text:
# Бункерна
Бу́нкерна — кінцева вантажно-пасажирська залізнична станція Донецької дирекції Донецької залізниці.
Розташована в місті Хрестівка, Кіровська міська рада, Донецької області на  лінії Кумшацький — Бункерна. Є кінцевою, найближча станція Новий Юнком (8 км).
У свій час станція обслуговувала шахти «Світанок», «Тернопільську» та Імені Преподобного Сергія Радонезького. Через військову агресію Росії на сході України транспортне сполучення припинене.

wikiname: ukwiki

title: Бункерна

in_language: uk

wikitext:
{{Залізнична станція
|тип = станція
|Font-Color =
|Color =
|Name = Бункерна
|Line = [[Кумшацький]] — Бункерна
|Railway = [[Донецька залізниця]]
|Department = [[Донецька дирекція залізничних перевезень|Донецька дирекція]]
|населений_пункт = м. [[Хрестівка]]
|Image =
|lat_dir =N |lat_deg =48 |lat_min =08 |lat_sec =38
  |lon_dir =E |lon_deg =38 |lon_min =21 |lon_sec = 01
  |region                 =
  |CoordScale             =
|Date =
|Year = 1962
|ProjectName =
|OldName =
|NameProjects =
|Type =
|Arhitector =
|Enginer = <!--інженери-конструктори-->
|NumberOfPlatforms = 2
|NumberOfTracks = 5
|PlatformType = бічна, острівна
|PlatformForm = пряма
|PlatformLength = <!--довжина платформи (якщо у центрального зала і посадочних платформ різна довжина, занотовуєм)-->
|PlatformWidth = <!--ширина платформи (ширину центрального зала і посадочних платформ (окремо))-->
|Builder = <!--Забудовник, компанія, будівельно-монтажне управління, що збудувало станцію-->
|Street =
|TransTo =
|TransTo1 =
|DistanceKiev = 878
|Distance =
|Center =
|Distance2 = 46
|Center2 = [[Дебальцеве (станція)|Дебальцевого]]
|Distance3 = 93
|Center3 = [[Іловайськ (станція)|Іловайська]]
|Tariff =
|Code = 504400
|CodeExpress = 2214107
|services = {{+Каса}} {{+Станція}}
|services1 =
|Commons =
}}

{{Дебальцеве — Іловайськ}}
'''Бу́нкерна''' — кінцева вантажно-пасажирська [[залізнична станція]] [[Донецька дирекція залізничних перевезень|Донецької дирекції]] [[Донецька залізниця|Донецької залізниці]].

Розташована в місті [[Хрестівка]], [[Кіровська міська рада (Хрестівка)|Кіровська міська рада]], [[Донецька область|Донецької області]] на  лінії [[Кумшацький]] — '''Бункерна'''. Є кінцевою, найближча станція [[Новий Юнком]] (8 км).

У свій час станція обслуговувала шахти [[Шахта «Світанок»|«Світанок»]], «[[Шахта Тернопільська|Тернопільську]]» та [[Шахта імені Преподобного Сергія Радонезького|Імені Преподобного Сергія Радонезького]]. Через [[Війна на Сході України|військову агресію Росії на сході України]] транспортне сполучення припинене.

== Джерела ==
* {{ТК4}}
* {{ЖДС}}

{{railway-stub}}
{{Роздільні пункти Донецької дирекції ДЗ}}

{{Портали|Залізниця}}

[[Категорія:Транспорт Хрестівки]]
[[Категорія:Залізничні станції Донецької області]]
[[Категорія:Станції Донецької залізниці]]

title: Станція Бункерна Кумшацький — Бункерна · Донецька залізниця · Донецька дирекція · м. Хрестівка

Тип платформ(и): бічна, острівна

Форма платформи: пряма

Послуги: Квиткова каса · Залізнична станція

title: Дільниця Дебальцеве — Іловайськ

Вуглегірськ
0 · Дебальцеве
Попасна
Родакове
Штерівка
9 · Нікішине
22 · Бункерна
25 · Безчинська
р. Орлівка
р. Кринка
балка Харцизька
Микитівка
Таганрог I

6,8 · Чорнухине

| Луганська область | | Донецька область |

| 7,4 | | 0 | · Рідкодуб

11 · Нікішине

| 14,8 | | 0 | · Кумшацький

24,8 · Розсипна

30,3 · Пелагіївський

43,8 · Постникове

52 · Сердите

58,1 · Сороче

61 · Зуївський

65,4 · Орлова Слобода

73 · Скосирська

80,5 · Німчине

85,9 · Іловайськ


text:
# Ламах Євген Олегович
Євгеній Олегович Ламах (нар. 29 червня 1996, Лебедин, Сумська область) — український актор театру та кіно. Номінант на премії «Золота дзиґа» (2021) і «Кіноколо» (2019, 2020), засновник мистецької платформи MDA.

## Життєпис
Народився 29 червня 1996 року у місті Лебедин. Дитинство та юність провів у місті Суми.
Навчаючись в початковій школі «Журавушка», займався у театральному гуртку. Тут він й отримав перший акторський досвід — у музичній виставі «Король Дроздоборід».
Пізніше навчався у Сумській гімназії № 1, у класі з гуманітарним ухилом. Саме завдяки класному керівнику — Лідії Михайлюк, — яка викладала світову літературу, учні не тільки багато читали, а й намагались театралізовувати ти чи інші твори.
У шкільні роки Євген займався у Театрі-студії «Город С» (художній керівник Наталя Черкасенко).
Після школи вступив до Київського національного університету культури і мистецтв, закінчив театральну кафедру, майстерня Володимира Нечипоренка.
У 2016 році, навчаючись на 3 курсі КНУКіМ, дебютував як кіноактор — у т/с «Команда», режисер Кирил Капица.
У 2017 році, за версією сайту ZN.UA, Євген Ламах був названий одним з найперспективніших молодих акторів Українського кіно.
У 2019 році з Євгеном вийде одразу два фільми, де він зіграв головні ролі — Мишка у фільмі «Черкаси» та Андрія Савицького у фільмі «Крути 1918».
22 лютого 2023 відбулась прем‘єра нової стрічки з участю Євгена «Мирний 21» режисера Ахтема Сеітаблаєва, де той зіграв одну з провідних ролей.

## Фільмографія

### Кіно
- « Мирний-21» (2023)
- «Черкаси» (2019)
- «Крути 1918» (2019)
- «Будинок „Слово“: Нескінчений роман» (2024) - Іван Багряний
- «Іловайськ 2014. Батальйон Донбас» (2019)
- «Гола правда» (2020)

### Телебачення
- «Команда» (2016)
- «Конвой» (2017)
- «Пес» (2017)
- «Ментовські війни. Київ» (2017)
- «Соціальний ролик Люби» (2017)
- «Бюро легенд»
- «Танк» (2019)
- «Доктор Віра» (2020)
- «Рідня (телесеріал)» (2020)
- «Невірна» (2021)
- «Дільничний з ДВРЗ» (епізод) (2021)
- «Прикордонники» (2024)

## Нагороди й номінації
| Рік                                                     | Категорія                      | Фільм      | Результат |
| ------------------------------------------------------- | ------------------------------ | ---------- | --------- |
| Національна кінопремія «Золота дзиґа»                   |                                |            |           |
| 2021                                                    | Найкраща чоловіча роль         | Черкаси    | Номінація |
| Національна премія кінокритиків «Кіноколо»              |                                |            |           |
| 2019                                                    | Найкращий актор                | Черкаси    | Номінація |
| 2020                                                    | Найкращий актор                | Бульмастиф | Номінація |
| Трускавецький міжнародний кінофестиваль «Корона Карпат» |                                |            |           |
| 2021                                                    | Приз за найкращу чоловічу роль | Черкаси    | Перемога  |

title: Ламах Євген Олегович

wikitext:
{{Актор
| ім'я                 = Євгеній Ламах
| зображення           =
| підпис               =
[[Файл:Unnamed|міні|Ламан Євгеній Олегович]]
| дата_народження      = 29.6.1996
| місце_народження     = [[Лебедин]], [[Сумська область]], [[Україна]]
| громадянство         = {{UKR}}
| рід_діяльності       = актор
| роки_діяльності      = 2016 —дотепер
| провідні_ролі        = «Андрій» у «[[Крути 1918]]»<br/>«Мишко» у «[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]»
| IMDb	               = 10464332
}}

'''Євгеній Олегович Ламах''' ({{н}} {{дн|29|6|1996}}, [[Лебедин]], [[Сумська область]]) — український [[актор]] театру та кіно. Номінант на премії [[Золота дзиґа|«Золота дзиґа»]] (2021) і [[Премія «Кіноколо» найкращому акторові у головній ролі|«Кіноколо»]] (2019, 2020), засновник мистецької платформи [[MDA (Метод Dійового Aналізу)|MDA]].

== Життєпис ==
Народився 29 червня 1996 року у місті [[Лебедин]]. Дитинство та юність провів у місті [[Суми]].

Навчаючись в початковій школі «Журавушка», займався у театральному гуртку. Тут він й отримав перший акторський досвід — у музичній виставі «Король Дроздоборід».
Пізніше навчався у Сумській гімназії № 1, у класі з гуманітарним ухилом. Саме завдяки класному керівнику — Лідії Михайлюк, — яка викладала світову літературу, учні не тільки багато читали, а й намагались театралізовувати ти чи інші твори.
У шкільні роки Євген займався у Театрі-студії «Город С» (художній керівник Наталя Черкасенко).

Після школи вступив до [[Київський національний університет культури і мистецтв|Київського національного університету культури і мистецтв]], закінчив театральну кафедру, майстерня Володимира Нечипоренка.

У 2016 році, навчаючись на 3 курсі [[Київський національний університет культури і мистецтв|КНУКіМ]], дебютував як кіноактор — у т/с «[[Команда]]», режисер Кирил Капица.

У 2017 році, за версією сайту [[Дзеркало тижня. Україна|ZN.UA]], Євген Ламах був названий одним з найперспективніших молодих акторів Українського кіно.

У 2019 році<ref name="ТСН-">{{cite web|url= https://tsn.ua/video/video-novini/kruti-1918-film-pro-ukrayinskih-geroyiv-planuyut-znyati-na-42-dni.html?|назва= КРУТИ 1918: ФІЛЬМ ПРО УКРАЇНСЬКИХ ГЕРОЇВ ПЛАНУЮТЬ ЗНЯТИ ЗА 42 ДНІ|автор= |вебсайт= tsn.ua|мовою= |розміщення= 12 вересня 2017|url-архіву= https://web.archive.org/web/20181125150123/https://tsn.ua/video/video-novini/kruti-1918-film-pro-ukrayinskih-geroyiv-planuyut-znyati-na-42-dni.html|дата-архіву= 25 листопада 2018|дата-доступу= 14.01.2018}}</ref> з Євгеном вийде одразу два фільми, де він зіграв головні ролі — Мишка у фільмі «[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]» та Андрія Савицького у фільмі «[[Крути 1918]]»<ref name="Кінофільм-">{{cite web|url= http://www.kinofilms.ua/ukr/news/14590/|назва= Тизер і опис українського фільму «Крути 1918. Захист»|автор= |вебсайт= kinofilms.ua|мовою= |розміщення= 06 січня 2018|url-архіву= https://web.archive.org/web/20190102095514/http://www.kinofilms.ua/ukr/news/14590/|дата-архіву= 2 січня 2019|дата-доступу= 14.01.2018}}</ref>.

22 лютого 2023 відбулась прем‘єра нової стрічки з участю Євгена «Мирний 21» режисера Ахтема Сеітаблаєва, де той зіграв одну з провідних ролей.

== Фільмографія ==

=== Кіно ===
* «[[ Мирний-21]]» (2023)
* «[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]» (2019)
* «[[Крути 1918]]» (2019)
* «[[Будинок «Слово» (фільм, 2021)|Будинок „Слово“: Нескінчений роман]]» (2024) - Іван Багряний
* «[[Іловайськ 2014. Батальйон Донбас]]» (2019)
* «<nowiki/>[[Гола правда (фільм, 2020)|Гола правда]]<nowiki/>» (2020)

=== Телебачення ===
* «Команда» ([[2016]])
* «Конвой» ([[2017]])
* «[[Пес (телесеріал)|Пес]]» ([[2017]])
* «Ментовські війни. Київ» (2017)
* «Соціальний ролик Люби» ([[2017]])
* «Бюро легенд»
* «Танк» (2019)
* «[[Доктор Віра]]» (2020)
* «[[Рідня (телесеріал)]]» (2020)
* «[[Невірна (серіал, 2021)|Невірна]]» (2021)
* «[[Дільничний з ДВРЗ]]» (епізод) (2021)
* [[Прикордонники (телесеріал)|«Прикордонники»]] (2024)

== Нагороди й номінації ==
{| class="wikitable" width="80%" style="font-size: 96%;"
|+ colspan=4 style="margin:0;margin-bottom: 10px;"|
|-
! style="background:#D3E3F2;"|Рік
! style="background:#D3E3F2;"|Категорія
! style="background:#D3E3F2;"|Фільм
! style="background:#D3E3F2;"|Результат
|-
| colspan="4" style="text-align:center; background: #F0F0F0;" | {{resize|102%|'''[[Золота дзиґа|Національна кінопремія «Золота дзиґа»]]'''}}
|-
| rowspan=1|[[Золота дзиґа (5-та церемонія вручення)|2021]]
| rowspan=1|[[Премія «Золота дзиґа» найкращому акторові у головній ролі|Найкраща чоловіча роль]]
| rowspan=1|''[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]''
| {{Номінація}}
|-
| colspan="4" style="text-align:center; background: #F0F0F0;" | {{resize|102%|'''[[Кіноколо (премія) |Національна премія кінокритиків «Кіноколо»]]'''}}
|-
| style="text-align: left;" rowspan=1|[[Кіноколо (2-га церемонія вручення)|2019]]
| rowspan=2|[[Премія «Кіноколо» найкращому акторові у головній ролі|Найкращий актор]]
| rowspan=1|''[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]''
| {{Номінація}}
|-
| style="text-align: left;" rowspan=1|[[Кіноколо (3-тя церемонія вручення)|2020]]
| rowspan=1|''Бульмастиф''
| {{Номінація}}
|-
| colspan="4" style="text-align:center; background: #F0F0F0;" | {{resize|102%|'''[[Корона Карпат|Трускавецький міжнародний кінофестиваль «Корона Карпат»]]'''}}
|-
| rowspan=1|[[2021]]
| rowspan=1|Приз за найкращу чоловічу роль
| rowspan=1|''[[Черкаси (фільм)|Черкаси]]''
| {{Перемога}}
|-
|}

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
{{Вікіцитати}}
* [http://www.kinofilms.ua/star/337224/ Сторінка на сайті] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181022220355/http://www.kinofilms.ua/star/337224/ |date=22 жовтня 2018 }} Kinofilms.ua
* [https://tsn.ua/video/video-novini/kruti-1918-film-pro-ukrayinskih-geroyiv-planuyut-znyati-na-42-dni.html Євген Ламах на зйомках фільму «[[Крути 1918]]» ВІДЕО] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180110234121/https://tsn.ua/video/video-novini/kruti-1918-film-pro-ukrayinskih-geroyiv-planuyut-znyati-na-42-dni.html |date=10 січня 2018 }}
* [http://www.istpravda.com.ua/short/2017/09/11/150377/ Розпочались зйомки історичного бойовика про бій під Крутами] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180627235245/http://www.istpravda.com.ua/short/2017/09/11/150377/ |date=27 червня 2018 }}
* [https://dt.ua/ART/diti-virosli-top-15-perspektivnih-ukrayinskih-aktoriv-novogo-kino-256945_.html Євген Ламах — за версією сайту ZN.UA, — один з найперспективніших молодих акторів Українського кіно]

{{Нормативний контроль}}

{{Ukraine-actor-stub}}
[[Категорія:Уродженці Лебедина]]
[[Категорія:Персоналії:Суми]]
[[Категорія:Українські актори]]
[[Категорія:Українські театральні актори]]
[[Категорія:Українські кіноактори]]

title: Євгеній Ламах

Народився: 29 червня 1996 (28 років) · Лебедин, Сумська область, Україна

Громадянство: Україна

Діяльність: актор

Alma mater: КНУКіМ

Роки діяльності: 2016 —дотепер

Провідні ролі: «Андрій» у «Крути 1918» · «Мишко» у «Черкаси»


text:
# Павловський Євген Никанорович
Євген Никанорович Павловський (5 березня 1884, місто Бірюч, тепер Бєлгородської області, Російська Федерація — 27 травня 1965, місто Ленінград, тепер Санкт-Петербург, Російська Федерація) — радянський науковець, зоолог, ентомолог, фундатор радянської школи паразитології, голова президії Таджицької філії Академії наук СРСР, голова президії Кримської філії АН СРСР, директор Інституту зоології АН СРСР. Академік Академії наук АН СРСР з відділення математичних і природничих наук (з 29.01.1939). Дійсний член Академії медичних наук СРСР (1944). Почесний член Академії наук Таджицької РСР (1951), почесний член Іранської Академії Наук (1942), почесний член академій наук Польщі та Чехословаччини. Депутат Верховної Ради СРСР 2—4-го скликань. Герой Соціалістичної Праці (4.03.1964).

## Біографія
Народився в родині вчителя. З 1886 по 1903 рік проживав у місті Борисоглібську Тамбовської губернії (тепер Воронезької області), навчався в Олександрівській чоловічій гімназії, яку закінчив із золотою медаллю.
У 1908 році закінчив Імператорську військово-медичну академію, при якій залишився працювати. Був прикомандирований до кафедри зоології та порівняльної анатомії військово-медичної академії, де під керівництвом відомого зоолога і паразитолога Холодковского вивчав порівняльну морфологію членистоногих, їхню отруйність. Цикл досліджень завершився публікацією першої монографії «Отруйні тварини і їх отруйність». У 1913 році захистив докторську дисертацію на тему «До питання про будову отруйних залоз у суглобоногих» і був обраний приват-доцентом тієї ж кафедри. У 1917 році захистив дисертацію на ступінь магістра зоології та порівняльної анатомії. Брав участь в ліквідації епідемій висипного тифу, досліджував механізм передачі збудника епідемічного висипного тифу від людини до людини.
У 1921—1965 роках — професор і завідувач кафедри біології та паразитології Військово-медичної академії (ВМА).
З 1930 по 1942 рік — завідувач відділу паразитології Зоологічного інституту АН СРСР. У 1931—1965 роках — президент Всесоюзного ентомологічного товариства.
У 1933—1953 роках працював керівником відділу паразитології у Всесоюзному інституті експериментальної медицини в Ленінграді. Одночасно у 1937—1951 роках працював у Таджицькій філії АН СРСР. У 1937—1940 роках очолював загін паразитологів, який на Далекому Сході визначив збудника кліщового енцефаліту і пізніше розробив вакцину.
Член ВКП(б) з 1940 року.
У 1940—1951 роках — голова президії Таджицької філії Академії наук СРСР.
У 1942—1962 роках — директор Зоологічного інституту АН СРСР.
У 1946—1965 роках — завідувач відділу паразитології та медичної зоології Інституту епідеміології та мікробіології Академії медичних наук СРСР.
У 1951—1954 роках — голова президії Кримської філії АН СРСР.
У 1952—1964 роках — президент Географічного товариства СРСР. Почесний доктор Делійського університету (1947, Індія) і Сорбонни (1959, Франція), Почесний член ряду наукових товариств у СРСР і за кордоном.
Помер 27 травня 1965 року, похований в Ленінграді на Богословському кладовищі

## Наукові дослідження
Зоолог, паразитолог, фахівець з гельмінтозів, дослідник кровосисних двокрилих комах. Творець вчення про природу осередків трансмісивних хвороб людини. Під його керівництвом були проведені численні комплексні експедиції в Середній Азії, Закавказзі, Криму, Далекому Сході та інших районах СРСР для вивчення ендемічних паразитарних і трансмісивних захворювань: кліщового поворотного тифу, кліщового енцефаліту, москітної гарячки, лейшманіозів та інших хвороб. Описав вид аргасових кліщів.

## Нагороди і звання
- Герой Соціалістичної Праці (4.03.1964)
- шість орденів Леніна (5.03.1944; 21.02.1945; 10.06.1945; 4.03.1954; 11.02.1961; 4.03.1964)
- два ордени Червоного Прапора (3.11.1944; 24.06.1948)
- два ордени Трудового Червоного Прапора (3.01.1944; 23.10.1954)
- Орден Червоної Зірки (16.08.1936)
- Ленінська премія (1965) — за наукову за працю «Природна осередковість трансмісивних захворювань» (1965)
- Сталінська премія першого ступеня (1941) — за відкриття в 1939 році трансмісивних захворювань людини і тварин, відомих під назвою «Весняно-літній і осінній енцефаліти», і за розробку успішно застосовуваних методів їх лікування
- Сталінська премія першого ступеня (1950) — за працю «Керівництво із паразитології людини з вченням про переносників трансмісивних захворювань», виданої в 1948 році
- Золота медаль імені І. І. Мечникова (1949)
- Велика золота медаль Географічного товариства СРСР (1954)
- Медаль Дарвіна—Уоллеса (1958)
- Заслужений діяч науки РРФСР (1935)
- генерал-лейтенант медичної служби (1943)

title: Павловський Євген Никанорович

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Павловський Євген Никанорович
| зображення           =
| розмір_зображення    = 200 пкс
| дата_народження      =
| місце_народження     =
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| поховання            =
| громадянство         = {{RUS}}, {{URS}}
| підданство           =
| національність       = [[росіянин]]
| військове звання     =
| партія               = [[КПРС]]
| нагороди             =
}}
{{Однофамільці|Павловський}}
'''Євген Никанорович Павловський''' ({{ДН|5|03|1884}}, місто [[Бірюч]], тепер [[Бєлгородська область|Бєлгородської області]], [[Росія|Російська Федерація]] — {{ДС|27|05|1965}}, місто Ленінград, тепер [[Санкт-Петербург]], [[Росія|Російська Федерація]]) — [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|радянський]] науковець, [[зоолог]], [[ентомологія|ентомолог]], фундатор радянської школи [[паразитологія|паразитології]], голова президії Таджицької філії Академії наук СРСР, голова президії Кримської філії АН СРСР, директор Інституту зоології АН СРСР. Академік Академії наук АН СРСР з відділення математичних і природничих наук (з 29.01.1939). Дійсний член Академії медичних наук СРСР (1944). Почесний член Академії наук Таджицької РСР (1951), почесний член Іранської Академії Наук (1942), почесний член академій наук Польщі та Чехословаччини. Депутат [[Верховна рада СРСР|Верховної Ради СРСР]] 2—4-го скликань. [[Герой Соціалістичної Праці]] (4.03.1964).

== Біографія ==
Народився в родині вчителя. З 1886 по 1903 рік проживав у місті Борисоглібську Тамбовської губернії (тепер Воронезької області), навчався в Олександрівській чоловічій гімназії, яку закінчив із золотою медаллю.

У 1908 році закінчив Імператорську військово-медичну академію, при якій залишився працювати. Був прикомандирований до кафедри зоології та порівняльної анатомії військово-медичної академії, де під керівництвом відомого зоолога і паразитолога Холодковского вивчав порівняльну морфологію членистоногих, їхню отруйність. Цикл досліджень завершився публікацією першої монографії «Отруйні тварини і їх отруйність». У 1913 році захистив докторську дисертацію на тему «До питання про будову отруйних залоз у суглобоногих» і був обраний приват-доцентом тієї ж кафедри. У 1917 році захистив дисертацію на ступінь магістра зоології та порівняльної анатомії. Брав участь в ліквідації епідемій [[епідеміний висипний тиф|висипного тифу]], досліджував [[Механізм передачі інфекції|механізм передачі]] збудника епідемічного висипного тифу від людини до людини.

У 1921—1965 роках — професор і завідувач кафедри біології та паразитології [[Військово-медична академія імені С. М. Кірова|Військово-медичної академії]] (ВМА).

З 1930 по 1942 рік — завідувач відділу паразитології Зоологічного інституту АН СРСР. У 1931—1965 роках — президент Всесоюзного ентомологічного товариства.

У 1933—1953 роках працював керівником відділу паразитології у Всесоюзному інституті експериментальної медицини в Ленінграді. Одночасно у 1937—1951 роках працював у Таджицькій філії АН СРСР. У 1937—1940 роках очолював загін паразитологів, який на Далекому Сході визначив збудника [[Кліщовий енцефаліт|кліщового енцефаліту]] і пізніше розробив вакцину.

Член [[ВКП(б)]] з [[1940]] року.

У 1940—1951 роках — голова президії Таджицької філії Академії наук СРСР.

У 1942—1962 роках — директор [[Зоологічний інститут РАН|Зоологічного інституту АН СРСР]].

У 1946—1965 роках — завідувач відділу паразитології та медичної зоології Інституту епідеміології та мікробіології Академії медичних наук СРСР.

У 1951—1954 роках — голова президії Кримської філії АН СРСР.

У 1952—1964 роках — президент [[Російське географічне товариство|Географічного товариства СРСР]]. Почесний доктор Делійського університету (1947, Індія) і Сорбонни (1959, Франція), Почесний член ряду наукових товариств у СРСР і за кордоном.

Помер 27 травня 1965 року, похований в Ленінграді на Богословському кладовищі

== Наукові дослідження ==
Зоолог, паразитолог, фахівець з гельмінтозів, дослідник кровосисних двокрилих комах. Творець вчення про природу осередків трансмісивних хвороб людини. Під його керівництвом були проведені численні комплексні експедиції в [[Середня Азія|Середній Азії]], Закавказзі, [[Крим]]у, Далекому Сході та інших районах СРСР для вивчення ендемічних паразитарних і трансмісивних захворювань: [[Ендемічний поворотний тиф|кліщового поворотного тифу]], кліщового енцефаліту, [[Гарячка паппатачі|москітної гарячки]], [[лейшманіоз]]ів та інших хвороб. Описав [[вид]] [[Аргасові кліщі|аргасових кліщів]].

== Нагороди і звання ==
* [[Герой Соціалістичної Праці]] (4.03.1964)
* шість [[орден Леніна|орденів Леніна]] (5.03.1944; 21.02.1945; 10.06.1945; 4.03.1954; 11.02.1961; 4.03.1964)
* два [[орден Червоного Прапора|ордени Червоного Прапора]] (3.11.1944; 24.06.1948)
* два [[орден Трудового Червоного Прапора|ордени Трудового Червоного Прапора]] (3.01.1944; 23.10.1954)
* [[Орден Червоної Зірки]] (16.08.1936)
* [[Ленінська премія]] (1965) — за наукову за працю «Природна осередковість трансмісивних захворювань» (1965)
* [[Сталінська премія]] першого ступеня (1941) — за відкриття в 1939 році трансмісивних захворювань людини і тварин, відомих під назвою «Весняно-літній і осінній енцефаліти», і за розробку успішно застосовуваних методів їх лікування
* [[Сталінська премія]] першого ступеня (1950) — за працю «Керівництво із паразитології людини з вченням про переносників трансмісивних захворювань», виданої в 1948 році
* Золота медаль імені І. І. Мечникова (1949)
* Велика золота медаль Географічного товариства СРСР (1954)
* Медаль Дарвіна—Уоллеса (1958)
* [[Заслужений діяч науки РРФСР]] (1935)
* [[генерал-лейтенант]] медичної служби (1943)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [https://leksika.com.ua/18250104/ure/pavlovskiy Павловський Євген Никанорович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160828230001/http://leksika.com.ua/18250104/ure/pavlovskiy |date=28 серпня 2016 }}
{{Бібліоінформація}}
{{Герої Соціалістичної Праці}}
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 2-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 3-го скликання]]
[[Категорія:Депутати Верховної Ради СРСР 4-го скликання]]

title: Павловський Євген Никанорович

Народився: 5 березня 1884 · Бірюч, Воронезька губернія, Російська імперія

Помер: 27 травня 1965 (81 рік) · Ленінград, РРФСР, СРСР

Поховання: Богословське кладовище

Громадянство: Росія, СРСР

Національність: росіянин

Діяльність: ентомолог, військовий лікар, політик

Галузь: ентомологія, паразитологія і медична географія

Alma mater: Імператорська медико-хірургічна академіяd і Військово-медична академія імені С. М. Кірова

Науковий ступінь: доктор біологічних наук і доктор медичних наук

Відомі учні: Dmitry Lvovd, Yury Balashovd і Andrey Alekseyevd

Знання мов: російська

Заклад: Зоологічний інститут РАН, Зоологічний інститут РАН і Військово-медична академія імені С. М. Кірова

Учасник: німецько-радянська війна

Членство: Академія наук СРСР, Леопольдина, Польська академія наук, Академія медичних наук СРСР, Академія наук Республіки Таджикистан, Російське ентомологічне товариствоd (1965) і Всесоюзне географічне товариство (1964)

Посада: депутат Верховної ради СРСР

Військове звання: генерал-лейтенант

Партія: КПРС

Нагороди: · Медаль Дарвіна-Воллеса (1958) doctor honoris causa from the University of Parisd (1959)


text:
# Ганс-Дітріх Кайзер
Ганс-Дітріх Кайзер (нім. Hans-Dietrich Kaiser; 6 жовтня 1921, Гоєрсверда — 4 травня 1945, Балтійське море) — німецький офіцер-підводник, оберлейтенант-цур-зее резерву крігсмаріне.

## Біографія
В квітні 1940 року вступив на флот. З 1 жовтня 1941 по 23 березня 1942 року пройшов курс підводника. З 24 березня 1942 року — інструктор 1-го навчального дивізіону підводних човнів. З 11 липня 1942 року — 2-й, з 10 серпня 1943 року — 1-й вахтовий офіцер на підводному човні U-267. З 15 липня по 31 серпня 1944 року пройшов курс командира човна. 1 вересня 194 року направлений на будівництво U-2338. З 9 жовтня 1944 року — командир U-2338. 4 травня 1945 року човен був потоплений північно-східніше Фредерісії (55°34′ пн. ш. 09°49′ сх. д.) британськими літаками Бофайтер. 1 член екіпажу був врятований, 12 (включаючи Кайзера) загинули.

## Звання
- Матрос-єфрейтор (1 січня 1941)
- Боцманмат (1 березня 1941)
- Боцман (1 лютого 1942)
- Боцман резерву (1 квітня 1942)
- Обербоцман резерву (1 травня 1942)
- Лейтенант-цур-зее резерву (1 жовтня 1942)
- Оберлейтенант-цур-зее резерву (1 березня 1944)

## Нагороди
- Залізний хрест 2-го класу (19 лютого 1943)
- Нагрудний знак підводника (22 травня 1943)

title: Ганс-Дітріх Кайзер

wikitext:
{{Особа
|нагороди = {{Залізний хрест 2-го класу 1939}}{{Нагрудний знак підводника (1939)}}
}}
'''Ганс-Дітріх Кайзер''' ({{langx|de|Hans-Dietrich Kaiser}}; [[6 жовтня]] [[1921]], [[Гоєрсверда]] — [[4 травня]] [[1945]], [[Балтійське море]]) — німецький офіцер-підводник, [[оберлейтенант-цур-зее]] резерву [[крігсмаріне]].

== Біографія ==
В квітні 1940 року вступив на флот. З 1 жовтня 1941 по 23 березня 1942 року пройшов курс підводника. З 24 березня 1942 року — інструктор 1-го навчального дивізіону підводних човнів. З 11 липня 1942 року — 2-й, з 10 серпня 1943 року — 1-й вахтовий офіцер на підводному човні [[U-267]]. З 15 липня по 31 серпня 1944 року пройшов курс командира човна. 1 вересня 194 року направлений на будівництво [[U-2338]]. З 9 жовтня 1944 року — командир U-2338. 4 травня 1945 року човен був потоплений північно-східніше [[Фредерісія|Фредерісії]] (55°34′ пн. ш. 09°49′ сх. д.) британськими літаками ''[[Bristol Beaufighter|Бофайтер]]''. 1 член екіпажу був врятований, 12 (включаючи Кайзера) загинули.

== Звання ==

* [[Матрос-єфрейтор]] (1 січня 1941)
* [[Боцманмат]] (1 березня 1941)
* [[Боцман]] (1 лютого 1942)
* Боцман резерву (1 квітня 1942)
* [[Обербоцман]] резерву (1 травня 1942)
* [[Лейтенант-цур-зее]] резерву (1 жовтня 1942)
* [[Оберлейтенант-цур-зее]] резерву (1 березня 1944)

== Нагороди ==

* [[Залізний Хрест (Німеччина)|Залізний хрест]] 2-го класу (19 лютого 1943)
* [[Нагрудний знак підводника]] (22 травня 1943)

== Посилання ==

* [http://www.ubootarchiv.de/ubootwiki/index.php/Hans-Dietrich_Kaiser Біографічні дані.]
* [https://uboat.net/men/commanders/573.html Кайзер на сайті uboat.net]

== Примітки ==
{{DEFAULTSORT:Кайзер Ганс-Дітріх}}
[[Категорія:Оберлейтенанти-цур-зее крігсмаріне]]
[[Категорія:Командири підводних човнів]]
[[Категорія:Загинули в боях Другої світової війни]]
[[Категорія:Померли в морі]]

title: Ганс-Дітріх Кайзер

Народився: 6 жовтня 1921 · Landkreis Hoyerswerdad, Пруссія

Помер: 4 травня 1945 (23 роки) · Балтійське море

Діяльність: офіцер ВМФ Німеччини, підводник, солдат

Знання мов: німецька

Учасник: Друга світова війна

Військове звання: Оберлейтенант-цур-зее

Нагороди: Нагрудний знак підводника


text:
# Старикова Олена Миколаївна
Олена Миколаївна Старикова (нар. 29 квітня 1930, Свердловськ — пом. 10 травня 2015, Київ) — український мовознавець, доктор філологічних наук, професор, академік АН ВШ України з 1993 р.

## Життєпис
Народилася 29 квітня 1930 р. Закінчила Ленінградський педінститут іноземних мов (1953) та аспірантуру при КДУ ім. Т. Шевченка (1958). Працювала на кафедрі англійської філології КДУ з 1958 р. по 2002 р. З 1980 р. по 1993 р. була завідувачем цієї кафедри. Доктор філолог. наук (1978), професор (1980). З 2002 р. — проректор з наукової роботи, а з 2007 р. — ректор Українського інституту лінгвістики і менеджменту. Завідувач кафедри прикладної лінгвістики інституту.
Основні напрями наукових досліджень: проблеми загального та германського мовознавства, комунікативної лінгвістики, прикладної лінгвістики, дискурсології.
Автор 130 наукових праць, зокрема 2 індивідуальних та 5 колективних монографій, автор та співавтор 6 підручників та 12 навчальних посібників з теоретичних та спеціальних курсів, основного курсу англійської мови, методики викладання іноземних мов.
Підготувала 25 кандидатів та 3 докторів наук.
З 1980 р. — член спеціалізованої вченої ради Інституту філології КНУ ім. Т. Шевченка. З 1967 р. — член редколегії «Вісника» (серія «Іноземна філологія») КНУ ім. Т. Шевченка. У 1989—1994 рр. — член науково-методичного об'єднання та експертної ради Міністерства освіти України. З 2002 р. — відповідальний редактор наукового збірника УІЛМ «Теоретична та прикладна лінгвістика».
Лауреат Нагороди Ярослава Мудрого АН ВШ України (2001).
Померла 10 травня 2015 року у Києві. Похована в колумбарії Байкового кладовища (ділянка № 16в, тераса № 3, ряд № 1, місце № 46).

title: Старикова Олена Миколаївна

wikitext:
{{Однофамільці|Стариков (прізвище){{!}}Стариков}}
{{Науковець
| зображення         = Старикова Олена Миколаївна.jpg
| зображення_розмір  =
| зображення_підпис  =
| дата народження    = 29.4.1930
| місце народження   = [[Єкатеринбург|Свердловськ]], [[СРСР]]
| дата смерті        = 10.5.2015
| місце смерті       = [[Київ]], [[Україна]]
| резиденція         =
| громадянство       = {{USR}}<br/>{{UKR}}
| національність     =
| галузь             =
| заклад             =
| Alma Mater         = [[Ленінградський педінститут іноземних мов]]
| посада             = <!--інша суспільно значуща посада-->
| відомий завдяки    =
| звання             = [[професор]]. [[Список академіків Академії наук вищої школи України|академік АН ВШ України]]
| ступінь            = [[Доктор філологічних наук]]
| керівник           =
| учні               =
| батько             =
| мати               =
| дружина            =
| чоловік            =
| діти               =
| нагороди           =<!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
| автограф           =
| примітки           =
| особиста_сторінка  =
}}
'''Олена Миколаївна Старикова''' ({{н}} [[29 квітня]] [[1930]], [[Єкатеринбург|Свердловськ]] — {{пом}} [[10 травня]] [[2015]], [[Київ]]) — український мовознавець, [[доктор філологічних наук]], [[професор]], [[Список академіків Академії наук вищої школи України|академік АН ВШ України]] з 1993 р.

== Життєпис ==
Народилася [[29 квітня]] [[1930]] р. Закінчила [[Ленінградський педінститут іноземних мов]] (1953) та аспірантуру при КДУ ім. Т. Шевченка (1958). Працювала на кафедрі англійської філології КДУ з 1958 р. по 2002 р. З 1980 р. по 1993 р. була завідувачем цієї кафедри. Доктор філолог. наук (1978), професор (1980). З 2002 р. — проректор з наукової роботи, а з 2007 р. — ректор Українського інституту лінгвістики і менеджменту. Завідувач кафедри прикладної лінгвістики інституту.

Основні напрями наукових досліджень: проблеми загального та германського мовознавства, комунікативної лінгвістики, прикладної лінгвістики, дискурсології.

Автор 130 наукових праць, зокрема 2 індивідуальних та 5 колективних монографій, автор та співавтор 6 підручників та 12 навчальних посібників з теоретичних та спеціальних курсів, основного курсу англійської мови, методики викладання іноземних мов.

Підготувала 25 кандидатів та 3 докторів наук.

З 1980 р. — член спеціалізованої вченої ради Інституту філології КНУ ім. Т. Шевченка. З 1967 р. — член редколегії «Вісника» (серія «Іноземна філологія») [[Київський університет|КНУ ім. Т. Шевченка]]. У 1989—1994 рр. — член науково-методичного об'єднання та експертної ради Міністерства освіти України. З 2002 р. — відповідальний редактор наукового збірника УІЛМ «Теоретична та прикладна лінгвістика».
Лауреат Нагороди Ярослава Мудрого АН ВШ України (2001).

Померла 10 травня 2015 року у Києві. Похована в колумбарії [[Байкове кладовище|Байкового кладовища]] (ділянка № 16в, тераса № 3, ряд № 1, місце № 46).

== Джерела ==
* Академія наук вищої школи України. 1992—2010. Довідник
{{науковець-доробити}}
{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Українські мовознавці]]
[[Категорія:Академіки АН вищої школи України]]
[[Категорія:Доктори філологічних наук СРСР]]
[[Категорія:Доктори філологічних наук України]]

title: Старикова Олена Миколаївна

Народилася: 29 квітня 1930 · Свердловськ, СРСР

Померла: 10 травня 2015 (85 років) · Київ, Україна

Країна: СРСР · Україна

Діяльність: мовознавиця

Вчене звання: професор. академік АН ВШ України

Науковий ступінь: Доктор філологічних наук


text:
# Тютюнова димова клізма
Тютюнова димова клізма, вдування тютюнового диму в пряму кишку, як стимуляцію дихання, європейці перейняли в корінних народів Північної Америки.
Набори для реанімації з допомогою тютюнового диму складалися з сильфона та трубки, були надані Лондонським Королівським гуманним товариством і розміщені в різних місцях уздовж ріки Темзи на випадок реанімації потопельників. Крім того, європейські лікарі застосовували ці клізми для лікування різних захворювань. Європейці визнали тютюн лікарським засобом невдовзі, як його вперше імпортували з Нового Світу.

## Дим у медицині до відкриття Америки
Європейці використовували ладан ще в античності, а психоактивні ефекти спалення насіння конопель були добре відомі скіфам і фракійцям. Стародавній грецький лікар Гіппократ рекомендував вдихання диму для «жіночих хвороб», Пліній Старший призначав дим, як ліки від кашлю.

## Тютюн в медицині по відкриттю Америки
Корінні американці, від яких перші західні дослідники дізнались про тютюн, використовували лист цієї рослини для різних потреб, навіть - для релігійного поклоніння. Тож французький дипломат Жан Ніко використовував тютюнові припарки як знеболюючий засіб, а Ніколас Монардес виступав за використання тютюну для лікування раку, головної болі, проблеми з диханням, спазмів шлунка, грижі, застуди, подагри, черевного тифу, холери, запорів, від глистів та жіночих захворювань. Тодішня медична наука добилася того, що на короткий період тютюн став панацеєю. Про його використання згадувалося у фармакопеї, як засіб проти застуди та сонливості, спричинених певними медичними недугами, його ефективність пояснюється його здатністю вбирати вологу, зігрівати частини тіла і, отже, підтримувати настільки важливу рівновагу здоровій людині.  Тютюн також використовувався для обкурювання будівель для оберігання від недуг.
Штучне дихання та вдування диму в легені або пряму кишку вважалися взаємозамінними, але димову клізму сприймали найпотужнішим методом через передбачувані зігріваючі та стимулюючі властивості. Голландці експериментували з методами надування легенів для реанімації потопельників. Пацієнтам також вводили ректальні настої тютюнового диму як  стимулятора дихання. Річард Мід був одним із перших західних вчених, хто рекомендував клізми тютюнового диму для реанімації жертв утоплення.

## Занепад лікувальної справи з допомогою тютюну
Напади на теорії, що стосуються здатності тютюну лікувати хвороби, розпочалися на початку 17 століття. Хоча певні переконання щодо ефективності тютюнового диму для захисту від хвороб зберігалися аж до 20 століття, використання димових клізм у західній медицині зменшилося після 1811 року, коли експериментами на тваринах Бенджамін Броді продемонстрував, що основний активний агент у тютюновому димі нікотин є серцевою отрутою, яка може зупинити циркуляцію крові.

title: Тютюнова димова клізма

wikitext:
{{значимість|дата=листопад 2020}}
'''Тютюнова димова клізма''', вдування [[тютюн|тютюнового]] диму в пряму кишку, як стимуляцію дихання, європейці перейняли в [[індіанці|корінних народів]] [[Північна Америка|Північної Америки]].

Набори для реанімації з допомогою тютюнового диму складалися з [[сильфон|сильфона]] та трубки, були надані Лондонським Королівським гуманним товариством і розміщені в різних місцях уздовж ріки [[Темза|Темзи]] на випадок реанімації потопельників. Крім того, європейські лікарі застосовували ці клізми для лікування різних захворювань. Європейці визнали тютюн лікарським засобом невдовзі, як його вперше імпортували з Нового Світу.

==Дим у медицині до відкриття Америки==
Європейці використовували [[ладан]] ще в [[античність|античності]], а психоактивні ефекти спалення насіння [[коноплі|конопель]] були добре відомі [[скіфи|скіфам]] і [[фракійці|фракійцям]]. Стародавній грецький лікар [[Гіппократ]] рекомендував вдихання диму для «жіночих хвороб», [[Пліній Старший]] призначав дим, як ліки від кашлю.

==Тютюн в медицині по відкриттю Америки==
Корінні американці, від яких перші західні дослідники дізнались про тютюн, використовували лист цієї рослини для різних потреб, навіть - для релігійного поклоніння. Тож французький дипломат Жан Ніко використовував тютюнові припарки як знеболюючий засіб, а [[Ніколас Монардес]] виступав за використання тютюну для лікування раку, головної болі, проблеми з диханням, спазмів шлунка, грижі, застуди, подагри, черевного тифу, холери, запорів, від глистів та жіночих захворювань. Тодішня медична наука добилася того, що на короткий період тютюн став [[панацея|панацеєю]]. Про його використання згадувалося у [[фармакопея|фармакопеї]], як засіб проти застуди та сонливості, спричинених певними медичними недугами, його ефективність пояснюється його здатністю вбирати вологу, зігрівати частини тіла і, отже, підтримувати настільки важливу рівновагу здоровій людині.  Тютюн також використовувався для обкурювання будівель для оберігання від недуг.

[[Штучне дихання]] та вдування диму в легені або пряму кишку вважалися взаємозамінними, але димову клізму сприймали найпотужнішим методом через передбачувані зігріваючі та стимулюючі властивості. [[Голландці]] експериментували з методами надування легенів для реанімації потопельників. Пацієнтам також вводили ректальні настої тютюнового диму як  стимулятора дихання. Річард Мід був одним із перших західних вчених, хто рекомендував клізми тютюнового диму для реанімації жертв утоплення.

==Занепад лікувальної справи з допомогою тютюну==
Напади на теорії, що стосуються здатності тютюну лікувати хвороби, розпочалися на початку 17 століття. Хоча певні переконання щодо ефективності тютюнового диму для захисту від хвороб зберігалися аж до 20 століття, використання димових клізм у західній медицині зменшилося після 1811 року, коли експериментами на тваринах Бенджамін Броді продемонстрував, що основний активний агент у тютюновому димі [[нікотин]] є серцевою отрутою, яка може зупинити циркуляцію крові.

==Список літератури==

* Anon1 (1835), "Accounts of several cases of Cholera, treated by Tobacco Enema, extracted from the Proceedings of the Society", Transactions of the Medical and Physical Society of Calcutta, 7
* Anon2 (1811), "Remarks on the History and Use of Tobacco", The Medical and Physical Journal, 25
* Currie, James (1805), Medical Reports, on the Effects of Water, Cold and Warm: As a Remedy in Fever and Other Diseases, Whether Applied to the Surface of the Body, Or Used Internally, 1, London: T. Cadell and W. Davies
* Dick, Robert (1847), Thomas Wakley, Surgeon (ed.), "The Treatment of Dyspepsia", The Lancet, 49 (1228): 275–276, doi:10.1016/S0140-6736(02)86623-5
* Lowndes, Frederick Walter (1883), "Fifty-First Annual Meeting Of The British Medical Association", The British Medical Journal, 1 (1171): 1141–1152, doi:10.1136/bmj.1.1171.1141, JSTOR 25263327, S2CID 220003471
* Hurt, Raymond; Barry, J. E.; Adams, A. P.; Fleming, P. R. (1996), The History of Cardiothoracic Surgery from Early Times, Informa Health Care, ISBN 978-1850706816
* Hughes, Trevor J. (1982), "Miraculous Deliverance Of Anne Green: An Oxford Case Of Resuscitation In The Seventeenth Century", British Medical Journal, 285 (6357): 1792–1793, doi:10.1136/bmj.285.6357.1792, JSTOR 29509089, PMC 1500297, PMID 6816370
* Kell, Katharine T. (1965), "Tobacco in Folk Cures in Western Society", The Journal of American Folklore, 78 (308): 99–114, doi:10.2307/538277, JSTOR 538277
* Lawrence, Ghislaine (2002-04-20), "Tools of the Trade, Tobacco smoke enemas", The Lancet, 359 (9315): 1442, doi:10.1016/S0140-6736(02)08339-3, S2CID 54371569, retrieved 2008-11-27
* Long, Dr Richard (1847), "Opium in Strangulated Hernia", Provincial Medical & Surgical Journal, BMJ, 11 (12), p. 320, JSTOR 25499878
* Japiot, M. (1844), "Death Occasioned by the Administration of a Tobacco Enema", Provincial Medical Journal and Retrospect of the Medical Sciences, 7 (174): 324, JSTOR 25492616
* Jones, John (1827), "Constipation of the Bowels during twenty-one days, successfully treated.", The London Medical and Physical Journal, 58
* Meiklejohn, A. (1959), "Outbreak of Fever in Cotton Mills at Radcliffe, 1784", British Journal of Industrial Medicine, 16 (1): 68–69, doi:10.1136/oem.16.1.68, PMC 1037863
* Nordenskiold, Erland (1929), "The American Indian as an Inventor", Journal of the Royal Anthropological Institute, 59: 273–309, doi:10.2307/2843888, JSTOR 2843888
* Price, J. L. (1962), "The Evolution of Breathing Machines", Medical History, 6 (1): 67–72, doi:10.1017/s0025727300026867, PMC 1034674, PMID 14488739
* Sydenham, Thomas (1809), "Schedula Monitoria, or an Essay on the Rise of a New Fever", in Benjamin Rush (ed.), The works of Thomas Sydenham, M.D., on acute and chronic diseases: with their histories and modes of cure, Philadelphia: B. & T. Kite


text:
# Скло Вуда
Скло Вуда — це скло для оптичних фільтрів, винайдене в 1903 році американським фізиком Робертом Вільямсом Вудом, яке пропускає ультрафіолетове та інфрачервоне світло, блокуючи більшість видимого світла.

## Історія
Скло Вуда було розроблено як світлофільтр, який використовувався в комунікації під час Першої світової війни. Приблизно у той же час аналогічне за властивостями скло було виготовлене в Британії. Скляний фільтр працював як в інфрачервоному денному зв'язку, так і в нічному зв'язку в ультрафіолетових променях, видаляючи видимі компоненти світлового променя, залишаючи в промені сигналу лише «невидиме випромінювання». Скло Вуда зазвичай використовувалося для формування оболонки для флуоресцентних ультрафіолетових ламп і ламп розжарювання  («чорне світло»). Останніми роками, через його недоліки, його значною мірою замінили інші фільтруючі матеріали.

## Склад
Скло Вуда - це спеціальне барієво-натрієво-силікатне скло, що містить близько 9% оксиду нікелю. Світлофільтр зі скла Вуда селективний для довжин хвиль в УФ-частині спектру від 320 нм до 400 нм з піком при 365 нм.

## Подальше читання
- Wood, R. W. (1919). Secret communications concerning light rays. Journal of Physiology. 5e (IX).
- Margarot, J.; Deveze, P. (1925). Aspect de quelques dermatoses lumiere ultraparaviolette. Note preliminaire. Bulletin de la Société des sciences médicales et biologiques de Montpellier (фр.). 6: 375—378.
- Williams, Robin, Prof.; Williams, Gigi. Prof. Robert Williams Wood. Pioneers of invisible radiation photography. Архів оригіналу за 7 квітня 2011.

title: Скло Вуда

wikitext:
[[Файл:Two_black_light_fluorescent_tubes.jpg|міні| Дві ультрафіолетові люмінесцентні лампи «чорного світла». Скляні оболонки ілюструють темно-синій колір скла Вуда, хоча в цих сучасних лампах насправді використовується інший оптичний фільтруючий матеріал.]]
'''Скло Вуда''' — це скло для [[Світлофільтр|оптичних фільтрів]], винайдене в 1903 році американським фізиком [[Роберт Вільямс Вуд|Робертом Вільямсом Вудом]], яке пропускає [[Ультрафіолетове випромінювання|ультрафіолетове]] та [[Інфрачервоне випромінювання|інфрачервоне світло]], блокуючи більшість видимого світла<ref name="Williams">{{Cite web|url=http://www.cartage.org.lb/en/themes/arts/photography/fieldskinds/scientificph/medscient/pioneers/wood/wood.htm|title=Wood, Professor Robert Williams|last=Williams|first=Robin|last2=Gigi Williams|year=2002|website=Pioneers of Invisible Radiation Photography|publisher=RMIT Online University, Melbourne, Australia|access-date=16 січня 2013}}</ref>.

== Історія ==
Скло Вуда було розроблено як світлофільтр, який використовувався в комунікації під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]]<ref name="USNI">{{Cite journal|date=October 1919|title=Invisible Signals|url=https://books.google.com/books?id=kEELP3wiHvAC&q=wood+ultraviolet&pg=PA1795|journal=Proceedings of the United States Naval Institute|location=Annapolis, Maryland|publisher=U.S. Naval Institute|volume=45|issue=10|pages=1794–1796|access-date=27 березня 2013}}</ref><ref name="AJS">{{Cite journal|date=1920|editor-last=Rodgers|editor-first=John|title=Secret signaling by light rays|url=https://books.google.com/books?id=m0A0AQAAMAAJ&q=wood+ultraviolet+signal&pg=PA215|department=Kline Geology Laboratory|journal=American Journal of Science|location=New Haven|publisher=Yale University|volume=49|pages=214–216|access-date=27 березня 2013}}</ref>. Приблизно у той же час аналогічне за властивостями скло було виготовлене в Британії<ref>{{Cite journal |last=Kinnear |first=J. |date=1931-05-09 |title=WOOD'S GLASS IN THE DIAGNOSIS OF RINGWORM |url=https://pmc.ncbi.nlm.nih.gov/articles/PMC2314939/ |journal=British Medical Journal |volume=1 |issue=3670 |pages=791–793 |doi=10.1136/bmj.1.3670.791 |issn=0007-1447 |pmc=2314939 |pmid=20776163}}</ref>. Скляний фільтр працював як в [[Інфрачервоне випромінювання|інфрачервоному]] денному зв'язку, так і в нічному зв'язку [[Ультрафіолетове випромінювання|в ультрафіолетових променях]], видаляючи видимі компоненти світлового променя, залишаючи в промені сигналу лише «невидиме випромінювання». Скло Вуда зазвичай використовувалося для формування оболонки для [[Флюоресценція|флуоресцентних]] ультрафіолетових ламп і [[Теплове випромінювання|ламп розжарювання]]  («<nowiki/>[[Лампа чорного світла|чорне світло]]<nowiki/>»). Останніми роками, через його недоліки, його значною мірою замінили інші фільтруючі матеріали<ref name="AGA">"...a BLB [black light bulb] has a thin coating of a visible wavelength (VIS) filter generally applied to the inner wall of the bulb" from {{Cite web|url=https://accreditedgemologists.org/lightingtaskforce/2010/2010presentation.ppt|title=Part I: Lighting and its effects on color-grading diamonds|date=3 лютого 2010|publisher=Accredited Gemologists Association|format=PPT|access-date=27 березня 2013}} ''See also the 2009 report'': {{Cite web|url=https://accreditedgemologists.org/lightingtaskforce/Presentation20090204.pdf|title=Part I: Lighting and its effects on color-grading diamonds|date=4 лютого 2009|publisher=Accredited Gemologists Association|format=PPT|access-date=20 квітня 2018}}</ref>.

== Склад ==
Скло Вуда - це спеціальне барієво-натрієво-силікатне скло, що містить близько 9% [[Оксид нікелю(II)|оксиду нікелю]]. Світлофільтр зі скла Вуда селективний для довжин хвиль в УФ-частині спектру від 320 нм до 400 нм з піком при 365 нм<ref>{{Cite journal |last=Sharma |first=Shruti |last2=Sharma |first2=Amit |date=2016 |title=Robert Williams Wood: pioneer of invisible light |url=https://onlinelibrary.wiley.com/doi/full/10.1111/phpp.12235 |journal=Photodermatology, Photoimmunology & Photomedicine |language=en |volume=32 |issue=2 |pages=60–65 |doi=10.1111/phpp.12235 |issn=1600-0781}}</ref>.

== Див. також ==

* [[Інтерференційний фільтр|Дихротичний фільтр]]
* [[Лампа чорного світла|Лампа Вуда]]

== Примітки ==
{{Reflist|30em}}

== Подальше читання ==

* {{Cite journal|last=Wood|first=R. W.|date=1919|title=Secret communications concerning light rays|journal=Journal of Physiology|volume=5e|issue=IX}}
* {{Cite journal|last=Margarot|first=J.|last2=Deveze|first2=P.|date=1925|title=Aspect de quelques dermatoses lumiere ultraparaviolette. Note preliminaire|journal=Bulletin de la Société des sciences médicales et biologiques de Montpellier|language=fr|volume=6|pages=375–378}}
* {{Cite web|url=http://msp.rmit.edu.au/Article_04/06.html|title=Prof. Robert Williams Wood|last=Williams|first=Robin, Prof.|last2=Williams|first2=Gigi|website=Pioneers of invisible radiation photography|archive-url=https://web.archive.org/web/20110407143003/http://msp.rmit.edu.au/Article_04/06.html|archive-date=2011-04-07}}

[[Категорія:Винаходи США]]
[[Категорія:Світлофільтри]]
[[Категорія:Скло]]


text:
# Стеца Остап Антонович
Остап Стеца (18 липня 1900, Команча, нині Сяноцький повіт, Підкарпатське воєводство — 23 березня 1978, Москва) — український, радянський і польський військовий лемківського походження. Генерал-майор Червоної армії і Бригадний генерал Війська польського, член Комітету національної безпеки ПНР.

## Життєпис
У роки Першої світової війни добровільно вступив до легіону Українських січових стрільців. У 1916 році він потрапив у полон до росіян.
У 1918–1919 — вояк Української галицької армії, брав участь у польсько-українській війні та обороні Львова. У 1919 потрапляє у полон до «білих», згодом служить у Червоній українській галицькій армії, а після її розформування більшовиками залишається в лавах Червоної армії та бере участь у боях проти армії Махна.
З 1921 року залишається в СРСР як професійний офіцер Червоної Армії. Спочатку як курсант Харківської школи червоних старшин, згодом — як командир курсу. У 1923 році закінчує Військову академію РСЧА в Москві. З 1937 року — викладач Свердловського піхотно-кулеметного училища, у 1940 році отримує звання підполковника, та викладає у Вищій штабній школі в Москві. З березня 1941 року — викладач Військової академії імені Фрунзе.
У 1943 році Остап Стеца серед інших радянських офіцерів народжених на території Польщі був відряджений до створюваного в СРСР Війська Польського. З 19 квітня 1944 по 20 квітня 1945 року він був начальником штабу Першої варшавської піхотної дивізії. Після війни — командир Піхотної офіцерської школи № 3 в Іновроцлаві.
Як генерал Війська польського до початку акції «Вісла» готував рапорти щодо боротьби з підпіллям ОУН та УПА на території Польщі. Був співавтором більшості документів, підготовлених польським Генеральним штабом для операції «Вісла». Він був співавтором концепції переселення українців з етнічних українських земель південного сходу Польщі на «Повернені території» на північному заході Польщі.
До 1948 року служив начальником відділу III (ОС) Генерального штабу і заступником командира Академії Генерального штабу з наукової роботи.
З 31 грудня 1954 по 6 грудня 1955 він був в числі інших певний час в як командир Сілезького військового округу у відсутність генерал-майора Всеволода Стражевського. Був нагороджений найвищою польською військовою відзнакою — орденом Virtuti Militari.
У 1956 році він емігрував до Радянського Союзу. Помер 23 березня 1978 року, похований у Москві.

## Нагороди
- Орден Леніна (СРСР) (1946)
- Орден Червоного Прапора (СРСР) (тричі — 1944, 1945 і 1946)

title: Стеца Остап Антонович

wikitext:
{{Військовик
| ім'я                         = Остап Стеца
| оригінал імені               =Остап Антонович Стеца
| портрет                      =Остап Стеца.jpg
| розмір                       =
| підпис                       =
| ім'я при народженні          =
| дата народження              = 18.7.1900
| місце народження             =
| дата смерті                  = 23.3.1978
| місце смерті                 =
| місце поховання              =
| координати місця поховання   =
| прізвисько                   =
| приналежність                =
| країна                       =
| вид збройних сил             =
| рід військ                   =
| освіта                       =
| роки служби                  =
| звання                       =
| формування                   =
| командування                 =
| битви                        =
| нагороди                     =
| відносини                    =
| титул                        =
| по відставці                 =
| інше                         =
| автограф                     =
|зображення=|Вікісховище=Остап_Стеца.jpg}}
'''Остап Стеца''' ([[18 липня]] [[1900]], [[Команча]], нині [[Сяноцький повіт]], [[Підкарпатське воєводство]] — [[23 березня]] [[1978]], [[Москва]]) — український, радянський і польський військовий лемківського походження. [[Генерал-майор]] [[Червона армія|Червоної армії]] і [[Бригадний генерал]] [[Військо польське|Війська польського]], член [[Комітет національної безпеки|Комітету національної безпеки]] [[ПНР]].

== Життєпис ==
У роки [[Перша світова війна|Першої світової війни]] добровільно вступив до легіону [[Українські січові стрільці|Українських січових стрільців]]. У 1916 році він потрапив у полон до росіян.

У [[1918]]–[[1919]] — вояк [[Українська галицька армія|Української галицької армії]], брав участь у [[Польсько-українська війна (1918—1919)|польсько-українській війні]] та [[Битва за Львів (1918)|обороні Львова]]. У 1919 потрапляє у полон до «білих», згодом служить у [[Червона українська галицька армія|Червоній українській галицькій армії]], а після її розформування більшовиками залишається в лавах Червоної армії та бере участь у боях проти армії [[Махно|Махна]].

З [[1921]] року залишається в [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|СРСР]] як професійний офіцер [[Червона армія|Червоної Армії]]. Спочатку як курсант Харківської школи червоних старшин, згодом — як командир курсу. У 1923 році закінчує [[Військова академія імені Фрунзе|Військову академію РСЧА]] в Москві. З 1937 року — викладач Свердловського піхотно-кулеметного училища, у 1940 році отримує звання підполковника, та викладає у Вищій штабній школі в Москві. З березня 1941 року — викладач Військової академії імені Фрунзе.

У [[1943]] році Остап Стеца серед інших радянських офіцерів народжених на території Польщі був відряджений до створюваного в СРСР Війська Польського. З 19 квітня 1944 по 20 квітня 1945 року він був начальником штабу [[Перша варшавська піхотна дивізія|Першої варшавської піхотної дивізії]]. Після війни — командир Піхотної офіцерської школи № 3 в [[Іновроцлав]]і.

Як генерал Війська польського до початку акції «Вісла» готував рапорти щодо боротьби з підпіллям [[ОУН]] та [[УПА]] на території Польщі. Був співавтором більшості документів, підготовлених польським Генеральним штабом для [[Акція Вісла|операції «Вісла»]]. Він був співавтором концепції переселення [[українці]]в з етнічних українських земель південного сходу Польщі на «[[Повернені території]]» на північному заході Польщі.

До [[1948]] року служив начальником відділу III (ОС) Генерального штабу і заступником командира Академії Генерального штабу з наукової роботи.

З 31 грудня 1954 по 6 грудня 1955 він був в числі інших певний час в як командир Сілезького військового округу у відсутність генерал-майора Всеволода Стражевського. Був нагороджений найвищою польською військовою відзнакою — орденом [[Virtuti Militari]].

У [[1956]] році він емігрував до [[Союз Радянських Соціалістичних Республік|Радянського Союзу]]. Помер [[23 березня]] [[1978]] року, похований у [[Москва|Москві.]]

== Нагороди ==
<!-- * [[Орден Військові чесноти]] V класу (1945)
* Командувач Хрест [[по відновленню правопорядку Польська|польським орденом Polonia Restituta]] (1954)
* Офіцерський Хрест Ордена відродження польського (1948)
* [[Орден Хрест Грюнвальда]] Клас III (1945)
* Gold [[заслуги]] (1945)
* [[Медаль Одер, Нейсе, Балтійське море]] (1945)
* [[Медаль за Варшаву 1939-1945]] (1945)
* Срібна [[медаль Збройних Сил в службі Батьківщині]] (1954)
* Срібна [[медаль за заслуги перед обороною країни]] (1968) -->
* [[Орден Леніна]] (СРСР) (1946)
* [[Орден Червоного Прапора]] (СРСР) (тричі — 1944, 1945 і 1946)

== Джерела ==
* Українські Січові Стрільці. — Львів, 1935.
* ''Janusz Królikowski.'' Generałowie i admirałowie Wojska Polskiego 1943—1990. — Toruń, 2010. — T. III: M-S.
* ''Eugeniusz Misiło.'' Akcja «Wisła». Dokumenty. — Warszawa, 1993.

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20091026030227/http://akcjawisla.fm.interia.pl/dwudziesty_pierwszy_artykul.htm Znani Łemkowie, Ostap Steca]
* [https://web.archive.org/web/20080815162835/http://www.starwon.com.au/~korey/Kaluski/Narod%20polski%20nie%20musi%20przepraszac.htm ukraińscy wojskowi w LWP] art. Mariana Kałuskiego
* [https://web.archive.org/web/20070928063417/http://www.archiwumlemka.art.pl/modules/articles/article.php?id=23 Archiwum ŁEMKA]
* [http://www.politikforum.de/forum/showthread.php?t=116009 Akcja Wisła i działania O. Steca w jęz. niemieckim]{{Недоступне посилання|date=квітень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}

{{DEFAULTSORT:Стеца Остап}}
[[Категорія:Уродженці Сяноцького повіту]]
[[Категорія:Вояки Легіону УСС]]
[[Категорія:Вояки Української Галицької Армії]]
[[Категорія:Вояки ЧУГА]]
[[Категорія:Австро-Угорські військовики Першої світової війни]]
[[Категорія:Учасники Другої світової війни]]
[[Категорія:Кавалери Virtuti Militari]]
<references />
{{Командири ЧУГА}}{{Бібліоінформація}}

title: Остап Антонович Стеца

Народження: 18 липня 1900 · Команча, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорщина

Смерть: 23 березня 1978 (77 років) · Москва, СРСР

Поховання: Москва

Країна: ЗУНР

Освіта: Військова академія імені М. В. Фрунзе

Звання: генерал-майор

Командування: 1-а Варшавська піхотна дивізія (Польща)

Війни / битви: Перша світова війна і Польсько-українська війна 1918—1919

Нагороди: Medal of the Armed Forces in the Service of the Fatherlandd


text:
# Влодзімеж Цімошевич
Влодзімеж Цімошевич (пол. Włodzimierz Cimoszewicz, * 13 вересня 1950, Варшава, ПНР) — польський державний і політичний діяч, юрист, дипломат. Віце-голова Ради Міністрів та міністр юстиції і генеральний прокурор (1993—1995), віце-маршал Сейму (1995—1996), голова Ради Міністрів (1996—1997), міністр закордонних справ (2001—2005), маршал Сейму (2005). В 1989—2005 був депутатом Сейму, Cенатор двох скликань Сенату (2007—2015), депутат Європейського парламенту (з 2019 року).
Керівник департаменту боротьби із корупцією в Агентстві модернізації України.

## Біографія

### Освіта і наукова діяльність
Народився 13 вересня 1950 року у Варшаві. Є випускником ХІХ варшавського Загальноосвітнього ліцею ім. Повстанців Варшави та Факультету права і адміністрації Варшавського університету 1972 року.
У 1978 році отримав докторський (Ph. D) ступінь доктора юридичних наук, спеціалізуючись у сфері публічного міжнародного права.
У 1972–1985 роках працював асистентом, потім ад'юнктом на Кафедрі міжнародних організацій Інституту міжнародного права Факультету права і адміністрації Варшавського університету.
У 1980—1981 був на стипендії Фулбрайта Колумбійського університету в Нью-Йорку. Почесний доктор Аппалачського університету та Університету Південної Кароліни (США).
З 2006 року працює викладачем Університету в Білостоку, де очолює Осередок закордонної політики на Юридичному факультеті.

### Політична діяльність в ПНР
Політичну кар'єру розпочав як діяч молодіжних організацій в Польській Народній Республіці. Був поміж іншими членом Союзу соціалістичної молоді в 1968—1973 роках, та Товариства польських студентів, у якому в 1972 році він був обраний головою локального осередку цієї організації у Варшавському університету. З 1971 до розпуску в січні 1990 року належав до Польської Об'єднаної Робітничої Партії. Під час роботи в університеті був секретарем університетського комітету партії. В 1985 році призупинив політичну активність, переїхавши до Калинівки Костельної на Підляському воєводстві, де перейняв у спадок аграрне господарство своїх тестів.
До політики повернувся після змін, започаткованих переговорами Круглого столу. В 1989 році вперше балотувався у парламентських виборах і був обраний депутатом Сейму зі списків ПОРП.

### Політична діяльність у Третій Республіці Польща

#### 1990—2005 роки
Балотувався як кандидат посткомуністів у перших демократичних і загальних президентських виборах у Польщі в 1990 році. Отримав 9,21 % голосів (1 514 025 голосів), займаючи 4-те місце.
Депутатський мандат мав від 1989 по 2005 рік, балотуючись в 1991, 1993, 1997 та 2001 роках зі списків Союзу Демократичної Лівиці (СЛД). В 1990–1991 роках очолював фракцію лівиці у Сеймі. Не вступив до створеної в 1990 році Соціал-демократії Республіки Польща. В 1991 році відмовився очолити фракцію Демократичної Лівиці, протестуючи проти надання депутатського мандату Лешеку Міллеру, замішаного у справу так званої «московської позики». З 1992 по 1996 рік був членом Парламентського союзу Ради Європи. В 1999 році вступив до новоствореної партії — Союзу Демократичної Лівиці.
В другому уряді Вальдемара Павляка отримав посаду віце-голови Ради Міністрів та міністра юстиції і генерального прокурора. Ці функції виконував з 26 жовтня 1993 року до 1 березня 1995 року. Був ініціатором урядових антикорупційних кроків, що запам'яталися під назвою «чисті руки». У результаті проведених перевірок назвав у жовтні 1994 року прізвища осіб, що займали урядові посади та водночас перебували у наглядових радах суб'єктів господарчого права.
Після зміни уряду в 1995 році був вибраний віце-спікером (віце-маршалом) Сейму. Ці функції виконував до 1996 року. Після обрання президентом Александра Кваснєвського перейняв від нього посаду голови Конституційної комісії Національних Зборів (на 2 місяці).
Після відставки Юзефа Олекси з функції прем'єр-міністра Кваснєвський доручив 1 лютого 1996 року Влодзімєжові Цімошевичу створення нового кабінету, котрий був приведений до присяги 7 лютого 1996 року.
У жовтні 1996 року призначений головою (в ранзі міністра) новоствореного Комітету європейської інтеграції, відповідального за підготовку Польщі до переговорів про вступ Польщі до Євросоюзу. Ці функції виконував до 31 жовтня 1997 року.
Після повторного виграшу лівої коаліції СЛД-УП-ПСЛ отримав посаду міністра закордонних справ в уряді Лешека Міллера. Цю посаду займав із 19 жовтня 2001 року. Його підпис біля підпису прем'єр-міністра стояв під Трактатом про Вступ Республіки Польща до Європейського Союзу, підписаного від імені Польщі в Афінах 16 квітня 2003 року. Після відставки уряду посаду міністра зберігав також у двох урядах Марека Белькі — з 2 травня 2004 року до січня 2005 року, коли був відкликаний у зв'язку з балотуванням на посаду маршала Сейму.
В 2004 році був одним із творців проекту постанови «Досить самоомани», проголошеної Марком Боровським на всепольській конференції СЛД. У цій постанові група з десяти політиків партії скритикувала внутрішню політику Союзу. Невдовзі усі поза Цімошевичем вийшли із партії, переходячи до новозаснованої Польської соціал-демократії. У липні 2005 року Влодзімєж Цімошевич відмовився балотуватися до наступного парламенту, відходячи від партійної активності.
5 січня 2005 року після прийняття Сеймом відставки Юзефа Олекси з посади маршала Сейму Влодзімєж Цімошевич був обраний третім маршалом Сейму IV скликання. Його контркандидатом був Йозеф Зих, котрого переміг з перевагою в 4 голоси (223:219).

#### Президентські вибори в 2005 році
18 травня 2005 року публічно оголосив, що не буде висувати свою кандидатуру на посаду президента, що планувалися того ж року. Але 28 червня змінив думку та задекларував свій старт у виборах. Своє рішення обґрунтував впливом виборців. До відмови від рішення про закінчення політичної кар'єри намовляв його також президент Кваснєвський.
Хоч залишався членом СЛД і парламентської фракції, балотувався як незалежний кандидат. 3 липня на виборчій конвенції СЛД отримав підтримку партії на виборах, підтримали його також Унія Лівиці Третьої РП, Федерація молодих соціал-демократів та Фонд дружини президента Кваснєвського Йоланти Кваснєвської «Порозуміння без перешкод». Виборчий комітет очолила Йоланта Кваснєвська, а виборчий штаб депутатка Катажина Пєкарська.
Після проголошення балотування був викликаний до слідчої комісії щодо PKN Orlen. Слухання відбулися 30 липня 2005 року. Внаслідок слухань слідчі озвучували можливість подати Цімошевича до Конституційного Суду, але до цього не дійшло.
14 вересня 2005 року Влодзімєж Цімошевич оголосив про відмову від участі у виборах президента та відходу від публічного життя. Приводом для цього рішення назвав атаки з боку політичних опонентів на нього самого та на його родину. Безпосереднім чином вплинула на це справа Анни Яруцької.

#### Діяльність після 2005 року
У парламентських виборах 2007 року балотувався до Сенату, отримав мандат в Білостоцькому окрузі як єдиний незалежний кандидат.
На початку березня 2009 року Рада Міністрів запропонувала його кандидатуру на посаду генерального секретаря Ради Європи. 15 квітня відбулися слухання, у котрих взяли участь також його конкуренти Люк Ван ден Бранд, Матіяс Еверс та колишній прем'єр-міністр Норвегії Турб'єрн Ягланд, котрий разом із Цімошевичем пройшов до ІІ туру виборів. Голосування відбулося 29 вересня 2009 року, Цімошевич програв Ягланду у співвідношенні голосів 80:165.
У червні 2010 року перед першим туром президентських виборів підтримав кандидатуру Броніслава Коморовського.
У парламентських виборах 2011 року вдруге потрапив до Сенату, де увійшов до Кола незалежних сенаторів. У Сенаті VIII скликання очолив Комісію закордонних справ. У грудні 2011 року виключений з партії СЛД.
Був сенатором до 2015 року. Того року не висунув кандидатуру на виборах до Сенату, натомість у 2019 році виграв вибори до Європейського парламенту в четвертому окрузі, будучи кандидатом від «Європейської коаліції».

#### Агентство модернізації України
У березні 2015 року Влодзімеж Цімошевич — один з найвідоміших політиків в Польщі, який, за останні 25 років, займав практично всі найвищі державні посади в країні: генерального прокурора, міністра закордонних справ, глави Сейму, прем'єр-міністра очолив напрямок боротьби з корупцією в Агентстві модернізації України.
|                                                                                | Ми всі знаємо якою проблемою є корупція в Україні сьогодні. Після проблеми російської агресії це друга найбільш важлива проблема, яка стосується України. Ми всі знаємо, якими тяжкими є наслідки корупції. Дуже важливо переконати простих пересічних українців, що є шанс впоратись із цією проблемою. Мене попросили дати авторські рекомендації, щоб допомогти в боротьбі з корупцією в Україні, і я це зроблю. |
| — Влодзімеж Цімошевич, Промова на форумі "Україна завтра"(2015/03/03, Відень, Австрія) |                                                                                |

Разом із командою відомих європейських політиків та експертів у складі департаменту протидії корупції Агентства модернізації Влодзімеж Цімошевич до вересня 2015 року має розробити комплекний майстер-план реформ, необхідних Україні.

## Нагороди
- 2002 — Орден Білої зірки І ступеня (Естонія)
- 2005 — Великий Хрест Ордену «За Заслуги перед Литвою» (Литва)
- 2009 — Медаль Заслуженого для Толерантності Фонду «Екуменічна толерантність»
- Орден Заслуги Французької Республіки
- Орден Заслуги Грецької Республіки

## Особисте життя
Є сином Ренати і Мар'яна Цімошевичів. Мати походила з Волині, а родина батька із Волковиська в Білорусі, звідки під час Першої світової війни внаслідок «біженства» потрапила до Симбірська, де народився Мар'ян Цімошевич. Батько Влодзімєжа Цімошевича був професійним військовим, брав участь в Другій світовій війні. З 1972 року Влодзімєж Цімошевич одружений з Барбарою Апонович, із котрою мають двоє дітей: Малґожату і Томаша.
З 1985 року має 20 гектарів аграрного господарства в Калинівці Костельній в Підляському воєводстві.
Атеїст.

### Відео
Влодзімеж Цімошевич: корупція і війна - дві головні проблеми України на YouTube

title: Влодзімеж Цімошевич

wikitext:
{{Картка:Лідер
| ім'я                 = Влодзімеж Цімошевич
{{lang-pl|Włodzimierz Cimoszewicz}}
| зображення           = Włodzimierz_Cimoszewicz_(senator).jpg
| розмір_зображення    = 300px

 | посада = [[Список прем'єр-міністрів Польщі|Прем'єр-міністр Польщі]]
 | початок_терміну = 7 лютого 1996
 | кінець_терміну = 31 жовтня 1997
 | президент =
 | попередник = [[Юзеф Олекси]]
 | наступник = [[Єжи Бузек]]

| посада2 = Маршал [[Сейм Республіки Польща|Сейму Польщі]]
| початок_терміну2  = 5 січня 2005
| кінець_терміну2   = 18 жовтня 2005
| попередник2       = [[Юзеф Олекси]]
| наступник2        = [[Марек Юрек]]
| президент2        =

 | посада3           = Віце-прем'єр Польщі, міністр справедливості, генеральний прокурор
 | початок_терміну3  = 26 жовтня 1993
 | кінець_терміну3   = 1 березня 1995
 | попередник3       = [[Ян Платковський]]
 | наступник3        = [[Єжи Яскерня]]
 | президент3        =

| посада4           = Міністр закордонних справ Польщі
| початок_терміну4  = 19 жовтня 2001
| кінець_терміну4   = 4 січня 2005
| попередник4       = [[Владислав Бартошевський]]
| наступник4        = [[Адам Ротфельд]]
| президент4        =

| дата_народження      = 13.9.1950
| місце_народження     = [[Варшава]], [[ПНР]]
| дата_смерті          =
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| громадянство         = {{POL}}
| національність       = [[поляк]]

| освіта               = [[Варшавський університет]]
[[Колумбійський університет]]
| партія               =
| нагороди             = {{Орден «На благо Республіки»}}
}}

'''Влодзімеж Цімошевич''' ({{lang-pl|Włodzimierz Cimoszewicz}}, * [[13 вересня]] [[1950]], [[Варшава]], [[ПНР]]) — польський державний і політичний діяч, юрист, дипломат. Віце-голова Ради Міністрів та міністр юстиції і генеральний прокурор (1993—1995), віце-маршал [[Сейм Республіки Польща|Сейму]] (1995—1996), голова Ради Міністрів (1996—1997), міністр закордонних справ (2001—2005), маршал Сейму (2005). В 1989—2005 був депутатом Сейму, Cенатор двох скликань Сенату (2007—2015), депутат [[Європейський парламент|Європейського парламенту]] (з 2019 року).

Керівник департаменту боротьби із корупцією в [[Агентство модернізації|Агентстві модернізації України]]<ref>{{Cite web |url=https://www.youtube.com/watch?v=bzYvYZN2QMA |title=Влодзімеж Цімошевич: корупція і війна — дві головні проблеми України |accessdate=30 березня 2015 |archive-date=30 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160330145221/https://www.youtube.com/watch?v=bzYvYZN2QMA }}</ref>.

== Біографія ==

=== Освіта і наукова діяльність ===
Народився 13 вересня [[1950]] року у [[Варшава|Варшаві]]. Є випускником ХІХ варшавського Загальноосвітнього ліцею ім. Повстанців Варшави та Факультету права і адміністрації [[Варшавський університет|Варшавського університету]] 1972 року.

У 1978 році отримав докторський (Ph. D) ступінь доктора юридичних наук, спеціалізуючись у сфері публічного міжнародного права.

У 1972–1985 роках працював асистентом, потім ад'юнктом на Кафедрі міжнародних організацій Інституту міжнародного права Факультету права і адміністрації Варшавського університету.

У 1980—1981 був на стипендії Фулбрайта [[Колумбійський університет|Колумбійського університету]] в [[Нью-Йорк]]у. Почесний доктор [[Аппалачський університет|Аппалачського університету]] та [[Університет Південної Кароліни|Університету Південної Кароліни]] ([[Сполучені Штати Америки|США]]).

З 2006 року працює викладачем Університету в [[Білосток]]у, де очолює Осередок закордонної політики на Юридичному факультеті.

=== Політична діяльність в ПНР ===

Політичну кар'єру розпочав як діяч молодіжних організацій в [[Польська Народна Республіка|Польській Народній Республіці]]. Був поміж іншими членом Союзу соціалістичної молоді в 1968—1973 роках, та Товариства польських студентів, у якому в 1972 році він був обраний головою локального осередку цієї організації у Варшавському університету. З 1971 до розпуску в січні 1990 року належав до Польської Об'єднаної Робітничої Партії. Під час роботи в університеті був секретарем університетського комітету партії. В 1985 році призупинив політичну активність, переїхавши до Калинівки Костельної на [[Підляське воєводство|Підляському воєводстві]], де перейняв у спадок аграрне господарство своїх тестів.
До політики повернувся після змін, започаткованих переговорами Круглого столу. В 1989 році вперше балотувався у парламентських виборах і був обраний депутатом Сейму зі списків [[ПОРП]].

=== Політична діяльність у Третій Республіці Польща ===

==== 1990—2005 роки ====

Балотувався як кандидат посткомуністів у перших демократичних і загальних президентських виборах у Польщі в 1990 році. Отримав 9,21 % голосів (1 514 025 голосів), займаючи 4-те місце.

Депутатський мандат мав від 1989 по 2005 рік, балотуючись в 1991, 1993, 1997 та 2001 роках зі списків Союзу Демократичної Лівиці (СЛД). В 1990–1991 роках очолював фракцію лівиці у Сеймі. Не вступив до створеної в 1990 році Соціал-демократії Республіки Польща. В 1991 році відмовився очолити фракцію Демократичної Лівиці, протестуючи проти надання депутатського мандату [[Лешек Міллер|Лешеку Міллеру]], замішаного у справу так званої «московської позики». З 1992 по 1996 рік був членом Парламентського союзу Ради Європи. В 1999 році вступив до новоствореної партії — Союзу Демократичної Лівиці.

В другому уряді [[Вальдемар Павляк|Вальдемара Павляка]] отримав посаду віце-голови Ради Міністрів та міністра юстиції і генерального прокурора. Ці функції виконував з 26 жовтня 1993 року до 1 березня 1995 року. Був ініціатором урядових антикорупційних кроків, що запам'яталися під назвою «чисті руки». У результаті проведених перевірок назвав у жовтні 1994 року прізвища осіб, що займали урядові посади та водночас перебували у наглядових радах суб'єктів господарчого права.
Після зміни уряду в 1995 році був вибраний віце-спікером (віце-маршалом) Сейму. Ці функції виконував до 1996 року. Після обрання президентом [[Александр Кваснєвський|Александра Кваснєвського]] перейняв від нього посаду голови Конституційної комісії Національних Зборів (на 2 місяці).

Після відставки [[Юзеф Олекси|Юзефа Олекси]] з функції прем'єр-міністра Кваснєвський доручив 1 лютого 1996 року Влодзімєжові Цімошевичу створення нового кабінету, котрий був приведений до присяги 7 лютого 1996 року.

У жовтні 1996 року призначений головою (в ранзі міністра) новоствореного Комітету європейської інтеграції, відповідального за підготовку Польщі до переговорів про вступ Польщі до [[Євросоюз]]у. Ці функції виконував до 31 жовтня 1997 року.

Після повторного виграшу лівої коаліції СЛД-УП-ПСЛ отримав посаду міністра закордонних справ в уряді [[Лешек Міллер|Лешека Міллера]]. Цю посаду займав із 19 жовтня 2001 року. Його підпис біля підпису прем'єр-міністра стояв під Трактатом про Вступ Республіки Польща до Європейського Союзу, підписаного від імені Польщі в [[Афіни|Афінах]] 16 квітня 2003 року. Після відставки уряду посаду міністра зберігав також у двох урядах [[Марек Белька|Марека Белькі]] — з 2 травня 2004 року до січня 2005 року, коли був відкликаний у зв'язку з балотуванням на посаду маршала Сейму.

В 2004 році був одним із творців проекту постанови «Досить самоомани», проголошеної [[Марек Боровський|Марком Боровським]] на всепольській конференції СЛД. У цій постанові група з десяти політиків партії скритикувала внутрішню політику Союзу. Невдовзі усі поза Цімошевичем вийшли із партії, переходячи до новозаснованої Польської соціал-демократії. У липні 2005 року Влодзімєж Цімошевич відмовився балотуватися до наступного парламенту, відходячи від партійної активності.

5 січня 2005 року після прийняття Сеймом відставки Юзефа Олекси з посади маршала Сейму Влодзімєж Цімошевич був обраний третім маршалом Сейму IV скликання. Його контркандидатом був Йозеф Зих, котрого переміг з перевагою в 4 голоси (223:219).

==== Президентські вибори в 2005 році ====

18 травня 2005 року публічно оголосив, що не буде висувати свою кандидатуру на посаду президента, що планувалися того ж року. Але 28 червня змінив думку та задекларував свій старт у виборах. Своє рішення обґрунтував впливом виборців. До відмови від рішення про закінчення політичної кар'єри намовляв його також президент [[Александр Кваснєвський|Кваснєвський]].

Хоч залишався членом СЛД і парламентської фракції, балотувався як незалежний кандидат. 3 липня на виборчій конвенції СЛД отримав підтримку партії на виборах, підтримали його також Унія Лівиці Третьої РП, Федерація молодих соціал-демократів та Фонд дружини президента Кваснєвського Йоланти Кваснєвської «Порозуміння без перешкод». Виборчий комітет очолила Йоланта Кваснєвська, а виборчий штаб депутатка Катажина Пєкарська.

Після проголошення балотування був викликаний до слідчої комісії щодо PKN Orlen. Слухання відбулися 30 липня 2005 року. Внаслідок слухань слідчі озвучували можливість подати Цімошевича до Конституційного Суду, але до цього не дійшло.

14 вересня 2005 року Влодзімєж Цімошевич оголосив про відмову від участі у виборах президента та відходу від публічного життя. Приводом для цього рішення назвав атаки з боку політичних опонентів на нього самого та на його родину. Безпосереднім чином вплинула на це справа Анни Яруцької.

==== Діяльність після 2005 року ====

У парламентських виборах 2007 року балотувався до Сенату, отримав мандат в Білостоцькому окрузі як єдиний незалежний кандидат.
На початку березня 2009 року Рада Міністрів запропонувала його кандидатуру на посаду генерального секретаря [[Рада Європи|Ради Європи]]. 15 квітня відбулися слухання, у котрих взяли участь також його конкуренти Люк Ван ден Бранд, Матіяс Еверс та колишній прем'єр-міністр Норвегії [[Турб'єрн Ягланд]], котрий разом із Цімошевичем пройшов до ІІ туру виборів. Голосування відбулося 29 вересня 2009 року, Цімошевич програв Ягланду у співвідношенні голосів 80:165.

У червні 2010 року перед першим туром президентських виборів підтримав кандидатуру [[Броніслав Коморовський|Броніслава Коморовського]].

У парламентських виборах 2011 року вдруге потрапив до Сенату, де увійшов до Кола незалежних сенаторів. У Сенаті VIII скликання очолив Комісію закордонних справ. У грудні 2011 року виключений з партії СЛД.

Був сенатором до 2015 року. Того року не висунув кандидатуру на виборах до Сенату, натомість у 2019 році виграв вибори до Європейського парламенту в четвертому окрузі, будучи кандидатом від «Європейської коаліції».

==== Агентство модернізації України ====

У березні 2015 року Влодзімеж Цімошевич — один з найвідоміших політиків в Польщі, який, за останні 25 років, займав практично всі найвищі державні посади в країні: генерального прокурора, міністра закордонних справ, глави Сейму, прем'єр-міністра<ref>{{Cite web |url=http://www.unian.net/politics/879479-polskiy-senator-v-ukraine-znachitelnaya-chast-obschestva-pereshla-granitsu-terpeniya.html |title=УНІАН: Польський сенатор: В Україні значна частина суспільства перейшла кордон терпіння |accessdate=30 березня 2015 |archive-date=28 червня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150628215212/http://www.unian.net/politics/879479-polskiy-senator-v-ukraine-znachitelnaya-chast-obschestva-pereshla-granitsu-terpeniya.html }}</ref> очолив напрямок боротьби з корупцією в [[Агентство модернізації|Агентстві модернізації України]]<ref>{{Cite web |url=http://zerkalo.mk.ua/material/15-novosti-vchera/1638-evropejskie-deyateli-organizovali-agentstvo-modernizatsii-ukrainy |title=Европейские деятели организовали Агентство модернизации Украины |accessdate=30 березня 2015 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150402104325/http://zerkalo.mk.ua/material/15-novosti-vchera/1638-evropejskie-deyateli-organizovali-agentstvo-modernizatsii-ukrainy |archivedate=2 квітня 2015 |deadurl=yes }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://www.radiopolsha.pl/6/249/Artykul/199312%2CВЦимошевич-Под-угрозой-находится-не-только-Украина |title=Колишній прем'єр Польщі про єдність Європи та ситуації в Україні. |accessdate=4 червня 2022 |archive-date=5 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160305162148/http://radiopolsha.pl/6/249/artykul/199312,ВЦимошевич-Под-угрозой-находится-не-только-Украина }}</ref>.

{{Цитата|Ми всі знаємо якою проблемою є корупція в Україні сьогодні. Після проблеми російської агресії це друга найбільш важлива проблема, яка стосується України. Ми всі знаємо, якими тяжкими є наслідки корупції. Дуже важливо переконати простих пересічних українців, що є шанс впоратись із цією проблемою. Мене попросили дати авторські рекомендації, щоб допомогти в боротьбі з корупцією в Україні, і я це зроблю.|40|Влодзімеж Цімошевич|Промова на форумі "Україна завтра"(2015/03/03, [[Відень]], [[Австрія]])<ref>[https://www.youtube.com/watch?v=bzYvYZN2QMA Промова на форумі "Україна завтра"]</ref><ref>[http://wyborcza.pl/1,75477,17526521,Cimoszewicz__Ukrainie_konczy_sie_czas.html '''Газета Wyborcza''': Cimoszewicz: Ukrainie kończy się czas]</ref>}}

Разом із командою відомих європейських політиків та експертів у складі департаменту протидії корупції Агентства модернізації Влодзімеж Цімошевич до вересня 2015 року має розробити комплекний майстер-план реформ, необхідних Україні<ref>{{Cite web |url=http://wiadomosci.dziennik.pl/polityka/artykuly/484599,cimoszewicz-jezeli-ukraina-sobie-nie-poradzi-moze-nawet-zniknac-z-mapy.html |title=Cimoszewicz: Jeżeli Ukraina sobie nie poradzi, może nawet zniknąć z mapy |accessdate=30 березня 2015 |archive-date=3 квітня 2015 |archive-url=https://web.archive.org/web/20150403024612/http://wiadomosci.dziennik.pl/polityka/artykuly/484599,cimoszewicz-jezeli-ukraina-sobie-nie-poradzi-moze-nawet-zniknac-z-mapy.html }}</ref>.

== Нагороди ==
* 2002 — [[Орден Білої зірки]] І ступеня ([[Естонія]])
* 2005 — Великий Хрест Ордену «За Заслуги перед Литвою» ([[Литва]])
* 2009 — Медаль Заслуженого для Толерантності Фонду «Екуменічна толерантність»
* Орден Заслуги [[Франція|Французької Республіки]]
* Орден Заслуги [[Греція|Грецької Республіки]]

== Особисте життя ==
Є сином Ренати і Мар'яна Цімошевичів. Мати походила з [[Волинь|Волині]], а родина батька із [[Волковиськ]]а в [[Білорусь|Білорусі]], звідки під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]] внаслідок «біженства» потрапила до [[Симбірськ]]а, де народився Мар'ян Цімошевич. Батько Влодзімєжа Цімошевича був професійним військовим, брав участь в [[Друга світова війна|Другій світовій війні]]. З 1972 року Влодзімєж Цімошевич одружений з Барбарою Апонович, із котрою мають двоє дітей: Малґожату і Томаша.

З 1985 року має 20 гектарів аграрного господарства в Калинівці Костельній в [[Підляське воєводство|Підляському воєводстві]].

Атеїст.

=== Відео ===
{{YouTube|id=bzYvYZN2QMA|title=Влодзімеж Цімошевич: корупція і війна - дві головні проблеми України}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Література ==
* ''О. Знахоренко''. Цімошевич Влодзімеж // {{УДЕ|том=2}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20140310231610/http://russiancouncil.ru/en/blogs/digest/?id_4=397 Włodzimierz Cimoszewicz. Improving Russian-Polish relations] ([[Англійська мова|англ]].)
* [http://www.culturaldiplomacy.org/culturaldiplomacynews/index.php?Interview-with-W322odzimierz-Cimoszewicz-Former-Prime-Minister-of-Poland-and-Former-Foreign-Minister-of-Poland Włodzimierz Cimoszewicz — Interview conducted by Izelle Wagner & Max Marioni] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140311002803/http://www.culturaldiplomacy.org/culturaldiplomacynews/index.php?Interview-with-W322odzimierz-Cimoszewicz-Former-Prime-Minister-of-Poland-and-Former-Foreign-Minister-of-Poland |date=11 березня 2014 }} ([[Англійська мова|англ]].)
* [https://web.archive.org/web/20131111194145/http://www.cimoszewicz.eu/ Офіційний сайт сенатора Влодзімєжа Цімошевича] ([[Польська мова|пол]].)
* [http://ludzie.wprost.pl/sylwetka/Wlodzimierz-Cimoszewicz/ Біографія Влодзімєжа Цімошевича за версією журналу «Wprost»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140310234223/http://ludzie.wprost.pl/sylwetka/Wlodzimierz-Cimoszewicz/ |date=10 березня 2014 }} ([[Польська мова|пол]].)
{{бібліоінформація}}
{{Прем'єр-міністри Польщі}}
{{Маршалки Сейму Польщі}}
{{Вікіцитати}}
{{DEFAULTSORT:Цімошевич, Влодзімеж}}
[[Категорія:Члени ПОРП]]
[[Категорія:Дипломати Польщі]]
[[Категорія:Прем'єр-міністри Польщі]]
[[Категорія:Міністри закордонних справ Польщі]]
[[Категорія:Викладачі Білостоцького університету]]
[[Категорія:Викладачі Варшавського університету]]
[[Категорія:Кандидати в президенти Польщі]]
[[Категорія:Польські атеїсти]]
[[Категорія:Уродженці Варшави]]
[[Категорія:Випускники Варшавського університету]]
[[Категорія:Депутати Сейму Польщі]]

title: Прем'єр-міністр Польщі

Прем'єр-міністр Польщі: 7 лютого 1996 — 31 жовтня 1997

Попередник: Юзеф Олекси

Наступник: Єжи Бузек

title: Маршал Сейму Польщі

Маршал Сейму Польщі: 5 січня 2005 — 18 жовтня 2005

Наступник: Марек Юрек

26 жовтня 1993 — 1 березня 1995

Попередник: Ян Платковський

Наступник: Єжи Яскерня

title: Міністр закордонних справ Польщі

Міністр закордонних справ Польщі:
19 жовтня 2001 — 4 січня 2005
Висловлювання у Вікіцитатах
Медіафайли у Вікісховищі

Попередник: Владислав Бартошевський

Наступник: Адам Ротфельд

Народився: 13 вересня 1950 (74 роки) · Варшава, ПНР

Відомий як: політик, дипломат, викладач університету, фермер, правник

Місце роботи: Варшавський університет і Білостоцький університет

Громадянство: Польща

Національність: поляк

Освіта: Варшавський університет · Колумбійський університет

Alma mater: Faculty of Law and Administration, University of Warsawd (1972), Колумбійський університет і XIX Liceum Ogólnokształcące im. Powstańców Warszawy w Warszawied (1968)

Політична партія: Союз демократичних лівих сил, Польська об'єднана робітнича партія (1990) і Social Democracy of the Republic of Polandd

Діти: Tomasz Cimoszewiczd

Релігія: атеїзм

Нагороди: Кавалер ордена «На благо Республіки»


text:
# Синяк (курорт)
Синяк — бальнеологічний та гірськолижний курорт, розташований в селі Синяк біля смт. Чинадієве Закарпатської області.
Сірководневі сульфатно-кальцієво-натрієві мінеральні води.
Санаторій «Синяк» розташований у передгір'ї вулканічного хребта Карпат у районі гори Синяк, у воронкоподібній котловині, на висоті 450 м., в мальовничій долині річки Синявка, оточеній горами, покритими змішаним лісом.
Клімат курорту гірський, з підвищеною вологістю повітря і великою кількістю опадів.
Траси: — лижна траса № 1, протяжність 1200 м, перепад висот 220 м — Лижна траса № 2, протяжність 950 м, перепад висот 220 м — Траса для початківців, протяжність 400 м, перепад висот 50 м
Види витягів: — бугельний — 1200 м — Мультиліфт — 350м

## Історія
В історичних документах цілюще Синяцьке джерело вперше згадується у XVIII столітті. Ще в ті далекі часи, випасаючи тут отару, вівчарі помітили, що їхня худоба ніколи не хворіє. То ж полетіли чутки про божественну силу Синяцького джерела і потягнулися сюди хворі і стражденні з усіх Карпат.
Популярність і слава Синяцького курорту зростала нестримно. Використання мінеральної води «Синяк» у санаторно-курортному лікуванні починається з 1832 року, коли на розпорядження адміністрації графського маєтку було збудовано примітивну «купіль». Наприкінці минулого століття було лише 16 примітивних кабін для прийому мінеральних ван. У 1922 році побудовані дерев'яні будинки барачного типу.
У 1936 році за ініціативи німецьких графів Шенборн будують тут комфортабельну купальню, а у 1939 році — душове відділення. Свідком тих часів височить старовинна будівля лікувального корпусу — архітектурна окраса санаторію. А різьблені дерев'яні сходи, на яких добре видно графський герб, можна вважати музейним експонатом. Місцеві сірководневі джерела мають характерний синюватий відтінок. Мабуть, саме тому і Синяцька долина, і річка Синявка, і сам санаторій отримали відповідну назву. Цілющі властивості тутешньої мінеральної води, подібної до сочинської Мацести.

## Лікування
Санаторій спеціалізується на лікуванні захворювань опорно-рухового апарату, кістково-м'язової та нервової системи.
Головним лікувальним фактором курорту є Синяцька сірководнева вода. За хімічним складом вода слабо сульфідна, мало мінералізована, сульфатна, натрієво-кальцієво-магнієва, слабо лужна.
При прийомі синяцьких сірководневих ванн посилюється кровообіг в шкірному покриві і глибоких тканинах, у судинах серця і кінцівках, поліпшується насосна функція серця, сповільнюються серцеві скорочення, знімаються спазми судин і знижується артеріальний тиск.
Існуючий світовий досвід питного лікування свідчить про ефективність використання таких вод при хронічних професійних отруєннях важкими металами. Дослідження стверджують, що слабо сульфідні води, до яких відносяться і синяцькі, мають дію подібну до антиоксидантів при ураженні печінки.
Лікувальний корпус містить:
- водолікарню (сірководневі, хвойні ванни), підводний душ-масаж, циркулярний душ, душ Шарко, висхідний душ, басейн для вертикального витягнення хребта в сірководневій воді;
- відділення озокеритолікування;
- кабінет фізіотерапії;
- кабінет лікувальної фізкультури;
- кабінет мануальної терапії;
- кабінет масажу;
- кабінет лазеротерапії;
- кабінет психотерапії;
- кабінет голкорефлексотерапії;
- андрологічний кабінет;
- кабінет вагінальних зрошень;
- кабінет кишкових зрошень;
- кабінет аромотерапії;
- кабінет мікроклізм;
- кабінет фітотерапії;
- інгаляторій;
- бювет з сірководневою мінеральною водою та гідрокарбонатно-натрієвою «Поляна купель»
- кабінет функціональної діагностики з комп'ютерною програмою аналізу роботи серцево-судинної системи;
- клініко-біохімічна лабораторія;
- рентген кабінет;
- сауна.

## Інфраструктура
Санаторій має 5 спальних корпусів на 338 місць
- бювет мінеральної води
- бальнеолечебніца з необхідними лікувально-діагностичними кабінетами
- косметологічний кабінет
- їдальня
- спортивні майданчики
- містечко лікувальної фізкультури, теренкур
- клуб з кінозалом, бібліотека, танцювальний майданчик
- фітобар, бар, кафе
- більярдна
- сауна і басейн, тренажерний зал
- поштове відділення
- охоронювана автостоянка
- два гірськолижних підйомника

## Галерея
- Територія санаторію
- Третій корпус
- Вказівник до 1-го корпусу
- Тротуар до 1-го корпусу
- Приміщення плавального басейну
- Фонтан на території санаторію
- Басейн з рибою біля приміщення плавального басейну
- Риба
- Підосиковик на лижній трасі санаторію
- Вигляд на санаторій та село із лижної траси
- Квіти біля лікувального корпусу
- Річка Матекова на території санаторію

title: Синяк (курорт)

wikitext:
{{Otheruses|Синяк}}
{{Картка компанії
 | назва =«Санаторій Синяк»
 | оригінальна_назва =
 | зображення = Medical corps 2.JPG
 | ширина           = 300px
 | підпис = Лікувальний корпус
 | тип =
 | спеціалізація =
 | гасло =
 | доля =
 | попередник =
 | заснування =
 | дата       =
 | коментар =
 | засновник =
 | закриття =
 | розташування =село [[Синяк (Мукачівський район)]], [[Закарпатська область|Закарпатській області]], Мукачівському районі
 | філії =
 | територія діяльності =
 | ключові особи =
 | галузь =[[охорона здоров'я]]
 | продукція =
 | валовий дохід =
 | операційний прибуток =
 | чистий прибуток =
 | aum =
 | активи =
 | власний капітал       =
 | власник               =
 | число співробітників  =
 | число клієнтів        =
 | холдинг               =
 | структурні підрозділи =
 | послуги = санаторно-курортні, відпочинок, оздоровлення
 | дочірні компанії      =
 | сайт                  = http://vsesanatorii.com/uk/sanatorii-syniak-zakarpattya.html
 | примітки              =
}}

'''Синяк''' — [[бальнеологія|бальнеологічний]] та гірськолижний [[курорт]], розташований в селі [[Синяк (Мукачівський район)|Синяк]] біля смт. [[Чинадієве]] [[Закарпатська область|Закарпатської області]].

[[Сірководень|Сірководневі]] [[сульфат]]но-[[кальцій|кальцієво]]-[[натрій|натрієві]] [[мінеральна вода |мінеральні води]].

Санаторій «Синяк» розташований у передгір'ї [[Синяк (гірський масив)|вулканічного хребта Карпат у районі гори Синяк]], у воронкоподібній котловині, на висоті 450 м., в мальовничій долині річки [[Матекова|Синявка]], оточеній горами, покритими змішаним лісом.

Клімат курорту гірський, з підвищеною вологістю повітря і великою кількістю опадів.<ref>{{Cite web |url=http://vsesanatorii.com/uk/sanatorii-syniak-zakarpattya.html |title=Санаторій «Синяк» — Закарпаття |accessdate=13 вересня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140914030418/http://vsesanatorii.com/uk/sanatorii-syniak-zakarpattya.html |archivedate=14 вересня 2014 |deadurl=yes }} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140914030418/http://vsesanatorii.com/uk/sanatorii-syniak-zakarpattya.html |date=2014-09-14 }}</ref>

'''Траси''': — лижна траса № 1, протяжність 1200 м, перепад висот 220 м — Лижна траса № 2, протяжність 950 м, перепад висот 220 м — Траса для початківців, протяжність 400 м, перепад висот 50 м
'''Види витягів''': — бугельний — 1200 м — Мультиліфт — 350м

== Історія ==
В історичних документах цілюще Синяцьке джерело вперше згадується у [[XVIII]] столітті. Ще в ті далекі часи, випасаючи тут отару, вівчарі помітили, що їхня худоба ніколи не хворіє. То ж полетіли чутки про божественну силу Синяцького джерела і потягнулися сюди хворі і стражденні з усіх [[Карпати|Карпат]]. [[Файл:Medical corps.JPG|left|міні|180px|Будівля лікувального корпусу]]Популярність і слава Синяцького курорту зростала нестримно. Використання мінеральної води «Синяк» у санаторно-курортному лікуванні починається з [[1832]] року, коли на розпорядження адміністрації [[Палац графів Шенборнів|графського маєтку]] було збудовано примітивну «купіль». Наприкінці минулого століття було лише 16 примітивних кабін для прийому мінеральних ван. У [[1922]] році побудовані дерев'яні будинки барачного типу.
У [[1936]] році за ініціативи німецьких графів [[Шенборн]] будують тут комфортабельну купальню, а у [[1939]] році — душове відділення. Свідком тих часів височить старовинна будівля лікувального корпусу — архітектурна окраса санаторію. А різьблені дерев'яні сходи, на яких добре видно графський герб, можна вважати музейним експонатом. Місцеві сірководневі джерела мають характерний синюватий відтінок. Мабуть, саме тому і Синяцька долина, і річка [[Матекова|Синявка]], і сам санаторій отримали відповідну назву. Цілющі властивості тутешньої мінеральної води, подібної до сочинської Мацести.<ref>{{Cite web |url=http://www.sinyak.com.ua/ukr/history.htm |title=Санаторій-курорт «СИНЯК» |accessdate=16 вересня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20150923132133/http://www.sinyak.com.ua/ukr/history.htm |archivedate=23 вересня 2015 |deadurl=yes }}</ref>

== Лікування ==

Санаторій спеціалізується на лікуванні захворювань опорно-рухового апарату, кістково-м'язової та нервової системи.

Головним лікувальним фактором курорту є Синяцька [[Сірководень|сірководнева вода]]. За хімічним складом вода слабо сульфідна, мало [[мінеральна вода|мінералізована]], сульфатна, натрієво-кальцієво-магнієва, слабо лужна.

При прийомі синяцьких сірководневих ванн посилюється кровообіг в шкірному покриві і глибоких тканинах, у судинах серця і кінцівках, поліпшується насосна функція серця, сповільнюються серцеві скорочення, знімаються спазми судин і знижується артеріальний тиск.

Існуючий світовий досвід питного лікування свідчить про ефективність використання таких вод при хронічних професійних отруєннях [[Важкі метали|важкими металами]]. Дослідження стверджують, що слабо сульфідні води, до яких відносяться і синяцькі, мають дію подібну до антиоксидантів при ураженні печінки.

Лікувальний корпус містить:<ref>{{Cite web |url=http://www.ybereg.com.ua/ru/ukraina/detail/531/Sinyak.html |title=Санаторій «СИНЯК», Закарпаття |accessdate=19 вересня 2014 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20140816195421/http://www.ybereg.com.ua/ru/ukraina/detail/531/Sinyak.html |archivedate=16 серпня 2014 |deadurl=yes }}</ref>
* водолікарню (сірководневі, хвойні ванни), підводний душ-масаж, циркулярний душ, душ Шарко, висхідний душ, басейн для вертикального витягнення хребта в сірководневій воді;
* відділення [[озокерит]]олікування;
* кабінет фізіотерапії;
* кабінет лікувальної фізкультури;
* кабінет мануальної терапії;
* кабінет масажу;
* кабінет [[лазеротерапія|лазеротерапії]];
* кабінет психотерапії;
* кабінет голкорефлексотерапії;
* андрологічний кабінет;
* кабінет вагінальних зрошень;
* кабінет кишкових зрошень;
* кабінет аромотерапії;
* кабінет мікроклізм;
* кабінет фітотерапії;
* інгаляторій;
* [[бювет]] з сірководневою [[мінеральна вода|мінеральною водою]] та гідрокарбонатно-натрієвою [[Мінеральні води|«Поляна купель»]]
* кабінет функціональної діагностики з комп'ютерною програмою аналізу роботи серцево-судинної системи;
* клініко-біохімічна лабораторія;
* рентген кабінет;
* сауна.

== Інфраструктура ==
Санаторій має 5 спальних корпусів на 338 місць
[[Файл:Synyak pool 1.JPG|міні|180px|Плавальний басейн]]
[[Файл: Synyak Platforms.JPG|міні|180px|Підйомник]]
* [[бювет|бювет мінеральної води]]
* бальнеолечебніца з необхідними лікувально-діагностичними кабінетами
* косметологічний кабінет
* їдальня
* спортивні майданчики
* містечко лікувальної фізкультури, [[теренкур]]
* клуб з кінозалом, бібліотека, танцювальний майданчик
* фітобар, бар, кафе
* більярдна
* сауна і басейн, тренажерний зал
* поштове відділення
* охоронювана автостоянка
* два гірськолижних підйомника

== Галерея ==
<gallery mode="packed" widths=200px heights=140px>
Файл: Resort Synyak.JPG|Територія санаторію
Файл: Third corps.JPG|Третій корпус
Файл: Sanatorium Synyak 2.JPG|Вказівник до 1-го корпусу
Файл: Sanatorium Synyak 4.JPG|Тротуар до 1-го корпусу
Файл: Synyak pool.JPG|Приміщення плавального басейну
Файл: Territory of sanatorium.JPG|Фонтан на території санаторію
Файл: Pool 1.JPG|Басейн з рибою біля приміщення плавального басейну
Файл: Synyak pool 2.JPG|Риба
Файл: Synyak mushroom.JPG|Підосиковик на лижній трасі санаторію
Файл: Synyak village.JPG|Вигляд на санаторій та село із лижної траси
Файл: Sanatorium Synyak 3.JPG|Квіти біля лікувального корпусу
Файл: River Synyak 1.JPG|Річка [[Матекова]] на території санаторію
</gallery>

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20150425003427/http://www.ozdorov.info/sinjak/synjak_med.html ЛІКУВАННЯ У САНАТОРІЮ «СИНЯК»]
* [https://web.archive.org/web/20140727010804/http://www.sinyak.com.ua/ukr/ Санаторій-курорт «СИНЯК»]
* [https://web.archive.org/web/20140914030418/http://vsesanatorii.com/uk/sanatorii-syniak-zakarpattya.html Санаторій «Синяк» — Закарпаття]
* [https://web.archive.org/web/20160304214844/http://www.karpataljaturizmus.info/product_info.php?lang9uage=ua&products_id=1699%2F Гірськолижний курорт Синяк]
* [https://sanatorii-karpat.com/ua/sanatorii-syniak-zakarpatye/ Санаторій «Синяк», Закарпаття]
* [http://a-starosta.narod.ru/index/0-119 Цілющі джерела України]
* [http://www.primetour.ua/uk/tours/sanatorium-cure/Mukachivska-oblast--s-Sinyak.html Перше екскурсійне бюро]

{{Zakarpattia-geo-stub}}

[[Категорія:Гірськолижні курорти Закарпаття]]
[[Категорія:Мукачівський район]]

title: «Санаторій Синяк»

Тип: бізнес

Галузь: охорона здоров'я

Штаб-квартира: село Синяк (Мукачівський район), Закарпатській області, Мукачівському районі