давніх германців в системах простору та часу
 |посилання = http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF/Nznuoaf_2014_42_18.pdf
 |формат       = PDF
 |видання     = Наукові записки Національного університету «Острозька академія»
 |рік             = 2014
 |випуск       = 42
 |сторінки   =
 |серія         = Філологічна
 |accessdate         = 25 березня 2022
 |archivedate        = 9 вересня 2021
 |archiveurl         = https://web.archive.org/web/20210909041307/http://www.irbis-nbuv.gov.ua/cgi-bin/irbis_nbuv/cgiirbis_64.exe?C21COM=2&I21DBN=UJRN&P21DBN=UJRN&IMAGE_FILE_DOWNLOAD=1&Image_file_name=PDF%2FNznuoaf_2014_42_18.pdf
}}</ref>, також '''Ра́гнарек'''<ref>{{Стаття
 |автора       = Олена Колесник
 |назва         = Інтерпретація міфологеми троїстої смерті в мистецтві ХХ–ХХІ століть
 |посилання = http://doxa.onu.edu.ua/Doxa15/393-399.pdf
 |формат       = PDF
 |видання     = Δόξα / Докса
 |рік             = 2010
 |випуск       = 15
 |сторінки   = 396
 |accessdate         = 4 лютого 2019
 |archivedate        = 19 жовтня 2018
 |archiveurl         = https://web.archive.org/web/20181019122139/http://doxa.onu.edu.ua/Doxa15/393-399.pdf
}}</ref> (Ragnarok, Ragnarøkkr, Ragnarøk, {{IPA2|ˈrɑɣnɑˌrɒk|[[Давньоскандинавська мова|давньосканд. вимова]]}} — «доля богів»<ref>''Рагнарок'' ''не'' означає «Сутінки Богів»; ця фраза є перекладом ''[[Götterdämmerung]]'', що, зі свого боку, є неправильним перекладом [[Німецька мова|німецькою мовою]] слова ''Ragnarok'', що постав як наслідок плутанини із перекладом зі староскандинавської слів ''rök'' («присуджений долею кінець», порівняйте з рос. «рок») і ''rökr'' («сутінки»).</ref>) — у [[скандинавська міфологія|скандинавській міфології]] — битва наприкінці світу, яка розпочнеться, коли [[Геймдалль]] ([[бог]], який охороняє міст [[Біфрест]], єдиний вхід до [[Асгард|Асгарду]], що також поєднує його з підземним світом) затрубить у свій [[Ґ'ялларгорн|ріг]]. Ця битва завершить [[Пророкування вельви|пророцтво]], що визначає долю скандинавських богів: в останній битві боги зійдуться з силами зла, своїми одвічними ворогами: [[Монстр|чудовиськами]] та [[Йотун|гігантами (йотунами)]], а також люди проти людей та мерців.

Унікальною особливістю Рагнарока як кінця світу є те, що пророцтво вже відоме богам, вони знають коли воно сповниться, хто загине й від чиєї руки тощо. Вони навіть усвідомлюють те, що вони безсилі уникнути Рагнароку. Але вони хоробро й покірно готові зустріти свою долю — при цьому якщо вони спробують знищити призвідників кінця світу чи ще якось йому запобігти, то він настане значно швидше і передбачити наслідки вже буде не під силу навіть богам.

== Попередні події ==
# Народження трьох найзліших та наймогутніших істот — дітей [[Локі]] та велетунки [[Ангрбода|Ангрбоди]]: морського змія [[Йормунганд]]а, вовка [[Фенрір (міфологія)|Фенріра]] та богині підземного світу [[Гель (міфологія)|Гель]]; їх ув'язнення богами.
# Смерть [[Бальдр]]а та ув'язнення Локі.

== Ознаки наближення ==

Перед Рагнароком перестане наставати весна, на три роки запанує [[Велика Зима]]. Сніг падатиме безперестанку, імла закриє сонце і місяць, від чого природа поступово загине. Перший рік триватиме негода, на другий люди через голод стануть помирати і воювати за залишки їжі, а на третій земля виявиться заваленою трупами убитих. Цими трупами насититься вовк [[Гаті (міфологія)|Манагарм]] (альтернативна назва вовка Гаті), зміцніє та приєднається до вовків [[Сколль (міфологія)|Сколля]] та його брата Гаті в переслідуванні богині сонця [[Соль (міфологія)|Соль]] і бога місяця [[Мані (міфологія)|Мані]]. Зрештою вони уб'ють божеств небесних світил, через що землю вкриє темрява.

Стануться жахливі землетруси, такі, що дерева будуть вирваними з корінням, гори впадуть на землю, всі окови буде скинуто, внаслідок чого звільниться бог [[Локі]] та його син, вовк [[Фенрір (міфологія)|Фенрір]]. Цей жахливий вовк роззявить свою пащу від землі до неба, вогонь буятиме у його очах, а з його ніздрів валуватиме полум'я.

Червоний півень [[Ф'ялар]] своїм криком пробудить гігантів, золотий півень [[Гуллінкамбі]] — богів, третій, багряний півень, підніме мертвих у [[Гельгейм]]і. Змій [[Йормунганд]], який оперізує світ в океані, виповзе з води, створивши величезні хвилі, котрі затоплять землю. З кожним своїм подихом змій випльовуватиме отруту на небо та землю. Хвилі підхоплять корабель мерців [[Наґльфар|Нагльфар]] і корабель володарки підземного світу [[Гель (міфологія)|Гель]]. На Нагльфарі з [[Йотунгейм]]у попливе армія йотунів на чолі із [[Гюмір|Гюміром]]. Вона прямуватиме до поля [[Вігрід]], що стане місцем останньої битви.

З півночі до Вігріду припливе [[Локі]] зі своєю армією мертвих, щоб очолити армію зла. З півдня, із [[Муспельгейм|Муспельсгейму]], туди ж прибуде армія вогняних [[Муспельгейм|гігантів]] на чолі із [[Сурт (міфологія)|Суртом]]. Вони ступлять на веселковий міст [[Біфрест]] аби пробратися в житло богів [[Асгард]] і спалити його. Однак міст обвалиться під ними і Асгард поки вціліє. Аси і вани разом з [[Валькірія|валькіріями]] та найкращими воїнами людей [[Ейнгерії|ейнгеріями]] зберуться у єдину армію і вирушать на битву із силами зла рікою [[Тунд (міфологія)|Тунд]]. [[Ґарм|Гарм]], пекельний гончак, доти провиє двічі, а з третім разом зірветься з ланцюга й побіжить до Вігріду. Це стане ознакою початку останньої битви між силами добра і зла. Від усіх цих лих світове дерево [[Іггдрасілль]] похитнеться і небо розколеться.

Армія зла врешті збереться з мерців Гельгейму, йотунів Йотунгейму, вершників Муспельсгейму, вовка Фенріра, пса Гарма і змія Йормуганда. Ця армія буде така величезна, що заповнить поле шириною та довжиною 120 [[Ліга (одиниця довжини)|ліг]]. [[Геймдалль]] буде першим, хто побачить прихід ворожої армії, та затрубить у свій ріг [[Ґ'ялларгорн|Г'ялларгорн]], його звук буде чутним у дев'яти світах. Боги зберуться на раду, після чого [[Одін]] осідлає [[Слейпнір]]а та помчить до джерела [[Мімір]]а, щоб порадитись щодо подальших дій богів та людей. Всі боги та людські герої одягнуть свої бойові обладунки та рушать із Одіном на чолі, озброєним списом [[Ґунґнір|Гунгніром]], до Вігріду.

== Остаточна битва ==
[[Файл:Thor und die Midgardsschlange.jpg|міні|Тор в останній битві з Йормугандом]]
Одін рушить відразу на [[Фенрір (міфологія)|Фенріра]], [[Тор (міфологія)|Тор]], що буде в битві поруч з Одіном, не зможе йому допомогти, бо того атакуватиме [[Йормунганд]]. [[Фрейр]] битиметься із [[Сурт (міфологія)|Суртом]] та буде першим із богів, хто загине, оскільки він віддав свій меч своєму васалові [[Скірнір]]у. [[Тюр]] вб'є [[Ґарм|Гарма]], але сам буде смертельно поранений. [[Геймдалль]] зіткнеться із [[Локі]], та обидва загинуть. Тор уб'є Йормуганда своїм молотом [[Мйольнір]]ом, але сам загине від отрути змія. Одін сміливо битиметься із Фенріром, але вовк після довгого бою з'їсть його. Щоб помститися за смерть свого батька, [[Відар]] безстрашно нападе на Фенріра та притисне його нижню щелепу до землі, кров хлине з Вовка. На його нозі буде чобіт, котрий він робив із початку часу зі шкіри, яку чоловіки зрізають із задників та підошви свого взуття. Однією рукою він схопить верхню щелепу Вовка та роздере того надвоє. Велетні загинуть, проте меч їхнього воєначальника Сурта впаде на Іггдрасиль, зрубавши його. Підтримуване ним небо впаде на землю, як наслідок вона порине у води, що поховають під собою все.

== Наслідки ==
[[Файл:After Ragnarök by Doepler.jpg|ліворуч|міні|Новий світ. Картина Еміля Доплера (1905)]]
Після всесвітнього знищення мине якийсь час і нова земля вирине із моря, зелена та родюча. Несіяні злаки будуть рости на полях. Луг [[Ідаволль]], що в [[Асгард]]і, уникне загального знищення. Сонце з'явиться знову, оскільки богиня Соль до того, як її проковтнув [[Сколль (міфологія)|Сколль]], народить дочку, настільки ж прекрасну, як вона сама. Її дочка подорожуватиме в небі тією ж дорогою, що й її матір. Оскільки сонце виявиться єдиним світилом, в новому світі ніколи не настане ніч.

Деякі боги уникнуть знищення: брат Одіна [[Вілі (міфологія)|Вілі]], його сини [[Відар]] та [[Валі (міфологія)|Валі]], сини Тора [[Моді]] та [[Маґні|Магні]], що успадкують магічний молот Мьйольнір, та [[Генір]], що пророкуватиме майбутнє. Зустрівшись на лузі Ідаволль, боги сядуть разом та обговорюватимуть свої таємні знання, говоритимуть про безліч речей, що сталися. Серед високої трави Ідаволлю вони знайдуть золоті таблички, які належали минулим богам. З них стане відомо про небеса над Асгардом. Згідно «[[Старша Едда|Старшої Едди]]», це друге небо на південь та вище від [[Асгард]]у, що називається [[Андланг]], та третє небо, [[Відблейн]], вище їх обох. Ці небеса вціліють від вогню, що ним Сурт заллє світ. [[Бальдр]] та його брат [[Гед]], котрі померли ще до Рагнароку, вийдуть із світу мертвих та житимуть в колишньому палаці Одіна, [[Вальгалла|Валгаллі]], на небесах. Жодна із богинь не згадується серед вцілілих після Рагнароку, але є припущення, що [[Фрея]] та [[Фрігг (міфологія)|Фрігг]] виживуть.

Двоє людей також переживуть знищення світу, вони заховаються серед гілля Іггдрасилю і просплять знищення та відновлення світу. Зватимуться вони [[Лів та Лівтрасір]]. Вийшовши зі свого сховку, вони споживатимуть ранкову росу та населять землю. Вони молитимуться новим богам, із Бальдром на чолі. Згідно із обома «Еддами», після Рагнароку найкращим місцем у світі буде [[Гімлі (скандінавська міфологія)|Гімлі]], вкритий золотом палац на небі, осяйніший за сонце. Боги житимуть тут в мирі між собою. Душі героїв житимуть та бенкетуватимуть в палацах [[Брімір]]а, розташованому в [[Окольнір]]і, та [[Сіндрі]], в [[Нідафйоль|Нідафйолі]] («темних горах»).

У підземному світі душі злочинців, що не дотримались присяги, вбивць та бабіїв довічно житимуть в палаці [[Настрьонд|Настренд]]: жоден промінь сонця його не сягатиме, всі його двері дивитимуться на північ, його стіни та покрівлю сплетено зі змій, головами досередини, що випльовують стільки отрути, що душі злочинців змушені бродити в її ріках. А в найжахливішому місці з усіх, [[Гверґельмір|Гвергельмірі]], [[Нідгьогг|Нідгегг]], що також переживе Рагнарок, пожиратиме тіла та душі найгірших злочинців. Але це буде її обов'язок, а не наслідок злої сутності. Таким чином у новому світі не буде несправедливості, а боги і достойні люди житимуть разом в мирі та злагоді.

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* Andrén, Anders. ''Old Norse Religion in Long-term Perspectives: Origins, Changes, and Interactions: an International Conference in Lund, Sweden, June 3-7, 2004'' (en). — Nordic Academic Press, 2006. — 416 p.
* Abram, Christopher. ''Myths of the Pagan North: The Gods of the Norsemen'' (en). — Bloomsbury Publishig, 2011. — 272 p.

{{Myth-stub}}
{{Бібліоінформація}}
{{Германо-скандинавська міфологія}}

[[Категорія:Германо-скандинавська міфологія]]
[[Категорія:Міфічні битви]]
[[Категорія:Есхатологічні міфи]]

title: Рагнарок

Дата: У невизначеному майбутньому

Місце: Вігрід

title: Сторони

Боги: Йотуни

title: Командувачі

Одін: Локі

title: Сили

Боги і люди: Йотуни, чудовиська і мерці

title: Втрати

майже всі: всі


text:
# Хрепелів
Хрепелів — струмок в Україні у Чортківському районі Тернопільської області. Лівий доплив річки Хромової (басейн Дністра).

## Опис
Довжина струмка приблизно 3,57 км, найкоротша відстань між витоком і гирлом — 3,11  км, коефіцієнт звивистості річки — 1,15 . Формується декількома струмками та загатами.

## Розташування
Бере початок у селі Вигода. Тече переважно на північний захід у і селі Винятинці на висоті 174,2 м над рівнем моря впадає у річку Хромову, ліву притоку річки Серету.

title: Хрепелів

wikitext:
{{Річка
| назва             = Хрепелів
| оригінальна_назва =
| зображення        =
| зображення_розмір =
| підпис            =
| довжина           = ~3,57 км
| висота_витоку     =
| висота_гирла      =
| похил_річки       =
| стік              =
| площа_басейну     =
| витік             = у селі [[Вигода (Мельнице-Подільська селищна громада)|Вигода]]
| витік_коорд       = {{coord|48|39|52|N|25|55|33|E|scale:6000}}
| гирло             = [[Хромова]]
| гирло_коорд       = {{coord|48|40|36|N|25|53|15|E|scale:6000}}
| басейн            = [[Дністер|Дністра]]
| країни_басейну    = {{UKR}}<br/>
                      [[Тернопільська область]]
| прирічкові_країни =
| притоки           =
| мапа              =
| мапа_розмір       =
| мапа_підпис       =
}}
'''Хрепелів'''<ref name="Карта Австрійської імперії // 4576"/><ref name="Słownik_geograficzny"/> — [[струмок]] в [[Україна|Україні]] у [[Чортківський район|Чортківському районі]] [[Тернопільська область|Тернопільської області]]. Лівий доплив річки [[Хромова|Хромової]] (басейн [[Дністер|Дністра]]).

== Опис ==
Довжина струмка приблизно 3,57 км, найкоротша відстань між витоком і гирлом — 3,11  км, коефіцієнт [[Звивистість річок|звивистості річки ]]— 1,15 <ref name="maps"/>. Формується декількома струмками та загатами.

== Розташування ==
Бере початок у селі [[Вигода (Мельнице-Подільська селищна громада)|Вигода]]. Тече переважно на північний захід у і селі [[Винятинці]] на висоті 174,2 м над рівнем моря<ref name="Карта1942"/> впадає у річку Хромову, ліву притоку річки [[Серет (притока Дністра)|Серету]].

== Примітки ==
{{notelist|2}}

== Джерела ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="maps">[https://www.google.com.ua/maps/@48.6710371,25.9137198,15z?hl=uk Струмок Хрепелів на Google.Maps]</ref>

<ref name="Słownik_geograficzny">[http://dir.icm.edu.pl/pl/Slownik_geograficzny/Tom_I/647 Slownik_geograficzny].</ref>

<ref name="Карта Австрійської імперії // 4576">[http://freemap.com.ua/maps/avstrijskoj-monarxii/4276.jpg maps/avstrijskoj-monarxii/4576.jpg «Карта Австрійської імперії // 4576»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211108070125/http://freemap.com.ua/maps/avstrijskoj-monarxii/4276.jpg |date=2021-11-08 }}.</ref>

<ref name="Карта1942">Топографічна карта Главного штабу [http://freemap.com.ua/maps/genshtab/m-35-112.jpg M-35-112. Товсте.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210512064407/http://freemap.com.ua/maps/genshtab/m-35-112.jpg |date=2021-05-12 }} Масштаб 1 : 100 000. Стан місцевості подано на 1989 рік.</ref>
}}

== Посилання ==
* {{SgKP|I|647|Chrumowa, potok ... z prawego ... Kierniczka a z lewego brzegu Chrepełów. ...}}
* [https://shron1.chtyvo.org.ua/Zheliezniak_Iryna/Slovnyk_hidronimiv_Ukrainy.pdf? Словник гідронімів України] — К.: Наукова думка, 1979. — С. 594 (Хрепелів № 1)

{{Портали|Географія України|Гідрологія|Тернопільщина}}

[[Категорія:Малі річки України]]
[[Категорія:Річки Тернопільської області]]
[[Категорія:Річки Чортківського  району]]

title: Хрепелів

Витік: у селі Вигода

Гирло: Хромова

Басейн: Дністра

Країни: Україна · Тернопільська область

Регіон: Мельнице-Подільська селищна громада · Заліщицька міська громада


text:
# Манепло
Манепло (бірм. မာနယ်ပလော, Manerplaw) — місто в штаті Карен (Каїн), М'янма, яке під час громадянської війни було центром визвольного руху каренів, котрі намагалися створити незалежну державу Котхолей ще з кінця 1940-х років. Тут до січня 1995 знаходилася штаб-квартира партії Каренської Національної Спілки. На початку 1995 року бірманські війська штурмували місто і завдали KNU тяжкої поразки, після заняття Манепло позиції каренського опору різко ослабли.
Держава Котхолей, яку передбачалося утворити на частині території штату Карен, перекладається з каренських мови як «Зелена Земля», проте ту же назву можна інтерпретувати як «відвойована земля». У цю державу передбачалося включити також частину дельти річки Іраваді, на яку також претендували карени.

title: Манепло

wikitext:
{{місто}}
'''Манепло''' ({{lang-my|မာနယ်ပလော}}, Manerplaw) — місто в штаті [[Карен (штат)|Карен]] (Каїн), [[М'янма]], яке під час громадянської війни було центром визвольного руху каренів, котрі намагалися створити незалежну державу [[Котхолей]] ще з кінця 1940-х років. Тут до січня [[1995]] знаходилася штаб-квартира партії [[Каренський Національний Союз|Каренської Національної Спілки]]. На початку 1995 року бірманські війська штурмували місто і завдали KNU тяжкої поразки, після заняття Манепло позиції каренського опору різко ослабли.

[[Файл:Karen National Union Flag.png|thumb|right|100px|Прапор Каренского Національного Союзу (KNU)]]
Держава [[Котхолей]], яку передбачалося утворити на частині території штату Карен, перекладається з каренських мови як «Зелена Земля», проте ту же назву можна інтерпретувати як «відвойована земля». У цю державу передбачалося включити також частину дельти річки [[Іраваді]], на яку також претендували карени.

== Див. також ==
* [[Бо Мя]]
* [[Громадянська війна в Бірмі]]

== Посилання ==
* [Http://www.burmalibrary.org/docs3/karenmuseum-01/manerplaw_photo_gallery.htm Фотогалерея Манепло] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190420122035/http://burmalibrary.org/docs3/karenmuseum-01/manerplaw_photo_gallery.htm |date=20 квітня 2019 }}
* [Http://www.youtube.com/watch?v=lZ8IHt2hEag Падіння Манепло (відео)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210507021411/http://www.youtube.com/watch?v=lZ8IHt2hEag |date=7 травня 2021 }}
* [Http://www.hartford-hwp.com/archives/54/index-ka.html Manerplaw on hartford-hwp.com] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220408141647/http://www.hartford-hwp.com/archives/54/index-ka.html |date=8 квітня 2022 }}
* [https://web.archive.org/web/20081115030144/http://www.hrw.org/summaries/s.burma953.html Human Rights Watch]
* [Http://www.hartford-hwp.com/archives/54/148.html Архіви Всесвітньої Історії — Манепло] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220408141653/http://www.hartford-hwp.com/archives/54/148.html |date=8 квітня 2022 }}

{{Burma-geo-stub}}

[[Категорія:Міста М'янми]]

title: Манепло

Країна: М'янма

Адмінодиниця: Hparpon Townshipd


text:
# Місто Ґруйтуйзена
Місто Ґруйтуйзена — своєрідне місячне утворення, розташоване околицями Центральної затоки. Відкрито 1822 року німецьким астрономом Францем фон Паула Ґруйтуйзеном і названо їм «Валлверк». Спочатку вважалося містом тубільців Місяця, пізніше штучну природу утворення було поставлено під сумнів.

## Астрономія XIX століття
XIX століття був часом бурхливого розвитку астрономічної науки, основою якого стало першої чергою розроблення Ньютоном закону всесвітнього тяжіння, правильність якого отримала остаточне обґрунтування в працях Галлея, присвячених кометі, що пізніше отримала його ім'я.
Спостережна астрономія також переживала період бурхливого розвитку, збільшувалася кількість обсерваторій в Європі, перші обсерваторії у Південній півкулі відкрили Джон Гершель і Ніколя-Луї Лакайль. Росли також розміри телескопів, так 1842 року до ладу став побудований Вільямом Парсонсом 2-метровий рефлектор (XIX століття це досягнення так і не було ніким перевершено); 1861 року В. Лассаль побудував 122-см рефлектор.
1836 року почалося фотометричне спостереження зір, піонером якого виступив Дж. Гершель, 1840 року отримано перший вислід спостережень Сонця в інфрачервоному діапазоні, в 1841—1845 рр. зусиллями В. Бонда і Дж. Бонда (США) народилася фотографічна астрономія, 1874 року вийшов друком перший фотографічний атлас Місяця.
У 1859—1862 рр. Роберт Бунзен і Густав Кірхгоф розробили основи спектрального аналізу, яка провела справжню революцію у спостережній астрономії, оскільки за допомогою цього способу вдалося отримати жодним іншим способом недоступні тоді дані про хімічний склад небесних тіл. За допомогою спектрального розсліду вперше вдалося науково довести схожість хімічного складу Сонця і планет, і таким чином отримати досить переконливий довід на користь матеріальної єдності Всесвіту.

## Суперечки щодо наявності іншого життя у Сонячній системі в 1750—1900рр.
Давнє питання про множинність світів і наявність розумного життя в Усесвіті і, як його окремого випадку, життя на небесних тілах Сонячної системи встало з новою гостротою, переставши бути чисто умоглядним припущенням, яким здавалося аж до тієї пори.
Дійсно, гіпотеза Канта — Лапласа переконливо показала закономірність утворення зір і планетарних систем, схожих із нашою, єдність хімічного складу також говорила на користь припущення про наявність життя, схожою із земною, на інших тілах Сонячної системи.
Можливість наявності міста на Місяці XIX століття не сприймалося як щось неймовірне, оскільки Місяць вважався населеним: так, ще Йоганн Кеплер гадав, що кратери на Місяці мають штучне походження і є містами місячних мешканців («ендиміонів»).
Вільям Гершель також вважав Місяць населеним і 1780 року писав королівському астроному Н. Маскеліну: «Без сумніву, що на Місяці життя має існувати в тому чи іншому вигляді…». П'єр Ґассенді вважав, що умови на Місяці непридатні для земного життя, — отже, істоти, що живуть там, організовані інакше, ніж земні.
Директор Берлінської обсерваторії Йоганн Елерт Боде (1747—1826) доводив наявність життя на Сонці, яке мало, на його думку, «холодне і темне ядро, оточене щільною атмосферою, де є наявною вода і суша, а гірські ланцюги змінюються долинами», причому, на його думку, ця внутрішня поверхня Сонця могла і мусила бути населена розумними істотами, «що невтомно славлять свого Творця». На думку Боде, чия теорія пізніше отримала ім'я «панпопулізма», кожне космічне утворення, будь-то планета, зоря чи астероїд, обов'язково буде населена розумними істотами. Відповідаючи своїм науковим супротивникам, вказував, що відстань від Сонця, різна для кожного планетного утворення, має впливати на умови на певній планеті. Боде стверджував, своєю чергою, що атмосфера кожного небесного тіла здатна вносити свій вклад в утворенні температурного режиму, і, до того ж, інопланетні «рослини, тварини і розумні істоти» аж ніяк не зобов'язані нагадувати земних.
Але якщо ці перші припущення були чисто умоглядними, так, зокрема, Боде виходив зі засновку про Всеблагого Творця, то Йоганн Шрьотер у своїх працях, що відносяться до кінця XVIII століття, повідомив про спостереження атмосфери, доріг, зеленого поля, каналу і навіть міста на Місяці, а також описав зміни кольору місячної поверхні, пов'язані, як він гадав, з рослинністю, появою хмар, туманів, а також диму, що свідчить про промислову діяльність.

## Історія відкриття
12 липня 1822 року лікар, професор астрономії Мюнхенського університету Франц фон Паула Ґруйтуйзен (1774—1852), спостерігаючи поверхню Місяця поблизу Центральної затоки у свій 2,4-дюймовий (6 см) телескоп-рефрактор, замалював поблизу кратера Шретера «Місто» — утворення, що чимось нагадує фрагмент павукової мережі: низькі прямі вали, що розходяться під кутом 45 градусів, з'єднані попарно «решіткою» з поперечних валів. На одному з кінців мережі було розташовано щось, що нагадувало цитадель. Він стверджував, що спостерігав на місячній поверхні також твердині, дороги і навіть звірячі стежини. Усе місто, назване їм «Валлверк» (нім. Wallwerk), тобто в перекладі з німецької «<місто>, оточене фортечним муром», простягалося приблизно на 37 км.
Вислід своїх спостережень фон Ґруйтуйзен виклав 1824 року в праці «Entdeckung vieler deutlicher Spuren der Mondbewohner» (нім.) (тобто «Виявлення численних слідів розумного життя на Місяці»). Наступного року він підготував об'ємну статтю у Berliner astronomisches Jahrbuch (нім.), яка вийшла 1828 року та в якій докладно розповідав про дворічну історії спостережень, висловлюючи надію, що кожен, хто має «добрі, досвідчені очі», може повторити його дослідження. Після цього він вирушив у подорож, показуючи своє Місто астрономам, філософам, королям. Першим підтвердив повідомлення Ґруйтуйзен князь Меттерніх у Відні, другим — професор Боненберґер, а третім став відомий астроном-любитель Генріх Швабе.
Це відкриття викликало сенсацію, спричинивши серед іншого, неабияку журнальну полеміку. Так, якщо вірити шотландському «New Philosophical Journal», Генріх Ольберс виступив гарячим прихильником ідеї, що Місяць покритий рослинністю і населена розумними істотами. Карл Фрідріх Гаусс у розмові з першовідкривачем підтримав його задум спробувати зв'язатися з мешканцями місячного міста, покривши сибірські рівнини мережею величезних каналів у вигляді геометричних фігур, заповнених спаленілим гасом, бо «математичні поняття місячних жителів повинні бути схожі з нашими».
З іншого боку, видавець журналу «Annals of Philosophy» відкрито висміяв Ґруйтуйзена, охрестивши його самого і його послідовників «твердолобими лунатиками», додавши до того, що Ґаусс напевно «посміявся тихцем над його безглуздими, шаленими ідеями», бо від Ґруйтуйзена «не можна було очікувати іншого, крім порції повної і непрохідної нісенітниці», і тільки наразі вдалося підтвердити, що, дійсно, повністю або частково обидва вчених підтримали першовідкривача. Зі свого боку, Вільгельм Ґотгельф Лорман 1830 року відзначав, що подібним припущенням, що поміщають на безводний і безповітряний Місяць ліси, міста і мешканців, «яких, можливо, вдасться розглянути, якби їм пройти щільним натовпом через ліс», немає місця у серйозній науці.
Сучасники відкриття вважали, що це були фортечні споруди мешканців Місяця або ж велетенські письмена, за допомогою яких мешканці Місяця хотіли звернути на себе увагу. Однак через 15 років після цього відкриття німецький астроном Йоганн Генріх фон Медлер відверто заявив, що він ніколи не бачив на Місяці і сліду схожих на укріплені вали. Він накреслив на спеціальній карті звичайним способом, тобто штрихами, цю уявну симетричну мережу у вигляді цілого ряду пересічних і поплутаних гірських ланцюгів, які часто видно на Місяці та нічим не примітні. У такому ж дусі висловився і британський астроном Томас Вебб, описуючи свої власні спостереження Міста:
… цікавий зразок паралельності, але настільки грубий, що його природне походження очевидне…

Проте, прихильник штучного походження місячного міста В. Бельше писав:

… при сприятливому положенні сонячних променів, можна так ясно і легко бачити ці укріплення… Це явище неодмінно зачаровує кожного спостерігача Місяця, тому що подібне видовище не зустрічається більше ніде. Старі малюнки цих укріплень, з часів до Медлера, добре передають цю картину, і якщо симетрія мережі дещо перебільшена в цих малюнках, то і в малюнках Медлера існує таке ж суб'єктивне перебільшення заплутаності ліній.

## Спостереження
Місто Ґруйтуйзена розташоване на пересіченій рівнині (абсолютна висота рівнини не перевищує декількох сотень метрів), околицею затоки Спеки і займає площу 70 × 90 км. Область, у якій розташоване Місто, має темніше забарвлення порівняно з навколишньою її поверхнею. Лава витікала, як бачиться, із «затоки Спеки»: про це можна судити за розташуванням гребенів хвиль застиглої лави, а також за руйнуванням і заповненням деяких кратерів, серед яких і сам кратер Шретер.
Місто краще видно протягом доби після першої чверті Місяця, за умови спокійної атмосфери; для його спостереження досить невеликого телескопа. Однак при більшому діаметрі об'єктива місто видно і при більшій відстані термінатора від нього. Селенографічні координати осередку решітки Міста є близько 6° пн. ш. 8° зх. д. / 6° пн. ш. 8° зх. д., тобто він знаходиться між кратерами Ератосфен і Шретер, ближче до останнього.
Із затопленого лавою кратера Шрьотер (координати 5°00′ пн. ш. 7°48′ зх. д. / 5° пн. ш. 7.8° зх. д.) тягнуться два радіальних прямих вали, що утворюють решітку разом із п'ятьма іншими рівнобіжними лініями. Одні вали йдуть від пагорбів і напівзасипаних кратерів, інші — починаються і закінчуються прямо в місцях перетину решітки.
У різні фази Місяця територією Міста можна помітити різні цікаві особливості. При високому положенні Сонця над Містом стає помітним ланцюжок попарно світлих плям, що обмежують з двох боків темну зігнуту смугу. Із заходу і сходу від Міста можна побачити щось схоже на «рисові поля» — трикутні смугасті місцини. Приблизно за 20 годин до останньої чверті Місяця на західному валу добре виділяється біла смуга. Вона має довжину, яка не поступається довжині «Прямому муру», тонка і пряма настільки, що нагадує натягнуту нитку. Місто лежить на височині. Звертає на себе увагу головний звід міста, висота якого, відповідно до вимірів довжини тіні, становить близько 300—500 метрів, тоді як висота підстав валів незначна. З лівого боку від міста є великий насип.
Спостерігавши Місто 11 червня 1870 року за допомогою 6,5-дюймового (16,25-см) рефлектора, Майкл Вітлі склав такий опис:

… центральний хребет починається на півночі від височини, і тягнеться на південь до кратера з центральною гіркою…

У його західній частині в південно-західному напрямку розходяться п'ять хребтів, найпомітніший з яких найпівнічніший; він відкидає невелику тінь

На схід від центрального пагорба — в південно-східному напрямку розходяться чотири хребта, які видно не так чітко, і поступово зливаються з навколишньою місцевістю…

Самі хребти білі і розташовані на темній поверхні, що робить їх добре помітними і дуже схожими на вільхові листя, як описав їх Ґруйтуйзен; тим курйозним те, що об'єкт загалом виглядає безсумнівно природного походження …

Ті, хто не спостерігав цього чудового об'єкта, безумовно, знайдуть його гідним своїх пошуків.

1874 року французький астроном Казимир Ґодібер у своїй статті, присвяченій спостереженням Міста, вказав на те, що його вид змінився з часом, зокрема, деякі його «мури» обрушилися, з'явилися нові утворення:

Безсумнівно, замальовки цього об'єкта існують, і було б цікаво порівняти їх з його сучасним виглядом. Здається майже визначеним, що вигляд Ґруйтуйзена зазнав змін, і його східні «ребра» зникли, за винятком північно-західного «ребра», яке, як видається, приховано меридіональним муром. На краю наступного «ребра» замість мура я бачив западину, а після неї — продовження «ребра». Третє і четверте ребра не мають продовжень, але на південь один з них закінчується западиною, за якою знаходиться те, що є продовженням «меридіонального» муру; так що ми спостерігаємо два закінчення цього муру без його середини. Було б цікаво також дізнатися, чи знаходиться східна частина в такому ж стані, як це було тоді, коли Ґруйтуйзен втратив «ребра», і чи спостерігалися три кратера на північ від об'єкта [раніше]. Здається, що вони утворилися недавно. Спостерігаючи цей об'єкт при збільшенні 550 [разів], я виявив, що його поверхня покрита дрібними горбами, і більшими на широті другого «ребра». Під час моїх спостережень термінатор перетинав [кратер] Стадій.

### Список основних об'єктів Міста Ґруйтуйзена
| Утворення          | Координати                                          | Примітки                                                   |
| ------------------ | --------------------------------------------------- | ---------------------------------------------------------- |
| «Арена» (Шретер W) | 4°48′ пн. ш. 7°36′ зх. д. / 4.8° пн. ш. 7.6° зх. д. | «Кратер з гіркою» за Вітлі                                 |
| «Цитадель»         | 6°36′ пн. ш. 7°30′ зх. д. / 6.6° пн. ш. 7.5° зх. д. | Височина на півночі Міста                                  |
| «Прямий мур»       | 5°30′ пн. ш. 7°30′ зх. д. / 5.5° пн. ш. 7.5° зх. д. | Головний хребет                                            |
| «Західний мур»     | 5°42′ пн. ш. 7°12′ зх. д. / 5.7° пн. ш. 7.2° зх. д. | Західний хребет                                            |
| «Східний мур»      | 5°24′ пн. ш. 7°54′ зх. д. / 5.4° пн. ш. 7.9° зх. д. | Східний хребет                                             |
| Кратер Шретер T    | 7°06′ пн. ш. 7°48′ зх. д. / 7.1° пн. ш. 7.8° зх. д. | Один із 3 кратерів на північ від Міста, описаний Ґодібером |

## Сучасні оцінки
З огляду на загальну розмитість утворення, розмір «міста», що становить десятки кілометрів, товщину валів і стін, що досягає декількох кілометрів, відсутність навіть поверхневої аналогії з будь-яким відомим штучним об'єктом (на Місяці знайдено поки ще тільки одна подібна форма рельєфу на захід від кратера Фра Мауро), більшість астрономів вважає, що це утворення місячного рельєфу природного походження. Сам малюнок виник при русі й охолодженні місячної лави, коли на її шляху знаходилося кілька пагорбів. Ці перешкоди утворили на шляху кілька розбіжних під кутом одна до одної хвиль. Одночасно з цим, згідно з радянським астрофізиком Й. С. Шкловським, проявом діяльності розуму можна вважати лише феномен, який не вдається пояснити природними причинами (принцип презумпції природності).
Можливо, помилка Ґруйтуйзена була достатньою мірою обумовлена тим, що в його розпорядженні знаходився всього лише досить скромний 2-дюймовий рефрактор, слабка здатність телескопа доповнилася уявою і, як то буває, дослідник побачив те, що побажав. Інакше кажучи, як й у випадку каналів на Марсі, багато спостерігачів були введені в оману особливостями людського сприйняття, спостерігаючи об'єкт, що був на межі роздільної здатності їхнього приладдя.
Кульмінацією пошуків життя на Місяці стало відкриття «Валлверка» Фон Ґруйтуйзеном. За оцінкою співробітника Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України О. В. Архипова,
У будь-якому випадку, цей об'єкт є пам'яткою піонерським спробам пошуку розумного життя поза Землею.

## Велике місячне дурисвітство
Назву «великого місячного дурисвітства», або «місячної качки», отримала серія нарисів у нью-йоркської газеті «Sun» (№ 615—619), перший із яких вийшов друком 25 серпня 1835 року.
Найсерйознішим тоном у нарисах викладалася історія про те, що Джон Гершель, відправлений урядом до Південної Африки, виготовив небачений телескоп зі збільшенням у 42 000 разів, з'єднаний із мікроскопом так, що поверхня Місяця наближалася на видиму відстань у 100 ярдів (близько 92 м). Проєкція нібито передавалася на розтягнуте на стіні на кшталт екрану простирадло, після чого перед очима у вражених дослідників відкрилася картина місячного життя.
Вдалося розгледіти зелені луки, базальтові гори, пасовисько бізонів, єдинорогів і чисто англійського виду вовняних овець. Більш того, разом з останніми з'явилися і місячні пастухи зростом близько чотирьох англійських футів (приблизно 1,2 м) з мідного кольору шкірою, шерстю і перетинчастими крилами, що негайно підштовхнуло Гершеля дати їм найменування vespertilio-homo, тобто «кажанолюдина».
Америку охопило гарячкове збудження, весь наклад «Sun» негайно зник з прилавків, на додаток до нього довелося додрукувати ще 60 тис. примірників. Нью-йоркські і провінційні газети одностайно заявляли, що репортаж безсумнівно «достовірний і науково обґрунтований». Єдиний заперечний голос належав Едгарові Алланові По, який запевняв, що невідомий автор просто списав сюжет з його оповідання «Дивовижна пригода Ганса Пфааля», однак ніхто не бажав його слухати.
Запал прихильників місячного життя вдалося остудити лише офіційним звітом із Південної Африки, в якому рішуче стверджувалося, що відомості «Sun» є вигадкою від початку до кінця. Як з'ясувалося пізніше, «качку» запустив нью-йоркський журналіст Річард Адамс Локк. Основою ж для чудасії про місячних кажанолюдей послужило не що інше, як заява Ґруйтуйзена, викладена у «Edinburgh New Philosophical Journal».

## Маргінальні і непідтверджені теорії
Наразі, усе ж таки, знаходяться охочі вірити, що Місто Ґруйтуйзена дійсно є місцем перебування гіпотетичних розумних істот або, принаймні, покинутим ними поселенням. Так, наприклад, стверджується, що уся Центральна затока, околицями якої розташоване місто, колись була накрита величезним куполом, руїни якого було зафіксовано на одній зі світлин у ході місії «Сервеєр-6», як ланцюжки світних утворень, що знаходяться на місячному обрії, на тлі зайшлого Сонця.
Як зазначалося, думки про природне або штучне походження «місячного міста» багато в чому залежать від психологічного настрою спостерігача, який свідомо або несвідомо намагається знайти схожість місячних побудов із чимось знайомим йому на Землі, при тому, що немає і не може бути доказів, що створення інопланетного розуму зобов'язані нагадувати земні, тим паче, що навіть при найвищій на сьогодення роздільній здатності телескопів неможливо розгледіти малі подробиці та поготів визначити наявність будь-яких рухомих предметів.
Як підтвердження того, що Місяць усе ж населений, наводяться численні спостереження явищ неясного походження, яким до цих пір ніким не було дано виразного пояснення. Так багаторазово спостерігалися вогнища світіння та інші нетривалі точкові аномалії вигляду місячної поверхні (швидкоплинні місячні явища), радіосигнали, схожі на «організоване відлуння», які лунали чомусь з темної сторони Місяця, мостоподібна структура близько 12 км завдовжки, що сама собою з'явилася в Морі Криз і так само несподівано зникла (так званий Міст О'Ніла).
Найрадикальнішою в цьому відношенні, мабуть, є точка зору М. Хвастунова і О. Щербакова про те, що Місяць є порожнистою кулею, всередині якої живуть розумні істоти зі своєю технікою і всім необхідним задля підтримки життя.
На думку О. В. Архипова, загадка «міста Ґруйтуйзена» може бути вирішена лише його безпосереднім дослідженням.

## У письменстві
У літературних творах середини XIX століття можна знайти опис «міста» і розповіді про те збудження, яке викликало це відкриття в умах, багатих уявою. Так, наприклад, вважають, нібито знаменитий епізод з роману Жюля Верна «Навколо Місяця», в якому Ардан бачить щось, що нагадує «руїни міста або фортеці», навіяний повідомленням Ґруйтуйзена.
Натхненний відкриттям місячного міста, лорд Альфред Теннісон написав такі рядки:

Місяця білі міста на опалових просторах,

Їхні блискучі озера, їхні срібні висоти

Не зрошені вільгою хмари мандрівної,

Незміренні чорноти западин безодніх.

Ніщо — жодної людини голос марний,

Чи невідомий говір іншої істоти,

Не зачеплять світи ті далекі турботи.
Оригінальний текст (англ.)
The Moon’s white cities, and the opal width

Of her small glowing lakes, her silver heights

Unvisited with dew of vagrant cloud,

And the unsounded, undescended depth

Of her black hollows. Nay — the hum of men

Or other things talking in unknown tongue

And notes of busy Life in distant worlds.
— Довільний переклад. Дослівний: Білі міста Місяця, та опалова ширина / Її запалених озер, її срібних висот, / Незайманих росою блудних хмар, / І невиміряні, незаймана глиб / Її чорних ущелин. Нема — гомін людей / Або інших створінь, які спілкуються невідомою мовою, / І знаки діяльного Життя в далеких світах.

title: Місто Ґруйтуйзена

wikitext:
{{Кратер
 |Небесне тіло            = Місяць
 |Зображення              = Gruithuisen city drawing.jpg
  |Підпис                 = Загальний вигляд Міста на малюнку Ґруйтуйзена
 |Координати              = 6/N/8/W
 |Діаметр                 = 70 × 90
 |Найбільша глибина       =
 |Епонім                  = місто [[Франц фон Паула Ґруйтуйзен|Франца фон Ґруйтуйзен]]
 |Назву затверджено       = не затверджено
 |SAI_index               =
}}
'''Місто Ґруйтуйзена''' — своєрідне [[Місяць (супутник)|місячне]] утворення, розташоване околицями [[Затока Центральна|Центральної затоки]]. Відкрито 1822 року німецьким [[астроном]]ом [[Франц фон Паула Ґруйтуйзен|Францем фон Паула Ґруйтуйзеном]]<ref name="Whitley">{{ref-en}} {{cite web|url=http://articles.adsabs.harvard.edu/full/1870AReg....8..156W/0000173.000.html|title=Correspondence — Gruithuisen's City in the Moon|author=Whitley, H. Michell.|date=1870|work=Astronomical register, vol. 8|pages= 156—157|accessdate=2010-08-25|archiveurl=https://www.webcitation.org/60wiViCSB?url=http://articles.adsabs.harvard.edu//full/1870AReg....8..156W/0000173.000.html|archivedate=2011-08-15}}</ref> і названо їм «Валлверк»<ref name="Валлверк">{{ref-en}} {{книга|автор=William P. Sheehan and Thomas D. Dobbins.|заголовок=Epic Moon — A history of lunar exploration in the age of telescope|посилання=http://www.cloudynights.com/documents/epic2.pdf|видавництво=Willmann-Bell, Inc.|рік=2001|pages= 3—4|allpages=364|isbn=0943396700}}</ref>. Спочатку вважалося містом тубільців Місяця, пізніше штучну природу утворення було поставлено під сумнів.

== Астрономія XIX століття ==
{{main|Історія астрономії#XIX століття}}
[[XIX століття]] був часом бурхливого розвитку астрономічної науки, основою якого стало першої чергою розроблення [[Ісаак Ньютон|Ньютоном]] [[закон всесвітнього тяжіння|закону всесвітнього тяжіння]], правильність якого отримала остаточне обґрунтування в працях [[Едмунд Галлей|Галлея]], присвячених кометі, що пізніше [[Комета Галлея|отримала його ім'я]].

Спостережна астрономія також переживала період бурхливого розвитку, збільшувалася кількість [[Обсерваторія|обсерваторій]] в Європі, перші обсерваторії у Південній півкулі відкрили [[Джон Гершель]] і [[Ніколя-Луї де Лакайль|Ніколя-Луї Лакайль]]. Росли також розміри телескопів, так 1842 року до ладу став побудований [[Вільям Парсонс, третій лорд Росс|Вільямом Парсонсом]] 2-метровий [[Рефлектор (телескоп)|рефлектор]] (XIX століття це досягнення так і не було ніким перевершено); 1861 року [[Вільям Ласселл|В. Лассаль]] побудував 122-см рефлектор.

1836 року почалося [[Фотометрія|фотометричне]] спостереження зір, піонером якого виступив Дж. Гершель, 1840 року отримано перший вислід спостережень Сонця в інфрачервоному діапазоні, в 1841—1845 рр. зусиллями [[Вільям Кренч Бонд|В. Бонда]] і [[Джордж Філліпс Бонд|Дж. Бонда]] (США) народилася фотографічна астрономія, 1874 року вийшов друком перший фотографічний атлас Місяця.

У 1859—1862 рр. [[Роберт Вільгельм Бунзен|Роберт Бунзен]] і [[Густав Роберт Кірхгоф|Густав Кірхгоф]] розробили основи [[Спектральний аналіз|спектрального аналізу]], яка провела справжню революцію у спостережній астрономії, оскільки за допомогою цього способу вдалося отримати жодним іншим способом недоступні тоді дані про хімічний склад небесних тіл. За допомогою спектрального розсліду вперше вдалося науково довести схожість хімічного складу Сонця і планет, і таким чином отримати досить переконливий довід на користь матеріальної єдності [[Всесвіт]]у<ref>{{ref-ru}} {{cite web| author=| date=| url=http://www.astronet.ru/db/msg/1177040/chapter3_9_2.html| title=История астрономии| work=Astronet| publisher=| accessdate=| archive-date=31 січня 2012| archive-url=https://www.webcitation.org/6574GcumW?url=http://www.astronet.ru/db/msg/1177040/chapter3_9_2.html}}</ref>.

== Суперечки щодо наявності іншого життя у Сонячній системі в 1750—1900 рр. ==
Давнє питання про множинність світів і наявність [[розум]]ного [[життя]] в [[Всесвіт|Усесвіті]] і, як його окремого випадку, життя на небесних тілах [[Сонячна система|Сонячної системи]] встало з новою гостротою, переставши бути чисто умоглядним припущенням, яким здавалося аж до тієї пори.

Дійсно, [[Космогонічні гіпотези|гіпотеза Канта — Лапласа]] переконливо показала закономірність утворення [[Зоря|зір]] і [[Планетна система|планетарних систем]], схожих із нашою, єдність хімічного складу також говорила на користь припущення про наявність життя, схожою із земною, на інших тілах Сонячної системи.

Можливість наявності міста на Місяці XIX століття не сприймалося як щось неймовірне, оскільки Місяць вважався населеним: так, ще [[Йоганн Кеплер]] гадав, що кратери на Місяці мають штучне походження і є містами місячних мешканців («ендиміонів»)<ref name="Архипов" /><ref>{{ref-ru}} {{стаття
 |автор              = [[Архипов Олексій Вікторович|Архипов А. В.]]
 |заголовок          = И. Кеплер описывает лунные поселения в начале XVII века
 |посилання          = http://www.arracis.com/moon/m321.html
 |видання            = Тайны Луны
 |archiveurl         = https://web.archive.org/web/20140801074031/http://www.arracis.com/moon/m321.html
 |archivedate        = 2014-08-01
}}</ref>.

[[Фрідріх Вільям Гершель|Вільям Гершель]] також вважав Місяць населеним і 1780 року писав королівському астроному [[Невіль Маскелін|Н. Маскеліну]]: «Без сумніву, що на Місяці життя має існувати в тому чи іншому вигляді…». [[П'єр Ґассенді]] вважав, що умови на Місяці непридатні для земного життя, — отже, істоти, що живуть там, організовані інакше, ніж земні<ref name="Архипов" />.

Директор [[Берлінська обсерваторія|Берлінської обсерваторії]] [[Йоганн Елерт Боде]] (1747—1826) доводив наявність життя на [[Сонце|Сонці]], яке мало, на його думку, «холодне і темне ядро, оточене щільною атмосферою, де є наявною вода і суша, а гірські ланцюги змінюються долинами», причому, на його думку, ця внутрішня поверхня Сонця могла і мусила бути населена розумними істотами, «що невтомно славлять свого Творця». На думку Боде, чия теорія пізніше отримала ім'я «панпопулізма», кожне космічне утворення, будь-то планета, зоря чи [[астероїд]], обов'язково буде населена розумними істотами. Відповідаючи своїм науковим супротивникам, вказував, що відстань від Сонця, різна для кожного планетного утворення, має впливати на умови на певній планеті. Боде стверджував, своєю чергою, що атмосфера кожного небесного тіла здатна вносити свій вклад в утворенні температурного режиму, і, до того ж, інопланетні «рослини, тварини і розумні істоти» аж ніяк не зобов'язані нагадувати земних<ref name="crowe">{{ref-en}} {{книга
 |автор          = Michael J. Crowe.
 |заголовок      = The Extraterrestrial Life Debate, 1750—1990
 |відповідальний =
 |посилання      = https://books.google.com/books?id=J4TZPlihVUoC&pg=PA393#v=onepage&q&f=true
 |місце          =
 |видавництво    = Cambridge University Press
 |рік            = 1990
 |volume         =
 |allpages       =
 |pages          =
 |isbn           = 0-486-40675-X
}}
</ref>.

Але якщо ці перші припущення були чисто умоглядними, так, зокрема, Боде виходив зі засновку про Всеблагого Творця, то [[Йоганн Ієронім Шретер|Йоганн Шрьотер]] у своїх працях, що відносяться до кінця XVIII століття, повідомив про спостереження атмосфери, доріг, зеленого поля, каналу і навіть міста на Місяці, а також описав зміни кольору місячної поверхні, пов'язані, як він гадав, з рослинністю, появою хмар, туманів, а також диму, що свідчить про промислову діяльність<ref name="Архипов" />.

== Історія відкриття ==
[[Файл:Груйтуйзен.JPG|праворуч|200px|міні|Світлини і малюнок «Міста Ґруйтуйзена»]]
12 липня 1822 року [[лікар]], [[професор]] [[астрономія|астрономії]] [[Мюнхенський університет Людвіга-Максиміліана|Мюнхенського університету]] [[Франц фон Паула Ґруйтуйзен]] (1774—1852), спостерігаючи поверхню Місяця поблизу [[Затока Центральна|Центральної затоки]] у свій 2,4-дюймовий (6 см) [[Рефрактор|телескоп-рефрактор]]<ref name ="Валлверк"/>, замалював поблизу {{iw|Шретер (кратер)|кратера Шретера|en|Schröter (lunar crater)}} «Місто» — утворення, що чимось нагадує фрагмент [[павутина|павукової мережі]]: низькі прямі вали, що розходяться під кутом 45 градусів, з'єднані попарно «решіткою» з поперечних валів. На одному з кінців мережі було розташовано щось, що нагадувало [[цитадель]]. Він стверджував, що спостерігав на місячній поверхні також [[Фортечна стіна|твердині]], дороги і навіть звірячі стежини<ref name="krugosvet">{{ref-ru}} {{cite web|url=http://www.krugosvet.ru/enc/nauka_i_tehnika/biologiya/ASTROBIOLOGIYA.html|title=Поиск жизни на планетах и спутниках|author=[[Сурдин Володимир Георгійович|Владимир Сурдин]].|date=2001—2009|work=Кругосвет|publisher=|accessdate=2010-08-25|archiveurl=https://www.webcitation.org/60wiWNU2A?url=http://www.krugosvet.ru/enc/nauka_i_tehnika/biologiya/ASTROBIOLOGIYA.html|archivedate=2011-08-15}}</ref>. Усе місто, назване їм «Валлверк» ({{lang-de|Wallwerk}}), тобто в перекладі з німецької «<nowiki><місто></nowiki>, оточене фортечним муром», простягалося приблизно на 37 км.

Вислід своїх спостережень фон Ґруйтуйзен виклав 1824 року в праці «Entdeckung vieler deutlicher Spuren der Mondbewohner» {{ref-de}} (тобто «Виявлення численних слідів розумного життя на Місяці»<ref>{{ref-de}} {{стаття
 |автор         = A. M. Zamann, T. Zajaczkowski, P. Rathert.
 |заголовок     = Professor Franz von Paula Gruithuisen, Mediziner und Astronom (1774—1852)
 |посилання     = http://resources.metapress.com/pdf-preview.axd?code=p49m6qnbdl30t4w0&size=largest
 |видання       = Springler-Verlag
 |тип           =
 |місце         = Berlin
 |видавництво   =
 |рік           = 1999
 |volume        =
 |номер         = 39
 |pages         =
}}{{Недоступне посилання|date=Вересень 2018 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>). Наступного року він підготував об'ємну статтю у ''Berliner astronomisches Jahrbuch'' {{ref-de}}, яка вийшла 1828 року та в якій докладно розповідав про дворічну історії спостережень, висловлюючи надію, що кожен, хто має «добрі, досвідчені очі», може повторити його дослідження<ref>{{ref-de}} {{стаття|автор=Franz von Paula Gruithuisen.|заголовок=Ueber einige neu entdeckte reguläre Bildungen auf der Mondoberfläche und andere veränderliche Gegenstände daselbst|видання=Berliner astronomisches Jahrbuch|місце=Berlin|рік=1828|pages=101—109}}</ref>. Після цього він вирушив у подорож, показуючи своє Місто астрономам, філософам, королям<ref name="Wood">{{ref-en}} {{cite web|url=http://www.lpod.org/archive/LPOD-2004-09-17.htm|deadlink=yes|title=Friday, September 17, 2004|author=Charles A. Wood.|work=Lunar Photo of the Day. Daily Images of Earth's Moon|publisher=ObservingTheSky.Org|description=Image mosaic taken with C9.25, AP Barcon 2× and webcam|accessdate=2010-08-25|archiveurl=https://www.webcitation.org/60wiXFnur?url=http://www.lpod.org/archive/LPOD-2004-09-17.htm|archivedate=2011-08-15}}</ref>. Першим підтвердив повідомлення Ґруйтуйзен князь [[Клемент фон Меттерніх|Меттерніх]] у [[Відень|Відні]], другим — професор {{iw|Йоганн Ґотліб Фрідріх фон Боненберґер|Боненберґер|en|Johann Gottlieb Friedrich von Bohnenberger}}, а третім став відомий [[Аматорська астрономія|астроном-любитель]] [[Генріх Швабе]]<ref name="Сурдин ВГ">{{ref-ru}} {{книга|частина=Луна… и её обитатели|заголовок=Путешествие к Луне. Наблюдения. Экспедиции. Исследования. Открытия|посилання=http://content.mail.ru/arch/58645/5154340.html|відповідальний=Ред.-составитель [[Сурдин Володимир Георгійович|Сурдин В. Г]]|місце=М.|видавництво=Физматлит|рік=2009|сторінок=512|isbn=978-5-9221-1105-8}}</ref>.

Це відкриття викликало сенсацію, спричинивши серед іншого, неабияку журнальну полеміку. Так, якщо вірити шотландському «New Philosophical Journal», [[Генріх Вільгельм Маттеус Ольберс|Генріх Ольберс]] виступив гарячим прихильником ідеї, що Місяць покритий рослинністю і населена розумними істотами. [[Карл Фрідріх Гаусс]] у розмові з першовідкривачем підтримав його задум спробувати зв'язатися з мешканцями місячного міста, покривши [[сибір]]ські рівнини мережею величезних каналів у вигляді геометричних фігур, заповнених спаленілим [[гас]]ом, бо «математичні поняття місячних жителів повинні бути схожі з нашими»<ref name="crowe"/>.

З іншого боку, видавець журналу «Annals of Philosophy» відкрито висміяв Ґруйтуйзена, охрестивши його самого і його послідовників «твердолобими лунатиками», додавши до того, що Ґаусс напевно «посміявся тихцем над його безглуздими, шаленими ідеями», бо від Ґруйтуйзена «не можна було очікувати іншого, крім порції повної і непрохідної нісенітниці»<ref>{{книга
 |автор          = G. W. Dunnington, J. Gray, F.-E. Dohse.
 |заголовок      = Carl Friedrich Gauss, Titan of Science
 |відповідальний =
 |посилання      = https://books.google.com/books?id=_dce9Jaq7iQC&pg=PA253#v=onepage&q&f=true
 |місце          =
 |видавництво    = Hafner Publishing, NY
 |рік            = 1995
 |volume         =
 |allpages       =
 |pages          =
 |isbn           = 0-88385-547-X
}}</ref>, і тільки наразі вдалося підтвердити, що, дійсно, повністю або частково обидва вчених підтримали першовідкривача. Зі свого боку, {{iw|Вільгельм Ґотгельф Лорман||en|Wilhelm Gotthelf Lohrmann}} 1830 року відзначав, що подібним припущенням, що поміщають на безводний і безповітряний Місяць ліси, міста і мешканців, «яких, можливо, вдасться розглянути, якби їм пройти щільним натовпом через ліс», немає місця у серйозній науці<ref name="crowe"/>.

Сучасники відкриття вважали, що це були фортечні споруди мешканців Місяця або ж велетенські письмена, за допомогою яких мешканці Місяця хотіли звернути на себе увагу. Однак через 15 років після цього відкриття німецький астроном [[Йоганн Генріх фон Медлер]] відверто заявив, що він ніколи не бачив на Місяці і сліду схожих на укріплені вали. Він накреслив на спеціальній карті звичайним способом, тобто штрихами, цю уявну симетричну мережу у вигляді цілого ряду пересічних і поплутаних гірських ланцюгів, які часто видно на Місяці та нічим не примітні<ref name="labirintmrg.narod.ru">{{ref-ru}} {{стаття
|автор        = Пономаренко Д. С.
|заголовок    = Исследование лунного руиноподобного объекта «города Груйтуйзена»
|посилання    = http://labirintmrg.narod.ru/NewPulse/Tematika/AstroUFO/Lunciti.htm
}}</ref>. У такому ж дусі висловився і британський астроном {{iw|Томас Вільям Вебб|Томас Вебб|en|Thomas William Webb}}, описуючи свої власні спостереження Міста<ref name="Ridge"/>:

{{початок цитати}}… цікавий зразок паралельності, але настільки грубий, що його природне походження очевидне…
{{кінець цитати}}

Проте, прихильник штучного походження місячного міста [[Вільгельм Бельше|В. Бельше]] писав<ref>
{{стаття
|автор        = В. Бёльше.
|заголовок    = Беседы о Луне // Гибель мира и другие очерки
|посилання    =
|видання      = Вокруг Света
|тип          = журнал
|рік          = 1912
|номер        =
|сторінки     = 53—56
}}</ref>:
{{початок цитати}}
… при сприятливому положенні сонячних променів, можна так ясно і легко бачити ці укріплення… Це явище неодмінно зачаровує кожного спостерігача Місяця, тому що подібне видовище не зустрічається більше ніде. Старі малюнки цих укріплень, з часів до Медлера, добре передають цю картину, і якщо симетрія мережі дещо перебільшена в цих малюнках, то і в малюнках Медлера існує таке ж суб'єктивне перебільшення заплутаності ліній.
{{кінець цитати}}

== Спостереження ==
[[Файл:Gruithuisen city photo.jpg|thumb|200px|ліворуч|Світлина міста Ґруйтуйзена.]]
Місто Ґруйтуйзена розташоване на пересіченій рівнині ([[абсолютна висота]] рівнини не перевищує декількох сотень метрів<ref name="Gazetteer of Planetary Nomenclature">{{ref-en}} {{cite web
 |author      =
 |date        =
 |url         = http://planetarynames.wr.usgs.gov/images/Lunar/lac_59.pdf
 |title       = 1:1 Million-Scale Maps of the Moon
 |work        = Gazetteer of Planetary Nomenclature
 |publisher   =
 |accessdate  =
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/60wiYOmzR?url=http://planetarynames.wr.usgs.gov/images/Lunar/lac_59.pdf
 |archivedate = 2011-08-15
}}</ref>), околицею [[Затока Спеки|затоки Спеки]] і займає площу 70 × 90 км<ref name="Лунный объект «город Груйтуйзен»">{{ref-ru}} {{cite web| author=| date=| url=http://ligaspace.my1.ru/news/2008-08-21-99| title=Лунный руиноподобный объект «город Груйтуйзен»| work=| publisher=| accessdate=| archiveurl=https://www.webcitation.org/60wia9112?url=http://ligaspace.my1.ru/news/2008-08-21-99| archivedate=2011-08-15}}</ref>. Область, у якій розташоване Місто, має темніше забарвлення порівняно з навколишньою її поверхнею. [[Лава]] витікала, як бачиться, із «затоки Спеки»: про це можна судити за розташуванням гребенів хвиль застиглої лави, а також за руйнуванням і заповненням деяких [[Вулканічний кратер|кратерів]], серед яких і сам кратер Шретер.

Місто краще видно протягом доби після [[Фази Місяця|першої чверті]] Місяця, за умови спокійної атмосфери; для його спостереження досить невеликого телескопа<ref>{{ref-en}} {{стаття
|автор       = Walt Robinson.
|заголовок   = OUR NEAREST NEIGHBOR, X
|посилання   = http://www.lunar-occultations.com/rlo/moon10.pdf
|сторінки    = 5
}}
</ref>. Однак при більшому діаметрі [[об'єктив]]а місто видно і при більшій відстані [[Термінатор (астрономія)|термінатора]] від нього<ref name="Bearscove">{{ref-en}} {{стаття|автор=Jon Bearscove.|заголовок=Lunar City|посилання=http://www.seattleastro.org/webfoot/WebMay08.pdf|видання=The Webfooted Astronomer — News from the Seattle Astronomical Society|місце=Seattle WA|видавництво=Seattle Astronomical Society|рік=May 2008|pages=3|accessdate=2019-11-09|archivedate=2010-07-07|archiveurl=https://web.archive.org/web/20100707030946/http://www.seattleastro.org/webfoot/WebMay08.pdf}}</ref>. [[Селенографічні координати]] осередку решітки Міста є близько {{Coord|6|N|8|W|globe:Moon}}, тобто він знаходиться між кратерами [[Ератосфен (кратер)|Ератосфен]] і {{iw|Шретер (кратер)|Шретер|en|Schröter (lunar crater)}}, ближче до останнього<ref name="labirintmrg.narod.ru"/>.

Із затопленого лавою кратера Шрьотер (координати {{Coord|5|N|7.8|W|globe:Moon}}) тягнуться два радіальних прямих вали, що утворюють решітку разом із п'ятьма іншими рівнобіжними лініями. Одні вали йдуть від пагорбів і напівзасипаних кратерів, інші — починаються і закінчуються прямо в місцях перетину решітки.

У різні [[фази Місяця]] територією Міста можна помітити різні цікаві особливості. При високому положенні Сонця над Містом стає помітним ланцюжок попарно світлих плям, що обмежують з двох боків темну зігнуту смугу. Із заходу і сходу від Міста можна побачити щось схоже на «рисові поля» — трикутні смугасті місцини. Приблизно за 20 годин до останньої чверті Місяця на західному валу добре виділяється біла смуга. Вона має довжину, яка не поступається довжині «Прямому муру», тонка і пряма настільки, що нагадує натягнуту нитку. Місто лежить на височині. Звертає на себе увагу головний звід міста, висота якого, відповідно до вимірів довжини тіні, становить близько 300—500 метрів, тоді як висота підстав валів незначна. З лівого боку від міста є великий насип<ref name="labirintmrg.narod.ru"/>.

Спостерігавши Місто 11 червня 1870 року за допомогою 6,5-дюймового (16,25-см) рефлектора<ref name ="Bearscove"/>, Майкл Вітлі склав такий опис<ref name="Whitley" />:
{{початок цитати}}
… центральний хребет починається на півночі від височини, і тягнеться на південь до кратера з центральною гіркою…

У його західній частині в південно-західному напрямку розходяться п'ять хребтів, найпомітніший з яких найпівнічніший; він відкидає невелику тінь

На схід від центрального пагорба — в південно-східному напрямку розходяться чотири хребта, які видно не так чітко, і поступово зливаються з навколишньою місцевістю…

Самі хребти білі і розташовані на темній поверхні, що робить їх добре помітними і дуже схожими на вільхові листя, як описав їх Ґруйтуйзен; тим курйозним те, що об'єкт загалом виглядає безсумнівно природного походження …

Ті, хто не спостерігав цього чудового об'єкта, безумовно, знайдуть його гідним своїх пошуків.
{{кінець цитати}}
[[Файл:Gruithuisen city by Gaudibert.jpg|thumb|200px|праворуч|Місто Ґруйтуйзена за малюнком Ґодібера.]]
1874 року французький астроном {{iw|Казимир Марі Ґодібер|Казимир Ґодібер|en|Casimir Marie Gaudibert}} у своїй статті, присвяченій спостереженням Міста, вказав на те, що його вид змінився з часом, зокрема, деякі його «мури» обрушилися, з'явилися нові утворення<ref name="Ridge">{{ref-en}} {{cite web| author=Francis L. Ridge.| date=| url=http://www.astrosurf.com/lunascan/032dir.htm| title=Gruithuisen's «Lunar City»| archiveurl=https://www.webcitation.org/60wiXsHZ2?url=http://www.astrosurf.com/lunascan/032dir.htm| archivedate=2011-08-15}}
</ref>:
{{початок цитати}}
Безсумнівно, замальовки цього об'єкта існують, і було б цікаво порівняти їх з його сучасним виглядом. Здається майже визначеним, що вигляд Ґруйтуйзена зазнав змін, і його східні «ребра» зникли, за винятком північно-західного «ребра», яке, як видається, приховано меридіональним муром. На краю наступного «ребра» замість мура я бачив западину, а після неї — продовження «ребра». Третє і четверте ребра не мають продовжень, але на південь один з них закінчується западиною, за якою знаходиться те, що є продовженням «меридіонального» муру; так що ми спостерігаємо два закінчення цього муру без його середини. Було б цікаво також дізнатися, чи знаходиться східна частина в такому ж стані, як це було тоді, коли Ґруйтуйзен втратив «ребра», і чи спостерігалися три кратера на північ від об'єкта [раніше]. Здається, що вони утворилися недавно. Спостерігаючи цей об'єкт при збільшенні 550 [разів], я виявив, що його поверхня покрита дрібними горбами, і більшими на широті другого «ребра». Під час моїх спостережень термінатор перетинав [кратер] [[Стадій (кратер)|Стадій]].
{{кінець цитати}}

=== Список основних об'єктів Міста Ґруйтуйзена ===
[[Файл:Rupes Recta Elger.jpg|thumb|«Прямий мур» на малюнку Елґера. 1887 р.]]
{| class="wikitable"
! Утворення
! Координати
! Примітки
|-
| «Арена» (Шретер W)
| {{Coord|4.8|N|7.6|W|globe:Moon}}
| «Кратер з гіркою» за Вітлі
|-
| «Цитадель»
| {{Coord|6.6|N|7.5|W|globe:Moon}}
| Височина на півночі Міста
|-
| «Прямий мур»
| {{Coord|5.5|N|7.5|W|globe:Moon}}
| Головний хребет
|-
| «Західний мур»
| {{Coord|5.7|N|7.2|W|globe:Moon}}
| Західний хребет
|-
| «Східний мур»
| {{Coord|5.4|N|7.9|W|globe:Moon}}
| Східний хребет
|-
| Кратер Шретер T
| {{Coord|7.1|N|7.8|W|globe:Moon}}
| Один із 3 кратерів на північ від Міста, описаний Ґодібером
|-
|}

== Сучасні оцінки ==
З огляду на загальну розмитість утворення, розмір «міста», що становить десятки кілометрів, товщину валів і стін, що досягає декількох кілометрів, відсутність навіть поверхневої аналогії з будь-яким відомим штучним об'єктом (на Місяці знайдено поки ще тільки одна подібна форма [[рельєф]]у на захід від [[Фра Мауро (місячний кратер)|кратера Фра Мауро]]<ref name="Wood" />), більшість астрономів вважає, що це утворення місячного рельєфу природного походження<ref name="Лунный объект «город Груйтуйзен»"/>. Сам малюнок виник при русі й охолодженні місячної лави, коли на її шляху знаходилося кілька пагорбів. Ці перешкоди утворили на шляху кілька розбіжних під кутом одна до одної хвиль. Одночасно з цим, згідно з радянським астрофізиком [[Шкловський Йосип Самуїлович|Й. С. Шкловським]], проявом діяльності розуму можна вважати лише [[феномен]], який не вдається пояснити природними причинами (принцип презумпції природності)<ref name="Архипов">{{ref-ru}} {{стаття|автор=Архипов А.|заголовок=По следам селенитов|посилання=http://www.testpilot.ru/espace/bibl/tm/1990/arhip.html|видання=Техника — молодёжи|тип=журнал|рік=1990|номер=7|сторінки=50—55. — (Антология таинственных случаев)|issn=0320-331X}}</ref>.

Можливо, помилка Ґруйтуйзена була достатньою мірою обумовлена тим, що в його розпорядженні знаходився всього лише досить скромний 2-дюймовий рефрактор, слабка здатність телескопа доповнилася уявою і, як то буває, дослідник побачив те, що побажав<ref>{{ref-en}} {{книга
 |автор        = Ewen A. Whitaker.
 |заголовок    = Mapping and Naming the Moon: A History of Lunar Cartography and Nomenclature
 |посилання    = https://books.google.com/books?id=aV1i27jDYL8C&pg=PA109#v=onepage&q&f=true
 |місце        =
 |видавництво  = Press Syndicate of the University of Cambridge
 |рік          = 1999
 |volume       =
 |allpages     =
 |pages        = 109
 |isbn         = 0-521-622-48-4
}}</ref>. Інакше кажучи, як й у випадку [[Марсіанські канали|каналів на Марсі]], багато спостерігачів були введені в оману особливостями людського сприйняття, спостерігаючи об'єкт, що був на межі [[Роздільна здатність (оптика)|роздільної здатності]] їхнього приладдя.

Кульмінацією пошуків життя на Місяці стало відкриття «Валлверка» Фон Ґруйтуйзеном. За оцінкою співробітника [[Радіоастрономічний інститут НАН України|Радіоастрономічного інституту Національної академії наук України]] О. В. Архипова<ref name="labirintmrg.narod.ru"/>,
{{початок цитати}}У будь-якому випадку, цей об'єкт є пам'яткою піонерським спробам пошуку розумного життя поза Землею.
{{кінець цитати}}

== Велике місячне дурисвітство ==
[[Файл:Great-Moon-Hoax-1835-New-York-Sun-lithograph-298px.jpg|thumb|200px|Місячні кажанолюди, тварини і краєвид. Літографія XIX ст.]]
{{main|Велике місячне дурисвітство}}
Назву «[[Велике місячне дурисвітство|великого місячного дурисвітства]]», або «місячної качки», отримала серія нарисів у [[Нью-Йорк|нью-йоркської]] газеті «[[The Sun (Нью-Йорк)|Sun]]» (№ 615—619), перший із яких вийшов друком 25 серпня 1835 року.

Найсерйознішим тоном у нарисах викладалася історія про те, що [[Джон Гершель]], відправлений урядом до [[Південна Африка|Південної Африки]], виготовив небачений телескоп зі збільшенням у 42 000 разів, з'єднаний із [[мікроскоп]]ом так, що поверхня Місяця наближалася на видиму відстань у 100 [[ярд]]ів (близько 92 м). Проєкція нібито передавалася на розтягнуте на стіні на кшталт екрану простирадло, після чого перед очима у вражених дослідників відкрилася картина місячного життя.

Вдалося розгледіти зелені луки, [[базальт]]ові гори, пасовисько [[бізон]]ів, [[Єдиноріг|єдинорогів]] і чисто англійського виду вовняних овець. Більш того, разом з останніми з'явилися і місячні пастухи зростом близько чотирьох англійських футів (приблизно 1,2 м) з мідного кольору шкірою, шерстю і перетинчастими крилами, що негайно підштовхнуло Гершеля дати їм найменування ''vespertilio-homo'', тобто «кажанолюдина»<ref>{{ref-en}} {{cite web
 |author      =
 |date        =
 |url         = http://www.museumofhoaxes.com/hoax/archive/permalink/the_great_moon_hoax
 |title       = The Great Moon Hoax
 |accessdate  = 26-08-2010
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/60wicPWQY?url=http://www.museumofhoaxes.com/moonhoax.html
 |archivedate = 2011-08-15
}}
</ref>.

Америку охопило гарячкове збудження, весь наклад «Sun» негайно зник з прилавків, на додаток до нього довелося додрукувати ще 60 тис. примірників. Нью-йоркські і провінційні газети одностайно заявляли, що репортаж безсумнівно «достовірний і науково обґрунтований». Єдиний заперечний голос належав [[Едгар Аллан По|Едгарові Алланові По]], який запевняв, що невідомий автор просто списав сюжет з його [[оповідання]] «<nowiki/>[[Дивовижна пригода Ганса Пфааля]]<nowiki/>», однак ніхто не бажав його слухати.

Запал прихильників місячного життя вдалося остудити лише офіційним звітом із Південної Африки, в якому рішуче стверджувалося, що відомості «Sun» є вигадкою від початку до кінця. Як з'ясувалося пізніше, «качку» запустив нью-йоркський журналіст Річард Адамс Локк<ref>{{ref-en}} {{cite web
 |author      =
 |date        =
 |url         = http://www.thecarnivalnoir.com/?p=829|deadlink=yes
 |title       = Deception as a Literary Device: E. A. Poe and the Great Moon Hoax of 1835
 |accessdate  = 26-08-2010
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/60wicw4Bw?url=http://www.thecarnivalnoir.com/?p=829
 |archivedate = 2011-08-15
}}
</ref>. Основою ж для чудасії про місячних кажанолюдей послужило не що інше, як заява Ґруйтуйзена, викладена у «Edinburgh New Philosophical Journal»<ref>
{{ref-en}} {{cite web
 |author      = Richard Dengrove.
 |date        = 2005
 |url         = http://www.challzine.net/21/21moonhoax.html
 |title       = A new take on the moon hoax of 1835
 |accessdate  = 26-08-2010
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/60widqApT?url=http://www.challzine.net/21/21moonhoax.html
 |archivedate = 2011-08-15
}}
</ref>.

== Маргінальні і непідтверджені теорії ==
Наразі, усе ж таки, знаходяться охочі вірити, що Місто Ґруйтуйзена дійсно є місцем перебування гіпотетичних розумних істот або, принаймні, покинутим ними поселенням. Так, наприклад, стверджується, що уся Центральна затока, околицями якої розташоване місто, колись була накрита величезним куполом, руїни якого було зафіксовано на одній зі світлин<ref>{{ref-en}} {{книга
 |автор         =
 |заголовок     = SURVEYOR Program Results
 |посилання     = http://ntrs.nasa.gov/archive/nasa/casi.ntrs.nasa.gov/19690027073_1969027073.pdf
 |місце         =
 |видавництво   = NASA Scientific and Technical Information Division
 |рік           = 1969
 |allpages      =
 |pages         = 416
 |isbn          =
}}
</ref> у ході місії «<nowiki/>[[Сервеєр-6]]<nowiki/>», як ланцюжки світних утворень, що знаходяться на місячному обрії, на тлі зайшлого Сонця<ref>{{ref-en}} {{книга
 |автор         = Richard C. Hoagland, Mike Bala.
 |заголовок     = Dark Mission. The Secret History of NASA
 |pages         = 161—164
 |isbn          = 978-5-699-32356-2
}}
</ref>.

Як зазначалося, думки про природне або штучне походження «місячного міста» багато в чому залежать від психологічного настрою спостерігача, який свідомо або несвідомо намагається знайти схожість місячних побудов із чимось знайомим йому на Землі, при тому, що немає і не може бути доказів, що створення інопланетного розуму зобов'язані нагадувати земні, тим паче, що навіть при найвищій на сьогодення роздільній здатності телескопів неможливо розгледіти малі подробиці та поготів визначити наявність будь-яких рухомих предметів<ref>{{ref-fr}} {{книга
 |автор         = [[Каміль Фламмаріон|Camille Flammarion]].
 |заголовок     = Les terres du ciel: voyage astronomique sur les autres mondes et description des conditions actuelles de la vie sur les diverses planètes du système solaire
 |посилання     = https://books.google.com/books?id=efnH7h33qmYC&pg=PA524#v=onepage&q&f=true
 |місце         =
 |видавництво   =
 |рік           = 1884
 |volume        =
 |allpages      = 773
 |pages         = 524
 |isbn          =
}}</ref>.

Як підтвердження того, що Місяць усе ж населений, наводяться численні спостереження явищ неясного походження, яким до цих пір ніким не було дано виразного пояснення. Так багаторазово спостерігалися вогнища світіння та інші нетривалі точкові аномалії вигляду місячної поверхні ([[швидкоплинні місячні явища]]), [[Радіохвилі|радіосигнали]], схожі на «організоване відлуння», які лунали чомусь з темної сторони Місяця, мостоподібна структура близько 12 км завдовжки, що сама собою з'явилася в [[Море Криз|Морі Криз]] і так само несподівано зникла (так званий [[Міст О'Ніла]])<ref>{{ref-en}} {{книга
 |автор         = Thomas Slemen.
 |заголовок     = Strange but True: Mysterious and Bizarre People
 |посилання     = https://books.google.com/books?id=uOXjAX0vzU0C&pg=PA321#v=onepage&q&f=true
 |місце         = NY
 |видавництво   = Barnes & Noble Publishing
 |рік           = 1999
 |volume        =
 |allpages      =
 |pages         = 394
 |isbn          = 0760712441, 9780760712443
}}</ref>.

Найрадикальнішою в цьому відношенні, мабуть, є точка зору [[Хвастунов Михайло Васильович|М. Хвастунова]] і [[Щербаков Олександр Олександрович (письменник)|О. Щербакова]] про те, що Місяць є порожнистою кулею, всередині якої живуть розумні істоти зі своєю технікою і всім необхідним задля підтримки життя<ref>{{ref-ru}} {{стаття
|автор        = А. Дмитриев.
|заголовок    = Луна — зашифрованное послание или космический корабль?
|посилання    = http://gazeta.aif.ru/online/uznat/51/hz03_01
|видання      = Аргументы и факты
|тип          = газета
|місце        = М.
|номер        = 51
}}</ref>.

На думку О. В. Архипова, загадка «міста Ґруйтуйзена» може бути вирішена лише його безпосереднім дослідженням<ref name="Архипов"/>.

== У письменстві ==
У літературних творах середини XIX століття можна знайти опис «міста» і розповіді про те збудження, яке викликало це відкриття в умах, багатих уявою.<ref>Про реакцію в англійській пресі 1824 року див. огляд {{ref-en}} {{cite web|url=https://books.google.com/books?id=rHQPAAAAQAAJ&pg=PA205#v=onepage&q&f=true|title=Discoveries in the Moon|date=1824|work=The Literary Chronicle for the Year 1824|pages=205—206|accessdate=2010-08-27|archive-date=10 вересня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140910210033/http://books.google.com/books?id=rHQPAAAAQAAJ&pg=PA205#v=onepage&q&f=true}}</ref> Так, наприклад, вважають, нібито знаменитий епізод з роману [[Жюль Верн|Жюля Верна]] «[[Навколо Місяця]]», в якому Ардан бачить щось, що нагадує «руїни міста або фортеці», навіяний повідомленням Ґруйтуйзена<ref>{{ref-en}} {{книга
 |автор         = Jerome Hamilton Buckley.
 |заголовок     = The Worlds of Victorian fiction
 |посилання     = https://books.google.com/books?id=C-15i-FdHOIC&pg=PA399#v=onepage&q&f=true
 |рік           = 1975
 |pages         = 399
 |isbn          = 0-674-96205-2
}}</ref>.

Натхненний відкриттям місячного міста, [[лорд]] [[Альфред Теннісон]] написав такі рядки<ref name="Валлверк" /><ref>{{ref-en}} {{cite web
 |author      = A. Tennyson.
 |date        = 1828
 |url         = http://www.online-literature.com/tennyson/4057/
 |title       = Timbuctoo
 |accessdate  = 2010-08-26
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/60wiePKpF?url=http://www.online-literature.com/tennyson/4057/
 |archivedate = 2011-08-15
}}
</ref>:
{{початок цитати}}
Місяця білі міста на опалових просторах,

Їхні блискучі озера, їхні срібні висоти

Не зрошені вільгою хмари мандрівної,

Незміренні чорноти западин безодніх.

Ніщо — жодної людини голос марний,

Чи невідомий говір іншої істоти,

Не зачеплять світи ті далекі турботи.
{{oq|en|The Moon’s white cities, and the opal width

Of her small glowing lakes, her silver heights

Unvisited with dew of vagrant cloud,

And the unsounded, undescended depth

Of her black hollows. Nay — the hum of men

Or other things talking in unknown tongue

And notes of busy Life in distant worlds.}}
{{кінець цитати|джерело = Довільний переклад. Дослівний: Білі міста Місяця, та опалова ширина / Її запалених озер, її срібних висот, / Незайманих росою блудних хмар, / І невиміряні, незаймана глиб / Її чорних ущелин. Нема — гомін людей / Або інших створінь, які спілкуються невідомою мовою, / І знаки діяльного Життя в далеких світах.}}

== Примітки ==
{{примітки|2}}

== Література ==
* {{ref-en}} {{Книга|автор =Harold Hill.|заголовок = A Portfolio of Lunar Drawings |місце =|посилання =|видавництво = Cambridge University Press |рік = 1991|isbn = 0-521-38113-4|allpages =|ref=}}
* {{ref-en}} {{Книга|автор =David Hatcher Childress.|заголовок = Extraterrestrial Archeology |місце =|посилання =|видавництво = Adventures Unlimited Press|рік = 1999|isbn = 0-932-81377-1|allpages =|ref=}}

== Посилання ==
* {{ref-ru}} {{стаття
|автор         = Пономаренко Д. С.
|заголовок     = Исследование лунного руиноподобного объекта «города Груйтуйзена»
|посилання     = http://labirintmrg.narod.ru/NewPulse/Tematika/AstroUFO/Lunciti.htm
}}
* {{ref-ru}} {{стаття
|автор         = [[Архипов Олексій Вікторович|Архипов А. В.]]
|заголовок     = По следам селенитов
|посилання     = http://www.testpilot.ru/espace/bibl/tm/1990/arhip.html
|видання       = [[Техника — молодёжи]]
|рік           = 1990
|номер         = 7
|страницы      = 50—55
}}
* {{ref-ru}} {{стаття
 |автор        = Архипов А. В.
 |заголовок    = Прямая стена и город Груйтуйзена
 |посилання    = http://www.arracis.com/moon/m322.html
 |видання      = Тайны Луны
 |archiveurl   = https://web.archive.org/web/20140802065043/http://www.arracis.com/moon/m322.html
 |archivedate  = 2014-08-02
}}
* {{ref-en}} {{стаття
|автор         = William P. Sheehan and Thomas D. Dobbins.
|заголовок     = A history of lunar exploration at the age of telescope
|посилання     = http://www.cloudynights.com/documents/epic2.pdf
|pages         = 3
}}
* {{ref-en}} [http://www.lpi.usra.edu/resources/mapcatalog/LAC/lac59/150dpi.jpg Область місячної поверхні близько кратера Шретер в атласі LAC] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304084846/http://www.lpi.usra.edu/resources/mapcatalog/LAC/lac59/150dpi.jpg |date=4 березня 2016 }}
* {{ref-ru}} [http://www.shvedun.ru/moon-atlas-top100-gruit.htm Місто Ґруйтуйзена на знімку місячної поверхні] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200221214641/http://www.shvedun.ru/moon-atlas-top100-gruit.htm |date=21 лютого 2020 }}
* {{ref-ru}} [http://ligaspace.my1.ru/news/2008-08-21-99 Місячний руїноподібний об'єкт «місто Ґруйтуйзена»] {{Webarchive|url=https://www.webcitation.org/60wia9112?url=http://ligaspace.my1.ru/news/2008-08-21-99 |date=15 серпня 2011 }}

[[Категорія:Дослідження Місяця]]
[[Категорія:Міфічні міста]]
[[Категорія:Міфічні об'єкти]]
[[Категорія:Об'єкти, названі на честь людей]]
[[Категорія:Поверхня Місяця]]

Небесне тіло: Місяць

Епонім: місто Франца фон Ґруйтуйзен

Назву затверджено: не затверджено


text:
# Мудрий Максим Іванович
Максим Іванович Мудрий (нар. 5 травня 2003) — український професійний футболіст, грає на позиції центрального півзахисника в клубі Нива Т.

## Біографія

### Кар'єра
Дебютував на професійному рівні за «Львів» у програному матчі Кубка України проти полтавської «Ворскли» 30 вересня 2020 року.

title: Мудрий Максим Іванович

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Максим Мудрий
| повне-ім'я = Максим Іванович Мудрий
| дата-народження = 05.05.2003
| місце-народження = [[Україна]]
| зріст = 182 см<ref name=":upl">{{Cite web|url=https://upl.ua/ua/people/view/66335|title=Мудрий Максим Іванович. Півзахисник|website=Українська Прем'єр-ліга|accessdate=2023-01-25}}</ref>
| вага = 73 кг<ref name=":upl" />
| громадянство = {{UKR}}
| позиція = [[півзахисник|півзахисник]]
| поточний-клуб = [[Нива (Тернопіль)|Нива Т]]
| номер = 7
| юнацькі-клуби = [[Рух (Львів)|Рух]]
[[Львів (футбольний клуб)|Львів]]
[[Юність (Верхня Білка)|Юність]]
[[Львів (футбольний клуб)|Львів]]
| юнацькі-роки = 2012–2016
2016–2019
2019
2019
| клуби = [[Львів (футбольний клуб)|Львів]]
[[Нива (Тернопіль)|Нива Т]]
| роки = 2019–2023
 2023–
| ігри(голи) = 1(0)
 25(0)
}}
{{однофамільці|Мудрий}}
'''Максим Іванович Мудрий''' ({{Нар}} [[5 травня]] [[2003]]) — український [[Футболіст|професійний футболіст]], грає на позиції [[Півзахисник|центрального півзахисника]] в клубі [[Нива (Тернопіль)|Нива Т]].

== Біографія ==

=== Кар'єра ===
Дебютував на професійному рівні за [[Львів (футбольний клуб)|«Львів»]] у програному матчі [[Кубок України з футболу|Кубка України]] проти полтавської [[Ворскла (футбольний клуб)|«Ворскли»]] [[30 вересня]] [[2020]] року<ref>{{cite web|title=Кубок України-2020/2021. Третій раунд (1/16): офіційні дані - Офіційний сайт Української асоціацїї футболу|url=https://uaf.ua/article/40294|website=Українська асоціація футболу|accessdate=2023-01-25}}</ref>.

== Примітки ==
{{Примітки|2}}

== Посилання ==
* {{FFU|22038184}}
* {{Soccerway|674224}}
{{Склад ФК Нива Тернопіль}}
[[Категорія:Українські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Львова»]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Максим Іванович Мудрий

Народження: 5 травня 2003 (21 рік)

Вага: 73 кг

Громадянство: Україна

Позиція: півзахисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: Нива Т

title: Юнацькі клуби

Рух · Львів · Юність · Львів

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

Львів · Нива Т · 1(0) · 25(0)

Професіональні клуби*: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.