text:
# Театр корифеїв
Теа́тр корифе́їв — перший високого рівня професійний український театр у підросійській Україні, що спеціалізувався саме на україномовному репертуарі (загалом першим таким професійним театром був театр Української Бесіди). Його було створено у жовтні 1882 року в Єлизаветграді. Офіційна назва тодішньої трупи — «Товариство акторів». Засновником театру був Марко Кропивницький, що володів усіма театральними професіями. Після нього найдіяльнішим був Микола Садовський, що боровся за українське слово та український театр за часів їх заборони.
З театром корифеїв також пов'язані імена Івана Карпенко-Карого, Михайла Старицького, Марії Заньковецької, Панаса Саксаганського, Марії Садовської-Барілотті, Ганни Затиркевич-Карпинської.
Стиль синкретичного театру, що поєднував драматичне й комедійне дійство з музичними, вокальними сценами, включаючи хорові й танцювальні ансамблі, вражав суто народною свіжістю й неподібністю до жодного тодішнього театру.

## Походження терміна
В 1901 у Києві вийшла книга «Корифеї української сцени» (рос. «Корифеи украинской сцены»), яку через російські цензурні обмеження, написали анонімно українські інтелектуали. У ній провідних діячів українського професійного театру підросійської України було названо корифеями українського театру. Цей дещо поетичний термін в українській культурі став нерозривним з театром.
Книга була стислою історією театрального життя в Україні від часів
Відродження (XVI–XVII ст.), а також — портретною характеристикою визначних митців-театралів кінця ХІХ — початку ХХ ст. Книга містила статті про Марка Кропивницького, Михайла Старицького, братів Тобілевичів (Івана Карпенка-Карого, Миколу Садовського, Панаса Саксаганського), Марію Заньковецьку, Ганну Затиркевич-Карпинську та «славного музику» Миколу Лисенка.
За свідченням Олександра Лотоцького цю монографію готувало до друку видавництво «Вік», співробітникам якого, літературознавцям Василю Доманицькому та Сергію Єфремову належало й авторство значної частини розділів книги. Сам Лотоцький ймовірно міг бути організатором видання та автором вступної статті до нього та нарису про Кропивницького. Ймовірно над виданням також працювали співробітник видавництва «Вік» Володимир Дурдуківський та Федір Матушевський. На відміну від офіційного у тодішній Російській імперії терміна «[[Малоросія]]», у книзі послідовно витримано назву «Україна» та всі похідні від неї: «український», «українська» тощо.

### Корифеї українського театру
- Марко Кропивницький
- Михайло Старицький
- Іван Карпенко-Карий
- Микола Садовський
- Панас Саксаганський
- Марія Заньковецька
- Ганна Затиркевич-Карпинська
- Микола Лисенко

## Історія

### Передісторія
На початку 1870-х рр. у Києві давні друзі й родичі письменник Михайло Старицький та композитор Микола Лисенко організували «Товариство українських сценічних акторів», метою якого був розвиток українського театрального мистецтва.
5 (17) грудня 1872 р. в приміщенні початкової школи сестер Марії та Софії Ліндфорс відбулася перша вистава українського музичного театру в Києві — «Чорноморці», автором якої був Лисенко, а постановником — Старицький. Він же — автор лібрето (за мотивами твору Якова Кухаренка).
25 січня 1874 у Київському міському театрі відбулася прем'єра опери «Різдвяна ніч» (режисери М. Старицький та П. Чубинський, дириґент І. Альтані).
«Різдвяна ніч» мала великий успіх у глядачів. Публіка з захопленням вітала й сам твір, і його виконання, і артистів. Упродовж кількох днів, відколи вперше на великій сцені було зіграно «Різдвяну ніч», оперу давали ще тричі. Київ був переповнений аріями й хоровими співами колядок з «Різдвяної ночі», хоч Різдво минуло давно.
Паралельно з тим у 1860-х роках, на Півдні, у Херсонській губернії, спершу в Бобринці, а потім у Єлисаветграді склався аматорський театральний гурток, яким керували Марко Кропивницький та Іван Тобілевич. Іван також залучав до вистав своїх молодших братів Миколу та Панаса і сестру Марію. Учасники гуртка активно ставити п'єси українських авторів.
1871 року Кропивницький переїздить до Одеси та розпочинає кар'єру професійного актора з виконання ролі Стецька у «Сватанні на Гончарівці». Його дебют був дуже прихильно зустрітий публікою й критиками. «Справжньою подією стало те, — писав історик мистецтв Дмитро Антонович, — що через двадцять років після смерті Соленика і сім років після смерті Щепкіна знову з'явився на українській сцені актор, що дорівнював їм силою і характером свого таланту, актор, що виконував ті самі ролі, але вже з нахилом до іншого стилю, і працював, одухотворений надією на самостійний український театр, відрубний від московського, з яким до того часу він був механічно сполучений».
Восени 1873 року у Харкові йому, вже як режисеру, вдалося поставити кілька українських п'єс, а також власну — «Дай серцеві волю, заведе у неволю». Слава Кропивницького як актора й режисера сягнула за межі України, й на літо 1874 він отримує запрошення на чолі невеличкого театрального колективу приїхати з українським репертуаром на гастролі до Петербурга. Гастролі тривали протягом трьох з половиною місяців. Це був перший успішний виступ української трупи у столиці імперії.
У 1875 Кропивницький на запрошення театрального товариства «Руська бесіда» пів року гастролював українськими землями в Австрійській імперії, де не діяли російські обмеження. Завдяки такій співпраці відбувся обмін досвідом між українськими театралами, що були розділені кордонами імперій. Під час гастролей Кропивницький відчував себе посланцем національної культури. «Мене тут, по сцені, вважають апостолом», — писав він.
У 1876 Кропивницький працював режисером і актором у трупі Д. Ізотова, репертуар якої, завдяки його старанням, значною мірою складався з українських п'єс.
Проте у травні 1876 року російський імператор Олександр II підписав Емський указ, яким прагнув зупинити розвиток української культури та витіснити українську мову з публічної сфери. Російська влада заборонила україномовні книжки, викладання у школах, концерти й театральні вистави. Таким чином український театр на території Російської імперії було фактично знищено.
У 1881 році, після убивства Олександра ІІ та зміни імператора, а також завдяки багаторічній боротьбі представників українського руху, українці одержали можливість ставити вистави українською мовою. При всіх обмеженнях і умовностях (перед кожною українською виставою мусила відбутися російська) цей крок міністерства внутрішніх справ все-таки легалізував український театр. Крім того, відповідним урядовим циркуляром заборонялося «влаштування спеціально малоросійського театру і формування труп для виконання п'єс і сцен суто на малоруському наріччі».
Дозвіл на постановки українських п'єс на теренах Російської імперії восени 1881 року став ключовою віхою в історії українського театру. Свої перші кроки новий український театр розпочав восени того ж 1881 року у Зимовому театрі міста Кременчук, де у трупі Григорія Ашкаренка режисером й провідним актором працював Марко Кропивницький. Можливість створення національного театру надихнула його на згуртування навколо себе однодумців, разом з якими він починає ставити українські п'єси, які у той час були дуже популярними, а надто серед простого люду. Публіка скучила за виставами рідною мовою протягом років заборон. Розпочалася нова доба українського театру з постановки «Наталки Полтавки». За словами Садовського, «перша вистава була цілковитий, загальний тріумф».
Українські твори ставилися у Кременчуці протягом місяця. Крім «Наталки Полтавки» були поставлені п'єси «Дай серцеві волю, заведе у неволю» Кропивницького, «Сватання на Гончарівці», «Шельменко-денщик» і «Щира любов» Квітки-Основ'яненка, «Гаркуша» Стороженка, «Кум-мірошник, або Сатана в бочці» Дмитренка, «Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка» Старицького та деякі інші. А перед самим Різдвом відбулися короткотривалі гастролі у Харкові, потім у Полтаві й знову у Кременчуці.
На початку 1882 року українські актори на чолі з Кропивницьким приїздять до Києва. Розпочалися вистави 10 січня у театрі Бергоньє. Грали Шевченкового «Назара Стодолю». Головну роль (Назара) виконував Кропивницький. «Оплесків таких я не чув і в Харкові», — згадував пізніше митець. Однак, попри значний успіх, після закінчення київських гастролей театральне товариство розпалося. Формальною причиною було наближення Великого посту, під час якого вистави заборонялися. Хоча набагато більше підстав вважати, що Кропивницького не влаштовував низький фаховий рівень більшості членів трупи, які навряд чи могли впоратися з тими високими завданнями, котрі висував перед ними керівник. Характеризуючи згодом київські вистави Людмила Старицька-Черняхівська зазначала, що своїм успіхом вони були зобов'язані передусім двом акторам Маркові Кропивницькому та Миколі Садовському. Це визнавали навіть прихильні до українського театру газети «Заря» і «Труд», які  «головним чином вихваляли» цих майстрів української сцени, а «про трупу здебільшого недоговорювали».

### Перші роки
Часом появи «канонічного» колективу, що дав початок явищу згодом відомого як «театр корифеїв», вважається кінець жовтня 1882 року. Саме тоді Кропивницький здійснив ще одну спробу зібрати трупу, відповідно до своїх режисерських вимог. Сталося це у Єлисаветграді. Трупа мала назву «Товариство акторів» й офіційно вважалася російсько-малоросійською, задля обходу цензурних обмежень. До складу Товариства акторів увійшли такі згодом відомі майстри сцени, тоді ще учні Кропивницького, як Микола Садовський, (Тобілевич), Марія Заньковецька (Хлистова, до шлюбу Адасовська), Н. Жаркова, О. Вірина, А. Маркова (Одинцова), І. Загорський, Л. Манько та інші. І хоча майже всі артисти, крім керівника та двох акторів російськомовних труп (І. Бурлаки та К. Стоян-Максимовича), були аматорами чи такими, що всього один театральний сезон виступали на професійній сцені (як, наприклад, М. Садовський), це були найкращі акторські сили українського народу. Вік більшості з них становив 19—25 років. Згодом до товариства приєдналися Ганна Затиркевич-Карпинська (Ковтуненко), Панас Саксаганський (Тобілевич), Іван Карпенко-Карий (Тобілевич), Марія Садовська-Барілотті (Тобілевич) та ін.
Розпочалися виступи Товариства акторів 27 жовтня 1882 року з постановки «Наталки Полтавки». Саме у цій постановці в ролі Наталки дебютувала на професійній сцені Марія Заньковецька. Вже після перших вистав стало зрозуміло, що трупа Кропивницького є прекрасно злагодженим ансамблем з великими потенційними можливостями. Це підтвердилося й під час гастролей у Києві наприкінці того ж 1882 року. Усі вистави трупи користувалися незмінно великою популярністю, особливо серед української частини населення. І це, звичайно, не могло не насторожити владні структури, які понад усе боялися проростання в українському суспільстві паростків національної свідомості. А тому з метою запобігання розвитку небажаних для російської імперської влади подій київський генерал-губернатор Олександр Дрентельн із власної ініціативи заборонив виступи українських театральних колективів на території підвладного йому Київського генерал-губернаторства, що складалося з Київської, Волинської та Подільської губерній, а також  у Полтавській і Чернігівській губерніях, якими він керував за сумісництвом. Натомість преса, зокрема газети «Труд», «Заря», «Южный край», «Одеський листок» публікували схвальні відгуки про виступи українських акторів.
Через заборони російських чиновників, колектив потребував додаткових фінансових вливань, зокрема й задля розширення можливостей гастрольної діяльності. Кропивницький почав шукати людину, котра б змогла у цьому допомогти. За словами Садовського, «ще в той час, коли трупа вперше грала в Києві, поміж київською громадою українців була нарада, що треба комусь із грошовитих громадян стати на чолі трупи і поставити діло якнайкраще, бо, розуміється, актори всі — біднота, не змогли зразу обставити блискучо всякий спектакль, на це треба було затратити зразу чимало грошей». Через деякий час таку людину Кропивницький знаходить у особі відомого українського драматурга Михайла Старицького, якому в серпні 1883 й передає керівництво колективом, залишивши за собою режисерську й акторську роботу..
Старицький продав свій маєток і майже всі отримані гроші витратив на потреби театру. Під орудою Старицького трупа розпочала свій перший театральний сезон (зимовий) в Одесі. Потім були гастролі в Миколаєві, Єлисаветграді, Житомирі, Ростові-на-Дону, Воронежі та багатьох інших містах Росії. У цей час трупа вже мала власний оркестр, непогані для тієї доби декорації й гардероб. Все це сприяло не лише піднесенню авторитету українського театру, а й поліпшенню матеріального становища акторів. Співпраця Кропивницького зі Старицьким тривала близько двох років.
Водночас трупа непомірно розрослася, що негативно позначилося на її фінансовому становищі. За словами Миколи Садовського, у колективі була «сила людей», які «майже нічого не робили, а тільки тягарем лежали на бюджеті». Старицький знайшов вихід у тому, що став розділяти товариство навпіл. Одна частина трупи грала, наприклад, у Новочеркаську, а друга — в Ростові. Тим часом з трупи вийшли Г. Затиркевич-Карпинська «через зменшування платні, Максимович і навіть М. К. Заньковецька, бо не зійшлися в умовах». Покинув трупу й М. Садовський. На цьому тлі загострились особисті стосунки між Кропивницьким і Старицьким, які, зрештою, на базі великого драматичного колективу утворили дві самостійні трупи. Сталося це у квітні 1885 року.
Деякі дослідники вважають, що, мовляв, «через непогамованість особистих амбіцій було зруйновано еталонну, зразкову українську трупу». Втім, загострення особистих стосунків багато в чому стало вже наслідком фінансових негараздів у колективі, що в іншому випадку могло призвести до суттєвого скорочення його складу. «За таких умов створення двох самостійних труп було, напевно, єдино правильним рішенням, оскільки вдалося зберегти практично весь акторський склад, що упродовж тривалого часу під керівництвом двох найдосвідченіших національних митців пройшов першокласну театральну школу. Сформувалися, по суті, два українські професійні театри, котрі своєю діяльністю могли охопити значно більшу територію тодішньої країни. З Кропивницьким залишилось ядро колишньої трупи — М. Заньковецька, М. Садовський, П. Саксаганський, Г. Затиркевич-Карпинська, М. Садовська-Барілотті, І. Загорський, Д. Мова, О. Маркова, А. Максимович та інші. Таким чином, взірцевий акторський ансамбль було збережено, і він продовжував діяти».

#### Репертуар
Серед найвідоміших постановок театру корифеїв — «Запорожець за Дунаєм» Семена Гулака-Артемовського, «Енеїда» Котляревського, опера «Катерина» Миколи Аркаса, комічна опера «Продана наречена» чеського композитора Бедржіха Сметани тощо. Актори живо поєднували драму з комедією, музику з вокальними сценами й танцями.
Театр корифеїв тісно співпрацював з провідними українськими композиторами. Петро Ніщинський написав «Вечорниці» до п'єси Шевченка; Кирило Стеценко створив композиції до «Про що тирса шелестіла» Черкасенка; Микола Лисенко став автором музики до 21 вистави «корифеїв» та 10 оперет, які разом охоплювали всі популярні жанри сценічної музики.
Скрізь, де українські актори давали вистави, вони мали незмінний успіх.
Театрознавець Пилипчук відмічає невіддільну частину сюжетів театру корифеїв від різноманітних фольклорних мотивів, обрядів та ігор, які український народ поєднував з піснею й танцем. Під час вистави можна було побачити сватання, весілля, колядки, щедрівки та інші календарно-обрядові пісні. Більшість творів, які ставилися на сцені були авторськими. В них розповідалося про життя, побут та проблеми простих українців. Завдяки тісному зв'язку між лицедіями та глядачами, театр здобув широкої популярності серед тогочасного населення.

### «Примачі» й «малеча»
У 1885 році єдина досі театральна трупа розділилася: Марко Кропивницький зі своїми акторами відокремився від Михайла Старицького і його прихильників. Обидва колективи відразу ж почали самостійне творче життя.
З Кропивницьким залишається основний склад акторів, їх звали «примачі»: Марія Заньковецька, Микола Садовський, Панас Саксаганський, Ганна Затиркевич-Карпінська. Перші театральні виступи розпочалися у квітні 1885 року з вистави «Чорноморці» в Єлисаветграді. Вони також вперше вийшли на сцену з виставами «Бондарівна», «Розумний і дурень», «Мартин Боруля» Карпенко-Карого.
Режисер вимагав від «примачів» життєвої правди на сцені, розкриваючи психологічні образи своїх героїв.
Михайло Старицький сформував нову трупу, до складу якої увійшли переважно молоді актори (як він називав — «малеча»), проте за два роки існування колектив розрісся до 61 актора, 65 хористів та 32 музикантів оркестру. Старицький більше уваги приділяв фізичній складовій, в чому режисеру допомагав композитор Микола Лисенко. На рахунку «малечі» було багато опер, оперет і музичних драм, як-то «Чорноморці», «Ніч під Івана Купала», «Різдвяна ніч». У 1895 році Михайло Старицький відійшов від театральної діяльності.

### Гастрольна діяльність
Через заборони російської влади виступати у більшості українських губерній, колектив був змушений вести широку гастрольну діяльність. Колектив успішно виступав у багатьох містах тодішньої імперії, переважно там де мешкала значна українська діаспора, зокрема Петербурзі, Москві, Варшаві, Мінську, Тифлісі, Баку, Вільно.
У листопаді 1886 року трупа Кропивницького одержала дозвіл приїхати на гастролі до столиці імперії Петербурга. Напередодні гастролей російська преса відгукувалася про трупу Кропивницького з великим скептицизмом, навіть зневагою, називала гостей з України «мужицьким» та «хохлацьким» театром. Проте вже перші вистави вразили вибагливих столичних глядачів не лише акторською грою, а й злагодженим акторським ансамблем, котрий був родзинкою театру корифеїв.
Виступами українських акторів зацікавився імператор Олександр ІІІ, для якого 4 січня 1887 року у театрі «Фантазія» були поставлені дві вистави за творами Т. Шевченка («Назар Стодоля») та М. Старицького («Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка»). Імператор був дуже задоволений грою українських акторів. 25 січня трупа Кропивницького вдруге виступає у присутності царської родини, на імператорській сцені — в Маріїнському театрі, де ні до, ні після цього не одержувала дозволу виступати жодна з провінційних труп. Цього дня грали «Наталку Полтавку» І. Котляревського та «Бувальщину» А. Велісовського.
За підсумками петербурзьких гастролей провідні актори театру Кропивницький і Заньковецька отримали запрошення служити в імператорському Александринському театрі, від яких вони відмовилися.
«Успішна презентація української культури в столиці тодішньої країни надзвичайно багато важила для подальшого розвитку не тільки національного театрального мистецтва, а, врешті, й української державності. Театру Кропивницького вдалося частково спростувати міф про те, що самобутньої української культури начебто не існує, і прорубати не вікно, то принаймні квартирку в цивілізований світ, а отже, й прокласти (чи бодай намітити) вузеньку стежечку до визнання її у світі».
У 1887 році виступали в Казані. На вистави ходило багато поляків, яким, за словами журналіста часопису «Kurjer Lwowski», мова Шевченка є зрозумілішою, ніж місцевим росіянам.

### Оцінки критиків
Серед багатьох відгуків, що супроводжували виступи українських акторів, чи не найпомітнішими були відгуки визнаного естета театрознавця Олексія Суворіна, який, попри своє неприховане українофобство, визнавав, що «у малоруській трупі такий ансамбль, якого немає на александринській сцені», що в цьому колективі «є такі обдаровання, які були б першими на імператорських театрах». Порівнюючи Марію Заньковецьку з Сарою Бернар, Суворін доходив висновку, що темпераментна зірка української сцени все ж краща за уславлену Бернар — «холодну, хоча й чудову актрису». Він також високо оцінив майстерність керівника трупи, зауваживши, що «Кропивницький не лише незрівнянний актор, а й такий самий незрівнянний режисер. Його рука помітна у постановці кожної п'єси, у щонайменшій деталі й загальній картині її. Його маленький оркестр слухається його так само, як великий Направника. Усе на своєму місці й усе вчасно».
Театральні критики Петербурга слушно порівнювали виступи трупи Кропивницького з виступами відомої на увесь світ німецької трупи «Майнінгенців», яка в 70-х роках XIX століття відвідала й Російську імперію. Схожість ця полягає у театральному новаторстві Кропивницького: сповідуванні нової тоді ідеї створення під час вистави акторського ансамблю, заміні мальованих декорацій об'ємними, відтворенні театральних сцен в усіх побутових деталях (часом це набувало цілковитого натуралізму) тощо.

### Подальша діяльність
У 1890-х рр. Марка Кропивницького було названо «батьком українського театру», й відтоді цей почесний титул постійно супроводжував його ім'я. До 1902 року, він залишався провідною постаттю української сцени, коли був змушений частково відійти від справ, через проблеми зі здоров'ям. Він був провідним актором театру корифеїв, а також режисером, драматургом, мав сильний голос для виконання музичних партій, добре знався на музиці й сам писав мелодії для багатьох п'єс, розумівся на образотворчому мистецтві (це, зокрема, дозволяло йому керувати створенням декорацій), був тонким й спостережливим психологом, що постійно проявлялося у його режисурі.
Своєю багатогранною діяльністю він виховав ціле покоління українських театралів-професіоналів. З часом провідні артисти утворювали власні трупи, що розділялися об'єднувалися, змінювали назви тощо. У 1888 році власну трупу організував Микола Садовський. У 1890 утворилося Товариство російсько-малоросійських артистів під орудою братів Тобілевичів Панаса Саксаганського та Івана Карпенка-Карого. 1898 року трупи Садовського та Саксаганського об'єдналися, у 1900 до них приєднався ансамбль Кропивницького. Свої трупи організовували Онисим Суслов, Олександр Василенко, Федір Волик та інші. 12 березня 1908 року трупа Суслова у Петербурзі вперше показала виставу «Ревізор» у перекладі українською мовою. Таким чином було продемонстровано, що російськомовні п'єси цілком можуть демонструватися українською мовою.
1906 року у Полтаві утворився пересувний театр Миколи Садовського, у 1915-16 роках у Києві діяло Товариство українських акторів організоване й очолене Іваном Мар'яненком, з участю Марії Заньковецької та Панаса Саксаганського.

### Стаціонарний театр Садовського
1907 року Миколі Садовському вдалося відкрити в Києві перший стаціонарний Український театр.
У репертуарі театру були такі вистави, як «Запорожець за Дунаєм», «Продана наречена», «Галька», «Катерина», «Енеїда» Котляревського. Сміливою перемогою стала постановка українською мовою «Ревізора» Гоголя.
Микола Садовський зробив свій стаціонарний театр по-справжньому народним не тільки в репертуарі, але й у доступності його відвідування. Ціни на квитки були значно нижчими, ніж в інших київських театрах.
Театр Садовського проіснував сім років, до початку Першої світової війни (1914), коли російською владою було закрито не тільки театр, а й усі українські газети, журнали та книгарні.

## Вшанування пам'яті
1982 року ухвалена постанова ЮНЕСКО, за якою 100-річний ювілей від дня заснування М. Кропивницьким свого театру відзначався на міжнародному рівні.

### Відео
- «Естетика, революційність та бізнес-модель Театру корифеїв». Лекція Ганни Веселовської. Mystetskyi Arsenal на YouTube
- 10 клас. Українська література. Розвиток драматургії. Від аматорських гуртків до “театру корифеїв”. Всеукраїнська школа онлайн на YouTube
- Театр Корифеїв у Миколаєві: з чого все починалося? Платформа MY ART на YouTube

title: Театр корифеїв

wikitext:
[[Файл:Трупа Кропивницького.jpg|міні|350пкс|Трупа Кропивницького (сцена гри у карти), друга пол. 1880-х рр. ''Вгорі, з лївого боку починаючи:'' Нечай, Черновська, [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Затиркевич]], Мартиненко, Нечай, Переверзева, Глєбов, [[Загорський Іван Васильович|Загорський]].

''Середнїй ряд:'' [[Доленко Марія Костянтинівна|Доленко]], А. Маркова (Одинцова), [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Заньковецька]], [[Кропивницький Марко Лукич|Кропивницький]], [[Садовський Микола Карпович|Садовський]], [[Карпенко Петро Миколайович|Петро Карпенко]], [[Ратмирова Олена Павлівна|Ратмірова]].

''На долї:'' [[Хільченко Меланія Григорівна|Хильченко (Тобилевичева)]]<ref>Перша дружина Панаса Сакаганського</ref>, [[Саксаганський Панас Карпович|Саксаганський]], [[Максимович Андрій Миколайович|Максимович]], [[Полянська-Карпенко Ольга Петрівна|Полянська]], Косюра]]
'''Теа́тр корифе́їв''' — перший високого рівня професійний [[український театр]] у [[Підросійська Україна|підросійській Україні]], що спеціалізувався саме на [[Українська мова|україномовному]] [[репертуар]]і (загалом першим таким професійним театром був [[театр Української Бесіди]]). Його було створено у жовтні 1882 року в [[Кропивницький|Єлизаветграді]]. Офіційна назва тодішньої трупи — «Товариство акторів». Засновником театру був [[Кропивницький Марко Лукич|Марко Кропивницький]], що володів усіма театральними професіями. Після нього найдіяльнішим був [[Микола Садовський]], що боровся за українське слово та український театр за часів їх заборони.

З театром корифеїв також пов'язані імена [[Іван Карпенко-Карий|Івана Карпенко-Карого]], [[Старицький Михайло Петрович|Михайла Старицького]], [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Марії Заньковецької]], [[Панас Саксаганський|Панаса Саксаганського]], [[Садовська-Барілотті Марія Карпівна|Марії Садовської-Барілотті]], [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Ганни Затиркевич-Карпинської]].

Стиль синкретичного театру, що поєднував драматичне й комедійне дійство з музичними, вокальними сценами, включаючи хорові й танцювальні ансамблі, вражав суто народною свіжістю й неподібністю до жодного тодішнього театру.

== Походження терміна ==
[[Файл:Корифеї української сцени.1901.jpg|міні|150пкс|«Корифеї української сцени» (Київ, 1901)]]
В 1901 у Києві вийшла книга «Корифеї української сцени» ({{lang-ru|«Корифеи украинской сцены»}}), яку через російські [[Цензура|цензурні]] обмеження, написали анонімно українські інтелектуали. У ній провідних діячів українського професійного театру [[Російська імперія|підросійської]] України було названо [[корифей|корифеями]] українського театру. Цей дещо поетичний термін в українській культурі став нерозривним з театром<ref>{{Cite web |url=http://library.kr.ua/elib/bosiyP/teatr.html |title=Історія театру на Кіровоградщині |accessdate=30 грудня 2013 |archive-date=22 січня 2012 |archive-url=https://web.archive.org/web/20120122045103/http://library.kr.ua/elib/bosiyP/teatr.html }}</ref>.

Книга була стислою історією театрального життя в Україні від часів
[[Українське Відродження|Відродження]] (XVI–XVII ст.), а також — портретною характеристикою визначних митців-театралів кінця ХІХ — початку ХХ ст. Книга містила статті про [[Кропивницький Марко Лукич|Марка Кропивницького]], [[Старицький Михайло Петрович|Михайла Старицького]], братів Тобілевичів ([[Іван Карпенко-Карий|Івана Карпенка-Карого]], [[Садовський Микола Карпович|Миколу Садовського]], [[Саксаганський Панас Карпович|Панаса Саксаганського]]), [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Марію Заньковецьку]], [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Ганну Затиркевич-Карпинську]] та «славного музику» [[Лисенко Микола Віталійович|Миколу Лисенка]].

За свідченням [[Лотоцький Олександр Гнатович|Олександра Лотоцького]] цю монографію готувало до друку видавництво [[Вік (видавництво)|«Вік»]], співробітникам якого, [[Літературознавство|літературознавцям]] [[Доманицький Василь Миколайович|Василю Доманицькому]] та [[Єфремов Сергій Олександрович|Сергію Єфремову]] належало й авторство значної частини розділів книги. Сам Лотоцький ймовірно міг бути організатором видання та автором вступної статті до нього та нарису про Кропивницького. Ймовірно над виданням також працювали співробітник видавництва «Вік» [[Дурдуківський Володимир Федорович|Володимир Дурдуківський]] та [[Матушевський Федір Павлович|Федір Матушевський]]. На відміну від офіційного у тодішній Російській імперії терміна «[[Малор<nowiki/>осія]]», у книзі послідовно витримано назву «Україна» та всі похідні від неї: «український», «українська» тощо.<ref>{{Стаття
 | автор       = [[Наєнко Михайло Кузьмович|М.К. Наєнко]]
 | назва       = СЕРГІЙ ЄФРЕМОВ, ВАСИЛЬ ДОМАНИЦЬКИЙ І «КОРИФЕИ УКРАИНСКОЙ СЦЕНЫ»
 | посилання   = https://phil.duan.edu.ua/images/PDF/2013/1/2.pdf
 | видання     = ВІСНИК ДНІПРОПЕТРОВСЬКОГО УНІВЕРСИТЕТУ ІМЕНІ АЛЬФРЕДА НОБЕЛЯ. Серія «ФІЛОЛОГІЧНІ НАУКИ»
 | видання посилання =
 | рік         = 2013
 | том         = 5
 | номер       = 1
 | сторінки    = 12-15
 | issn        =
 | doi         =
 | id          =
 | формат      =
 | дата_цитати =
 | мова        =
 | ref         =
}}</ref>

=== Корифеї українського театру ===
<gallery widths="80">
Mark Kropyvnytsky.jpg|[[Марко Кропивницький]]
Mykhaylo staryckyy.jpg|[[Михайло Старицький]]
Карпенко-Карий І.jpg|[[Іван Карпенко-Карий]]
Садовський М1.jpg|[[Микола Садовський]]
Саксаганський П.jpg|[[Панас Саксаганський]]
Заньковецька Марія.jpg|[[Марія Заньковецька]]
Zatyrkevych-Karpyns'ka.jpg|[[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Ганна Затиркевич-Карпинська]]
Лисенко Микола.4.jpg|[[Лисенко Микола Віталійович|Микола Лисенко]]
</gallery>

== Історія ==

=== Передісторія ===
[[Файл:First cast of the opera Christmas Eve of the Mykola Lysenko 1873.jpg|міні|Перші виконавці опери «[[Різдвяна ніч (опера)|Різдвяна ніч]]». Стоять: Солоха (Л. Липська), Дяк (А. Матвіїв), Чуб (В. Новицький), Пацюк ([[Габель Станіслав Іванович|Габель]]), Оксана ([[О'Коннор-Лисенко Ольга Олександрівна|Лисенко]]), Вакула ([[Русов Олександр Олександрович|Русов]]). Сидять: Голова ([[Богданов Микола Олексійович|Богданів]]), Одарка (Н. Булах). Київ, 1873]]

На початку 1870-х рр. у [[Київ|Києві]] давні друзі й родичі письменник [[Старицький Михайло Петрович|Михайло Старицький]] та композитор [[Лисенко Микола Віталійович|Микола Лисенко]] організували «Товариство українських сценічних акторів», метою якого був розвиток [[український театр|українського театрального мистецтва]].

5 (17) грудня 1872 р. в приміщенні початкової школи сестер Марії та [[Русова Софія Федорівна|Софії Ліндфорс]] відбулася перша вистава українського музичного театру в Києві — [[Чорноморці (оперета)|«Чорноморці»]], автором якої був Лисенко, а постановником — Старицький. Він же — автор [[лібрето]] (за мотивами твору [[Кухаренко Яків Герасимович|Якова Кухаренка]]).<ref name="STA">[http://iht.univ.kiev.ua/library/ks/1903/pdf/kievskaya-starina-1903-12-E-(11834-11875).pdf К биографии Н. В. Лысенко (воспоминания М. Старицкого): Киевская старина № 12, 1903. — С. 446] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20201108082325/http://iht.univ.kiev.ua/library/ks/1903/pdf/kievskaya-starina-1903-12-E-(11834-11875).pdf |date=8 листопада 2020 }}{{ref-ru}}</ref>
[[Файл:Другий міський театр.Київ.1885.jpg|міні|Київський міський театр, 1885]]
25 січня 1874 у [[Другий Міський театр (Київ)|Київському міському театрі]] відбулася прем'єра опери «[[Різдвяна ніч (опера)|Різдвяна ніч]]» (режисери М. Старицький та [[Чубинський Павло Платонович|П. Чубинський]], дириґент [[Альтані Іполит Карлович|І. Альтані]])<ref>{{Cite web|url=http://izbornyk.org.ua/encycl/euii244.htm|title=Енциклопедія українознавства. Театр. Хронологічна таблиця.}}</ref><ref>{{Cite web|url=https://www.ukrinform.ua/rubric-society/2567145-mikola-lisenko-1-probudzenna-leva.html|назва=Микола Лисенко. 1. Пробудження лева|видавець=[[Укрінформ]]|дата=27 жовтня 2018|url-архіву=http://web.archive.org/web/20230410135107/https://www.ukrinform.ua/rubric-society/2567145-mikola-lisenko-1-probudzenna-leva.html|дата-архіву=10 квітня 2023|мертвий-url=no|дата-доступу=13 лютого 2025}}</ref>.

«Різдвяна ніч» мала великий успіх у глядачів. Публіка з захопленням вітала й сам твір, і його виконання, і артистів. Упродовж кількох днів, відколи вперше на великій сцені було зіграно «Різдвяну ніч», оперу давали ще тричі. Київ був переповнений [[арія]]ми й хоровими співами [[Колядки|колядок]] з «Різдвяної ночі», хоч [[Різдво в Україні|Різдво]] минуло давно.<ref>{{Cite web|url=http://slovoprosvity.org/2014/02/10/rizdviana-nich-persha-natsional-na-op/|title=«Різдвяна ніч» — перша національна опера|access-date=2021-03-05|archive-date=2022-01-05|archive-url=https://web.archive.org/web/20220105021438/http://slovoprosvity.org/2014/02/10/rizdviana-nich-persha-natsional-na-op/|url-status=dead}} {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20220105021438/http://slovoprosvity.org/2014/02/10/rizdviana-nich-persha-natsional-na-op/ |date=2022-01-05 }}</ref>

Паралельно з тим у 1860-х роках, на Півдні, у [[Херсонська губернія|Херсонській губернії]], спершу в [[Бобринець|Бобринці]], а потім у [[Кропивницький|Єлисаветграді]] склався [[аматорський театр]]альний гурток, яким керували [[Кропивницький Марко Лукич|Марко Кропивницький]] та [[Іван Карпенко-Карий|Іван Тобілевич]]. Іван також залучав до вистав своїх молодших братів [[Садовський Микола Карпович|Миколу]] та [[Саксаганський Панас Карпович|Панаса]] і сестру [[Садовська-Барілотті Марія Карпівна|Марію]]. Учасники гуртка активно ставити [[п'єса|п'єси]] українських авторів.
[[Файл:Макро Кропивницький у ролі Стецька.png|200px|міні|Марко Кропивницький у ролі Стецька]]
1871 року Кропивницький переїздить до Одеси та розпочинає кар'єру професійного актора з виконання ролі Стецька у «[[Сватання на Гончарівці (п'єса)|Сватанні на Гончарівці]]». Його дебют був дуже прихильно зустрітий публікою й критиками<ref>«Дебютант у ролі Стецька Кропивницький привернув загальну увагу своєю грою; під час виходу його на сцену регіт глядачів майже не змовкав. Деякі куплети примушували його повторювати двічі, а то й тричі, оплескам не було кінця», — зазначалось у газеті «Одесский вестник»</ref>. «Справжньою подією стало те, — писав історик мистецтв [[Антонович Дмитро Володимирович|Дмитро Антонович]], — що через двадцять років після смерті [[Соленик Карпо Трохимович|Соленика]] і сім років після смерті [[Щепкін Михайло Семенович|Щепкіна]] знову з'явився на українській сцені актор, що дорівнював їм силою і характером свого таланту, актор, що виконував ті самі ролі, але вже з нахилом до іншого стилю, і працював, одухотворений надією на самостійний український театр, відрубний від московського, з яким до того часу він був механічно сполучений»<ref>{{Стаття
 | автор     = Валентина САМЧЕНКО
 | назва     = Відрубний від московського: життя та творчий шлях батька українського театру Марка Кропивницького
 | посилання = https://www.umoloda.kiev.ua/number/3350/164/125791/
 | видання   = [[Україна молода]]
 | номер     = №90 за 21.08.2018
 | сторінки  =
}}</ref>.

Восени 1873 року у Харкові йому, вже як режисеру, вдалося поставити кілька українських п'єс, а також власну — «Дай серцеві волю, заведе у неволю». Слава Кропивницького як актора й режисера сягнула за межі України, й на літо 1874 він отримує запрошення на чолі невеличкого театрального колективу приїхати з українським репертуаром на гастролі до [[Санкт-Петербург|Петербурга]]. Гастролі тривали протягом трьох з половиною місяців. Це був перший успішний виступ української трупи у столиці імперії.

У 1875 Кропивницький на запрошення [[Театр Української Бесіди|театрального товариства «Руська бесіда»]] пів року гастролював українськими землями в [[Австрійська імперія|Австрійській імперії]], де не діяли російські обмеження. Завдяки такій співпраці відбувся обмін досвідом між українськими театралами, що були розділені кордонами імперій. Під час гастролей Кропивницький відчував себе посланцем національної культури. «Мене тут, по сцені, вважають апостолом», — писав він<ref>у листі до друга дитинства Є. Мячикова</ref>.

У 1876 Кропивницький працював режисером і актором у трупі Д. Ізотова, репертуар якої, завдяки його старанням, значною мірою складався з українських п'єс.

Проте у травні 1876 року [[Список імператорів Російської імперії|російський імператор]] [[Олександр II (російський імператор)|Олександр II]] підписав [[Емський указ]], яким прагнув зупинити розвиток української культури та [[Хронологія утисків української мови|витіснити українську мову]] з публічної сфери. Російська влада заборонила україномовні книжки, викладання у школах, концерти й театральні вистави. Таким чином український театр на території Російської імперії було фактично знищено.

У 1881 році, після [[Убивство Олександра II|убивства Олександра ІІ]] та зміни імператора, а також завдяки багаторічній боротьбі [[Українське національне відродження|представників українського руху]], українці одержали можливість ставити вистави українською мовою. При всіх обмеженнях і умовностях (перед кожною українською виставою мусила відбутися російська) цей крок міністерства внутрішніх справ все-таки легалізував український театр.<ref name="сус"/> Крім того, відповідним урядовим циркуляром заборонялося ''«влаштування спеціально малоросійського театру і формування труп для виконання п'єс і сцен суто на малоруському наріччі»''.

Дозвіл на постановки українських п'єс на теренах Російської імперії восени 1881 року став ключовою віхою в історії українського театру. Свої перші кроки новий український театр розпочав восени того ж 1881 року у [[Зимовий театр (Кременчук)|Зимовому театрі]] міста [[Кременчук]], де у трупі [[Ашкаренко Григорій Андрійович|Григорія Ашкаренка]] режисером й провідним актором працював [[Кропивницький Марко Лукич|Марко Кропивницький]]. Можливість створення національного театру надихнула його на згуртування навколо себе однодумців, разом з якими він починає ставити українські п'єси, які у той час були дуже популярними, а надто серед простого люду. Публіка скучила за виставами рідною мовою протягом років заборон. Розпочалася нова доба українського театру з постановки «[[Наталка Полтавка|Наталки Полтавки]]». За словами Садовського, «перша вистава була цілковитий, загальний тріумф».
[[Файл:МД Кропивницький.jpg|міні|150пкс|Меморіальна дошка на фасаді [[Національний академічний драматичний театр імені Лесі Українки|Національного академічного драматичного театру імені Лесі Українки]]]]
Українські твори ставилися у Кременчуці протягом місяця. Крім «Наталки Полтавки» були поставлені п'єси «[[Дай серцеві волю, заведе у неволю]]» Кропивницького, «[[Сватання на Гончарівці (п'єса)|Сватання на Гончарівці]]», «[[Шельменко-денщик (п'єса)|Шельменко-денщик]]» і «Щира любов» [[Квітка-Основ'яненко Григорій Федорович|Квітки-Основ'яненка]], «Гаркуша» [[Стороженко Олекса Петрович|Стороженка]], «Кум-мірошник, або Сатана в бочці» [[Дмитренко Дмитро|Дмитренка]], «Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка» [[Старицький Михайло Петрович|Старицького]] та деякі інші. А перед самим [[Різдво Христове|Різдвом]] відбулися короткотривалі гастролі у [[Харків|Харкові]], потім у [[Полтава|Полтаві]] й знову у Кременчуці.
[[Файл:Театр Бергонье.jpg|200px|міні|ліворуч|[[Театр Бергоньє]]]]
На початку 1882 року українські актори на чолі з Кропивницьким приїздять до Києва. Розпочалися вистави 10 січня у [[Театр Бергоньє|театрі Бергоньє]]. Грали [[Шевченко Тарас Григорович|Шевченкового]] «[[Назар Стодоля (п'єса)|Назара Стодолю]]». Головну роль (Назара) виконував Кропивницький. «Оплесків таких я не чув і в Харкові», — згадував пізніше митець. Однак, попри значний успіх, після закінчення київських гастролей театральне товариство розпалося. Формальною причиною було наближення [[Великий піст|Великого посту]], під час якого вистави заборонялися. Хоча набагато більше підстав вважати, що Кропивницького не влаштовував низький фаховий рівень більшості членів трупи, які навряд чи могли впоратися з тими високими завданнями, котрі висував перед ними керівник. Характеризуючи згодом київські вистави [[Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна|Людмила Старицька-Черняхівська]] зазначала, що своїм успіхом вони були зобов'язані передусім двом акторам Маркові Кропивницькому та Миколі Садовському. Це визнавали навіть прихильні до українського театру газети «<nowiki/>[[Заря (газета)|Заря]]<nowiki/>» і [[Труд (газета, 1881)|«Труд»]], які  «головним чином вихваляли» цих майстрів української сцени, а «про трупу здебільшого недоговорювали».

=== Перші роки ===
[[Файл:ЄлисаветградськийТеатр.jpg|міні|[[Кіровоградський академічний обласний український музично-драматичний театр ім. М. Л. Кропивницького|Єлисаветградський театр]], у якому [[27 жовтня]] [[1882]] р. відбулась перша вистава «Товариства українських артистів під орудою М. Л. Кропивницького»<ref>{{Cite web |url=http://vseok.org.ua/node/400 |title=«Привіт із Єлисаветграда», або крізьстолітня віртуальна подорож старим містом |accessdate=13 вересня 2009 |archive-date=2 жовтня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20131002081615/http://vseok.org.ua/node/400 }}</ref>.]]
[[Файл:Марко Кропивницький зі своєю трупою.jpg|міні|Трупа [[Кропивницький Марко Лукич|Марка Кропивницького]], 1882 або 1883. Кропивницький у центрі, [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Заньковецька]] стоїть крайня ліворуч.]]
Часом появи «канонічного» колективу, що дав початок явищу згодом відомого як «театр корифеїв», вважається кінець жовтня 1882 року. Саме тоді Кропивницький здійснив ще одну спробу зібрати трупу, відповідно до своїх режисерських вимог. Сталося це у [[Єлисаветград]]і. Трупа мала назву «Товариство акторів» й офіційно вважалася [[Росіяни|російсько]]-[[Українці|малоросійською]], задля обходу цензурних обмежень. До складу Товариства акторів увійшли такі згодом відомі майстри сцени, тоді ще учні Кропивницького, як [[Микола Садовський]], (Тобілевич), [[Марія Заньковецька]] (Хлистова, [[Дошлюбне та шлюбне прізвище|до шлюбу]] Адасовська), Н. Жаркова, [[Вірина Олександра Іванівна|О. Вірина]], А. Маркова (Одинцова), [[Загорський Іван|І. Загорський]], Л. Манько та інші. І хоча майже всі артисти, крім керівника та двох акторів російськомовних труп (І. Бурлаки та К. Стоян-Максимовича), були аматорами чи такими, що всього один театральний сезон виступали на професійній сцені (як, наприклад, М. Садовський), це були найкращі акторські сили українського народу. Вік більшості з них становив 19—25 років. Згодом до товариства приєдналися [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Ганна Затиркевич-Карпинська]] (Ковтуненко), [[Панас Саксаганський]] (Тобілевич), [[Іван Карпенко-Карий]] (Тобілевич), [[Садовська-Барілотті Марія Карпівна|Марія Садовська-Барілотті]] (Тобілевич) та ін.
[[Файл:Кропивницький, Садовський і Заньковецька.jpg|200px|міні|М. Кропивницький, М. Садовський та М. Заньковецька, 1883-84 рр.]]
Розпочалися виступи Товариства акторів 27 жовтня [[1882]] року з постановки «Наталки Полтавки». Саме у цій постановці в ролі Наталки дебютувала на професійній сцені [[Марія Заньковецька]]. Вже після перших вистав стало зрозуміло, що трупа Кропивницького є прекрасно злагодженим ансамблем з великими потенційними можливостями. Це підтвердилося й під час гастролей у Києві наприкінці того ж 1882 року. Усі вистави трупи користувалися незмінно великою популярністю, особливо серед української частини населення. І це, звичайно, не могло не насторожити владні структури, які понад усе боялися проростання в українському суспільстві паростків національної свідомості. А тому з метою запобігання розвитку небажаних для російської імперської влади подій київський [[генерал-губернатор]] [[Дрентельн Олександр Романович|Олександр Дрентельн]] із власної ініціативи заборонив виступи українських театральних колективів на території підвладного йому [[Київське генерал-губернаторство|Київського генерал-губернаторства]], що складалося з Київської, Волинської та Подільської губерній, а також  у [[Полтавська губернія|Полтавській]] і [[Чернігівська губернія|Чернігівській губерніях]], якими він керував за сумісництвом. Натомість преса, зокрема газети «[[Труд (газета, 1881)|Труд]]», «<nowiki/>[[Заря (газета)|Заря]]<nowiki/>», «[[Южный край]]», «[[Одеський листок]]» публікували схвальні відгуки про виступи українських акторів.

Через заборони російських чиновників, колектив потребував додаткових фінансових вливань, зокрема й задля розширення можливостей гастрольної діяльності. Кропивницький почав шукати людину, котра б змогла у цьому допомогти. За словами Садовського, ''«ще в той час, коли трупа вперше грала в Києві, поміж [[Стара громада|київською громадою]] українців була нарада, що треба комусь із грошовитих громадян стати на чолі трупи і поставити діло якнайкраще, бо, розуміється, актори всі — біднота, не змогли зразу обставити блискучо всякий спектакль, на це треба було затратити зразу чимало грошей»''. Через деякий час таку людину Кропивницький знаходить у особі відомого українського драматурга [[Старицький Михайло Петрович|Михайла Старицького]], якому в серпні 1883 й передає керівництво колективом, залишивши за собою режисерську й акторську роботу.<ref>{{Cite book|title=[[Новиков Анатолій Олександрович|Новиков А]]. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст.: монографія / Анатолій Олександрович Новиков. – Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. – С.133.|last=|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

Старицький продав свій маєток і майже всі отримані гроші витратив на потреби театру. Під орудою Старицького трупа розпочала свій перший театральний сезон (зимовий) в Одесі. Потім були гастролі в Миколаєві, Єлисаветграді, Житомирі, Ростові-на-Дону, Воронежі та багатьох інших містах Росії. У цей час трупа вже мала власний оркестр, непогані для тієї доби декорації й гардероб. Все це сприяло не лише піднесенню авторитету українського театру, а й поліпшенню матеріального становища акторів. Співпраця Кропивницького зі Старицьким тривала близько двох років.

Водночас трупа непомірно розрослася, що негативно позначилося на її фінансовому становищі. За словами Миколи Садовського, у колективі була ''«сила людей»'', які ''«майже нічого не робили, а тільки тягарем лежали на бюджеті»''. Старицький знайшов вихід у тому, що став розділяти товариство навпіл. Одна частина трупи грала, наприклад, у [[Новочеркаськ]]у, а друга — в [[Ростов-на-Дону|Ростові]]. Тим часом з трупи вийшли Г. Затиркевич-Карпинська «через зменшування платні, [[Максимович Андрій Миколайович|Максимович]] і навіть М. К. Заньковецька, бо не зійшлися в умовах». Покинув трупу й М. Садовський. На цьому тлі загострились особисті стосунки між Кропивницьким і Старицьким, які, зрештою, на базі великого драматичного колективу утворили дві самостійні трупи. Сталося це у квітні 1885 року.

Деякі дослідники вважають, що, мовляв, «через непогамованість особистих амбіцій було зруйновано еталонну, зразкову українську трупу»<ref>цитата [[Пилипчук Ростислав Ярославович|Ростислава Пилипчука]]</ref>. Втім, загострення особистих стосунків багато в чому стало вже наслідком фінансових негараздів у колективі, що в іншому випадку могло призвести до суттєвого скорочення його складу. «За таких умов створення двох самостійних труп було, напевно, єдино правильним рішенням, оскільки вдалося зберегти практично весь акторський склад, що упродовж тривалого часу під керівництвом двох найдосвідченіших національних митців пройшов першокласну театральну школу. Сформувалися, по суті, два українські професійні театри, котрі своєю діяльністю могли охопити значно більшу територію тодішньої країни. З Кропивницьким залишилось ядро колишньої трупи — М. Заньковецька, М. Садовський, П. Саксаганський, Г. Затиркевич-Карпинська, М. Садовська-Барілотті, І. Загорський, Д. Мова, О. Маркова, [[Максимович Андрій Миколайович|А. Максимович]] та інші. Таким чином, взірцевий акторський ансамбль було збережено, і він продовжував діяти»<ref>{{Cite book|title=Новиков А. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст.: монографія / Анатолій Олександрович Новиков. – Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. – С.134 - 135|last=|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

==== Репертуар ====
Серед найвідоміших постановок театру корифеїв — «[[Запорожець за Дунаєм]]» [[Гулак-Артемовський Семен Степанович|Семена Гулака-Артемовського]], «[[Енеїда (Котляревський)|Енеїда]]» [[Котляревський Іван Петрович|Котляревського]], опера «[[Катерина (опера)|Катерина]]» [[Аркас Микола Миколайович (старший)|Миколи Аркаса]], комічна опера «[[Продана наречена]]» чеського композитора [[Бедржіх Сметана|Бедржіха Сметани]] тощо. Актори живо поєднували драму з комедією, музику з вокальними сценами й танцями.<ref name="сус"/>

Театр корифеїв тісно співпрацював з провідними українськими композиторами. [[Ніщинський Петро Іванович|Петро Ніщинський]] написав «Вечорниці» до п'єси Шевченка; [[Стеценко Кирило Григорович|Кирило Стеценко]] створив композиції до «[[Про що тирса шелестіла…|Про що тирса шелестіла]]» [[Черкасенко Спиридон Феодосійович|Черкасенка]]; [[Лисенко Микола Віталійович|Микола Лисенко]] став автором музики до 21 вистави «корифеїв» та 10 оперет, які разом охоплювали всі популярні жанри сценічної музики.<ref name="сус">[https://suspilne.media/culture/183584-istoria-teatru-korifeiv-ak-persa-profesijna-trupa-borolasa-za-ukrainsku-ideu/ Історія театру корифеїв: як перша професійна трупа боролася за українську ідею] // [[Суспільне Культура]] 27 листопада 2021</ref>

Скрізь, де українські актори давали вистави, вони мали незмінний успіх.

Театрознавець [[Пилипчук Ростислав Ярославович|Пилипчук]] відмічає невіддільну частину сюжетів театру корифеїв від різноманітних фольклорних мотивів, обрядів та ігор, які український народ поєднував з піснею й танцем. Під час вистави можна було побачити сватання, весілля, колядки, щедрівки та інші календарно-обрядові пісні. Більшість творів, які ставилися на сцені були авторськими. В них розповідалося про життя, побут та проблеми простих українців. Завдяки тісному зв'язку між лицедіями та глядачами, театр здобув широкої популярності серед тогочасного населення<ref>{{Cite book
|title=Історія українського театру (від витоків до кінця ХІХ ст.) |last=Пилипчук
|first=Ростислав
|year=2019
|publisher=«Наукова думка»
|location=Львів
|isbn=
}}</ref>.

=== «Примачі» й «малеча» ===
[[Файл:ТеатрКорифеїв1885.jpg|міні|праворуч|Вистава «[[По ревізії]]» [[1885]] року]]
У 1885 році єдина досі театральна трупа розділилася: [[Марко Кропивницький]] зі своїми акторами відокремився від [[Михайло Старицький|Михайла Старицького]] і його прихильників. Обидва колективи відразу ж почали самостійне творче життя.

З Кропивницьким залишається основний склад акторів, їх звали «примачі»: [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Марія Заньковецька]], [[Садовський Микола Карпович|Микола Садовський]], [[Саксаганський Панас Карпович|Панас Саксаганський]], [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Ганна Затиркевич-Карпінська]]. Перші театральні виступи розпочалися у квітні 1885 року з вистави «[[Чорноморці (оперета)|Чорноморці]]» в Єлисаветграді. Вони також вперше вийшли на сцену з виставами «Бондарівна», «Розумний і дурень», «[[Мартин Боруля]]» [[Іван Карпенко-Карий|Карпенко-Карого]].

Режисер вимагав від «примачів» життєвої правди на сцені, розкриваючи психологічні образи своїх героїв.

Михайло Старицький сформував нову трупу, до складу якої увійшли переважно молоді актори (як він називав — «малеча»), проте за два роки існування колектив розрісся до 61 актора, 65 хористів та 32 музикантів оркестру. Старицький більше уваги приділяв фізичній складовій, в чому режисеру допомагав композитор Микола Лисенко. На рахунку «малечі» було багато опер, оперет і музичних драм, як-то «[[Чорноморці (оперета)|Чорноморці]]», «Ніч під Івана Купала», «[[Різдвяна ніч (опера)|Різдвяна ніч]]».<ref name="сус"/> У 1895 році Михайло Старицький відійшов від театральної діяльності.

=== Гастрольна діяльність ===
[[Файл:Актори театру корифеїв.jpg|міні|Актори з трупи Кропивницького, 1886 р. Перший ряд зліва направо: [[Садовський Микола Карпович|Садовський]], [[Затиркевич-Карпинська Ганна Петрівна|Затиркевич-Карпинська]], [[Кропивницький Марко Лукич|Кропивницький]], [[Заньковецька Марія Костянтинівна|Заньковецька]]. Третій у другому ряду — [[Максимович Андрій Миколайович|Максимович]].]]
Через заборони російської влади виступати у більшості українських губерній, колектив був змушений вести широку гастрольну діяльність. Колектив успішно виступав у багатьох містах тодішньої імперії, переважно там де мешкала значна [[українська діаспора]], зокрема [[Санкт-Петербург|Петербурзі]], [[Москва|Москві]], [[Варшава|Варшаві]], [[Мінськ]]у, [[Тбілісі|Тифлісі]], [[Баку]], [[Вільнюс|Вільно]].

У листопаді 1886 року трупа Кропивницького одержала дозвіл приїхати на гастролі до столиці імперії [[Санкт-Петербург|Петербурга]]. Напередодні гастролей російська преса відгукувалася про трупу Кропивницького з великим скептицизмом, навіть зневагою, називала гостей з України «мужицьким» та «хохлацьким» театром. Проте вже перші вистави вразили вибагливих столичних глядачів не лише акторською грою, а й злагодженим акторським ансамблем, котрий був родзинкою театру корифеїв.

Виступами українських акторів зацікавився імператор [[Олександр III (російський імператор)|Олександр ІІІ]], для якого 4 січня 1887 року у [[Демут|театрі «Фантазія»]] були поставлені дві вистави за творами Т. Шевченка («Назар Стодоля») та М. Старицького ''(«Як ковбаса та чарка, то минеться й сварка»''). Імператор був дуже задоволений грою українських акторів. 25 січня трупа Кропивницького вдруге виступає у присутності царської родини, на імператорській сцені — в [[Маріїнський театр|Маріїнському театрі]], де ні до, ні після цього не одержувала дозволу виступати жодна з провінційних труп. Цього дня грали ''«Наталку Полтавку»'' І. Котляревського та ''«Бувальщину»'' А. Велісовського.

За підсумками петербурзьких гастролей провідні актори театру Кропивницький і Заньковецька отримали запрошення служити в імператорському [[Александринський театр|Александринському театрі]], від яких вони відмовилися.

«Успішна презентація української культури в столиці тодішньої країни надзвичайно багато важила для подальшого розвитку не тільки національного театрального мистецтва, а, врешті, й української державності. Театру Кропивницького вдалося частково спростувати міф про те, що самобутньої української культури начебто не існує, і прорубати не вікно, то принаймні квартирку в цивілізований світ, а отже, й прокласти (чи бодай намітити) вузеньку стежечку до визнання її у світі»<ref>{{Cite book|title=[[Новиков Анатолій Олександрович|Новиков А]]. Український театр і драматургія: від найдавніших часів до початку ХХ ст.: монографія / Анатолій Олександрович Новиков. – Харків: Харківське історико-філологічне товариство, 2015. – С.140.|last=|first=|year=|publisher=|location=|pages=|language=|isbn=}}</ref>.

У 1887 році виступали в [[Казань|Казані]]. На вистави ходило багато [[поляки|поляків]], яким, за словами журналіста часопису «Kurjer Lwowski», мова Шевченка є зрозумілішою, ніж місцевим р<nowiki/>осіянам<ref>{{Cite web |url=http://anno.onb.ac.at/cgi-content/anno?aid=klw&datum=18870509&seite=2&zoom=33&query=%22Jackowski%22&ref=anno-search |title=Teatr małoruski |accessdate=23 серпня 2020 |archive-date=24 травня 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210524015512/https://anno.onb.ac.at/cgi-content/anno?aid=klw&datum=18870509&seite=2&zoom=33&query=%22Jackowski%22&ref=anno-search }}</ref>.

=== Оцінки критиків ===
Серед багатьох відгуків, що супроводжували виступи українських акторів, чи не найпомітнішими були відгуки визнаного [[Естетика|естета]] театрознавця [[Суворін Олексій Сергійович|Олексія Суворіна]], який, попри своє неприховане [[українофоб]]ство, визнавав, що «у малоруській трупі такий ансамбль, якого немає на [[александринський театр|александринській сцені]]», що в цьому колективі «є такі обдаровання, які були б першими на імператорських театрах». Порівнюючи Марію Заньковецьку з [[Сара Бернар|Сарою Бернар]], Суворін доходив висновку, що темпераментна зірка української сцени все ж краща за уславлену Бернар — «холодну, хоча й чудову актрису». Він також високо оцінив майстерність керівника трупи, зауваживши, що «Кропивницький не лише незрівнянний актор, а й такий самий незрівнянний режисер. Його рука помітна у постановці кожної п'єси, у щонайменшій деталі й загальній картині її. Його маленький оркестр слухається його так само, як великий [[Направник Едуард Францович|Направника]]. Усе на своєму місці й усе вчасно».<ref>{{Cite web|url=https://library.kr.ua/wp-content/elib/suvorin/Suvorin_khohl.pdf|title=ХОХЛЫ И ХОХЛУШКИ|last=СУВОРИНЪ|first=А . С|date=1907}}</ref>

Театральні критики Петербурга слушно порівнювали виступи трупи Кропивницького з виступами відомої на увесь світ німецької трупи «[[Мейнінгенський театр|Майнінгенців]]»<ref>[http://vseslova.com.ua/word/Мейнінгенський_театр-63671u Мейнінгенський театр] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20170816150410/http://vseslova.com.ua/word/Мейнінгенський_театр-63671u |date=16 серпня 2017 }}</ref>, яка в 70-х роках [[XIX століття]] відвідала й [[Російська імперія|Російську імперію]]. Схожість ця полягає у театральному новаторстві Кропивницького: сповідуванні нової тоді ідеї створення під час вистави акторського ансамблю, заміні мальованих декорацій об'ємними, відтворенні театральних сцен в усіх побутових деталях (часом це набувало цілковитого натуралізму) тощо.

=== Подальша діяльність ===
[[Файл:Трупа Кропивницького 1890-х років.jpg|міні|Трупа Кропивницького, 1890-ті рр.]]
У 1890-х рр. Марка Кропивницького було названо «батьком українського театру», й відтоді цей почесний титул постійно супроводжував його ім'я. До 1902 року, він залишався провідною постаттю української сцени, коли був змушений частково відійти від справ, через проблеми зі здоров'ям. Він був провідним актором театру корифеїв, а також режисером, драматургом, мав сильний голос для виконання музичних партій, добре знався на музиці й сам писав мелодії для багатьох п'єс, розумівся на образотворчому мистецтві (це, зокрема, дозволяло йому керувати створенням декорацій), був тонким й спостережливим психологом, що постійно проявлялося у його режисурі.

Своєю багатогранною діяльністю він виховав ціле покоління українських театралів-професіоналів. З часом провідні артисти утворювали власні трупи, що розділялися об'єднувалися, змінювали назви тощо. У 1888 році власну трупу організував [[Садовський Микола Карпович|Микола Садовський]]. У 1890 утворилося [[Товариство російсько-малоросійських артистів]] під орудою братів Тобілевичів [[Саксаганський Панас Карпович|Панаса Саксаганського]] та [[Іван Карпенко-Карий|Івана Карпенка-Карого]]. 1898 року трупи Садовського та Саксаганського об'єдналися, у 1900 до них приєднався ансамбль Кропивницького. Свої трупи організовували [[Суслов Онисим Зіновійович|Онисим Суслов]], [[Василенко Олександр Миколайович (театральний діяч)|Олександр Василенко]], [[Волик Федір Парамонович|Федір Волик]] та інші. 12 березня 1908 року трупа Суслова у Петербурзі вперше показала виставу [[Ревізор (п'єса)|«Ревізор»]] у перекладі [[Українська мова|українською мовою]]. Таким чином було продемонстровано, що російськомовні п'єси цілком можуть демонструватися українською мовою.

1906 року у Полтаві утворився пересувний [[театр Миколи Садовського]], у 1915-16 роках у Києві діяло [[Товариство українських акторів]] організоване й очолене [[Мар'яненко Іван Олександрович|Іваном Мар'яненком]], з участю Марії Заньковецької та Панаса Саксаганського.

=== Стаціонарний театр Садовського ===
[[Файл:Troicki public house.jpg|міні|[[Троїцький народний будинок]], у якому з 1907 року діяв [[Театр Миколи Садовського|перший український стаціонарний театр]]. Нині — [[Київський національний академічний театр оперети|Київський театр оперети]]]]
{{main|Театр Миколи Садовського}}
1907 року [[Садовський Микола Карпович|Миколі Садовському]] вдалося відкрити в [[Київ|Києві]] перший стаціонарний [[Театр Миколи Садовського|Український театр]].

У репертуарі театру були такі вистави, як «Запорожець за Дунаєм», «Продана наречена», «Галька», «Катерина», «[[Енеїда (Іван Котляревський)|Енеїда]]» [[Котляревський Іван Петрович|Котляревського]]. Сміливою перемогою стала постановка українською мовою «Ревізора» [[Гоголь Микола Васильович|Гоголя]].

[[Микола Садовський]] зробив свій стаціонарний театр по-справжньому народним не тільки в репертуарі, але й у доступності його відвідування. Ціни на квитки були значно нижчими, ніж в інших київських театрах.

Театр Садовського проіснував сім років, до початку [[Перша світова війна|Першої світової війни]] ([[1914]]), коли російською владою було закрито не тільки театр, а й усі українські газети, журнали та книгарні.

== Вшанування пам'яті ==
1982 року ухвалена постанова [[ЮНЕСКО]], за якою 100-річний ювілей від дня заснування М. Кропивницьким свого театру відзначався на міжнародному рівні.

== Див. також ==
* [[Український театр]]
* [[Національний зразковий театр]]
* [[Театр Української Бесіди]]
* [[Тобілевичі]]

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Джерела ==
{{примітки}}
* [http://www.day.kiev.ua/193303/ Час корифеїв. 125 років тому було створено перший професійний український театр. Газета «День». № 219, 14 грудня 2007] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100122083826/http://www.day.kiev.ua/193303 |date=22 січня 2010 }}
* [http://www.day.kiev.ua/290619?idsource=201530&mainlang=ukr Батько українського театру. Газета «День». № 88, 22 травня 2008]
* [https://web.archive.org/web/20160920185027/http://www.br.com.ua/referats/Culture/4719.htm Корифеї українського театру]
* [http://library.kr.ua/kray/abrys/index.html «Проект — Єлисаветградський абрис. Персони українського театру.»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130117175855/http://www.library.kr.ua/kray/abrys/index.html |date=17 січня 2013 }} Фотографії, аудіозаписи, біографії, бібліографії [[Тобілевичі]]в і [[Марко Кропивницький|М. Кропивницького]] з фондів [[Меморіальний музей М. Л. Кропивницького|меморіального музею М. Л. Кропивницького]].
* [https://suspilne.media/183584-istoria-teatru-korifeiv-ak-persa-profesijna-trupa-borolasa-za-ukrainsku-ideu/ Історія театру корифеїв: як перша професійна трупа боролася за українську ідею] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20211206105500/https://suspilne.media/183584-istoria-teatru-korifeiv-ak-persa-profesijna-trupa-borolasa-za-ukrainsku-ideu/ |date=6 грудня 2021 }} (Євгеній Морі, [[Суспільне]], 27 листопада 2021)

== Посилання ==
{{Commonscat}}
* {{ЛЗЕ1|частина =«Корифеї українського театру» |сторінки =525-526}}
* {{книга
 |автор          = [[Старицька-Черняхівська Людмила Михайлівна|Людмила Старицька-Черняхівська]]
 |назва          = Двадцять пьять років українського театра (спогади та думки)
 |посилання      = https://chtyvo.org.ua/authors/Starytska-Cherniakhivska/Dvadtsiat_piat_rokiv_ukrainskoho_teatra_spohady_ta_dumky/
 |відповідальний =
 |місце          =
 |видавництво    =
 |рік            = 1907
 |том            =
 |сторінок       =
 |сторінки       =
 |isbn           =
 |ref            =
}}
* {{книга
 |автор          = [[Пилипчук Ростислав Ярославович|Ростислав Пилипчук]]
 |назва          = Історія українського театру (Від витоків до кінця XIX ст.)
 |посилання      = https://kultart.lnu.edu.ua/wp-content/uploads/2021/04/Pylypchuk-DRUK.pdf
 |відповідальний =
 |місце          = Львів
 |видавництво    = [[Наукова думка]], Видавництво ЛНУ
 |рік            = 2019
 |том            =
 |сторінок       = 356 с. + 32 c. іл.
 |сторінки       =
 |isbn           = 978–617–10–0507–5
 |ref            =
}}
* {{Стаття
 | автор       = [[Вергеліс Олег Анатолійович|Олег Вергеліс]]
 | назва       = Корифеї за лаштунками
 | посилання   = https://localhistory.org.ua/texts/kolonki/korifeyi-za-lashtunkami/
 | видання     = [[Локальна історія]]
 | видання посилання =
 | рік         = 30 вересня 2022
}}

=== Відео ===
* {{YouTube|O7oR0kPtWmU|«Естетика, революційність та бізнес-модель Театру корифеїв». Лекція Ганни Веселовської. Mystetskyi Arsenal|logo=1}}
* {{YouTube|p0WSZRAl9gc|10 клас. Українська література. Розвиток драматургії. Від аматорських гуртків до “театру корифеїв”. Всеукраїнська школа онлайн|logo=1}}
* {{YouTube|OO9GJj4WH_w|Театр Корифеїв у Миколаєві: з чого все починалося? Платформа MY ART|logo=1}}
[[Категорія:Український театр]]
[[Категорія:Театри Кропивницького]]
[[Категорія:Театри, засновані 1882]]
[[Категорія:Корифеї українського театру|*]]
[[Категорія:Засновані в Україні 1882]]
[[Категорія:Розваги в Україні]]


text:
# Теодора Духовнікова
Теодора Духовникова (болг. Теодора Духовникова; нар. 14 грудня 1977 року, Софія, НРБ) — болгарська акторка.

## Життєпис
Теодора Духовникова народилася 14 грудня 1977 року у Софії. Теодора закінчила Болгарську національну академію театрального та кіномистецтва. У 2003 році Духовнікова почала грати на сцені Національного театру Івана Вазова та стала однією з найуспішніших театральних актрис Болгарії. Також Теодора бере участь у багатьох болгарських кінематографічних проектах.

## Вибіркова фільмографія
- Гаммільтон (2007)
- Всюдисущий (2017)

wikiname: ukwiki

title: Теодора Духовнікова

in_language: uk

wikitext:
{{Актор
|жінка = +
|bgcolour   = gold
|ім'я       = Теодора Духовникова
|зображення =
|оригінал імені = {{lang-bg|Теодора Духовникова}}
|дата_народження = 14.12.1977
|місце_народження = [[Софія]], [[Народна Республіка Болгарія]]
|дата_смерті     =
|місце_смерті    =
|інші_імена      =
|рід_діяльності  = [[акторка]]
|роки_діяльності = 2002 — донині
|сторінка_в_інтернеті =
|нагороди =
}}
'''Теодора Духовникова''' ({{lang-bg|Теодора Духовникова}}; {{н|1}} [[14 грудня]] [[1977 рік|1977 року]], [[Софія]], [[Народна Республіка Болгарія|НРБ]]) — [[Болгарія|болгарська]] [[акторка]].

== Життєпис ==
Теодора Духовникова народилася [[14 грудня]] [[1977 рік|1977 року]] у [[Софія|Софії]]. Теодора закінчила Болгарську національну академію театрального та кіномистецтва. У [[2003 рік|2003 році]] Духовнікова почала грати на сцені [[Національний театр Івана Вазова|Національного театру Івана Вазова]] та стала однією з найуспішніших театральних актрис Болгарії. Також Теодора бере участь у багатьох болгарських кінематографічних проектах.

== Вибіркова фільмографія ==
* Гаммільтон (2007)
* Всюдисущий (2017)

== Посилання ==
* {{youtube|_A7Xb6I6CKk|Інтерв'ю з Теодорою Духовніковою}}{{ref-bg}}
* {{youtube|9CYSVtczDcc|Інтерв'ю з Теодорою Духовніковою}}{{ref-bg}}

{{Бібліоінформація}}
{{Bulgaria-bio-stub}}
{{актор-доробити}}
{{Ізольована стаття}}

{{DEFAULTSORT:Духовнікова, Теодора}}
[[Категорія:Болгарські акторки]]
[[Категорія:Болгарські телеакторки]]
[[Категорія:Акторки XXI століття]]
[[Категорія:Уродженці Софії]]

title: болг. Теодора Духовникова

Народилася: 14 грудня 1977 (47 років) · Софія, Народна Республіка Болгарія

Громадянство: Болгарія

Діяльність: акторка

Alma mater: Національна академія театрального і кіномистецтва «Крестьо Сарафов»

Роки діяльності: 2002 — донині


text:
# Love and Rockets (гурт)
Love and Rockets (англ. Кохання і ракети, названий на честь коміксу Love and Rockets) — англійський рок-гурт, заснований у 1985 році колишніми учасниками Bauhaus: Денієлом Ешом, Кевіном Гаскінсом і Девідом Гаскінсом. Грав головним чином у жанрі альтернативного року.

## Склад
- Денієл Еш (Daniel Ash) — спів, гітара, саксофон
- Кевін Гаскінс (Kevin Haskins) — ударні, синтезатор
- Девід Джон Гаскінс (David John Haskins) — спів, бас-гітара

## Дискографія

### Студійні альбоми
- 1985 – Seventh Dream of Teenage Heaven (Beggar's Banquet/RCA)
- 1986 – Express #72 U.S. (Beggar's Banquet/Big Time)
- 1987 – Earth, Sun, Moon #64 U.S. (Beggar's Banquet/Big Time)
- 1989 – Love And Rockets #14 U.S. (Beggar's Banquet/RCA)
- 1994 – Hot Trip to Heaven (American)
- 1996 – Sweet F.A. #172 U.S. (American)
- 1998 – Lift (Red Ant)

### Збіркитаживі альбоми
- 2003 – Sorted! The Best of Love and Rockets (Beggars UK/Ada)
- 2003 – So Alive (наживо) (Psychobaby)

### Відеозбірки
- 1990 – The Haunted Fishtank (Harvey Zajac Films)[1] (містить відео до більшості окремків).

### Окремки
- 1985 «Ball of Confusion»
- 1985 «If There's a Heaven Above»
- 1986 «Kundalini Express»
- 1986 «Yin and Yang (The Flowerpot Man)»
- 1987 «The Light»
- 1987 «All in My Mind» (#49 U.S. Album Oriented Rock — AOR)
- 1987 «No New Tale to Tell» (#18 U.S. AOR)
- 1988 «Mirror People»
- 1988 «The Bubblemen Are Coming»
- 1988 «Lazy»
- 1989 «Motorcycle» (#20 U.S. Modern Rock Tracks — MR)
- 1989 «So Alive» (#79 UK, #3 U.S., #1 U.S. MR, #9 U.S. AOR, #20 w/ «Bike Dance» U.S. Dance)
- 1989 «Rock & Roll Babylon» (#29 U.S. MR)
- 1989 «No Big Deal» (#19 U.S. MR, #82 U.S.)
- 1994 «This Heaven»
- 1994 «Body and Soul»
- 1996 «The Glittering Darkness»
- 1996 «Fever»
- 1996 «Sweet Lover Hangover» (#10 U.S. MR)
- 1998 «Resurrection Hex» (#36 U.S. Dance)
- 1998 «Holy Fool»
- 1998 «RIP 20 °C.»

title: Love and Rockets (гурт)

wikitext:
{{Музичний колектив
|Name = Love and Rockets
|Img = Love And Rockets Lollapalooza08.jpg
|Img_size =
|Img_capt = Денієл Еш на фестивалі [[Lollapalooza]] 2008
|Landscape=
|Origin = {{ENG}}
|Genre = [[Альтернативний рок]]
|Years_active = 1985–1999, 2007–2009
|Label = [[Beggars Banquet Records|Beggars Banquet]]
[[RCA Records|RCA]]
[[American Recordings|American]]
[[Red Ant Records|Red Ant]]|
|Associated_acts = [[Bauhaus]]
[[Tones on Tail]]
[[The Bubblemen]]
|URL = [http://www.loveandrockets.com www.loveandrockets.com]
|Past_members = Денієл Еш
Кевін Гаскінс
Девід Джон Гаскінс
}}

'''Love and Rockets''' ({{lang-en|Кохання і ракети}}, названий на честь коміксу [[Love and Rockets]]) — англійський рок-гурт, заснований у 1985 році колишніми учасниками [[Bauhaus (гурт)|Bauhaus]]: Денієлом Ешом, Кевіном Гаскінсом і Девідом Гаскінсом. Грав головним чином у жанрі [[альтернативний рок|альтернативного року]].

== Склад ==
* Денієл Еш (Daniel Ash) — [[спів]], [[гітара]], [[саксофон]]
* Кевін Гаскінс (Kevin Haskins) — [[ударні]], [[синтезатор]]
* Девід Джон Гаскінс (David John Haskins) — спів, [[бас-гітара]]

== Дискографія ==

=== [[Студійні альбоми]] ===
* 1985 – ''[[Seventh Dream of Teenage Heaven]]'' ([[Beggar's Banquet Records|Beggar's Banquet]]/[[RCA]])
* 1986 – ''[[Express (альбом)|Express]]'' #72 U.S. (Beggar's Banquet/Big Time)
* 1987 – ''[[Earth, Sun, Moon]]'' #64 U.S. (Beggar's Banquet/Big Time)
* 1989 – ''[[Love and Rockets (альбом)|Love And Rockets]]'' #14 U.S. (Beggar's Banquet/RCA)
* 1994 – ''[[Hot Trip to Heaven]]'' (American)
* 1996 – ''[[Sweet F.A.]]'' #172 U.S. (American)
* 1998 – ''[[Lift (альбом)|Lift]]'' (Red Ant)

=== [[Музична збірка|Збірки]] та [[живий альбом|живі альбоми]] ===
* 2003 – ''[[Sorted! The Best of Love and Rockets]]'' (Beggars UK/Ada)
* 2003 – ''[[So aLive (альбом)|So Alive]]'' (наживо) (Psychobaby)

=== Відеозбірки ===
* 1990 – ''[[The Haunted Fishtank]]'' (Harvey Zajac Films)<ref>{{Cite web |url=http://www.imdb.com/title/tt0284173/ |title=The Haunted Fishtank на IMDb |accessdate=3 квітня 2011 |archive-date=13 червня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110613113445/http://www.imdb.com/title/tt0284173/ }}</ref> (містить відео до більшості окремків).''

=== [[Сингл|Окремки]] ===
{{div col}}
* 1985 «[[Ball of Confusion (That's What the World Is Today)|Ball of Confusion]]»
* 1985 «If There's a Heaven Above»
* 1986 «Kundalini Express»
* 1986 «Yin and Yang (The Flowerpot Man)»
* 1987 «The Light»
* 1987 «All in My Mind» (#49 U.S. Album Oriented Rock — AOR)
* 1987 «No New Tale to Tell» (#18 U.S. AOR)
* 1988 «Mirror People»
* 1988 «The Bubblemen Are Coming»
* 1988 «Lazy»
* 1989 «Motorcycle» (#20 U.S. Modern Rock Tracks — MR)
* 1989 «[[So Alive (пісня)|So Alive]]» (#79 UK, #3 U.S., #1 U.S. MR, #9 U.S. AOR, #20 w/ «Bike Dance» U.S. Dance)
* 1989 «Rock & Roll Babylon» (#29 U.S. MR)
* 1989 «No Big Deal» (#19 U.S. MR, #82 U.S.)
* 1994 «This Heaven»
* 1994 «Body and Soul»
* 1996 «The Glittering Darkness»
* 1996 «Fever»
* 1996 «Sweet Lover Hangover» (#10 U.S. MR)
* 1998 «Resurrection Hex» (#36 U.S. Dance)
* 1998 «Holy Fool»
* 1998 «RIP 20 °C.»
{{div col end}}

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Англійські альтернативно-рокові гурти]]
[[Категорія:Музичні колективи, що з'явились 1985]]
[[Категорія:Музичні колективи, що поновились 2007]]
[[Категорія:Музичні гурти Нортгемптонширу]]
[[Категорія:Англійські готично-рокові гурти]]
[[Категорія:Англійські пост-панкові гурти]]
[[Категорія:Засновані у Великій Британії 1985]]

{{гурт-доробити}}
[[Категорія:Засновані в Англії 1985]]

title: Основна інформація

Жанр: Альтернативний рок

Місто: Англія

Лейбл: Beggars Banquet · RCA · American · Red Ant

Склад: Daniel Ashd, David Jd і Kevin Haskinsd

Колишні · учасниці: Денієл Еш · Кевін Гаскінс · Девід Джон Гаскінс

Інші · проєкти: Bauhaus · Tones on Tail · The Bubblemen


text:
# Бібліотеки Карнеґі
Бібліотеки Карнеґі (англ. Carnegie library) — бібліотеки, побудовані на пожертви шотландсько-американського підприємця та філантропа Ендрю Карнеґі (1835—1919).
Всього в період від 1883 до 1929 року побудовано 2509 бібліотек Карнеґі, з яких 1689 у США, 660 у Британії та Ірландії, 125 у Канаді, решта 35 у Австралії, Новій Зеландії, Сербії, Карибах, Маврикії та Фіджі.
На 1919 рік — момент видачі останнього гранту на будівництво бібліотеки — в США було 3500 бібліотек, з яких майже половину побудовано на кошти, виділені за грантами Карнеґі.
1992 року газета Нью-Йорк таймс повідомляла, що в США з 1689 зведених будівель бібліотек Карнеґі все ще існують 1554, і 911 з них використовуються як бібліотеки. 276 із них залишилися в незмінному вигляді, 286 розширено, 175 перероблено. Наприклад, із 39 будівель бібліотек Карнеґі, що входять до системи Нью-Йоркської публічної бібліотеки, 31 будівля все ще діє.
Багато будівель бібліотек Карнеґі включено до Національного реєстру історичних місць США. Перша з побудованих у США бібліотек Карнеґі — бібліотека у Браддоку — 2012 року визнано Національною історичною пам'яткою США.

## Історія
Першу бібліотеку Карнеґі у світі побудовано 1883 року в рідному місті Карнеґі — Данфермліні (Шотландія). Першу бібліотеку Карнеґі в США побудовано 1889 року в місті Браддок (штат Пенсільванія), де розташовувалася одна з копалень компанії Ендрю Карнеґі. Спочатку Карнеґі хотів обмежитися будівництвом бібліотек у кількох обраних ним містах, але від 1890 року кількість бібліотек почала зростати, що пов'язують із зростанням активності жіночих клубів, які з'явилися після Громадянської війни. Ці клуби організували підтримку створення бібліотек, включаючи пожертви та лобіювання підтримки діяльності бібліотек місцевим населенням. Завдяки діяльності жіночих клубів створено близько 85 % бібліотек у країні.
Відповідно до політики расової сегрегації у США, чорношкірим відмовляли в доступі до публічних бібліотек, особливо в південних штатах. Замість наполягання на спільному доступі до бібліотек, Карнеґі заснував окремі бібліотеки для афроамериканців. Наприклад, у місті Х'юстон штату Техас було побудовано Кольорову Бібліотеку Карнеґі (Colored Carnegie Library).

title: Бібліотеки Карнеґі

wikitext:
[[Файл:Andrew_Carnegie_in_National_Portrait_Gallery_IMG_4441.JPG|міні|336x336пкс| Портрет [[Ендрю Карнеґі|Ендрю Карнегі]] в [[Національна портретна галерея США|Національній портретній галереї США]]]]
[[Файл:BCL_1024x768.jpg|міні|240x240пкс| Перша бібліотека Карнегі у США ([[Браддок (Пенсільванія)|Браддок]], штат [[Пенсільванія]])]]
'''Бібліотеки Карнеґі''' ({{Lang-en|Carnegie library}}) — [[Бібліотека|бібліотеки]], побудовані на [[Пожертва|пожертви]] [[Шотландія|шотландсько]]-[[Сполучені Штати Америки|американського]] [[Підприємець|підприємця]] та [[Філантропія|філантропа]] [[Ендрю Карнеґі]] (1835—1919).

Всього в період від 1883 до 1929 року побудовано 2509 бібліотек Карнеґі, з яких 1689 у США, 660 у [[Велика Британія|Британії]] та [[Ірландія|Ірландії]], 125 у Канаді, решта 35 у [[Австралія|Австралії]], [[Нова Зеландія|Новій Зеландії]], [[Сербія|Сербії]], [[Вест-Індія|Карибах]], [[Маврикій|Маврикії]] та [[Фіджі]].

На 1919 рік — момент видачі останнього [[грант]]у на будівництво бібліотеки — в США було 3500 бібліотек, з яких майже половину побудовано на кошти, виділені за грантами Карнеґі<ref>{{Cite news|title=A Review of “The Library: An Illustrated History”|url=http://dx.doi.org/10.1080/01462670903384229|work=Collection Management|date=2009-12-31|accessdate=2024-03-04|issn=0146-2679|doi=10.1080/01462670903384229|pages=53–54|volume=35|issue=1|first=Glenda|last=Thornton}}</ref>.

1992 року газета [[Нью-Йорк таймс]] повідомляла, що в США з 1689 зведених будівель бібліотек Карнеґі все ще існують 1554, і 911 з них використовуються як бібліотеки. 276 із них залишилися в незмінному вигляді, 286 розширено, 175 перероблено<ref>[https://www.nytimes.com/1992/03/02/nyregion/belleville-journal-restoring-heritage-and-raising-hopes-for-future.html?src=pm BELLEVILLE JOURNAL; Restoring Heritage and Raising Hopes for Future] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20131114082153/https://www.nytimes.com/1992/03/02/nyregion/belleville-journal-restoring-heritage-and-raising-hopes-for-future.html?src=pm |date=2013-11-14 }}, [[Нью-Йорк таймс|The New York Times]], 2 березня 1992</ref>. Наприклад, із 39 будівель бібліотек Карнеґі, що входять до системи [[Нью-Йоркська публічна бібліотека|Нью-Йоркської публічної бібліотеки]], 31 будівля все ще діє.

Багато будівель бібліотек Карнеґі включено до [[Національний реєстр історичних місць США|Національного реєстру історичних місць США]]. Перша з побудованих у США бібліотек Карнеґі — бібліотека у [[Браддок (Пенсільванія)|Браддоку]] — 2012 року визнано [[Національна історична пам'ятка|Національною історичною пам'яткою США]].

== Історія ==
Першу бібліотеку Карнеґі у світі побудовано 1883 року в рідному місті Карнеґі — [[Данфермлін]]і ([[Шотландія]]). Першу бібліотеку Карнеґі в США побудовано 1889 року в місті [[Браддок (Пенсільванія)|Браддок]] (штат [[Пенсільванія]])<ref>{{Cite book
|title=Palace of culture: Andrew Carnegie's museums and library in Pittsburgh
|url=https://archive.org/details/palaceofculturea0000gang
|last=Gangewere
|first=Robert Jay
|last2=Carnegie
|first2=Andrew
|date=2011
|publisher=Univ. of Pittsburgh Press
|location=Pittsburgh, Pa
|isbn=978-0-8229-4397-6
}}</ref>, де розташовувалася одна з копалень компанії Ендрю Карнеґі. Спочатку Карнеґі хотів обмежитися будівництвом бібліотек у кількох обраних ним містах, але від 1890 року кількість бібліотек почала зростати, що пов'язують із зростанням активності жіночих клубів, які з'явилися після [[Громадянська війна в США|Громадянської війни]]. Ці клуби організували підтримку створення бібліотек, включаючи пожертви та [[Лобізм|лобіювання]] підтримки діяльності бібліотек місцевим населенням. Завдяки діяльності жіночих клубів створено близько 85 % бібліотек у країні.

Відповідно до політики [[Расова сегрегація в США|расової сегрегації]] у США, [[Афроамериканці|чорношкірим]] відмовляли в доступі до публічних бібліотек, особливо в [[Південь США|південних штатах]]. Замість наполягання на спільному доступі до бібліотек, Карнеґі заснував окремі бібліотеки для афроамериканців. Наприклад, у місті [[Х'юстон]] штату [[Техас]] було побудовано Кольорову Бібліотеку Карнеґі (Colored Carnegie Library).

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Див. також ==
* {{Нп|Бібліотека Карнеґі (Реймс)|3=en|4=Carnegie Library of Reims}}
{{Бібліоінформація}}
{{культура-доробити}}
{{Перекласти|en|Carnegie Library of Reims}}
[[Категорія:Філантропія]]
[[Категорія:Бібліотеки]]


text:
# Сторден (Міннесота)
Сторден (англ. Storden) — місто (англ. city) в США, в окрузі Коттонвуд штату Міннесота. Населення — 225 осіб (2020).

## Географія
Сторден розташований за координатами 44°2′22″ пн. ш. 95°19′9″ зх. д. / 44.03944° пн. ш. 95.31917° зх. д. (44.039575, -95.319293).  За даними Бюро перепису населення США в 2010 році місто мало площу 0,57 км², уся площа — суходіл.

## Демографія
Згідно з переписом 2010 року, у місті мешкало 219 осіб у 104 домогосподарствах у складі 57 родин. Густота населення становила 381 особа/км².  Було 124 помешкання (216/км²).
Расовий склад населення:
| - 96,8 % — білих - 1,4 % — чорних або афроамериканців |

До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 0,9 % від усіх жителів.
За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,8 % — особи молодші 18 років, 57,1 % — особи у віці 18—64 років, 20,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 44,8 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 108,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 103,6 чоловіків також старших 18 років.
Середній дохід на одне домашнє господарство  становив 48 581 долар США (медіана — 40 139), а середній дохід на одну сім'ю — 62 435 доларів (медіана — 55 938). Медіана доходів становила 37 500 доларів для чоловіків та 29 167 доларів для жінок. За межею бідності перебувало 9,7 % осіб, у тому числі 10,6 % дітей у віці до 18 років та 12,3 % осіб у віці 65 років та старших.
Цивільне працевлаштоване населення становило 108 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 21,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 9,3 %, будівництво — 9,3 %.

title: Сторден (Міннесота)

wikitext:
{{НП
|країна  = [[Сполучені Штати Америки|США]]
|статус  = місто
|українська назва   = Сторден
|оригінальна назва  = {{lang-en|Storden}}
|підпорядкування    =
|герб           =
|прапор         =
|ширина герба   =
|ширина прапора =
|зображення     =
|опис зображення=
|вид регіону = Штат США{{!}}Штат
|регіон      = Міннесота
|вид району  = Округ (США){{!}}Округ
|район       = [[Коттонвуд (округ, Міннесота)|Коттонвуд]]
|вид общини  =
|община      =
|внутрішній поділ  =
|перша згадка      =
|попередні назви   =
|площа              = 0,57
|висота центру НП   = 430
|клімат             =
|офіційна мова      =
|офіційна мова-ref  =
|населення          =
|рік перепису       =
|густота населення  = 384,21
|агломерація        =
|національний склад =
|конфесійний склад  =
|катойконім         =
|часовий пояс           = −6
|DST                    = −5
|телефонний код         = 507
|поштовий індекс        = 56174
|автомобільний код      =
|вид ідентифікатора     = [[Федеральні стандарти обробки інформації|Код FIPS]]
|цифровий ідентифікатор = 2763022
|сайт  =
|add1n =
|add1  =
}}

'''Сторден''' ({{lang-en|Storden}}) — місто ({{lang-en|city}}) в [[Сполучені Штати Америки|США]], в окрузі [[Коттонвуд (округ, Міннесота)|Коттонвуд]] штату [[Міннесота]]. Населення — 225 осіб (2020).

== Географія ==
Сторден розташований за координатами {{Coord|44|2|22|N|95|19|9|W|type:city_region:US-DE}} (44.039575, -95.319293){{R|gazetteer2010}}.  За даними [[Бюро перепису населення США]] в 2010 році місто мало площу 0,57 км², уся площа — [[Суходіл (географія)|суходіл]].

== Демографія ==
{{USCensusPop
| align = left
| 1930 = 285
| 1940 = 331
| 1950 = 398
| 1960 = 390
| 1970 = 364
| 1980 = 341
| 1990 = 283
| 2000 = 274
| 2010 = 219
| 2020 = 225
| estyear =
| estimate =
| estref =
|footnote=Десятилітній перепис в США<ref name="DecennialCensus">{{cite web|url=https://www.census.gov/prod/www/decennial.html|title=Census of Population and Housing|publisher=Census.gov|accessdate=4 червня 2015}}</ref>
}}
Згідно з [[Перепис населення США (2010)|переписом 2010 року]]{{R|cen2010}}, у місті мешкало 219 осіб у 104 домогосподарствах у складі 57 родин. [[Густота населення]] становила 381 особа/км².  Було 124 помешкання (216/км²).

[[Раса|Расовий склад]] населення:
{| style="margin-top:-.7em; margin-bottom: -0.4em;"
|<!--Таблиця потрібна для правильного "прилягання" списку до таблиці населення за роками-->
* 96,8 % — [[Расовий склад США|білих]]
* 1,4 % — [[Расовий склад США|чорних]] або [[афроамериканці]]в
|}
До двох чи більше рас належало 1,8 %. Частка іспаномовних становила 0,9 % від усіх жителів.

За віковим діапазоном населення розподілялося таким чином: 22,8 % — особи молодші 18 років, 57,1 % — особи у віці 18—64 років, 20,1 % — особи у віці 65 років та старші. Медіана віку мешканця становила 44,8 року. На 100 осіб жіночої статі у місті припадало 108,6 чоловіків;  на 100 жінок у віці від 18 років та старших — 103,6 чоловіків також старших 18 років.

Середній дохід на одне домашнє господарство  становив {{formatnum:48581}} [[долар США]] (медіана — {{formatnum:40139}}), а середній дохід на одну сім'ю — {{formatnum:62435}} доларів (медіана — {{formatnum:55938}}). Медіана доходів становила {{formatnum:37500}} доларів для чоловіків та {{formatnum:29167}} доларів для жінок.{{R|fulltime2015USD|group="Прим."}} За межею бідності перебувало 9,7 % осіб, у тому числі 10,6 % дітей у віці до 18 років та 12,3 % осіб у віці 65 років та старших.

Цивільне працевлаштоване населення становило 108 осіб. Основні галузі зайнятості: освіта, охорона здоров'я та соціальна допомога — 21,3 %, мистецтво, розваги та відпочинок — 9,3 %, будівництво — 9,3 %.

== Примітки ==
{{reflist|group="Прим."|refs=
<ref name=fulltime2015USD>Річний дохід на особу, яка працювала на повну ставку. Оцінка в доларах 2015 року.</ref>
}}

== Джерела ==
{{Портал|США}}
{{reflist
|refs=<ref name=cen2010>{{cite web|url=https://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=American FactFinder|archive-date=2015-01-08|archive-url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml}} {{Webarchive|url=http://webarchive.loc.gov/all/20150108070337/http://factfinder.census.gov/faces/nav/jsf/pages/index.xhtml |date=2015-01-08 }}{{ref-en}}</ref>
<ref name=gazetteer2010>{{cite web|url={{US-census-gazetteer2010-url}}|publisher=[[Бюро перепису населення США]]|accessdate=16-06-2019|title=Gazetteer}}{{ref-en}}</ref>
}}

{{Бібліоінформація}}
{{Коттонвуд (округ, Міннесота)}}

[[Категорія:Міста Міннесоти]]
[[Категорія:Населені пункти округу Коттонвуд (Міннесота)]]
[[Категорія:Населені пункти США, засновані 1903]]

title: Країна

Країна: США

Штат: Міннесота

Округ: Коттонвуд

Дата заснування: 8 липня 1903

Населення: 225 осіб (1 квітня 2020)

Густота населення: 384,21 осіб/км²

Часовий пояс: UTC−6, влітку UTC-5


text:
# Петар Генов
Петар Генков Генов(болг. Петър Генков Генов; 5 квітня 1970) — болгарський шахіст i шаховий тренер, гросмейстер від 2002 року.

## Шахова кар'єра
У 1990 — 2000-х роках належав до когорти провідних болгарських шахістів. У 1993 i 1999 роках двічі здобув золоту медаль чемпіонату Болгарії в особистому заліку, 1999 року в Батумі захищав кольори національної збірної на командному чемпіонаті Європи, крім того 2002 року в Бледі — на шаховій олімпіаді.
Неодноразово брав участь у міжнародних змаганнях, виграв чи поділив 1-ше місце, зокрема в: Пловдиві (1989, 1991, 1992), Тетевені (1989), Албені (1990), Белграді (1997), Кочанах (1998), Варні (1998), Лозанні (2001), Херцегу-Новому (2002), Суботиці (2002), Ніцці (2002, разом з Хішамом Хамдуші), Кондомі (2004, разом з Вадимом Малахатьком), Бад-Цвестені (2005, разом з Клаусом Бішоффом, Вадимом Малахатьком, Віктором Івановим, Анатолієм Донченком, Станіславом Савченком i Євгеном Мірошниченком), Вільнев-Толозані (2006, разом з Маріусом Манолаке, Сергієм Федорчуком, Олександром Карпачовим i Талем Абергелем), Бішвіллері (2007, разом з Олександром Карпачовим), Єрі (2008) а також в Анкарі (2010).
Найвищий рейтинг у кар'єрі мав станом на 1 липня 2002 року, досягнувши 2526 пунктів, посідав тоді 8-ме місце серед болгарських шахістів.

## Особисте життя
Дружина Петара Генова — болгарська шахістка, міжнародна майстриня Любка Генова. Подружжя має двоє дітей: Магдаліну (2004) і Валентина (2006).

## Зміни рейтингу
| На цьому місці має відображатися графік чи діаграма, однак з технічних причин його відображення наразі вимкнено. Будь ласка, не видаляйте код, який викликає це повідомлення. Розробники вже працюють для того, щоби відновити штатне функціонування цього графіка або діаграми. |                                                                                |
|                                                                                | На цьому місці має відображатися графік чи діаграма, однак з технічних причин його відображення наразі вимкнено. Будь ласка, не видаляйте код, який викликає це повідомлення. Розробники вже працюють для того, щоби відновити штатне функціонування цього графіка або діаграми. |

title: Петар Генов

wikitext:
{{Картка:Шахіст
 | ім'я               = Петар Генков Генов
 | оригінал імені     = {{lang-bg|Петър Генков Генов}}
 | зображення         = PetarGenovenOpenGwengamp2013.jpg
 | розмір_зображення  =
 | підпис_зображення  = 2013 рік
 | країна             = {{BUL}}
 | дата_народження    = 5.04.1970
 | місце_народження   = [[Пловдив]]
 | дата_смерті        =
 | місце_смерті       =
 | титул              = [[Гросмейстер (шахи)|гросмейстер]] ([[2002]])
 | теперішній_рейтинг = '''2457''' (квітень 2016 року)
 | піковий_рейтинг    = '''2526''' (липень 2002 року)
}}
'''Петар Генков Генов'''({{lang-bg|Петър Генков Генов}}; [[5 квітня]] [[1970]]) — [[Болгарія|болгарський]] [[Шахи|шахіст]] i шаховий тренер, [[Гросмейстер (шахи)|гросмейстер]] від 2002 року.

== Шахова кар'єра ==
У 1990 — 2000-х роках належав до когорти провідних болгарських шахістів. У 1993 i 1999 роках двічі здобув золоту медаль [[Чемпіонат Болгарії з шахів|чемпіонату Болгарії]] в особистому заліку<ref>{{Cite web |url=http://www.ajedrezdeataque.com/05%20Palmares/Campeonatos/Nacionales/Europa/Bulgaria.htm |title=Campeonato de Bulgaria |accessdate=19 квітня 2016 |archive-date=3 березня 2016 |archive-url=https://web.archive.org/web/20160303204431/http://www.ajedrezdeataque.com/05%20Palmares/Campeonatos/Nacionales/Europa/Bulgaria.htm }}</ref>, 1999 року в [[Батумі]] захищав кольори національної збірної на [[Командний чемпіонат Європи з шахів|командному чемпіонаті Європи]], крім того [[Шахова олімпіада 2002|2002 року]] в [[Блед]]і — на [[Шахова олімпіада|шаховій олімпіаді]]<ref>{{Cite web |url=http://www.olimpbase.org/ |title=OlimpBase |accessdate=23 березня 2022 |archive-date=12 березня 2019 |archive-url=https://web.archive.org/web/20190312021657/http://www.olimpbase.org/ }}</ref>.

Неодноразово брав участь у міжнародних змаганнях, виграв чи поділив 1-ше місце, зокрема в: [[Пловдив]]і (1989, 1991, 1992), [[Тетевен]]і (1989), [[Албена|Албені]] (1990), [[Белград]]і (1997), [[Кочани|Кочанах]] (1998), [[Варна|Варні]] (1998), [[Лозанна|Лозанні]] (2001), [[Херцег-Новий|Херцегу-Новому]] (2002), [[Суботиця|Суботиці]] (2002), [[Ніцца|Ніцці]] (2002, разом з [[Хішам Хамдуші|Хішамом Хамдуші]]), [[Кондом (Жер)|Кондомі]] (2004, разом з [[Малахатько Вадим Володимирович|Вадимом Малахатьком]]), [[Бад-Цвестен]]і (2005, разом з [[Клаус Бішофф|Клаусом Бішоффом]], Вадимом Малахатьком, [[Іванов Віктор|Віктором Івановим]], [[Донченко Анатолій|Анатолієм Донченком]], [[Станіслав Савченко|Станіславом Савченком]] i [[Мірошниченко Євген Віталійович|Євгеном Мірошниченком]]), [[Вільнев-Толозан]]і (2006, разом з [[Маріус Манолаке|Маріусом Манолаке]], [[Федорчук Сергій Анатолійович|Сергієм Федорчуком]], [[Карпачов Олександр|Олександром Карпачовим]] i [[Таль Абергель|Талем Абергелем]]), [[Бішвіллер]]і (2007, разом з Олександром Карпачовим), [[Єр]]і (2008) а також в [[Анкара|Анкарі]] (2010).

Найвищий [[Рейтинг Ело|рейтинг]] у кар'єрі мав станом на 1 липня 2002 року, досягнувши 2526 пунктів, посідав тоді 8-ме місце серед болгарських шахістів<ref>{{Cite web |url=http://ratings.fide.com/id.phtml?event=2900211 |title=Rating progress chart: Genov, Petar |accessdate=19 квітня 2016 |archive-date=28 листопада 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20181128230413/http://ratings.fide.com/id.phtml?event=2900211 }}</ref>.

== Особисте життя ==
Дружина Петара Генова — болгарська шахістка, міжнародна майстриня {{Не перекладено|Любка Генова||pl|Ljubka Genowa}}. Подружжя має двоє дітей: Магдаліну (2004) і Валентина (2006)<ref>{{Cite web |url=http://www.chessdom.bg/2009/любка-генова/ |title=Любка Генова |accessdate=19 квітня 2016 |archive-date=26 липня 2011 |archive-url=https://web.archive.org/web/20110726193657/http://www.chessdom.bg/2009/любка-генова/ }}</ref><ref>{{Cite web |url=http://g.1asphost.com/lyucy/ |title=GrandMaster Petar Genov: My whole family |accessdate=31 січня 2008 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20080131161559/http://g.1asphost.com/lyucy/ |archivedate=31 січня 2008 |deadurl=yes }}</ref>.

== Зміни рейтингу ==
{{Ело-діаграма|id=Q2607838|height=200|width=700|ymin=2200}}

== Примітки ==
{{примітки}}

== Посилання ==
* {{chessgames player|id=48961 Петара Генова}}
* {{ФІДЕ|id=2900211|ім'я=Петара Генова}}
* [http://www.trango.webd.pl/Lichnostite2/G_Lichnosti.pdf Генов Петър Генков (str. 118—120)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304100120/http://www.trango.webd.pl/Lichnostite2/G_Lichnosti.pdf |date=4 березня 2016 }} {{ref-bg}}

{{DEFAULTSORT:Генов Петар}}
[[Категорія:Шахові гросмейстери]]
[[Категорія:Болгарські шахісти]]
[[Категорія:Шахові тренери]]
[[Категорія:Уродженці Пловдива]]

title: Петар Генков Генов

Оригінал імені: болг. Петър Генков Генов

Країна: Болгарія

Народження: 5 квітня 1970 (54 роки) · Пловдив

Титул: гросмейстер (2002)

Рейтинг ФІДЕ: 2457 (квітень 2016 року)

Піковий · рейтинг: 2526 (липень 2002 року)