text:
# Сабо Йожеф Йожефович
Йо́жеф Йо́жефович Са́бо (угор. Szabó József; 29 лютого 1940, Ужгород, Угорщина) — радянський і український футболіст та тренер, етнічний угорець. Заслужений майстер спорту СРСР. Заслужений тренер України. У 1994 та 1996—1999 роках тренував національну збірну України, провівши у ранзі наставника 32 матчі — четвертий показник в історії збірної після Олега Блохіна, Андрія Шевченка та Михайла Фоменка. Кінець вересня-жовтень 2007 — головний тренер «Динамо» (Київ).

## Життєпис

### Особисте життя
Йожеф Сабо народився 29 лютого, у 1940-й високосний рік, у родині етнічного мадяра, в Ужгороді, що на той час належав до Угорського королівства. Йожеф був сьомою дитиною в родині.

### Ігрова діяльність
Вихованець ужгородського футболу. Перший тренер — Золтан Степанович Дьйорфі. На любительському рівні (у чемпіонаті України серед колективів фізкультури) виступав за «Хімік» з Калуша (1957 рік). У юному віці грав на вістрі нападу і чимало забивав. Згодом два неповних сезони (1958 і 1959) провів у класі «Б» чемпіонату СРСР за «Спартак» (Ужгород).
У середині 1959 року трьох закарпатських гравців — воротаря Андрія (Андреаса) Гаваші, оборонця Василя Турянчика та атакувального півзахисника Йожефа Сабо вирішило перетягнути до своїх лав київське «Динамо», найвпливовіший клуб УРСР. Ця трійця дебютувала 1 червня 1959 у товариському матчі проти англійського клубу «Тоттенгем Готспур». Гаваші провів у Києві тільки 2 сезони, а Турянчик та Сабо стали ключовими футболістами «Динамо» у 60-х роках. Сабо відразу став гравцем основного складу і діяв на правому боці півзахисту. Встигав не лише нападати а й відпрацьовував під час оборони воріт. У скандальній грі з «Торпедо» Москва у 1963 р. за нанесення травми супернику був дискваліфікований на рік і відправлений до військової частини ВВ, де числився. Лише через вісім місяців завдяки В. Маслову повернувся у великий футбол.1965 року, ставши віце-чемпіоном у складі «Динамо», закарпатський футболіст увійшов до списку «33 найкращих», який складають за підсумками сезону. На своїй позиції у півзахисті Сабо був під 1 номером, випередивши «торпедівця» Валерія Вороніна, зірку не лише радянського, а й європейського футболу.
Вперше вийшов у складі збірної СРСР 3 жовтня 1965 у товариській грі проти Греції. Ця гра для радянських футболістів була елементом підготовки до чемпіонату світу 1966, на якому збірна СРСР посіла 4 місце, а Сабо провів 4 з 6 ігор, пропустивши тільки останній матч групового раунду, та через травму, отриману в 1/2 фіналу з ФРН, матч за 3 місце. Збірна вихід у чвертьфінал вже забронювала, тому кілька ключових футболістів не виступало, а замість них вийшли резервісти. Збірна СРСР дійшла до півфіналу, де поступилася команді ФРН, а у грі за 3-тє місце — Португалії.
Від 1966 до 1968 року «Динамо» (Київ) тричі поспіль ставало чемпіоном Радянського Союзу, а Сабо був одним з ключових футболістів. 1968 перед матчами з Угорщиною в 1/4 фіналу ЧЄ разом з кількома гравцями збірної був звинувачений у порушенні спортивного режиму і відсторонений від збірної, до якої повернувся 1971 року і взяв участь в Олімпіаді в Мюнхені 1972 року. Кар'єру завершував у ворошиловградській «Зорі» (1970) та московському «Динамо» (1971—1972).

### Стиль гри
Швидко орієнтувався у кожній ігровій ситуації, мав потужний та точний удар як з лівої так і з правої ноги. Добре виконував пенальті. Часто виходив на вістря атаки і діяв на місці центрфорварда. Жорстко діяв у єдиноборствах, надійно діяв під час персональної опіки суперника.

### Тренерська діяльність
Йожеф Сабо починав тренерську кар'єру у «Зорі» (1977 рік), з якою в Чемпіонаті СРСР посів досить високе 9 місце. Потім тренував київський «СКА», який впевнено вів до перемоги в другій лізі чемпіонату СРСР, проте, ще до закінчення турніру, отримав запрошення від вищолігового «Дніпра», яке претендувало на виліт. Завдання зберегти команду у вищій лізі Сабо не виконав, а після 17 місця наступного року вже у першій лізі, тренера звільнили з посади.

#### Збірна України
Вперше Йожеф Сабо тренував збірну на двох матчах кваліфікації до ЧЄ-1996. Перший матч українці зіграли в «суху» нічию зі збірною Словенії, другий виграли у збірної Естонії — 3:0.
Від 1996 до 1999 року — вдруге наставник національної збірної України. Тоді збірна мала у своєму складі чудових виконавців у всіх лініях: Андрія Шевченка та Сергія Реброва у нападі; Андрія Гусіна, Віталія Косовського у середині поля; Владислава Ващука, Олега Лужного і Юрія Дмитруліна в обороні та Олександра Шовковського у воротах. У відбірковій групі до чемпіонату світу 1998 Україна зайняла 2-е місце, фінішувавши попереду Португалії. Перше місце посіла Німеччина. Проте у плей-оф українці у двоматчі поступилися майбутнім «бронзовим» призерам хорватам — 0:2 у Загребі та 1:1 у Києві.
У кваліфікації до Євро 2000 Україна зайняла 2-ге місце у одній групі з Андоррою, Ісландією, Вірменією, Росією та Францією. Перед останнім туром ситуація в групі була такою: Україна — 19 очок, Росія і Франція — по 18. Переможець виходив до ЧЄ напряму, а друга команда мала грати у плей-оф. Французи грали вдома з Ісландією, а українці їхали до Москви. Тобто нічия у вирішальному матчі гарантувала принаймні місце у плей-оф. Росія тиснула і мала очевидну перевагу — завдяки рикошету після штрафного на 75-й хв. забив Валерій Карпін. Надії майже не було, але все змінив гол Андрія Шевченка — звичайний штрафний здалеку та із самої бокової лінії завершився голом. М'яч полетів не на голови партнерів, як, мабуть, очікував воротар господарів Олександр Філімонов, а у площину воріт. Голкіпер вийшов надто далеко і повертаючись не зафіксував м'яч та залетів з ним до воріт. Це сталося на 88-й хвилині. З того часу в Україні кожен подібний штрафний з лівого флангу називають «точкою Шевченка».
Турнірне становище по завершенні відбіркового турніру в 4-й групі на Чемпіонат Європи 2000 року
| Команда  | M  | В | Н | П  | МЗ | МП | О  |
| -------- | -- | - | - | -- | -- | -- | -- |
| Франція  | 10 | 6 | 3 | 1  | 17 | 10 | 21 |
| Україна  | 10 | 5 | 5 | 0  | 14 | 4  | 20 |
| Росія    | 10 | 6 | 1 | 3  | 22 | 12 | 19 |
| Ісландія | 10 | 4 | 3 | 3  | 12 | 7  | 15 |
| Вірменія | 10 | 2 | 2 | 6  | 8  | 15 | 8  |
| Андорра  | 10 | 0 | 0 | 10 | 3  | 28 | 0  |

Українці знову не зуміли пройти плей-оф, програвши Словенії — 1:2 на виїзді та 1:1 вдома. Цього разу фортуна повернула свій борг — на 83 хвилині першого матчу воротар Олександр Шовковський практично з бокової лінії невдало вибив м'яч на Миленко Ачимовича, який майже з центра поля забив у порожні ворота гол. Йожеф Сабо після нічиєї зі словенцями через нерви пішов з команди. У 2000 збірну очолив Валерій Лобановський.
Під орудою Сабо українці не зазнали жодної поразки в відбірній групі — 5 перемог і 5 нічиїх, з яких дві — з чинним чемпіоном світу, збірною Франції (двічі 0:0).

#### «Динамо» (Київ)
З 90-х років працює у «Динамо» (Київ) — спочатку головним тренером, а після повернення до Києва Валерія Лобановського — помічником тренера. Дебют на посаді головного тренера киян був короткий — в чемпіонаті Сабо тренував «Динамо» в двох матчах, під час виїзної нічиї з одеським «Чорноморцем» (1:1) і під час домашньої перемоги над «Буковиною» з рахунком 1:0, а в Кубку України тренер вивів команду спочатку до 1/8 фіналу, а потім до чвертьфіналу.
Надалі під орудою Сабо (2 пол. 1992, 1994, 1 пол. 1995—1996) команда завжди впевнено лідирувала в Чемпіонаті України, в сезоні 1995/1996 «Динамо» виграло золотий «дубль» — чемпіонат + Кубок України. Пам'ятним був розіграш Ліги чемпіонів УЄФА 1994/95. Тоді в груповому етапі «Динамо» здобуло лише одну перемогу, проте переможений був знову найпринциповіший суперник — московський «Спартак» (3:2 в Києві).
У 2004 році Сабо вчетверте очолює «Динамо». «Динамо» хоч і почало сезон перемогою в Суперкубку України, проте чемпіонат команда почала невдало, а в третьому кваліфікаційному раунді Ліги Чемпіонів в першому матчі кияни вдома програли турецькому «Трабзонспору» з рахунком 1:2. Йожеф Йожефович зумів поставити на ноги «розвалену» команду і в другому матчі «динамівці» виграли 2:0 і вийшли до групового турніру. Той сезон в Європі був одним з найкращих з часів Валерія Лобановського — в групі «Динамо» з 10 очками посіло третє місце і вийшло до 1/16 Кубку УЄФА. З поверненням Йожефа Сабо «Динамо» додало у класі, грало в «європейський» агресивний, атакувальний футбол. В 1/16 Кубку УЄФА «Динамо» програло іспанському «Вільярреалу» — після домашньої нічиєї 0:0 кияни поступилися в Іспанії з рахунком 0:2. Навесні рівень команди помітно знизився, у тренера з'явились конфлікти з футболістами, що і використав донецький «Шахтар» — чемпіонський титул «гірники» оформили ще за тур до закінчення чемпіонату України. Слабкою втіхою стала перемога в Кубку України. Після закінчення чемпіонату Йожеф Йожефович подав у відставку, посилаючись на стан здоров'я.
У 2007 році відомий своєю емоційністю та запальним характером тренер черговий раз очолив київське «Динамо» (прийнявши команду від Анатолія Дем'яненка), проте через погіршення стану здоров'я відійшов від керування за місяць. Цього разу роль спасителя Сабо не виконав — в Лізі чемпіонів УЄФА в обох матчах кияни зазнали поразки (домашні матчі з лісабонським «Спортінгом» — 1:2 та «Манчестер Юнайтед» — 2:4), а в Чемпіонаті України «Динамо» не тільки не піднялось на друге місце, а опинилося під загрозою втрати і третього місця, «завдяки» домашнім поразкам від абсолютного аутсайдера чемпіонату — «Нафтовик-Укрнафта» з рахунком 0:1 та від головного переслідувача — харківського «Металіста» з тим самим рахунком.
В ніч з 2 на 3 жовтня 2007 року у Сабо стався серцевий напад, внаслідок чого тренер був терміново відвезений до лікарні. Лікарям вдалося зберегти життя Йожефа Йожефовича, проте йому заборонили працювати у зв'язку зі слабким серцем.

## Титули та досягнення

### Гравця
- Чемпіон СРСР: 1961, 1966, 1967 і 1968.
- віце чемпіон СРСР: 1960, 1965, 1969.
- Кубок СРСР: 1964 та 1966.
- учасник чемпіонату світу 1962, 1966
- півфіналіст чемпіонату світу: 1966
- Бронзовий олімпійський призер: 1972
- фіналіст кубка кубків 1972.
- володар призу «за найкрасивіший гол» 1972.
- у списку 33 найкращих — 5 разів (двічі — № 1)

### Тренера
- Чемпіон України: 1994, 1996
- Кубок України: 1996 і 2005.

## Хронологія клубної роботи

### СРСР
| Клуб              | Сезон | Чемпіонат                    | Кубок       | Єврокубки | Підсумки сезону                                                                                |
| ----------------- | ----- | ---------------------------- | ----------- | --------- | ----------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| «Зоря» (Луганськ) | 1977  | 9 місце                      | 1/2 фіналу  | —         | Перший сезон Йожефа Сабо у ранзі тренера. Клуб покидають лідери команди — Володимир Абрамов та Юрій Єлисеєв, а також молодий Сергій Андрєєв, зате команда грала впевнено. Як результат — «Зоря» закріпляється в середині турнірної таблиці і доходить до півфіналу Кубку СРСР. Перша тренерська зустріч з київським «Динамо» та давнім другом Валерієм Лобановським закінчується подвійною нічиєю з рахунком 1:1. |
| «СКА» (Київ)      | 1978  | 3 місце (2 зона другої ліги) | 1/16 фіналу | —         | Повернення тренера до Києва — як тренера армійського «СКА». Київський клуб впевнено наближається до перемоги в 2 зоні другої ліги та доходить до другого раунду Кубку СРСР — востаннє клуб дістається до такої стадії. Успіхи в армійському клубі побачив дніпропетровський «Дніпро», і запросив Йожефа Йожефовича.                                                                                |

### Україна
| Клуб            | Сезон   | Чемпіонат | Кубок      | Єврокубки                                           | Підсумки сезону                                                                                |
| --------------- | ------- | --------- | ---------- | --------------------------------------------------- | ------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------- |
| «Динамо» (Київ) | 1994/95 | Чемпіон   | 1/4 фіналу | Груповий етап Ліги чемпіонів                        | «Динамо» продовжує лідирувати в чемпіонаті. Тотальне скуповування найкращих футболістів з цілої України. З'являються такі футболісти, як Сергій Ребров, Олександр Шовковський, Андрій Шевченко чи Юрій Дмитрулін — майбутні легенди клубу. Також з «Дніпра» приходять Юрій Максимов, Дмитро Михайленко, Євген Похлебаєв, Сергій Коновалов, Сергій Беженар, заграли запрошені із «Таврії» Олександр Головко та із «Ниви» Віталій Косовський. Нищівна поразка від мюнхенської «Баварії» в Лізі Чемпіонів змушує тренера звільнитися з посади. |
| «Динамо» (Київ) | 1995/96 | Чемпіон   | Кубок      | Груповий етап Ліги чемпіонів                        | «Динамо» потрапляє до групового турніру Ліги Чемпіонів, проте через підозру у корупції киян дискваліфіковують. Пізніше, після стару групового етапу команду реабілітовують. Вдруге в своїй історії «біло-сині» виграють український «дубль» — чемпіонство та перемога в Кубку України.                                                                                |
| «Динамо» (Київ) | 1996/97 | Чемпіон   | 1/8 фіналу | Кваліфікація Ліги чемпіонів 1/32 фіналу Кубка УЄФА  | «Динамівці» провалюють єврокубковий сезон — після поразки киян в Кубку УЄФА від скромного швейцарського «Ксамаксу» Сабо покидає пост головного тренера, і пропонує на посаду Валерія Лобановського. Сам Йожеф Йожефович стає наставником збірної України.                                                                                |
| «Динамо» (Київ) | 2004/05 | 2 місце   | Кубок      | Груповий етап Ліги чемпіонів 1/16 фіналу Кубку УЄФА | Сабо повертається до «Динамо». З важкої позиції кияни збергігають путівку до групового етапу Ліги Чемпіонів. В групі «В» кияни набирають 10 очок та посідають третє місце в групі, яке дає право продовжувати виступи в Кубку УЄФА. На зимовому тренувальному зборі Сабо вступає в конфлікт з футболістами. Як результат — «Динамо» вперше достроково програє чемпіонат України. Проблеми зі здоров'ям змушують Сабо піти з посади головного тренера.                                                                                |

## Нагороди
- Орден «За заслуги» І ступеня Орден «За заслуги» І ступеня (2011).

## Цікаві факти
В 1994 році перед домашнім матчем Ліги чемпіонів з московським «Спартаком» гравці київського клубу заявили, що не будуть працювати з імпульсивним Сабо, який не раз використовував нераціональні методи. Із Росії до Києва вже їхав відомий український спеціаліст Євген Кучеревський, однак перемога над найпринциповішим суперником з рахунком 3:2 залишила Йожефа Сабо на посаді.

title: Сабо Йожеф Йожефович

wikitext:
{{Othernames|Сабо (значення){{!}}Сабо}}
{{Футболіст
| ім'я = Йожеф Сабо
| зображення = Yozhef Sabo.jpg
| зображення розмір =
| підпис =
| повне-ім'я = Йожеф Йожефович Сабо
| зріст = 175 см
| вага = 73 кг
| прізвисько =
| позиція = [[півзахисник|центральний півзахисник]]
| поточний-клуб =
| номер =
| юнацькі-клуби =
| юнацькі-роки =
| клуби = «Хімік» (Калуш)
 (любителі)
 [[Говерла (футбольний клуб)|«Спартак» (Ужгород)]]
 (клас «Б»)
[[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]]
 «[[Зоря (Луганськ)|Зоря]]»
 [[Динамо (Москва)|«Динамо» (Москва)]]
| роки = 1957

 1958-1959

 1959-1969
 1970
 1971-1972
| ігри(голи) =

 30 (10)

 245 (42)
 27 (6)
 44 (3)
| клубний гравець =
| футзал-клуби =
| футзал-роки =
| футзал-ігри(голи) =
| клубний гравець футзал =
| пляжний-клуби =
| пляжний-роки =
| пляжний-ігри(голи) =
| гравець пляжний футбол =
| збірна-команда = {{URSf}}
| збірна-роки = 1965—1972
| збірна-ігри(голи) = 40 (8)
| гравець збірної =
| тренер-команда = {{Прапорець|URS}} [[Зоря (Луганськ)|«Зоря»]]
 {{Прапорець|URS}} [[СКА (Київ)]]
 {{Прапорець|URS}} [[Дніпро (Дніпропетровськ)|«Дніпро»]]
 {{Прапорець|URS}} «Дніпро»
 '''{{Прапорець|UKR}} [[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]]'''
 {{UKRf}}
 '''{{Прапорець|UKR}} «Динамо»'''
 '''{{Прапорець|UKR}} «Динамо»'''
 '''{{Прапорець|UKR}} «Динамо»'''
 {{UKRf}}

 {{Прапорець|UKR}} «Динамо»

| тренер-сезон = 1977
 1978
 1978
 1979
 '''1993/94'''
 1994
 '''1994/95'''
 '''1995/96'''
 '''1996/97'''
 1996—1999

 2004/05
| тренер-місце = 9
 3 (2 ліга)
 16
 17 (1 ліга)
 '''1'''

 '''1'''
 '''1'''
 '''1'''
 2 (відбір [[Чемпіонат світу з футболу 1998|ЧС-98]])
 2 (відбір [[Чемпіонат Європи з футболу 2000|ЧЄ-00]])
 2
| тренер =
| суддя-громадянство =
| суддя-місто =
| суддя-категорія =
| суддя-професія =
| суддя =
| звання =
| нагороди =
| пк-поновлення =
| збірна-поновлення =
| дата-оновлення = [[2007]]
| вікісховище =
| nocat =
}}
'''Йо́жеф Йо́жефович Са́бо''' ({{lang-hu|{{угорське ім'я|Szabó József}}}}; [[29 лютого]] [[1940]], [[Ужгород]], [[Угорщина]]) — радянський і український [[футболіст]] та [[тренер]], етнічний [[угорці|угорець]]. Заслужений майстер спорту СРСР. Заслужений тренер України. У 1994 та 1996—1999 роках тренував [[Збірна України з футболу|національну збірну України]], провівши у ранзі наставника 32 матчі — четвертий показник в історії збірної після [[Олег Блохін|Олега Блохіна]], [[Шевченко Андрій Миколайович|Андрія Шевченка]] та [[Михайло Фоменко|Михайла Фоменка]].<ref>{{cite web |url=https://upl.ua/ua/news/view/4704|title=Німців і далі перемогти не вдається|publisher=[[Прем'єр-ліга (Україна)]] |date=15 листопада 2020 |accessdate=24 листопада 2020}}</ref> Кінець вересня-жовтень 2007 — головний тренер [[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]].

== Життєпис ==

=== Особисте життя ===
Йожеф Сабо народився 29 лютого, у 1940-й [[високосний рік]], у родині етнічного [[мадьяр|мадяр]]а, в Ужгороді, що на той час належав до [[Угорське королівство (1920—1946)|Угорського королівства]]. Йожеф був сьомою дитиною в родині.

=== Ігрова діяльність ===
Вихованець ужгородського футболу. Перший тренер — Золтан Степанович Дьйорфі<ref>[https://www.ua-football.com/ukrainian/news/1582986685-yozhef-sabo-ushel-iz-dinamo-ne-s-chistym-serdcem.html У мене був тренер — угорець за національністю Золтан Дьерфі, який мене муштрував під час індивідуальних занять. Крім основних тренувань я їхав на велосипеді по Ужгороду до стадіону, де він зі мною працював на запасному полі]</ref>. На любительському рівні (у чемпіонаті України серед колективів фізкультури) виступав за «Хімік» з [[Калуш]]а (1957 рік). У юному віці грав на вістрі нападу і чимало забивав. Згодом два неповних сезони (1958 і 1959) провів у класі «Б» чемпіонату СРСР за [[Говерла (футбольний клуб)|«Спартак» (Ужгород)]].

У середині 1959 року трьох закарпатських гравців — [[воротар]]я [[Гаваші Андрій Андрійович|Андрія (Андреаса) Гаваші]], [[оборонець|оборонця]] [[Василь Турянчик|Василя Турянчика]] та атакувального [[півзахисник]]а Йожефа Сабо вирішило перетягнути до своїх лав [[Динамо (Київ)|київське «Динамо»]], найвпливовіший клуб [[УРСР]]. Ця трійця дебютувала 1 червня 1959 у товариському матчі проти англійського клубу «[[Тоттенгем Готспур]]». Гаваші провів у Києві тільки 2 сезони, а [[Василь Турянчик|Турянчик]] та Сабо стали ключовими футболістами «Динамо» у 60-х роках. Сабо відразу став гравцем основного складу і діяв на правому боці півзахисту. Встигав не лише нападати а й відпрацьовував під час оборони воріт. У скандальній грі з «Торпедо» Москва у 1963 р. за нанесення травми супернику був дискваліфікований на рік і відправлений до військової частини ВВ, де числився. Лише через вісім місяців завдяки В. Маслову повернувся у великий футбол.1965 року, ставши віце-чемпіоном у складі «Динамо», закарпатський футболіст увійшов до списку «33 найкращих», який складають за підсумками сезону. На своїй позиції у півзахисті Сабо був під 1 номером, випередивши «торпедівця» [[Воронін Валерій Іванович|Валерія Вороніна]], зірку не лише радянського, а й європейського футболу.

Вперше вийшов у складі [[Збірна СРСР з футболу|збірної СРСР]] 3 жовтня 1965 у товариській грі проти [[Збірна Греції з футболу|Греції]]. Ця гра для радянських футболістів була елементом підготовки до [[Чемпіонат світу з футболу|чемпіонату світу 1966]], на якому збірна СРСР посіла 4 місце, а Сабо провів 4 з 6 ігор, пропустивши тільки останній матч групового раунду, та через травму, отриману в 1/2 фіналу з ФРН, матч за 3 місце. Збірна вихід у чвертьфінал вже забронювала, тому кілька ключових футболістів не виступало, а замість них вийшли резервісти. Збірна СРСР дійшла до півфіналу, де поступилася команді [[Збірна Німеччини з футболу|ФРН]], а у грі за 3-тє місце — [[Збірна Португалії з футболу|Португалії]].

Від 1966 до 1968 року [[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]] тричі поспіль ставало [[Чемпіонат СРСР з футболу|чемпіоном Радянського Союзу]], а Сабо був одним з ключових футболістів. 1968 перед матчами з Угорщиною в 1/4 фіналу ЧЄ разом з кількома гравцями збірної був звинувачений у порушенні спортивного режиму і відсторонений від збірної, до якої повернувся 1971 року і взяв участь в Олімпіаді в Мюнхені 1972 року. Кар'єру завершував у [[Зоря (Ворошиловград)|ворошиловградській «Зорі»]] (1970) та [[Динамо (Москва)|московському «Динамо»]] (1971—1972).

=== Стиль гри ===
Швидко орієнтувався у кожній ігровій ситуації, мав потужний та точний удар як з лівої так і з правої ноги. Добре виконував [[пенальті]]. Часто виходив на вістря атаки і діяв на місці центрфорварда. Жорстко діяв у єдиноборствах, надійно діяв під час персональної опіки суперника.

=== Тренерська діяльність ===
Йожеф Сабо починав тренерську кар'єру у [[Зоря (Луганськ)|«Зорі»]] (1977 рік), з якою в Чемпіонаті СРСР посів досить високе 9 місце. Потім тренував [[ЦСКА (Київ)|київський «СКА»]], який впевнено вів до перемоги в другій лізі чемпіонату СРСР, проте, ще до закінчення турніру, отримав запрошення від вищолігового «Дніпра», яке претендувало на виліт. Завдання зберегти команду у вищій лізі Сабо не виконав, а після 17 місця наступного року вже у першій лізі, тренера звільнили з посади.

==== Збірна України ====
{{seealso|Список головних тренерів збірної України з футболу}}
Вперше Йожеф Сабо тренував збірну на двох матчах кваліфікації до ЧЄ-1996. Перший матч українці зіграли в «суху» нічию зі збірною Словенії, другий виграли у [[збірна Естонії з футболу|збірної Естонії]] — 3:0.

Від 1996 до 1999 року — вдруге наставник [[Збірна України з футболу|національної збірної України]]. Тоді збірна мала у своєму складі чудових виконавців у всіх лініях: [[Андрій Шевченко|Андрія Шевченка]] та [[Сергій Ребров|Сергія Реброва]] у нападі; [[Андрій Гусін|Андрія Гусіна]], [[Віталій Косовський|Віталія Косовського]] у середині поля; [[Владислав Ващук|Владислава Ващука]], [[Олег Лужний|Олега Лужного]] і [[Юрій Дмитрулін|Юрія Дмитруліна]] в обороні та [[Олександр Шовковський|Олександра Шовковського]] у воротах. У відбірковій групі до [[Чемпіонат світу з футболу 1998|чемпіонату світу 1998]] Україна зайняла 2-е місце, фінішувавши попереду [[Збірна Португалії з футболу|Португалії]]. Перше місце посіла [[Збірна Німеччини з футболу|Німеччина]]. Проте у плей-оф українці у двоматчі поступилися майбутнім «бронзовим» призерам [[Збірна Хорватії з футболу|хорватам]] — 0:2 у [[Загреб]]і та 1:1 у [[Київ|Києві]].

У кваліфікації до [[Чемпіонат Європи з футболу 2000|Євро 2000]] Україна зайняла 2-ге місце у одній групі з [[Збірна Андорри з футболу|Андоррою]], [[Збірна Ісландії з футболу|Ісландією]], [[Збірна Вірменії з футболу|Вірменією]], [[Збірна Росії з футболу|Росією]] та [[Збірна Франції з футболу|Францією]]. Перед останнім туром ситуація в групі була такою: Україна — 19 очок, Росія і Франція — по 18. Переможець виходив до ЧЄ напряму, а друга команда мала грати у плей-оф. Французи грали вдома з Ісландією, а українці їхали до Москви. Тобто нічия у [[Футбольний матч між збірними Росії та України (1999)|вирішальному матчі]] гарантувала принаймні місце у плей-оф. Росія тиснула і мала очевидну перевагу — завдяки рикошету після штрафного на 75-й хв. забив [[Карпін Валерій Георгійович|Валерій Карпін]]. Надії майже не було, але все змінив гол Андрія Шевченка — звичайний штрафний здалеку та із самої бокової лінії завершився голом. М'яч полетів не на голови партнерів, як, мабуть, очікував воротар господарів [[Олександр Філімонов]], а у площину воріт. Голкіпер вийшов надто далеко і повертаючись не зафіксував м'яч та залетів з ним до воріт. Це сталося на 88-й хвилині. З того часу в Україні кожен подібний штрафний з лівого флангу називають ''«точкою Шевченка»''<ref>[http://www.youtube.com/watch?v=RoWC1K68fQY Гол «Шеви» збірній Росії з точки, яка після 1999 стала в укр. традиції ''«точкою Шевченка»'']</ref>.

'''Турнірне становище по завершенні відбіркового турніру в 4-й групі на Чемпіонат Європи 2000 року'''

{| class="wikitable" style="text-align: center;"
|-
!width=130px|Команда
!width=20px|M
!width=20px|В
!width=20px|Н
!width=20px|П
!width=20px|МЗ
!width=20px|МП
!width=20px|О
|- bgcolor=#C0FFC0 align="center"
|align=left| {{fb|FRA}}
| 10
| 6
| 3
| 1
| 17
| 10
| '''21'''
|- bgcolor=#FFEBAD align="center"
|align=left| '''{{fb|UKR}}'''
| 10
| 5
| 5
| 0
| 14
| 4
| '''20'''
|- align="center"
|align=left| {{fb|RUS}}
| 10
| 6
| 1
| 3
| 22
| 12
| '''19'''
|- align="center"
|align=left| {{fb|ISL}}
| 10
| 4
| 3
| 3
| 12
| 7
| '''15'''
|- align="center"
|align=left| {{fb|ARM}}
| 10
| 2
| 2
| 6
| 8
| 15
| '''8'''
|- align="center"
|align=left| {{fb|AND}}
| 10
| 0
| 0
| 10
| 3
| 28
| '''0'''
|}

Українці знову не зуміли пройти плей-оф, програвши [[Збірна Словенії з футболу|Словенії]] — 1:2 на виїзді та 1:1 вдома. Цього разу фортуна повернула свій борг — на 83 хвилині першого матчу воротар [[Олександр Шовковський]] практично з бокової лінії невдало вибив м'яч на [[Миленко Ачимович]]а, який майже з центра поля забив у порожні ворота гол. Йожеф Сабо після нічиєї зі словенцями через нерви пішов з команди. У 2000 збірну очолив [[Валерій Лобановський]].

Під орудою Сабо українці не зазнали жодної поразки в відбірній групі — 5 перемог і 5 нічиїх, з яких дві — з чинним чемпіоном світу, [[збірна Франції з футболу|збірною Франції]] (двічі 0:0).

==== «Динамо» (Київ) ====
З 90-х років працює у [[Динамо (Київ)|«Динамо» (Київ)]] — спочатку головним тренером, а після повернення до Києва [[Валерій Лобановський|Валерія Лобановського]] — помічником тренера. Дебют на посаді головного тренера киян був короткий — в чемпіонаті Сабо тренував «Динамо» в двох матчах, під час виїзної нічиї з [[Чорноморець (Одеса)|одеським «Чорноморцем»]] (1:1) і під час домашньої перемоги над [[Буковина (Чернівці)|«Буковиною»]] з рахунком 1:0, а в Кубку України тренер вивів команду спочатку до 1/8 фіналу, а потім до чвертьфіналу.

Надалі під орудою Сабо (2 пол. 1992, 1994, 1 пол. 1995—1996) команда завжди впевнено лідирувала в [[Чемпіонат України з футболу|Чемпіонаті України]], в сезоні 1995/1996 «Динамо» виграло золотий [[дубль (футбол)|«дубль»]] — чемпіонат + [[Кубок України з футболу|Кубок України]]. Пам'ятним був розіграш Ліги чемпіонів УЄФА 1994/95. Тоді в груповому етапі «Динамо» здобуло лише одну перемогу, проте переможений був знову найпринциповіший суперник — [[Спартак (футбольний клуб, Москва)|московський «Спартак»]] (3:2 в Києві).

У 2004 році Сабо вчетверте очолює «Динамо». «Динамо» хоч і почало сезон перемогою в [[Суперкубок України з футболу|Суперкубку України]], проте чемпіонат команда почала невдало, а в третьому кваліфікаційному раунді Ліги Чемпіонів в першому матчі кияни вдома програли турецькому «[[Трабзонспор]]у» з рахунком 1:2. Йожеф Йожефович зумів поставити на ноги «розвалену» команду і в другому матчі «динамівці» виграли 2:0 і вийшли до групового турніру. Той сезон в Європі був одним з найкращих з часів [[Валерій Лобановський|Валерія Лобановського]] — в групі «Динамо» з 10 очками посіло третє місце і вийшло до 1/16 Кубку УЄФА. З поверненням Йожефа Сабо «Динамо» додало у класі, грало в «європейський» агресивний, атакувальний футбол. В 1/16 Кубку УЄФА «Динамо» програло іспанському [[Вільярреал (футбольний клуб)|«Вільярреалу»]] — після домашньої нічиєї 0:0 кияни поступилися в [[Іспанія|Іспанії]] з рахунком 0:2. Навесні рівень команди помітно знизився, у тренера з'явились конфлікти з футболістами, що і використав [[Шахтар (Донецьк)|донецький «Шахтар»]] — чемпіонський титул «гірники» оформили ще за тур до закінчення чемпіонату України. Слабкою втіхою стала перемога в Кубку України. Після закінчення чемпіонату Йожеф Йожефович подав у відставку, посилаючись на стан здоров'я.

У 2007 році відомий своєю емоційністю та запальним характером тренер черговий раз очолив [[Динамо (Київ)|київське «Динамо»]] (прийнявши команду від [[Анатолій Дем'яненко|Анатолія Дем'яненка]]), проте через погіршення стану здоров'я відійшов від керування за місяць. Цього разу роль спасителя Сабо не виконав — в Лізі чемпіонів УЄФА в обох матчах кияни зазнали поразки (домашні матчі з [[Спортінг (Лісабон)|лісабонським «Спортінгом»]] — 1:2 та «[[Манчестер Юнайтед]]» — 2:4), а в [[Чемпіонат України з футболу 2007—2008|Чемпіонаті України]] «Динамо» не тільки не піднялось на друге місце, а опинилося під загрозою втрати і третього місця, «завдяки» домашнім поразкам від абсолютного аутсайдера чемпіонату — «[[Нафтовик-Укрнафта]]» з рахунком 0:1 та від головного переслідувача — [[Металіст (Харків)|харківського «Металіста»]] з тим самим рахунком.

В ніч з 2 на 3 жовтня 2007 року у Сабо стався [[серцевий напад]], внаслідок чого тренер був терміново відвезений до лікарні. Лікарям вдалося зберегти життя Йожефа Йожефовича, проте йому заборонили працювати у зв'язку зі слабким серцем<ref>{{Cite web |url=http://ffk.kiev.ua/2723-vitayemo-111.html |title=Вітання федерації футболу Києва |access-date=2015-03-07 |archive-date=2015-04-02 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150402112620/http://ffk.kiev.ua/2723-vitayemo-111.html |url-status=dead }}</ref>.

== Титули та досягнення ==

=== Гравця ===
* [[Чемпіонат СРСР з футболу|Чемпіон СРСР]]: [[Чемпіонат СРСР з футболу 1961 (клас «А»)|1961]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1966 (клас «А», перша група)|1966]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1967 (клас «А», перша група)|1967]] і [[Чемпіонат СРСР з футболу 1968 (клас «А», перша група)|1968]].
* віце чемпіон СРСР: [[Чемпіонат СРСР з футболу 1960 (клас «А»)|1960]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1965 (клас «А», перша група)|1965]], [[Чемпіонат СРСР з футболу 1969 (клас «А», перша група)|1969]].
* [[Кубок СРСР з футболу|Кубок СРСР]]: [[Кубок СРСР з футболу 1964|1964]] та [[Кубок СРСР з футболу 1966|1966]].
* учасник [[Чемпіонат світу з футболу 1962|чемпіонату світу 1962]], [[Чемпіонат світу з футболу 1966|1966]]
* півфіналіст чемпіонату світу: [[Чемпіонат світу з футболу 1966|1966]]
* [[Файл:Bronze medal.svg|18пкс]] [[Футбол на Олімпійських іграх|Бронзовий олімпійський призер]]: [[Футбол на літніх Олімпійських іграх 1972|1972]]
* фіналіст [[Кубок володарів кубків 1971—1972|кубка кубків 1972]].
* володар призу «за найкрасивіший гол» 1972.
* у списку 33 найкращих — 5 разів (двічі — № 1)

=== Тренера ===
* [[Чемпіонат України з футболу|Чемпіон України]]: [[Чемпіонат України з футболу 1993—1994: вища ліга|1994]], [[Чемпіонат України з футболу 1995—1996: вища ліга|1996]]
* [[Кубок України з футболу|Кубок України]]: [[Кубок України з футболу 1995—1996|1996]] і [[Кубок України з футболу 2004—2005|2005]].

== Хронологія клубної роботи ==

=== СРСР ===

{|class="standard"
! |Клуб
! |Сезон
! |Чемпіонат
! |Кубок
! |Єврокубки
! |Підсумки сезону
|-
| align=center| '''«Зоря»
 (Луганськ)'''
| align="center"| '''1977'''
| ''9 місце''
| bgcolor=orange|''1/2 фіналу''
| align="center"| '''—'''
| Перший сезон Йожефа Сабо у ранзі тренера. Клуб покидають лідери команди — [[Володимир Абрамов]] та [[Юрій Єлисеєв]], а також молодий [[Сергій Андрєєв]], зате команда грала впевнено. Як результат — «Зоря» закріпляється в середині турнірної таблиці і доходить до півфіналу Кубку СРСР. Перша тренерська зустріч з київським «Динамо» та давнім другом Валерієм Лобановським закінчується подвійною нічиєю з рахунком 1:1.
|-
| align=center| '''«СКА» (Київ)'''
| align="center"| '''1978'''
| 3 місце (2 зона
 другої ліги)
| ''1/16 фіналу''
| align="center"| '''—'''
|  Повернення тренера до Києва — як тренера армійського «СКА». Київський клуб впевнено наближається до перемоги в 2 зоні другої ліги та доходить до другого раунду Кубку СРСР — востаннє клуб дістається до такої стадії. Успіхи в армійському клубі побачив дніпропетровський «Дніпро», і запросив Йожефа Йожефовича.
|}

=== Україна ===

{|class="standard"
! |Клуб
! |Сезон
! |Чемпіонат
! |Кубок
! |Єврокубки
! |Підсумки сезону
|-
| rowspan=4 align=center| '''«Динамо»
 (Київ)'''
|align="center"| '''1994/95'''
| bgcolor=gold|'''Чемпіон'''
| ''1/4 фіналу''
| Груповий етап Ліги чемпіонів
| «Динамо» продовжує лідирувати в чемпіонаті. Тотальне скуповування найкращих футболістів з цілої України. З'являються такі футболісти, як Сергій Ребров, Олександр Шовковський, Андрій Шевченко чи Юрій Дмитрулін — майбутні легенди клубу. Також з «Дніпра» приходять Юрій Максимов, Дмитро Михайленко, [[Похлебаєв Євген Васильович|Євген Похлебаєв]], Сергій Коновалов, Сергій Беженар, заграли запрошені із «Таврії» Олександр Головко та із «Ниви» Віталій Косовський. Нищівна поразка від мюнхенської «Баварії» в Лізі Чемпіонів змушує тренера звільнитися з посади.
|-
|align="center"| '''1995/96'''
| bgcolor=gold|'''Чемпіон'''
| [[Файл:Copa del Rey (adjusted).png|20px|Кубок України]]'''Кубок'''
| Груповий етап Ліги чемпіонів
|  «Динамо» потрапляє до групового турніру Ліги Чемпіонів, проте через підозру у корупції киян дискваліфіковують. Пізніше, після стару групового етапу команду реабілітовують. Вдруге в своїй історії «біло-сині» виграють український «дубль» — чемпіонство та перемога в Кубку України.
|-
|align="center"| '''1996/97'''
| bgcolor=gold|'''Чемпіон'''
| ''1/8 фіналу''
| Кваліфікація [[Ліга Чемпіонів УЄФА|Ліги чемпіонів]]
 1/32 фіналу Кубка УЄФА
| «Динамівці» провалюють єврокубковий сезон — після поразки киян в Кубку УЄФА від скромного швейцарського «Ксамаксу» Сабо покидає пост головного тренера, і пропонує на посаду Валерія Лобановського. Сам Йожеф Йожефович стає наставником збірної України.
|-
|align="center"| '''2004/05'''
| bgcolor=silver| ''2 місце''
| [[Файл:Copa del Rey (adjusted).png|20px|Кубок України]]'''Кубок'''
| Груповий етап Ліги чемпіонів
1/16 фіналу Кубку УЄФА
| Сабо повертається до «Динамо». З важкої позиції кияни збергігають путівку до групового етапу Ліги Чемпіонів. В групі «В» кияни набирають 10 очок та посідають третє місце в групі, яке дає право продовжувати виступи в Кубку УЄФА. На зимовому тренувальному зборі Сабо вступає в конфлікт з футболістами. Як результат — «Динамо» вперше достроково програє чемпіонат України. Проблеми зі здоров'ям змушують Сабо піти з посади головного тренера.
|}

== Нагороди ==
* {{Орден За заслуги I ступеня (Україна)}} [[Орден «За заслуги» (Україна)|Орден «За заслуги»]] І ступеня (2011).

== Цікаві факти ==
В 1994 році перед домашнім матчем [[Ліга Чемпіонів УЄФА|Ліги чемпіонів]] з московським «Спартаком» гравці київського клубу заявили, що не будуть працювати з імпульсивним Сабо, який не раз використовував нераціональні методи. Із [[Росія|Росії]] до Києва вже їхав відомий український спеціаліст [[Євген Кучеревський]], однак перемога над найпринциповішим суперником з рахунком 3:2 залишила Йожефа Сабо на посаді.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Вікіцитати}}
{{commonscat|Yozhef Sabo}}
* [http://www.rusteam.permian.ru/players/sabo.html Дані на сторінці збірної СРСР/Росії]{{ref-ru}}
* [http://www.klisf.info/numeric/index.app?cmd=ln&lang=ru&id=254657604823952 Статистики кар'єри на ''klisf.info'']{{ref-ru}}
* [http://www.severs.sitecity.ru/ltext_1902194007.phtml?p_ident=ltext_1902194007.p_0203002319 «Йожеф Йожефович Сабо — боец-футболист и мудрец-наставник»]{{ref-ru}}
* [https://web.archive.org/web/20071222095141/http://www.ukrainiansoccer.net/unt/gamelist.asp?SID=5&ID=5 Всі ігри Сабо у ранзі головного тренера збірної України]{{ref-en}}
* [http://www.ua-football.com/ukrainian/news/4ddbfa1e.html 50 лет победы. Йожеф Сабо] {{ref-ru}}
* [https://telegraf.com.ua/ukr/sport-cat/2022-03-22/5700211-legenda-ukrainskogo-futbola-mechtaet-vygnat-iz-strany-vsekh-rossiyan Легенда українського футболу мріє вигнати із країни всіх росіян]

== Джерела ==
* Футбол (воскресное приложение к газете «Советский спорт») — 1966. — № 4 (296), 23 января
* ''Соскин А.'' Всё о футболе. Страны. Клуби. Турниры. Футболисты. Тренеры. Судьи. — Москва, «Физкультура и спорт», 1972. — 448 с.
* ''Нартовский Б. А.'' К футбольным вершинам: Книга о динамовцах с берегов Днепра: Художественно-документальные очерки. — К.: Молодь, 1988.— 192с.
* [https://web.archive.org/web/20101023221701/http://mag.football.ua/06/c/Dynamo/b_Sabo.htm «Великие клубы». Приложение к еженедельнику «Футбол»]

{{Бібліоінформація}}

{{Navboxes
|title= Тренерські позиції Йожефа Сабо
|list1={{Тренери збірної України з футболу}}
{{Тренери Динамо (Київ)}}
{{Тренери ФК Дніпро Дніпро}}
{{Тренери ФК ЦСКА Київ}}
{{Тренери ФК Зоря Луганськ}}
}}
{{Navboxes colour
|title= Склади збірної СРСР на міжнародних турнірах
|bg=white
|fg=red
|list1={{Склад збірної СРСР на чемпіонаті світу 1962}}
{{Склад збірної СРСР на чемпіонаті світу 1966}}
{{Склад футбольної збірної СРСР на Олімпійських іграх 1972}}
}}

[[Категорія:Радянські футболісти]]
[[Категорія:Футболісти «Говерли»]]
[[Категорія:Футболісти «Динамо» (Київ)]]
[[Категорія:Футболісти «Зорі» (Луганськ)]]
[[Категорія:Гравці чемпіонату світу з футболу 1966]]
[[Категорія:Футбольні тренери СРСР]]
[[Категорія:Українські футбольні тренери]]
[[Категорія:Тренери ФК «Дніпро» Дніпро]]
[[Категорія:Тренери ФК ЦСКА Київ]]
[[Категорія:Тренери збірної України з футболу]]
[[Категорія:Українські бронзові олімпійські медалісти]]
[[Категорія:Угорці України]]

title: Особисті дані

Повне ім'я: Йожеф Йожефович Сабо

Народження: 29 лютого 1940 (85 років)

Вага: 73 кг

Громадянство: СРСР · Україна

Позиція: центральний півзахисник

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Хімік» (Калуш) · (любителі) · «Спартак» (Ужгород) · (клас «Б») · «Динамо» (Київ) · «Зоря» · «Динамо» (Москва) · · 30 (10) · 245 (42) · 27 (6) · 44 (3)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

СРСР · 40 (8)

title: Тренерська діяльність**

Сезони: Команда · Місце

«Зоря» · СКА (Київ) · «Дніпро» · «Дніпро» · «Динамо» (Київ) · Україна · «Динамо» · «Динамо» · «Динамо» · Україна · «Динамо» · · 9 · 3 (2 ліга) · 16 · 17 (1 ліга) · 1 · 1 · 1 · 1 · 2 (відбір ЧС-98) · 2 (відбір ЧЄ-00) · 2

title: Звання, нагороди

Нагороди: орден «За заслуги» I ступеня · орден «За заслуги» II ступеня · орден «За заслуги» III ступеня · заслужений майстер спорту СРСР

Звання, нагороди: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.

Звання, нагороди: ** Тільки на посаді головного тренера.

Звання, нагороди: Дані оновлено 2007.

СРСР

title: Склад збірної СРСР на чемпіонаті світу 1966 — 4 місце

title: Склад збірної СРСР на Літніх Олімпійських іграх 1972 — 3-е місце


text:
# Wz. 93 (шолом)
Wz. 93 — польський військовий шолом.

## Історія створення
Перший польський шолом з композитних матеріалів. Розроблений для заміни старих wz. 50 та wz. 67.
Серійне виробництво почалось у 1994 одразу кількома фірмами — Resal, Bella, PZL Mielec та іншими. Отримав німецький сертифікат WITU Nr B-940049.
Випускався у двох розмірах — малий (М) та великий — (D).
У військах змінений на Wz. 2005.

wikiname: ukwiki

title: Wz. 93 (шолом)

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:Hełm wz.93.jpg|thumb|300px|Шолом Wz. 93]]
'''Wz. 93''' — польський [[Шолом|військовий шолом]].

== Історія створення ==
Перший польський шолом з композитних матеріалів. Розроблений для заміни старих wz. 50 та wz. 67.

Серійне виробництво почалось у 1994 одразу кількома фірмами — Resal, Bella, PZL Mielec та іншими. Отримав німецький сертифікат WITU Nr B-940049<ref>{{Cite web |url=http://www.bella.waw.pl/index.php?page=15 |title=Архівована копія |accessdate=23 лютого 2015 |archive-date=24 лютого 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150224031505/http://www.bella.waw.pl/index.php?page=15 }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20150224031505/http://www.bella.waw.pl/index.php?page=15 |date=2015-02-24 }}</ref>.
Випускався у двох розмірах — малий (М) та великий — (D)<ref>{{Cite web |url=http://polskiejednostkispecjalne.org/helmwz93.htm |title=Архівована копія |accessdate=23 лютого 2015 |archive-date=27 лютого 2009 |archive-url=https://web.archive.org/web/20090227094831/http://polskiejednostkispecjalne.org/helmwz93.htm }}</ref>.

У військах змінений на Wz. 2005.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Військовий шолом}}

{{Ізольована стаття}}
[[Категорія:Військові шоломи]]


text:
# Падізе
Па́дізе (давн. Падіс; ест. Padise küla) — село в Естонії, у волості Ляене-Гар'ю повіту Гар'юмаа.

## Населення
Чисельність населення на 31 грудня 2011 року становила 322 особи.

## Історія
З 16 січня 1992 до 24 жовтня 2017 року село входило до складу волості  Падізе й було її адміністративним центром.

title: Падізе

wikitext:
{{Населений пункт Естонії
 |статус                  = [[село]]
 |назва                   = Падізе
 |оригінальна назва       = Padise küla
 |герб                    =
 |прапор                  =
 |опис герба              =
 |опис прапора            =
 |ширина герба            =
 |ширина прапора          =
 |зображення              =
 |зображення_розмір       =
 |зображення_підпис       =
  |lat_dir = N|lat_deg = |lat_min =  |lat_sec =
  |lon_dir = E|lon_deg = |lon_min =  |lon_sec =
  |CoordAddon             =
  |CoordScale             =
 |розмір карти країни     =
 |повіт                   = [[Гар'юмаа]]
 |волость                 = [[Ляене-Гар'ю (волость)|Ляене-Гар'ю]]
 |підпорядкування         =
 |вид общини              =
 |община                  =
 |карта країни            =
 |внутрішній поділ        =
 |дата заснування         =
 |рік заснування          =
 |перша згадка            =
 |попередні назви         =
 |статус з                =
 |площа                   =
 |вид висоти              =
 |висота центру НП        =
 |клімат                  =
 |офіційна мова           =
  |населення              = 322
  |рік перепису           = (31.12.2011)<ref name="lp1">{{Rahvastik2011}}</ref>
  |густота населення      =
  |агломерація            =
  |національний склад     =
  |конфесійний склад      =
  |катойконім             =
 |часовий пояс            = +2
 |DST                     = +1
 |телефонний код          =
 |поштовий індекс         = 76001
 |поштові індекси         =
 |автомобільний код       =
 |EHAK                    = 5812
 |категорія в Commons     =
 |назва для Commons       =
 |сайт                    =
 |мова сайту              =
 |мова сайту 2            =
 |мова сайту 3            =
 |add1n                   =
 |add1                    =
}}
'''Па́дізе''' (давн. '''Падіс'''; {{lang-et|Padise küla}}) — [[село]] в [[Естонія|Естонії]], у волості [[Ляене-Гар'ю (волость)|Ляене-Гар'ю]] повіту [[Гар'юмаа]].

== Населення ==
Чисельність населення на [[31 грудня]] [[2011]] року становила 322 особи<ref name="lp1" />.

== Історія ==
З [[16 січня]] [[1992]] до [[24 жовтня]] [[2017]] року село входило до складу волості [[Падізе (волость)| Падізе]] й було її адміністративним центром.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Rahvastik2011}}

== Посилання ==
* [http://www.padise.ee/ Офіційний сайт волості Падізе] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180401115505/http://www.padise.ee/ |date=1 квітня 2018 }} {{ref-et}}

{{Портали|Географія|Естонія}}

{{Estonia-geo-stub}}
{{Волость Ляене-Гар'ю}}

[[Категорія:Волость Ляене-Гар'ю]]
[[Категорія:Села Гар'юмаа]]
[[Категорія:Волость Падізе]]

Країна: Естонія

Повіт: Гар'юмаа

Волость: Ляене-Гар'ю

Часовий пояс: UTC+2, влітку UTC+3


text:
# Ла-Пуебла-де-Вальдавія
Ла-Пуебла-де-Вальдавія (ісп. La Puebla de Valdavia) — муніципалітет в Іспанії, у складі автономної спільноти Кастилія-і-Леон, у провінції Паленсія. Населення — 114 осіб (2010).
Муніципалітет розташований на відстані близько 260 км на північ від Мадрида, 70 км на північ від Паленсії.
На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)
- Ла-Пуебла-де-Вальдавія: 78 осіб
- Ель-Барріо-де-ла-Пуебла: 36 осіб

## Демографія
Динаміка населення (INE ):

## Галерея зображень
- Муніципальна рада. Ла-Пуебла-де-Вальдавія

title: Ла-Пуебла-де-Вальдавія

wikitext:
{{Муніципалітет Іспанії
 | назва               = Ла-Пуебла-де-Вальдавія
 | місцева_назва       = ''La Puebla de Valdavia''
 | прапор              =
 | герб                =
 | автономна_спільнота = [[Кастилія-і-Леон]]
 | провінція           = [[Паленсія (провінція)|Паленсія]]
 | комарка             =
 | широта              = 42.638
 | довгота             = -4.586
 | висота              = 940
 | населення           = 114
 | рік_насел           = 2010
 | площа               = 29,5
 | густота             = 3,86
 | поштові_індекси     = 34470
 | телефонний_код      =
 | код_INE             = 34140
 | мер                 = Араселі Франсес Мартін
 | рік_обрання         = 2007
 | www                 = http://puebladevaldavia.dip-palencia.es
}}
'''Ла-Пуебла-де-Вальдавія''' ({{lang-es|La Puebla de Valdavia}}) — [[муніципалітет]] в [[Іспанія|Іспанії]], у складі автономної спільноти [[Кастилія-і-Леон]], у провінції [[Паленсія (провінція)|Паленсія]]. Населення — {{formatnum:114}} осіб (2010).

Муніципалітет розташований на відстані<ref>Фізичні відстані розраховані за координатами муніципалітетів</ref> близько 260 км на північ від [[Мадрид]]а, 70 км на північ від [[Паленсія|Паленсії]].

На території муніципалітету розташовані такі населені пункти: (дані про населення за 2010 рік)<ref>{{cite web|url=http://www.ine.es/nomen2/|title=Nomenclátor. Relación de unidades poblacionales|publisher=[[Національний інститут статистики Іспанії]] (INE)|language=іспанською|accessdate=2011-06-12|archiveurl=https://www.webcitation.org/6Cbe6GOiV?url=http://www.ine.es/nomen2/|archivedate=2012-12-02|deadurl=yes}}</ref>
* Ла-Пуебла-де-Вальдавія: 78 осіб
* Ель-Барріо-де-ла-Пуебла: 36 осіб

== Демографія ==
{{Демографія/ESP/La Puebla de Valdavia}}

== Галерея зображень ==
<gallery>
Файл:LaPueblaDeValdavia 001 Ayuntamiento.JPG|Муніципальна рада. Ла-Пуебла-де-Вальдавія
</gallery>

== Посилання ==

<!-- * [http://www.vegavaldavia.com Vegavaldavia] -->
<!-- * [http://www.agustinos-es.org/santos/noviembre/MarianoMata.htm Beato Mariano de la Mata] -->
<!-- * [http://www.funcas.es/wikimadoz/index.php?title=Puebla_de_Valdavia_(La) Diccionario Geográfico Madoz 1850] -->

== Примітки ==
{{Портал|Іспанія}}
{{reflist}}

{{Муніципалітети провінції Паленсія}}
{{Spain-geo-stub}}

[[Категорія:Муніципалітети провінції Паленсія]]

title: Муніципалітет

Країна: Іспанія

Автономна спільнота: Кастилія-і-Леон

Провінція: Паленсія

title: Розташування

Розташування: Муніципалітет

title: Влада

Мер: Араселі Франсес Мартін (з 2007)

Влада: Офіційна сторінка


text:
# Історія виникнення прийомних сімей в Україні
Прийомна сім'я, як форма виховання дітей, позбавлених батьківського піклування, не є новою для України.

## Прийомна сім'я яксоціальне явищев Київській Русі та Російській Імперії
За даними українських дослідників ще в XI сторіччі київські князі брали під свою опіку людей, які потребували соціальної допомоги, зокрема дітей-сиріт. Пізніше Ярослав Мудрий уклав перший український збірник законів «Руська правда» (1037 р.), який містив також і правила стосовно опіки на державному рівні. Вперше в європейській правничій практиці «Руська правда» виявила турботу і про жінку, i про матір. Ставлячи перед собою завдання охорони материнства, право, таким чином, безпосередньо сприяло запобіганню сирітства.
Можна сказати, що саме з тих пір почала формуватися державна політика стосовно сирітства. Проте за княжої доби турбота про дітей-сиріт покладалась, насамперед, на князів й церкву. «Богоугодною» справою вважалося подання милостині та годування дітей-сиріт. Установи для сиріт було започатковано за Петра I. Своїм Указом від 4 листопада 1715 року Петро I наказав влаштовувати в Москві та інших великих містах госпіталі для незаконнонароджених дітей.
У 1797 році долями дітей-сиріт почала опікуватися дружина імператора Павла I — Марія Федорівна. Немовмят з домів виховання почали віддавати в «государеві» села селянам «доброї поведінки», а за вихованням дітей у сільській місцевості встановили нагляд. Інспекторів, які мали їздити по селах, Марія Федорівна відбирала дуже ретельно. Часто вона особисто зверталася з проханням до селян-вихователів «берегти її діточок», заохочувала їх подарунками та грошовими винагородами.
Згодом сімейні форми влаштування дітей стали приватною ініціативою членів царської та шляхетних родин, сімей багатих купців.
Форми сімейного виховання (аналогічні прийомній сім'ї) дітей-сиріт відомі за часів Російської імперії, до складу якої входила тоді частина сучасної України. У період правління Катерини II у Російській імперії однією з форм опіки над сиротами законодавчо було призначено патронат. Допомога надавалась, насамперед, безпритульним дітям, хворим, неповнолітнім правопорушникам. При цьому відповідальність за надання такої допомоги покладалася на сільські та міські громади. Одним з головних завдань патронату було надання дітям можливості для набуття професійних навичок. Така форма опіки нагадує нинішні притулки для дітей.
Водночас їснувала ще одна форма опіки — патронаж — передання вихованця притулку в сім'ю «на виховання та догляд». Як правило, під патронажем знаходилися вихованці молодшого віку. Сім'я, яка взяла дитину на виховання, мала певні обов'язки перед притулком та громадою. Зокрема, вона повинна була забезпечити початкову освіту своєму вихованцю, здійснити допрофесійну, а ще краще — професійну підготовку. Ці вимоги не завжди виконувались, адже брали на виховання дітей переважно бідні сім'ї з метою отримання винагороди. Річ у тім, що родині, яка виховувала дитину з притулку, виплачуваласъ відповідно до закону певна сума грошей, розмір якої залежав від віку дитини. Максималъну суму отримували ті сім'ї, які брали маленьку дитину. Поступово, коли дитина дорослішала (12 — 14 років), виплати скорочувались або припинялись зовсім. У ролі контролера (як ми зараз сказали б — супервізора) виступали лікарі або інший медичний персонал, до функції якого входив медичний нагляд за виконанням вихователями своїх обов'язків. За дотриманням інших норм, зокрема правових, ніхто не слідкував, тому прийомних дітей часто використовуволи як робочу силу.
Ще одним прикладом може слугувати такий факт: в українській мові відоме словосполучення «піти у прийми» (стати прийомним членом сім'ї). Людина, найчастіше — підліток, ішла на заробітки до заможнішої сім'ї. Однак, на відміну від батраків або найманих робітників, до такої людини ставилися як до члена сім'ї: він їв разом з іншими членами сім'ї, жив з ними в одній оселі. Іноді такий «прийомний член сім'ї» не отримував будъ-якої заробітної плати, а працював лише за житло та їжу.

## Прийомна родина за часів Радянського Союзу
За часів Радянського Союзу прийомна родина розглядалася як форма опіки дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. Тоді роль патронату і патронажу було зведено до мінімуму. Пріоритетними стали колективні форми виховання дітей. Основним принципом такої виховної концепції стала наявність розгалуженої мережі інтернатних закладів, які фінансувалися державою. Кількістъ дітей в одному такому закладі тоді сягала до 400 осіб. Дитячі колективи шкіл-інтернатів формувалися за віковою ознакою. Виховання дітей в умовах „закритого" інтернатного закладу й донині є найпоширенішою формою виховання дітей-сиріт у нашій країні.
Відродження сімейних форм виховання в Україні почалося лише у 90-х роках XX століття.

## Прийомна родина в незалежній Україні
Конвенція ООН про права дитини, яку було прийнято в 1989 році й ратифіковано Україною в 1991 році, проголошує, що дитині для повного емоційного комфортного розвитку найкраще зростати в сім'ї, в атмосфері щастя, любові і взаєморозуміння. Саме за таких умов дитина може бути цілком підготовлена до самостійного життя в суспільстві й вихована в дусі розуміння цінності демократії, прав людини, вищих гуманістичних ідеалів та моральних цінностей.
На початку 1990-х років у колишньому Радянському Союзі за ініціативою Дитячого фонду імені В.I.Леніна на чолі з письменником Альбертом Ліхановим були створені перші дитячі будинки сімейного типу. В Україні й досі функціонують ДБСТ, які з'явились саме в той час (наприклад, дитячий будинок сімейного типу В. Іонової) [Архівовано 28 грудня 2014 у Wayback Machine.].
У 1998 та 1999 роках Кабінет Міністрів України прийняв дві Постанови „Про проведення експерименту щодо створення прийомних сімей в окремих регіонах України", що забезпечили створення прийомних сімей у цілому ряді регіонів України.
Зокрема, обласними державними адміністраціями Харківської, Запорізької, Львівської, Одеської областей, Київської міської держадміністрації, а також Урядом Автономної Республіки Крим були ухвалені розпорядження про створення нової інституції сімейної опіки над дітьми-сиротами й дітьми, які залишилися без батьківського піклування - прийомної сім'ї.
Ініціаторами проведення даного експерименту виступило Міністерство України у справах сім'ї та молоді та Представництво ЮНІСЕФ в Україні.
Напередодні Спеціальної сесії Генеральної Асамблеї ООН, присвяченої становищу дітей (травень 2002 р., Нью-Йорк), весною 2001 року в Україні було прийнято Закон „Про охорону дитинства", у якому вперше зафіксовано пріоритет сімейних  форм опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування. А у квітні 2002 року Постановою Кабінету Міністрів було затверджено „Положення про прийомну сім'ю".
Між тим, за даними Інституту соціальних досліджень, у період з 1998 до 2000 року в Україні було створено лише 17 прийомних сімей, у яких виховувалося 22 дитини.
На сьогодні в Україні існують кілька громадських організацій, що сприяють розвитку сімейних форм виховання шляхом здійснення проектів, спрямованих на будівництво, облаштування приміщень для ДБСТ, знайомство з найкращим зарубіжним досвідом, навчання фахівців, впровадження інноваційних підходів, адаптацію та поширення ефективних методик, підготовку серії видань та публікацій, організацію конференцій, круглих столів, робочих груп (Християнський дитячий фонд, Представництва міжнародних організацій „Кожній дитині", Представництво благодійної організації „Надія та житло для дітей" в Україні - www.hopeandhomes.org.ua [Архівовано 2 вересня 2011 у Wayback Machine.], Holt International).
Найпоширенішою формою влаштування дітей до сімейних форм виховання є дитячий будинок сімейного типу та прийомна сім'я, де дитина, позбавлена батьківської турботи та любові, має можливістъ все це отримати.

wikitext:
[[Прийомна сім'я]], як форма виховання дітей, позбавлених батьківського піклування, не є новою для України.

== Прийомна сім'я як [[соціальне явище]] в Київській Русі та Російській Імперії ==
За даними українських дослідників ще в XI сторіччі київські князі брали під свою опіку людей, які потребували соціальної допомоги, зокрема дітей-сиріт. Пізніше [[Ярослав Мудрий]] уклав перший український збірник законів «[[Руська правда]]» (1037 р.), який містив також і правила стосовно опіки на державному рівні. Вперше в європейській правничій практиці «Руська правда» виявила турботу і про жінку, i про матір. Ставлячи перед собою завдання охорони материнства, право, таким чином, безпосередньо сприяло запобіганню сирітства.
Можна сказати, що саме з тих пір почала формуватися державна політика стосовно сирітства. Проте за княжої доби турбота про дітей-сиріт покладалась, насамперед, на князів й церкву. «Богоугодною» справою вважалося подання милостині та годування дітей-сиріт. Установи для сиріт було започатковано за [[Петро_I_Олексійович|Петра I]]. Своїм Указом від 4 листопада 1715 року [[Петро_I_Олексійович|Петро I]] наказав влаштовувати в Москві та інших великих містах госпіталі для незаконнонароджених дітей.

У 1797 році долями дітей-сиріт почала опікуватися дружина [[Павло_I_(російський_імператор)|імператора Павла I]] — Марія Федорівна. Немовмят з домів виховання почали віддавати в «государеві» села селянам «доброї поведінки», а за вихованням дітей у сільській місцевості встановили нагляд. Інспекторів, які мали їздити по селах, Марія Федорівна відбирала дуже ретельно. Часто вона особисто зверталася з проханням до селян-вихователів «берегти її діточок», заохочувала їх подарунками та грошовими винагородами.
Згодом сімейні форми влаштування дітей стали приватною ініціативою членів царської та шляхетних родин, сімей багатих купців.

Форми сімейного виховання (аналогічні прийомній сім'ї) дітей-сиріт відомі за часів Російської імперії, до складу якої входила тоді частина сучасної України. У період правління [[Катерина_II_(імператриця_Росії)|Катерини II]] у [[Російська_імперія|Російській імперії]] однією з форм опіки над сиротами законодавчо було призначено патронат. Допомога надавалась, насамперед, [[Безпритульна дитина|безпритульним дітям]], хворим, неповнолітнім правопорушникам. При цьому відповідальність за надання такої допомоги покладалася на сільські та міські громади. Одним з головних завдань патронату було надання дітям можливості для набуття професійних навичок. Така форма опіки нагадує нинішні притулки для дітей.

Водночас їснувала ще одна форма опіки — патронаж — передання вихованця притулку в сім'ю «на виховання та догляд». Як правило, під патронажем знаходилися вихованці молодшого віку. Сім'я, яка взяла дитину на виховання, мала певні обов'язки перед притулком та громадою. Зокрема, вона повинна була забезпечити початкову освіту своєму вихованцю, здійснити допрофесійну, а ще краще — професійну підготовку. Ці вимоги не завжди виконувались, адже брали на виховання дітей переважно бідні сім'ї з метою отримання винагороди. Річ у тім, що родині, яка виховувала дитину з притулку, виплачуваласъ відповідно до закону певна сума грошей, розмір якої залежав від віку дитини. Максималъну суму отримували ті сім'ї, які брали маленьку дитину. Поступово, коли дитина дорослішала (12 — 14 років), виплати скорочувались або припинялись зовсім. У ролі контролера (як ми зараз сказали б — супервізора) виступали лікарі або інший медичний персонал, до функції якого входив медичний нагляд за виконанням вихователями своїх обов'язків. За дотриманням інших норм, зокрема правових, ніхто не слідкував, тому прийомних дітей часто використовуволи як робочу силу.

Ще одним прикладом може слугувати такий факт: в українській мові відоме словосполучення «піти у прийми» (стати прийомним членом сім'ї). Людина, найчастіше — підліток, ішла на заробітки до заможнішої сім'ї. Однак, на відміну від батраків або найманих робітників, до такої людини ставилися як до члена сім'ї: він їв разом з іншими членами сім'ї, жив з ними в одній оселі. Іноді такий «прийомний член сім'ї» не отримував будъ-якої заробітної плати, а працював лише за житло та їжу.

== Прийомна родина за часів Радянського Союзу ==
За часів Радянського Союзу прийомна родина розглядалася як форма опіки дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування. Тоді роль патронату і патронажу було зведено до мінімуму. Пріоритетними стали колективні форми виховання дітей. Основним принципом такої виховної концепції стала наявність розгалуженої мережі інтернатних закладів, які фінансувалися державою. Кількістъ дітей в одному такому закладі тоді сягала до 400 осіб. Дитячі колективи шкіл-інтернатів формувалися за віковою ознакою. Виховання дітей в умовах „закритого" інтернатного закладу й донині є найпоширенішою формою виховання дітей-сиріт у нашій країні.
Відродження сімейних форм виховання в Україні почалося лише у 90-х роках XX століття.

== Прийомна родина в незалежній Україні ==
Конвенція ООН про права дитини, яку було прийнято в 1989 році й ратифіковано Україною в 1991 році, проголошує, що дитині для повного емоційного комфортного розвитку найкраще зростати в сім'ї, в атмосфері щастя, любові і взаєморозуміння. Саме за таких умов дитина може бути цілком підготовлена до самостійного життя в суспільстві й вихована в дусі розуміння цінності демократії, прав людини, вищих гуманістичних ідеалів та моральних цінностей.

На початку 1990-х років у колишньому Радянському Союзі за ініціативою Дитячого фонду імені В.I.Леніна на чолі з письменником Альбертом Ліхановим були створені перші [[Дитячий будинок сімейного типу|дитячі будинки сімейного типу]]. В Україні й досі функціонують ДБСТ, які з'явились саме в той час (наприклад, [http://nashakroha.com/?p=463 дитячий будинок сімейного типу В. Іонової)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141228131128/http://nashakroha.com/?p=463 |date=28 грудня 2014 }}.

У 1998 та 1999 роках Кабінет Міністрів України прийняв дві Постанови „Про проведення експерименту щодо створення прийомних сімей в окремих регіонах України", що забезпечили створення прийомних сімей у цілому ряді регіонів України.

Зокрема, обласними державними адміністраціями Харківської, Запорізької, Львівської, Одеської областей, Київської міської держадміністрації, а також Урядом Автономної Республіки Крим були ухвалені розпорядження про створення нової інституції сімейної опіки над дітьми-сиротами й дітьми, які залишилися без батьківського піклування - прийомної сім'ї.

Ініціаторами проведення даного експерименту виступило Міністерство України у справах сім'ї та молоді та Представництво ЮНІСЕФ в Україні.
Напередодні Спеціальної сесії Генеральної Асамблеї ООН, присвяченої становищу дітей (травень 2002 р., Нью-Йорк), весною 2001 року в Україні було прийнято Закон „Про охорону дитинства", у якому вперше зафіксовано пріоритет сімейних  форм опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування. А у квітні 2002 року Постановою Кабінету Міністрів було затверджено „Положення про прийомну сім'ю".

Між тим, за даними Інституту соціальних досліджень, у період з 1998 до 2000 року в Україні було створено лише 17 прийомних сімей, у яких виховувалося 22 дитини.

На сьогодні в Україні існують кілька громадських організацій, що сприяють розвитку сімейних форм виховання шляхом здійснення проектів, спрямованих на будівництво, облаштування приміщень для ДБСТ, знайомство з найкращим зарубіжним досвідом, навчання фахівців, впровадження інноваційних підходів, адаптацію та поширення ефективних методик, підготовку серії видань та публікацій, організацію конференцій, круглих столів, робочих груп (Християнський дитячий фонд, Представництва міжнародних організацій „Кожній дитині", [[Представництво благодійної організації „Надія та житло для дітей" в Україні]] - [http://www.hopeandhomes.org.ua www.hopeandhomes.org.ua] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110902120418/http://www.hopeandhomes.org.ua/ |date=2 вересня 2011 }}, Holt International).

Найпоширенішою формою влаштування дітей до сімейних форм виховання є дитячий будинок сімейного типу та прийомна сім'я, де дитина, позбавлена батьківської турботи та любові, має можливістъ все це отримати.

== Джерела ==
* [https://web.archive.org/web/20100822132631/http://nashakroha.com/?cat=83 Історія виникнення прийомних сімей в Україні]

== Див. також ==
* [[Прийомна сім'я]]
* [[Сирота]]
* [[Усиновлення]]

[[Категорія:Сім'я]]
[[Категорія:Діти]]
[[Категорія:Молодь в Україні]]


text:
# Карсаковка
Карсако́вка (каз. Қарсақ) — село у складі Айиртауського району Північноказахстанської області Казахстану. Входить до складу Гусаковського сільського округу.
Населення — 101 особа (2021; 186 у 2009, 229 у 1999, 283 у 1989).
Національний склад станом на 1989 рік:
- росіяни — 50 %.

Колишня назва — Корсаковка.

title: Карсаковка

wikitext:
{{Населений пункт Казахстану
| тип                    = село
| назва                  = Каркасовка
| місцева назва          = {{Lang-kk|Қарсақ}}
| прапор                 =
| опис прапора           =
| герб                   =
| опис герба             =
| зображення             =
| зображення_розмір      = <!--300px -->
| зображення_підпис      =
| область                = [[Північноказахстанська область|Північноказахстанська]]
| район                  = [[айиртауський район|Айиртауський]]
| округ                  = [[гусаковський сільський округ|Гусаковський]]
| адміністрація          =
| засноване              =
| перша згадка           =
| статус                 =
| поділ                  =
| населення              = 101 особа ([[2021]]{{KAZ-pop-stat-2021}})
| площа                  =
| ref-площа              =
| густота                =
| поштові індекси        =
| код                    =
|lat=
|long48
|lat_dir=N | lat_deg= 52 | lat_min= 48
           | lat_sec= 04
|lon_dir=E | lon_deg= 67 | lon_min= 46
           | lon_sec= 18
| карта розташування1    = Казахстан Північно-Казахстанська область
| висота                 =
| водойма                =
| етнікон                =
| станція                =
| міста-побратими        =
| день населеного пункту =
| адреса                 =
| вебсторінка            =
| голова                 =
| ремарки                =
}}

'''Карсако́вка''' ({{Lang-kk|Қарсақ}}) — [[село]] у складі [[айиртауський район|Айиртауського району]] [[Північноказахстанська область|Північноказахстанської області]] [[Казахстан]]у. Входить до складу [[гусаковський сільський округ|Гусаковського сільського округу]].

Населення — 101 особа ([[2021]]; 186 у [[2009]], 229 у [[1999]], 283 у [[1989]]<ref>[https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA161#v=onepage&q&f=false Итоги Всесоюзной переписи населения 1989 года по Казахской ССР. Том 3] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170322203843/https://books.google.com.ua/books?id=qTHtAAAAMAAJ&hl=uk&pg=PA161#v=onepage&q&f=false |date=22 березня 2017 }} {{ref-ru}}</ref>).

Національний склад станом на 1989 рік:
* [[росіяни]] — 50 %.

Колишня назва — '''Корсаковка'''.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* {{Карта|N-42-112}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=52.800945&lon=67.772598&z=14&m=b&show=/13893797/ru/ На Вікімапії] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151227115125/http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=52.800945&lon=67.772598&z=14&m=b&show=/13893797/ru/ |date=27 грудня 2015 }}

{{айиртауський район}}

{{Kazakhstan-geo-stub}}

[[Категорія:Населені пункти Айиртауського району]]
[[Категорія:Села Північноказахстанської області]]

title: Основні дані

Країна: Казахстан

Область: Північноказахстанська

Район: Айиртауський

Округ: Гусаковський

Основні дані:
Карта
· Каркасовка · Каркасовка


text:
# Кальників
Кальників (пол. Kalników) — село в Польщі, у гміні Стубно Перемишльського повіту Підкарпатського воєводства.
Населення — 1171 особа (2011).

## Розташування
Розміщене недалеко від кордону з Україною. Село розташоване за 4 км північний схід від Стібно, за 23 км на північний схід від Перемишля та 73 км на схід від Ряшева.

## Історія
Перша згадка про село датується 1378 роком, коли згадується церква Успіння Богородиці в селі.
У 1880 р. село належало до Мостиського повіту Королівства Галичини та Володимирії Австро-Угорської імперії, у селі було 1287 жителів, з них більшість греко-католиків, крім 100 римо-католиків. Місцева греко-католицька парафія належала до Яворівського деканату Перемишльської єпархії.
У 1939 році в селі проживало 2060 мешканців, з них 1840 українців-грекокатоликів, 90 українців-римокатоликів, 90 поляків і 40 євреїв. Село входило до ґміни Малнув Мостиського повіту Львівського воєводства. Греко-католицька парафія належала до Краковецького деканату Перемишльської єпархії.
Наприкінці вересня 1939 р. село зайняла Червона армія. 27.11.1939 постановою Президії Верховної Ради УРСР село у складі повіту включене до новоутвореної Дрогобицької області, а 17 січня 1940 року — до Мостиського району. В червні 1941, з початком Радянсько-німецької війни, село було окуповане німцями. В липні 1944 року радянські війська оволоділи селом, а в березні 1945 року село зі складу Дрогобицької області передано Польщі. Кільканадцять родин українців добровільно-примусово виселили в СРСР. Кількадесят українців у 1947 р. депортовано на понімецькі землі. Решту українців від депортації врятував місцевий ксьондз, який видав їм римо-католицькі метрики.
У 1975-1998 роках село належало до Перемишльського воєводства.

## Церква
Вперше церква Успіння Богородиці в селі згадується в 1378 р.
У 1882 р. збудували муровану церкву з дерев’яною дзвіницею поруч (дзвіниця збереглася досі).
Нинішня мурована церква Успіння Пресвятої Богородиці зведена в 1920 р. З 1947 р. до 1958 р. церква не використовувалась, поки не була передана Польській православній церкві.

## Сучасність
Приблизно третина жителів є православними, трохи менше греко-католиків. Тут є одна з найбільших громад українців у Польщі. Місцевий осередок Об'єднання українців у Польщі є найчисленнішим у країні. В кальниківській школі викладається українська мова. Періодично відбуваються свята фольклору.
Росте найбільший у Польщі ясен заввишки 29 м, обвід пня становить 756 см.
Кальників славиться розведенням коней малопольської породи.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 571     | 126                | 374              | 71                   |
| Жінки    | 600     | 142                | 309              | 149                  |
| Разом    | 1171    | 268                | 683              | 220                  |

title: Кальників

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Кальників
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Kalników}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = Kalników, Cerkiew Zaśnięcia NMP (HB1).jpg
|опис зображення    =  <!--Cerkiew Zaśnięcia NMP-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Підкарпатське воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Перемишльський повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Стубно (гміна){{!}}Стубно
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       = 1378
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     = 200
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 1171
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 16
|поштовий індекс        = 37-724
|автомобільний код      = RPR
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0611643
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Кальників''' ({{lang-pl|Kalników}}) — село в Польщі, у [[Стубно (гміна)|гміні Стубно]] [[Перемишльський повіт|Перемишльського повіту]] [[Підкарпатське воєводство|Підкарпатського воєводства]].
Населення — {{formatnum:1171}} {{МНОЖИНА:1171|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

== Розташування ==
Розміщене недалеко від кордону з Україною. Село розташоване за 4 км північний схід від [[Стібно]], за 23 км на північний схід від [[Перемишль|Перемишля]] та 73 км на схід від [[Ряшів|Ряшева]]<ref name="TERYT">{{cite web |url=http://www.stat.gov.pl/broker/access/prefile/listPreFiles.jspa |title=Central Statistical Office (GUS) - TERYT (National Register of Territorial Land Apportionment Journal) |date=2008-06-01 |language=пол. |accessdate=4 березня 2018 |archive-date=17 вересня 2008 |archive-url=https://web.archive.org/web/20080917153422/http://www.stat.gov.pl/broker/access/prefile/listPreFiles.jspa }}</ref>.

== Історія ==
Перша згадка про село датується 1378 роком, коли згадується церква [[Успіння Богородиці]] в селі.<ref>[http://www.wbc.poznan.pl/dlibra/publication?id=44646&tab=3 Akta grodskie i ziemskie z archiwum t. zw. bernardyńskiego… — Lwów, 1870. — Т. II. — s. 15-16, IX.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180709010027/http://www.wbc.poznan.pl/dlibra/publication?id=44646&tab=3 |date=9 липня 2018 }} {{ref-la}}, {{ref-pl}}</ref>

У 1880 р. село належало до [[Мостиський повіт|Мостиського повіту]] [[Королівство Галичини та Володимирії|Королівства Галичини та Володимирії]] [[Австро-Угорщина|Австро-Угорської імперії]], у селі було 1287 жителів, з них більшість греко-католиків, крім 100 римо-католиків. Місцева греко-католицька парафія належала до [[Яворівський деканат|Яворівського деканату]] [[Перемишльська єпархія (унійна)|Перемишльської єпархії]].<ref>{{SgKP|III|707|Kalników}}</ref>

У 1939 році в селі проживало 2060 мешканців, з них 1840 українців-грекокатоликів, 90 [[Латинники|українців-римокатоликів]], 90 поляків і 40 євреїв<ref>''Кубійович В.'' [http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/10893/file.pdf Етнічні групи південнозахідної України (Галичини) на 1.1.1939] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210221225513/http://diasporiana.org.ua/wp-content/uploads/books/10893/file.pdf |date=21 лютого 2021 }}. — Вісбаден, 1983. — с. 51.</ref>. Село входило до [[Ґміна Малнув|ґміни Малнув]] [[Мостиський повіт|Мостиського повіту]] [[Львівське воєводство|Львівського воєводства]]. Греко-католицька парафія належала до [[Краковецький деканат|Краковецького деканату]] [[Перемишльська єпархія (унійна)|Перемишльської єпархії]].

Наприкінці вересня 1939 р. село зайняла Червона армія. 27.11.1939 постановою Президії Верховної Ради УРСР село у складі повіту включене до новоутвореної [[Дрогобицька область|Дрогобицької області]]<ref>[http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/32-01 Указ Президиума Верховного Совета УССР 27.11.1939 «Об образовании Львовськой, Дрогобычской, Волынской, Станиславской, Тарнопольской и Ровенской областей в составе УРСР»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161126001749/http://zakon2.rada.gov.ua/laws/show/32-01 |date=26 листопада 2016 }} {{ref-ru}}</ref>, а 17 січня 1940 року — до [[Мостиський район|Мостиського району]]. В червні [[1941]], з початком [[Німецько-радянська війна|Радянсько-німецької війни]], село було окуповане німцями. В липні [[1944]] року радянські війська оволоділи селом, а в березні 1945 року село зі складу Дрогобицької області передано Польщі. Кільканадцять родин українців добровільно-примусово [[Виселення українців з Польщі до УРСР|виселили в СРСР]]. Кількадесят українців у 1947 р. депортовано на [[повернені території|понімецькі землі]]<ref>{{Cite web |url=http://lemky.com/244-operaciyi-visla-spisok-viselenikh-u-khodi.html |title=Акція «ВІСЛА»: Список виселених у ході операції сіл і містечок, повіт Любачів |accessdate=4 березня 2018 |archive-date=30 липня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20170730201347/http://lemky.com/244-operaciyi-visla-spisok-viselenikh-u-khodi.html }}</ref>. Решту українців від депортації врятував місцевий ксьондз, який видав їм римо-католицькі [[метрика|метрики]].

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Перемишльське воєводство|Перемишльського воєводства]].

== Церква ==
[[Файл:Kalników, Cerkiew Zaśnięcia NMP (HB2).jpg|thumb|left|Дзвіниця]]
Вперше церква [[Успіння Богородиці]] в селі згадується в 1378 р.

У 1882 р. збудували муровану церкву з дерев’яною дзвіницею поруч (дзвіниця збереглася досі).

Нинішня мурована церква Успіння Пресвятої Богородиці зведена в 1920 р. З 1947 р. до 1958 р. церква не використовувалась, поки не була передана [[Польська православна церква|Польській православній церкві]].

== Сучасність ==
[[Файл:Koń małopolski.JPG|250px|thumb|Малопольський кінь]]
Приблизно третина жителів є [[Польська православна церква|православними]], трохи менше [[Перемишльсько-Варшавська архієпархія УГКЦ|греко-католиків]]. Тут є одна з найбільших громад українців у Польщі. Місцевий осередок [[Об'єднання українців у Польщі]] є найчисленнішим у країні. В кальниківській школі викладається українська мова. Періодично відбуваються свята [[фольклор]]у.

Росте найбільший у Польщі [[Ясен звичайний|ясен]] заввишки 29 м, обвід пня становить 756 см.

Кальників славиться розведенням коней малопольської породи.

== Див. також ==
* [[Білі хорвати]]
* [[Об'єднання українців у Польщі]]

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=571 |ЧолПре=126 |ЧолПрац=374 |ЧолПост=71
|Жін=600 |ЖінПре=142 |ЖінПрац=309 |ЖінПост=149
|Разом=1171 |РазомПре=268 |РазомПрац=683 |РазомПост=220
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Kalników}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej
 |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]]
 |date=
 |accessdate=14 серпня 2018
 |archive-date=20 вересня 2018
 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180920122727/http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 }}</ref>}}
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Стубно}}

{{Підкарпатське-доробити}}

[[Категорія:Села Перемишльського повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Підкарпатське воєводство

Повіт: Перемишльський повіт

Гміна: Стубно

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: RPR