text:
# Дрогобицький міський комітет Комуністичної партії України
Дрогобицький міський комітет Комуністичної партії України — орган управління Дрогобицькою міською партійною організацією КП України (1939–1991 роки). До 21 травня 1959 року підпорядковувався Дрогобицькому обласному комітету КПУ, а після ліквідації Дрогобицької області — Львівському обласному комітету КПУ.

## Перші секретарі міського комітету (міськкому)
- листопад 1939 — червень 1941 — Ткач Яків Микитович
- травень 1944 — грудень 1946 — Олексенко Степан Антонович
- 1946 — вересень 1949 — Горобець Іван Григорович
- вересень 1949 — січень 1950 — Олексенко Степан Антонович
- січень 1950 — серпень 1950 — Максимов Панас Панасович
- серпень 1950 — 29 листопада 1953 — Костюк Олексій Григорович
- 29 листопада 1953 — 27 грудня 1958 — Жуков Тимофій Семенович
- 27 грудня 1958 — 7 травня 1968 — Закрой Георгій Гаврилович
- 7 травня 1968 — 9 грудня 1969 — Чечель Віктор Антонович
- 9 грудня 1969 — 26 серпня 1985 — Барібан Володимир Платонович
- 26 серпня 1985 — 30 травня 1987 — Борисюк Віктор Миколайович
- 30 травня 1987 — серпень 1991 — Радзієвський Олексій Васильович

## Другі секретарі міського комітету (міськкому)
- листопад 1939 — червень 1941 — Гребенник Петро Максимович
- серпень 1944 — 1945 — Щолоков Пилип Онисимович
- 1945 — листопад 1946 — Штефан Михайло Миколайович
- листопад 1946 — 1947 — в.о. Клещенко Іван Данилович
- 1947 — січень 1947 — в.о. Коротков Степан Давидович
- січень 1947 — січень 1950 — Максимов Панас Панасович
- січень 1950 — вересень 1950 — Бороздін Василь Іванович
- вересень 1950 — 1952 — Мазурцев Андрій Дмитрович
- серпень 1952 — 1953 — Конрад Тамара Трохимівна
- 1953 — 1955 — Безносюк Олександр Сидорович
- 1955 — березень 1959 — Стратонов Анатолій Степанович
- березень 1959 — лютий 1965 — Маценко Надія Іллівна
- березень 1965 — вересень 1968 — Клюсов Віктор Йосипович
- вересень 1968 — 9 грудня 1969 — Барібан Володимир Платонович
- 9 грудня 1969 — 29 січня 1976 — Шавков Петро Іванович
- 29 січня 1976 — 26 серпня 1985 — Борисюк Віктор Миколайович
- 26 серпня 1985 — листопад 1988 — Довгель В'ячеслав Йосипович
- листопад 1988 — 1991 — Дятленко Леонід Федорович

## Секретарі міського комітету (міськкому)
- серпень 1944 — 194.5 — Сопін Олексій Костянтинович
- 1945 — листопад 1946 — Клещенко Іван Данилович (3-й секретар)
- 1945 — листопад 1946 — Александров Семен Прокопович (секретар з кадрів)
- листопад 1946 — 1947 — Коротков Степан Давидович (3-й секретар)
- листопад 1946 — 1947 — Шарінов Г.О. (секретар з кадрів)
- 1947 — 13 серпня 1948 — Скопін Віктор Дмитрович (секретар з кадрів)
- 194.8 — 1948 — Кобець Іван Силович
- 13 серпня 1948 — 194.9 — Клещенко Іван Данилович (3-й секретар)
- 13 серпня 1948 — вересень 1949 — В'язовецький Володимир Мусійович (секретар з кадрів)
- вересень 1949 — січень 1950 — Дудак Іван Якович
- 195.0 — вересень 1950 — Мазурцев Андрій Дмитрович
- 1950 — 1953 — Панченко Василь Прокопович
- 1950 — 1952 — Гриценко Тетяна Тимофіївна
- 1953 — грудень 1957 — Конрад Тамара Трохимівна
- грудень 1957 — березень 1959 — Маценко Надія Іллівна
- березень 1959 — 196.2 — Потайчук Іван Миколайович
- 1964 — 10 липня 1968 — Брик Михайло Васильович
- 10 липня 1968 — 9 грудня 1969 — Шавков Петро Іванович
- 9 грудня 1969 — 197.3 — Малюк Ода Порфиріївна
- 197.4 — квітень 1977 — Григоренко Володимир Семенович
- квітень 1977 — 16 листопада 1979 — Рубнікович Ганна Петрівна
- 16 листопада 1979 — 1990 — Голодненко Ірина Степанівна
- 1990 — 1991 — Чирка Анатолій Ілліч

wikitext:
'''Дрогобицький міський комітет Комуністичної партії України''' — орган управління [[Дрогобич|Дрогобицькою міською]] партійною організацією [[Комуністична партія України (1918—1991)|КП України]] ([[1939]]–[[1991]] роки). До [[21 травня]] [[1959]] року підпорядковувався [[Дрогобицький обласний комітет Комуністичної партії України|Дрогобицькому обласному комітету КПУ]], а після ліквідації Дрогобицької області — [[Львівський обласний комітет Комуністичної партії України|Львівському обласному комітету КПУ]].

== Перші секретарі міського комітету (міськкому) ==
* листопад 1939 — червень 1941 — [[Ткач Яків Микитович]]
* травень 1944 — грудень 1946 — [[Олексенко Степан Антонович]]
* 1946 — вересень 1949 — [[Горобець Іван Григорович]]
* вересень 1949 — січень 1950 — [[Олексенко Степан Антонович]]
* січень 1950 — серпень 1950 — [[Максимов Панас Панасович]]
* серпень 1950 — 29 листопада 1953 — [[Костюк Олексій Григорович]]
* 29 листопада 1953 — 27 грудня 1958 — [[Жуков Тимофій Семенович]]
* 27 грудня 1958 — 7 травня 1968 — [[Закрой Георгій Гаврилович]]
* 7 травня 1968 — 9 грудня 1969 — [[Чечель Віктор Антонович]]
* 9 грудня 1969 — 26 серпня 1985 — [[Барібан Володимир Платонович]]
* 26 серпня 1985 — 30 травня 1987 — [[Борисюк Віктор Миколайович]]
* 30 травня 1987 — серпень 1991 — [[Радзієвський Олексій Васильович]]

== Другі секретарі міського комітету (міськкому) ==
* листопад 1939 — червень 1941 — [[Гребенник Петро Максимович]]
* серпень 1944 — 1945 — [[Щолоков Пилип Онисимович]]
* 1945 — листопад 1946 — [[Штефан Михайло Миколайович]]
* листопад 1946 — 1947 — в.о. [[Клещенко Іван Данилович]]
* 1947 — січень 1947 — в.о. [[Коротков Степан Давидович]]
* січень 1947 — січень 1950 — [[Максимов Панас Панасович]]
* січень 1950 — вересень 1950 — [[Бороздін Василь Іванович]]
* вересень 1950 — 1952 — [[Мазурцев Андрій Дмитрович]]
* серпень 1952 — 1953 — [[Конрад Тамара Трохимівна]]
* 1953 — 1955 — [[Безносюк Олександр Сидорович]]
* 1955 — березень 1959 — [[Стратонов Анатолій Степанович]]
* березень 1959 — лютий 1965 — [[Маценко Надія Іллівна]]
* березень 1965 — вересень 1968 — [[Клюсов Віктор Йосипович]]
* вересень 1968 — 9 грудня 1969 — [[Барібан Володимир Платонович]]
* 9 грудня 1969 — 29 січня 1976 — [[Шавков Петро Іванович]]
* 29 січня 1976 — 26 серпня 1985 — [[Борисюк Віктор Миколайович]]
* 26 серпня 1985 — листопад 1988 — [[Довгель В'ячеслав Йосипович]]
* листопад 1988 — 1991 — [[Дятленко Леонід Федорович]]

== Секретарі міського комітету (міськкому) ==
* серпень 1944 — 194.5 — [[Сопін Олексій Костянтинович]]
* 1945 — листопад 1946 — [[Клещенко Іван Данилович]] (3-й секретар)
* 1945 — листопад 1946 — [[Александров Семен Прокопович]] (секретар з кадрів)
* листопад 1946 — 1947 — [[Коротков Степан Давидович]] (3-й секретар)
* листопад 1946 — 1947 — [[Шарінов Г.О.]] (секретар з кадрів)
* 1947 — 13 серпня 1948 — [[Скопін Віктор Дмитрович]] (секретар з кадрів)
* 194.8 — 1948 — [[Кобець Іван Силович]]
* 13 серпня 1948 — 194.9 — [[Клещенко Іван Данилович]] (3-й секретар)
* 13 серпня 1948 — вересень 1949 — [[В'язовецький Володимир Мусійович]] (секретар з кадрів)
* вересень 1949 — січень 1950 — [[Дудак Іван Якович]]
* 195.0 — вересень 1950 — [[Мазурцев Андрій Дмитрович]]
* 1950 — 1953 — [[Панченко Василь Прокопович]]
* 1950 — 1952 — [[Гриценко Тетяна Тимофіївна]]
* 1953 — грудень 1957 — [[Конрад Тамара Трохимівна]]
* грудень 1957 — березень 1959 — [[Маценко Надія Іллівна]]
* березень 1959 — 196.2 — [[Потайчук Іван Миколайович]]
* 1964 — 10 липня 1968 — [[Брик Михайло Васильович]]
* 10 липня 1968 — 9 грудня 1969 — [[Шавков Петро Іванович]]
* 9 грудня 1969 — 197.3 — [[Малюк Ода Порфиріївна]]
* 197.4 — квітень 1977 — [[Григоренко Володимир Семенович]]
* квітень 1977 — 16 листопада 1979 — [[Рубнікович Ганна Петрівна]]
* 16 листопада 1979 — 1990 — [[Голодненко Ірина Степанівна]]
* 1990 — 1991 — [[Чирка Анатолій Ілліч]]

== Джерела ==
* газета «Радянське слово» (Дрогобич) — 1944 —1990 року.
* [http://www.knowbysight.info Справочник по истории Коммунистической партии и Советского Союза (1898—1991)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190525135702/http://www.knowbysight.info/ |date=25 травня 2019 }} {{ref-ru}}

[[Категорія:Історія Дрогобича]]
[[Категорія:Міські комітети Комуністичної партії України]]


text:
# Тимелія-темнодзьоб асамська
Тиме́лія-темнодзьо́б асамська (Stachyris oglei) — вид горобцеподібних птахів родини тимелієвих (Timaliidae). Мешкає в Індії і М'янмі.

## Опис
Довжина птаха становить 16 см. Тім'я і верхня частина тіла коричневі. Крила і хвіст темно-коричневі, поцятковані тонкими світлими смужками. Груди сірі, на обличчі чорна "маска", над очима білі "брови". Горло і щоки білі.

## Поширення і екологія
Асамські тимелії-темнодзьоби мешкають на кордоні Північно-Східної Індії і М'янми, в горах Паткай і Мішмі, їхній ареал дуже фрагментований. Вони живуть у вологих чагарникових заростях в ущелинах скель, у бамбукових заростях і чагарниковому підліску вологих тропічних лісів. Зустрічаються на висоті від 300 до 900 м над рівнем моря. Живляться комахами. Сезон розмноження триває з квітня по липень. У негніздовий період зустрічаються зграйками по 20-25 птахів. Гніздо кулеподібне, у кладці 3-4 яйця.

## Збереження
МСОП класифікує цей вид як вразливий. За оцінками дослідників, популяція асамських тимелій-чорнодзьобів становить від 3500 до 15000 птахів. Їм загрожує знищення природного середовища.

wikiname: ukwiki

title: Тимелія-темнодзьоб асамська

in_language: uk

wikitext:
{{Картка:Таксономія
| name = Тимелія-темнодзьоб асамська
| status = VU
| status_system = IUCN3.1
| status_ref = <ref>{{cite web|url=https://www.iucnredlist.org/species/22716261/110271639|title=''Stachyris oglei'' |author=BirdLife International |author-link=BirdLife International |year=2016 }}</ref>
| image =
| image_caption =
| domain = [[Еукаріоти]] (Eukaryota)
| regnum = [[Тварини]] (Animalia)
| phylum = [[Хордові]] (Chordata)
| classis = [[Птахи]] (Aves)
| ordo = [[Горобцеподібні]] (Passeriformes)
| familia = [[Тимелієві]] (Timaliidae)
| genus = [[Тимелія-темнодзьоб]] (''Stachyris'')
| species = '''Тимелія-темнодзьоб асамська'''
| binomial = ''Stachyris oglei''
| binomial_authority = ([[Henry Haversham Godwin-Austen|Godwin-Austen]], 1877)
| synonyms =
| range_map =
| range_map_caption =
| wikispecies = Stachyris oglei
| commonscat = Stachyris oglei
| commons = Stachyris oglei
}}
'''Тиме́лія-темнодзьо́б асамська'''<ref>{{ВНПС}}</ref> (''Stachyris oglei'') — вид [[Горобцеподібні|горобцеподібних]] птахів родини [[Тимелієві|тимелієвих]] (Timaliidae)<ref name=ioc>{{cite web|editor1-last=Gill|editor1-first=Frank|editor1-link=Frank Gill (ornithologist)|editor2-last=Donsker|editor2-first=David|date=2021|title=Babblers, scimitar babblers, ground babblers, Alcippe fulvettas| work=IOC World Bird List Version 11.2|url=https://www.worldbirdnames.org/bow/babblers/|publisher=International Ornithologists' Union|access-date=14 січня 2022}}</ref>. Мешкає в [[Індія|Індії]] і [[М'янма|М'янмі]].

== Опис ==
Довжина птаха становить 16 см. Тім'я і верхня частина тіла коричневі. Крила і хвіст темно-коричневі, поцятковані тонкими світлими смужками. Груди сірі, на обличчі чорна "маска", над очима білі "брови". Горло і щоки білі.

== Поширення і екологія ==
Асамські тимелії-темнодзьоби мешкають на кордоні [[Північно-Східна Індія|Північно-Східної Індії]] і [[М'янма|М'янми]], в горах [[Паткай]] і {{нп|Мішмі (гори)|Мішмі|en|Mishmi Hills}}, їхній ареал дуже фрагментований. Вони живуть у вологих чагарникових заростях в ущелинах скель, у бамбукових заростях і чагарниковому підліску вологих тропічних лісів. Зустрічаються на висоті від 300 до 900 м над рівнем моря. Живляться комахами. Сезон розмноження триває з квітня по липень. У негніздовий період зустрічаються зграйками по 20-25 птахів. Гніздо кулеподібне, у кладці 3-4 яйця.

== Збереження ==
[[МСОП]] класифікує цей вид як [[Уразливі види|вразливий]]. За оцінками дослідників, популяція асамських тимелій-чорнодзьобів становить від 3500 до 15000 птахів. Їм загрожує знищення природного середовища.

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Taxonbar|from=Q1091380}}
{{bird-stub}}

[[Категорія:Тимелієві]]
[[Категорія:Птахи, описані 1877]]
[[Категорія:Птахи Індії]]
[[Категорія:Птахи М'янми]]

title: ?Тимелія-темнодзьоб асамська

Домен: Еукаріоти (Eukaryota)

Царство: Тварини (Animalia)

Тип: Хордові (Chordata)

Клас: Птахи (Aves)

Ряд: Горобцеподібні (Passeriformes)

Родина: Тимелієві (Timaliidae)

Рід: Тимелія-темнодзьоб (Stachyris)

Вид: Тимелія-темнодзьоб асамська

Вікісховище: Stachyris oglei

Віківиди: Stachyris oglei


text:
# Войцех Кентшинський
Войцех Кентшинський (пол. Wojciech Kętrzyński; 11 липня 1838, Гіжицько — 15 січня 1918, Львів) — польський історик, багатолітній директор Національної бібліотеки імені Оссолінських у Львові.

## Біографія
Войцех Кентшинський (ім'я при народженні — Адальберт фон Вінклер) народився 11 липня 1838 року в Гіжицько в родині Йосифа, який працював жандармом у місцевому відділку поліції та Елеонори з дому Раабе, яка походила з Нового Села під Ілавою. Його батько мав дворянське походження, а прізвище походило від назви місцевості Кентшино у Вейгеровському повіті. По смерті батька у 1846 році, Кентшинський у 1849–1853 роках перебував у потсдамській школі для сиріт. У 1853–1855 роках навчався в прогімназії в Льотцені (нині — Гіжицько) завершивши там за два роки п'ятилітній курс.
1856 року одержав листа від сестри, з якого дізнався про своє польське походження та давнє родове прізвище Кентшинський. Через це зацікавився науковим вивченням польської мови. У 1859 році склав іспит зрілості і 13 жовтня розпочав історичні студії на філософському відділі Кенігсберзького університету (Альбертіна). Поринув у патріотичну діяльність, брав безпосередню участь у січневому повстанні 1863 року — організував переправлення зброї польським повстанцям. 11 вересня 1863 року заарештований в селі Яроти та ув'язнений в Верхніх Воротах в Ольштині. Після попереднього звільнення від обвинувачень, 6 жовтня його знов заарештовано і розміщено у в'язницю Моабіт в передмісті Берліну. Його справа пізніше розглядалася у великому судовому процесі поляків в Берліні. Під час процесу був звинувачений у державній зраді, але згодом виправданий.
23 грудня 1864 року засуджений до року ув'язнення у Клодзькій фортеці. Там Кентшинський переклав на латинську мову свою докторську дисертацію. У 1868—1870 роках працював бібліотекарем у Й. Дзялинського в Курніку поблизу Познані. Від 1873 року безперервно працював у науковій установі ім. Оссолінських у Львові. Спочатку з 1 червня 1870 року, як науковий секретар, потім з 1 листопада 1876 року як директор установи.
1906 року отримав другу нагороду фундації Францішека Кохмана зі Львова.
Войцех Кентшинський помер 15 січня 1918 року, похований на Личаківському цвинтарі у Львові.

## Родина
Частина родини Войцеха Кентшинського оселилася в Варшаві, інші емігрували до Канади.

## Вшанування
Пам'ять Войцеха Кентшинського вшановано. В 1946 році мазурське місто Растемборк перейменовано на Кентшин. Прізвищем його названо багато вулиць, зокрема, у 1919-1946 роках, його ім'я носила сучасна вулиця Федьковича у Львові.  Також його ім'я носять школи та інші заклади.

## Доробок
Войцеха Кентшинського за творчим доробком знають як історика, етнографа, політика, публіциста і поета. У своїх роботах опирався на багато на той момент не опублікованих джерел. Критично ставився до історичних містифікацій німецьких істориків. Кентшинський співпрацював з Генриком Сенкевичем, який, при написанні роману «Потоп», безсумнівно користувався його знаннями.
Найважливіші праці Войцеха Кентшинського:
- У 1868 році публікує в «Познанській Газеті» статтю «Про Мазури», яка також публікувалася  1872 року в скороченій версії. Вона була однією з його перших публікацій, що наближають Мазури до Польщі та Польщу до Мазурів.
- "Польська газета" з початку XVIII століття ("Пошта Крулевецька" 1718–1720). Опубліковано в «Науковому Провіднику», Львів 1880.
- Вірші Войцех Кентшинський почав писати німецькою мовою ще в юнацькі роки. Тираж збірки «Aus dem Liederbuch eines Germanisierten (1854—1862)», виданої 1883 року, був згодом конфіскований через протидію пруської й австрійської влади.

title: Войцех Кентшинський

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Войцех Кентшинський
| оригінал імені       = {{lang-pl|Wojciech Kętrzyński}}
| жінка                = <!-- будь-яке значення якщо жінка -->
| місце_проживання     =
| інші_імена           = {{lang-de|Adalbert von Winkler}}
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           = 2005-09 Kętrzyn pomnik Kętrzynskiego.jpg
| розмір_зображення    = thumb
| підпис_зображення    = Пам'ятник В. Кентшинському у [[Кентшин]]і
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 11.7.1838
| місце_народження     = [[Гіжицько]]
| дата_смерті          = 15.1.1918
| місце_смерті         = [[Львів]]
| причина_смерті       =
| громадянство         =
| національність       =
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     = історик
| рід_діяльності       =
| титул                =
| посада               =
| військове звання     =
| платня               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія     =
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 =
| підпис               =
| нагороди             =
| сторінка_в_інтернеті =
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}
'''Войцех Кентшинський''' ({{lang-pl|Wojciech Kętrzyński}}; {{ДН|11|7|1838}}, [[Гіжицько]] — {{ДС|15|1|1918}}, [[Львів]]) — [[Польща|польський]] [[історик]], багатолітній директор [[Національна бібліотека імені Оссолінських|Національної бібліотеки імені Оссолінських]] у [[Львів|Львові]].

== Біографія ==
[[Файл:Lwow-Lyczakow-WojciechKetrzynski.jpg|thumb|Могила на Личаківському цвинтарі]]
Войцех Кентшинський (ім'я при народженні — Адальберт фон Вінклер) народився 11 липня 1838 року в [[Гіжицько]] в родині Йосифа, який працював [[Жандармерія|жандармом]] у місцевому відділку поліції та Елеонори з дому Раабе, яка походила з Нового Села під [[Ілава|Ілавою]]. Його батько мав дворянське походження, а прізвище походило від назви місцевості [[Кентшино]] у Вейгеровському повіті. По смерті батька у [[1846]] році, Кентшинський у [[1849]]–[[1853]] роках перебував у [[потсдам]]ській школі для сиріт. У [[1853]]–[[1855]] роках навчався в прогімназії в Льотцені (нині — [[Гіжицько]]) завершивши там за два роки п'ятилітній курс.

[[1856]] року одержав листа від сестри, з якого дізнався про своє польське походження та давнє родове прізвище Кентшинський. Через це зацікавився науковим вивченням [[польська мова|польської мови]]. У [[1859]] році склав іспит зрілості і [[13 жовтня]] розпочав історичні студії на філософському відділі [[Кенігсберзький університет|Кенігсберзького університету (Альбертіна)]]. Поринув у патріотичну діяльність, брав безпосередню участь у [[Січневе повстання (1863)|січневому повстанні]] 1863 року — організував переправлення зброї польським повстанцям. [[11 вересня]] [[1863]] року заарештований в селі Яроти та ув'язнений в Верхніх Воротах в [[Ольштин]]і. Після попереднього звільнення від обвинувачень, [[6 жовтня]] його знов заарештовано і розміщено у в'язницю [[Моабіт]] в передмісті [[Берлін]]у. Його справа пізніше розглядалася у великому судовому процесі поляків в Берліні. Під час процесу був звинувачений у державній зраді, але згодом виправданий.

23 грудня 1864 року засуджений до року ув'язнення у [[Клодзько|Клодзькій]] фортеці. Там Кентшинський переклав на латинську мову свою докторську дисертацію. У 1868—1870 роках працював бібліотекарем у Й. Дзялинського в Курніку поблизу [[Познань|Познані]]. Від [[1873]] року безперервно працював у науковій установі ім. Оссолінських у Львові. Спочатку з 1 червня 1870 року, як науковий секретар, потім з 1 листопада [[1876]] року як директор установи.

1906 року отримав другу нагороду фундації Францішека Кохмана зі Львова.<ref>Laureaci konkursu Kochmana… — S. 2.</ref>

Войцех Кентшинський помер [[15 січня]] [[1918]] року, похований на [[Личаківський цвинтар|Личаківському цвинтарі]] у [[Львів|Львові]].

== Родина ==
Частина родини Войцеха Кентшинського оселилася в Варшаві, інші [[еміграція|емігрували]] до Канади.

== Вшанування ==
Пам'ять Войцеха Кентшинського вшановано. В 1946 році мазурське місто Растемборк перейменовано на [[Кентшин]]. Прізвищем його названо багато вулиць, зокрема, у 1919-1946 роках, його ім'я носила сучасна [[Вулиця Федьковича (Львів)|вулиця Федьковича]] у [[Львів|Львові]]. <ref>Покажчик сучасних назв вулиць і площ Львова... — С. 65,82,108.</ref> Також його ім'я носять школи та інші заклади.

== Доробок ==
Войцеха Кентшинського за творчим доробком знають як історика, етнографа, політика, публіциста і поета. У своїх роботах опирався на багато на той момент не опублікованих джерел. Критично ставився до історичних містифікацій німецьких істориків. Кентшинський співпрацював з [[Генрик Сенкевич|Генриком Сенкевичем]], який, при написанні роману «[[Потоп (роман)|Потоп]]», безсумнівно користувався його знаннями.

Найважливіші праці Войцеха Кентшинського:
* У [[1868]] році публікує в «Познанській Газеті» статтю «Про Мазури», яка також публікувалася  1872 року в скороченій версії. Вона була однією з його перших публікацій, що наближають [[Мазури (край)|Мазури]] до Польщі та Польщу до Мазурів.
* "Польська газета" з початку XVIII століття ("Пошта Крулевецька" [[1718]]–[[1720]]). Опубліковано в «Науковому Провіднику», Львів [[1880]].
* Вірші Войцех Кентшинський почав писати німецькою мовою ще в юнацькі роки. Тираж збірки «Aus dem Liederbuch eines Germanisierten (1854—1862)», виданої 1883 року, був згодом конфіскований через протидію пруської й австрійської влади.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* ''Козловський С.'' [http://chtyvo.org.ua/authors/Kozlovskyi_Serhii/Voitsekh_Ketshynskyi_18381918_bioistoriohrafichnyi_narys/ Войцех Кентшинський (1838—1918): біоісторіограф. нарис] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20140912223247/http://chtyvo.org.ua/authors/Kozlovskyi_Serhii/Voitsekh_Ketshynskyi_18381918_bioistoriohrafichnyi_narys/ |date=12 вересня 2014 }} // Гілея (науковий вісник) — Київ: 2009. — Випуск 26.
* {{книга|автор = Мельник Б.|частина = Покажчик сучасних назв вулиць і площ Львова|заголовок = Довідник перейменувань вулиць і площ Львова|оригінал = |посилання = http://history.org.ua/LiberUA/966-603-1%2015-9/966-603-1%2015-9.pdf|відповідальний = |видання = |місце = Львів|видавництво = Світ|рік = 2001|том = |сторінки =65,82,101,108,121,122|сторінок =|серія = |isbn = 966-603-115-9|тираж = }}
* [https://jbc.bj.uj.edu.pl/dlibra/publication/134114/edition/126235/content?ref=desc Laureaci konkursu Kochmana] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190405233728/https://jbc.bj.uj.edu.pl/dlibra/publication/134114/edition/126235/content%3Fref%3Ddesc |date=5 квітня 2019 }} // Nowości Illustrowane. — Kraków: 21 kwietnia 1906. — № 16. — S. 2. {{ref-pl}}
{{бібліоінформація}}
{{ВП-Портали|Польща|Львів}}
{{DEFAULTSORT:Кентшинський Войцех}}
[[Категорія:Уродженці Ґіжицько]]
[[Категорія:Польські актори]]
[[Категорія:Польські історики]]
[[Категорія:Померли у Львові]]
[[Категорія:Німці Польщі]]
[[Категорія:Німці України]]

title: пол. Wojciech Kętrzyński

пол. Wojciech Kętrzyński: Пам'ятник В. Кентшинському у Кентшині

Псевдо: нім. Adalbert von Winkler

Народився: 11 липня 1838 · Гіжицько

Помер: 15 січня 1918 (79 років) · Львів

Поховання: Личаківський цвинтар

Країна: Республіка Польща · Австро-Угорщина

Діяльність: бібліотекар, медієвіст, історик Східної Європи, історик, етнограф, публіцист

Галузь: історія, етнографія, публіцистика і поезія

Відомий завдяки: історик

Alma mater: Кенігсберзький університет

Знання мов: німецька і польська

Учасник: Польське повстання 1863—1864

Членство: Познанське товариство приятелів наук

Діти: Stanisław Kętrzyńskid


text:
# Дві сестри
«Дві сестри» (рос. «Две сестры») — радянський художній фільм 1970 року, знятий Творчим об'єднанням «Екран» за однойменною п'єсою Ф. Кнорре.

## Сюжет
Люся і Сергій дружать з дитинства. Ірина, старша сестра Люсі, повернувшись з Москви після невдалої спроби вступити до театрального інституту, зачаровує Сергія. Потрібен був час, щоб він зумів оцінити непідробленість почуттів Люсі…

## У ролях
- Олена Пруднікова — Люся, молодша сестра
- Олег Щетинін — Сергій, бульдозерист
- Ельвіра Бруновська — Ірина, старша сестра
- Тамара Чернова — Анна Петрівна
- Ірина Квитинська — Сима
- Юрій Кузьменков — Кузя, кранівник
- Віталій Стремовський — Анатолій
- Наталія Ткачова — бабуся Сергія

## Знімальна група
- Режисери-постановники — Ніна Кодатова, Надія Марусалова
- Сценарист — Федір Кнорре
- Оператор-постановник — Володимир Мейбом
- Музичне оформлення — Маріанна Крутоярська
- У фільмі використана музична тема популярної пісні «10-й клас» композитора В. Чернишова з фільму «Переступи поріг» (1970)

title: Дві сестри

wikitext:
{{Фільм
|українська назва = Дві сестри
|оригінальна назва ={{lang-ru|Две сестры}}
|зображення =Дві сестри.jpg
|жанр       = мелодрама
|режисер    =[[Кодатова Ніна Іванівна|Ніна Кодатова]]
[[Марусалова Надія Петрівна|Надія Марусалова]]
|сценарист  =[[Кнорре Федір Федорович|Федір Кнорре]]
|Продюсер   =
|Актори     =[[Пруднікова Олена Йосипівна|Олена Пруднікова]]
[[Щетинін Олег Володимирович|Олег Щетинін]]
[[Бруновська Ельвіра Павлівна|Ельвіра Бруновська]]
|оператор   =[[Мейбом Володимир Раймондович|Володимир Мейбом]]
|композитор =
|художник   =
|кінокомпанія =ТО «Екран»
|країна     = {{USSR}}
|тривалість = 70 [[хвилина|хв]]
|рік        = 1970
| ідентифікатор =0383330
}}
'''«Дві сестри»''' ({{lang-ru|«Две сестры»}}) — радянський [[Художній фільм|художній фільм]] 1970 року, знятий Творчим об'єднанням «Екран» за однойменною п'єсою [[Кнорре Федір Федорович|Ф. Кнорре]].

== Сюжет ==
Люся і Сергій дружать з дитинства. Ірина, старша сестра Люсі, повернувшись з [[Москва|Москви]] після невдалої спроби вступити до театрального інституту, зачаровує Сергія. Потрібен був час, щоб він зумів оцінити непідробленість почуттів Люсі…

== У ролях ==
* [[Пруднікова Олена Йосипівна|Олена Пруднікова]] — ''Люся, молодша сестра
* [[Щетинін Олег Володимирович|Олег Щетинін]] — ''Сергій, бульдозерист
* [[Бруновська Ельвіра Павлівна|Ельвіра Бруновська]] — ''Ірина, старша сестра
* [[Чернова Тамара Олександрівна|Тамара Чернова]] — ''Анна Петрівна
* [[Квитинська Ірина Павлівна|Ірина Квитинська]] — ''Сима
* [[Кузьменков Юрій Олександрович|Юрій Кузьменков]] — ''Кузя, кранівник
* [[Стремовський Віталій Лазарович|Віталій Стремовський]] — ''Анатолій
* [[Ткачова Наталія Володимирівна|Наталія Ткачова]] — ''бабуся Сергія

== Знімальна група ==
* Режисери-постановники — [[Кодатова Ніна Іванівна|Ніна Кодатова]], [[Марусалова Надія Петрівна|Надія Марусалова]]
* Сценарист — [[Кнорре Федір Федорович|Федір Кнорре]]
* Оператор-постановник — [[Мейбом Володимир Раймондович|Володимир Мейбом]]
* Музичне оформлення — Маріанна Крутоярська
* У фільмі використана музична тема популярної пісні «10-й клас» композитора [[Чернишов Володимир Федорович|В. Чернишова]] з фільму «[[Переступи поріг]]» (1970)

== Посилання ==
* {{imdb|id=0383330|name=''Дві сестри''}}
{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми СРСР 1970]]
[[Категорія:Фільми-мелодрами СРСР]]
[[Категорія:Фільми ТО «Екран»]]
[[Категорія:Чорно-білі фільми СРСР]]
[[Категорія:Фільми російською мовою]]
[[Категорія:Екранізації п'єс]]

title: рос. Две сестры

Жанр: мелодрама

Режисер: Ніна Кодатова · Надія Марусалова

Сценарист: Федір Кнорре

У головних · ролях: Олена Пруднікова · Олег Щетинін · Ельвіра Бруновська

Оператор: Володимир Мейбом

Кінокомпанія: ТО «Екран»

Тривалість: 70 хв

Країна: СРСР


text:
# Федеральні вибори в Австралії 2019
Федеральні вибори в Австралії були проведені у суботу 18 травня 2019, щоб обрати членів 46-го Парламенту Австралії. Вибори були призначені після розпуску попереднього парламенту, обраного на федеральних виборах 2016 року. Усі 151 місце у Палаті представників Австралії (нижня палата) та 40 з 76 місць у Сенаті Австралії (верхня палата) були суб'єктами виборів.
Другий термін чинного уряду меншості  Коаліції, на чолі з  прем'єр-міністром Скоттом Моррісоном, намагався виграти третій трирічний термін проти  Лейбористської партії, на чолі з  лідером опозиції Біллом Шортеном. Партії меншості і  незалежні також взяли участь у виборах, найпопулярнішими з яких були зелені, Одна нація і  Об'єднана партія Австралії, відповідно до загальнонаціональних опитувань. Зелені, Центристський альянс і Партія Каттера успішно захистили місця в Палаті представників.
В Австралії діє обов'язкове голосування і використовує повне преференційне рейтингове голосування в одномандатних округах для Палати представників і необов'язково преференційну систему єдиного перехідного голосу в  пропорційній системі] для Сенату. Вибори проводяться Австралійською виборчою комісією.
На 12:00 AEST (UTC+10) 19 травня, Ентоні Грін та Australian Broadcasting Corporation підрахували, що Коаліція виграла принаймні 74 місця, тоді як лейбористи виграла принаймні 66, при цьому п'ять місць ще не визначилися. Грін сказав, що, виходячи з його розрахунків, не було політично реалістичного сценарію для перемоги лейбористів, і Коаліція мала принаймні уряд меншості.
Результат вважався невтішним, оскільки Коаліція постійно відставала в опитуваннях майже три роки. Проте, Коаліція виграла від сильнішого, ніж очікувалось, результату в Квінсленді. Ліберальна національна партія Квінсленду, яка бере участь у виборах в Квінсленді для Коаліції, організувала преференційні угоди з двома незначними правими партіями, Одна Нація та Об'єднана Австралія. Прогнозовано, що ЛНП виграє до 25 з 30 місць штату, що частково зумовлено преференціями Однієї Нації та Об'єднаної Австралії.
У ніч виборів Моррісон оголосив про перемогу, а Шортен погодився з поразкою і заявив про свій намір залишити пост голови своєї партії, але залишитися в парламенті.

## Результати

### Палата представників
| Партія                             | Партія                                   | Партія                           | Голоси     | %     | Зміни (%) | Місця | Зміни (місця) |  |
| ---------------------------------- | ---------------------------------------- | -------------------------------- | ---------- | ----- | --------- | ----- | ------------- |  |
|                                    | Ліберальна/Національна Коаліція          |                                  |            |       |           |       |               |  |
|                                    | Ліберальна партія Австралії              |                                  | 27.70      | −0.97 | 44        |       |               |  |
|                                    | Ліберальна національна партія Квінсленду |                                  | 8.50       | −0.02 | 23        |       |               |  |
|                                    | Національна партія Австралії             |                                  | 4.90       | +0.29 | 8         |       |               |  |
|                                    | Аграрна ліберальна партія                |                                  | 0.29       | +0.05 | 0         |       |               |  |
| Коаліція усього                    | Коаліція усього                          |                                  | 41.39      | −0.65 | 77        |       |               |  |
|                                    | Лейбористська партія (Австралія)         | Лейбористська партія (Австралія) |            | 33.87 | −0.86     | 67    |               |  |
|                                    | Австралійська партія зелених             | Австралійська партія зелених     |            | 10.05 | −0.18     | 1     |               |  |
|                                    | Об'єднана партія Австралії               | Об'єднана партія Австралії       |            | 3.36  | +3.36     | 0     |               |  |
|                                    | Pauline Hanson's One Nation              | Pauline Hanson's One Nation      |            | 2.99  | +1.70     | 0     |               |  |
|                                    | Австралійська партія Каттера             | Австралійська партія Каттера     |            | 0.50  | −0.04     | 1     |               |  |
|                                    | Центристський альянс                     | Центристський альянс             |            | 0.34  | −1.51     | 1     |               |  |
|                                    | Незалежні                                | Незалежні                        |            | 3.50  | +0.69     | 3     |               |  |
|                                    | Інші                                     | Інші                             |            | 3.99  | −2.51     | 0     |               |  |
|                                    | Не визначився                            | Не визначився                    |            |       |           | 7     |               |  |
| Голосування переваги з двох партій |                                          |                                  |            |       |           |       |               |  |
|                                    | Ліберальна/Національна Коаліція          | Ліберальна/Національна Коаліція  |            | 51.06 | +0.70     |       |               |  |
|                                    | Лейбористська партія                     | Лейбористська партія             |            | 48.94 | −0.70     |       |               |  |
|                                    |                                          |                                  |            |       |           |       |               |  |
| Недійсні голоси                    | Недійсні голоси                          | Недійсні голоси                  |            | –     | –         | –     | –             |  |
| Усього                             | Усього                                   | Усього                           |            | 100   | –         | 151   | +1            |  |
| Зареєстровані виборці/явка         | Зареєстровані виборці/явка               | Зареєстровані виборці/явка       | 16 424 248 | 76.11 | –         | –     | –             |  |
| Джерело: AEC Tally Room            |                                          |                                  |            |       |           |       |               |  |

Результати не остаточні. Останнє оновлення 16:14, 19 травня 2019.

## Сенат
До 12:00 опівдні AEST 19 травня, приблизно 50 % голосів Сенату було підраховано. З 40 місць у Сенаті на виборах Коаліція виграла мінімум 13, тоді як лейбористи виграла не менше 12. Зелені, ймовірно, зберегли всю свою сенатську команду, вигравши шість місць, а інші незначні партійні кандидати були колишніми сенаторами Малкольмом Робертсом (Одна Нація) і Жакі Ламбі.

title: Федеральні вибори в Австралії 2019

wikitext:
{{Картка виборів
| election_name = Федеральні вибори в Австралії 2019
| country = Австралія
| type = Parliamentary
| ongoing = no
| previous_election = Федеральні вибори в Австралії 2016
| previous_year = 2016
| election_date = 18 травня 2019
| next_election = Федеральні вибори в Австралії 2022
| next_year = 2022
| registered = 16,424,248<ref>{{cite web|url=https://www.aec.gov.au/media/media-releases/2019/04-23.htm|title=The best electoral roll in history|date=23 квітня 2019|work=Australian Electoral Commission}}</ref>
| seats_for_election = Усі 151 місць в [[Палата представників Австралії|Палаті представників]]
76 місць необхідно для більшості
40 (з 76) місць в [[Сенат Австралії|Сенаті]]
| opinion_polls = Opinion polling for the 2019 Australian federal election
| 1blank- = [[2016 Australian federal election|2016]] [[Two-party-preferred vote|TPP]]

| image1 = [[Файл:Scott Morrison 2014 crop.jpg|140x140px|Scott Morrison]]
| leader1 = [[Скотт Моррісон]]
| party1 = Коаліція (Австралія)
| leader_since1 = {{start date|df=yes|2018|8|24}}
| leaders_seat1- = [[Division of Cook|Cook]] (NSW)
| popular_vote1 =
| percentage1 = '''41.4 %'''
| swing1 = {{decrease}}0.6
| last_election1 = 76 місць, 41.0 %
| seats_before1 = 74
| seats1 = 77 місць
| seat_change1 = {{increase}}3{{lower|0.2em|{{refn|З неповних результатів.}}}}

| image2 = [[Файл:Bill Shorten-crop.jpg|140x140px|Bill Shorten]]
| leader2 = [[Білл Шортен]]
| leader_since2 = {{start date|df=yes|2013|10|13}}
| party2 = Лейбористська партія (Австралія)
| leaders_seat2- = [[Division of Maribyrnong|Maribyrnong]] (Vic.)
| popular_vote2 =
| percentage2 = 33.9 %
| swing2 = {{decrease}}0.8
| last_election2 = 69 місця, 35.7 %
| seats_before2 = 69
| seats2 = 67 місця
| seat_change2 = {{decrease}}1{{lower|0.2em|{{refn|З неповних результатів}}}}

| image3 = [[Файл:Richard Di Natale infobox Crop.png|140x140px|Richard Di Natale]]
| colour3 =
| leader3 = [[Річард Ді Натале]]
| leader_since3 = {{start date|df=yes|2015|05|06}}
| party3 = Австралійська партія зелених
| leaders_seat3- = [[List of Senators from Victoria|Senator for Victoria]]
| popular_vote3 =
| percentage3 = 10 %
| swing3 = {{decrease}}0.2
| last_election3 = 1 місце, 10.2 %
| seats3 = 1 місце
| seat_change3 = {{nochange}}

| image4 = [[Файл:Bob Katter.jpg|140x140px|Bob Katter]]
| colour4 =
| leader4 = [[Боб Каттер]]
| leader_since4 = {{start date|df=yes|2011|06|03}}
| party4 = Австралійська партія Каттера
| leaders_seat4- = [[Division of Kennedy|Kennedy]] (Qld)
| popular_vote4 =
| percentage4 = 0.5 %
| swing4 = {{steady}}
| last_election4 = 1 місце, 0.5 %
| seats4 = 1 місце
| seat_change4 = {{nochange}}

| image5 =
| colour5 =
| leader5 = ''Без лідера''
| leader_since5 =
| party5 = Центристський альянс
| leaders_seat5 =
| seats_needed5 =
| popular_vote5 =
| percentage5 = 0.3 %
| swing5 = {{decrease}}1.5
| last_election5 = 1 місце, 1.8 %
| seats5 = 1 місце
| seat_change5 = {{nochange}}

| map_image = 2019 Australian federal election - Vote Strength.svg
| map_size = 430px
| map_caption = Верхня карта показує вибір партії виборцями. Нижня карта показує остаточні результати преференційного голосування між двома партіями.
| title = [[Прем'єр-міністр Австралії|Прем'єр-міністр]]
| before_election = [[Скотт Моррісон]]
| before_party = Коаліція (Австралія)
| posttitle =
| after_election = [[Скотт Моррісон]]
| after_party = Коаліція (Австралія)
}}

'''Федеральні вибори''' в [[Австралія|Австралії]] були проведені у суботу 18 травня 2019, щоб обрати членів 46-го [[Парламент Австралії|Парламенту Австралії]]. Вибори були призначені після розпуску попереднього парламенту, обраного на [[Федеральні вибори в Австралії 2016|федеральних виборах 2016 року]]. Усі 151 місце у [[Палата представників Австралії|Палаті представників Австралії]] (нижня палата) та 40 з 76 місць у [[Сенат Австралії|Сенаті Австралії]] (верхня палата) були суб'єктами виборів.

Другий термін чинного [[Уряд меншості|уряду меншості]] [[Коаліція (Австралія) | Коаліції]], на чолі з [[Прем'єр-міністр Австралії | прем'єр-міністром]] [[Скотт Моррісон|Скоттом Моррісоном]], намагався виграти третій трирічний термін проти [[Лейбористська партія (Австралія) | Лейбористської партії]], на чолі з [[Лідер опозиції Австралії | лідером опозиції]] [[Білл Шортен|Біллом Шортеном]]. [[Партія меншості|Партії меншості]] і [[Незалежний політик | незалежні]] також взяли участь у виборах, найпопулярнішими з яких були [[Австралійська партія зелених|зелені]], [[Одна нація]] і [[Об'єднана партія Австралії (2013) | Об'єднана партія Австралії]], відповідно до загальнонаціональних [[опитування|опитувань]]. Зелені, Центристський альянс і Партія Каттера успішно захистили місця в Палаті представників.

В Австралії діє [[обов'язкове голосування]] і використовує повне преференційне [[рейтингове голосування]] в одномандатних округах для Палати представників і необов'язково преференційну [[Система єдиного перехідного голосу|систему єдиного перехідного голосу]] в [[Пропорційна виборча система | пропорційній системі]]] для Сенату.<ref name="elecsys">{{cite web |title=Australian electoral systems |url=https://www.aph.gov.au/About_Parliament/Parliamentary_Departments/Parliamentary_Library/pubs/rp/RP0708/08rp05 |website=Parliamentary Library |publisher=Parliament of Australia |accessdate=16 вересня 2018}}</ref> Вибори проводяться Австралійською виборчою комісією.

На 12:00 [[Час в Австралії|AEST (UTC+10)]] 19 травня, Ентоні Грін та [[Australian Broadcasting Corporation]] підрахували, що Коаліція виграла принаймні 74 місця, тоді як лейбористи виграла принаймні 66, при цьому п'ять місць ще не визначилися.<ref name="ABCresult">{{cite web|url=https://www.abc.net.au/news/elections/federal/2019/results |title=Federal Election 2019 Results |work=[[Australian Broadcasting Corporation]] |accessdate=19 травня 2019}}</ref> Грін сказав, що, виходячи з його розрахунків, не було політично реалістичного сценарію для перемоги лейбористів, і Коаліція мала принаймні уряд меншості.<ref>{{cite news|url=https://www.abc.net.au/news/2019-05-18/election-results-2019-vote-count-underway/11126576|title=Election results 2019: Coalition ahead on seats as predicted big swing to Labor falls short|publisher=[[ABC News (Australia)|ABC News]]|date=19 травня 2019}}</ref>

Результат вважався невтішним, оскільки Коаліція постійно відставала в опитуваннях майже три роки. Проте, Коаліція виграла від сильнішого, ніж очікувалось, результату в [[Квінсленд]]і. Ліберальна національна партія Квінсленду, яка бере участь у виборах в Квінсленді для Коаліції, організувала преференційні угоди з двома незначними правими партіями, Одна Нація та Об'єднана Австралія. Прогнозовано, що ЛНП виграє до 25 з 30 місць штату, що частково зумовлено преференціями Однієї Нації та Об'єднаної Австралії.<ref>{{cite news|url=https://www.abc.net.au/news/2019-05-19/how-labor-lost-queensland-and-gifted-the-coalition-a-third-term/11122998|title=Election 2019: Why Queensland turned its back on Labor and helped Scott Morrison to victory|author1=Allyson Horn|publisher=[[ABC News (Australia)|ABC News]]|date=19 травня 2019}}</ref>

У ніч виборів Моррісон оголосив про перемогу, а Шортен погодився з поразкою і заявив про свій намір залишити пост голови своєї партії, але залишитися в парламенті.<ref>{{cite web|url=https://www.bbc.com/news/world-australia-48305001|title=Australian PM celebrates 'miracle' win|date=18 травня 2019|publisher=|accessdate=18 травня 2019|via=www.bbc.co.uk}}</ref>

== Результати ==

=== Палата представників ===
{| class="wikitable" style="text-align:right;  margin-bottom:0"
|+Палата представників ([[Рейтингове голосування|РГ]]) — 76.06 % підраховано ([[Обов'язкове голосування|ОГ]]) — [[Зіпсований голос|ЗГ]] 5.6 %
! style="width:200px" colspan=3 | Партія
! style="width:80px;"| Голоси
! style="width:40px;"| %
! style="width:40px;"| Зміни (%)
! style="width:40px;"| Місця
! style="width:40px;"| Зміни (місця)
|-
| rowspan="6" |
! colspan="7" style="text-align:left;"| [[Коаліція (Австралія)|Ліберальна/Національна Коаліція]]
|-
| style="background:{{Ліберальна партія Австралії/meta/color}}" |
| align=left | [[Ліберальна партія Австралії]]
|
| 27.70
| −0.97
| 44
|
|-
| style="background:{{Ліберальна національна партія Квінсленду/meta/color}}" |
| align=left | [[Ліберальна національна партія Квінсленду]]
|
| 8.50
| −0.02
| 23
|
|-
| style="background:{{Національна партія Австралії/meta/color}}" |
| align=left | [[Національна партія Австралії]]
|
| 4.90
| +0.29
| 8
|
|-
| style="background:{{Аграрна ліберальна партія/meta/color}}" |
| align=left | [[Аграрна ліберальна партія]]
|
| 0.29
| +0.05
| 0
|
|-
! colspan="2" |[[Коаліція (Австралія)|Коаліція усього]]
!style="text-align: right;"|
!style="text-align:right;"| 41.39
!style="text-align:right;"| −0.65
!style="text-align:right;"| 77
!style="text-align: right;"|
|-
| style="background:{{Лейбористська партія (Австралія)/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Лейбористська партія (Австралія)]]
| style="width:70px;"|
| style="width:40px;"| 33.87
| style="width:45px;"| −0.86
| style="width:40px;"| 67
| style="width:55px;"|
|-
| style="background:{{Австралійська партія зелених/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Австралійська партія зелених]]
|
| 10.05
| −0.18
| 1
|
|-
| style="background:{{Об'єднана партія Австралії (2013)/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Об'єднана партія Австралії (2013)|Об'єднана партія Австралії]]
|
| 3.36
| +3.36
| 0
|
|-
| style="background:{{Одна Нація/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Pauline Hanson's One Nation]]
|
| 2.99
| +1.70
| 0
|
|-
| style="background:{{Австралійська партія Каттера/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Австралійська партія Каттера]]
|
| 0.50
| −0.04
| 1
|
|-
| style="background:{{Центристський альянс/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Центристський альянс]]
|
| 0.34
| −1.51
| 1
|

|-
| style="background:{{Незалежний/meta/color}}"|
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Незалежний політик|Незалежні]]
|
| 3.50
| +0.69
| 3
|
|-
| style="background:gray;"|
| style="text-align:left;" colspan="2"| Інші
|
| 3.99
| −2.51
| 0
|
|-
| style="background:white;"|
| style="text-align:left;" colspan="2"| ''Не визначився''
|
|
|
| 7
|
|-
! colspan="9" | [[Голосування переваги з двох партій]]
|-
| style="background:{{Коаліція (Австралія)/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Коаліція (Австралія)|Ліберальна/Національна Коаліція]]
|
| 51.06
| +0.70
|
|
|-
| style="background:{{Лейбористська партія (Австралія)/meta/color}}" |
| style="text-align:left;" colspan="2"| [[Лейбористська партія (Австралія)|Лейбористська партія]]
|
| 48.94
| −0.70
|
|
|-
|colspan=9|
|-
|align=left colspan=3|Недійсні голоси|| ||– ||–||–||–
|-
|align=left colspan=3|'''Усього'''||''' '''||'''100 '''||'''–''' ||'''151'''||'''+1'''
|-
|align=left colspan=3|Зареєстровані виборці<ref>[https://www.aec.gov.au/Enrolling_to_vote/Enrolment_stats/index.htm Enrolment statistics]</ref>/явка||16 424 248 ||76.11 ||– ||–||–
|-
|align=left colspan=8|Джерело: [https://web.archive.org/web/20190609014757/https://tallyroom.aec.gov.au/HouseStateFirstPrefsByParty-24310-NAT.htm AEC Tally Room]
|}

Результати не остаточні. Останнє оновлення 16:14, 19 травня 2019.

== Сенат ==

До 12:00 опівдні AEST 19 травня, приблизно 50 % голосів Сенату було підраховано. З 40 місць у Сенаті на виборах Коаліція виграла мінімум 13, тоді як лейбористи виграла не менше 12. Зелені, ймовірно, зберегли всю свою сенатську команду, вигравши шість місць, а інші незначні партійні кандидати були колишніми сенаторами Малкольмом Робертсом (Одна Нація) і Жакі Ламбі.<ref>{{cite web|url=https://www.abc.net.au/news/elections/federal/2019/results/senate |title=Senate Results |work=[[Australian Broadcasting Corporation]] |accessdate=19 травня 2019}}</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Вибори 2019]]
[[Категорія:2019 в Австралії]]
[[Категорія:Федеральні вибори в Австралії]]
[[Категорія:Травень 2019]]

Лідер: Скотт Моррісон · Білл Шортен · Річард Ді Натале

Лідер: Боб Каттер · Без лідера

Партія: Ліберальна/Національна коаліція · Лейбористи · Зелені

Партія: Партія Каттера · Центристський альянс

Лідер партії з: 24 серпня 2018 · 13 жовтня 2013 · 6 травня 2015

Лідер партії з: 3 червня 2011

Виграно місць:
77 місць · 67 місця · 1 місце
1 місце · 1 місце

Зміна місць:
▲ 3 [ 1 ] · ▼ 1 [ 2 ] · ▬
▬ · ▬

Зміна відсотка голосів: ▬ · ▼ 1.5


text:
# Гершель Джонсон
Гершель Джонсон (англ. Herschel Vespasian Johnson) (*3 травня 1894 — †16 квітня 1966) — дипломат США. Від 1921 до 1953 року працював у країнах Європи, Латинської Америки, був представником США в ООН.

## Життєпис

### Дипломатична діяльність
9 січня 1941 року, як старший за рангом дипломатичний представник США у Лондоні, приймав Гаррі Гопкінса, спеціального посланця президента Ф. Д. Рузвельта.
1945 року, як дипломатичний представник США у Стокгольмі, був посередником при спробах німців, на чолі із Г. Гімлером, капітулювати перед англо-американськими військами.

title: Гершель Джонсон

wikitext:
{{Особа
| ім'я                 = Гершель Джонсон
| оригінал імені       = Herschel Vespasian Johnson
| місце_проживання     =
| інші_імена           =
| псевдонім            =
| прізвисько           =
| зображення           =
| розмір_зображення    =
| підпис_зображення    =
| ім'я_при_народженні  =
| дата_народження      = 03.05.1894
| місце_народження     =
| дата_смерті          = 16.04.1966
| місце_смерті         =
| причина_смерті       =
| поховання            =
| громадянство         =
| підданство           =
| національність       =
| Alma_mater           =
| відомий_(відома)     =
| рід_діяльності       = [[Дипломат]]
| титул                =
| посада               =
| військове звання     =
| платня               =
| статки               =
| термін               =
| попередник           =
| наступник            =
| партія               =
| головував_(-ла)      =
| конфесія             =
| батько               =
| матір                =
| рід                  =
| родичі               =
| дружина              =
| чоловік              =
| діти                 =
| автограф             =
| розмір_автографа     =
| підпис               =
| нагороди             =  <!-- {{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_вищої_нагороди}}
{{!)}}
{{(!}} style="background: transparent"
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!}}-
{{!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}} {{!!}} {{шаблон_нагороди}}
{{!)}} -->
| примітки             =
| зріст                =
| вага                 =
| герб                 =
| підпис_герба         =
}}

'''Гершель Джонсон''' ({{lang-en|Herschel Vespasian Johnson}}) (*3 травня 1894 — †16 квітня 1966) — [[дипломат]] [[Сполучені Штати Америки|США]]. Від 1921 до 1953 року працював у країнах [[Європа|Європи]], [[Латинська Америка|Латинської Америки]], був [[Представники США в ООН|представником США]] в [[ООН]].

== Життєпис ==

=== Дипломатична діяльність ===
9 січня 1941 року, як старший за рангом дипломатичний представник США у [[Лондон]]і, приймав [[Гаррі Гопкінс]]а, спеціального посланця президента [[Франклін Делано Рузвельт|Ф. Д. Рузвельта]].

1945 року, як дипломатичний представник США у Стокгольмі, був посередником при спробах німців, на чолі із Г. Гімлером, капітулювати перед англо-американськими військами.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* [https://history.state.gov/departmenthistory/people/johnson-herschel-vespasian Herschel Vespasian Johnson II (1894–1966). Office of the Historian, Bureau of Public Affairs United States Department of State] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20190406212809/https://history.state.gov/departmenthistory/people/johnson-herschel-vespasian |date=6 квітня 2019 }}
* Шервуд Роберт. Рузвельт и Гопкинс. Глазами очевидца. Том первый./Пер. с англ. Ред. В.Н. Павлов. Вступ. ст. Ю.В. Борисова.— М.: Из-во иностран. лит-ры, 1958.— 680 с.

== Посилання ==
* [http://hadashot.kiev.ua/content/arena-bitvy-oon Алек Д. Эпштейн. Борьба американской дипломатии против создания Государства Израиль.— Новости Хадашот, №10 (197), октябрь 2013, хешван 5774] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160819090121/http://hadashot.kiev.ua/content/arena-bitvy-oon |date=19 серпня 2016 }}
<!--Гершель Веспасіан Джонсон (3 травня, 1894 р - 16 квітень 1966) був американський дипломат з Північної Кароліни [1] Він служив як іноземний співробітник служби США від 1921-1953, чия кар'єра включені повідомлення в Європі, Латинській Америці, а також Об'єднані Нації.

Він служив як надзвичайний посланник і повноважний міністр у Швеції в період з 12 грудня 1941 року до 28 квітня 1946 г. Після цього він служив як виконувач обов'язків посла США при Організації Об'єднаних Націй в період між 1946 і 1947. У 1948 році призначений Надзвичайним і Повноважним Послом у Бразилії.

Під час перебування в Швеції він зробив гуманітарні зусилля, щоб врятувати життя цивільних осіб і був в контакті з Рауля Валленберга.

Гершель В. Джонсон був активним прихильником плану розділу Палестини 1947 року. Підсумки голосування в ООН пояснюється його співпраця з Андрієм А. Громико, в іншому випадку політичного опонента Джонсона. Вони обидва стояли разом з цього питання і закликав Генеральну Асамблею не відкладати своє рішення, але голосувати за розділ відразу, що протистоять в останню хвилину зусилля арабських делегацій, щоб здійснити компроміс.-->

{{Нормативний контроль}}

{{Bio-stub}}
{{Poli-stub}}

{{DEFAULTSORT:Джонсон, Гершель}}
[[Категорія:Дипломати США]]
[[Категорія:Представники США в ООН]]

title: Herschel Vespasian Johnson

Народився: 3 травня 1894 · Атланта

Помер: 16 квітня 1966 (71 рік) · Шарлотт, Північна Кароліна, США

Країна: США

Діяльність: Дипломат

Alma mater: Гарвардська школа права і Університет Північної Кароліни в Чапел-Гілл

Посада: President of the United Nations Security Councild і Представники США в ООН

Партія: Демократична партія США


text:
# Шевченкове (Тавежнянський старостинський округ)
Шевче́нкове — село в Україні, у Сахновщинській селищній громаді Берестинського району Харківської області. Населення — 209 осіб. До 2020 року орган місцевого самоврядування — Тавежнянська сільська рада.

## Географія
Село Шевченкове розташоване за 1 км від правого берега річки Вошива, вище за течією на відстані 1 км розташоване село Огіївка, нижче за течією на відстані 1,5 км — село Судиха, на протилежному березі — село Зелене.

## Історія
Село засноване 1932 року й перебувало у складі Сахновщинського району.
12 червня 2020 року, відповідно з розпорядження Кабінету Міністрів України № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області», Тавежнянська сільська рада об'єднана з Сахновщинською селищною громадою.
19 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації Сахновщинського району, село увійшло до складу новоутвореного Красноградського (Берестинського) району.

## Економіка
- Молочно-товарна ферма.

wikitext:
{{Otheruses|тип=НП}}
{{Село
| назва           = Шевченкове
| область         = [[Харківська область]]
| район           = [[Берестинський район]]
| громада         = [[Сахновщинська селищна громада]]|<!--рада            = Тавежнянська сільська рада-->
| код КАТОТТГ     =
| розташування    =
| mapx            =
| mapy            =
| засновано       = {{Дата з віком|1932}}
| населення       = 209 осіб
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 1,14
| ref-площа       =
| щільність       = 183,33
| поштовий індекс = 64561
| телефонний код  = 5762
| координати      = {{coord|49|3|43|N|35|42|55|E|scale:100000_region:UA|display=inline,title}}
| lat_deg         = 49|
| lat_min         = 3|
| lat_sec         = 43
| lon_deg         = 35|
| lon_min         = 42|
| lon_sec         = 55
| висота          = 154
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Вошива (притока Орелі)|Вошива]]
| адреса          = 64561, Харківська обл., Берестинський р-н, с. Тавежня
| голова          = Соболевська Наталія Вікторівна
| облікова картка = {{Cite web|url=http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=09.01.2009&rf7571=33992|title=Шевченкове}}
| прапор          =
| герб            =
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}

'''Шевче́нкове''' — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Сахновщинська селищна громада|Сахновщинській селищній громаді]] [[Берестинський район|Берестинського району]] [[Харківська область|Харківської області]]. Населення — 209 осіб. До [[2020]] року орган місцевого самоврядування — [[Тавежнянська сільська рада]].

== Географія ==
Село ''Шевченкове'' розташоване за 1 км від правого берега річки [[Вошива (притока Орелі)|Вошива]], вище за течією на відстані 1 км розташоване село [[Огіївка (Берестинський район)|Огіївка]], нижче за течією на відстані 1,5 км — село [[Судиха]], на протилежному березі — село [[Зелене (Берестинський район)|Зелене]].

== Історія ==
Село засноване [[1932]] року й перебувало у складі [[Сахновщинський район|Сахновщинського району]].

[[12 червня]] [[2020]] року, відповідно з розпорядження Кабінету Міністрів України № 725-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Харківської області», [[Тавежнянська сільська рада]] об'єднана з [[Сахновщинська селищна громада|Сахновщинською селищною громадою]].

[[19 липня]] [[2020]] року, в результаті [[Адміністративно-територіальна реформа в Україні|адміністративно-територіальної реформи]] та ліквідації [[Сахновщинський район|Сахновщинського району]], село увійшло до складу новоутвореного [[Берестинський район|Красноградського (Берестинського) району]]<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Економіка ==
* Молочно-товарна ферма.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
{{Wiktionary|Шевченкове}}
* {{Cite web |url=http://weather.in.ua/ua/har'kovskaja/28834 |title=Погода в селі Шевченкове}}{{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160323035537/http://weather.in.ua/ua/har'kovskaja/28834|date=23 березня 2016}}

{{Сахновщинська селищна громада}}
{{Портали|Харківщина|Україна|Слобідська Україна|Географія}}
{{Kharkiv-geo-stub}}

[[Категорія:Села Харківської області]]
[[Категорія:Населені пункти, названі на честь Тараса Шевченка]]

title: село Шевченкове

Країна: Україна

Область: Харківська область

Район: Берестинський район

Тер. громада: Сахновщинська селищна громада

Облікова картка: Шевченкове.

title: Основні дані

Населення: 209 осіб

Густота населення: 183,33 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Вошива

title: Місцева влада

Сільський голова: Соболевська Наталія Вікторівна

title: Карта

Карта: Шевченкове


text:
# Подубинський Андрій Миронович
Андрій Миронович Подубинський (12 січня 1944, Стрий, Львівська область — 23 березня 2018, Київ) — радянський і український актор театру та кіно. Заслужений артист Української РСР (1978).

## Біографія
Народився 12 січня 1944 року у місті Стрий Львівської області.
З 1961 року навчався у Київському державному інституті театрального мистецтва імені Івана Карпенка-Карого.
Після закінчення навчання з 1965 року — 50 років грав на сцені Київського державного російського драматичного театру ім. Лесі Українки (нині Національний академічний драматичний театр імені Лесі Українки).
Вдумливий, талановитий актор, який володіє гострою гротескною формою в поєднанні з глибокою психологічною розробкою образу. У роботі з різними режисерами проявив себе як актор справжнього драматичного і одночасно трагіфарсового дарування.
У театрі створив ряд яскравих образів у п'єсах вітчизняних і зарубіжних драматургів. Останні роки життя він не виходив на сцену, мав проблеми з ногами. Помер 23 березня 2018 року у Києві.

## Ролі в театрі
- 1969 — «Справедливість — моє ремесло»
- 1970 — «Є така партія!»
- 1971 — «Людина зі сторони»
- 1973 — «Безприданниця», «Варвари»
- 1975 — «Інтерв'ю в Буенос-Айресі»
- 1982 — «Не було… не перебував… не брав»
- 1983 — «З життя комах»
- 1984 — «Я прийшов дати вам волю»
- 1985 — «Теплий попіл»
- 1987 — «Сніданок з невідомими»
- 1988 — «Старий»
- 1990 — «Ідея пана дому»
- 1991 — «Кандід»
- 1993 — «Молоді роки короля Людовіка XI»
- 1997 — «Королівські ігри»
- 1999 — «Ревізор»
- 2002 — «Лулу. Історія куртизанки»

У кіно почав зніматися в студентські роки. Актор кіностудії імені Олександра Довженка.

## Фільмографія
- 1962 — Серед добрих людей — Якоб, син Михайлини
- 1963 — Наймичка — Марко
- 1965 — Перевірено — мін немає — югославський солдат
- 1969 — Берег принцеси Люськи (телефільм) — Льоха
- 1970 — Мир хатам, війна палацам — Харитін
- 1971 — Веселі Жабокричі — музика
- 1971 — Інспектор карного розшуку — експерт-криміналіст
- 1972 — Легка вода — Ігор Глоба
- 1972 — Нічний мотоцикліст — співак в ресторані
- 1973 — Абітурієнтка — Роман, друг Віктора
- 1973 — Не мине й року … — Федя, інженер
- 1975 — Там далеко, за річкою — Семен Семечкін, голова повітового ЧК
- 1976 — Дума про Ковпака — Борис Вакар
- 1977 — Право на любов — Степан Камишин
- 1978 — Казка як казка — виконавець танго «Локони любові»
- 1980 — Довгі дні, короткі тижні — Віктор Ладонніков
- 1980 — Від Бугу до Вісли — Сас
- 1983 — На вагу золота — Лохматовський
- 1984 — Володькине життя — Іван Синєоков, комбат
- 1985 — Пароль знали двоє — Гнат Ковров, зв'язковий, бармен ресторану «Олександрівська слобода»
- 1986 — Нас водила молодість … — Стрепетов, воєнспец Червоної Армії
- 1986 — Міст через життя — Андрій Петрович
- 1988 — Штормове попередження — Степан Тимофійович Косар
- 1991 — Особиста зброя — В'ячеслав Іванович Биков, полковник міліції
- 1991 — Із житія Остапа Вишні (документальний фільм)
- 1992 — Іван і кобила — Іван
- 1992 — Таємниця Вілли — епізод
- 1995 — Дорога на Січ — батько Павла
- 1997 — Роксолана — Хайреддін
- 2002 — Лялька — Микола Ставрів
- 2004 — Попіл Фенікса — Бірюк
- 2005 — Золоті хлопці — епізод
- 2005 — Весілля Барбі — старий
- 2006 — Пороки та їхні прихильники — епізод
- 2009 — Вольф Мессінг: бачив крізь час — епізод

## Дублювання та озвучення українською
- «Політ навігатора» — (дубляж кіностудії ім. Довженко)
- «Справу доручається детективу Тедді» — (озвучення кіностудії «Київнаукфільм»)
- «Енеїда» — читає текст (озвучення студії «Укранімафільм»)
- «Коза-дереза» — (озвучення студії «Укранімафільм»)
- «Різдвяний скарб Міхея» — (дубляж телекомпанії «НСТУ»)
- «Вавилон-5» — (дубляж телеканалу «ICTV»)
- «Даллас» — (дубляж телеканалу «ICTV»)
- «Пірати карибського моря: На краю світу» — Дейві Джонс (дубляж компанії «Невафільм Україна»)
- «Трансформери» — Мегатрон (дубляж студії «Постмодерн»)
- «S.T.A.L.K.E.R. Тінь Чорнобиля» — Сидорович (озвучення компанії «GSC Game World»)
- «Чорнобиль — Хроніка важких тижнів» — читає текст (озвучення)

## Дублювання та озвучення російською
- «Козаки 2: Наполеонівські війни» — Батько Грега Чеффі, ряд персонажів
- «S.T.A.L.K.E.R. Тінь Чорнобиля» — Сідорович (російське озвучення компанії «GSC Game World»)
- «Музичні казки» — виконує пісні (російське озвучення студії «Київнаукфільм»)
- «Пригоди капітана Врунгеля» (радіовистава) — перший коментатор (російське озвучення фірми «Мелодія»)
- «Острів скарбів» (радіовистава) — (російське озвучення)

title: Подубинський Андрій Миронович

wikitext:
{{Однофамільці|Подубинський}}
{{Театральний діяч
|зображення = Подубинський Андрій Миронович.jpg
|театр=[[Національний академічний драматичний театр імені Лесі Українки]]
|Місце смерті=[[Київ]], [[Україна]]
}}
'''Андрій Миронович Подубинський''' ([[12 січня]] [[1944]], [[Стрий]], [[Львівська область]] — [[23 березня]] [[2018]], [[Київ]]<ref>[http://www.kino-teatr.ru/kino/acter/post/19446/bio/ АНДРЕЙ ПОДУБИНСКИЙ]{{ref-ru}}</ref>) — радянський і український актор театру та кіно. [[Заслужений артист України|Заслужений артист Української РСР]] ([[1978]]).

== Біографія ==
Народився 12 січня 1944 року у місті Стрий Львівської області.

З 1961 року навчався у [[Київський національний університет театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого|Київському державному інституті театрального мистецтва імені Івана Карпенка-Карого]].

Після закінчення навчання з 1965 року — 50 років грав на сцені Київського державного російського драматичного театру ім. Лесі Українки (нині [[Національний академічний драматичний театр імені Лесі Українки]]).

Вдумливий, талановитий актор, який володіє гострою гротескною формою в поєднанні з глибокою психологічною розробкою образу. У роботі з різними режисерами проявив себе як актор справжнього драматичного і одночасно трагіфарсового дарування.

У театрі створив ряд яскравих образів у п'єсах вітчизняних і зарубіжних драматургів. Останні роки життя він не виходив на сцену, мав проблеми з ногами. Помер 23 березня 2018 року у Києві.

== Ролі в театрі ==
* 1969 — «Справедливість — моє ремесло»
* 1970 — «Є така партія!»
* 1971 — «Людина зі сторони»
* 1973 — «Безприданниця», «Варвари»
* 1975 — «Інтерв'ю в Буенос-Айресі»
* 1982 — «Не було… не перебував… не брав»
* 1983 — «З життя комах»
* 1984 — «Я прийшов дати вам волю»
* 1985 — «Теплий попіл»
* 1987 — «Сніданок з невідомими»
* 1988 — «Старий»
* 1990 — «Ідея пана дому»
* 1991 — «Кандід»
* 1993 — «Молоді роки короля Людовіка XI»
* 1997 — «Королівські ігри»
* 1999 — «Ревізор»
* 2002 — «Лулу. Історія куртизанки»
У кіно почав зніматися в студентські роки. Актор [[Кіностудія імені Олександра Довженка|кіностудії імені]] [[Кіностудія імені Олександра Довженка|Олександра Довженка]].

== Фільмографія ==
{{стовпці|2}}
* 1962 — Серед добрих людей — ''Якоб, син Михайлини''
* 1963 — [[Наймичка (фільм)|Наймичка]] — ''Марко''
* 1965 — [[Перевірено — мін немає|Перевірено — мін немає]] — ''югославський солдат''
* 1969 — Берег принцеси Люськи (телефільм) — ''Льоха''
* 1970 — [[Мир хатам, війна палацам (фільм)|Мир хатам, війна палацам]] — ''Харитін''
* 1971 — [[Веселі Жабокричі]] — ''музика''
* 1971 — [[Інспектор карного розшуку]] — ''експерт-криміналіст''
* 1972 — Легка вода — ''Ігор Глоба''
* 1972 — [[Нічний мотоцикліст]] — ''співак в ресторані''
* 1973 — [[Абітурієнтка (фільм)|Абітурієнтка]] — ''Роман, друг Віктора''
* 1973 — Не мине й року … — ''Федя, інженер''
* 1975 — Там далеко, за річкою — ''Семен Семечкін, голова повітового ЧК''
* 1976 — [[Дума про Ковпака]] — ''Борис Вакар''
* 1977 — [[Право на любов]] — ''Степан Камишин''
* 1978 — Казка як казка — ''виконавець танго «Локони любові»''
* 1980 — Довгі дні, короткі тижні — ''Віктор Ладонніков''
* 1980 — [[Від Бугу до Вісли]] — ''Сас''
* 1983 — На вагу золота — ''Лохматовський''
* 1984 — Володькине життя — ''Іван Синєоков, комбат''
* 1985 — [[Пароль знали двоє]] — ''Гнат Ковров, зв'язковий, бармен ресторану «Олександрівська слобода»''
* 1986 — Нас водила молодість … — ''Стрепетов, воєнспец Червоної Армії''
* 1986 — Міст через життя — ''Андрій Петрович''
* 1988 — Штормове попередження — ''Степан Тимофійович Косар''
* 1991 — Особиста зброя — ''В'ячеслав Іванович Биков, полковник міліції''
* 1991 — [[Із житія Остапа Вишні]] (документальний фільм)
* 1992 — [[Іван та кобила|Іван і кобила]] — ''Іван''
* 1992 — Таємниця Вілли — ''епізод''
* 1995 — [[Дорога на Січ]] — ''батько Павла''
* 1997 — [[Роксолана (телесеріал)|Роксолана]] — ''Хайреддін''
* 2002 — Лялька — ''Микола Ставрів''
* 2004 — Попіл Фенікса — ''Бірюк''
* 2005 — Золоті хлопці — ''епізод''
* 2005 — Весілля Барбі — ''старий''
* 2006 — Пороки та їхні прихильники — ''епізод''
* 2009 — Вольф Мессінг: бачив крізь час — ''епізод''
</div>

== Дублювання та озвучення українською ==
{{стовпці|2}}
* «[[Політ навігатора]]» — (дубляж кіностудії ім. Довженко)
* «[[Справа доручається детективу Тедді|Справу доручається детективу Тедді]]» — (озвучення кіностудії «Київнаукфільм»)
* «[[Енеїда (фільм, 1991)|Енеїда]]» — читає текст (озвучення студії «Укранімафільм»)
* «Коза-дереза» — (озвучення студії «Укранімафільм»)
* «Різдвяний скарб Міхея» — (дубляж телекомпанії «НСТУ»)
* «[[Вавилон-5]]» — (дубляж телеканалу «ICTV»)
* «Даллас» — (дубляж телеканалу «ICTV»)
* «[[Пірати Карибського моря: На краю світу|Пірати карибського моря: На краю світу]]» — Дейві Джонс (дубляж компанії «Невафільм Україна»)
* «[[Трансформери (фільм)|Трансформери]]» — Мегатрон (дубляж студії «Постмодерн»)
* «[[S.T.A.L.K.E.R.: Тінь Чорнобиля|S.T.A.L.K.E.R. Тінь Чорнобиля]]» — Сидорович (озвучення компанії «GSC Game World»)
* «[[Чорнобиль — Хроніка важких тижнів|Чорнобиль — Хроніка важких тижнів]]» — читає текст (озвучення)
</div>

== Дублювання та озвучення російською ==
* «Козаки 2: Наполеонівські війни» — Батько Грега Чеффі, ряд персонажів
* «S.T.A.L.K.E.R. Тінь Чорнобиля» — Сідорович (російське озвучення компанії «GSC Game World»)
* «Музичні казки» — виконує пісні (російське озвучення студії «Київнаукфільм»)
* «Пригоди капітана Врунгеля» (радіовистава) — перший коментатор (російське озвучення фірми «Мелодія»)
* «Острів скарбів» (радіовистава) — (російське озвучення)

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{ШевЕ-5|частина=Подубинський Андрій Миронович|сторінки =223-224}}
* [http://www.rusdram.com.ua/museum_calendar/102.html Подубинський Андрій Миронович]

{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Актори XXI століття]]
[[Категорія:Актори XX століття]]
[[Категорія:Радянські актори]]
[[Категорія:Українські актори]]
[[Категорія:Актори озвучування України]]
[[Категорія:Актори за алфавітом]]
[[Категорія:Випускники Київського національного університету театру, кіно і телебачення імені Івана Карпенка-Карого]]
[[Категорія:Актори Національного академічного драматичного театру імені Лесі Українки]]

title: Подубинський Андрій Миронович

Народився: 12 січня 1944 · Стрий, Дрогобицька область, Українська РСР, СРСР

Помер: 23 березня 2018 (74 роки) · Київ, Україна

Країна: СРСР · Україна

Діяльність: актор

Нагороди: заслужений артист УРСР


text:
# Ікона (роман)
Ікона — роман Фредеріка Форсайта 1996 року про політику Росії в 1999 році, коли екстремістська партія була близька до захоплення влади. За мотивами роману знято двосерійний  фільм.

## Сюжет
Дія, що відбувається в кінці 1999 і початку 2000 року, обертається навколо кандидата в президенти Росії Ігоря Комарова, голови правого Союзу Патріотичних Сил (СПС). Комаров повинен перемогти на дострокових президентських виборах, оголошених після смерті президента Черкасова - наступника Єльцина.
Комаров - вельми популярний і харизматичний політик, його і СПС перемога майже гарантована. Однак з пустого офісу його секретаря в штаб-квартирі СПС Леонідом Зайцевим, літнім прибиральником і колишнім солдатом, який переглядав документи під час збирання, було вкрадено секретний документ, пізніше відомий як Чорний маніфест. Документ містить приголомшливу інформацію про майбутню політику Комарова на посаді президента: відродження концтаборів, створення однопартійної держави, знищення політичних супротивників, вторгнення в сусідні республіки і геноцид етнічних і релігійних меншин Росії, в тому числі  чеченців і  євреїв.
Чорний маніфест доставляється в  Велику Британію, де він переводиться і демонструється впливовим  західним лідерам. Сер Найджел Ірвайн, колишній керівник  Секретної розвідувальної служби, придумує спосіб перешкодити перемозі Комарова. Як відповідну людину для виконання цього плану Кері Джордан, колишній заступник директора по операціях ЦРУ, рекомендує Джейсона Монка, колишнього вербувальника і зв'язкового радянських агентів ЦРУ.
У деяких частинах роману є спогади про попередні роки, в яких докладно показано минуле Джейсона Монка і вербування кількох радянських громадян в агенти США. Серед них - державні діячі та фізик. Однак «кріт» ЦРУ Олдріч Еймс незабаром здає цих агентів поряд з усіма іншими агентами ЦРУ в Радянському Союзі. Майже всі вони схоплені Радами, страчені, або засуджені до каторжних робіт після довгих допитів і катувань, що проводяться безжальним полковником 2-го Управління КДБ (контррозвідка) Анатолієм Гришина. За іронією долі в 1999 році Гришин - помічник Комарова.
Полковник Микола Ілліч Туркін, перший радянський агент, завербований Монком, стає його близьким другом після того, як Монк рятує його сина від тропічної хвороби. Він, однак, виявляється останнім агентом ЦРУ, схопленим Радами, і захоплення відбувається прямо на очах Монка, який може тільки безпорадно спостерігати. Туркіна допитують і відправляють в трудовий табір. Там, вмираючи від тифу, він пише листа Монку, докладно описуючи його допити і тортури в таборах, і прощається назавжди. Монк, наповнений гнівом і скорботою, нападає на бюрократа, який допомагав Еймс, і це призводить до його звільнення з ЦРУ.
В 1999 році він веде тихе життя на островах Теркс і Кайкос, супроводжуючи туристів на риболовлю. Коли сер Найджел Ірвайн зв'язується з ним, він спочатку відмовляється виконувати місію, так як поклявся ніколи не повертатися в Росію, але погоджується, коли йому дають шанс помститися Гришина.
Він повертається в Росію і привертає кілька впливових фігур на свою сторону, показавши їм Чорний маніфест. За допомогою чеченської  мафії, лідер якої зобов'язаний Монку життям, він починає зрив президентської кампанії Ігоря Комарова. Зрештою, Монк провокує Комарова на спробу державного перевороту в новорічну ніч, а потім її зриває. В результаті Комаров заарештований, а Гришин загинув від руки Монка.
В цей же час сер Ірвайн виконує другу частину плану: він розуміє, що Комаров для народу - своєрідний символ, ікона. Його треба не просто прибрати, його треба замінити. Серу Найджел приходить в голову ідея про відродження в  Росії як монархії.

title: Ікона (роман)

wikitext:
{{Значення|Ікона}}
'''Ікона''' — роман [[Фредерік Форсайт|Фредеріка Форсайта]] 1996 року про політику [[Росія|Росії]] в 1999 році, коли екстремістська партія була близька до захоплення влади. За мотивами роману знято двосерійний [[Ікона (фільм) | фільм]].

== Сюжет ==
Дія, що відбувається в кінці 1999 і початку [[2000]] року, обертається навколо кандидата в президенти Росії Ігоря Комарова, голови правого Союзу Патріотичних Сил (СПС). Комаров повинен перемогти на дострокових президентських виборах, оголошених після смерті президента Черкасова - наступника [[Єльцин]]а.

Комаров - вельми популярний і харизматичний політик, його і СПС перемога майже гарантована. Однак з пустого офісу його секретаря в штаб-квартирі СПС Леонідом Зайцевим, літнім прибиральником і колишнім солдатом, який переглядав документи під час збирання, було вкрадено секретний документ, пізніше відомий як Чорний маніфест. Документ містить приголомшливу інформацію про майбутню політику Комарова на посаді президента: відродження концтаборів, створення однопартійної держави, знищення політичних супротивників, вторгнення в сусідні республіки і [[геноцид]] етнічних і релігійних меншин Росії, в тому числі [[Чеченці | чеченців]] і [[Євреї | євреїв]].

Чорний маніфест доставляється в [[Велика Британія | Велику Британію]], де він переводиться і демонструється впливовим [[Західний світ | західним]] лідерам. Сер Найджел Ірвайн, колишній керівник [[Секретна розвідувальна служба | Секретної розвідувальної служби]], придумує спосіб перешкодити перемозі Комарова. Як відповідну людину для виконання цього плану Кері Джордан, колишній заступник директора по операціях [[ЦРУ]], рекомендує Джейсона Монка, колишнього вербувальника і зв'язкового радянських агентів ЦРУ.

У деяких частинах роману є спогади про попередні роки, в яких докладно показано минуле Джейсона Монка і вербування кількох радянських громадян в агенти [[Сполучені Штати Америки|США]]. Серед них - державні діячі та [[фізик]]. Однак «кріт» ЦРУ [[Олдріч Еймс]] незабаром здає цих агентів поряд з усіма іншими агентами ЦРУ в Радянському Союзі. Майже всі вони схоплені Радами, страчені, або засуджені до каторжних робіт після довгих допитів і катувань, що проводяться безжальним полковником 2-го Управління КДБ (контррозвідка) Анатолієм Гришина. За іронією долі в [[1999]] році Гришин - помічник Комарова.

Полковник Микола Ілліч Туркін, перший радянський агент, завербований Монком, стає його близьким другом після того, як Монк рятує його сина від тропічної хвороби. Він, однак, виявляється останнім агентом [[ЦРУ]], схопленим Радами, і захоплення відбувається прямо на очах Монка, який може тільки безпорадно спостерігати. Туркіна допитують і відправляють в трудовий табір. Там, вмираючи від тифу, він пише листа Монку, докладно описуючи його допити і тортури в таборах, і прощається назавжди. Монк, наповнений гнівом і скорботою, нападає на бюрократа, який допомагав Еймс, і це призводить до його звільнення з [[ЦРУ]].

В [[1999]] році він веде тихе життя на островах [[Теркс і Кайкос]], супроводжуючи туристів на риболовлю. Коли сер Найджел Ірвайн зв'язується з ним, він спочатку відмовляється виконувати місію, так як поклявся ніколи не повертатися в Росію, але погоджується, коли йому дають шанс помститися Гришина.

Він повертається в Росію і привертає кілька впливових фігур на свою сторону, показавши їм Чорний маніфест. За допомогою чеченської [[Мафія | мафії]], лідер якої зобов'язаний Монку життям, він починає зрив президентської кампанії Ігоря Комарова. Зрештою, Монк провокує Комарова на спробу державного перевороту в новорічну ніч, а потім її зриває. В результаті Комаров заарештований, а Гришин загинув від руки Монка.

В цей же час сер Ірвайн виконує другу частину плану: він розуміє, що Комаров для народу - своєрідний символ, ікона. Його треба не просто прибрати, його треба замінити. Серу Найджел приходить в голову ідея про відродження в [[Росія | Росії]] як монархії.

{{Бібліоінформація}}
[[Категория:Романи Фредеріка Форсайта]]
[[Категорія:Британські романи, адаптовані як телесеріали]]


text:
# Егітуйський дацан
Егітуйський дацан «Дамчой Равжелінг» (бур. Эгэтын дасан) — буддійський монастир (дацан) в Республіці Бурятія, що знаходиться на відстані 250 км на схід від Улан-Уде в Єравнинському районі, та на відстані 1,5 км на північний захід від села Егіта, на правому березі річки Хара-Шебер (права притока Егіти).
Належить до Буддійської традиційної сангхи Росії. У дацані зберігається святиня світового буддизму — Сандаловий Будда (Зандан Жуу), яка, за переказами, є єдиною прижиттєвою скульптурою Будди Шак'ямуні.

## Історія

### Заснування дацану
Монастир заснований в 1820 році за клопотанням мирян, на добровільно зібрані пожертви, на правобережжі річки Егітуй (Егіта). Офіційно був визнаний в 1826 році і вважався філією Анінського дацану. Сходознавець О. М. Позднєєв писав, що Егітуйський дацан був побудований бурятами таємно, з дозволу колишньої Бурятської головної контори одинадцяти хорі-бурятських родів. У місцевій легенді говориться, що «місце для дацану шукали майже три роки. Один із старійшин роду — моодхон харгана, сліпий Уунтин Гелен, три роки звертався до астрологів різних дацанів. Навіть їздив у Монголію до Богдо-гегена. Всі вказували йому на це місце на східному березі річки Маракта, в місцевості Хара-Шибірь. Дерева для майбутнього храму підбирали особливо ретельно. Сам незрячий старійшина Уунтин Гелен визначав їх придатність, стукаючи ціпком».

### Дацан до 1937 року
Егітуйський дацан був великим центром буддизму в Бурятії — тут проводилися містерії Цам. Складався із чотирьох дуганів. Навколо соборного храму, Цогчен-дугана, розташовувалися три Дугана-суме — філософський, медичний та астрологічний. При монастирі була друкарня з декількома тисячами кліше. Були ксилографічні друковані дошки для десяти найменувань книг. Тут наприкінці 1910-тих років хувараком навчався грамотності майбутній народний поет Бурятії Шираб Німбуєв.
У 1934 році в дацані нараховувалося близько 12 храмів і 8 будівель. Також при дацані було 103 окремих двори і 216 житлових приміщень. У скульптурах використовувалася глина з довколишнього озера Ухер-Нур, яка цінувалася тим, що була жирно-масляна і не давала тріщин. Поруч з дацаном були споруджені чотири храми-суме: Хурде, Майдарі, Аюші, Дара-ехе. На території монастиря були класи буддійської філософії в дугані Чойра і медицини в дугані Мамба, класи здійснення молебнів, виготовлення святої води — аршана і пахощів — Адіса. Саме тут отримав свої унікальні знання цілителя 21-й Пандіто Хамбо-лама Мунко Цибіков . Перед закриттям в дацані перебував 41 учений лама .

### Ліквідація дацану
У 1937 році Егітуйський дацан був закритий і зруйнований. Виписка з Держархіву: «Ліквідовано постановою № 425 від 22 грудня 1937 р.. Постановою Єравнинського аймачного РКП(б) від 5 березня 1938 р. порушено клопотання про встановлення колгоспного театру в будівлі дацану і передачі йому всього майна колишнього Егітуйського дацану». Згадує пенсіонер Г. Д. Дабаєв: «Скільки статуй відвезли вантажівками і переплавили у печах Улан-Удинського ЛВРЗ на кольоровий метал, розуму незбагненно. . . навколо дацана ріс черемховий гай. Навіщо його-то знищили?» . «Інші люди похилого віку згадують, як в дитинстві здивувалися тому, як несподівано побіліла долина Егіти до самого горизонту. Тільки замість снігу люди з жахом побачили листи зі священних книг».

### Поява Сандалового Будди
У 1901 році в Егітуйський дацан доставили Сандалового Будду (Зандан Жуу) — буддійську святиню, вивезену з Китаю як трофей після придушення Боксерського повстання. Скульптура Будди, висотою 2 м 18 см, зроблена з сандалового дерева, за переказами, 2500 років тому на замовлення раджі Уддіяна. Вважається першою в історії статуєю Будди і єдиною, виготовленою за його життя.
За однією з версій, Зандан Жуу доставили в Єравну завдяки неймовірним зусиллям соржо-лами Егітуйського дацану Гомбо Доржо Ердинеєва. За твердженням місцевих жителів, соржо-лама особисто їздив до охопленого повстанням і смутою Китаю. Статуя була куплена ламами дацану і на санях доставлена в Єравну. Після прибуття була виготовлена металева копія, розміщена в дацані, оригінал же був захований. За іншою версією, статуя була вивезена бурятськими козаками з охопленого пожежею монастиря в Пекіні після розгрому Боксерського повстання.
Під час громадянської війни японські інтервенти дізналися про місцезнаходження цієї статуї. Після приїзду їм показали копію, й вони поїхали ні з чим. До 1935 року статуя перебувала в одному із суме Егітуйського дацану і була об'єктом поклоніння і вшанування. У період релігійних гонінь Сандаловий Будда був перевезений в Улан-Уде і зберігався у фондах Музею історії Бурятії.
Наприкінці 1980-тих років зусиллями Пандіто Хамбо-лами Мунко Цибікова статую повернули віруючим. 25 вересня 1991 року Зандан Жуу вертольотом перевезли в Егітуйський дацан. Для світової буддійської святині було побудовано спеціальну окрему будівлю за сучасними технологіями, з підтриманням постійного мікроклімату. Храм-палац Сандалового Будди був освячений в 2008 році, зовнішні стіни будівлі облицьовані плиткою для підвищення пожежної безпеки. 22 квітня 2003 року Буддійська традиційна сангха Росії постановила: «Затвердити як буддійські святині Росії: статую Зандан Жуу, Атлас тибетської медицини, нетлінне тіло Хамбо Лами Д. -Д. Ітігелова».

title: Егітуйський дацан

wikitext:
{{Монастир|настоятель=|сайт=}}
'''Егітуйський дацан «Дамчой Равжелінг»''' ({{Lang-bua|Эгэтын дасан}}) — [[Тибетський буддизм|буддійський]] монастир ([[дацан]]) в [[Бурятія|Республіці Бурятія]], що знаходиться на відстані 250 км на схід від [[Улан-Уде]] в [[Єравнинський район|Єравнинському районі]], та на відстані 1,5 км на північний захід від села [[Егіта]], на правому березі річки Хара-Шебер (права притока Егіти).

Належить до [[ Буддійська традиційна Сангха Росії |Буддійської традиційної сангхи Росії]]. У дацані зберігається святиня світового [[Буддизм|буддизму]] — [[Сандаловий Будда]] ''(Зандан Жуу),'' яка, за переказами, є єдиною прижиттєвою скульптурою [[Сіддгартха Ґаутама|Будди Шак'ямуні]].

== Історія ==
[[Файл:Zandan_Zhuu.jpg|міні|303x303пкс| Сандаловий Будда ]]

=== Заснування дацану ===
Монастир заснований в [[1820|1820 році]] за клопотанням мирян, на добровільно зібрані пожертви, на правобережжі річки Егітуй (Егіта)<ref name=":2">{{Cite web|url=http://guides.rusarchives.ru/browse/guidebook.html?bid=139&sid=60995|deadlink=yes|title=Эгитуйский дацан Ф.285, 135 д., 1832 - 1920 гг|last=|website=ФОНДЫ ДОРЕВОЛЮЦИОННОГО ПЕРИОДА > VIII. УЧРЕЖДЕНИЯ РЕЛИГИОЗНЫХ КУЛЬТОВ > ДАЦАНЫ|date=|publisher=|accessdate=2015-04-10|archiveurl=https://web.archive.org/web/20150416134434/http://guides.rusarchives.ru/browse/guidebook.html?bid=139&sid=60995|archivedate=2015-04-16}}</ref>. Офіційно був визнаний в [[1826|1826 році]] і вважався філією [[Анінський дацан|Анінського дацану]]. Сходознавець [[Позднєєв Олексій Матвійович|О.]] [[Позднєєв Олексій Матвійович|М.]] [[Позднєєв Олексій Матвійович|Позднєєв]] писав, що Егітуйський дацан був побудований бурятами таємно, з дозволу колишньої Бурятської головної контори одинадцяти [[ Хорі-буряти |хорі-бурятських родів]]<ref>{{Книга|автор=|відповідальний=|видання=Мультимедийная энциклопедия по культуре Бурятии|місце=|видавництво=|рік=|сторінки=4 диск "Дацаны: прошлое и настоящее"|сторінок=|isbn=}}</ref>. У місцевій легенді говориться, що ''«місце для дацану шукали майже три роки.'' ''Один із старійшин роду — моодхон харгана, сліпий Уунтин Гелен, три роки звертався до астрологів різних дацанів.'' ''Навіть їздив у Монголію до Богдо-гегена.'' ''Всі вказували йому на це місце на східному березі річки Маракта, в місцевості Хара-Шибірь.'' ''Дерева для майбутнього храму підбирали особливо ретельно.'' ''Сам незрячий старійшина Уунтин Гелен визначав їх придатність, стукаючи ціпком»''<ref name=":1">{{Стаття|автор=Андрей Ян|видання=Информ-Полис|тип=|рік=2012|номер=09 июля|сторінки=|issn=}}</ref>.

=== Дацан до 1937 року ===
Егітуйський дацан був великим центром [[ Буддизм в Бурятії |буддизму в Бурятії]] — тут проводилися містерії [[Цам]]. Складався із чотирьох [[Дацан|дуганів]]. Навколо соборного храму, Цогчен-дугана, розташовувалися три Дугана-суме — філософський, медичний та астрологічний. При монастирі була [[друкарня]] з декількома тисячами кліше. Були [[Ксилографія|ксилографічні]] друковані дошки для десяти найменувань книг<ref name=":2"/>. Тут наприкінці 1910-тих років [[Шраманера|хувараком]] навчався грамотності майбутній народний поет Бурятії [[ Німбуев, Шіраб Німбуевіч |Шираб Німбуєв]]<ref>{{Cite web|url=http://www.metropol.ru/news/about_us/article.wbp?article_id=21ee83ac-2263-49b2-b859-278b80665828|title=Мы в СМИ|last=Андрей Ян|website=|date=|publisher=|accessdate=28 листопада 2019|archive-date=4 березня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160304204108/http://www.metropol.ru/news/about_us/article.wbp?article_id=21ee83ac-2263-49b2-b859-278b80665828}}</ref>.

У 1934 році в дацані нараховувалося близько 12 храмів і 8 будівель<ref name=":0">{{Cite web|url=http://www.visitburyatia.ru/places/section-132/item-500/|title=Эгитуйский дацан и Сандаловый Будда|last=|website=Визит Бурятия|date=|publisher=|accessdate=28 листопада 2019|archive-date=28 листопада 2019|archive-url=https://web.archive.org/web/20191128203634/http://www.visitburyatia.ru/places/section-132/item-500/}}</ref>. Також при дацані було 103 окремих двори і 216 житлових приміщень. У скульптурах використовувалася глина з довколишнього озера Ухер-Нур, яка цінувалася тим, що була жирно-масляна і не давала тріщин<ref name=":1"/>. Поруч з дацаном були споруджені чотири храми-суме: Хурде, Майдарі, Аюші, Дара-ехе<ref name=":2"/>. На території монастиря були класи буддійської філософії в дугані Чойра і [[Традиційна тибетська медицина|медицини]] в дугані Мамба, класи здійснення молебнів, виготовлення святої води — аршана і пахощів — Адіса. Саме тут отримав свої унікальні знання цілителя 21-й [[Пандіто Хамбо-лама]] [[ Цибіков, Мунка Зодбоевіч |Мунко Цибіков]] . Перед закриттям в дацані перебував 41 учений [[Лама (буддизм)|лама]] .

=== Ліквідація дацану ===
У [[1937|1937 році]] Егітуйський дацан був закритий і зруйнований. Виписка з Держархіву: «Ліквідовано постановою № 425 від 22 грудня 1937 р.. Постановою [[Єравнинський район|Єравнинського аймачного]] [[Комуністична партія Радянського Союзу|РКП(б)]] від 5 березня 1938 р. порушено клопотання про встановлення колгоспного театру в будівлі дацану і передачі йому всього майна колишнього Егітуйського дацану»<ref name=":2"/>. Згадує пенсіонер Г. Д. Дабаєв: ''«Скільки статуй відвезли вантажівками і переплавили у печах [[Улан-Удинський локомотивовагоноремонтний завод|Улан-Удинського ЛВРЗ]] на кольоровий метал, розуму незбагненно.'' ''.'' ''.'' ''навколо дацана ріс черемховий гай.'' ''Навіщо його-то знищили?»'' . ''«Інші люди похилого віку згадують, як в дитинстві здивувалися тому, як несподівано побіліла долина Егіти до самого горизонту.'' ''Тільки замість снігу люди з жахом побачили листи зі священних книг»''<ref name=":1"/>.

=== Поява Сандалового Будди ===
[[Файл:Complex_of_Egituisky_datsan.jpg|міні|350x350пкс| Комплекс Егітуйського дацану ]]
У [[1901|1901 році]] в Егітуйський дацан доставили [[ Сандаловий Будда |Сандалового Будду]] (Зандан Жуу) — буддійську святиню, вивезену з Китаю як трофей після придушення [[Боксерське повстання|Боксерського повстання]]. Скульптура Будди, висотою 2 м 18 см, зроблена з [[Pterocarpus santalinus|сандалового дерева]], за переказами, 2500 років тому на замовлення раджі [[Уддіяна]]. Вважається першою в історії статуєю Будди і єдиною, виготовленою за його життя<ref name=":0"/>.

За однією з версій, Зандан Жуу доставили в [[Єравнинський район|Єравну]] завдяки неймовірним зусиллям соржо-лами Егітуйського дацану Гомбо Доржо Ердинеєва. За твердженням місцевих жителів, соржо-лама особисто їздив до охопленого повстанням і смутою [[Китайська Народна Республіка|Китаю]]. Статуя була куплена ламами дацану і на санях доставлена в Єравну<ref>{{Cite web|url=http://sangharussia.ru/en/datsans/egita/index.php/|title=Эгитуйский дацан|last=|website=Официальный сайт Буддийской традиционной сангхи России|date=|publisher=|deadlink=yes|archiveurl=https://web.archive.org/web/20160529040326/http://sangharussia.ru/en/datsans/egita/index.php/|archivedate=2016-05-29}}</ref>. Після прибуття була виготовлена металева копія, розміщена в дацані, оригінал же був захований. За іншою версією, статуя була вивезена [[Забайкальське козацьке військо|бурятськими козаками]] з охопленого пожежею монастиря в Пекіні після розгрому Боксерського повстання.

Під час [[Громадянська війна в Росії|громадянської війни]] японські інтервенти дізналися про місцезнаходження цієї статуї. Після приїзду їм показали копію, й вони поїхали ні з чим. До 1935 року статуя перебувала в одному із суме Егітуйського дацану і була об'єктом поклоніння і вшанування. У період релігійних гонінь Сандаловий Будда був перевезений в [[Улан-Уде]] і зберігався у фондах [[ Музей історії Бурятії |Музею історії Бурятії]].

Наприкінці 1980-тих років зусиллями Пандіто Хамбо-лами Мунко Цибікова статую повернули віруючим. [[25 вересня]] [[1991|1991 року]] Зандан Жуу вертольотом перевезли в Егітуйський дацан. Для світової буддійської святині було побудовано спеціальну окрему будівлю за сучасними технологіями, з підтриманням постійного мікроклімату. Храм-палац Сандалового Будди був освячений в 2008 році, зовнішні стіни будівлі облицьовані плиткою для підвищення пожежної безпеки<ref>{{Cite web|url=http://vbuddisme.ru/wiki/Эгитуйский+дацан/|title=Эгитуйский дацан|last=|website=В буддизме|date=|publisher=|accessdate=16 червня 2022|archive-date=23 квітня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160423155056/http://vbuddisme.ru/wiki/Эгитуйский+дацан/}}</ref>. [[22 квітня]] [[2003|2003 року]] [[Буддійська традиційна сангха Росії]] постановила: ''«Затвердити як буддійські святині Росії: статую [[ Сандаловий Будда |Зандан Жуу]], Атлас [[Традиційна тибетська медицина|тибетської медицини]], нетлінне тіло [[ Хамбо-лама |Хамбо Лами]] [[Ітігелов Даші-Доржо|Д.]]'' ''[[Ітігелов Даші-Доржо|-Д.]]'' ''[[Ітігелов Даші-Доржо|Ітігелова]]<nowiki/>»''.

== Примітки ==
{{Reflist}}
{{Ізольована стаття|сирота1}}
[[Категорія:Єравнинський район]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з іншим значенням на Вікіданих]]
[[Категорія:Буддистські монастирі]]


text:
# Вілліс-тауер
Ві́лліс-та́уер (англ. Willis Tower), широко відомий під попередньою назвою Сірз-та́уер (англ. Sears Tower) — другий за висотою хмарочос США, та одна з найвизначніших пам'яток Чикаго. Висота 110-поверхового будинку становить 442 метри, з урахуванням двох шпилів висота будинку становить 527 метрів і був найвищим будинком світу з 1973 по 1998 рік. Будівництво хмарочоса тривало з 1970 по 1973 рік. Замовником проєкту виступила компанія «Сірз, Робак та Ко», котра доручила розробку проєкту архітектурному бюро Skidmore, Owings and Merrill. Будинок спроєктував архітектор Брюс Грем, а структурним інженером був Фазлур Рахман Хан.
16 липня 2009 року будинок отримав нову назву Вілліс-тауер.

## Історія
Наприкінці 60-років компанія Сірз, Робак та Ко була однією з найбільших торговельних мереж світу, однак на той момент у компанії не існувало свого великого офісу де були б зібрані усі співробітники. Тому в 1969 році розробку проєкту нової штаб-квартири було доручено архітектурному бюро Skidmore, Owings and Merrill. За задумом споруда заввишки понад 400 метрів складалася з 9 квадратних труб, що утворюють в основі будівлі великий квадрат, котрий стоїть на бетонних палях вбитих у тверду породу. На 50 поверхів піднімаються 9 зварних сталевих труб. Потім будинок починає звужуватися. Ще сім труб йдуть до 66-го поверху, а п'ять піднімаються до 90-го поверху, і тільки дві труби утворюють останні 20 поверхів. Будівництво було розпочато в 1970 році і завершено 3 травня 1973 року. Будівництво обійшлося в 150 млн. доларів, або 950 млн доларів скоригованих з урахуванням інфляції в 2005 році. Після завершення будівництва висота будинку склала 442 метри і він став найвищим будинком світу.
В лютому 1982 року на даху хмарочоса було встановлено дві телевізійні антени заввишки 80 метрів кожна, загальна висота будинку склала 520 метрів. Пізніше західна антена була подовжена ще на 7 метрів і загальна висота будинку склала 527 метрів.

## Назва
Замовником будівництва хмарочоса і його першим власником була компанія «Сірз, Робак та Ко», тому спочатку будинок називався Сірз-тауер. 1994 року «Сірз, Робак та Ко» продала вежу і вже в 1995 році повністю виїхала з будинку. Проте до 2003 року зберігалися права на назву будинку. Після 2003 року будинок так і залишався зі старою назвою. В березні 2009 року Willis Group Holdings, Ltd підписала контракт на оренду декількох поверхів в будинку і отримало право змінити назву хмарочоса на 15 років. 16 липня 2009 року Сірз-тауер було офіційно перейменовано в Вілліс-тауер.

title: Вілліс-тауер

wikitext:
{{Хмарочос
|назва_будівлі = Вілліс-тауер
 Willis Tower
|зображення = Sears Tower ss.jpg
|місцезнаходження = [[Чикаго]], [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус = Збудовано
|завершено = 1973
|використання = Офіси, комунікації, обсерваторія та ін.
|антена_шпиль = 527 м
|дах = 442 м
|кількість_поверхів = 110<ref name="willis">[http://www.willistower.com/propertyprofile.html Willis Tower] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090719075320/http://www.willistower.com/propertyprofile.html |date=19 липня 2009 }} Офіційний сайт. Перевірено 2009-11-07</ref>
|загальна_площа = 418,064 м²
|архітектор = [[Фазлур Рахман Хан]], [[Skidmore, Owings and Merrill]]
|сторінка_на_SkyscraperPage = [http://skyscraperpage.com/cities/?buildingID=5 5]
}}

'''Ві́лліс-та́уер''' ({{lang-en|Willis Tower}}), широко відомий під попередньою назвою '''Сірз-та́уер''' ({{lang-en|Sears Tower}}) — другий за висотою хмарочос [[Сполучені Штати Америки|США]], та одна з найвизначніших пам'яток [[Чикаго]]. Висота 110-поверхового будинку становить 442 метри, з урахуванням двох шпилів висота будинку становить 527 метрів і був найвищим будинком світу з [[1973]] по [[1998]] рік. Будівництво хмарочоса тривало з [[1970]] по [[1973]] рік. Замовником проєкту виступила компанія «Сірз, Робак та Ко», котра доручила розробку проєкту архітектурному бюро [[Skidmore, Owings and Merrill]]. Будинок спроєктував архітектор [[Брюс Грем]], а структурним інженером був [[Фазлур Рахман Хан]].

[[16 липня]] [[2009]] року будинок отримав нову назву Вілліс-тауер<ref name="gazeta">
{{cite web
 |title       = Найвищий хмарочос США отримав нову назву
 |url         = http://gazeta.ua/index.php?id=300248
 |publisher   = Gazeta.ua
 |date        =
 |accessdate  = 2009-11-07
 |archiveurl  = https://www.webcitation.org/6HdzuPMXx?url=http://gazeta.ua/articles/life/_najvischij-hmarochos-ssha-otrimav-novu-nazvu-foto/300248
 |archivedate = 2013-06-25
 |deadurl     = no
}}
</ref>.

== Історія ==
Наприкінці 60-років компанія [[Сірз, Робак та Ко]] була однією з найбільших торговельних мереж світу, однак на той момент у компанії не існувало свого великого офісу де були б зібрані усі співробітники. Тому в [[1969]] році розробку проєкту нової штаб-квартири було доручено архітектурному бюро [[Skidmore, Owings and Merrill]]. За задумом споруда заввишки понад 400 метрів складалася з 9 квадратних труб, що утворюють в основі будівлі великий квадрат, котрий стоїть на бетонних палях вбитих у тверду породу. На 50 поверхів піднімаються 9 зварних сталевих труб. Потім будинок починає звужуватися. Ще сім труб йдуть до 66-го поверху, а п'ять піднімаються до 90-го поверху, і тільки дві труби утворюють останні 20 поверхів. Будівництво було розпочато в [[1970]] році і завершено [[3 травня]] [[1973]] року<ref name="willis" />. Будівництво обійшлося в 150 млн. [[Долар США|доларів]]<ref>[http://www.pbs.org/wgbh/buildingbig/wonder/structure/sears_tower.html Sears Tower] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090722163319/http://www.pbs.org/wgbh/buildingbig/wonder/structure/sears_tower.html |date=22 липня 2009 }} Wonders of the World Databank. Перевірено 2009-11-07</ref>, або 950 млн доларів скоригованих з урахуванням інфляції в [[2005]] році. Після завершення будівництва висота будинку склала 442 метри і він став найвищим будинком світу<ref>[http://www.emporis.com/application/?nav=building&lng=3&id=searstower-chicago-il-usa Willis Tower] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20101224221454/http://www.emporis.com/application/?nav=building&lng=3&id=searstower-chicago-il-usa |date=24 грудня 2010 }} Emporis.com. Перевірено 2009-11-07</ref>.

В лютому [[1982]] року на даху хмарочоса було встановлено дві телевізійні антени заввишки 80 метрів кожна, загальна висота будинку склала 520 метрів. Пізніше західна антена була подовжена ще на 7 метрів і загальна висота будинку склала 527 метрів.

== Назва ==
Замовником будівництва хмарочоса і його першим власником була компанія «Сірз, Робак та Ко», тому спочатку будинок називався ''Сірз-тауер''. [[1994]] року «Сірз, Робак та Ко» продала вежу і вже в [[1995]] році повністю виїхала з будинку. Проте до [[2003]] року зберігалися права на назву будинку. Після [[2003]] року будинок так і залишався зі старою назвою. В березні [[2009]] року Willis Group Holdings, Ltd підписала контракт на оренду декількох поверхів в будинку і отримало право змінити назву хмарочоса на 15 років<ref>[http://www.examiner.com/x-2877-Chicago-South-Side-Examiner~y2009m8d26-Willis-Tower--a-new-name-in-Chicago Willis Tower — a new name in Chicago] Examiner. Перевірено 2009-11-07</ref>. [[16 липня]] [[2009]] року Сірз-тауер було офіційно перейменовано в Вілліс-тауер<ref name="gazeta" />.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20131220122354/http://www.willistower.com/ Офіційний сайт] {{ref-en}}
* [http://www.skyscraperpage.com/cities/?buildingID=5/ Вілліс-тауер на SkyscraperPage] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220326174326/https://skyscraperpage.com/cities/?buildingID=5%2F |date=26 березня 2022 }}

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Хмарочоси Чикаго]]
[[Категорія:Хмарочоси вище 500 метрів]]
[[Категорія:Надвисокі будови]]

title: Інформація

Розташування: Чикаго, США

Статус: Збудовано

Стиль: інтернаціональний стиль

Відкрито: травень 1973

Використання: Офіси, комунікації, обсерваторія та ін.

title: Висота

title: Технічні деталі

title: Інше

Архітектор: Фазлур Рахман Хан, Skidmore, Owings and Merrill