text:
# Інститут кардіології, клінічної та регенеративної медицини імені академіка М. Д. Стражеска НАМН України
Інститут кардіології, клінічної та регенеративної медицини імені академіка М. Д. Стражеска НАМН України — спеціалізований науково-клінічний центр у Києві. Провідний науковий центр України, діяльність якого зосереджується на розв'язанні актуальних проблем сучасної кардіології. Розташований в Києві за адресою: вулиця Святослава Хороброго, 5.

## Історія
Відкритий у березні 1936 року як Український НДІ клінічної медицини під впливом розвитку української терапевтичної школи, в тому числі її кардіологічного напрямку, а також потреби практичної охорони здоров'я. Його очолив ініціатор створення цього закладу академік М. Д. Стражеско, чиє ім'я присвоїли інституту згодом.
Діяльність інституту була перервана німецько-радянською війною 1941—1945 рр. Після визволення Києва у 1943 році інститут поновив свою роботу. В інституті ведуться дослідження з питань ревматизму, артеріальної гіпертензії, недостатності кровообігу, клінічної фармакології, гематології, нейроендокринних захворювань, патології вагітності за наявності захворювань внутрішніх органів, а також хірургічної патології.
У післявоєнний період під керівництвом М. Д. Стражеска в інституті працювали визначні українські вчені: академік О. І. Смірнова-Замкова, професори О. А. Айзенберг, І. М. Іщенко, А. Л. Міхньов, А. І. Пивовонський, Ф. Я. Примак, Д. Ф. Чеботарьов, С. Н. Шаравський, Д. Н. Яновський, заслужений лікар України О. Л. Пхакадзе, В. А. Хатунцев та ін.
В інституті в різні періоди працювали видатні вчені: професори Н. А. Гватуа, Р. А. Фролькіс, М. С. Заноздра, О. Г. Камінський, Є. М. Вовченко.
В інших наукових закладах працюють вихідці з інституту: професори А. В. Токар, А. І. Хомазюк, І. М. Ганджа, академік АМН України Л. А. Пиріг.
Після смерті М. Д. Стражеска у 1952 р. інституту було присвоєно ім'я його засновника, а 1977 р. на новій території інституту відкрито пам'ятник академіку М. Д. Стражеску.
З розвитком кардіології та зростанням актуальності цієї проблеми в Україні діяльність інституту поступово набула кардіологічної спрямованості і 1977 р. його було реорганізовано в Український НДІ кардіології.
У 1999 р. Український НДІ кардіології перейшов з відомства МОЗ у відомство НАМН, змінивши назву на Інститут кардіології ім. М. Д. Стражеска НАМН України. У 2021 році до інституту приєднаний Інститут генетичної та регенеративної медицини НАМН України, після чого створена нова державна установа під назвою Інститут кардіології, клінічної та регенеративної медицини імені академіка М. Д. Стражеска НАМН України.
Знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5.

## Наукова діяльність
За розроблення та впровадження методів етапного лікування хворих на інфаркт міокарда 1980 р. співробітників інституту було нагороджено Державною премією України (професори Н. А. Гватуа, М. К. Фуркало, І. К. Следзевська).
Тематика наукових досліджень інституту відповідає кардіологічній ситуації в Україні. Колектив інституту працює над вивченням патогенетичних механізмів розвитку ішемічної хвороби серця, артеріальної гіпертензії та інших найпоширеніших захворювань серцево-судинної системи. Розроблені заходи та вдосконалені методи їх діагностики, лікування та профілактики, при цьому значну увагу привертає створення оптимальних методів боротьби з такими життєво небезпечними формами захворювань та їх ускладненнями, як стенокардія, інфаркт міокарда, кардіоміопатія, гіпертонічний криз, порушення ритму діяльності серця, серцева недостатність. В інституті запроваджені методи черезшкірної транслюмінальної коронароангіопластики і стентування вінцевих артерій серця у хворих на стенокардію і гострий інфаркт міокарда.
Наукові дослідження проводять відповідно до завдань комплексних науково-технічних програм і пріоритетних напрямків розвитку науки і техніки, зокрема програми «Здоров'я людини» та ін. Інститут є одним із закладів, відповідальних за виконання в Україні програми Всесвітньої організації охорони здоров'я з профілактики основних неінфекційних захворювань.
В інституті розроблена і в 1999 р. затверджена Указом Президента України (№ 117/99) «Програма профілактики артеріальної гіпертензії» в державі, мета якої — зниження рівня захворюваності населення на артеріальну гіпертензію, судинні ураження мозку, смертності від ускладнень цієї хвороби, збільшення тривалості та поліпшення якості життя хворих. Програма розрахована на 1999—2010 рр. Її співвиконавцями є 10 міністерств і відомств, органи виконавчої влади. За розробки та впровадження в практику програми співробітників інституту (В. М. Коваленко, Є. П. Свіщенко, Ю. М. Сіренко, І. П. Смірнову) у 2003 р. було нагороджено Державною премією України, в галузі науки і техніки.

## Структура
Створено відділи некоронарогенних хвороб серця та клінічної ревматології, клінічної фармакології, медико-соціальних проблем кардіології, симптоматичних гіпертензій, дисліпідемії; організовано лабораторії: референтну функціональної діагностики, моніторингу показників здоров'я населення, магнітокардіографії, хроматографії, екстракорпоральних методів лікування (ультрафіолетове і лазерне опромінення крові, плазмаферез, гемодіаліз).
В інституті працюють близько 700 осіб, у тому числі понад 135 наукових співробітників, з них близько 40 — доктори наук, близько 90 — кандидати наук, 4 — заслужені діячі науки, 7 — заслужені лікарі, 4 — заслужені медпрацівники України.
Інститут оснащено сучасною апаратурою та обладнанням (установка для коронароангіографії, комп'ютерний томограф, сучасні ультразвукові діагностичні системи, гамма-камера, автоматичні комплекси для навантаження, холтерівські ЕКГ- моніторні системи і системи для добового вимірювання артеріального тиску та ін.).
Розширюються міжнародні контакти інституту, зокрема здійснюється співробітництво з Європейським кардіологічним товариством та американськими кардіологами. Учені інституту постійно беруть участь у всесвітніх, міжнародних (Австрія, Німеччина, Голландія, Італія, Португалія, США, Туреччина, Філіппіни, Франція, Югославія, Японія та ін.), а також у національних кардіологічних форумах.
Наукові розробки інституту успішно впроваджуються в практику. Щороку співробітники інституту публікують понад 400 наукових праць, у тому числі понад 100 — за кордоном.

### Видання
З 1994 р. на базі Інституту кардіології ім. М. Д. Стражеска видається «Український кардіологічний журнал». У журналі публікуються провідні оригінальні дослідження кардіологів усіх регіонів України, проблемні статті, огляди літератури, лекції, спостереження з практики, висвітлюються матеріали Українського та Європейського товариств кардіологів. З 1998 р. журнал має сторінку в Інтернеті.
На базі інституту видається також «Український ревматологічний журнал», часописи «Артеріальні гіпертензії», «Серцева недостатність» та «Аритмологія».

### Підготовка науковців
Значну увагу в інституті приділяють підготовці кадрів. Щорічно підвищують кваліфікацію лікарі з різних областей України — в клінічній ординатурі, на курсах стажування та інформації, а також на робочих місцях. Наукові кадри готують також через докторантуру і аспірантуру. При інституті функціонує спеціалізована Рада із захисту докторських дисертацій. За останні 20 років було захищено понад 70 докторських і 250 кандидатських дисертацій.
Інститут є клінічною базою кафедри кардіології та функціональної діагностики Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П. Л. Шупика.
На базі інституту функціонує Український ревматологічний центр.

## Відзнаки
За успішний розвиток медичної науки і підготовку кадрів у зв'язку з 50-річчям інститут нагороджено Почесною грамотою Президії Верховної Ради України (1986).
У зв'язку з 125-літтям від дня народження M.Д. Стражеска виготовлена ювілейна медаль, якою нагороджували наукових співробітників і лікарів за вагомий внесок в кардіологію.

## Науковці
- Айзенберг Олександр Абрамович — лікар-терапевт, один з перших науковців інституту.
- Вихованюк Іван Васильович — науковий співробітник (1978—1985).
- Гватуа Нонна Акакіївна — засновниця та завідувачка відділення гострої коронарної недостатності (1970—1988).
- Горбась Ірина Михайлівна — завідувачка відділу популяційних досліджень (2005—2015).
- Заноздра Микола Степанович — завідувач відділів гіпертонічної хвороби, симптоматичних артеріальних гіпертензій.
- Іркін Олег Ігорович — науковий співробітник спеціалізованого відділення інтенсивної терапії та реанімації кардіологічного профілю (з 1992).
- Корнацький Василь Михайлович — заступник директора з науково-клінічної роботи, завідувач відділу медико-соціальних проблем кардіології (з 1997).
- Лук'янова Ірина Сергіївна — наукова співробітниця (1990—1996).
- Пархоменко Олександр Миколайович — науковий керівник спеціалізованого відділення інтенсивної терапії та реанімації кардіологічного профілю.
- Сичов Олег Сергійович — заступник директора з наукової роботи.
- Славнов Валентин Миколайович — завідувач лабораторії радіоізотопних методів дослідження (2005—2013).
- Следзевська Ірина Казимирівна — завідувачка відділення реабілітації інфаркту міокарда (1968—1994), заступниця директора з науки.
- Соколов Максим Юрійович — науковий керівник відділення інтервенційної кардіології та реперфузійної терапії.
- Соколов Юрій Миколайович — завідувач відділення інтервенційної кардіології.
- Шумаков Валентин Олександрович — науковий керівник відділення інфаркту міокарда та реабілітації кардіологічних хворих.

### Директори
- 1936—1952 — Стражеско Микола Дмитрович
- 1952—1970 — Міхньов Анатолій Львович
- 1970—1974 — Грицюк Олександр Йосипович
- 1974—1989 — Фуркало Микола Кузьмич
- 1989—1998 — Бобров Володимир Олексійович
- з 1998 — Коваленко Володимир Миколайович

wikitext:
{{Академічна установа
|назва               = Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М. Д. Стражеска»
|зображення          =
|зображення_розмір   =
|зображення_підпис   =
|дата заснування     = 1936
|приналежність       = [[Національна академія медичних наук України|АМН України]]
|сфера діяльності    = [[кардіологія]]
|ключова особа       = [[Коваленко Володимир Миколайович (доктор медичних наук)|Володимир Коваленко]]
|к-ть співробітників = 700
|адреса              = Україна, м. Київ, <br>[[Вулиця Святослава Хороброго (Київ)|вул. Святослава Хороброго, 5]]
|вебсторінка         = [http://www.strazhesko.org.ua/ www.strazhesko.org.ua]
}}
'''Інститут кардіології, клінічної та регенеративної медицини імені академіка [[Стражеско Микола Дмитрович|М. Д. Стражеска]] [[Національна академія медичних наук України|НАМН України]]''' — спеціалізований науково-клінічний центр у Києві. Провідний науковий центр України, діяльність якого зосереджується на розв'язанні актуальних проблем сучасної [[Кардіологія|кардіології]]. Розташований в [[Київ|Києві]] за адресою: [[Вулиця Святослава Хороброго (Київ)|вулиця Святослава Хороброго]], 5.

== Історія ==
Відкритий у березні 1936 року як Український НДІ клінічної медицини під впливом розвитку української терапевтичної школи, в тому числі її кардіологічного напрямку, а також потреби практичної охорони здоров'я. Його очолив ініціатор створення цього закладу академік [[Стражеско Микола Дмитрович|М. Д. Стражеско]], чиє ім'я присвоїли інституту згодом.

Діяльність інституту була перервана [[німецько-радянська війна|німецько-радянською війною]] 1941—1945 рр. Після визволення Києва у 1943 році інститут поновив свою роботу. В інституті ведуться дослідження з питань [[ревматизм]]у, [[артеріальна гіпертензія|артеріальної гіпертензії]], недостатності кровообігу, клінічної фармакології, [[гематології]], нейроендокринних захворювань, патології вагітності за наявності захворювань внутрішніх органів, а також хірургічної патології.

У післявоєнний період під керівництвом М. Д. Стражеска в інституті працювали визначні українські вчені: академік О. І. Смірнова-Замкова, професори О. А. Айзенберг, І. М. Іщенко, А. Л. Міхньов, А. І. Пивовонський, Ф. Я. Примак, Д. Ф. Чеботарьов, С. Н. Шаравський, Д. Н. Яновський, заслужений лікар України О. Л. Пхакадзе, В. А. Хатунцев та ін.
В інституті в різні періоди працювали видатні вчені: професори [[Гватуа Нонна Акакіївна|Н. А. Гватуа]], Р. А. Фролькіс, М. С. Заноздра, О. Г. Камінський, Є. М. Вовченко.

В інших наукових закладах працюють вихідці з інституту: професори А. В. Токар, А. І. Хомазюк, І. М. Ганджа, академік АМН України Л. А. Пиріг.

Після смерті М. Д. Стражеска у 1952 р. інституту було присвоєно ім'я його засновника, а 1977 р. на новій території інституту відкрито [[Пам'ятник Миколі Стражеску|пам'ятник академіку М. Д. Стражеску]].

З розвитком кардіології та зростанням актуальності цієї проблеми в Україні діяльність інституту поступово набула кардіологічної спрямованості і 1977 р. його було реорганізовано в Український НДІ кардіології.

У 1999 р. Український НДІ кардіології перейшов з відомства МОЗ у відомство НАМН, змінивши назву на Інститут кардіології ім. М. Д. Стражеска НАМН України. У 2021 році до інституту приєднаний [[Інститут генетичної та регенеративної медицини НАМН України]], після чого створена нова державна установа під назвою Інститут кардіології, клінічної та регенеративної медицини імені академіка М. Д. Стражеска НАМН України<ref>[https://umj.com.ua/uk/novyna-211155-uryad-zatverdiv-zlittya-deyakih-ustanov-natsionalnoyi-akademiyi-medichnih-nauk-ukrayini Уряд затвердив злиття деяких установ Національної академії медичних наук України]</ref>.

Знаходиться за адресою: м. Київ, [[Вулиця Святослава Хороброго (Київ)|вул. Святослава Хороброго, 5]].

== Наукова діяльність ==
За розроблення та впровадження методів етапного лікування хворих на інфаркт міокарда 1980 р. співробітників інституту було нагороджено Державною премією України (професори Н. А. Гватуа, М. К. Фуркало, І. К. Следзевська).

[[Файл:Пам'ятник Миколі Стражеску на Народного Ополчення в Києві.JPG|thumb|right|200px|Пам'ятник Миколі Стражеску перед входом до інституту]]

Тематика наукових досліджень інституту відповідає кардіологічній ситуації в Україні. Колектив інституту працює над вивченням патогенетичних механізмів розвитку [[ішемічна хвороба серця|ішемічної хвороби серця]], артеріальної гіпертензії та інших найпоширеніших захворювань серцево-судинної системи. Розроблені заходи та вдосконалені методи їх діагностики, лікування та профілактики, при цьому значну увагу привертає створення оптимальних методів боротьби з такими життєво небезпечними формами захворювань та їх ускладненнями, як [[стенокардія]], [[інфаркт міокарда]], [[кардіоміопатія]], [[гіпертонічний криз]], порушення ритму діяльності серця, [[серцева недостатність]]. В інституті запроваджені методи [[Черезшкірне коронарне втручання|черезшкірної транслюмінальної коронароангіопластики]] і стентування вінцевих артерій серця у хворих на стенокардію і гострий інфаркт міокарда.

Наукові дослідження проводять відповідно до завдань комплексних науково-технічних програм і пріоритетних напрямків розвитку науки і техніки, зокрема програми «Здоров'я людини» та ін. Інститут є одним із закладів, відповідальних за виконання в Україні програми Всесвітньої організації охорони здоров'я з профілактики основних неінфекційних захворювань.

В інституті розроблена і в 1999 р. затверджена Указом Президента України (№ 117/99) «Програма профілактики артеріальної гіпертензії» в державі, мета якої — зниження рівня захворюваності населення на артеріальну гіпертензію, судинні ураження мозку, смертності від ускладнень цієї хвороби, збільшення тривалості та поліпшення якості життя хворих. Програма розрахована на 1999—2010 рр. Її співвиконавцями є 10 міністерств і відомств, органи виконавчої влади. За розробки та впровадження в практику програми співробітників інституту (В. М. Коваленко, Є. П. Свіщенко, Ю. М. Сіренко, І. П. Смірнову) у 2003 р. було нагороджено Державною премією України, в галузі науки і техніки.

== Структура ==

Створено відділи некоронарогенних хвороб серця та клінічної ревматології, клінічної фармакології, медико-соціальних проблем кардіології, симптоматичних гіпертензій, дисліпідемії; організовано лабораторії: референтну функціональної діагностики, моніторингу показників здоров'я населення, магнітокардіографії, хроматографії, екстракорпоральних методів лікування (ультрафіолетове і лазерне опромінення крові, [[плазмаферез]], [[гемодіаліз]]).

В інституті працюють близько 700 осіб, у тому числі понад 135 наукових співробітників, з них близько 40 — доктори наук, близько 90 — кандидати наук, 4 — заслужені діячі науки, 7 — заслужені лікарі, 4 — заслужені медпрацівники України.

Інститут оснащено сучасною апаратурою та обладнанням (установка для коронароангіографії, комп'ютерний томограф, сучасні ультразвукові діагностичні системи, гамма-камера, автоматичні комплекси для навантаження, холтерівські ЕКГ- моніторні системи і системи для добового вимірювання артеріального тиску та ін.).

Розширюються міжнародні контакти інституту, зокрема здійснюється співробітництво з Європейським кардіологічним товариством та американськими кардіологами. Учені інституту постійно беруть участь у всесвітніх, міжнародних (Австрія, Німеччина, Голландія, Італія, Португалія, США, Туреччина, Філіппіни, Франція, Югославія, Японія та ін.), а також у національних кардіологічних форумах.

Наукові розробки інституту успішно впроваджуються в практику. Щороку співробітники інституту публікують понад 400 наукових праць, у тому числі понад 100 — за кордоном.

=== Видання ===

З 1994 р. на базі Інституту кардіології ім. М. Д. Стражеска видається «Український кардіологічний журнал». У журналі публікуються провідні оригінальні дослідження кардіологів усіх регіонів України, проблемні статті, огляди літератури, лекції, спостереження з практики, висвітлюються матеріали Українського та Європейського товариств кардіологів. З 1998 р. журнал має сторінку в Інтернеті.

На базі інституту видається також «Український ревматологічний журнал», часописи «Артеріальні гіпертензії», «Серцева недостатність» та «Аритмологія».

=== Підготовка науковців ===
Значну увагу в інституті приділяють підготовці кадрів. Щорічно підвищують кваліфікацію лікарі з різних областей України — в клінічній ординатурі, на курсах стажування та інформації, а також на робочих місцях. Наукові кадри готують також через докторантуру і аспірантуру. При інституті функціонує спеціалізована Рада із захисту докторських дисертацій. За останні 20 років було захищено понад 70 докторських і 250 кандидатських дисертацій.

Інститут є клінічною базою кафедри кардіології та функціональної діагностики [[Національна медична академія післядипломної освіти ім. П.Л. Шупика|Національної медичної академії післядипломної освіти ім. П. Л. Шупика]].

На базі інституту функціонує Український ревматологічний центр.

== Відзнаки ==
За успішний розвиток медичної науки і підготовку кадрів у зв'язку з 50-річчям інститут нагороджено Почесною грамотою Президії Верховної Ради України (1986).

У зв'язку з 125-літтям від дня народження M.Д. Стражеска виготовлена ювілейна медаль, якою нагороджували наукових співробітників і лікарів за вагомий внесок в кардіологію.

== Науковці ==
{{div col}}
* [[Айзенберг Олександр Абрамович]] — лікар-терапевт, один з перших науковців інституту.
* [[Вихованюк Іван Васильович]] — науковий співробітник (1978—1985).
* [[Гватуа Нонна Акакіївна]] — засновниця та завідувачка відділення гострої коронарної недостатності (1970—1988).
* [[Горбась Ірина Михайлівна]] — завідувачка відділу популяційних досліджень (2005—2015).
* [[Заноздра Микола Степанович]] — завідувач відділів гіпертонічної хвороби, симптоматичних артеріальних гіпертензій.
* [[Іркін Олег Ігорович]] — науковий співробітник спеціалізованого відділення інтенсивної терапії та реанімації кардіологічного профілю (з 1992).
* [[Корнацький Василь Михайлович]] — заступник директора з науково-клінічної роботи, завідувач відділу медико-соціальних проблем кардіології (з 1997).
* [[Лук'янова Ірина Сергіївна]] — наукова співробітниця (1990—1996).
* [[Пархоменко Олександр Миколайович]] — науковий керівник спеціалізованого відділення інтенсивної терапії та реанімації кардіологічного профілю.
* [[Сичов Олег Сергійович]] — заступник директора з наукової роботи.
* [[Славнов Валентин Миколайович]] — завідувач лабораторії радіоізотопних методів дослідження (2005—2013).
* [[Следзевська Ірина Казимирівна]] — завідувачка відділення реабілітації інфаркту міокарда (1968—1994), заступниця директора з науки.
* [[Соколов Максим Юрійович]] — науковий керівник відділення інтервенційної кардіології та реперфузійної терапії.
* [[Соколов Юрій Миколайович]] — завідувач відділення інтервенційної кардіології.
* [[Шумаков Валентин Олександрович]] — науковий керівник відділення інфаркту міокарда та реабілітації кардіологічних хворих.

=== Директори ===
* 1936—1952 — [[Стражеско Микола Дмитрович]]
* 1952—1970 — [[Міхньов Анатолій Львович]]
* 1970—1974 — [[Грицюк Олександр Йосипович]]
* 1974—1989 — [[Фуркало Микола Кузьмич]]
* 1989—1998 — [[Бобров Володимир Олексійович]]
* з 1998 — [[Коваленко Володимир Миколайович (доктор медичних наук)|Коваленко Володимир Миколайович]]
{{div col end}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://www.pharmencyclopedia.com.ua/article/5005/derzhavna-ustanova-nacionalnij-naukovij-centr-institut-kardiologii-imeni-akademika-m-d-strazheska-namn-ukraini Державна установа "Національний науковий центр «Інститут кардіології імені академіка М. Д. Стражеска» ] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160310175332/http://www.pharmencyclopedia.com.ua/article/5005/derzhavna-ustanova-nacionalnij-naukovij-centr-institut-kardiologii-imeni-akademika-m-d-strazheska-namn-ukraini |date=10 березня 2016 }} //[[Фармацевтична енциклопедія]]

[[Категорія:Засновані в Києві 1936]]
[[Категорія:Інститути НАМН України|кардіології]]
[[Категорія:Медичні наукові установи]]
[[Категорія:Медичні центри в Україні]]
[[Категорія:Медичні заклади в Україні]]
[[Категорія:Наукові установи в Києві]]
[[Категорія:Національні наукові центри]]
[[Категорія:Наукові установи України]]
[[Категорія:Науково-дослідні організації України]]
[[Категорія:Науково-дослідні інститути України]]

Приналежність: АМН України

Сфера: кардіологія

Ключові особи: Володимир Коваленко

Країна: Україна [ 1 ]

Адреса: Україна, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5

Тип: об'єкт [d ] [ 1 ]


text:
# Мйончинські
Мйончи́нські, або Мьончинські, іноді Міончинські (пол. Miączyńscy, Miączyński) — шляхетські роди Речі Посполитої.

## Мйончи́нські гербуСухекомнати
Представлений, зокрема, у Волинському воєводстві. Походить з Мазовії, від Мацея із Мйончина (1434). З 1683 року — графи Священної Римської імперії.

### Представники
- Пйотр-Міхал (1695–1776) — чернігівський воєвода.
- Ігнацій — колекціонер, меценат, підприємець[1]
- Мацей (Матеуш) — граф[2] — власник Бучача[3] зять графа Марцелія Потоцького.[2], молодший син попереднього
- Альфонсина Дідушицька — донька Мацєя (Матеуша) Мйончинського, дружина графа Володимира Дідушицького[4]
- Міхаліна — дружина Юзефа Заборовського гербу Гримала[5]

## Мйончи́нські гербу Темпа Підкова
- Марцін — відомий «легіст».

### невідомий герб
- граф Казімеж — дідич (власник маєтку) села Клубівців наприкінці ХІХ ст.[6]

wikiname: ukwiki

title: Мйончинські

in_language: uk

wikitext:
[[Файл:POL COA Suchekomnaty.svg|200px|міні|праворуч|Герб Шалава.]]

'''Мйончи́нські''', або ''Мьончинські'', іноді ''Міончинські'' ({{lang-pl|Miączyńscy, Miączyński}}) — [[шляхта|шляхетські]] [[рід|роди]] [[Річ Посполита|Речі Посполитої]].

== Мйончи́нські гербу [[Сухекомнати]] ==
Представлений, зокрема, у [[Волинське воєводство|Волинському воєводстві]]. Походить з [[Мазовія|Мазовії]], від Мацея із [[Мячин (гміна)|Мйончина]] ([[1434]]). З [[1683]] року — [[граф (титул)|графи]] [[Священна Римська імперія|Священної Римської імперії]].

=== Представники ===
* [[Петро-Михайло Міончинський|Пйотр-Міхал]] ([[1695]]–[[1776]]) — [[чернігівський воєвода]].
* [[Ігнацій Мйончинський|Ігнацій]] — колекціонер, меценат, підприємець<ref>''Skowronek J.'' Miączyński Ignacy Suchekomnaty (1760—1809) // [[Polski Słownik Biograficzny]]. — Wrocław — Warszawa — Kraków — Gdańsk, 1975. — T. ХХ/3, zeszyt 86. — S. 555—556. {{ref-pl}}</ref>
* [[Матеуш Мйончинський|Мацей (Матеуш)]] — граф<ref name="П7">[http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/potoccy07.html Potoccy (07)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20161019172434/http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/potoccy07.html |date=19 жовтня 2016 }} {{ref-pl}}</ref> — власник [[Бучач]]а<ref>''[[Баронч Садок|S. Barącz]]''. [http://www.polona.pl/item/564820/21/ Pamiątki buczackie] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140714143125/http://www.polona.pl/item/564820/21/ |date=14 липня 2014 }}. — Lwów : Drukarnia «Gazety Narodowej», 1882. — 168 s. — S. 38 прим. {{ref-pl}}</ref> зять графа Марцелія Потоцького.<ref name="П7"/>, молодший син попереднього
* Альфонсина Дідушицька — донька Мацєя (Матеуша) Мйончинського, дружина графа [[Дідушицький Володимир|Володимира Дідушицького]]<ref>[http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/dzieduszyccy02.html Dzieduszyccy (02)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130929015002/http://mariusz.eu.pn/genealogia/rody/dzieduszyccy02.html |date=29 вересня 2013 }} {{ref-pl}}</ref>
* Міхаліна — дружина Юзефа [[Заборовські|Заборовського]] гербу Гримала<ref>{{Cite web |url=http://www.sejm-wielki.pl/b/dw.55769 |title=Józef Zaborowski h. Grzymała (ID: dw.55769) |accessdate=6 травня 2016 |archive-date=9 квітня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160409022626/http://www.sejm-wielki.pl/b/dw.55769 }}</ref>

== Мйончи́нські гербу Темпа Підкова ==
* Марцін — відомий «легіст».

=== невідомий герб ===
* граф Казімеж — дідич (власник маєтку) села [[Клубівці]]в наприкінці ХІХ ст.<ref>{{SgKP|IV|190|Kłubowce}} — S. 190. {{ref-pl}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [[Несецький Каспер|''Niesiecki K.'']] [http://polona.pl/item/181006/127/ Korona Polska przy Złotey Wolności Starożytnemi Wszystkich Kathedr, Prowincyi y Rycerstwa Kleynotami Heroicznym Męstwem y odwagą, Naywyższemi Honorami a naypierwey Cnotą, Pobożnością y Swiątobliwością Ozdobiona…] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20141109112704/http://polona.pl/item/181006/127/ |date=9 листопада 2014 }} — Lwów : w drukarni Collegium Lwowskiego Societatis Jesu, 1740. — T. 3. — 938 s. — S. 244—245. {{ref-pl}}
* ''Niesiecki K.'' Miączyński herbu Suche Komnaty // Herbarz Polski / wyd. J. N. Bobrowicz. — Lipsk, 1839—1845. — T. 6. — S. 376. {{ref-pl}}
* [[Polski Słownik Biograficzny]]. — Т. ХХ/3. — S. 552—566. {{ref-pl}}

== Посилання ==
* [http://www.sejm-wielki.pl/b/lu.16557 Kazimierz Piotr Michał hr. Miączyński z Miączyna h. Suchekomnaty (ID: lu.16557)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160424175145/http://www.sejm-wielki.pl/b/lu.16557 |date=24 квітня 2016 }}. {{ref-pl}}

{{noble-stub}}

[[Категорія:Мйончинські|*]]
[[Категорія:Польські шляхетські родини]]


text:
# 6894 Макрайд
6894 Макрайд (6894 Macreid) — астероїд головного поясу, відкритий 5 вересня 1986 року.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,291.

title: 6894 Макрайд

wikitext:
{{Планета
| назва = 6894 Макрайд
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Елеанор Френсіс Гелін|Е. Гелін]]
| місце відкриття = [[Паломарська обсерваторія]]
| дата відкриття = [[5 вересня]] [[1986]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви =
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|6894|2014.05.11|2014.02.24}}</ref>
| епоха = [[23 травня]] [[2014]] (2 456 800,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,849373560552 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 2,448882961668 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,649128261110 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,075589129594
| орбітальний період = 1574,899718993 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,228585982750 °/д
| середня аномалія = 123,3191273748°
| нахил орбіти = 21,20797304244°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 296,7193225451°
| арг_перицентру = 105,74020726°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 12,7
| спектр_тип =
}}

'''6894 Макрайд''' (6894 Macreid) — [[астероїд]] [[пояс астероїдів|головного поясу]], відкритий [[5 вересня]] [[1986]] року.

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,291.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Макрайд}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (6801-6900)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|6894}}
* [http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs Інформація про малі планети на сайті minorplanetcenter.net] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140513034022/http://www.minorplanetcenter.net/iau/lists/NumberedMPs |date=13 травня 2014 }}{{ref-en}}

{{Навігація малих планет|(6893) 1983 RS3|(6895) 1987 DG6|}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1986]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 6894 Макрайд

Відкривач: Е. Гелін

Місце відкриття: Паломарська обсерваторія

Дата відкриття: 5 вересня 1986

title: Позначення

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

title: Фізичні характеристики


text:
# Авраменко Володимир Анатолійович
Володи́мир Анато́лійович Авра́менко (нар. 8 березня 1945, Гарц, Німеччина) — український прозаїк. Член Національної спілки письменників України з 1997 року.

## З життєпису
Народився в місті Гарц в Німеччині, дитинство провів в селі Острів Рокитянського району Київської області. Закінчив історико-педагогічний факультет Київського педагогічного інституту.
Працював робітником на київських заводах, на педагогічній роботі, начальником управління друкованих ЗМІ та інформаційних агентств Держкомтелерадіо України.
Автор повісті «Грішники без покаяння», «Викрадення», романів «Карти на стіл, панове!», «Господи! Прости нещасних, або Ляльководи в законі», «Авантюра», «Дракон завдає удару».

title: Авраменко Володимир Анатолійович

wikitext:
{{Othernames|Авраменко}}
{{otherpersons|Авраменко Володимир}}
{{Письменник}}
'''Володи́мир Анато́лійович Авра́менко''' ({{нар}} [[8 березня]] [[1945]], Гарц, [[Німеччина]]) — український [[прозаїк]]. Член [[Національна спілка письменників України|Національної спілки письменників України]] з 1997 року.

== З життєпису ==
Народився в місті Гарц в Німеччині, дитинство провів в селі [[Острів (Білоцерківський район)|Острів]] [[Рокитнянський район|Рокитянського району]] [[Київська область|Київської області]]. Закінчив історико-педагогічний факультет [[Київський педагогічний інститут|Київського педагогічного інституту]].

Працював робітником на київських заводах, на педагогічній роботі, начальником управління друкованих [[ЗМІ]] та інформаційних агентств [[Держкомтелерадіо України]].

Автор повісті «Грішники без покаяння», «Викрадення», романів «Карти на стіл, панове!», «Господи! Прости нещасних, або Ляльководи в законі», «Авантюра», «Дракон завдає удару».

== Джерела ==
* [http://nspu.org.ua/dovidnyk Письменницький довідник] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080630010621/http://www.nspu.org.ua/dovidnyk |date=30 червня 2008 }}
* О. В. Савченко. Авраменко Володимир Анатолійович // [[Енциклопедія сучасної України]]: електронна версія [вебсайт] / гол. редкол.: [[Дзюба Іван Михайлович|І. М. Дзюба]], [[Жуковський Аркадій Іларіонович|А. І. Жуковський]], [[Железняк Микола Григорович|М. Г. Железняк]] та ін.; [[Національна академія наук України|НАН України]], [[Наукове товариство імені Шевченка|НТШ]]. Київ: [[Інститут енциклопедичних досліджень НАН України]], 2001. URL: https://esu.com.ua/search_articles.php?id=42379 (дата перегляду: 23.06.2022)
* {{cite web
 |url          = http://archivsf.narod.ru/1945/vladimir_avramenko/index.htm
 |назва        = Авраменко Владимир Анатольевич
 |прізвище     = Виталий Карацупа
 |ім'я         =
 |дата         = 2018
 |вебсайт      = Архив фантастики
 |видавець     =
 |дата-доступу =
}}
* {{СПУ-2011}}, сторінка 4
{{Бібліоінформація}}
{{український письменник-доробити}}

[[Категорія:Українські прозаїки]]
[[Категорія:Члени НСПУ]]

title: Авраменко Володимир Анатолійович

Народився: 8 березня 1945 (80 років) · Німеччина

Діяльність: письменник

Сфера роботи: творче та професійне письмоd

Alma mater: Національний педагогічний університет імені Михайла Драгоманова

Членство: Національна спілка письменників України


text:
# Опацтво (Мазовецьке воєводство)
Опацтво (пол. Opactwo) — село в Польщі, у гміні Сецехув Козеницького повіту Мазовецького воєводства.
Населення — 241 особа (2011).
У 1975-1998 роках село належало до Радомського воєводства.

## Демографія
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року:
|          | Загалом | Допрацездатний вік | Працездатний вік | Постпрацездатний вік |
| -------- | ------- | ------------------ | ---------------- | -------------------- |
| Чоловіки | 113     | 27                 | 74               | 12                   |
| Жінки    | 128     | 31                 | 65               | 32                   |
| Разом    | 241     | 58                 | 139              | 44                   |

title: Опацтво (Мазовецьке воєводство)

wikitext:
{{НП
|країна             = [[Польща]]
|статус             = село
|українська назва   = Опацтво
|оригінальна назва  = {{lang-pl|Opactwo}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     = PL Sieciechów Opactwo.jpg
|опис зображення    =  <!--Kościół Wniebowzięcia NMP w Opactwie-->
|вид регіону = Воєводство
|регіон      = Мазовецьке воєводство
|вид району  = Повіт
|район       = [[Козеницький повіт]]
|вид общини  = Гміна
|община      = Сецехув (гміна){{!}}Сецехув
|внутрішній поділ   =
|перша згадка       =
|попередні назви    =
|площа              =
|висота центру НП     =
|клімат               =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          = 241
|рік перепису       = 2011{{R|nsp}}
|густота населення  =
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = +1
|DST                    = +1 <!--Якщо є [[літній час]] -->
|телефонний код         = (+48) 48
|поштовий індекс        = 26-922
|автомобільний код      = WKZ
|вид ідентифікатора     = [[SIMC]]
|цифровий ідентифікатор = 0636063
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Опацтво''' ({{lang-pl|Opactwo}}) — село в Польщі, у [[Сецехув (гміна)|гміні Сецехув]] [[Козеницький повіт|Козеницького повіту]] [[Мазовецьке воєводство|Мазовецького воєводства]].
Населення — {{formatnum:241}} {{МНОЖИНА:241|особа|особи|осіб}} (2011{{R|nsp}}).

[[Адміністративний поділ Польщі (1975–1998)|У 1975-1998 роках]] село належало до [[Радомське воєводство|Радомського воєводства]].

== Демографія ==
Демографічна структура станом на 31 березня 2011 року{{R|nsp|age}}:
{{ПолДемСтруктура
|Чол=113 |ЧолПре=27 |ЧолПрац=74 |ЧолПост=12
|Жін=128 |ЖінПре=31 |ЖінПрац=65 |ЖінПост=32
|Разом=241 |РазомПре=58 |РазомПрац=139 |РазомПост=44
}}

== Примітки ==
{{commonscat-inline|Opactwo}}
{{reflist|refs=<ref name=nsp>{{cite web |url={{Pl-census2011-econ-groups-url}}
 |title=Ludność w miejscowościach statystycznych według ekonomicznych grup wieku. Stan w dniu 31.03.2011 r.
 |trans-title=Населення статистичних місцевостей за економічними групами віку. Стан на 31.03.2011
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=12 серпня 2018}}</ref>
<ref name=age>Згідно з методологією GUS працездатний вік для чоловіків становить 18-64 років, для жінок — 18-59 років {{cite web
 |url=http://stat.gov.pl/metainformacje/slownik-pojec/pojecia-stosowane-w-statystyce-publicznej/861,pojecie.html
 |title=Pojęcia stosowane w statystyce publicznej |trans-title=Терміни, які використовуються в публічній статистиці
 |author=[[Центральний статистичний офіс Польщі|GUS]] |date= |accessdate=14 серпня 2018}}</ref>}}.
{{Портал|Польща}}

{{Гміна Сецехув}}

[[Категорія:Села Козеницького повіту]]

title: Країна

Країна: Польща

Воєводство: Мазовецьке воєводство

Повіт: Козеницький повіт

Гміна: Сецехув

Часовий пояс: UTC+1, влітку UTC+2

Автомобільний код: WKZ

OSM: ↑2584639 ·R (Ґміна Сецехув)


text:
# Хильчук Василь Никифорович
Василь Никфорович Хильчук (22 травня 1921 , Пустовійтове, Глобинський район  — 31 грудня 1987 , Глобине, Полтавська область ) — навідник гармати 358-го артилерійського полку 126-ї стрілецької дивізії 43-ї армії, молодший сержант. Герой Радянського Союзу.

## Біографія
Народився 22 травня 1921 року в селі Пустовійтове, нині Кременчуцького району Полтавської області. Українець. Член ВКП(б)/КПРС із 1943 року. Освіта неповна середня. Працював трактористом у колгоспі.
До Червоної Армії призваний Марксштадським райвійськкоматом Саратовської області в березні 1942 року і направлений на фронт. Воював у складі військ Сталінградського, Південного, 4-го Українського, 1-го Прибалтійського, 3-го та 2-го Білоруського фронтів. Брав участь у Сталінградській битві, боях на річці Міус, у визволенні Донбасу, Криму, Балтії. Двічі поранений. Особливо відзначився під час взяття Кенігсберга.
Навідник гармати 358-го артилерійського полку 126-ї стрілецької дивізії 43-ї армії 3-го Білоруського фронту молодший сержант Хильчук у складі розрахунку під командуванням старшини Черьомухіна О. Є. в бою за прорив зовнішнього обводу оборони противника на підступах до Кенігсберга, діючи в бойових порядках піхоти, під вогнем противника прямою наводкою знищив чотири кулеметні точки з їх розрахунками і два 75-міліметрових гармати, придушив вогонь ще трьох кулеметних точок і мінометної батареї ворога, чим надав безпосередню допомогу наступаючій піхоті.
У вуличних боях у місті Кенігсберг, діючи у складі штурмової групи, знищив сім кулеметних точок, встановлених у будівлях, дві гармати і до 25 німецьких солдатів, придушив вогонь чотирьох кулеметів і однієї реактивної установки.
9 квітня в бою в районі зоопарку Хильчук замінив командира розрахунку, що вибув зі строю, та знищив чотири кулеметні точки противника, підірвав склад з боєприпасами і придушив вогонь однієї мінометної батареї. Коли стрілецькі підрозділи досягли однієї з будівель, інтенсивний вогонь з кулеметів і автоматів ворога перегородив їм шлях. Молодший сержант Хильчук викотив гармату на відкриту позицію і швидким вогнем зруйнував будівлю, знищивши п'ять кулеметів і 21 гітлерівця, забезпечивши своїми діями просування піхоти.
Указом Президії Верховної Ради СРСР від 19 квітня 1945 року за мужність, відвагу та героїзм молодшому сержанту Хильчуку Василю Никифоровичу присвоєно звання Героя Радянського Союзу з врученням ордена Леніна та медалі «Золота Зірка».
Після демобілізації знову працював трактористом, потім керував колгоспом імені Челюскінців у Глобинському районі. Жив у місті Глобине. Помер 31 грудня 1987 року. Похований у Глобиному.

## Нагороди
Нагороджений орденами Леніна, Вітчизняної війни 1-го та 2-го ступенів, Червоної Зірки, Слави 3-го ступеня, медалями.

title: Хильчук Василь Никифорович

wikitext:
{{Особа}}
'''Василь Никфорович Хильчук''' {{Життєпис}} — навідник гармати 358-го артилерійського полку 126-ї стрілецької дивізії [[43-тя армія (СРСР)|43-ї армії]], молодший сержант. [[Герой Радянського Союзу]].

== Біографія ==
Народився 22 травня 1921 року в селі Пустовійтове, нині Кременчуцького району [[Полтавська область|Полтавської області]]. Українець. Член ВКП(б)/КПРС із 1943 року. Освіта неповна середня. Працював трактористом у колгоспі.

До [[Червона армія|Червоної Армії]] призваний Марксштадським райвійськкоматом [[Саратовська область|Саратовської області]] в березні 1942 року і направлений на фронт. Воював у складі військ [[Сталінградський фронт|Сталінградського,]] [[Південний фронт (Друга світова війна)|Південного]], [[4-й Український фронт|4-го Українського]], [[1-й Прибалтійський фронт|1-го Прибалтійського]], [[3-й Білоруський фронт|3-го]] та [[2-й Білоруський фронт|2-го Білоруського]] фронтів. Брав участь у [[Сталінградська битва|Сталінградській битві]], боях на річці [[Міус-фронт|Міус]], у визволенні [[Донбас]]у, Криму, [[Балтія|Балтії]]. Двічі поранений. Особливо відзначився під час взяття [[Кенігсберг]]а.

Навідник гармати 358-го артилерійського полку 126-ї стрілецької дивізії [[43-тя армія (СРСР)|43-ї армії]] [[3-й Білоруський фронт|3-го Білоруського]] фронту молодший сержант Хильчук у складі розрахунку під командуванням старшини {{Не перекладено|Черьомухін Олександр Євгенійович|Черьомухіна О. Є.|ru|Черёмухин, Александр Евгеньевич}} в бою за прорив зовнішнього обводу оборони противника на підступах до Кенігсберга, діючи в бойових порядках піхоти, під вогнем противника прямою наводкою знищив чотири кулеметні точки з їх розрахунками і два 75-міліметрових гармати, придушив вогонь ще трьох кулеметних точок і мінометної батареї ворога, чим надав безпосередню допомогу наступаючій піхоті.

У вуличних боях у місті Кенігсберг, діючи у складі штурмової групи, знищив сім кулеметних точок, встановлених у будівлях, дві гармати і до 25 німецьких солдатів, придушив вогонь чотирьох кулеметів і однієї реактивної установки.

9 квітня в бою в районі зоопарку Хильчук замінив командира розрахунку, що вибув зі строю, та знищив чотири кулеметні точки противника, підірвав склад з боєприпасами і придушив вогонь однієї мінометної батареї. Коли стрілецькі підрозділи досягли однієї з будівель, інтенсивний вогонь з кулеметів і автоматів ворога перегородив їм шлях. Молодший сержант Хильчук викотив гармату на відкриту позицію і швидким вогнем зруйнував будівлю, знищивши п'ять кулеметів і 21 гітлерівця, забезпечивши своїми діями просування піхоти.

Указом Президії [[Верховна Рада СРСР|Верховної Ради СРСР]] від 19 квітня 1945 року за мужність, відвагу та героїзм молодшому сержанту Хильчуку Василю Никифоровичу присвоєно звання [[Герой Радянського Союзу|Героя Радянського Союзу]] з врученням [[Орден Леніна|ордена Леніна]] та [[Медаль «Золота Зірка»|медалі «Золота Зірка»]].

Після демобілізації знову працював трактористом, потім керував колгоспом імені Челюскінців у [[Глобинський район|Глобинському районі]]. Жив у місті [[Глобине]]. Помер 31 грудня 1987 року. Похований у Глобиному.

== Нагороди ==
Нагороджений орденами [[Орден Леніна|Леніна]], [[Орден Вітчизняної війни|Вітчизняної війни]] 1-го та 2-го ступенів, [[Орден Червоної Зірки|Червоної Зірки]], [[Орден Слави|Слави]] 3-го ступеня, медалями.

== Література ==

* {{Книга:Герои Советского Союза|2}}
* За мужество и отвагу / И. Горобец, В. Дмитренко, П. Клименко и др. 2-е вид. Харків.

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Радянські артилеристи Другої світової війни]]
[[Категорія:Герої Радянського Союзу — українці]]

title: Хильчук Василь Никифорович

Народився: 22 травня 1921 · Пустовійтове, Глобинський район, Україна

Помер: 31 грудня 1987 (66 років) · Глобине, Полтавська область, Українська РСР, СРСР

Поховання: Глобине

Країна: СРСР

Діяльність: військовослужбовець

Учасник: німецько-радянська війна

Партія: ВКП(б)

Нагороди: Герой Радянського Союзу · орден Леніна · орден Вітчизняної війни I ступеня · орден Вітчизняної війни II ступеня · орден Червоної Зірки · орден Слави III ступеня · медаль «За відвагу» · медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «20 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «30 років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.» · медаль «Сорок років перемоги у Великій Вітчизняній війні 1941 —1945 рр.» · медаль «За взяття Кенігсберга» · медаль «50 років Збройних Сил СРСР» · ювілейна медаль «60 років Збройних Сил СРСР»


text:
# 7691 Бреді
7691 Бреді (7691 Brady) — астероїд головного поясу.
Тіссеранів параметр щодо Юпітера — 3,517.

title: 7691 Бреді

wikitext:
{{Планета
| назва = 7691 Бреді
| тип = астероїд
| центр = Сонце
| відкривач = [[Корнеліс Йоганнес ван Гаутен|К. Й. ван Гаутен]],
[[Інрід ван Гаутен-Ґроневельд|І. ван Гаутен-Ґроневельд]],
[[Том Герельс|Т. Герельс]]
| місце відкриття = [[Паломарська обсерваторія]]
| дата відкриття = [[16 жовтня]] [[1977]]
| метод відкриття =
| на честь =
| мп_категорія = [[Астероїд головного поясу]]
| альт_назви = '''3186 T-3'''
1981 YL1
1993 BE
| пос_орбіта = <ref name="jpl">{{JPL мале тіло|7691|2013.12.30|2013.07.28}}</ref>
| епоха = [[4 листопада]] [[2013]] (2 456 600,5 [[Юліанський день|JD]])
| апоцентр = 2,830093871129 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| перицентр = 1,912465060394 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| велика піввісь = 2,371279465761 [[Астрономічна одиниця|а. о.]]
| сер_радіус орбіти =
| ексцентриситет = 0,193488119807
| орбітальний період = 1333,744180987 д
| синодичний період =
| середня швидкість = 0,269916828977 °/д
| середня аномалія = 289,7079335447°
| нахил орбіти = 3,285396582216°
| кутова відстань =
| висх_довгота = 54,85132505123°
| арг_перицентру = 2,643588191839°
| розміри =
| альбедо =
| період обертання =
| стандартна величина = 14,1
| спектр_тип =
}}

'''7691 Бреді''' (7691 Brady) — [[астероїд]] [[Пояс астероїдів|головного поясу]].

[[Тіссеранів параметр]] щодо [[Юпітер (планета)|Юпітера]] — 3,517.

== Примітки ==
{{Примітки}}

{{DEFAULTSORT:Бреді}}

== Див. також ==
* [[Список астероїдів (7601-7700)]]

== Посилання ==
{{Портал|Астрономія}}

* {{Орбіта МП|7691}}

{{Навігація малих планет|7690 Sackler|7692 Edhenderson|}}

{{Сонячна система}}
[[Категорія:Астрономічні об'єкти, відкриті 1977]]
[[Категорія:Головний пояс астероїдів]]

title: 7691 Бреді

Відкривач: К. Й. ван Гаутен, · І. ван Гаутен-Ґроневельд, · Т. Герельс

Місце відкриття: Паломарська обсерваторія

Дата відкриття: 16 жовтня 1977

title: Позначення

Названа на честь: Чарлз Елдон Брейді

Категорія малої планети: Астероїд головного поясу

title: Орбітальні характеристики

Орбітальні характеристики: Епоха 4 листопада 2013 (2 456 600,5 JD)

title: Фізичні характеристики


text:
# Сквирське шосе (Біла Церква)
Сквирське шосе — вулиця у місті Біла Церква. Має значну протяжність, добре покриття та пролягає поза перевантаженого центру міста; виконує роль об'їзного автошляху у західному напрямку. На вулиці розташовані численні підприємства міста.

## Інфраструктура
- Готель «Візит» (буд. 37А).

## Вищі навчальні заклади
- КВНЗ «Білоцерківський медичний коледж» (буд. 240);
- Білоцерківська філія Університету сучасних знань (буд. 194);
- НЦДЗН Східноєвропейського університету економіки та менеджменту (буд. 260А).

## Промислові об'єкти
- ТОВ «Поліс» (буд. 20);
- ПАТ «ЖЛК-Україна» (буд. 176)[1];
- КП «Білоцерківський домобудівельний комбінат» (буд.194)[2].

title: Сквирське шосе (Біла Церква)

wikitext:
{{Вулиця України
 |назва                 = Сквирське шосе
 |населений пункт       = м. [[Біла Церква]]
 |місцевість            =
 |район                 =
 |на карті              = Сквирське шосе (Біла Церква).jpg
 |фото                  =
 |розмір_фото           = 300пкс
 |підпис                =
 |назва на честь        = напрямку до міста [[Сквира]]
 |колишні назви         =
 |австрійська назва укр = <!-- Для міст колишньої Австро-Угорщини -->
 |австрійська назва нім = <!-- Для міст колишньої Австро-Угорщини -->
 |польська назва укр    = <!-- Для міст колишньої ІІ Речі Посполитої -->
 |польська назва пол    = <!-- Для міст колишньої ІІ Речі Посполитої -->
 |радянська назва укр   =
 |радянська назва рос   = Сквирское шоссе
 |протяжність           =
 |координати п          =  <!-- {{Coord||||N||||E|scale:6000}} -->
 |координати к          =  <!-- {{Coord||||N||||E|scale:6000}} -->
 |покриття              = <!-- наприклад, асфальт, бруківка -->
 |рух                   = <!-- одно- чи двосторонній -->
 |індекс                = <!-- поштовий індекс -->
 |телефони              =
 |метро                 = <!-- якщо поблизу є станція метро -->
 |автобус               = <!-- маршрути -->
 |трамвай               = <!-- маршрути -->
 |тролейбус             = <!-- маршрути -->
 |залізниця             = <!-- Якщо на вулиці є залізничні станції -->
 |маршрутні таксі       = <!-- маршрути -->
 |фунікулер             =
 |зупинки               = <!-- Зупинки громадського транспорту -->
 |будівлі               = <!-- від №1 до №Ч -->
 |архітектурні пам'ятки =
 |пам'ятники            =
 |храми                 =
 |державні установи     =
 |навчальні заклади     =
 |заклади культури      = <!-- театри, художні галереї, музеї, будинки культури, кінотеатри тощо -->
 |медичні заклади       =
 |аптеки                =
 |пошта                 = <!-- поштові відділення -->
 |комерція              = <!-- торгівельні заклади, ресторани -->
 |забудова              = <!-- час забудови; тип забудови, наприклад одноповерхова, багатоповерхова -->
 |підприємства          = <!-- наприклад, промислові -->
 |парки                 =
}}
'''Сквирське шосе''' — [[Вулиці Білої Церкви|вулиця]] у місті [[Біла Церква]]. Має значну протяжність, добре покриття та пролягає поза перевантаженого центру міста; виконує роль об'їзного автошляху у західному напрямку. На вулиці розташовані численні підприємства міста.

== Інфраструктура ==
* Готель «Візит» (''буд. 37А'').

== Вищі навчальні заклади ==
* [[Білоцерківський медичний коледж|КВНЗ «Білоцерківський медичний коледж»]] (''буд. 240'');
* Білоцерківська філія Університету сучасних знань (''буд. 194'');
* НЦДЗН Східноєвропейського університету економіки та менеджменту (''буд. 260А'').

== Промислові об'єкти ==
* ТОВ «Поліс» (''буд. 20'');
* ПАТ «ЖЛК-Україна» (''буд. 176'')<ref>[http://oao-vita.uaprom.net/ ОАО Вита производство молочной продукции]</ref>;
* КП «Білоцерківський домобудівельний комбінат» (''буд.194'')<ref>{{Cite web |url=http://yellow.com.ua/company.aspx?c=11633 |title=ДБК на Єллоу Ком |accessdate=2013-08-05 |archive-date=2016-03-04 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160304211739/http://yellow.com.ua/company.aspx?c=11633 }}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Вулиці Білої Церкви}}
{{Ukraine-street-stub}}
{{Bila Tserkva-stub}}

[[Категорія:Вулиці Білої Церкви]]

title: Сквирське шосе · м. Біла Церква

Назва на честь: напрямку до міста Сквира

title: Колишні назви

радянського періоду (російською): Сквирское шоссе

title: Зовнішні посилання

У проєкті OpenStreetMap: пошук у Nominatim

На карті: · На карті населеного пункту


text:
# Чичкан Давид Ілліч
Давич Ілліч Чичкан (15 квітня 1986, м. Київ — 10 серпня 2025, Запорізька область) — український художник та анархіст. Син художників Тетяни Ілляхової й Іллі Чичкана.

## Життєпис
Народився 1986-го року в Києві у родині художників. Мешкав та працював у Києві.
Розпочав свою художню практику на початку 2000-х рр. Увійшов до складу творчого угруповання «А. Е.». Брав участь в протестних рухах і анархістських ініціативах.
У 2018 р. проілюстрував «Адміністративний кодекс України» видавництва «Основи».
Восени 2023 став співавтором стінопису з Нестором Махном у Запоріжжі.
На виставки Давида Чичкана неодноразово нападали його політичні опоненти: так, у лютому 2017 року вони розгромили його виставку «Втрачена можливість» у Центрі візуальної культури, присвячену протестам на Майдані, учасником яких були Чичкан і його товариші. Тоді на захист художника виступила низка ветеранів АТО. Напередодні повномасштабного російського вторгнення у лютому 2022 року робилися спроби зірвати виставку «Стрічки та трикутники» в львівському мистецькому центрі.
У середині січня 2024 Одеський національний художній музей скасував заплановане на 21 січня відкриття виставки Чичкана «Зі стрічками і прапорами». В анонсі повідомлялося, що на ній мали бути представлені портрети військовиків, зображені у стилістиці політичного плаката кінця ХІХ — першої половини XX століть. Художник, за власними словами, таким чином «прагнув підкреслити відмінність армії вільних людей із різноманітними поглядами від знеособленої маси окупантів… Герої його робіт — представники анархістського та антиавторитарного соціалістичного рухів, які стоять на захисті України в лавах ЗСУ». Противники виставки закликали її скасувати через погляди Чичкана. Вони стверджували, що художник у своїх роботах прирівнював українських захисників до російських військових.
У вересні 2024 року добровільно долучився до лав Збройних сил України та служив у мінометному розрахунку.
Помер 10 серпня 2025 року внаслідок отриманих напередодні поранень на Запорізькому напрямку. Прощання має відбутися об 11 ранку 18 серпня на Майдані Незалежності в Києві.

## Творчість
У своїй творчості зосереджувався на соціально-політичній тематиці. Автор низки простих політичних плакатів. Також працює з такими в царині графіки, живопису, стріт-арту та перформансу. Найкращим інструментом донесення думки вважає текст, тому в його роботах текстова частина відіграє важливу роль.
«Я обираю анархо-синдикалізм, нехай мене запам'ятають як одного з тих, хто обрав анархо-синдикалізм. Ця ідентичність мені набагато важливіша ніж — художник чи рисувальник».

— Давид Чичкан
На думку критика Костянтина Дорошенка: «Давид Чичкан вважає себе анархо-синдикалістом. Його мистецьку практику порівнюють із плакатом, проте вона більше споріднена з українською іконою, що з ХVІ ст. поєднує композиційну схематичність і чіткий символізм із побутовістю та навіть іронією народної естетики… Подібна стилістика важлива для Давида як доступна для сприйняття глядача будь-якого рівня освіти. Художник є послідовним противником елітарності.».

### Художні виставки
- 2016 — «Під час війни», Артсвіт, Дніпро.
- 2017 — П'ята Одеська бієнале, Музей сучасного мистецтва Одеси;
- 2017 — Київська бієнале «Київський Інтернаціонал», Центр візуальної культури, Київ;
- 2017 — «Втрачена можливість», Центр візуальної культури, Київ (була розгромлена[3]);
- 2018 — виставка «Перманентна революція», Музей Людвига, Будапешт, Угорщина;
- 2018 — фестиваль WarsawUnderConstruction, Музей сучасного мистецтва Варшави, Варшава, Польща;
- 2018 — Перша Варшавська бієнале. Варшава, Польща;
- 2019 — виставка «Між вогнем і вогнем. Українське мистецтво зараз», Відень, Австрія;
- 2020 — «Портрети, які говорять», BereznitskyArtFoundation, Київ;
- 2021 — «Гривні альтернативні», Артсвіт, Дніпро;
- 2022 — «Стрічки та трикутники», Львівський муніципальний мистецький центр, Львів (запланована робота 4—28 лютого[15], зазнала нападу[14]);
- 2022—2023 — «Зі стрічками та прапорами», Ужгород, Запоріжжя, Кривий Ріг,[16]

## Рід
- Прадід — Леонід Чичкан — радянський художник-соцреаліст, з 1971 року — професор Київського художнього інституту.
- Дід — Аркадій Чичкан — український художник-нонконформіст, учасник легендарної «Виставки 13-ти» (1979), що була виявом пасивного опору українського живопису проти соцреалізму.
- Батьки: Тетяна Ілляхова та Ілля Чичкан — художники. Ілля Чичкан представник Нової хвилі в українському мистецтві.
  - Сестра — Олександра Чичкан (нар. 1988) — українська художниця[17].

title: Чичкан Давид Ілліч

wikitext:
{{Нещодавно помер}}
{{Однофамільці|Чичкан}}
{{Художник
|Місце смерті = [[Запорізька область]], [[Україна]]
|Роки творчості = 2010 – 2025 рр.
|напрямок = [[графіка]], [[плакат]], [[стріт-арт]], [[інсталяція]]
}}

'''Давич Ілліч Чичкан''' ([[15 квітня]] [[1986]], м. [[Київ]] — [[10 серпня]] [[2025]], [[Запорізька область]]<ref name="zahybel"/>) — український художник та [[Анархізм|анархіст]]<ref name="УП17"/>. Син художників Тетяни Ілляхової й [[Чичкан Ілля Аркадійович|Іллі Чичкана]].

== Життєпис ==
Народився 1986-го року в Києві у родині художників. Мешкав та працював у Києві.

Розпочав свою художню практику на початку 2000-х рр. Увійшов до складу творчого угруповання «А. Е.». Брав участь в протестних рухах і анархістських ініціативах.

У 2018 р. проілюстрував «Адміністративний кодекс України» видавництва «[[Основи (видавництво, Київ)|Основи]]»<ref>{{cite web |last=Баштовий |first=Андрій |title=«Бабусі з бонгом»: Давид Чичкан ілюструє Адміністративний кодекс |website=The Village Україна |date=2025-03-18 |url=https://www.village.com.ua/village/knowledge/book-of-the-week/269337-babusi-z-bongom-david-chichkan-ilyustrue-administrativniy-kodeks |access-date=2025-08-15}}</ref>.

Восени 2023 став співавтором стінопису з [[Махно Нестор Іванович|Нестором Махном]] у [[Запоріжжя|Запоріжжі]]<ref>{{cite news |last1=Баздирєва |first1=Єлизавета |last2=Черевата |first2=Ганна |title=У Запоріжжі з'явився новий стінопис із Нестором Махном |work=Суспільне |date=2023-10-11 |url=https://suspilne.media/zaporizhzhia/592123-u-zaporizzi-zavivsa-novij-stinopis-iz-nestorom-mahnom-so-vidomo/ |access-date=2025-08-15}}</ref>.

На виставки Давида Чичкана неодноразово нападали його політичні опоненти: так, у лютому 2017 року вони розгромили його виставку «Втрачена можливість» у [[Центр візуальної культури|Центрі візуальної культури]], присвячену протестам на Майдані, учасником яких були Чичкан і його товариші<ref>{{Cite news |last=Мрачник |first=Дмитро |url=https://hromadske.ua/posts/nevidomi-pohromyly-vystavku-khudozhnyka-chychkana-u-kyievi |title=Невідомі погромили виставку художника Чичкана у Києві |date=2017-02-07 |work=Hromadske |access-date=2025-08-11}}</ref><ref>{{Cite web |last=Громлюк |first=Ілона |url=https://www.bbc.com/ukrainian/articles/c0qllplj5ygo |title=На фронті загинув художник Давид Чичкан. Чим він відомий |date=2025-08-11 |website=BBC News Україна |access-date=2025-08-16}}</ref>. Тоді на захист художника виступила низка ветеранів АТО<ref>{{Cite news|url=https://life.pravda.com.ua/culture/2017/02/10/222558/|title=Ветерани АТО обурилися нападом на виставку Чичкана у відкритому листі|date=10 лютого 2017|work=Українська правда}}</ref>. Напередодні повномасштабного російського вторгнення у лютому 2022 року робилися спроби зірвати виставку «Стрічки та трикутники» в львівському мистецькому центрі<ref>{{Cite web |last=Родак |first=Катерина |url=https://zaxid.net/grupa_nevidomih_uvirvalas_u_lvivskiy_mistetskiy_tsentr_n1535836 |title=Група невідомих зірвала виставку у львівському мистецькому центрі |date=2022-02-13 |website=Zaxid.net |access-date=2025-08-11}}</ref>.

У середині січня 2024 [[Одеський національний художній музей]] скасував заплановане на 21 січня відкриття виставки Чичкана «Зі стрічками і прапорами». В анонсі повідомлялося, що на ній мали бути представлені портрети військовиків, зображені у стилістиці політичного плаката кінця ХІХ — першої половини XX століть. Художник, за власними словами, таким чином «прагнув підкреслити відмінність армії вільних людей із різноманітними поглядами від знеособленої маси окупантів… Герої його робіт — представники анархістського та антиавторитарного соціалістичного рухів, які стоять на захисті України в лавах [[Збройні сили України|ЗСУ»]]. Противники виставки закликали її скасувати через погляди Чичкана. Вони стверджували, що художник у своїх роботах прирівнював українських захисників до російських військових<ref>{{cite news |last=Шукова |first=Ольга |title=В Одеському художньому музеї «тимчасово відмінили» відкриття виставки |work=Суспільне |date=2024-01-19 |url=https://suspilne.media/odesa/664936-v-odeskomu-hudoznomu-muzei-skasovuvali-vistavku-davida-cickana-aka-pricina-ta-so-kaze-hudoznik/ |access-date=2025-08-15}}</ref>.

У вересні 2024 року добровільно долучився до лав Збройних сил України<ref>{{Cite news |last=Найденко |first=Юлія |url=https://life.nv.ua/ukr/znamenitosti/skandalniy-hudozhnik-anarhist-david-chichkan-povidomiv-shcho-zahishchaye-ukrajinu-zi-zbroyeyu-v-rukah-foto-50455237.html |title=«Два тижня на бойових одбув». Скандальний український художник-анархіст Давид Чичкан повідомив, що захищає Україну зі зброєю в руках |work=New Voice |date=2024-10-02 |access-date=2025-08-11}}</ref> та служив у мінометному розрахунку.

Помер 10 серпня 2025 року внаслідок отриманих напередодні поранень на Запорізькому напрямку<ref name="zahybel">{{cite news |url=https://suspilne.media/culture/1087500-david-cickan-zaginuv-na-zaporizkomu-napramku-hudoznik-ta-vijskovij-otrimav-poranenna-ne-sumisni-z-zittam/ |title=Давид Чичкан загинув на фронті |date=2025-08-10 |work=Суспільне |access-date=2025-08-11}}</ref>. Прощання має відбутися об 11 ранку 18 серпня на Майдані Незалежності в Києві<ref>{{cite news |last=Большакова |first=Анастасія |title=У Києві прощатимуться з художником та військовим Давидом Чичканом |work=Українська правда |date=2025-08-15 |url=https://life.pravda.com.ua/culture/proshchannya-z-davidom-chichkanom-309783/ |access-date=2025-08-15}}</ref>.

== Творчість ==
У своїй творчості зосереджувався на соціально-політичній тематиці. Автор низки простих політичних [[плакат]]ів. Також працює з такими в царині [[Графіка|графіки]], [[живопис]]у, [[стріт-арт]]у та [[перформанс]]у. Найкращим інструментом донесення думки вважає текст, тому в його роботах текстова частина відіграє важливу роль.<blockquote>''«Я обираю анархо-синдикалізм, нехай мене запам'ятають як одного з тих, хто обрав анархо-синдикалізм. Ця ідентичність мені набагато важливіша ніж — художник чи рисувальник».''<ref>{{Cite web |url=https://supportyourart.com/conversations/davidchichkan/ |title=Давид Чичкан: про анархо-синдикалізм і політичні плакати |last=Калита |first=Настя |date=2019-07-15 |website=Your Art |access-date=2025-08-14}}</ref>

— Давид Чичкан</blockquote>На думку критика [[Дорошенко Костянтин Володимирович|Костянтина Дорошенка]]: ''«Давид Чичкан вважає себе [[Анархо-синдикалізм|анархо-синдикалістом]]. Його мистецьку практику порівнюють із плакатом, проте вона більше споріднена з українською іконою, що з ХVІ ст. поєднує композиційну схематичність і чіткий символізм із побутовістю та навіть іронією народної естетики… Подібна стилістика важлива для Давида як доступна для сприйняття глядача будь-якого рівня освіти. Художник є послідовним противником елітарності.»''<ref name="дор"/>.
[[Файл:Maria by David Chichkan.jpg|міні|327x327пкс|«Mariya», акварель, 2016 р. Автор: Давид Чичкан]]

=== Художні виставки ===
* 2016 — «Під час війни», [[Артсвіт]], Дніпро.
* 2017 — П'ята Одеська бієнале, [[Музей сучасного мистецтва Одеси]];
* 2017 — Київська бієнале «Київський Інтернаціонал», [[Центр візуальної культури]], Київ;
* 2017 — «Втрачена можливість», [[Центр візуальної культури]], Київ (була розгромлена<ref name="УП17">{{cite web |last=Папаш |first=Ольга |title=Давид Чичкан: Если идти до конца, придется декоммунизировать Лесю Украинку |website=Українська правда |date=2017-02-09 |url=https://life.pravda.com.ua/culture/2017/02/9/222532/ |language=ru |access-date=2025-08-16}}</ref>);
* 2018 — виставка «Перманентна революція», Музей Людвига, Будапешт, Угорщина;
* 2018 — фестиваль WarsawUnderConstruction, Музей сучасного мистецтва Варшави, Варшава, Польща;
* 2018 — Перша Варшавська бієнале. Варшава, Польща;
* 2019 — виставка «Між вогнем і вогнем. Українське мистецтво зараз», Відень, Австрія;
* 2020 — «Портрети, які говорять», BereznitskyArtFoundation, Київ;
* 2021 — «Гривні альтернативні», [[Артсвіт]], Дніпро;
* 2022 — «Стрічки та трикутники», [[Львівський муніципальний мистецький центр]], Львів (запланована робота 4—28 лютого<ref>{{cite web |title=Це треба бачити! 10 мистецьких виставок, на які варто сходити в лютому |website=Українська правда |date=2022-02-02 |url=https://life.pravda.com.ua/culture/2022/02/2/247318/ |access-date=2025-08-16}}</ref>, зазнала нападу<ref name="дор">{{cite web |last=Дорошенко |first=Костянтин |title=Розберемось із Давидом Чичканом. Про що виставка художника, яка спричинила напад на мистецький центр у Львові? |website=Українська правда |date=2022-02-20 |url=https://life.pravda.com.ua/culture/2022/02/20/247514/ |access-date=2025-08-16}}</ref>);
* 2022—2023 — «Зі стрічками та прапорами», Ужгород, Запоріжжя, Кривий Ріг,<ref>[https://www.facebook.com/david.chichkan/posts/pfbid0KXvdBmXfuSsiL3feMhebn1zcdc2KA4msAJEEGfhZEvQFSeYLaYBBuHbJgUvYZMmnl Ось опис та декілька зображень з мого проєкту «Зі стрічками та прапорами» (2022—2023), який я показав в Ужгороді, Запоріжжі та Кривому Розі, однак на жаль не зміг показати в #ONFAM / Одеський національний художній музей.]</ref>

== Рід ==
* Прадід — [[Чичкан Леонід Ілліч|Леонід Чичкан]] — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] художник-[[Соціалістичний реалізм|соцреаліст]], з 1971 року — професор [[Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури|Київського художнього інституту]].
* Дід — [[Чичкан Аркадій Леонідович|Аркадій Чичкан]] — український художник-[[Нонконформізм|нонконформіст]], учасник легендарної «Виставки 13-ти» (1979), що була виявом пасивного опору українського живопису проти соцреалізму.
* Батьки: Тетяна Ілляхова та [[Чичкан Ілля Аркадійович|Ілля Чичкан]] — художники. Ілля Чичкан представник [[Нова хвиля (українська)|Нової хвилі]] в українському мистецтві.
** Сестра — [[Чичкан Олександра Іллівна|Олександра Чичкан]] ({{н}} 1988) — українська художниця<ref>{{Cite news|url=https://file.liga.net/ua/persons/ilya-chichkan|title=Ілля Чичкан|last=|first=|date=|language=|work=LIGA|accessdate=2018-11-18}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://artsvit.dp.ua/collection/davd-chichkan/ Сторінка Давида Чичкана] на сайті галереї [[Артсвіт]]
{{нк}}
{{Учасники РУВ|А|загинув=так}}

[[Категорія:Уродженці Києва]]
[[Категорія:Померли в Запорізькій області]]
[[Категорія:Українські художники]]
[[Категорія:Художники Києва]]
[[Категорія:Українські анархісти]]
[[Категорія:Анархо-синдикалісти]]
[[Категорія:Українські воїни, загиблі під час російського вторгнення в Україну 2022]]
[[Категорія:Українські митці, що загинули під час російсько-української війни, захищаючи Україну]]
[[Категорія:Митці України XXI століття]]
[[Категорія:Сучасне мистецтво]]

title: Чичкан Давид Ілліч

Народження: 15 квітня 1986 ( 1986-04-15 ) Київ , Українська РСР , СРСР

Країна: Україна

Діяльність: художник , активіст

Напрямок: графіка , плакат , стріт-арт , інсталяція

Батько: Чичкан Ілля Аркадійович

Учасник: Російсько-українська війна (з 2014)


text:
# Buffel
Buffel (англ. Buffalo) — броньований транспортний засіб піхоти, який використовувався силами оборони Південної Африки під час прикордонної війни Південної Африки. Buffel також використовувався як бойова броньована машина і добре зарекомендував себе в цій ролі. Він замінив старіший БТР Hippo на базі Bedford RL, а сам був замінений на Mamba з 1995 року в Південній Африці , але продовжує використовуватися в інших місцях, зокрема на Шрі-Ланці.

## Історія виробництва
Buffel був першим справді ефективним бронетранспортером із захистом від наземних мін, який надійшов на озброєння будь-де. Південноафриканська армія почала розгортати його в оперативній зоні з 1978 року. Buffel був вдосконаленим у порівнянні з Bosvark, який мало захищав водія. У 1974 році 54 шасі Mercedes-Benz Unimog 416–162 були спішно переобладнані в Bosvark 61 базовою майстернею в Преторії. Bosvark запропонував екіпажу обмежений протимінний захист, але компенсував це хорошою рухливістю на бездоріжжі. За оцінками, до припинення виробництва було поставлено близько 2400 Buffel. Шрі-Ланка придбала Buffel у 1980-х роках, а на початку 1990-х автомобіль було експортовано до Уганди.
Buffel (африкаанс. Buffalo) не був повністю виготовленим у Південній Африці транспортним засобом, але використовував шасі, двигун та деякі інші компоненти Mercedes-Benz U416-162 Unimog, які були оснащені броньованою машиною водія вітчизняної розробки. кабіна і окреме броньоване десантне відділення. Кабіна розташовувалася ліворуч, а моторний відсік - праворуч. Пізніші моделі замінили оригінальний двигун Mercedes-Benz OM352 копіями, виготовленими за ліцензією на заводі Atlantis Diesel Engines поблизу Кейптауна.
Протимінний захист забезпечував V-подібний корпус під цими відсіками, який досить ефективно відбивав вибух. Десантне відділення містило два пластикові баки в нижній частині під підлогою: 200-літровий паливний бак і 100-літровий бак для води. Бак для води забезпечував питною водою пасажирів за допомогою крана в задній частині автомобіля.
Щоб допомогти розсіяти енергію від попадання на міну, великі шини іноді наповнювали водою, додаючи близько 500 кг на колесо до ваги автомобіля.

## Варіанти
Варіанти SAA
- Buffel - оригінал
- Buffel Mk 1 - Покращений захист двигуна та втулки (бампер)
- Buffel Mk 1B - Дискові гальма замінені барабанними[1]
- Log Buffel - Логістична/Вантажна версія, стандартний Buffel зі знятим сидінням із десантного відділення
- Buffel Mk IIA — це, по суті, реконструкція попередніх Mk 1 із закритим десантним відділенням, задніми дверима і великими куленепробивними вікнами з боків і ззаду. Згадується як Моффель.[1]
- Buffel Mk IIB - Вантажний носій. Армія SA замовила 57 таких на початку 1980-х років. Вантажопідйомність заявлена як 2,637 тонни.[1]

Варіанти SAAF
- Bulldog - на базі вантажівки SAMIL 20 з кабіною водія справа. Бульдог використовувався SAAF для патрулювання аеродромів. Варіант під назвою Ystervark був виготовлений і використовувався в ролі протиповітряної установки.[1]
- Rhino — подальший розвиток Bulldog, але водій сидить у повністю закритому десантному відділенні. 20 було виготовлено для SAAF.[1]

Шрі-ланкійські варіанти
- Unicorn – Армія Шрі-Ланки випустила версію оригіналу Buffel.
- Unibuffel Mk II армії Шрі-ЛанкиUnibuffel - Армія Шрі-Ланки виробляла версії Mk I і Mk II з двигуном Tata і Leyland і закритим десантним відділенням.

## Оператори

### Поточні оператори
- Малаві: 1; Варіант Rhino.[5]
- Шрі-Ланка: 47; [5] інші варіанти, виготовлені як Unicorn і Unibuffel.[6]
- Уганда: 55; 20[7][8] на службі в армії та 35[9] на службі в національній поліції.
- Місія ООН у Південному Судані: 3[10]
- Замбія: 1; Варіант Rhino.[5]
- Багатовимірна інтегрована місія ООН зі стабілізації в Малі; дев'ять Unibuffels були розгорнуті до Mail відповідно до термінових оперативних потреб для миротворчих операцій у Малі.[11]

### Колишні оператори
- Південна Африка: Раніше близько 2400 в експлуатації; всі пішли на пенсію та замінені Мамбою.[6]
- Група допомоги в перехідний період ООН: 1[5]
- Зімбабве: Можливо, успадковано від Родезії.[12]

## Бойова історія
- Громадянська війна в Родезії
- Громадянська війна в Анголі
- Прикордонна війна Південної Африки
- Друга війна в Конго
- Громадянська війна на Шрі-Ланці

title: Buffel

wikitext:
{{Infobox Weapon
| назва                = Buffel
| зображення           = Buffel armoured personnel carrier (9673155629).jpg
| підпис               = Знятий з експлуатації ''Buffel'' в [[Порт-Елізабет]].
| походження           = [[Південна Африка]]
| тип                  = MPAV
| є_техніка            = так
| розробник            = [[Council for Scientific and Industrial Research]]
| вага                 = 6.14 т
| довжина              = 5,1 м (16,73 футів)
| ширина               = 2,05 м (6,73 футів)
| висота               = 2,95 м (9,68 футів)
| десант               = 1+10
| основне_озброєння    = Додатковий [[Browning М1919 #M1919A4|M1919A4]] / [[FN MAG]] 7,62 мм MG
| підвіска             = Колісний 4×4
| дальність_техніки    = 1000 км (620 миль)
| швидкість            = Дорога 96 км/год (60 миль/год)<br> Бездоріжжя 30 км/год (19 миль/год)
}}

'''Buffel''' ({{lang-en|Buffalo}}) — броньований транспортний засіб піхоти, який використовувався силами оборони Південної Африки під час [[Війна за незалежність Намібії|прикордонної війни Південної Африки]]. Buffel також використовувався як бойова броньована машина і добре зарекомендував себе в цій ролі. Він замінив старіший БТР Hippo на базі Bedford RL, а сам був замінений на [[Mamba (БТР)|Mamba]] з 1995 року в Південній Африці <ref name=":0">{{Cite book
|url=http://www.30degreessouth.co.za/surviving_the_ride.htm
|title=Surviving The Ride |year=19 вересня 2014 р
|publisher=30 Degrees South
|isbn=978-1-928211-17-4
|access-date=2015-07-24
}}</ref>, але продовжує використовуватися в інших місцях, зокрема на Шрі-Ланці.

== Історія виробництва ==
Buffel був першим справді ефективним бронетранспортером із захистом від наземних мін, який надійшов на озброєння будь-де.<ref>{{Cite web|url=https://tanks-encyclopedia.com/coldwar/South_Africa/buffel-apc-mpv|title=Buffel APC/MPV|last=Heydenrychsays|first=Willem|date=2019-10-31|publisher=Tank Encyclopedia|language=en-US|access-date=2021-02-03}}</ref> Південноафриканська армія почала розгортати його в оперативній зоні з 1978 року. Buffel був вдосконаленим у порівнянні з Bosvark, який мало захищав водія. У 1974 році 54 [[шасі]] Mercedes-Benz [[Unimog]] 416–162 були спішно переобладнані в Bosvark 61 базовою майстернею в [[Преторія|Преторії]]. Bosvark запропонував екіпажу обмежений протимінний захист, але компенсував це хорошою рухливістю на бездоріжжі.<ref name=":0" /><ref>{{Citation|last=Engelbrecht|first=Leon|title=Fact file: Mamba APC/MRAP|publisher=DefenceWeb|date=2010-01-21|url=http://www.defenceweb.co.za/index.php?option=com_content&view=article&id=6254:fact-file-mamba-apcmrap&catid=79:fact-files&Itemid=159|access-date=2013-07-09}}</ref> За оцінками, до припинення виробництва було поставлено близько 2400 Buffel. Шрі-Ланка придбала Buffel у 1980-х роках, а на початку 1990-х автомобіль було експортовано до Уганди.<ref name=":0" />

Buffel ([[африкаанс]]. Buffalo) не був повністю виготовленим у Південній Африці транспортним засобом, але використовував шасі, двигун та деякі інші компоненти [[Mercedes-Benz]] U416-162 [[Unimog]],<ref name=":0" /> які були оснащені броньованою машиною водія вітчизняної розробки. кабіна і окреме броньоване десантне відділення. Кабіна розташовувалася ліворуч, а моторний відсік - праворуч. Пізніші моделі замінили оригінальний двигун Mercedes-Benz OM352<ref name=":0" /> копіями, виготовленими за ліцензією на заводі Atlantis Diesel Engines поблизу [[Кейптаун|Кейптауна]].

Протимінний захист забезпечував [[Корпус бронеавтомобілів з клиноподібним днищем|V-подібний корпус]] під цими відсіками, який досить ефективно відбивав вибух. Десантне відділення містило два пластикові баки в нижній частині під підлогою: 200-літровий паливний бак і 100-літровий бак для води. Бак для води забезпечував питною водою пасажирів за допомогою крана в задній частині автомобіля.

Щоб допомогти розсіяти енергію від попадання на міну, великі шини іноді наповнювали водою, додаючи близько 500 кг на колесо до ваги автомобіля.<ref>{{Cite web|url=https://tanks-encyclopedia.com/coldwar/South_Africa/buffel-apc-mpv|title=Buffel APC/MPV|last=Heydenrychsays|first=Willem|date=2019-10-31|website=Tank Encyclopedia|language=en-US|access-date=2021-02-03}}</ref>

== Варіанти ==
[[Файл:Buffel Mk IIA.jpg|міні|Buffel Mk IIA на полігоні Геротек.]][[Файл:Twinbuffels.JPG|міні|Rhino (ліворуч) і Bulldog(праворуч) з південноафриканської армії бази ВПС Сварткоп.]]
Варіанти SAA

* '''Buffel''' - оригінал
* '''Buffel Mk 1''' - Покращений захист двигуна та втулки (бампер)
* '''Buffel Mk 1B''' - Дискові гальма замінені барабанними<ref name=":0" />
* '''Log Buffel''' - Логістична/Вантажна версія, стандартний Buffel зі знятим сидінням із десантного відділення
* '''Buffel Mk IIA''' — це, по суті, реконструкція попередніх Mk 1 із закритим десантним відділенням, задніми дверима і великими куленепробивними вікнами з боків і ззаду. Згадується як '''Моффель'''.<ref name=":0" />
* '''Buffel Mk IIB''' - Вантажний носій. Армія SA замовила 57 таких на початку 1980-х років. Вантажопідйомність заявлена як 2,637 тонни.<ref name=":0" />

Варіанти SAAF

* '''Bulldog''' - на базі вантажівки SAMIL 20 з кабіною водія справа. Бульдог використовувався SAAF для патрулювання аеродромів. Варіант під назвою ''[[Їжатець африканський|Ystervark]]'' був виготовлений і використовувався в ролі протиповітряної установки.<ref name=":0" />
* '''Rhino''' — подальший розвиток Bulldog, але водій сидить у повністю закритому десантному відділенні. 20 було виготовлено для SAAF.<ref name=":0" />
Шрі-ланкійські варіанти
[[Файл:Sri Lanka Military 0204.jpg|міні|Загін спеціального призначення поліції Шрі-Ланки Unicorn]]

* '''Unicorn''' – Армія Шрі-Ланки випустила версію оригіналу Buffel.
* [[Файл:Sri Lanka Military 0200.jpg|міні|Unibuffel Mk II армії Шрі-Ланки]][[Unibuffel|'''Unibuffe'''l]] - Армія Шрі-Ланки виробляла версії Mk I і Mk II з двигуном [[Tata Motors|Tata]] і [[Leyland]] і закритим десантним відділенням.

== Оператори ==

=== Поточні оператори ===

* {{Прапор|MWI}} [[Малаві]]: 1; Варіант ''Rhino''.<ref name=":1">{{Cite web|url=http://armstrade.sipri.org/armstrade/page/trade_register.php|title=Trade Registers|website=Armstrade.sipri.org|access-date=2014-11-20|archive-date=2010-04-14|archive-url=https://web.archive.org/web/20100414022558/http://armstrade.sipri.org/armstrade/page/trade_register.php|url-status=dead}}</ref>
* {{Прапор|SRI}} [[Шрі-Ланка|Шрі-Ланка:]] 47; [5] інші варіанти, виготовлені як Unicorn і Unibuffel.<ref name=":2">{{Cite book
|title=Surviving the Ride: A pictorial history of South African Manufactured Mine-Protected vehicles |last=Camp
|first=Steve
|last2=Helmoed-Römer
|first2=Heitman
|year=Листопад 2014 року
|publisher=30 Degrees South
|location=Пайнтаун
|page=31, 239
|isbn=978-1928211-17-4
}}</ref>
* {{Прапор|UGA}} [[Уганда]]: 55; 20<ref>{{Cite web|url=http://www.defenceweb.co.za/index.php?option=com_content&view=article&id=37705%3Auganda-peoples-defence-force&catid=119%3Aafrican-militaries|title=Ugandan People's Defence Force|date=2015-01-30|publisher=defenceweb.co.za|archive-url=https://web.archive.org/web/20161230214309/http://www.defenceweb.co.za/index.php?option=com_content&view=article&id=37705%3Auganda-peoples-defence-force&catid=119%3Aafrican-militaries|archive-date=2016-12-30|access-date=2015-06-28}}</ref><ref>{{Cite web|url=http://www.crisisgroup.org/~/media/Files/africa/central-africa/dr-congo/Scramble%20for%20the%20Congo%20Anatomy%20of%20an%20Ugly%20War.pdf|title=Scramble for the Congo - Anatomy of an Ugly War|date=2000-12-20|publisher=ICG Africa|archive-url=https://web.archive.org/web/20131029201147/http://www.crisisgroup.org/~/media/Files/africa/central-africa/dr-congo/Scramble%20for%20the%20Congo%20Anatomy%20of%20an%20Ugly%20War.pdf|archive-date=2013-10-29|url-status=dead|access-date=2013-06-18}}</ref> на службі в армії та 35<ref>{{cite news|url=http://allafrica.com/stories/200505021115.html|title=Uganda: SA Sends in Police Armour as Museveni Faces Civil Unrest|author=<!--Staff writer(s); no by-line.-->|date=22 квітня 2005|location=Washington, D.C.|work=South Scan|archive-url=https://web.archive.org/web/20161230215120/http://allafrica.com/stories/200505021115.html|archive-date=30 грудня 2016|access-date=30 грудня 2016}}{{cbignore}}</ref> на службі в національній поліції.
* {{Прапор|UN}} Місія ООН у Південному Судані: 3<ref>{{Cite web|url=https://disarmament-library.un.org/UNODA/Library.nsf/d9bd7202606db03185257c62005498f6/b4b18fedf6983c3b85257d3900432399/$FILE/A%2069%20124.pdf|title=United Nations Register of Conventional Arms: Report of the Secretary-General|last=<!--Staff writer(s); no by-line.-->|date=15 липня 2014 р|website=United Nations|location=Нью-Йорк|archive-url=https://web.archive.org/web/20170805033952/https://disarmament-library.un.org/UNODA/Library.nsf/d9bd7202606db03185257c62005498f6/b4b18fedf6983c3b85257d3900432399/$FILE/A%2069%20124.pdf|archive-date=5 серпня 2017 р|access-date=4 жовтня 2016 р}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170805033952/https://disarmament-library.un.org/UNODA/Library.nsf/d9bd7202606db03185257c62005498f6/b4b18fedf6983c3b85257d3900432399/$FILE/A%2069%20124.pdf |date=2017-08-05 }}</ref>
* {{Прапор|ZMB}} [[Замбія]]: 1; Варіант ''Rhino''.<ref name=":1" />
* {{Прапор|UN}} Багатовимірна інтегрована місія ООН зі стабілізації в Малі; дев'ять Unibuffels були розгорнуті до Mail відповідно до термінових оперативних потреб для миротворчих операцій у Малі.<ref>{{Cite web|url=http://www.sundaytimes.lk/190317/news/mali-needs-us-341034.html|title='Mali needs us' {{!}} The Sunday Times Sri Lanka}}</ref>

=== Колишні оператори ===

* {{Прапор|ПАР}} [[Південно-Африканська Республіка|Південна Африка]]: Раніше близько 2400 в експлуатації; всі пішли на пенсію та замінені Мамбою.<ref name=":2" />
* {{Прапор|UN}} Група допомоги в перехідний період ООН: 1<ref name=":1" />
* {{Прапор|ZWE}} [[Зімбабве|Зімбабве:]] Можливо, успадковано від [[Родезія|Родезії]].<ref>{{Cite book
|title=Jane's Weapon Systems, 1986–87 |last=Pretty
|first=Ronald
|year=Листопад 1986 року
|edition=1986
|pages=1021
|isbn=978-0710608321
}}</ref>

== Бойова історія ==

* [[Громадянська війна в Родезії]]
* [[Громадянська війна в Анголі]]
* [[Війна за незалежність Намібії|Прикордонна війна Південної Африки]]
* [[Друга конголезька війна|Друга війна в Конго]]
* [[Громадянська війна на Шрі-Ланці]]

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Сучасні колісні БМП, БТР і бронеавтомобілі}}

[[Категорія:Зброя ПАР]]
[[Категорія:Бронеавтомобілі ПАР]]

title: Buffel

Тип: MPAV

Походження: Південна Африка

title: Історія виробництва

title: Характеристики

Головне · озброєння: Додатковий M1919A4 / FN MAG 7,62 мм MG

Підвіска: Колісний 4×4

Швидкість: Дорога 96 км/год (60 миль/год) · Бездоріжжя 30 км/год (19 миль/год)


text:
# Вишгородська міська територіальна громада
Вишгородська міська територіальна громада — територіальна громада в Україні, у Вишгородському районі Київської області. Адміністративний центр — місто Вишгород.
Площа громади — 95,77 км², населення — 30 716 осіб (2020).
Утворена 12 червня 2020 року шляхом об'єднання Вишгородської міської ради та Хотянівської сільської ради Вишгородського району.

## Населені пункти
У складі громади 1 місто (Вишгород) і 2 села:
- Осещина
- Хотянівка

## Старостинський округ
- Хотянівка (села Хотянівка, Осещина)

wikitext:
{{Громада України
| назва            = Вишгородська міська
| прапор           =
| герб             =
| мапа             =
| регіон           = [[Київська область]]
| міста            = 1
| смт              = 0
| села             = 2
| селища           = 0
| площа            = 95.77
| населення        = 30716
| рік              = 2020
| рада             = [[Вишгородська міська рада]]
| голова громади   = Момот Олексій Вікторович
| адреса           =
| код громади      =
| поштові індекси  =
| вебсторінка      =
}}
'''Вишгородська міська територіальна громада''' — [[Територіальна громада України|територіальна громада]] в [[Україні]], у [[Вишгородський район|Вишгородському районі]] [[Київська область|Київської області]]. Адміністративний центр — місто [[Вишгород]].

Площа громади — 95,77 км², населення — {{Formatnum: 30716}} осіб (2020).<ref name='пп-квс'>{{ПП-Київ-обл-2020}}</ref>

Утворена 12 червня 2020 року шляхом об'єднання [[Вишгородська міська рада|Вишгородської міської ради]] та Хотянівської сільської ради Вишгородського району.<ref>{{РКМУ-громади|Київська}}</ref>

== Населені пункти ==
У складі громади 1 місто ([[Вишгород]]) і 2 села:
* [[Осещина]]
* [[Хотянівка]]

== Старостинський округ ==
* Хотянівка (села Хотянівка, Осещина)

== Джерела ==
{{reflist}}
* {{ОКВРУ|96852}}
{{Вишгородська міська громада|nocat=1}}{{Київська область}}
{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}

[[Категорія:Громади Вишгородського району]]
[[Категорія:Громади України за алфавітом]]

title: Основні дані

Область: Київська область

Утворена: 2020 року

title: Територія та населення

Густота: 320,73 осіб/км²

title: Населені пункти

title: Органи влади

Рада: Вишгородська міська рада

Голова громади: Момот Олексій Вікторович


text:
# Спірідонов Роман Вадимович
Спірідонов Роман Вадимович (нар.19 квітня 1973, м. Алма-Ата, Казахська РСР) — герой Росії. Командир парашютно-десантного взводу, старший лейтенант.

## Біографія
Народився 19 квітня 1973 року у Алма-аті.
Відразу після закінчення середньої школи в 1990 році вступив до Алма-Атинського загальновійськового командного училища, а 1993 року через розформування навчального закладу був переведений до Ленінградського загальновійськового командного училища, яке він закінчив у 1994 році.
Брав участь у боях Першої чеченської війни з листопада 1995 по квітень 1996 року.
Наразі продовжує службу в Збройних силах Росії.

## Нагороди
За мужність і героїзм, виявлені під час виконання спеціального завдання Указом Президента Російської Федерації від 19 жовтня 1996 року лейтенанту Спірідонову Роману Вадимовичу присвоєно звання Героя Російської Федерації з врученням медалі «Золота Зірка».

title: Спірідонов Роман Вадимович

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                = Роман Спірідонов
| оригінал імені      = Спиридонов Роман Вадимович
| портрет             = Silver - replace this image male.svg
| розмір              = 120px
| підпис              = Спірідонов Роман Вадимович
| ім'я при народженні =
| дата народження     = 19.4.1973
| місце народження    = {{Прапорець|USR}} м. [[Алма-Ата]], [[Казахська Радянська Соціалістична Республіка|Казахська РСР]]
| дата смерті         =
| місце смерті        =
| прізвисько          =
| приналежність       = [[Файл:Medium emblem of the Armed Forces of the Russian Federation (27.01.1997-present).svg|20px]] [[Збройні сили Російської Федерації]]
| рід військ          = [[Файл:Medium emblem of the Воздушно-десантные войска Российской Федерации.svg|20px|]] [[Повітряно-десантні війська Росії]]
| роки служби         = 1990 — понині
| звання              = [[Старший лейтенант|старший лейтенант]]
| підрозділ           =
| командування        = Командир парашютно-десантного взводу
| битви               = [[Перша чеченська війна]]
| нагороди            = {{Герой Російської Федерації}}
| відносини           =
| інше                =
}}
'''Спірідонов Роман Вадимович''' ({{н}}[[19 квітня]] [[1973]], м. [[Алма-Ата]], [[Казахська Радянська Соціалістична Республіка|Казахська РСР]]) — герой Росії. Командир парашютно-десантного взводу, старший лейтенант.

== Біографія ==
Народився [[19 квітня]] [[1973]] року у [[Алма-Ата|Алма-аті]].

Відразу після закінчення середньої школи в 1990 році вступив до Алма-Атинського загальновійськового командного училища, а 1993 року через розформування навчального закладу був переведений до Ленінградського загальновійськового командного училища, яке він закінчив у 1994 році.

Брав участь у боях [[Перша чеченська війна|Першої чеченської війни]] з листопада 1995 по квітень 1996 року.

Наразі продовжує службу в [[Збройні сили Росії|Збройних силах Росії]].

== Нагороди ==
За мужність і героїзм, виявлені під час виконання спеціального завдання Указом Президента Російської Федерації від [[19 жовтня]] [[1996]] року лейтенанту Спірідонову Роману Вадимовичу присвоєно звання [[Герой Російської Федерації|Героя Російської Федерації]] з врученням медалі [[Золота зірка (медаль)|«Золота Зірка»]].

== Джерела ==
* [http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=6607 Герои страны. Спиридонов Роман Вадимович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120514135000/http://www.warheroes.ru/hero/hero.asp?Hero_id=6607 |date=14 травня 2012 }}. {{ref-ru}}

[[Категорія:Російські військовики]]
[[Категорія:Уродженці Алмати]]
{{Ізольована стаття}}

title: Спиридонов Роман Вадимович

Спиридонов Роман Вадимович: Спірідонов Роман Вадимович

Народження: 19 квітня 1973 (51 рік) · м. Алма-Ата, Казахська РСР

Приналежність: Збройні сили Російської Федерації

Рід військ: Повітряно-десантні війська Росії

Роки служби: 1990 — понині

Звання: старший лейтенант

Командування: Командир парашютно-десантного взводу

Війни / битви: Перша чеченська війна

Нагороди: Герой Російської Федерації


text:
# Найджел Фарадж
Найджел Пол Фераж (англ. Nigel Paul Farage; нар. 3 квітня 1964, Даун, Кент, Англія) — британський політик — засновник і колишній лідер Партії Незалежності Сполученого Королівства (UKIP), нинішній лідер Брекзіт партії. З 2010 по 2015. З 1999 року є членом Європейського парламенту, співголова фракції «Європа свободи та демократії».

## Біографічна довідка
Він закінчив Dulwich College. З 1982 Фераж працював у різних брокерських компаніях і товарно-сировинних ринках, у тому числі на Лондонській біржі металів. Він вів власну брокерську діяльність з початку 90-х років до 2002 року. Фераж брав активну участь у Консервативної партії, однак пішов з неї у 1992, коли уряд Джона Мейджора підписав Договір про утворення Європейського Союзу у Маастріхті. У 1993 році він став одним із засновників євроскептичної Партії незалежності Сполученого Королівства і був великим противником введення Євровалюти.
У 2014 році Найджел Фераж отримав титул «Британець року» газетою The Times.
У липні 2016 року він був великим прихильником успішної кампанії виходу з ЄС під час Британського Європейського референдуму. 4 грудня 2018 року, Найджел Фераж оголосив про вихід з Партії Незалежності Сполученого Королівства, після рішення лишити Джеральда Баттена главою партії. Фераж пояснив це рішення тим, що «ця партія не те, що потрібно Британії для виходу з ЄС.»
З 13 лютого 2019 року є членом партії Брекзіт у Парламенті Європейського Союзу. З 22 березня 2019 року, після відставки Катерини Блейклок офіційно визнаний лідером Брекзіт партії.

title: Найджел Фарадж

wikitext:
{{особа}}
{{У соціальних мережах
|facebook=nigelfarageofficial
|twitter=@Nigel_Farage
|youtube=UCmNMWQk53SZaN0WI6bnq1Gw}}

'''Найджел Пол Фераж''' ({{lang-en|Nigel Paul Farage}}; {{н}} {{Дата народження|3|4|1964}}, {{iw|Downe|Даун|en|Downe}}, [[Кент]], [[Англія]]) — [[Велика Британія|британський]] політик — засновник і колишній лідер [[Партія незалежності Сполученого Королівства|Партії Незалежності Сполученого Королівства]] (UKIP)<ref>{{Cite news|title=Profile: Nigel Farage, leader of UKIP|url=https://www.bbc.com/news/uk-politics-20543513|work=BBC News|date=2012-12-04|accessdate=2020-02-10|language=en-GB|first=Rosie|last=Goldsmith|archive-date=29 липня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190729211645/https://www.bbc.com/news/uk-politics-20543513}}</ref>, нинішній лідер Брекзіт партії. З [[2010]] по [[2015]]. З [[1999]] року є членом [[Європейський парламент|Європейського парламенту]], співголова фракції «[[Європа свободи та демократії]]».

== Біографічна довідка ==
Він закінчив ''Dulwich College''. З [[1982]] Фераж працював у різних брокерських компаніях і товарно-сировинних ринках, у тому числі на [[Лондонська біржа металів|Лондонській біржі металів]]. Він вів власну брокерську діяльність з початку [[1990-ті|90-х]] років до [[2002]] року. Фераж брав активну участь у [[Консервативна партія (Велика Британія)|Консервативної партії]], однак пішов з неї у [[1992]], коли уряд [[Джон Мейджор|Джона Мейджора]] підписав [[Маастрихтський договір|Договір про утворення Європейського Союзу]] у [[Маастріхт]]і. У [[1993]] році він став одним із засновників [[Євроскептицизм|євроскептичної]] Партії незалежності Сполученого Королівства і був великим противником введення Євровалюти.

У 2014 році Найджел Фераж отримав титул «Британець року» газетою ''[[Таймс|The Times]].''<ref>{{Cite news|title=Man of the Moment|url=https://www.thetimes.co.uk/article/man-of-the-moment-f2xjf78h6w9|accessdate=2020-02-10|issn=0140-0460|language=en|archive-date=16 травня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210516180931/https://www.thetimes.co.uk/article/man-of-the-moment-f2xjf78h6w9}}</ref>

У липні 2016 року він був великим прихильником успішної кампанії виходу з ЄС під час Британського Європейського референдуму.<ref>{{Cite news|title=Nigel Farage has earned his place in history as the man who led Britain out of the EU|url=https://www.telegraph.co.uk/news/2016/06/24/nigel-farage-has-earned-his-place-in-history-as-the-man-who-led/|work=The Telegraph|date=2016-06-24|accessdate=2020-02-10|issn=0307-1235|language=en-GB|first=Asa|last=Bennett|archive-date=27 червня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160627065428/http://www.telegraph.co.uk/news/2016/06/24/nigel-farage-has-earned-his-place-in-history-as-the-man-who-led/}}</ref> 4 грудня 2018 року, Найджел Фераж оголосив про вихід з Партії Незалежності Сполученого Королівства, після рішення лишити Джеральда Баттена главою партії. Фераж пояснив це рішення тим, що «ця партія не те, що потрібно Британії для виходу з ЄС.»<ref>{{Cite news|title=With a heavy heart, I am leaving Ukip. It is not the Brexit party our nation so badly needs|url=https://www.telegraph.co.uk/politics/2018/12/04/heavy-heart-leaving-ukip-not-brexit-party-nation-badly-needs/|work=The Telegraph|date=2018-12-04|accessdate=2020-02-10|issn=0307-1235|language=en-GB|first=Nigel|last=Farage|archive-date=13 лютого 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20200213011523/https://www.telegraph.co.uk/politics/2018/12/04/heavy-heart-leaving-ukip-not-brexit-party-nation-badly-needs/}}</ref>

З 13 лютого 2019 року є членом партії Брекзіт у Парламенті Європейського Союзу.<ref>{{cite tweet|user=Nigel_Farage|number=1095667469757435905|title=The UK’s Brexit negotiator is talking about a long delay to Article 50. The establishment are betraying Brexit.   I am now sitting as an MEP for The Brexit Party in the European Parliament.   Sign up to http://TheBrexitParty.org  below! |website=@Nigel_Farage |date=2019T04:54 |accessdate=2020-02-10 |language=en |first=Nigel |last=Farage |archive-date=13 лютого 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190213131008/https://twitter.com/Nigel_Farage/status/1095667469757435905}}</ref> З 22 березня 2019 року, після відставки Катерини Блейклок офіційно визнаний лідером Брекзіт партії.<ref>{{Cite news|title=Nigel Farage back as Brexit Party leader|url=https://www.bbc.com/news/uk-politics-47668067|work=BBC News|date=2019-03-22|accessdate=2020-02-10|language=en-GB|archive-date=2 квітня 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20190402201602/https://www.bbc.com/news/uk-politics-47668067}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://nigelfaragemep.co.uk/ Офіційний сайт]

{{Бібліоінформація}}
{{DEFAULTSORT:Фарадж, Найджел}}
[[Категорія:Члени Консервативної партії Великої Британії]]
[[Категорія:Депутати Європарламенту від Великої Британії]]
[[Категорія:Депутати Європарламенту (2014–2019)]]
[[Категорія:Німці Англії]]

{{UK-politician-stub}}

title: англ. Nigel Paul Farage

Ім'я при народженні: англ. Nigel Paul Farage

Прізвисько: Mr. Brexit

Народився: 3 квітня 1964 (61 рік) · Фарнборо, Бромлі, Великий Лондон, Лондон, Англія, Велика Британія

Країна: Велика Британія

Діяльність: політик, автобіограф, commodity broker, речник, диктор

Alma mater: Далідж-колледжd

Знання мов: англійська

Заклад: Drexel Burnham Lambertd, Ліонський кредит, Refcod і Natixisd

Посада: Член 59-го парламенту Сполученого Королівстваd

Партія: Реформуй Велику Британію

Конфесія: Англіканська церква і англіканство

Батько: Guy Oscar Justus Faraged

У шлюбі з: Kirsten Faraged