text:
# Захоплення ідіота
«Захоплення ідіота» (англ. Idiot's Delight) — американський комедійний мюзикл режисера Кларенса Брауна 1939 року.

## Сюжет
Гаррі Ван повертається з Першої світової війни і намагається повернутися до шоу-бізнесу, але справа закінчується тим, що йому доводиться братися за різну дрібну роботу — підтанцьовуючи і виконуючи куплети. Нарешті Гаррі знаходить партнерку, але вона його підводить — партнерка часто напивається. В одному з міст він знайомиться з молодою акробаткою Айрін, яка в нього закохується.
Вона представляється російською імігранткою, натякаючи на своє високе походження. Але Гаррі — би́та голова і їй не вірить. Вони проводять разом романтичну ніч і Айрін переконує його, що вона здатна замінити його партнерку, але він вирішує залишитися з колишньою. Через кілька днів вони розлучаються. Вона з трупою їде в одну сторону, а він — в іншу.

## У ролях
- Норма Ширер — Ірен Феллара
- Кларк Гейбл — Гаррі Ван
- Едвард Арнольд — Ахілл Вебер
- Чарлз Коберн — доктор Вольдерсі
- Йозеф Шильдкраут — капітан Кірвлін
- Берджесс Мередіт — Квілларі
- Лаура Гоуп Крюс — мадам Зулейк
- Річард «Скітс» Галлахер — «дон» Навадел
- Пітер Віллз — містер Джиммі Черрі
- Пет Патерсон — місіс Черрі
- Джоан Марш — Елейн Мессіджер

title: Захоплення ідіота

wikitext:
{{Фільм
|українська назва = Захоплення ідіота
|оригінальна назва = Idiot's Delight
|рік = 1939
|країна = {{USA}}
|режисер = [[Кларенс Браун]]
|сценарист = [[Роберт Е. Шервуд]]
|продюсер = [[Кларенс Браун]]
[[Гант Стромберг]]
|оператор = [[Вільям Г. Деніелс]]
|композитор = [[Герберт Стотгарт]]
|художник = [[Седрік Гіббонс]]
|монтаж = [[Роберт Керн]]
|жанр = [[мюзикл]], [[Драма (жанр)|драма]], [[мелодрама]], [[комедія]]
|тривалість = 107 хв.
|актори = [[Норма Ширер]]
[[Кларк Гейбл]]
|кошторис = $1,519,000
|касові збори = $ 1,167,000 (збори в США)
$ 545,000 (збори за кордоном)
|кінокомпанія = [[Metro-Goldwyn-Mayer]]
|зображення = Clark Gable - Idiot's Delight.jpg
}}
«'''Захоплення ідіота'''» ({{lang-en|Idiot's Delight}}) — [[Кінематограф США|американський]] [[Кінокомедія|комедійний]] [[мюзикл]] [[режисер]]а [[Кларенс Браун|Кларенса Брауна]] [[1939 у кіно|1939 року]].

== Сюжет ==
Гаррі Ван повертається з [[Перша світова війна|Першої світової війни]] і намагається повернутися до шоу-бізнесу, але справа закінчується тим, що йому доводиться братися за різну дрібну роботу — підтанцьовуючи і виконуючи куплети. Нарешті ''Гаррі'' знаходить партнерку, але вона його підводить — партнерка часто напивається. В одному з міст він знайомиться з молодою акробаткою ''Айрін'', яка в нього закохується.

Вона представляється російською імігранткою, натякаючи на своє високе походження. Але ''Гаррі'' — би́та голова і їй не вірить. Вони проводять разом романтичну ніч і ''Айрін'' переконує його, що вона здатна замінити його партнерку, але він вирішує залишитися з колишньою. Через кілька днів вони розлучаються. Вона з трупою їде в одну сторону, а він — в іншу.

== У ролях ==
* [[Норма Ширер]] — ''Ірен Феллара''
* [[Кларк Гейбл]] — ''Гаррі Ван''
* [[Едвард Арнольд]] — ''Ахілл Вебер''
* [[Чарлз Коберн]] — ''доктор Вольдерсі''
* [[Йозеф Шильдкраут]] — ''капітан Кірвлін''
* [[Берджесс Мередіт]] — ''Квілларі''
* [[Лаура Гоуп Крюс]] — ''мадам Зулейк''
* [[Річард «Скітс» Галлахер]] — ''«дон» Навадел''
* [[Пітер Віллз]] — ''містер Джиммі Черрі''
* [[Пет Патерсон]] — ''місіс Черрі''
* [[Джоан Марш]] — ''Елейн Мессіджер''

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}

[[Категорія:Фільми США 1939]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми-драми США]]
[[Категорія:Фільми-мелодрами США]]
[[Категорія:Музичні фільми США]]
[[Категорія:Антивоєнні фільми]]
[[Категорія:Чорно-білі фільми США]]
[[Категорія:Фільми Кларенса Брауна]]
[[Категорія:Фільми Metro-Goldwyn-Mayer]]
[[Категорія:Фільми, дія яких відбувається в готелі]]

title: Idiot's Delight

Жанр: мюзикл, драма, мелодрама, комедія

Режисер: Кларенс Браун

Продюсер: Кларенс Браун · Гант Стромберг

Сценарист: Роберт Е. Шервуд

У головних · ролях: Норма Ширер · Кларк Гейбл

Оператор: Вільям Г. Деніелс

Композитор: Герберт Стотгарт

Монтаж: Роберт Керн

Художник: Седрік Гіббонс

Кінокомпанія: Metro-Goldwyn-Mayer

Дистриб'ютор: Metro-Goldwyn-Mayer

Мова: англійська і есперанто


text:
# Історія однієї більярдної команди
«Історія однієї більярдної команди» (рос. История одной бильярдной команды) — радянський художній фільм 1988 року, знятий на кіностудії «Мосфільм».

## Сюжет
Дія цієї притчі відбувається в обумовленому місці умовної держави, куди потрапляє засланець Пачо. Герой робить все для того, щоб уберегти ще цнотливе населення від згубного впливу суспільства споживання.

## У ролях
- Сергій Газаров — Пачо Пальма, засланець-революціонер
- Іслам Казієв — сержант Санчес
- Семен Фарада — Суніга, учитель
- Сергій Векслер — Мамерто, рятувальник
- Михайло Лакшин — Фабіо, дзвонар
- Сергій Шкаліков — Рупі, рибалка
- Володимир Татосов — дон Чезаре, господар бару
- Юрій Катін-Ярцев — отець Августин, священик
- Ніна Тер-Осіпян — донья Саріта
- Ігор Золотовицький — лейтенант
- Наталія Коломіна — Бриджитт, дочка Саріта, повія
- Марія Капніст — Аманда, ворожка
- Валентин Голубенко — Тарзан, син Аманди
- Світлана Тома — Леонора, вдова
- Едгар Сентельяс — Пабліто, син Леонори
- Геннадій Абрамов — епізод
- Бахром Акрамов — епізод
- Маяк Керімов — епізод
- Алім Кулієв — вусатий чоловік
- Олександр Трофімов — акробат
- Шамсі Шамсізаде — епізод

## Знімальна група
- Режисер — Себастьян Аларкон
- Сценаристи — Олександр Адабаш'ян, Себастьян Аларкон
- Оператор — Анатолій Іванов
- Композитор — Віктор Бабушкін
- Художник — Ірина Шретер

wikiname: ukwiki

title: Історія однієї більярдної команди

in_language: uk

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Історія однієї більярдної команди
|оригінальна назва ={{lang-ru|История одной бильярдной команды}}
|зображення =Історія одної більярдної команди.jpg
|жанр       =притча
|режисер    =[[Себастьян Аларкон]]
|сценаристи  =[[Адабаш'ян Олександр Артемович|Олександр Адабаш'ян]]
[[Себастьян Аларкон]]
|Актори     = [[Сергій Газаров]]
[[Іслам Казієв]]
[[Фарада Семен Львович|Семен Фарада]]
[[Векслер Сергій Мейлехович|Сергій Векслер]]
[[Михайло Лакшин]]
|оператор   =[[Іванов Анатолій Олександрович (кінооператор)|Анатолій Іванов]]
|композитор =Віктор Бабушкін
|художник   =[[Ірина Шретер]]
|кінокомпанія =«[[Мосфільм]]»
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 95 хв.
|рік        = 1988
| ідентифікатор =0095383
}}
'''«Історія однієї більярдної команди»''' ({{lang-ru|История одной бильярдной команды}}) — радянський художній фільм 1988 року, знятий на кіностудії «[[Мосфільм]]».

== Сюжет ==
Дія цієї притчі відбувається в обумовленому місці умовної держави, куди потрапляє засланець Пачо. Герой робить все для того, щоб уберегти ще цнотливе населення від згубного впливу суспільства споживання.

== У ролях ==
{{div col}}
* [[Сергій Газаров]] — ''Пачо Пальма, засланець-революціонер
* [[Іслам Казієв]] — ''сержант Санчес
* [[Фарада Семен Львович|Семен Фарада]] — ''Суніга, учитель
* [[Векслер Сергій Мейлехович|Сергій Векслер]] — ''Мамерто, рятувальник
* [[Михайло Лакшин]] — ''Фабіо, дзвонар
* [[Сергій Шкаліков]] — ''Рупі, рибалка
* [[Татосов Володимир Михайлович|Володимир Татосов]] — ''дон Чезаре, господар бару
* [[Катін-Ярцев Юрій Васильович|Юрій Катін-Ярцев]] — ''отець Августин, священик
* [[Ніна Тер-Осіпян]] — ''донья Саріта
* [[Ігор Золотовицький]] — ''лейтенант
* [[Наталія Коломіна]] — ''Бриджитт, дочка Саріта, повія
* [[Капніст Марія Ростиславівна|Марія Капніст]] — ''Аманда, ворожка
* [[Валентин Голубенко]] — ''Тарзан, син Аманди
* [[Тома Світлана Андріївна|Світлана Тома]] — ''Леонора, вдова
* [[Едгар Сентельяс]] — ''Пабліто, син Леонори
* [[Геннадій Абрамов]] — епізод
* [[Бахром Акрамов]] — епізод
* [[Маяк Керімов]] — епізод
* [[Алім Кулієв]] — ''вусатий чоловік
* [[Трофімов Олександр (актор)|Олександр Трофімов]] — ''акробат
* [[Шамсі Шамсізаде]] — епізод
{{div col end}}

== Знімальна група ==
* Режисер — [[Себастьян Аларкон]]
* Сценаристи — [[Адабаш'ян Олександр Артемович|Олександр Адабаш'ян]], [[Себастьян Аларкон]]
* Оператор — [[Іванов Анатолій Олександрович (кінооператор)|Анатолій Іванов]]
* Композитор — Віктор Бабушкін
* Художник — [[Ірина Шретер]]

== Посилання ==
* {{imdb|id=0095383|name=''Історія одної більярдної команди''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1988]]
[[Категорія:Фільми студії «Мосфільм»]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]
[[Категорія:Фільми Себастьяна Аларкона]]

title: рос. История одной бильярдной команды

Жанр: притча

Режисер: Себастьян Аларкон

Сценаристи: Олександр Адабаш'ян · Себастьян Аларкон

У головних · ролях: Сергій Газаров · Іслам Казієв · Семен Фарада · Сергій Векслер · Михайло Лакшин

Оператор: Анатолій Іванов

Композитор: Віктор Бабушкін

Художник: Ірина Шретер

Кінокомпанія: «Мосфільм»

Мова: російська

Країна: СРСР


text:
# 15632 Мегі-Зауер
15632 Мегі-Зауер (15632 Magee-Sauer) — астероїд головного поясу, відкритий 26 квітня 2000 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,596.

title: 15632 Мегі-Зауер

wikitext:
{{Планета
| назва = 15632 Мегі-Зауер
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[LONEOS]]
| місце відкриття = [[Станція Андерсон-Меса]]
| дата відкриття = [[26 квітня]] [[2000]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''2000 HU70'''
1990 HX5
1996 GM21
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|15632|2014.05.12|2013.05.05}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,488797172680 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,070532339065 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,279664755873 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,091738233119
| орбітальний період = 1257,201540075 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,286350269645 °/д
| середня аномалія = 111,5649710527°
| нахил орбіти = 5,112131222976°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 86,14073962780°
| арг_перицентру = 48,15495617725°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,6
| спектр_тип =
}}

'''15632 Мегі-Зауер''' (15632 Magee-Sauer) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[26 квітня]] [[2000]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,596.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Мегі-Зауер}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (15601-15700)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|15632}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|15631 Dellorusso|(15633) 2000 JZ1}}

{{Сонячна система}}

[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 2000]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 15632 Мегі-Зауер

Відкривач: LONEOS

Місце відкриття: Станція Андерсон-Меса

Дата відкриття: 26 квітня 2000

title: Позначення

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Ріверв'ю-Парк (Пенсільванія)
Ріверв'ю-Парк (англ. Riverview Park) — переписна місцевість (CDP) в США, в окрузі Беркс штату Пенсільванія. Населення — 3364 особи (2020).

## Географія
Ріверв'ю-Парк розташований за координатами 40°23′31″ пн. ш. 75°57′0″ зх. д. / 40.39194° пн. ш. 75.95000° зх. д. (40.391833, -75.950098).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році переписна місцевість мала площу 2,65 км², з яких 2,57 км² — суходіл та 0,08 км² — водойми.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у переписній місцевості мешкало 3380 осіб у 1374 домогосподарствах у складі 985 родин. Густота населення становила 1274 особи/км².  Було 1415 помешкань (533/км²).
Расовий склад населення:
| - 87,8 % — білих - 3,8 % — чорних або афроамериканців - 3,3 % — азіатів - 0,1 % — корінних американців - 4,0 % — осіб інших рас |

До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 8,0 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 19,6 % — особи молодші 18 років, 56,5 % — особи у віці 18—64 років, 23,9 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,1 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 94,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 93,5 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 72 411 долар США (медіана — 60 200), а середній дохід на одну сім'ю — 86 982 долари (медіана — 74 667). Медіана доходів становила 57 417 доларів для чоловіків та 43 050 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 2,7 % осіб, у тому числі 0,0 % дітей у віці до 18 років та 6,6 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 1340 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 32,0 %, виробництво — 16,3 %, роздрібна торгівля — 10,2 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 7,8 %.

title: Ріверв'ю-Парк (Пенсільванія)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = переписна місцевість
|українська назва   = Ріверв'ю-Парк
|оригінальна назва  = {{lang-en|Riverview Park}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Пенсільванія
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Беркс (округ, Пенсільванія)|Беркс]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 2,65
|висота центру НП   =
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 1275,47
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −5
|DST                    = −4
|телефонний код         =
|поштовий індекс        =
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 4265192
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Ріверв'ю-Парк''' ({{lang-en|Riverview Park}}) — [[переписна місцевість]] (''CDP'') в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Беркс (округ, Пенсільванія)|Беркс]] штату [[Пенсільванія]]. Населення — 3364 особи (2020).

== Географія ==
Ріверв'ю-Парк розташований за координатами {{Coord|40|23|31|N|75|57|0|W|type:city_region:US-DE}} (40.391833, -75.950098){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році переписна місцевість мала площу 2,65 км², з яких 2,57 км² — [[Суходіл (географія)|суходіл]] та 0,08 км² — [[водойма|водойми]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align =  left
| 2010 = 3380
| 2020 = 3364
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2016|archive-date=19 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180719124258/https://www.census.gov//prod/www/decennial.html}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у переписній місцевості мешкало {{formatnum:3380}} осіб у {{formatnum:1374}} домогосподарствах у складі 985 родин. [[Густота населення]] становила 1274 особи/км².  Було 1415 помешкань (533/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 87,8 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 3,8 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
* 3,3 % — [[Американці азійського походження|азіатів]]
* 0,1 % — [[Корінні народи США|корінних американців]]
* 4,0 % — осіб інших рас
|}
До двох чи більше рас належало 1,0 %. Частка іспаномовних становила 8,0 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 19,6 % — особи молодші 18 років, 56,5 % — особи у віці 18—64 років, 23,9 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 47,1 року. На 100 осіб жіночої статі у переписній місцевості припадало 94,4 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 93,5 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:72411}} [[долар США]] (медіана — {{formatnum:60200}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:86982}} долари (медіана — {{formatnum:74667}}). Медіана доходів становила {{formatnum:57417}} доларів для чоловіків та {{formatnum:43050}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 2,7 % осіб, у тому числі 0,0 % дітей у віці до 18 років та 6,6 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило {{formatnum:1340}} осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 32,0 %, виробництво — 16,3 %, роздрібна торгівля — 10,2 %, науковці, спеціалісти, менеджери — 7,8 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Беркс (округ, Пенсільванія)}}

[[Категорія:Переписні місцевості Пенсільванії]]
[[Категорія:Населені пункти округу Беркс (Пенсільванія)]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Пенсільванія

Округ: Беркс

Часовий пояс: UTC−5, влітку UTC-4

OSM: ↑417841 ·R (Беркс, Муленберг Тауншип)


text:
# Привокзальна вулиця (Конотоп)
Вулиця Привокзальна — вулиця міста Конотоп Сумської області.

## Розташування
Вулиця розташована в районі Селище КВРЗ. Пролягає від вулиці Професійної до території залізничної станції Конотоп.

## Пам'ятки архітектури
За адресою вулиця Чкалова, 1 розташована пам'ятка архітектури Залізничне технічне училище (кінець XIX століття).

title: Привокзальна вулиця (Конотоп)

wikitext:
{{Вулиця України
|назва                 = Вулиця Привокзальна
|населений пункт       = [[Конотоп]]
|місцевість            =
|район                 =
|на карті              =
|фото                  = Конотоп, залізничне технічне училище.JPG
|розмір_фото           = 270px
|підпис                = Залізничне технічне училище, вул. Чкалова, 1
|назва на честь        =
|колишні назви         = Чкалова
|австрійська назва укр = <!-- Для міст колишньої Австро-Угорщини -->
|австрійська назва нім = <!-- ... Австро-Угорщини -->
|польська назва укр    = <!-- ... ІІ Речі Посполитої -->
|польська назва пол    = <!-- ... ІІ Речі Посполитої -->
|радянська назва укр   =
|радянська назва рос   =
|дата                  = <!-- дата заснування/будування, або рік/десятиріччя… якщо відомо -->
|протяжність           =
|координати п          = <!-- {{Coord||||N||||E|type:landmark_region:UA_scale:6000}} -->
|координати к          = <!-- {{Coord||||N||||E|type:landmark_region:UA_scale:6000}} -->
|покриття              = асфальт
|рух                   =
|індекс                = <!-- поштові індекси -->
|телефони              =
|метро                 = <!-- якщо поблизу є станція метро -->
|автобус               = <!-- маршрути -->
|трамвай               = <!-- маршрути -->
|тролейбус             = <!-- маршрути -->
|залізниця             = <!-- Якщо на вулиці є залізничні станції -->
|маршрутні таксі       = <!-- маршрути -->
|фунікулер             =
|зупинки               = <!-- Зупинки громадського транспорту -->
|будівлі               = <!-- від № 1 до №Ч -->
|архітектурні пам'ятки =
|пам'ятники            =
|храми                 =
|державні установи     =
|навчальні заклади     =
|заклади культури      = <!-- (кіно)театри, художні галереї, музеї, будинки культури тощо -->
|медичні заклади       =
|аптеки                =
|пошта                 = <!-- поштові відділення -->
|комерція              = <!-- торговельні заклади, ресторани -->
|забудова              = <!-- час забудови; тип забудови, наприклад одноповерхова, багатоповерхова -->
|підприємства          = <!-- наприклад, промислові -->
|організації           = <!-- громадські, спортивні тощо -->
|парки                 =
|вікісховище           = <!-- категорія Вікісховища -->
|OSM                   = <!-- 1234567 — id відношення в OpenStreetMap (або way id — тоді у формі w1234567)-->
}}

'''Вулиця Привокзальна''' — вулиця міста [[Конотоп]] [[Сумська область|Сумської області]].

== Розташування ==

Вулиця розташована в районі Селище КВРЗ. Пролягає від [[вулиця Професійна (Конотоп)|вулиці Професійної]] до території залізничної станції Конотоп.

== Пам'ятки архітектури ==

За адресою '''вулиця Чкалова, 1''' розташована пам'ятка архітектури '''Залізничне технічне училище''' (кінець [[XIX століття]]).<ref>{{Cite web |url=http://rada.konotop.org/index.php/home/2009-05-05-11-03-12/873-2011-04-12-11-06-56 |title=Офійцний сайт Конотопської міської ради. Об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території міста Конотоп |accessdate=2017-07-12 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20171222211042/http://rada.konotop.org/index.php/home/2009-05-05-11-03-12/873-2011-04-12-11-06-56 |archivedate=2017-12-22 |deadurl=yes }}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==

* [https://web.archive.org/web/20171222211042/http://rada.konotop.org/index.php/home/2009-05-05-11-03-12/873-2011-04-12-11-06-56 Офіційний сайт Конотопської міської ради. Перелік об'єктів історико-культурної спадщини по місту Конотоп.]

{{Konotop-stub}}
{{Вулиці Конотопа}}

[[Категорія:Вулиці Конотопа]]

title: Колишні назви

Колишні назви: Чкалова

title: Транспорт

Покриття: асфальт

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim


text:
# Позитивна економічна теорія
Позитивна економічна теорія (англ. positive economics), також дескриптивна, описувальна (на відміну від нормативної економічної теорії) — це частина економічної теорії, яка має справу з позитивними твердженнями. Тобто вона зосереджена на описі, кількісній оцінці та поясненні економічних явищ. Вона має справу з емпіричними фактами, а також причинно-наслідковими поведінковими зв’язками та наголошує на тому, що економічні теорії  повинні узгоджуватися з існуючими спостереженнями та виробляти перевірені точні прогнози щодо розглянутих явищ. Позитивна економічна теорія як наука стосується аналізу економічної поведінки , щоб визначити, що є справжнім. Прикладами позитивних економічних тверджень є «рівень безробіття у Франції вищий, ніж у Сполучених Штатах» або «збільшення державних витрат знизить рівень безробіття». Будь-яке з них потенційно піддається фальсифікації та може бути спростовано доказами. Позитивна економічна теорія як така уникає економічних оціночних суджень. Наприклад, позитивна економічна теорія може описати, як зростання пропозиції грошей впливає на інфляцію, але вона не дає жодних вказівок щодо того, якої політики слід дотримуватися. Це контрастує з нормативними економічними твердженнями, в яких висловлюються твердження. Наприклад, «Державні витрати потрібно збільшити» є нормативним твердженням.

## Визначення
Багато економістів 20-го століття наголошували на наукових або позитивних аспектах економіки, щоб показати, що економічна теорія може відповісти на запитання за допомогою тієї ж наукової методології, що й фізичні науки.
У книзі Джона Невіла Кейнса «Сфера застосування та метод політичної економії» позитивна економіка визначена як наука про те, «що є» порівняно з нормативною економікою, дослідженням того, «що повинно бути». Кейнс не був першим, хто розрізнив позитивну та нормативну економіку, але його визначення стали стандартом у викладанні економіки.
У книзі Лайонела Роббінса «Нарис про природу та значення економічної науки» 1932 року стверджується, що предметом економіки повинні бути спроби окремих людей досягти мети з обмеженими ресурсами. Зважаючи на те, що будь-яка мета «залежна від обмежених засобів», вона не повинна приймати точку зору щодо того, які цілі слід переслідувати, а які — ні. Вважається, що Роббінс зіграв важливу роль у просуванні розмежування фактів і цінностей в економіці та наполягав на тому, що етичні чи ціннісні судження не повинні бути частиною дисципліни, однак погляди Роббінса на цю тему були не зовсім зрозумілими.
Основи економічного аналізу Пола Самуельсона (1947) викладає стандарт операційно значущих теорем через позитивну економічну теорію. Позитивна економічна теорія зазвичай вважається необхідною для ранжування економічної політики або результатів щодо прийнятності.
Мілтон Фрідман у впливовому есе 1953 року детально розкрив відмінності між позитивною та нормативною економічною теорією. Він визначив мету позитивної економіки як розробку теорій, які дають «дійсні та значущі» прогнози, які є точними, такими, що можна перевірити, і відповідають наявним емпіричним доказам. Для цього економісти повинні створити модель, яка спрощує реальність.
Фрідман також підкреслював, що позитивну та нормативну економічну теорію ніколи не можна повністю розділити через їхній зв’язок з економічною політикою. Розбіжності щодо економічної політики виникають насамперед через нездатність дійти згоди щодо можливих наслідків законодавчого акта. У міру розвитку економіки Фрідман вважав, що ставатиме все більш можливим отримувати незаперечні результати щодо позитивних економічних заяв і що це допоможе зробити чіткі судження щодо найкращих шляхів досягнення нормативних цілей, таких як законодавче встановлення мінімальної заробітної плати.
Методологічна основа для позитивних/нормативних відмінностей ґрунтується на відмінності між фактами та цінностями у філософії. Основні прихильники такого розрізнення походять від Девіда Юма та Г. Е. Мура. Халм визначив «факт» як те, що можна безпосередньо сприйняти одним із п’яти органів чуття. Однак сучасна позитивістська наука наводить факти, які неможливо перевірити таким чином. Джон Стюарт Мілль використовував Халмове розрізнення фактів і цінностей для визначення науки та мистецтва економіки в «Системі логіки».
Про логічну основу такого відношення, як дихотомія, у філософській літературі точаться суперечки. Такі дебати відображаються в дискусії про позитивну науку.

## Критика
З моменту свого заснування як дисципліни економіку критикували за те, що вона не змогла належним чином розділити наукові та ненаукові аспекти.
Такі критики, як Гуннар Мюрдаль (1954) і прихильники феміністської економіки, такі як Джулі А. Нельсон , Джефф Шнайдер і Джин Шекелфорд  і Діана Штрасманн , заперечують ідею про те, що економіка може бути абсолютно нейтральною та політично-незаангажованою.
Нельсон стверджує, що багато нинішніх недоліків економіки є результатом її недостатньої об’єктивності. Замість того, щоб бути вільним від цінностей, багато його поглядів на «предмет, модель, метод і педагогіку» пов’язані з підходом «чоловічого роду».
Шнедір і Шекелфорд у своїй книзі «Десять принципів феміністської економіки» заперечують визначення економіки як позитивної науки, що не має цінностей. Вони припускають, що цінності відіграють певну роль на всіх рівнях економічного аналізу і що типи питань, які економісти обирають для дослідження, залежать від ідеологічних систем. Наприклад, твердження «Рівень життя країни залежить від її здатності виробляти товари та послуги» спирається на ідеологічно мотивоване припущення про те, що ВВП на душу населення є найбільш корисним показником рівня життя.
Гіларі Патнем також критикувала саму основу дихотомії позитивне/нормативне з лінгвістичної точки зору, стверджуючи, що неможливо відокремити «оцінні судження від констатацій фактів».

## Дивіться також
- Теорія споживача
- Розподіл (економіка)
- Економічна методологія
- Феміністична економіка
- Нормативна економіка
- Філософія економіки
- Межа виробничих можливостей
- Пропозиція і попит

title: Позитивна економічна теорія

wikitext:
'''Позитивна економічна теорія''' (англ. ''positive economics''), також '''дескриптивна''', '''описувальна''' (на відміну від [[Нормативна економічна теорія|нормативної економічної теорії]]) — це частина [[Економічна теорія|економічної теорії]], яка має справу з позитивними твердженнями. Тобто вона зосереджена на описі, кількісній оцінці та поясненні економічних явищ.<ref name="Wong">[[Stanley Wong]] (1987). "positive economics," The [[New Palgrave: A Dictionary of Economics]], v. 3, pp. 920-21</ref> Вона має справу з емпіричними фактами, а також причинно-наслідковими поведінковими зв’язками та наголошує на тому, що економічні теорії <ref>[[Richard Lipsey|Richard G. Lipsey]] (2008). "positive economics." [[The New Palgrave Dictionary of Economics]]''. Second Edition. [http://www.dictionaryofeconomics.com/article?id=pde2008_P000130&q=positive%20economics&topicid=&result_number=1 Abstract.]''</ref> повинні узгоджуватися з існуючими спостереженнями та виробляти перевірені точні прогнози щодо розглянутих явищ.<ref name=":0">[[Milton Friedman]] (1953). "[[Essays in Positive Economics#The Methodology of Positive Economics|The Methodology of Positive Economics]]," ''Essays in Positive Economics''.</ref> Позитивна економічна теорія як [[наука]] стосується аналізу економічної [[Поведінка|поведінки]] <ref>[[Lionel Robbins]] (1932). ''[[An Essay on the Nature and Significance of Economic Science]]''.</ref>, щоб визначити, що є справжнім''.'' Прикладами позитивних економічних тверджень є «рівень безробіття у Франції вищий, ніж у Сполучених Штатах» або «збільшення державних витрат знизить рівень безробіття». Будь-яке з них потенційно піддається [[Фальсифікаціонізм|фальсифікації]] та може бути спростовано доказами. Позитивна економічна теорія як така уникає економічних оціночних суджень. Наприклад, позитивна економічна [[теорія]] може описати, як зростання [[Грошова маса|пропозиції грошей]] впливає на [[Інфляція|інфляцію]], але вона не дає жодних вказівок щодо того, якої [[Політика (в управлінні)|політики]] ''слід'' дотримуватися. Це контрастує з нормативними економічними твердженнями, в яких висловлюються твердження. Наприклад, «Державні витрати ''потрібно'' збільшити» є нормативним твердженням.

== Визначення ==
Багато економістів 20-го століття наголошували на наукових або позитивних аспектах економіки, щоб показати, що економічна теорія може відповісти на запитання за допомогою тієї ж наукової методології, що й фізичні науки.<ref name=":0"/>

У [[Джон Невілл Кейнс|книзі Джона Невіла Кейнса]] «''Сфера застосування та метод політичної економії» позитивна економіка'' визначена як наука про те, «що є» порівняно з нормативною економікою, дослідженням того, «що повинно бути».<ref>{{Cite book
|title=The Scope and Method of Political Economy
|last=Keynes
|first=John Neville
|year=1980
|publisher=Batoche Books
}}</ref> Кейнс не був першим, хто розрізнив позитивну та нормативну економіку, але його визначення стали стандартом у викладанні економіки.<ref name=":1">{{Cite book
|url=https://www.worldcat.org/oclc/300403624
|title=Handbook of economics and ethics
|date=2009
|publisher=Edward Elgar
|location=Cheltenham, UK
|pages=
|isbn=978-1-84542-936-2
|oclc=300403624
}}</ref>

У книзі [[Ліонель Роббінс|Лайонела Роббінса]] «Нарис про природу та значення економічної науки» 1932 року стверджується, що предметом економіки повинні бути спроби окремих людей досягти мети з обмеженими ресурсами. Зважаючи на те, що будь-яка мета «залежна від обмежених засобів», вона не повинна приймати точку зору щодо того, які цілі слід переслідувати, а які — ні.<ref>{{Cite book
|title=An Essay on the Nature and Significance of Economic Science
|url=https://archive.org/details/in.ernet.dli.2015.186859
|last=Robbins
|first=Lionel
|year=1932
|publisher=Macmillan and Co
|location=London, UK
|pages=[https://archive.org/details/in.ernet.dli.2015.186859/page/n38 23]
}}</ref> Вважається, що Роббінс зіграв важливу роль у просуванні розмежування фактів і цінностей в економіці та наполягав на тому, що етичні чи ціннісні судження не повинні бути частиною дисципліни, однак погляди Роббінса на цю тему були не зовсім зрозумілими.<ref name=":1"/>

''Основи економічного аналізу'' [[Пол Семюельсон|Пола Самуельсона]] (1947) викладає стандарт [[Фальсифікаціонізм|операційно значущих]] теорем через позитивну економічну теорію. Позитивна економічна теорія зазвичай вважається необхідною для ранжування економічної політики або результатів щодо прийнятності.<ref>{{Cite book
|title=Foundations of Economic Analysis
|url=https://archive.org/details/in.ernet.dli.2015.150369
|last=Samuelson
|first=Paul A.
|year=1947
|publisher=Harvard University Press
}}</ref>

[[Мілтон Фрідман]] у впливовому есе 1953 року детально розкрив відмінності між позитивною та нормативною економічною теорією. Він визначив мету позитивної економіки як розробку теорій, які дають «дійсні та значущі» прогнози, які є точними, такими, що можна перевірити, і відповідають наявним емпіричним доказам.<ref name=":0"/> Для цього економісти повинні створити [[Економічна модель|модель]], яка спрощує реальність.

Фрідман також підкреслював, що позитивну та нормативну економічну теорію ніколи не можна повністю розділити через їхній зв’язок з [[Економічна політика|економічною політикою]]. Розбіжності щодо економічної політики виникають насамперед через нездатність дійти згоди щодо можливих наслідків законодавчого акта. У міру розвитку економіки Фрідман вважав, що ставатиме все більш можливим отримувати незаперечні результати щодо позитивних економічних заяв і що це допоможе зробити чіткі судження щодо найкращих шляхів досягнення нормативних цілей, таких як законодавче встановлення мінімальної заробітної плати.<ref name=":0"/>

Методологічна основа для позитивних/нормативних відмінностей ґрунтується на відмінності між фактами та цінностями у філософії. Основні прихильники такого розрізнення походять від [[Дейвід Х'юм|Девіда Юма]] та [[Джордж Мур|Г. Е. Мура]]. Халм визначив «факт» як те, що можна безпосередньо сприйняти одним із п’яти органів чуття.<ref name=":1"/> Однак сучасна позитивістська наука наводить факти, які неможливо перевірити таким чином.<ref name=":1" /> [[Джон Стюарт Мілль]] використовував Халмове розрізнення фактів і цінностей для визначення науки та мистецтва економіки в «Системі логіки».<ref name=":1" />

Про логічну основу такого відношення, як [[дихотомія]], у філософській літературі точаться суперечки. Такі дебати відображаються в дискусії про [[Позитивізм|позитивну науку]].

== Критика ==
З моменту свого заснування як дисципліни економіку критикували за те, що вона не змогла належним чином розділити наукові та ненаукові аспекти.<ref name=":1"/>

Такі критики, як [[Гуннар Мюрдаль]] (1954) і прихильники [[Феміністична економіка|феміністської економіки]], такі як Джулі А. Нельсон <ref name="nelson1">{{Cite journal|last=Nelson|first=Julie A.|author-link=Julie A. Nelson|date=Spring 1995|title=Feminism and Economics|url=http://www.aeaweb.org/articles.php?doi=10.1257/jep.9.2.131|journal=The Journal of Economic Perspectives|volume=9|issue=2|pages=131–148|doi=10.1257/jep.9.2.131|jstor=2138170}}</ref>, Джефф Шнайдер і Джин Шекелфорд <ref name="FemEcon01">{{Cite web|last=Schneider|first=Geoff|last2=Shackelford|first2=Jean|authorlink2=Jean Shackelford|url=http://www.facstaff.bucknell.edu/gschnedr/FemPrcpls.htm|title=Ten Principles of Feminist Economics: A Modestly Proposed Antidote|publisher=Dept. of Economics, Bucknell University|accessdate=2015-05-09|quote=2.    Values enter into economic analysis at many different levels. When economists study the economy, they make many choices which are influenced to various degrees by their values. The issues that economists choose to study, the kinds of questions they ask, and the type of analysis undertaken all are a product of a belief system which is influenced by numerous factors, some of them ideological in character.... Understanding the role of values is especially important because the male-dominated field of economics tends to regularly overlook issues of importance to women, children and families—other than as variables in models.|archiveurl=https://web.archive.org/web/20120630022557/http://www.facstaff.bucknell.edu/gschnedr/FemPrcpls.htm|archivedate=2012-06-30}}</ref> і Діана Штрасманн <ref name="strassmann">{{Cite journal|last=Strassmann|first=Diana|date=20 січня 1997|title=Editorial: Expanding the Methodological Boundaries of Economics|journal=Feminist Economics|volume=3|issue=2|pages=vii–ix|doi=10.1080/135457097338771a|quote=All economic statistics are based on an underlying story forming the basis of the definition. In this way, narrative constructions necessarily underlie all definitions of variables and statistics. Therefore, economic research cannot escape being inherently qualitative, regardless of how it is labeled.}}</ref>, заперечують ідею про те, що економіка може бути абсолютно нейтральною та політично-незаангажованою.

Нельсон стверджує, що багато нинішніх недоліків економіки є результатом її недостатньої об’єктивності. Замість того, щоб бути вільним від цінностей, багато його поглядів на «предмет, модель, метод і педагогіку» пов’язані з підходом «чоловічого роду».<ref name="nelson1"/>

Шнедір і Шекелфорд у своїй книзі «''Десять принципів феміністської економіки''» заперечують визначення економіки як позитивної науки, що не має цінностей. Вони припускають, що цінності відіграють певну роль на всіх рівнях економічного аналізу і що типи питань, які економісти обирають для дослідження, залежать від ідеологічних систем. Наприклад, твердження «Рівень життя країни залежить від її здатності виробляти товари та послуги» спирається на ідеологічно мотивоване припущення про те, що ВВП на душу населення є найбільш корисним показником рівня життя.<ref name="FemEcon01"/>

Гіларі Патнем також критикувала саму основу дихотомії позитивне/нормативне з лінгвістичної точки зору, стверджуючи, що неможливо відокремити «оцінні судження від констатацій фактів».<ref name=":1"/>

== Дивіться також ==

* [[Вибір споживача|Теорія споживача]]
* [[Розподіл (економіка)]]
* [[Економічна методологія]]
* [[Феміністична економіка]]
* [[Нормативна економіка]]
* [[Філософія економіки]]
* [[Крива виробничих можливостей|Межа виробничих можливостей]]
* [[Попит і пропозиція|Пропозиція і попит]]

== Примітки ==
{{Reflist|2}}

== Список літератури ==

* Ендрю Кеплін та Ендрю Шотте, ред. (2008). ''Основи позитивної та нормативної економіки: посібник'', Оксфорд. [https://web.archive.org/web/20110422090523/http://www.oup.com/us/catalog/general/subject/Economics/Theory/?view=usa&ci=9780195328318 Опис] і [https://books.google.com/books?id=GoAoZelUInsC&printsec=find&pg=PR9=gbs_atb#v=onepage&q&f=false попередній перегляд.]
* [[Мілтон Фрідман]] (1953). " Методологія позитивної економіки ", ''Есе з позитивної економіки''.
* Деніел М. Хаусман і Майкл С. Макферсон (1996). ''Економічний аналіз і моральна філософія'', «Додаток: Як етика може мати значення для економіки?», стор. 211–20:
*: A.2: Заперечення 2: Позитивна економіка не має цінностей
*: A.3: Як позитивна економіка включає мораль

{{Портали|Економіка}}

[[Категорія:Економіка]]
[[Категорія:Економічна теорія]]
[[Категорія:Сторінки з неперевіреними перекладами]]


text:
# Моя хата з краю
«Моя хата з краю» — радянський художній фільм 1986 року, знятий режисером Юхимом Березіним і Юрієм Тимошенком на Кіностудії ім. О. Довженка.

## Сюжет
Останній фільм за участю знаменитого естрадного дуету Тарапуньки та Штепселя.

## У ролях
- Юхим Березін — Штепсель
- Юрій Тимошенко — Тарапунька
- Юлія Пашковська — головна роль

## Знімальна група
- Режисери — Юхим Березін, Юрій Тимошенко
- Сценаристи — Юхим Березін, Юрій Тимошенко

title: Моя хата з краю

wikitext:
{{Фільм
|вид =
|українська назва =Моя хата з краю
|оригінальна назва =
|зображення =Моя хата з краю.jpg
|жанр =комедія
|режисер =[[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]]
[[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]]
|сценарист =[[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]]
[[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]]
|Продюсер =
|Актори =[[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]]
[[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]]
|оператор =
|композитор =
|художник =
|кінокомпанія =[[Кіностудія імені Олександра Довженка|Кіностудія ім. О. Довженка]]
|країна = {{USSR}}
|тривалість =
|рік = 1986
| ідентифікатор =
}}
'''«Моя хата з краю»''' — радянський художній фільм 1986 року, знятий режисером [[Березін Юхим Йосипович|Юхимом Березіним]] і [[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрієм Тимошенком]] на [[Кіностудія імені Олександра Довженка|Кіностудії ім. О. Довженка]].

== Сюжет ==
Останній фільм за участю знаменитого естрадного дуету Тарапуньки та Штепселя.

== У ролях ==
* [[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]] — ''Штепсель
* [[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]] — ''Тарапунька
* [[Пашковська Юлія Максимівна|Юлія Пашковська]] — головна роль

== Знімальна група ==
* Режисери — [[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]], [[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]]
* Сценаристи — [[Березін Юхим Йосипович|Юхим Березін]], [[Тимошенко Юрій Трохимович|Юрій Тимошенко]]

== Посилання ==
* [https://www.kino-teatr.ru/kino/movie/sov/15624/annot/ «Моя хата з краю»] на сайті kino-teatr.ru
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1986]]

title: Моя хата з краю ·

Жанр: комедія

Режисер: Юхим Березін · Юрій Тимошенко

Сценарист: Юхим Березін · Юрій Тимошенко

У головних · ролях: Юхим Березін · Юрій Тимошенко

Кінокомпанія: Кіностудія ім. О. Довженка


text:
# Бад-Аусзее
Бад-Аусзее (нім. Bad Aussee) — курортне місто в Австрії у федеральній землі Штирія, розташоване в місці злиття трьох витоків річки Траун. Бад-Аусзее є економічним і культурним центром Штирії, а також вважається географічним центром Австрії.

## Клімат
Місто знаходиться у зоні, котра характеризується морським кліматом. Найтепліший місяць — липень із середньою температурою 16.7 °C (62.1 °F). Найхолодніший місяць — січень, із середньою температурою -2.5 °С (27.5 °F).
| Клімат Бад-Аусзее       | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее | Клімат Бад-Аусзее |
| Показник                | Січ.              | Лют.              | Бер.              | Квіт.             | Трав.             | Черв.             | Лип.              | Серп.             | Вер.              | Жовт.             | Лист.             | Груд.             | Рік               |
| Абсолютний максимум, °C | 14,7              | 17,3              | 24                | 27,4              | 31                | 34,2              | 37,2              | 36                | 31,6              | 25,5              | 24,5              | 17,1              | 37,2              |
| Середній максимум, °C   | 2                 | 4,7               | 9,1               | 13,1              | 18,9              | 21,2              | 23,4              | 23,5              | 19,5              | 14,6              | 6,7               | 2,4               | 13,3              |
| Середня температура, °C | −2,5              | −1                | 2,8               | 6,6               | 12,2              | 14,8              | 16,7              | 16,5              | 12,6              | 8                 | 2                 | −1,5              | 7,3               |
| Середній мінімум, °C    | −5,7              | −4,7              | −1,3              | 1,8               | 6,5               | 9,5               | 11,4              | 11,4              | 8,1               | 3,9               | −1,1              | −4,4              | 3                 |
| Абсолютний мінімум, °C  | −24,8             | −20,2             | −21,1             | −9                | −4,8              | 0,9               | 3,8               | 3                 | −1,4              | −7,6              | −18               | −23,9             | −24,8             |
| Норма опадів, мм        | 110.9             | 81.8              | 112.1             | 95.8              | 121.1             | 180.5             | 211.7             | 167.2             | 129.4             | 88.6              | 109.5             | 123.7             | 1532.3            |
| Днів з опадами          | 7,8               | 5,1               | 6,4               | 7,1               | 5,2               | 8,3               | 11,4              | 9,7               | 7,8               | 9,5               | 8,2               | 12,8              | 99,3              |
| ----------------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- | ----------------- |
| Джерело: Weatherbase    |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |                   |

## Історія
Місто почало процвітати в середні століття, коли тут почався видобуток солі. Основний період підйому міста припадає на першу половину 19 століття, коли ерцгерцог Йоганн, який був онуком Марії-Терезії, одружився з дочкою місцевого листоноші Анною Плохль в 1827 році. З тих пір ерцгерцог всіляко допомагав місту, надаючи не тільки економічний, але і культурний вплив на його розвиток. Жителі міста були дуже вдячні Йогану, тому в центрі парку Бад Аусзее був поставлений пам'ятник улюбленому ерцгерцогу.
У 1983 році недалеко від Бад-Аусзее було знайдено золото із злитків Рейхсбанку (як виявилося, у кінці війни Борман намагався зберегти золото Третього рейху в різних схованках) у вигляді золотого даху на будиночку.

## Туризм
Сьогодні в місті основна увага приділяється туризму. У Бад Аусзее є прекрасний краєзнавчий музей, який розташований в старовинній будівлі 14 століття на центральній міській площі. Музей розповідає історію видобутку солі, про місцеві традиції та звичаї. У місті знаходиться спа-центр, який пропонує унікальні терапевтичні лікувальні ванни. В околицях міста розташовані два гірськолижних курорти, один з яких може похвалитися прекрасним видом на льодовик Дахштайн.
Один з найяскравіших щорічних заходів в місті відбувається на переддень Великого Посту, коли учасники вбираються в костюми з блискітками і йдуть парадом по місту, щоб оголосити про прихід весни. Інше цікаве свято — Фестиваль нарцисів. Щовесни, в останні вихідні травня, учасники будують масивні квіткові скульптури з блідо-жовтих кольорів і виставляють їх по всьому місту.

## Пам'ятки
Вузькі вулички маленького міського центру в'ються навколо крихітного центрального парку Курпарк, галявини якого мальовничо височіють над місцем злиття річок Альтаусзер-Траун і Грундльзер-Траун. Статуя в середині парку поставлена в честь «популяризатора» міста — ерцгерцога Йогана, а в модернізованому Курхаус в північному кінці зеленої зони розмістилося головне кафе і популярний концертний зал, де регулярно виступають кращі народні колективи.
На Хлюмецкіплятц можна виявити непоганий історичний музей Камерхоф, що займає готичну будівлю колишнього офісу місцевої соледобувної компанії. На площі Меранплятц височить церква Шпіталькірхе з розкішними інтер'єрами, а трохи далі на схід по Кірхнгассе знаходиться середньовічна міська церква Святого Павла.

## Персоналії
- Клаус Марія Брандауер (* 1943) — австрійський актор театру та кіно.

title: Бад-Аусзее

wikitext:
{{Refimprove|date=Серпень 2020}}
{{НП
 |країна                  = {{AUT}}
 |статус                  = Місто
 |українська назва        = Бад-Аусзее
 |оригінальна назва       = {{lang-de|Bad Aussee}}
 |підпорядкування         =
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |опис герба              =
 |опис прапора            =
 | зображення = Bad Aussee.jpg
|опис зображення = Міст Мерседес у Бад-Аусзее
  |lat_dir = N|lat_deg = 47|lat_min = 36|lat_sec = 36
  |lon_dir = E|lon_deg = 13|lon_min = 46|lon_sec = 58
 |position                = <!-- right, left, top або bottom (положення підпису маркера на мапі) -->
 |вид регіону             = земля
 |регіон                  = Штирія
 |регіон в таблиці        =
 |вид району              = округ
 |район                   = [[Ліцен (округ)|Ліцен]]
 |район в таблиці         =
 |вид общини              =
 |община                  =
 |община в таблиці        =
 |карта країни            =
 |карта регіону           =
 |карта району            =
 |вид голови              = бургомістр
 |голова                  = Франц Фрош (з 2015)
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   = 82
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        = 659
 |клімат                  =
 |офіційна мова           = німецька
 |офіційна мова-ref       =
  |населення              = 4771
  |рік перепису           = 2016
  |густота населення      = 58
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            = +1
 |DST                     = +2 <!--Якщо є [[літній час]] -->
 |телефонний код          = +43 3622
 |поштовий індекс         = 8990
 |поштові індекси         =
 |автомобільний код       = LI
 |вид ідентифікатора      = <!--назва або скороч., наприклад, для НП Росії-ЗКАТУ, України-КОАТУУ -->
 |цифровий ідентифікатор  = 6 12 07
 |сайт                    = http://www.badaussee.at
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 4            =
 |add1                    =
 |add2                    =
 |add3                    =
}}
'''Бад-Аусзее''' ({{lang-de|Bad Aussee}}) — курортне місто в [[Австрія|Австрії]] у федеральній землі [[Штирія]], розташоване в місці злиття трьох витоків річки [[Траун]]. Бад-Аусзее є економічним і культурним центром Штирії, а також вважається географічним центром Австрії.

== Клімат ==
Місто знаходиться у зоні, котра характеризується [[морський клімат|морським кліматом]]. Найтепліший місяць — [[липень]] із середньою температурою 16.7 °C (62.1 °F). Найхолодніший місяць — [[січень]], із середньою температурою -2.5 °С (27.5 °F).<ref>[https://weatherbase.com/weather/weather-summary.php3?s=591707&cityname=Bad+Aussee%2C+Styria%2C+Austria&units=metric Клімат Бад-Аусзее]</ref>

{{Клімат міста
|Місто_род=Бад-Аусзее
|Джерело=[https://www.weatherbase.com/weather/weather.php3?s=591707&cityname=Bad-Aussee-Austria Weatherbase]
| Рік_сер=7.3
| Січ_сер=-2.5
| Лют_сер=-1
| Бер_сер=2.8
| Кві_сер=6.6
| Тра_сер=12.2
| Чер_сер=14.8
| Лип_сер=16.7
| Сер_сер=16.5
| Вер_сер=12.6
| Жов_сер=8
| Лис_сер=2
| Гру_сер=-1.5
| Рік_сер_макс=13.3
| Січ_сер_макс=2
| Лют_сер_макс=4.7
| Бер_сер_макс=9.1
| Кві_сер_макс=13.1
| Тра_сер_макс=18.9
| Чер_сер_макс=21.2
| Лип_сер_макс=23.4
| Сер_сер_макс=23.5
| Вер_сер_макс=19.5
| Жов_сер_макс=14.6
| Лис_сер_макс=6.7
| Гру_сер_макс=2.4
| Рік_сер_мін=3
| Січ_сер_мін=-5.7
| Лют_сер_мін=-4.7
| Бер_сер_мін=-1.3
| Кві_сер_мін=1.8
| Тра_сер_мін=6.5
| Чер_сер_мін=9.5
| Лип_сер_мін=11.4
| Сер_сер_мін=11.4
| Вер_сер_мін=8.1
| Жов_сер_мін=3.9
| Лис_сер_мін=-1.1
| Гру_сер_мін=-4.4
| Рік_сер_опади=1532.3
| Січ_сер_опади=110.9
| Лют_сер_опади=81.8
| Бер_сер_опади=112.1
| Кві_сер_опади=95.8
| Тра_сер_опади=121.1
| Чер_сер_опади=180.5
| Лип_сер_опади=211.7
| Сер_сер_опади=167.2
| Вер_сер_опади=129.4
| Жов_сер_опади=88.6
| Лис_сер_опади=109.5
| Гру_сер_опади=123.7
| Рік_опади=99.3
| Січ_опади=7.8
| Лют_опади=5.1
| Бер_опади=6.4
| Кві_опади=7.1
| Тра_опади=5.2
| Чер_опади=8.3
| Лип_опади=11.4
| Сер_опади=9.7
| Вер_опади=7.8
| Жов_опади=9.5
| Лис_опади=8.2
| Гру_опади=12.8
| Рік_а_макс=37.2
| Січ_а_макс=14.7
| Лют_а_макс=17.3
| Бер_а_макс=24
| Кві_а_макс=27.4
| Тра_а_макс=31
| Чер_а_макс=34.2
| Лип_а_макс=37.2
| Сер_а_макс=36
| Вер_а_макс=31.6
| Жов_а_макс=25.5
| Лис_а_макс=24.5
| Гру_а_макс=17.1
| Рік_а_мін=-24.8
| Січ_а_мін=-24.8
| Лют_а_мін=-20.2
| Бер_а_мін=-21.1
| Кві_а_мін=-9
| Тра_а_мін=-4.8
| Чер_а_мін=0.9
| Лип_а_мін=3.8
| Сер_а_мін=3
| Вер_а_мін=-1.4
| Жов_а_мін=-7.6
| Лис_а_мін=-18
| Гру_а_мін=-23.9
|br=1
}}

== Історія ==
Місто почало процвітати в середні століття, коли тут почався видобуток солі. Основний період підйому міста припадає на першу половину 19 століття, коли ерцгерцог Йоганн, який був онуком Марії-Терезії, одружився з дочкою місцевого листоноші Анною Плохль в 1827 році. З тих пір ерцгерцог всіляко допомагав місту, надаючи не тільки економічний, але і культурний вплив на його розвиток. Жителі міста були дуже вдячні Йогану, тому в центрі парку Бад Аусзее був поставлений пам'ятник улюбленому [[ерцгерцог]]у.

У 1983 році недалеко від Бад-Аусзее було знайдено золото із злитків [[Рейхсбанк]]у (як виявилося, у кінці війни Борман намагався зберегти золото Третього рейху в різних схованках) у вигляді золотого даху на будиночку.

== Туризм ==
Сьогодні в місті основна увага приділяється туризму. У Бад Аусзее є прекрасний краєзнавчий музей, який розташований в старовинній будівлі 14 століття на центральній міській площі. Музей розповідає історію видобутку солі, про місцеві традиції та звичаї. У місті знаходиться спа-центр, який пропонує унікальні терапевтичні лікувальні ванни. В околицях міста розташовані два гірськолижних курорти, один з яких може похвалитися прекрасним видом на льодовик [[Дахштайн]].

Один з найяскравіших щорічних заходів в місті відбувається на переддень Великого Посту, коли учасники вбираються в костюми з блискітками і йдуть парадом по місту, щоб оголосити про прихід весни. Інше цікаве свято — Фестиваль нарцисів. Щовесни, в останні вихідні травня, учасники будують масивні квіткові скульптури з блідо-жовтих кольорів і виставляють їх по всьому місту.

== Пам'ятки ==
Вузькі вулички маленького міського центру в'ються навколо крихітного центрального парку Курпарк, галявини якого мальовничо височіють над місцем злиття річок Альтаусзер-Траун і Грундльзер-Траун. Статуя в середині парку поставлена в честь «популяризатора» міста — ерцгерцога Йогана, а в модернізованому Курхаус в північному кінці зеленої зони розмістилося головне кафе і популярний концертний зал, де регулярно виступають кращі народні колективи.

На Хлюмецкіплятц можна виявити непоганий історичний музей Камерхоф, що займає готичну будівлю колишнього офісу місцевої соледобувної компанії. На площі Меранплятц височить церква Шпіталькірхе з розкішними інтер'єрами, а трохи далі на схід по Кірхнгассе знаходиться середньовічна міська церква Святого Павла.

== Персоналії ==
* [[Клаус Марія Брандауер]] (* 1943) — австрійський актор театру та кіно.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.badaussee.at/ Offizielle Seite der Gemeinde] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150217131619/http://www.badaussee.at/ |date=17 лютого 2015 }}

{{austria-geo-stub}}

[[Категорія:Курорти Австрії]]
[[Категорія:Штирія]]
[[Категорія:Міста Верхньої Австрії]]

title: сусідні нас. пункти

Країна: Австрія

Земля: Штирія

Округ: Ліцен

Межує з: сусідні нас. пункти Обертраун d , Bad Goisern am Hallstättersee d , Gröbming d , Altaussee d ?

Бургомістр: Франц Фрош (з 2015)

Площа: 82 км²

Офіційна мова: німецька

Густота населення: 58 осіб/км²

Міста-побратими: Плезір

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: LI


text:
# Юлій Сабін
Юлій Сабін  був галльським  аристократом із  племені лінгонів, найбільш відомим за часів галльського повстання 69 року після Р.Х. Сабін намагався скористатися нестабільною ситуацією в Римі після смерті Вітеллія, хотів  звільнити Галлію від римського впливу та надати їй офіційний статус незалежної держави. У ході повстання Гая Юлія Цивіліса, що був вождем батавів і водночас головою повстання,  вступив в союз з двома тревірами – Юлієм Классиком та Юлієм Тутором, які допомогли йому направити інші племена галлів проти римлян. Користуючись успіхом та вигадкою про свою неймовірну генетику, Сабін, у 69 році після Р.Х.,  ненадовго навіть стає повноправним родичем  Гая Юлія Цезаря та отримує титул імператора. Опісля цього секванське плем’я зрадить новоспеченого імператора, він втратить прихильність багатьох своїх однодумців, стане головним ворогом Веспасіана  та 9 років переховуватиметься разом зі своєю дружиною Епонніною.
Саме історія цієї пари, з підкресленою лояльністю Епонніни до коханого, стала надзвичайно популярною у Франції протягом XVIII-XIX століть та навіть переросла в окрему кельтську  легенду – «Вірна Епонніна».

## Повстання
Одразу після вбивства Вітеллія,  звістка про його смерть  блискавично розлетілася, що автоматично породжувало нову війну. Оскільки Віттелій був убитий військами Веспасіана, легіони Віттелія, (а їх девізом були слова покійного імператора: «Гарний ворог – мертвий ворог»),  скоріше готові були служити варварам, аніж боронити державу на стороні  Веспасіана та визнати його імператором.
 Ці настрої не могли не відчути галли, до яких доносилися радісні новини про те, що з одного боку римлян тиснуть сармати і даки, у Британії справи просуваються кепсько, а найголовніше – загорівся Капітолійський пагорб! Особливо звістка про пожежу так надихнула кельтських друїдів, що вони розповіли всім, що на Рим образилися боги і саме це є  час атакувати.
Поки був живий Флакк Гардеоній  жодних чуток про змову не було, однак одразу після його смерті  доволі часто почали бігати гінці між  Юлієм Цивілісом та Юлієм Классиком, що командував допоміжними загонами тревірської кінноти в складі римської армії. Классик любив говорити, що його предки отримали славу не через те, що були союзниками Риму, а через те, що були його ворогами. І взагалі, був він роду надзвичайно знатного та заможного. Незабаром до Цивіліса та Классика приєднуються Юлій Тутор та Юлій Сабін. І якщо Тутору було вдосталь стати префектом земель неподалік Рейну, то Юлій Сабін мав зовсім інші плани. Річ у тому, що за свідченнями Тацита, Сабін був надзвичайно марнославним, любив хизуватися при будь-якій нагоді та вигадав собі непогане генеалогічне дерево. Тобто за часів Галльської війни сам Юлій Цезар закохався в дівчину надзвичайної краси –  прабабусю Сабіна. Та це була непроста інтрижка, так як зовсім скоро галльська красуня опинилася при надії та народила нікого іншого, як дідуся Юлія Сабіна. Тож за його словами, Юлій не звичайний повстанець-лінгон, а  прямий нащадок Юлія Цезаря й має безперечне право на престол. Важко стверджувати, чи була в цих словах хоч краплина правди й тогочасному розумному сучаснику важко б було таке довести, але прихильникам заколоту до душі приходило будь-що, що робить боротьбу галлів змістовною.
Перший збір повсталих був біля Агріппінової колонії. Туди прийшли декілька убіїв та тунгрів, але левову частку становили тревіри та лінгони. За словами Тацита, вони надзвичайно поспішали, чинили нерозсудливо та наголошували лише на тому, що римляни потонули у внутрішніх негараздах, не в змозі більше діяти розумно, легіони перебиті, у кожної армії своя війна та свої проблеми, Італія пограбована і «сам Рим ось-ось паде»…Тож прийшли вони лише до того, що Галлія нарешті заживе на повні груди, а залишилося вирішити  тільки те, як далеко розмістити кордони своєї держави.
Незважаючи на ненадійний план повсталих, на даній місцевості римські легіони були повністю зруйновані і Цивіліс, який за галльським звичаєм обіцяв не стригти руде волосся до першої перемоги, нарешті привів себе до ладу. До самої Агріппінової колонії варвари поставилися чемно, не віддавши місто на пограбунок солдатам.
Тим часом Юлій Сабін знищив усі відомі офіційні свідчення про союзницькі відносини між лінгонами та римляними, звелів проголосити себе Цезарем і дійсно до 70 року після Р.Х. просидів на престолі. Разом із людьми зі свого племені – лінгонами напав на секванів. Тобто секвани – це галльське плем’я, яке не погоджувалося  на зраду імперії, а Сабін вирішив силою долучити їх до прихильності. У битві програли лінгони й після цього усі дії повстання минали без Юлія, він був приречений бігти від найгіршого сорому.

## У переховуванні
Зовсім не дивно, що люди дійсно повірили в те, що він шукав смерті й самостійно підпалив власну віллу. Усіма силами він намагався пустити чутки, що його більше немає в живих, так як з приходом Веспасіана, Сабін став першим супротивником, адже він легітимний чи взагалі ніякий, але імператор, якого потрібно вбити, чи точно позбутися, аби сісти на престол. Важко сказати, чи дійсно Веспасіан вважав Юлія супротивником, адже Юлій може щось і хотів, але точно не повертатися. Проте, якби народ дізнався, що імператор проявив милосердя до Сабіна й залишив  його в живих, це могло лиш підштовхнути галлів на ще одну спробу розв’язати війну, а цього Веспасіан допустити не міг.
Отож маючи відданих,  хоробрих друзів та надзвичайно вірну дружину – Еппоніну, Юлій Сабін зміг переховуватися аж 9 довгих років. Зовсім мало свідчень ми маємо про його друзів, але Еппоніні кожного дня доводилося жити подвійним життям, для одного виконувати всі обов’язки дружини, а для всіх інших  бути сутужною вдовою. Неодноразово Сабін та Епонніна переодягалися та з'являлися в Римі як жіночки зі звичайним рабом. Невдовзі «вдова» завагітніла і народила двох синів. Плутарх писав, що аби скрити той факт, що вона при надії, Епонніна мастила все своє тіло спеціальною маззю, від якої з надзвичайною силою набрякали усі м’язи, що навіть  вагітність була не такою й  помітною. Пологи відбувалися наодинці та таємно. І так минуло вісім років, але  з появою двох дітей та новими візитами в Рим, пару помітили й нарешті знайшли слуги Веспасіана.

## Смерть
У 78 році після Р.Х., Юлій Сабін та Епонніна були заарештовані та доставлені в Рим на допити до імператора. Дружина надзвичайно довго благала Веспасіана помилувати Сабіна. Усе було марно, але Епонніна настільки розлютила імператора, що Веспасіан засудив до страти їх обох. Тож в останній рік правління Веспасіана, 79 року після Р.Х., Еппоніна та Юлій Сабін були вбиті. Трохи пізніше Плутарх напише про те, що «за всю історія правління Веспасіана він не зробив нічого жахливого, крім цього вчинку, нічого більше неприйнятного під небесами не було зроблено».
Їхні діти вижили та втекли. Надалі про їхню долю писав Плутарх і зазначав, що на момент написання його твору, один хлопець зараз живе в Дельфах, а інший нещодавно був убитий в Єгипті, можливо під час Другої Юдейської війни.

## Юлій Сабін у кельтських легендах

### Легенда про вірну Еппоніну
Скориставшись смутою, що розпочалася після смерті імператора Нерона, частина галів підняла повстання проти Риму ... Сабін, вождь племені лінгонів, без вагань долучився до заколотників. Військо, яким він командував, отримало поразку від секванів - союзників римлян. За кельтським звичаєм, багато хто з побитих воїнів принесли себе в  жертву. Інші вирішили втекти в варварські країни. Сабін вирушив до свого сільського будинку під Лангрем. Його вірний підданий Марціал потім розповідав всім, що своїми очима бачив, як Сабін підніс до лиця чашу із смертельною отрутою. Скорившись наказу володаря, Марціал підпалив будинок, перетворивши його на велике полум’я на честь смерті Сабіна.
Дізнавшись про трагічну смерть чоловіка, Еппоніна не може стримати своє горе. Вона з криками катається по землі. Вона плаче три дні та три ночі,
 відмовившись від їжі. Еппоніна твердо вирішила померти від туги.
Насправді Сабін живий, але його дружина про це не знає. Отруєння та пожежа були лиш хитрим планом, що придумали для того, аби сховатися від переслідувачів. Йому не хотілося ні приносити себе в жертву, ні втікати на чужину, бо він надто сильно любив молоду дружину… Сабін сховався в печері, що знаходилася в Юлієвих володіннях, а його слуга таємно кожного дня приносив йому їжу.
Він не думав, що горе Еппоніни буде таким сильним і, дізнавшись про розпач молодої жінки, довірив Марціалу розповісти їй власну таємницю… Неважко здогадатися, про радощі Еппоніни, коли вона дізналася, що її чоловік живий. Спочатку вона відмовлялася вірити слузі, а потім втрачає голову від щастя. Усе дарма, що Марціал насторожує її, щоб вона була обережною, пояснюючи, що в жодному разі не можна викликати підозри в римських спостерігачів – Еппоніна хоче одразу бігти до Сабіна.
Так і не переконавши її чинити розсудливо, Марціал зумів лише вмовити Еппоніну дочекатися темряви.
З цього дня дружина Юлія Сабіна живе подвійним життям. Днем, у місті, вона продовжує перед рідними та друзями грати роль сутужної удови. Ввечері Еппоніна таємно тікає до чоловіка в печеру.
Дев’ять років ніхто не може викрити їх велику таємницю. Вона народжує близнят, двох гарних хлопчиків. Проте її постійні візити в місто врешті-решт були помічені. Одного разу вранці, біла виходу з печери, на Еппоніну чекали римські солдати. Уся родина була арештована, вивезена в Рим і кинута у в’язницю.
Неймовірна історія Еппоніни схвилювала багатьох жителів столиці імперії. Казали, що сам імператор Веспасіан не залишився байжужим. Він погодився прийняти дружину заколотника. Проте, не дивлячись на всі її прохання, Еппоніні так і не вдалося зберегти життя свого чоловіка. Веспасіан не міг пробачити Сабіна, бо його милосердя могло лиш підштовхнути галлів на нове повстання чи війну.
Побачивши, що не лишається жодної надії, Еппоніна припинила плакати. Дивлячись в обличчя імператору, вона зухвало сказала:
—	Бідний цезар! Нізащо в світі я б не помінялася б с тобою долями, бо моє життя з Сабіном в печері було в тисячу разів щасливіше за твоє на троні!
Еппоніна розуміла, що говорячи такі слова володарю Римської імперії, вона приречена на загибель. Це і було її останнє бажання: не розлучатися більше з чоловіком  та піти з Сабіном разом до царства Суцеллуса.
Еппоніну та Сабіна стратили в один день. Їх діти були віддані на виховання в римські родини. Один виріс в Єгипті, інший – у Греції. Їх вирішили виховати подалі від Галлії, де жила пам'ять  про батьків і сама їх присутність могла посилити вороже ставлення до Риму.

## Вшанування пам’яті в мистецтві та літературі

### Популяризація у Франції
Модернізована французька версія Еппонінового імені – Епонін стала надзвичайно поширеною в революційній Франції, і все через підтекст жіночих чеснот, патріотизму та антиімперіалізму. Навіть Вольтер згадував Плутархову похвалу Еппоніні за її милосердність та доброчесність. До Великої французької революції вже існувало декілька творів про кохання Сабіна та Еппоніни. Трагедія Мішеля-Пауля-де-Чабанона "Епонін" була виконана в 1762 році. Вона згодом і лягла в славнозвісну оперу «Сабінус», що складалася з п'яти дій, автором цього шедевру був Франсуа-Джозеф Госсек, а прем'єра відбулася у Версалі 4 грудня 1773 р. Але найбільш відомою оперою мабуть є «Юлій Сабін», що написана Джузеппе Сарті в 1781 р.
Після революції твір  «Епонін і Сабінус» (1796) був виконаний  в театрі «Ліцей». А ось роман Де Ліса де Саллеса «Епонін» навіть  привів автора до в’язниці, адже під час правління "Терору" подібна література трактувалася  як напад на Комітет громадської безпеки.
Віктор Гюго у своєму романі «Знедолені» так само  дарує головному персонажу ім’я – Еппоніна. Вона прагне померти зі своїм коханим у революції. Еппоніна також з'являється як "Епонін" у вірші Бодлера "Маленькі старі леді",  присвяченому Гюго.

### Печера Сабіна
Існує декілька зображень закоханої пари, включаючи праці Ніколаса-Андре Монсьо і Етьєна Бартельмі Гарньє. Вони зазвичай зображують їх, ховаючись у печері, посилаючись на міф про те, що печера біля Лангреса була місцем, у якому ховалися Сабін та Еппоніна.  У наш час ця місцевість досі має назву «Сабінова печера». Джозеф Міллс Хенсон відвідав її  незабаром після Першої світової війни, описуючи печеру наступним чином: «Вона має два входи, один дивиться на південь, а інший на схід.
 Зсередини виглядає надзвичайно незвично, напевно має п’ятдесят футів глибини, двадцять футів завширшки і сім футів завдовжки. Біля південного входу знаходиться груба стійка, яка досі розрізає навколишній камінь». Тут також знаходяться статуя Діви Марії разом з графіті, їх залишили американські солдати під час війни.

### Опера «Юлій Сабін»
У 1781 році, Джузеппе Сарті написав відому на весь світ оперу «Юлій Сабін».
Твір набув величезної слави в XVIII-XIX століттях, а також став ідеєю для пародії в опері Антоніо Сальєрі «Спочатку музика, потім слова». До того ж лише цей твір присвячений історії закоханої пари Юлія Сабіна та Еппоніни є контраверсійним, оскільки сталий легендарний  образ «вірної Еппоніни» тут порушується, Джузеппе Сарті зображує її зрадницею.

#### Діючі особи
- Юлій Сабін, лідер галлів ( ця партія була написана спеціально для відомого на той час кастрата Пакьяротті) – сопрано
- Еппоніна, його дружина – сопрано
- Арманіо, губернатор фортеці Лангр, закоханий в сестру Сабіна – сопрано
- Анніо, римський префект, закоханий в Еппоніну – тенор
- Тито, син імператора Веспасіана, закоханий в Еппоніну – тенор
- Воадіче, сестра Сабіна, закохана в Арманіо – сопрано
- Діти Сабіна, охоронці, люди

#### Історія партитури
У числі небагатьох, партитуру цієї опери видано у Відні. Один з екземплярів зберігається в Петербурзі, за чутками, його подарували Катерині ІІ від композитора Джузеппе Сарті, запрошеного до Росії придворним композитором. Так само казали, що всі партії цієї опери не схожі на прості старовинні. Ці партії складні як для розуміння, так і для майстерного виконання співаком.
Сюжет
Джуліо Сабіно ховається протягом багатьох років у підвалі зруйнованої фортеці Лангр, у римській Галлії, щоб уникнути захвату окупантами: тут він мирно живе зі своєю дружиною – Еппоніною, котра народила йому двох гарних хлопчиків. Проте жінка зраджує Сабіну з Тито, який хоче забрати її до Риму; Сабіно відчуває зраду Еппоніни. Тим часом підступний римський префект Анній, який так само був таємно закоханий в Еппоніну, пізнає  Сабіна й відправляє його до в’язниці із наміром стратити. Біля  шибениці  натовп. Еппоніна, що стоїть поруч із Тито, благає його відпустити Сабіна. Незабаром жаль та любов до Еппоніни перемагають гнів Тито. У фінальній сцені Сабіна відпускають.
Останній раз твір лунав у 1997 році у Відні. Саме тоді там з’явився новий для класичного виконання голос Соні Прині – контральто, що надав старій опері нового життя.

title: Юлій Сабін

wikitext:
{{Мовні помилки|дата=липень 2025}}
{{Правитель|посада=[[імператор]] [[Римська імперія|Римської імперії]]|ім'я=Юлій Сабін|зображення=
Garnier-Sabinus-.jpg|Garnier-Sabinus-|підпис=Julius Sabinus|національність=лінгон|початок повноважень=69 рік|закінчення повноважень=70 рік|попередник=[[Вітеллій]]|наступник=[[Веспасіан]]|дата народження=1 століття після Р.Х.|місце народження=[[Галлія|Галльська держава]]|дата смерті=79 рік|місце смерті=[[Рим]], [[Римська Імперія]]|в шлюбі=Еппоніна|діти=два сини}}

'''Юлій Сабін'''  був галльським  [[Аристократія (стан)|аристократом]] із  племені лінгонів, найбільш відомим за часів галльського повстання 69 року після Р.Х.<ref>Юлий Сабин // Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона : в 86 т. (82 т. и 4 доп.). — СПб., 1890—1907.</ref> Сабін намагався скористатися нестабільною ситуацією в [[Рим|Римі]] після смерті [[Вітеллій|Вітеллія]], хотів  звільнити Галлію від римського впливу та надати їй офіційний статус незалежної держави. У ході повстання [[Юлій Клавдій Цивіліс|Гая Юлія Цивіліса]], що був вождем [[Батави|батавів]] і водночас головою [[Повстання батавів|повстання]],  вступив в союз з двома тревірами – [[Юлій Классик|Юлієм Классиком]] та [[Юлій Тутор|Юлієм Тутором]], які допомогли йому направити інші [[Галли|племена галлів]] проти [[Римляни|римлян]]. Користуючись успіхом та вигадкою про свою неймовірну генетику, Сабін, у 69 році після Р.Х.,  ненадовго навіть стає повноправним родичем  [[Гай Юлій Цезар|Гая Юлія Цезаря]] та отримує титул [[Імператор|імператора]]. Опісля цього секванське плем’я зрадить новоспеченого імператора, він втратить прихильність багатьох своїх однодумців, стане головним ворогом Веспасіана  та 9 років переховуватиметься разом зі своєю дружиною Епонніною.
Саме історія цієї пари, з підкресленою лояльністю Епонніни до коханого, стала надзвичайно популярною у Франції протягом XVIII-XIX століть та навіть переросла в окрему [[Кельтські племена|кельтську]]  легенду – «Вірна Епонніна». <ref>{{Cite web |url=http://www.legendami.ru/litr/kniga38.htm |title=Архівована копія |accessdate=3 червня 2018 |archive-date=9 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180609225841/http://www.legendami.ru/litr/kniga38.htm }}</ref>

== Повстання ==

Одразу після вбивства [[Вітеллій|Вітеллія]],  звістка про його смерть  блискавично розлетілася, що автоматично породжувало нову війну. Оскільки Віттелій був убитий військами Веспасіана, [[Легіон|легіони]] Віттелія, (а їх девізом були слова покійного імператора: «Гарний ворог – мертвий ворог»),  скоріше готові були служити [[Варвар|варварам]], аніж боронити державу на стороні  [[Веспасіан|Веспасіана]] та визнати його імператором.[[File:Aulus Vitellius (MRABASF Matritum) 01.jpg|thumb|Вітеллій]] Ці настрої не могли не відчути [[галли]], до яких доносилися радісні новини про те, що з одного боку римлян тиснуть [[сармати]] і [[даки]], у Британії справи просуваються кепсько, а найголовніше – загорівся [[Капітолійський пагорб]]! Особливо звістка про пожежу так надихнула кельтських [[Друїди|друїдів]], що вони розповіли всім, що на Рим образилися боги і саме це є  час атакувати.
Поки був живий [[Флакк Гардеоній]]  жодних чуток про змову не було, однак одразу після його смерті  доволі часто почали бігати гінці між  Юлієм Цивілісом та Юлієм Классиком, що командував допоміжними загонами тревірської [[Кіннота|кінноти]] в складі римської армії. Классик любив говорити, що його предки отримали славу не через те, що були союзниками Риму, а через те, що були його ворогами. І взагалі, був він роду надзвичайно знатного та заможного. Незабаром до Цивіліса та Классика приєднуються Юлій Тутор та Юлій Сабін. І якщо Тутору було вдосталь стати [[Префект|префектом]] земель неподалік [[Рейн|Рейну]], то Юлій Сабін мав зовсім інші плани. Річ у тому, що за свідченнями [[Тацит|Тацита]], Сабін був надзвичайно марнославним, любив хизуватися при будь-якій нагоді та вигадав собі непогане [[генеалогічне дерево]]. Тобто за часів [[Галльська війна|Галльської війни]] сам [[Юлій Цезар]] закохався в дівчину надзвичайної краси –  прабабусю Сабіна. Та це була непроста інтрижка, так як зовсім скоро галльська красуня опинилася при надії та народила нікого іншого, як дідуся Юлія Сабіна. Тож за його словами, Юлій не звичайний повстанець-лінгон, а  прямий нащадок Юлія Цезаря й має безперечне право на престол. Важко стверджувати, чи була в цих словах хоч краплина правди й тогочасному розумному сучаснику важко б було таке довести, але прихильникам заколоту до душі приходило будь-що, що робить боротьбу галлів змістовною.
Перший збір повсталих був біля [[Агріппінова колонія|Агріппінової колонії]]. Туди прийшли декілька [[Убії|убіїв]] та [[Тунгри|тунгрів]], але левову частку становили [[тревіри]] та [[лінгони]]. За словами [[Тацит|Тацита]],<ref>{{Cite web |url=http://ancientrome.ru/antlitr/tacit/index.htm |title=Архівована копія |accessdate=3 червня 2018 |archive-date=18 липня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110718054753/http://www.ancientrome.ru/antlitr/tacit/index.htm }}</ref> вони надзвичайно поспішали, чинили нерозсудливо та наголошували лише на тому, що римляни потонули у внутрішніх негараздах, не в змозі більше діяти розумно, легіони перебиті, у кожної армії своя війна та свої проблеми, [[Італія]] пограбована і «сам Рим ось-ось паде»…Тож прийшли вони лише до того, що Галлія нарешті заживе на повні груди, а залишилося вирішити  тільки те, як далеко розмістити кордони своєї держави.

Незважаючи на ненадійний план повсталих, на даній місцевості [[Легіон|римські легіони]] були повністю зруйновані<ref>http://www.livius.org/articles/person/julius-sabinus/ {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180622042123/http://www.livius.org/articles/person/julius-sabinus/ |date=22 червня 2018 }}?</ref> і Цивіліс, який за галльським звичаєм обіцяв не стригти руде волосся до першої перемоги, нарешті привів себе до ладу. До самої Агріппінової колонії варвари поставилися чемно, не віддавши місто на пограбунок солдатам.
Тим часом Юлій Сабін знищив усі відомі офіційні свідчення про союзницькі відносини між лінгонами та римляними, звелів проголосити себе [[Цезар|Цезарем]] і дійсно до 70 року після Р.Х. просидів на престолі. Разом із людьми зі свого племені – лінгонами напав на [[Секвани|секванів]]. Тобто секвани – це галльське плем’я, яке не погоджувалося  на зраду імперії, а Сабін вирішив силою долучити їх до прихильності. У битві програли лінгони й після цього усі дії повстання минали без Юлія, він був приречений бігти від найгіршого сорому.

== У переховуванні ==
Зовсім не дивно, що люди дійсно повірили в те, що він шукав смерті й самостійно підпалив власну [[Вілла|віллу]]. Усіма силами він намагався пустити чутки, що його більше немає в живих, так як з приходом [[Веспасіан|Веспасіана]], Сабін став першим супротивником, адже він легітимний чи взагалі ніякий, але імператор, якого потрібно вбити, чи точно позбутися, аби сісти на престол. Важко сказати, чи дійсно Веспасіан вважав Юлія супротивником, адже Юлій може щось і хотів, але точно не повертатися. Проте, якби народ дізнався, що імператор проявив милосердя до Сабіна й залишив  його в живих, це могло лиш підштовхнути галлів на ще одну спробу розв’язати війну, а цього Веспасіан допустити не міг.
Отож маючи відданих,  хоробрих друзів та надзвичайно вірну дружину – Еппоніну, Юлій Сабін зміг переховуватися аж 9 довгих років. Зовсім мало свідчень ми маємо про його друзів, але Еппоніні кожного дня доводилося жити [[Alter ego|подвійним життям]], для одного виконувати всі обов’язки дружини, а для всіх інших  бути сутужною вдовою. Неодноразово Сабін та Епонніна переодягалися та з'являлися в Римі як жіночки зі звичайним рабом. Невдовзі «вдова» завагітніла і народила двох синів. [[Плутарх]] писав, що аби скрити той факт, що вона [[Вагітність|при надії]], Епонніна мастила все своє тіло спеціальною маззю, від якої з надзвичайною силою набрякали усі м’язи, що навіть  вагітність була не такою й  помітною.<ref>http://penelope.uchicago.edu/Thayer/E/Roman/Texts/Plutarch/Moralia/Love_Stories*.html</ref> Пологи відбувалися наодинці та таємно. І так минуло вісім років, але  з появою двох дітей та новими візитами в Рим, пару помітили й нарешті знайшли слуги Веспасіана.

== Смерть ==
У 78 році після Р.Х., Юлій Сабін та Епонніна були заарештовані та доставлені в Рим на допити до імператора. Дружина надзвичайно довго благала Веспасіана помилувати Сабіна. Усе було марно, але Епонніна настільки розлютила імператора, що Веспасіан засудив до страти їх обох. Тож в останній рік правління Веспасіана, 79 року після Р.Х., Еппоніна та Юлій Сабін були вбиті. Трохи пізніше [[Плутарх]] напише про те, що «за всю історія правління Веспасіана він не зробив нічого жахливого, крім цього вчинку, нічого більше неприйнятного під небесами не було зроблено».[[File:Menjaud Eponine.JPG|thumb|Юлій Сабін, Еппоніна та діти перед Веспасіаном]]
Їхні діти вижили та втекли. Надалі про їхню долю писав [[Плутарх]] і зазначав, що на момент написання його твору, один хлопець зараз живе в [[Дельфи|Дельфах]], а інший нещодавно був убитий в [[Єгипет (римська провінція)|Єгипті]], можливо під час [[Друга Юдейська війна|Другої Юдейської війни]].

== Юлій Сабін у кельтських легендах ==

=== Легенда про вірну Еппоніну ===

Скориставшись смутою, що розпочалася після смерті імператора [[Нерон|Нерона]], частина галів підняла повстання проти Риму ... Сабін, вождь племені [[Лінгони|лінгонів]], без вагань долучився до заколотників. Військо, яким він командував, отримало поразку від [[Секвани|секванів]] - союзників римлян. За кельтським звичаєм, багато хто з побитих воїнів принесли себе в  жертву. Інші вирішили втекти в варварські країни. Сабін вирушив до свого сільського будинку під [[Лангр|Лангрем]]. Його вірний підданий Марціал потім розповідав всім, що своїми очима бачив, як Сабін підніс до лиця чашу із смертельною отрутою. Скорившись наказу володаря, Марціал підпалив будинок, перетворивши його на велике полум’я на честь смерті Сабіна.
Дізнавшись про трагічну смерть чоловіка, Еппоніна не може стримати своє горе. Вона з криками катається по землі. Вона плаче три дні та три ночі, [[File:Monsiau-eponine.jpg|thumb|Еппоніна та Сабін у печері]] відмовившись від їжі. Еппоніна твердо вирішила померти від туги.
Насправді Сабін живий, але його дружина про це не знає. Отруєння та пожежа були лиш хитрим планом, що придумали для того, аби сховатися від переслідувачів. Йому не хотілося ні приносити себе в жертву, ні втікати на чужину, бо він надто сильно любив молоду дружину… Сабін сховався в печері, що знаходилася в Юлієвих володіннях, а його слуга таємно кожного дня приносив йому їжу.
Він не думав, що горе Еппоніни буде таким сильним і, дізнавшись про розпач молодої жінки, довірив Марціалу розповісти їй власну таємницю… Неважко здогадатися, про радощі Еппоніни, коли вона дізналася, що її чоловік живий. Спочатку вона відмовлялася вірити слузі, а потім втрачає голову від щастя. Усе дарма, що Марціал насторожує її, щоб вона була обережною, пояснюючи, що в жодному разі не можна викликати підозри в римських спостерігачів – Еппоніна хоче одразу бігти до Сабіна.
Так і не переконавши її чинити розсудливо, Марціал зумів лише вмовити Еппоніну дочекатися темряви.
З цього дня дружина Юлія Сабіна живе подвійним життям. Днем, у місті, вона продовжує перед рідними та друзями грати роль сутужної удови. Ввечері Еппоніна таємно тікає до чоловіка в печеру.
Дев’ять років ніхто не може викрити їх велику таємницю. Вона народжує близнят, двох гарних хлопчиків. Проте її постійні візити в місто врешті-решт були помічені. Одного разу вранці, біла виходу з печери, на Еппоніну чекали римські солдати. Уся родина була арештована, вивезена в Рим і кинута у в’язницю.
Неймовірна історія Еппоніни схвилювала багатьох жителів столиці імперії. Казали, що сам імператор Веспасіан не залишився байжужим. Він погодився прийняти дружину заколотника. Проте, не дивлячись на всі її прохання, Еппоніні так і не вдалося зберегти життя свого чоловіка. Веспасіан не міг пробачити Сабіна, бо його милосердя могло лиш підштовхнути галлів на нове повстання чи війну.
Побачивши, що не лишається жодної надії, Еппоніна припинила плакати. Дивлячись в обличчя імператору, вона зухвало сказала:
—	Бідний цезар! Нізащо в світі я б не помінялася б с тобою долями, бо моє життя з Сабіном в печері було в тисячу разів щасливіше за твоє на троні!
Еппоніна розуміла, що говорячи такі слова володарю Римської імперії, вона приречена на загибель. Це і було її останнє бажання: не розлучатися більше з чоловіком  та піти з Сабіном разом до царства Суцеллуса.
Еппоніну та Сабіна стратили в один день. Їх діти були віддані на виховання в римські родини. Один виріс в [[Єгипет (римська провінція)|Єгипті]], інший – у [[Греція|Греції]]. Їх вирішили виховати подалі від [[Галлія|Галлії]], де жила пам'ять  про батьків і сама їх присутність могла посилити вороже ставлення до Риму.

== Вшанування пам’яті в мистецтві та літературі ==

=== Популяризація у Франції ===
Модернізована французька версія Еппонінового імені – Епонін стала надзвичайно поширеною в революційній Франції, і все через підтекст жіночих чеснот, [[патріотизм|патріотизму]] та [[Антиімперіалізм|антиімперіалізм]]у. Навіть [[Вольтер]] згадував [[Плутарх|Плутархову]] похвалу Еппоніні за її милосердність та доброчесність. До [[Велика французька революція|Великої французької революції]] вже існувало декілька творів про кохання Сабіна та Еппоніни. Трагедія Мішеля-Пауля-де-Чабанона "Епонін" була виконана в 1762 році. Вона згодом і лягла в славнозвісну оперу «Сабінус», що складалася з п'яти дій, автором цього шедевру був Франсуа-Джозеф Госсек, а прем'єра відбулася у Версалі 4 грудня 1773 р. Але найбільш відомою оперою мабуть є «Юлій Сабін», що написана Джузеппе Сарті в 1781 р.
Після революції твір  «Епонін і Сабінус» (1796) був виконаний  в театрі «Ліцей». А ось роман Де Ліса де Саллеса «Епонін» навіть  привів автора до в’язниці, адже під час правління "Терору" подібна література трактувалася  як напад на Комітет громадської безпеки.
[[Віктор Гюго]] у своєму романі «[[Знедолені]]» так само  дарує головному персонажу ім’я – Еппоніна. Вона прагне померти зі своїм коханим у революції. Еппоніна також з'являється як "Епонін" у вірші [[Бодлер|Бодлера]] "Маленькі старі леді",  присвяченому [[Віктор Гюго|Гюго]].

=== Печера Сабіна ===
Існує декілька зображень закоханої пари, включаючи праці [[Ніколя-Андре Монсіо|Ніколаса-Андре Монсьо]] і [[Етьєн Бартельмі Гарньє|Етьєна Бартельмі Гарньє]]. Вони зазвичай зображують їх, ховаючись у печері, посилаючись на міф про те, що печера біля [[Лангр|Лангреса]] була місцем, у якому ховалися Сабін та Еппоніна.  У наш час ця місцевість досі має назву «Сабінова печера». [[Джозеф Міллс Хенсон]] відвідав її  незабаром після [[Перша світова війна|Першої світової війни]], описуючи печеру наступним чином: «Вона має два входи, один дивиться на південь, а інший на схід.[[File:Cave of sabinus.JPG|thumb|Печера Сабіна]] Зсередини виглядає надзвичайно незвично, напевно має п’ятдесят [[Фут|футів]] глибини, двадцять футів завширшки і сім футів завдовжки. Біля південного входу знаходиться груба стійка, яка досі розрізає навколишній камінь». Тут також знаходяться статуя [[Діва Марія|Діви Марії]] разом з [[графіті]], їх залишили американські солдати під час війни.

=== Опера «Юлій Сабін» ===
У [[1781 рік|1781 році]], [[Джузеппе Сарті]] написав відому на весь світ оперу «Юлій Сабін».
Твір набув величезної слави в XVIII-XIX століттях, а також став ідеєю для пародії в опері [[Антоніо Сальєрі]] «Спочатку музика, потім слова». До того ж лише цей твір присвячений історії закоханої пари Юлія Сабіна та Еппоніни є контраверсійним, оскільки сталий легендарний  образ «вірної Еппоніни» тут порушується, Джузеппе Сарті зображує її зрадницею.

==== Діючі особи ====

* Юлій Сабін, лідер галлів ( ця партія була написана спеціально для відомого на той час [[Кастрат|кастрата]] Пакьяротті) – [[сопрано]]
* Еппоніна, його дружина – [[сопрано]]
* Арманіо, губернатор фортеці Лангр, закоханий в сестру Сабіна – [[сопрано]]
* Анніо, римський префект, закоханий в Еппоніну – [[тенор]]
* [[Тит Флавій Веспасіан|Тито]], син імператора Веспасіана, закоханий в Еппоніну – [[тенор]]
* Воадіче, сестра Сабіна, закохана в Арманіо – [[сопрано]]
* Діти Сабіна, охоронці, люди

==== Історія партитури ====
У числі небагатьох, [[Партитура|партитуру]] цієї опери видано у Відні. Один з екземплярів зберігається в [[Петербург|Петербурзі]], за чутками, його подарували [[Катерина ІІ|Катерині ІІ]] від композитора Джузеппе Сарті, запрошеного до Росії придворним композитором. Так само казали, що всі партії цієї опери не схожі на прості старовинні. Ці партії складні як для розуміння, так і для майстерного виконання співаком.
Сюжет
Джуліо Сабіно ховається протягом багатьох років у підвалі зруйнованої фортеці [[Лангр]], у римській Галлії, щоб уникнути захвату окупантами: тут він мирно живе зі своєю дружиною – Еппоніною, котра народила йому двох гарних хлопчиків. Проте жінка зраджує Сабіну з [[Тит Флавій Веспасіан|Тито]], який хоче забрати її до Риму; Сабіно відчуває зраду Еппоніни. Тим часом підступний римський [[префект]] Анній, який так само був таємно закоханий в Еппоніну, пізнає  Сабіна й відправляє його до в’язниці із наміром стратити. Біля  шибениці  натовп. Еппоніна, що стоїть поруч із Тито, благає його відпустити Сабіна. Незабаром жаль та любов до Еппоніни перемагають гнів Тито. У фінальній сцені Сабіна відпускають.
Останній раз твір лунав у [[1997 рік|1997 році]] у [[Відень|Відні]]. Саме тоді там з’явився новий для класичного виконання голос Соні Прині – [[контральто]], що надав старій опері нового життя.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
{{ref-en}}
# Tacitus, Histories
#    Plutarch, On Lovers
#    Catherine Clément and Julia, Kristeva (Jane Marie Todd, trans), The Feminine and the Sacred, Columbia University Press, New York, 2001, p.45.
#    Spire Pitou, The Paris Opera: An Encyclopedia of Operas, Ballets, Composers, and Performers, Volume: 1, Greenwood Press, Westport, CT, 1983, p.481.
#    Emmet Kennedy et al, Theatre, Opera, and Audiences in Revolutionary Paris: Analysis and Repertory, Greenwood Press, Westport, CT, 1996, pp 276; 377.
#    P H Ditchfield, Books Fatal to Their Authors, Echo Library, 200, p.40.
#    James McGowan (trans), Charles Baudelaire, The Flowers of Evil, Oxford University Press, Oxford, 1998, p.371.
#    Joseph Mills Hanson, The Marne, historic and picturesque, McClurg, 1922, p.9.
{{ref-de}}
# Dieter Timpe: Tacitus und der Bataveraufstand. In: Tassilo Schmitt, Winfried Schmitz, Rolf Rilinger, Aloys Winterling (Hrsg.): Gegenwärtige Antike - antike Gegenwarten. Oldenbourg, München 2005, ISBN 3-486-56754-3, S. 151–188.
# Ralf Urban: Der „Bataveraufstand“ und die Erhebung des Iulius Classicus (= Trierer historische Forschungen. Band 8). Verlag Trierer Historische Forschungen, Trier 1985, ISBN 3-923087-07-1.
# Ralf Urban: Gallia rebellis. Erhebungen in Gallien im Spiegel antiker Zeugnisse (= Histia Einzelschriften. Band 129). Steiner, Stuttgart 1999, ISBN 3-515-07383-3or

[[Категорія:Римські узурпатори]]

title: імператор Римської імперії

Початок правління: 69 рік

Кінець правління: 70 рік

Попередник: Вітеллій

Наступник: Веспасіан

Дата народження: 1 століття після Р.Х.

Місце народження: Галльська держава

Дата смерті: 79 рік

Місце смерті: Рим, Римська Імперія

Дружина: Еппоніна

Діти: два сини


text:
# Вулиця Петра Сагайдачного (Сміла)
Вулиця Петра Сагайдачного (раніше Вулиця Громова) — вулиця у місті Сміла Черкаської області. Розпочинається перехрестям з вул. Вільямса, посередині розгалужується на два промені, один з яких закінчується пустирем та доріжкою до вул. Б. Хмельницького, інший — в районі вул. Олекси Гірника. Раніше була названа на честь радянського військового діяча, автора рекорду дальності польоту М. Громова.

title: Вулиця Петра Сагайдачного (Сміла)

wikitext:
{{Otherstreets|Вулиця Громова}}
{{Вулиця України
 |назва = вулиця Петра Сагайдчного
 |населений пункт = [[Сміла]]
 |на карті =
 |фото =
 |підпис =
 |колишні назви =
 |назва на честь = [[Петро Конашевич-Сагайдачний]]
 |протяжність =
 |місцевість =
 |координати п =
 |координати =
 |координати к =
 |район =
 |метро =
 |індекс =
 |телефони =
 |автобус = 4, 5, 44
 |трамвай =
 |тролейбус =
 |маршрутні таксі =
 |будівлі =
 |навчальні заклади =
 }}

'''Вулиця Петра Сагайдачного''' (раніше '''Вулиця Громова''') — вулиця у [[Сміла|місті Сміла]] [[Черкаська область|Черкаської області]]. Розпочинається перехрестям з [[Вулиця Вільямса (Сміла)|вул. Вільямса]], посередині розгалужується на два промені, один з яких закінчується пустирем та доріжкою до [[Вулиця Богдана Хмельницького (Сміла)|вул. Б. Хмельницького]], інший — в районі [[Вулиця Олекси Гірника (Сміла)|вул. Олекси Гірника]]. Раніше була названа на честь радянського військового діяча, автора рекорду дальності польоту [[Громов Михайло Михайлович|М. Громова]].

== Джерела ==
* Давиденко О. Вулицями рідного міста. Історичний нарис. — Черкаси, 2002. — 64 С.

{{Cherkasy-obl-stub}}
{{Ukraine-street-stub}}
{{DEFAULTSORT:Громова вулиця}}
[[Категорія:Вулиці Сміли, названі на честь людей]]

title: вулиця Петра Сагайдчного · Сміла

Назва на честь: Петро Конашевич-Сагайдачний

title: Транспорт

title: Зовнішні посилання


text:
# Скибін
54°30′20″ пн. ш. 17°20′16″ сх. д. / 54.50555556° пн. ш. 17.33777778° сх. д.
Скібін [ˈskibin] (нім. Franzhagen) — село в Польщі, в гміні Дамніца Слупського повіту Поморського воєводства. Він лежить приблизно в 5 км (3 милі) на схід від Дамниці, 21 км (13 миля) на схід від Слупська та 86 км (53 миля) на захід від регіональної столиці Гданська.
Щоб дізнатися про історію регіону, див. Історія Померанії.

title: Скибін

wikitext:
{{Універсальна картка|Q7535007}}

'''Скібін''' [ˈskibin] (нім. ''Franzhagen'')<ref>{{Cite book
|title=Ortsnamenverzeichnis der Ortschaften jenseits von Oder u. Neiße
|last=M. Kaemmerer
|year=2004
|language=German
|isbn=3-7921-0368-0
}}</ref> — [[село]] в Польщі, в [[Дамниця (гміна)|гміні Дамніца]] [[Слупський повіт|Слупського повіту]] [[Поморське воєводство|Поморського воєводства]].<ref name="TERYT">{{Cite web|url=http://www.stat.gov.pl/broker/access/prefile/listPreFiles.jspa|title=Central Statistical Office (GUS) - TERYT (National Register of Territorial Land Apportionment Journal)|date=2008-06-01|language=Polish}}</ref> Він лежить приблизно в 5 км (3 милі) на схід від [[Дамниця|Дамниці]], {{Convert|21|km|mi|0|abbr=on}} на схід від [[Слупськ]]а та {{Convert|86|km|mi|0|abbr=on}} на захід від регіональної столиці [[Гданськ]]а.

Щоб дізнатися про історію регіону, див. Історія Померанії.

== Примітки ==
{{reflist|2}}{{Гміна Дамниця}}
[[Категорія:Села Слупського повіту]]

Країна: Республіка Польща

Адміністративна одиниця: Ґміна Дамниця

Часовий пояс: UTC+1 і UTC+2