text:
# Кетрін Азаро
Кетрін Азаро (англ. Catherine Asaro; нар. 6 листопада 1955, Окленд, Каліфорнія) — американська письменниця, авторка наукової фантастики.

## Біографія
Кетрін Азаро народилася в Окленді в Каліфорнії, виросла в Ел Серріто, розташованому трохи північніше від Берклі. У Гарвардському університеті вона здобула докторський ступінь з хімічної фізики та ступінь магістра фізики, а в Каліфорнійському університеті Лос-Анжелеса стала бакалавром хімії. Кетрін займалася дослідженнями в Торонтському університеті в Канаді, в Інституті Макса Планка з астрофізики в Німеччині й у Гарвард-Смітсонівському астрофизичному центрі. У своїх дослідженнях вона використовувала квантову теорію для опису поведінки атомів і молекул. До 1990 року Кетрін викладала фізику, пізніше заснувала власну компанію «Molecudyne Research», якою керує до сьогодні. Крім того, Кетрін — колишня балерина, виступала в балеті й мюзиклах, виступала з гастролями на обох узбережжях США й в Огайо. У 1980-их роках вона була одночасно солісткою балету і художнім керівником «Mainly Jazz Dancers» і «Harvard University Ballet». Після того, як вона закінчила навчання, студенти продовжили займатися в «Mainly Jazz» і навіть зробили його офіційним клубом коледжу. Кетрін дотепер викладає балетне мистецтво в «Caryl Maxwell Classical Ballet».
Критики відзначають, що твори Кетрін є успішною сумішшю твердої наукової фантастики, романтичних історій і феєричних космічних пригод. Вона опублікувала дев'ять романів, сім з яких відносяться до її «Саги про Сколіанську Імперію» («Saga of the Skolian Empire»). Перші два романи цього циклу — «Первісна інверсія» («Primary Inversion», 1995; номінувався на «Compton Crook/Stephen Tall Memorial Award»-1996 і «Locus»-1996 (10 місце)) і «Приборкати блискавку» («Catch the Lightning», 1996; нагороджений «Sapphire Award»-1998). Крім них до нього відносяться романи «The Last Hawk» (1997; номінувався на «Nebula»-1999), «The Radiant Seas» (1998; номінувався на «HOMer Award»-2000), «Ascendant Sun» (2000), «The Quantum Rose» (2000; нагороджений «Nebula»-2002; номінувався на «Sapphire Award»-2000 (3 місце)), «Spherical Harmonic» (2001), «The Moon's Shadow» (2003) і «Skyfall» (2003).
«The Radiant Seas» — пряме продовження «Primary Inversion». Дія «Catch the Lightning» розвивається вже після «The Radiant Seas». У «The Last Hawk» події відбуваються одночасно з описаними в «Primary Inversion» і «The Radiant Seas», але на ізольованій планеті далеко від основних подій. Хто цікавиться може глянути на хронологію подій, описаних у романах циклу — «Timeline for the Tales from the Ruby Dynasty».
Кетрін Азаро швидко заслужила репутацію автора дуже яскравих космічних опер. Її романи повні таких типових для космоопер чеснот як супергерої та супергероїні, справжні суперлиходії, екстравагантні технології, міжзоряні імперії та наповнені дією епізоди. Азаро гідно реалізує кожну з цих особливостей. Крім того, для її романів характерна наявність істотних побічних любовних сюжетних ліній (до такої міри, що їй діставалися нагороди в області сентиментальної літератури). Що важливіше для читачів наукової фантастики, описи науки й техніки, при всій їхній екстравагантності, базуються на реальних законах фізики або, принаймні, на вірогідних, хоча й сумнівних гіпотезах; зокрема, її пояснення телепатії та надсвітлових подорожей (представлені в її першому романі «Primary Inversion»). З іншого боку, коли вона пояснює якесь явище, її пояснення звучать досить переконливо.
З інших творів письменниці можна відзначити роман «The Veiled Web» (1999; нагороджений «HOMer Award»-2000; номінувався на «Sapphire Award»-2001 (2 місце)), новели «Aurora in Four Voices» (1998; нагороджена «HOMer Award»-1999, «Sapphire Award»-2000 і «Analog Analytical Laboratory»-1999; номінувався на «Hugo»-1999, «Nebula»-1999 і Locus-1999 (6 місце)) і «A Roll of the Dice» (1999; нагороджене «Analog Analytical Laboratory»-2001 і «HOMer Award»-2001; номінувався на «Hugo»-2001, «Sapphire Award»-2001(2 місце) і «Nebula»-2002), а також оповідання «Ave de Paso» (2001; номінувався на «Sapphire Award»-2002 і «Locus»-2002 (11 місце)) і «Soul of Light» (2001; номінувався на «Spectrum»-2002).
Оповідання Кетрін Азаро публікувалися в журналі «Analog» і в декількох антологіях, а огляди, есе і наукові статті в серйозних академічних журналах (гляньте на список її наукових публікацій). Її стаття, «Complex Speeds and Special Relativity», опублікована в 1996 у квітневому випуску «The American Journal of Physics», згодом знайшла відображення в науковій основі її романів. Кетрін була також нещодавно обрана віцепрезиденткою  організації «Science Fiction and Fantasy Writers of America, Inc» (SFWA).
Нині Кетрін мешкає в Колумбії, Меріленд разом з чоловіком Джоном Кендаллом Каніццо (John Kendall Cannizzo), астрофізиком, що працює в NASA, і донькою, «молодою балетною танцівницею, що любить математику».

### Романи

#### Цикл «Сага про Сколіанську Імперію»
- Первісна інверсія (Primary Inversion, 1995; номінувався на «Compton Crook/Stephen Tall Memorial Award»-1996 і «Locus»-1996 (10 місце)
- Приборкати блискавку (Catch the Lightning, 1996; нагороджений «Sapphire Award»-1998
- (The Last Hawk, 1997) номінувався на «Nebula»-1999
- (The Radiant Seas, 1998) номінувався на «HOMer Award»-2000
- (Ascendant Sun",  2000)
- Квантова троянда (The Quantum Rose, 2000) — нагороджений «Nebula»-2001; номінувався на «Sapphire Award»-2000
- (Spherical Harmonic, 2001)
- Місячна тінь (The Moon's Shadow, 2003)
- Небопад (Skyfall, 2003)
- (Schism, 2004)
- (The Final Key, 2005)

#### Інші
- (The Veiled Web, 1999) нагороджений «HOMer Award»-2000; номінувався на «Sapphire Award»-2001 (2 місце)

### Повісті
- (Aurora in Four Voices, 1998) нагороджена «HOMer Award»-1999, «Sapphire Award»-2000 і «Analog Analytical Laboratory»-1999; номінувалася на «Hugo»-1999, «Nebula»-1999 і Locus-1999 (6 місце)
- (A Roll of the Dice, 1999) нагороджене «Analog Analytical Laboratory»-2001 і «HOMer Award»-2001; номінувалася на «Hugo»-2001, «Sapphire Award»-2001(2 місце) і «Nebula»-2002

### Оповідання
- (Ave de Paso, 2001) номінувалося на «Sapphire Award»-2002 і «Locus»-2002 (11 місце)
- Душа світла (Soul of Light, 2001) номінувалося на «Spectrum»-2002.

## Нагороди
- 2001 — Небюла, Квантова троянда (The Quantum Rose, 2000)

title: Кетрін Азаро

wikitext:
{{Письменник}}
'''Кетрін Азаро''' ({{lang-en|Catherine Asaro}}; {{Нар|а}} [[6 листопада]] [[1955]], [[Окленд (Каліфорнія)|Окленд]], [[Каліфорнія]]) — американська [[Письменник|письменниця]], авторка [[Наукова фантастика|наукової фантастики]].

== Біографія ==
Кетрін Азаро народилася в Окленді в Каліфорнії, виросла в Ел Серріто, розташованому трохи північніше від [[Берклі]]. У [[Гарвардський університет|Гарвардському університеті]] вона здобула докторський ступінь з хімічної фізики та ступінь магістра фізики, а в Каліфорнійському університеті Лос-Анжелеса стала [[бакалавр]]ом хімії. Кетрін займалася дослідженнями в Торонтському університеті в Канаді, в Інституті Макса Планка з астрофізики в Німеччині й у Гарвард-Смітсонівському астрофизичному центрі. У своїх дослідженнях вона використовувала [[квантова механіка|квантову теорію]] для опису поведінки атомів і молекул. До [[1990]] року Кетрін викладала фізику, пізніше заснувала власну компанію «Molecudyne Research», якою керує до сьогодні. Крім того, Кетрін — колишня балерина, виступала в балеті й мюзиклах, виступала з гастролями на обох узбережжях США й в [[Огайо]]. У 1980-их роках вона була одночасно солісткою балету і художнім керівником «Mainly Jazz Dancers» і «Harvard University Ballet». Після того, як вона закінчила навчання, студенти продовжили займатися в «Mainly Jazz» і навіть зробили його офіційним клубом коледжу. Кетрін дотепер викладає балетне мистецтво в «Caryl Maxwell Classical Ballet».

Критики відзначають, що твори Кетрін є успішною сумішшю твердої наукової фантастики, романтичних історій і феєричних космічних пригод. Вона опублікувала дев'ять романів, сім з яких відносяться до її «Саги про Сколіанську Імперію» («Saga of the Skolian Empire»). Перші два романи цього циклу — «Первісна інверсія» («Primary Inversion», 1995; номінувався на «Compton Crook/Stephen Tall Memorial Award»-1996 і «Locus»-1996 (10 місце)) і «Приборкати блискавку» («Catch the Lightning», 1996; нагороджений «Sapphire Award»-1998). Крім них до нього відносяться романи «The Last Hawk» (1997; номінувався на «Nebula»-1999), «The Radiant Seas» (1998; номінувався на «HOMer Award»-2000), «Ascendant Sun» (2000), «The Quantum Rose» (2000; нагороджений «Nebula»-2002; номінувався на «Sapphire Award»-2000 (3 місце)), «Spherical Harmonic» (2001), «The Moon's Shadow» (2003) і «Skyfall» (2003).

«The Radiant Seas» — пряме продовження «Primary Inversion». Дія «Catch the Lightning» розвивається вже після «The Radiant Seas». У «The Last Hawk» події відбуваються одночасно з описаними в «Primary Inversion» і «The Radiant Seas», але на ізольованій планеті далеко від основних подій. Хто цікавиться може глянути на хронологію подій, описаних у романах циклу — «Timeline for the Tales from the Ruby Dynasty».

Кетрін Азаро швидко заслужила репутацію автора дуже яскравих космічних опер. Її романи повні таких типових для космоопер чеснот як супергерої та супергероїні, справжні суперлиходії, екстравагантні технології, міжзоряні імперії та наповнені дією епізоди. Азаро гідно реалізує кожну з цих особливостей. Крім того, для її романів характерна наявність істотних побічних любовних сюжетних ліній (до такої міри, що їй діставалися нагороди в області сентиментальної літератури). Що важливіше для читачів наукової фантастики, описи науки й техніки, при всій їхній екстравагантності, базуються на реальних законах фізики або, принаймні, на вірогідних, хоча й сумнівних гіпотезах; зокрема, її пояснення телепатії та надсвітлових подорожей (представлені в її першому романі «Primary Inversion»). З іншого боку, коли вона пояснює якесь явище, її пояснення звучать досить переконливо.

З інших творів письменниці можна відзначити роман «The Veiled Web» (1999; нагороджений «HOMer Award»-2000; номінувався на «Sapphire Award»-2001 (2 місце)), новели «Aurora in Four Voices» (1998; нагороджена «HOMer Award»-1999, «Sapphire Award»-2000 і «Analog Analytical Laboratory»-1999; номінувався на «Hugo»-1999, «Nebula»-1999 і Locus-1999 (6 місце)) і «A Roll of the Dice» (1999; нагороджене «Analog Analytical Laboratory»-2001 і «HOMer Award»-2001; номінувався на «Hugo»-2001, «Sapphire Award»-2001(2 місце) і «Nebula»-2002), а також оповідання «Ave de Paso» (2001; номінувався на «Sapphire Award»-2002 і «Locus»-2002 (11 місце)) і «Soul of Light» (2001; номінувався на «Spectrum»-2002).

Оповідання Кетрін Азаро публікувалися в журналі «Analog» і в декількох антологіях, а огляди, есе і наукові статті в серйозних академічних журналах (гляньте на список її наукових публікацій). Її стаття, «Complex Speeds and Special Relativity», опублікована в 1996 у квітневому випуску «The American Journal of Physics», згодом знайшла відображення в науковій основі її романів. Кетрін була також нещодавно обрана віцепрезиденткою  організації «Science Fiction and Fantasy Writers of America, Inc» (SFWA).

Нині Кетрін мешкає в Колумбії, [[Меріленд]] разом з чоловіком Джоном Кендаллом Каніццо (John Kendall Cannizzo), астрофізиком, що працює в [[NASA]], і донькою, «молодою балетною танцівницею, що любить математику».

==Бібліографія==
{{Докладніше|Бібліографія Кетрін Азаро}}

===Романи===
====Цикл «Сага про Сколіанську Імперію»====
* Первісна інверсія (''Primary Inversion'', 1995; номінувався на «Compton Crook/Stephen Tall Memorial Award»-1996 і «Locus»-1996 (10 місце)
* Приборкати блискавку (''Catch the Lightning'', 1996; нагороджений «Sapphire Award»-1998
* (''The Last Hawk'', 1997) номінувався на «Nebula»-1999
* (''The Radiant Seas'', 1998) номінувався на «HOMer Award»-2000
* (''Ascendant Sun",  2000)
* Квантова троянда (''The Quantum Rose'', 2000) — нагороджений «Nebula»-2001; номінувався на «Sapphire Award»-2000
* (''Spherical Harmonic'', 2001)
* Місячна тінь (''The Moon's Shadow'', 2003)
* Небопад (''Skyfall'', 2003)
* (''Schism'', 2004)
* (''The Final Key'', 2005)

====Інші====
* (''The Veiled Web'', 1999) нагороджений «HOMer Award»-2000; номінувався на «Sapphire Award»-2001 (2 місце)

===Повісті===
* (''Aurora in Four Voices'', 1998) нагороджена «HOMer Award»-1999, «Sapphire Award»-2000 і «Analog Analytical Laboratory»-1999; номінувалася на «Hugo»-1999, «Nebula»-1999 і Locus-1999 (6 місце)
* (''A Roll of the Dice'', 1999) нагороджене «Analog Analytical Laboratory»-2001 і «HOMer Award»-2001; номінувалася на «Hugo»-2001, «Sapphire Award»-2001(2 місце) і «Nebula»-2002

===Оповідання===
* (''Ave de Paso'', 2001) номінувалося на «Sapphire Award»-2002 і «Locus»-2002 (11 місце)
* Душа світла (''Soul of Light'', 2001) номінувалося на «Spectrum»-2002.

==Нагороди==
* [[2001]] — [[Небюла]], Квантова троянда (''The Quantum Rose'', 2000)

== Примітки ==
{{reflist}}

==Посилання==
* [http://www.catherineasaro.net/ Вебсайт Кетрін Азаро] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090225210318/http://www.catherineasaro.net/ |date=25 Лютого 2009 }}
* {{fantlab|918}}

{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Література|Фантастика|Наукова фантастика|США}}

{{DEFAULTSORT:Азаро Кетрін}}
[[Категорія:Наукові фантасти США]]
[[Категорія:Письменниці-фантастки]]
[[Категорія:Лауреати премії «ГОМер»]]
[[Категорія:Англомовні письменники-фантасти]]
[[Категорія:Лауреати премії «Неб'юла»]]
[[Категорія:Лауреати премії «Сапфір»]]
[[Категорія:Лауреати Всесвітньої премії фентезі]]

title: Кетрін Азаро

Народилася: 6 листопада 1955 (69 років) · Окленд, Каліфорнія, США

Діяльність: письменниця, письменниця-романістка, письменниця наукової фантастики, вчена-фізик, танцюристка, балерина

Alma mater: Гарвардський університет, Каліфорнійський університет в Лос-Анджелесі і John F. Kennedy High Schoold

Мова творів: англійська

Magnum opus: Saga of the Skolian Empired

Батько: Frank Asarod

Нагороди: Премія Неб'юла за найкращий роман (2001) премія Неб'юла за найкращу повість (2008)


text:
# Колосовка (Калінінградська область)
Колосовка (рос. Колосовка) — селище Зеленоградського району, Калінінградської області Росії. Входить до складу Переславського сільського поселення.
Населення — 1538 осіб (2015 рік).

## Населення
| 2002 | 2010  |
| ---- | ----- |
| 1459 | ↗1538 |

wikiname: ukwiki

title: Колосовка (Калінінградська область)

in_language: uk

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 |тип                   =селище
 |тип_род               =
 |назва                 =Колосовка
 |назва ін.             ={{lang-ru|Колосовка}}
 |прапор                =
 |опис прапор           =
 |герб                  =
 |опис герба            =
 |розташування          =
 |опис розташування     =
 |зображення            =
 |зображення_розмір     =
 |зображення_підпис     =
 | mapx                 =
 | mapy                 =
 |суб'єкт РФ            =[[Калінінградська область]]
 |район                 =[[Зеленоградський район]]
 |міський округ         =
 |поселення             =[[Переславське сільське поселення (Калінінградська область)]]
 |рада                  =
 |код ЗКАТУ             = 27215807015<ref>[http://www.ocato.ru/okato.php?code=27215807015 Код ЗКАТУ для населених пунктів Зеленоградського району]{{ref-ru}}</ref>
 |засноване             =
 |перша згадка          =
 |завойоване            =
 |статус                =
 |поділ                 =
 |населення             =1538 осіб ([[2015]] рік)
 |площа                 =
 |ref-площа             =
 |густота               =
 |поштові індекси       = 238543
 |телефонний код        =
 |координати            =
 |часовий пояс          =[[UTC+2]]
 |висота                =
 |водойма               =
 |станція               =
 |відстань              =
 |залізниця р           =
 |автошлях р            =
 |фізична р             =
 |залізниця о           =
 |автошлях о            =
 |фізична о             =
 |залізниця с           =
 |автошлях с            =
 |фізична с             =
 |схема                 =
 |міста-побратими       =
 |день міста            =
 |катойконіми           =
 |адреса                =
 |вебсторінка           =
 |голова                =
 |ремарки               =
 |карта розташування1   =Росія Калінінградська область
}}

'''Колосовка''' ({{lang-ru|Колосовка}}) — [[селище]] [[Зеленоградський район|Зеленоградського району]], [[Калінінградська область|Калінінградської області]] [[Росія|Росії]]. Входить до складу [[Переславське сільське поселення (Калінінградська область)|Переславського сільського поселення]].
Населення — 1538 осіб ([[2015]] рік).

== Населення ==

{{ Населення РФ | Колосовка (Калининградская область) }}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Зеленоградський район}}

{{Kaliningrad-obl-geo-stub}}

{{Портали|Росія|Географія}}

[[Категорія:Селища Калінінградської області]]

[[Категорія:Населені пункти Зеленоградського району]]

title: селище Колосовка

Країна: Росія

Суб'єкт Російської Федерації: Калінінградська область

Муніципальний район: Зеленоградський район

title: Основні дані

Основні дані:
Мапа
· Колосовка · Колосовка


text:
# Лішин Андрій Федорович
Андрій Федорович Лішин (1801—1898) — генерал-лейтенант російської армії, директор Будівельного училища в Санкт-Петербурзі.

## Життєпис
Народився 26 травня 1801 року в родовому маєтку, в селі Вельжичі Мглинського повіту, Чернігівської губернії. Батько, Федір Андрійович Лишень, (1757 — 15.01.1826) був асесором, суддею Мглинського повітового суду (з 1807); мати, Парасковія Володимирівна, уроджена Губчиць, дочка бунчукового товариша (1763 — 23.05.1840).
У сім'ї було 5 синів: Григорій, Микола, Петро, Володимир і Андрій. Всі стали військовими.

title: Лішин Андрій Федорович

wikitext:
{{особа}}
'''Андрій Федорович Лішин''' (1801—1898) — [[генерал-лейтенант]] [[Армія Російської імперії|російської армії]], директор [[Санкт-Петербурзький державний архітектурно-будівельний університет|Будівельного училища]] в Санкт-Петербурзі.

== Життєпис ==
Народився 26 травня 1801 року в родовому маєтку, в селі Вельжичі [[Мглинський повіт|Мглинського повіту]], Чернігівської губернії. Батько, Федір Андрійович [[Лишні (рід)|Лишень]], (1757 — 15.01.1826) був асесором, суддею Мглинського повітового суду (з 1807); мати, Парасковія Володимирівна, уроджена Губчиць, дочка [[Бунчуковий товариш|бунчукового товариша]] (1763 — 23.05.1840).
У сім'ї було 5 синів: Григорій, Микола, Петро, Володимир і Андрій. Всі стали військовими.

== Джерела ==
* ''[http://enc-dic.com/enc_lermontov/Lishin-andrej-fedorovich-1272.html Лішин Андрій Федорович] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180306202410/http://enc-dic.com/enc_lermontov/Lishin-andrej-fedorovich-1272.html |date=6 березня 2018 }}'' // Лермонтовская энциклопедия / АН СССР. Ин-т рус. лит. (Пушкинск. Дом) ; науч.-ред. совет изд-ва «Советская энциклопедия» ; гл. ред. В. А. Мануйлов ; редкол.: И. Л. Андроников … [и др.]. — М. : Сов. энцикл., 1981. — 746 с. {{ref-ru}}
{{Доробити}}

title: Лішин Андрій Федорович

Народився: 26 травня (7 червня) 1801 · Q21335429?, Мглинський повіт, Малоросійська губернія, Російська імперія

Помер: 6 (18) вересня 1898 (97 років) · Санкт-Петербург, Російська імперія

Країна: Російська імперія

Діяльність: офіцер, директор

Alma mater: Московський університет благодійний пансіонd (1817)

Знання мов: російська

Заклад: Миколаївське кавалерійське училищеd і Петербурзьке будівельне училищеd

Учасник: Російсько-турецька війна 1828–1829

Військове звання: генерал-лейтенант

Діти: Konstantin Lishind, Q18713263? і Лишин Григорій Андрійович

Нагороди: орден Святого Володимира II ступеня · орден Святої Анни I ступеня · орден Святого Станіслава I ступеня · орден Святого Володимира III ступеня · Орден Святого Володимира IV ступеня · орден Святої Анни II ступеня · орден Святого Станіслава II ступеня · орден Святої Анни III ступеня


text:
# Кшесінська Матильда Феліксівна
Мати́льда Фе́ліксівна Кшесінська (Марія-Матильда Адамівна-Феліксівна-Валеріївна Кшесіньска, пол. Matylda Maria Krzesińska; 19 [31] серпня 1872, Лігово (під Петербургом) — 6 грудня 1971, Париж) — російська балерина та викладачка польського походження, прима-балерина Маріїнського театру, заслужена артистка Його Величності Імператорських театрів.
Відома стосунками з членами Російського імператорського дому: в 1890—1894 роках зустрічалася з цесаревичем Миколою Олександровичем, потім з великими князями Сергієм Михайловичем та Андрієм Володимировичем. Емігрувала в 1920 році. В 1921 році одружилася з Андрієм Володимировичем, згодом отримавши титул княгині Красинської (1926), потім Світлійшої княгині Романовської-Красинської (1935).

## Біографія

### Родина
Народилася в родині артистів балету Маріїнского театру Фелікса Івановича Кшесінського (1823—1905 р.р.), що прибув до Петербурга з Варшави на початку 1850-х, і Юлії Домінської, вдови танцівника Леде (мала п'ятьох дітей від першого шлюбу). Сестра балерини Юлії Кшесінської («Кшесінська 1-а»; у шлюбі Зедделер, чоловік — барон Олександр Зедделер) і танцівника, балетмейстра Іосифа Кшесінського (1868—1942 р.р.), що помер під час блокади Ленінграду.
У 1890—1894 роках зустрічалася с цісаревичем Миколою Олександровичем (майбутнім імператором Миколою II); вважається, що стосунки скінчилися після заручин цісаревича з Алісою Гесенською (Олександрою Федорівною) у квітні 1894 року[неавторитетне джерело] (або до шлюбу Миколи з Гесенською). За оцінкою петербурзького історика, Лева Лур'є, це була прекрасна історія любовно-дружніх (а не любовно-пристрасних) стосунків, «що прикрашала юність государя Миколи II, і не плямувала його жодним чином, оскільки скінчилася до шлюбу з Алісою Гесенською і оскільки государ жодного разу їй не зрадив, так само, швидше за все, і государиня не зраджувала Миколі II».
Пізніше мало стосунки з великими князями Сергієм Михайловичем та Андрієм Володимировичем. 18 липня 1902 року у Стрєльні народила сина Володимир (у родині його називали «Вова»), що отримав за Височайшим указом від 15 жовтня 1911 року прізвище «Красінський» (за сімейними переказами, Кшесінські походили от графів Красінських), по-батькові «Сергійович» та стовбове дворянство.
30 січня 1921 року у Каннах в Архангело-Михайлівскій церкві вступила до морганатичного шлюбу з великим князем Андрієм Володимировичем, котрий всиновив її сина (той став Володимиром Андрійовичем). У 1925 році перейшла з католицтва у православ'я з іменем Марія.

30 листопада 1926 року Кирило Володимирович надав їй та її дітям титул і прізвище князів Красінських, а 28 липня 1935 року — світлійших князів Романовських-Красінських.
Матильда Кшесінська померла 5 грудня 1971 року, не доживши декілька місяців до сторіччя. Похована на цвинтарі Сент-Женевьєв-де-Буа під Парижем в одній могилі з чоловіком та сином. На пам'ятнику епітафія: «Світлійша княгиня Марія Феліксівна Романовська-Красінська, заслужена артистка імператорьских театрів Кшесінська». Дід балерини — Іван-Фелікс (1770—1876) — також був довгожителем, проживши 106 років.
Внучата племінниця Матильди Кшесінської, онука Ю. К. Севенарда Елеонора Севенард у 2017 році прийнята до балетної трупи Большого театру.
Адреси Матильди Кшесінської у Санкт-Петербурзі:
- 1892—1906 — Англійський проспект, 18;
- 1906 — березень 1917 року — Особняк Кшесінської — Велика Дворянська вулиця (нині — вулиця Куйбишева), 2;
- березень — липень 1917 — квартира П. Н. Володимирова — Олексіївська вулиця, 10.

Під час Першої світової війни, коли війська Російської імперії сильно страждали від нестачі снарядів, верховний головнокомандуючий великий князь Миколай Миколайович стверджував, що безсилий щось вдіяти з артилерійським відомством, тому що Матильда Кшесінська впливає на артилерійські справи і бере участь у розподілі замовлень між різними фірмами:162.

### Еміграція
Влітку 1917 року назавжди поїхала з Петрограду, спершу до Кисловодську, а у 1919 році до Новоросійську, звідки разом з сином відпливла за кордон.
Невдовзі після перевороту, коли Сергій Михайлович повернувся зі Ставки та був звільнений з посади, що займав, він запропонував Кшесінській шлюб. Проте, як пише вона у мемуарах, вона йому відмовила через Андрія.
Після лютого 1917 року Кшесінська, що втратила дачу та втекла зі знаменитого Особняка Кшесінської, поневірялася чужими квартирами. Вона вирішила вирушити до Андрія Володимировича, що знаходився у Кисловодську. 13 липня 1917 року Кшесінська з сином полишила Петербург, прибувши до Кисловодську потягом 16 липня. Андрій з матір'ю великою княгинею Марією Павлівною та братом Борисом займав окремий будинок. На початку 1918 року до Кисловодську «докотилася хвиля більшовизму». У Кисловодську Володимир поступив до місцевої гімназії та успішно завершив її.
Після революції Андрій з матір'ю та братом Борисом жив у Кисловодську (туди ж приїхала Кшесінська з сином Володимиром). 7 серпня 1918 року брати були заарештовані й перевезені до П'ятигорську, проте за день відпущені під домашній арешт. 13 числа Борис, Андрій та його ад'ютант полковник Кубе втекли у гори, в Кабарду, де й переховувалися до 23 вересня. Кшесінська в підсумку опинилася з сином, родиною сестри та балериною Зінаїдою Рашевською (майбутньою дружиною Бориса Володимировича) й іншими біженцями, котрих було близько сотні, у Баталпашинській (з 2 по 19 жовтня), звідки караван під охороною висунувся до Анапи, де вирішила влаштуватися велика княгиня Марія Павлівна, що їхала під конвоєм. У Туапсе всі сіли на пароплав «Тайфун», котрий доправив всіх до Анапи. Там Володимир захворів віспою-іспанкою, та його вилікували. У травні 1919 року усі повернулися до Кисловодську, котрий вважали звільненим, де залишалися до кінця 1919 року, відбувши звідти після тривожних новин до Новоросійську. Біженці їхали на потязі з 2-х вагонів, де велика княгиня Марія Павлівна їхала у вагоні 1-го класу зі своїми знайомими та оточенням, а Кшесінська з сином — у вагоні 3-го класу.
У Новоросійську прожили 6 тижнів просто у вагонах, до того ж навколо лютував сипний тиф. 19 лютого (3 березня) 1920 року відпливли пароплавом «Семираміда» італійського «Трієстіно-Ллойд». У Константинополі вони отримали французькі візи.
12 (25) березня 1920 року родина прибула до Кап-д'Ай, де 48-річній Кшесінській належала вілла. Її старший брат Іосиф лишився в Росії, продовжував працювати у Кіровському театрі та помер під час блокади Ленінграду у 1942 році.
У 1929 році відкрила власну балетну студію у Парижі. Серед її учениць була «бебі-балерина» Тетяна Рябушинська. Під час занять Кшесинська була тактовна, вона ніколи не підвищувала голосу на своїх учнів.
У еміграції за участю чоловіка написала мемуари, видані у 1960 році в Парижі французькою. Перше російське видання російською мовою відбулося лише у 1992 році.

## Артистична кар'єра
У 1890 році закінчила Імператорське театральне училище, де її педагогами були Лев Іванов, Християн Йогансон і Катерина Вазем. Після закінчення школи прийнята в балетну трупу Маріїнського театру, де спочатку танцювала як Кшесінська 2-га. Танцювала на імператорській сцені з 1890 по 1917. Танцювала у балетах Маріуса Петіпа та Льва Іванова: фея Драже у «Лускунчику», Пахіта в однойменному балеті, Одета-Оділія у «Лебединому озері», Нікія у «Баядерці». У 1896 році отримала статус прима-балерини імператорських театрів (попри те, що головний балетмейстер Петіпа не підтримував її висування на вершину балетної ієрархії).
Щоб доповнити м'яку пластику та виразні руки, притаманні російській балетній школі, чіткою та віртуозною технікою ніг, що нею досконало володіла італійська школа, з 1898 року брала приватні уроки у відомого педагога Енріко Чеккетті. Перша серед російських танцівниць виконала на сцені 32 фуете поспіль — трюк, котрим до цього російську публіку дивували лише італійки, зокрема, Емма Бессон та П'єріна Леньяні. Не дивно, що, повертаючи до репертуару свої популярні балети, Маріус Петіпа, поновлюючи їх, часто змінював хореографічний текст головних партій, розраховуючи на фізичні здатності балерини та її сильну техніку.
У «Пробудженні Флори», показаному у 1894 році у Петергофі з приводу шлюбу великої княгині Ксенії Олександрівни й великого князя Олександра Михайловича, Кшесінська мала головну партію богині Флори. Задля бенефісу Кшесінської в Ермітажному театрі у 1900 році Маріус Петіпа поставив «Арлекінаду» та «Пори року». У тому ж році балетмейстер поновив спеціально для неї «Баядерку», що щезла зі сцени після того, як пішла Вазем. Також Кшесінська була головною виконавицею у двох провальних виставах — балеті «Дочка Мікадо» Лева Іванова й останньому творі Петіпа «Чарівне дзеркало», де балетмейстер поставив для неї та Сергія Легата чудовий pas d'action, у котрому в оточенні прима-балерини на прем'єрі були такі соліст(к)и, як Ганна Павлова, Юлія Сєдова, Михайло Фокін та Михайло Обухов.
Брала участь у літних виставах Красносільського театру, де, наприклад, у 1900 році танцювала полонез з Ольгою Преображенською, Олександром Ширяєвим та іншими артистами та класичне па-де-де Лева Іванова з Миколою Легатом. Творчій індивідуальності Кшесинської була притаманна глибока драматична обробка ролей (Аспіччія, Есмеральда). Хоча вона й була академічною балериною, одначе брала участь у постановках хореографа-новатора Михайла Фокіна «Евніка» (1907), «Метелики» (1912), «Ерос» (1915).
В 1904 році Кшесінська звільнилась з театру за власним бажанням, і після прощавального бенефісу з нею було укладено контракт на разові виступи — спочатку зі сплатою по 500 карбованців за кожен виступ, з 1909 року — по 750.
Кшесінська була знана умінням влаштовувати кар'єру та відстоювати свої позиції. Певною мірою саме вона стала причиною того, що з театру пішов князь Волконський: після відмови відновити для Кшесінської старовинний балет «Катарина, дочка розбійника», він був вимушений подати у відставку з посади директора Імператорських театрів (згідно спогадам самої балерини, видимим приводом до конфлікту стали фіжми костюму для російського танцю з балету «Камарго»).
У 1911 році Кшесінська брала участь у «Російських сезонах» в Лондоні. Дягілєв пішов на контакт зі «своїм запеклим ворогом» в надії вирішити свої проблеми в російській столиці: за допомоги впливу та зв'язків балерини він мав намір добитися можливості виступити зі своєю антрепризою у Петербурзі й отримати відстрочку військової служби для Ніжинського, що став військовозобов'язаним. В обмін на обіцянку «посприяти» Кшесінська була запрошена танцювати під час лондонського сезону 1911 року (балерину цікавив саме Лондон, де традиційно збиралася вища аристократія — на відміну від Парижу, що був центром артистичного життя). Для її виступів було обрано «Лебедине озеро» — зокрема тому, що Дягілєв хотів отримати доступ до декорацій балету, що належали їй.
Балерина стала посередницею Дягілєва у його перемовинах з директором Імператорських театрів Теляковським з приводу оренди Михайлівского театру на сезон 1912 року. Останній відреагував на цей альянс із роздратуванням: «Час від часу не легше. Кшесінська злигалася тепер з Дягілєвим». Спроби владнати справи за допомогою Кшесінської повністю провалилися. Дягілєв був такий злий на неї з-за Ніжинського, що його слуга Василь насправді пропонував йому отруїти балерину.

### Репертуар
- 1892 — принцеса Аврора, «Спляча красуня» Маріус Петіпа
- 1894 — Флора*, «Пробудження Флори» Маріус Петіпа і Лев Іванов
- 1896 — Млада, «Млада» на музику Минкуса, хореографія Лева Іванова та Енріко Чекетті, поновлення Маріус Петіпа
- 1896 — богиня Венера, «Астрономічне па» з балету «Синя борода», хореографія Маріус Петіпа
- 1896 — Ліза, «Тщетная предосторожность» Маріус Петіпа та Лева Іванова
- 1897 — богиня Фетида, «Фетида и Пелей» Маріус Петіпа
- 1897 — королева Низия, «Цар Кандавл» Маріус Петіпа
- 1897 — Готару-Гиме*, «Дочь Микадо» Лева Іванова
- 1898 — Аспіччія, «Дочка фараона» Маріус Петіпа
- 1899 — Есмеральда «Есмеральда» Жуля Перро у новій редакції Маріус Петіпа
- 1900 — Колос, царица лета*, «Времена года» Маріус Петіпа
- 1900 — Коломбіна*, «Арлекинада» Маріус Петіпа
- 1900 — Ніквя, «Баядерка» Маріус Петіпа
- 1901 — Ріголетта*, «Риголетта, паризька модистка» Енріко Чекетті (добродійний спектакль у залі Офіцерського зібрання на Літейному проспекті)
- 1903 — Принцеса*, «Чарівне дзеркало» Маріус Петіпа
- 1907 — Евніка*, «Евніка» Михайла Фокіна (Актея — Анна Павлова, Петроній — Павло Гердт; виступала лише на прем'єрі)
- 10 березня 1912 — Метелик*, «Метелики» Михайла Фокіна (П'єро — Михайло Фокын; добродійний спектакль Літературного фонду)
- 28 листопада 1915 — Дівчина*, «Ерос» Михайла Фокіна (Юноша — Анатолій Вільтзак, Ерос — Пётр Владимиров, Ангел — Фелія Дубровска): (*) — перша виконавиця партії.

## Твори
- Кшесинская М. {{{Заголовок}}}. — 25000 прим. — ISBN 5-87334-066-8.
- Matilda Kshessinskaya. Dancing in Petersburg. — L., 1960, 1973.(англ.)
- S.A.S. la Princesse Romanovsky-Krassinsky. Souvenirs de la Kschessinska: Prima ballerina du Théâtre impérial de Saint-Pétersbourg (Reliure inconnue). — P., 1960. (фр.)

## Пам'ять

### Белетристика
Матильда Кшесінська є персонажкою наступних літературних творів:
- В. С. Пикуль. Нечистая сила. Политический роман. — Фрунзе: Кыргызстан, 1991.
- Борис Акунин. Коронация. — М.: Захаров, 2002.
- Геннадий Седов. {{{Заголовок}}}. — ISBN 5-7516-0568-3.
- Т. Бронзова. Матильда. Любовь и танец. — Бослен, 2013

### У кіно
- «Матильда Кшесинская. Фантазии на тему» (1993; фрагменти партій з репертуару балерини — у виконанні Юлії Махаліної).
- «Звезда империи» — російський чотирьохсерійний фільм 2007 року[19]; У ролі Кшесінскої — Вікторія Садовська-Чілап
- «Матильда» (2017, реж. Олексій Учитель) про стосунки Матильди Кшесінської та цісаревича Миколи Олександровича. Роль Кшесінскої виконала польська акторка Міхаліна Ольшанська. Ще до виходу на екрани фільм став об'єктом жорсткої полеміки.

title: Кшесінська Матильда Феліксівна

wikitext:
{{Театральний діяч
|ім'я = Мати́льда Феліксівна Кшесінська
|оригінал імені = {{lang-pl|Matylda Krzesińska}}
|зображення = Camargo-Mathilde Kschessinskaya-1897.JPG
|підпис = Матильда Кшесінська у костюмі до балету «<nowiki>Камарго</nowiki>», приб. 1902.
|ім'я при народженні = Марія-Матильда Адамівна-Феліксівна-Валеріївна Кшесіньска
|театр = Маріїнський театр
}}

'''Мати́льда Фе́ліксівна Кшесінська''' (''Марія-Матильда Адамівна-Феліксівна-Валеріївна Кшесіньска'', {{Lang-pl|Matylda Maria Krzesińska}}; {{OldStyleDate2|31|серпня|1872|19}}, [[Лігово (історичний район)|Лігово]] (під [[Санкт-Петербург|Петербургом]]) — [[6 грудня]] [[1971]], [[Париж]]) — російська балерина та викладачка [[Польща|польського]] походження, [[Балет|прима-балерина]] [[Маріїнський театр|Маріїнського театру]], заслужена артистка Його Величності Імператорських театрів.

Відома стосунками з членами [[Романови|Російського імператорського дому]]: в 1890—1894 роках зустрічалася з цесаревичем [[Микола II (російський імператор)|Миколою Олександровичем]], потім з великими князями [[Сергій Михайлович|Сергієм Михайловичем]] та Андрієм Володимировичем. Емігрувала в 1920 році. В 1921 році одружилася з Андрієм Володимировичем, згодом отримавши титул княгині Красинської (1926), потім Світлійшої княгині Романовської-Красинської (1935).

== Біографія ==

=== Родина ===
Народилася в родині артистів балету [[Маріїнський театр|Маріїнского театру]] [[Фелікс Кшесінський|Фелікса Івановича Кшесінського]] (1823—1905 р.р.), що прибув до Петербурга з Варшави на початку 1850-х, і Юлії Домінської, вдови танцівника Леде (мала п'ятьох дітей від першого шлюбу). Сестра балерини Юлії Кшесінської<ref>{{Cite web |url=http://ru.rodovid.org/wk/Запись%3A766054 |title=Юлия Феликсовна Кшесинская |accessdate=5 квітня 2022 |archive-date=25 лютого 2021 |archive-url=https://web.archive.org/web/20210225171108/https://ru.rodovid.org/wk/Запись:766054 }}</ref> («''Кшесінська 1-а''»; у шлюбі Зедделер, чоловік — барон Олександр Зедделер) і танцівника, балетмейстра Іосифа Кшесінського (1868—1942 р.р.)<ref>{{Cite web |url=http://projects.gertstein.org/bakhrushin/web/fond1/h134.htm |title=Описание фонда 134 центрального театрально музея имени Бахрушина |accessdate=6 лютого 2018 |archiveurl=https://web.archive.org/web/20090917082751/http://projects.gertstein.org/bakhrushin/web/fond1/h134.htm |archivedate=17 вересня 2009 |deadurl=yes }}</ref>, що помер під час [[Блокада Ленінграда|блокади Ленінграду]].

У 1890—1894 роках зустрічалася с цісаревичем Миколою Олександровичем (майбутнім імператором [[Микола II (російський імператор)|Миколою II]]); вважається, що стосунки скінчилися після заручин цісаревича з Алісою Гесенською ([[Олександра Федорівна (дружина Миколи II)|Олександрою Федорівною]]) у квітні 1894 року<ref name="Кулегин">''Алексей Кулегин.'' [https://daily.afisha.ru/brain/6892-svoey-seme-on-byl-veren-istorik-o-romane-mezhdu-nikolaem-ii-i-matildoy/ «Своей семье он был верен»: историк — о романе между Николаем II и Матильдой] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20171107022543/https://daily.afisha.ru/brain/6892-svoey-seme-on-byl-veren-istorik-o-romane-mezhdu-nikolaem-ii-i-matildoy/ |date=7 листопада 2017 }} // Афиша-daily, 25.09.2017.</ref>{{Неавторитетне джерело|12|12|2017}} (або до шлюбу Миколи з Гесенською). За оцінкою петербурзького історика, Лева Лур'є, це була прекрасна історія любовно-дружніх (а не любовно-пристрасних) стосунків, «що прикрашала юність государя [[Микола II (російський імператор)|Миколи II]], і не плямувала його жодним чином, оскільки скінчилася до шлюбу з Алісою Гесенською і оскільки государ жодного разу їй не зрадив, так само, швидше за все, і государиня не зраджувала Миколі II»<ref>{{Cite web|url=https://www.youtube.com/watch?v=xC2PicRDodo&feature=youtu.be&t=1198|title=Лев Лурье о романе Николая II и балерины Матильды Кшесинской|date=2016-12-09|accessdate=2018-01-25|author=Fontanka Ru}}</ref>.

Пізніше мало стосунки з великими князями Сергієм Михайловичем та Андрієм Володимировичем. 18 липня [[1902|1902 року]] у [[Стрєльна|Стрєльні]] народила сина Володимир (у родині його називали «Вова»), що отримав за Височайшим указом від 15 жовтня [[1911]] року прізвище «Красінський» (за сімейними переказами, Кшесінські походили от [[Красінські|графів Красінських]]), по-батькові «Сергійович» та стовбове дворянство.

30 січня 1921 року у [[Канни|Каннах]] в Архангело-Михайлівскій церкві вступила до [[Морганатичний шлюб|морганатичного шлюбу]] з великим князем Андрієм Володимировичем, котрий всиновив її сина (той став Володимиром Андрійовичем). У 1925 році перейшла з католицтва у православ'я з іменем Марія.

30 листопада [[1926|1926 року]] [[Кирило Володимирович]] надав їй та її дітям титул і прізвище князів Красінських, а 28 липня [[1935|1935 року]] — світлійших князів Романовських-Красінських.[[Файл:Grave_of_Andrei_Vladimirovich_of_Russia,_Mathilde_Kschessinska_and_Vladimir_Romanovsky-Krasinsky.jpg|праворуч|міні|Могила Андрія Володимировича, Матильди Кшесінської та Володимира Красінського на [[Сент-Женев'єв-де-Буа (цвинтар)|цвинтарі Сент-Женевьєв-де-Буа]].]]
Матильда Кшесінська померла [[5 грудня]] [[1971|1971 року]], не доживши декілька місяців до сторіччя. Похована на цвинтарі [[Сент-Женев'єв-де-Буа (цвинтар)|Сент-Женевьєв-де-Буа]] під Парижем в одній могилі з чоловіком та сином. На пам'ятнику [[епітафія]]: «''Світлійша княгиня Марія Феліксівна Романовська-Красінська, заслужена артистка імператорьских театрів Кшесінська''». Дід балерини — Іван-Фелікс (1770—1876) — також був довгожителем, проживши 106 років.

Внучата племінниця Матильди Кшесінської, онука Ю. К. Севенарда Елеонора Севенард у 2017 році прийнята до балетної трупи [[Большой театр|Большого театру]]<ref>{{Cite web|url=https://news.mail.ru/society/31091294/?frommail=1|title=В балетную труппу Большого театра приняли праправнучку Матильды Кшесинской|accessdate=6 лютого 2018|archiveurl=https://web.archive.org/web/20170922194725/https://news.mail.ru/society/31091294/?frommail=1|archivedate=22 вересня 2017|deadurl=yes}}</ref>.

Адреси Матильди Кшесінської у Санкт-Петербурзі:
* 1892—1906 — Англійський проспект, 18;
* 1906 — березень 1917 року — [[Особняк Кшесінської (Санкт-Петербург)|Особняк Кшесінської]] — Велика Дворянська вулиця (нині — вулиця Куйбишева), 2;
* березень — липень 1917 — квартира П. Н. Володимирова — Олексіївська вулиця, 10.
Під час [[Перша світова війна|Першої світової війни]], коли війська Російської імперії сильно страждали від нестачі снарядів, верховний головнокомандуючий великий князь Миколай Миколайович стверджував, що безсилий щось вдіяти з артилерійським відомством, тому що Матильда Кшесінська впливає на артилерійські справи і бере участь у розподілі замовлень між різними фірмами<ref>{{книга-ру|автор = М. В. Родзянко
|заглавие = Крушение империи
|издание = Гибель монархии
|место = М.
|издательство = Фонд Сергея Дубова
|год =
|страниц =
|серия = История России и Дома Романовых в мемуарах современников. XVII-XX вв.
|isbn = 5-89486-010-5
|тираж =
}}</ref>:162.

=== Еміграція ===
Влітку 1917 року назавжди поїхала з [[Санкт-Петербург|Петрограду]], спершу до [[Кисловодськ]]у, а у 1919 році до [[Новоросійськ]]у, звідки разом з сином відпливла за кордон.

Невдовзі після перевороту, коли Сергій Михайлович повернувся зі Ставки та був звільнений з посади, що займав, він запропонував Кшесінській шлюб. Проте, як пише вона у мемуарах, вона йому відмовила через Андрія<ref name="восп">''Кшесинская М.'' Воспоминания. — {{М.}}, 1992.</ref>.
[[Файл:Кшесинская М.Ф. вместе с сыном.jpg|міні|Матильда Кшесінська з сином]]
Після лютого 1917 року Кшесінська, що втратила дачу та втекла зі знаменитого [[Особняк Кшесінської (Санкт-Петербург)|Особняка Кшесінської]], поневірялася чужими квартирами. Вона вирішила вирушити до Андрія Володимировича, що знаходився у Кисловодську. 13 липня 1917 року Кшесінська з сином полишила Петербург, прибувши до Кисловодську потягом 16 липня. Андрій з матір'ю великою княгинею Марією Павлівною та братом Борисом займав окремий будинок. На початку 1918 року до Кисловодську «докотилася хвиля [[більшовизм]]у<nowiki/>». У Кисловодську Володимир поступив до місцевої гімназії та успішно завершив її.

Після революції Андрій з матір'ю та братом Борисом жив у Кисловодську (туди ж приїхала Кшесінська з сином Володимиром). 7 серпня 1918 року брати були заарештовані й перевезені до П'ятигорську, проте за день відпущені під домашній арешт. 13 числа Борис, Андрій та його [[ад'ютант]] полковник Кубе втекли у гори, в Кабарду, де й переховувалися до 23 вересня. Кшесінська в підсумку опинилася з сином, родиною сестри та балериною Зінаїдою Рашевською (майбутньою дружиною Бориса Володимировича) й іншими біженцями, котрих було близько сотні, у Баталпашинській (з 2 по 19 жовтня), звідки караван під охороною висунувся до Анапи, де вирішила влаштуватися велика княгиня Марія Павлівна, що їхала під конвоєм. У Туапсе всі сіли на пароплав «Тайфун», котрий доправив всіх до Анапи. Там Володимир захворів віспою-іспанкою, та його вилікували. У травні 1919 року усі повернулися до Кисловодську, котрий вважали звільненим, де залишалися до кінця 1919 року, відбувши звідти після тривожних новин до Новоросійську. Біженці їхали на потязі з 2-х вагонів, де велика княгиня Марія Павлівна їхала у вагоні 1-го класу зі своїми знайомими та оточенням, а Кшесінська з сином — у вагоні 3-го класу.

У Новоросійську прожили 6 тижнів просто у вагонах, до того ж навколо лютував сипний [[тиф]]. 19 лютого (3 березня) 1920 року відпливли пароплавом «Семираміда» італійського «Трієстіно-Ллойд». У Константинополі вони отримали французькі візи.

12 (25) березня 1920 року родина прибула до [[Кап-д'Ай]], де 48-річній Кшесінській належала вілла<ref name="прод" />. Її старший брат Іосиф лишився в Росії, продовжував працювати у [[Маріїнський театр|Кіровському театрі]] та помер під час [[Блокада Ленінграда|блокади Ленінграду]] у 1942 році.

У 1929 році відкрила власну балетну студію у [[Париж]]і. Серед її учениць була «бебі-балерина» Тетяна Рябушинська. Під час занять Кшесинська була тактовна, вона ніколи не підвищувала голосу на своїх учнів.

У еміграції за участю чоловіка написала [[мемуари]], видані у [[1960 у літературі|1960 році]] в Парижі французькою. Перше російське видання російською мовою відбулося лише у [[1992 у літературі|1992 році]].

== Артистична кар'єра ==
У 1890 році закінчила [[Академія російського балету імені А. Я. Ваганової|Імператорське театральне училище]], де її педагогами були [[Лев Іванов]], Християн Йогансон і Катерина Вазем. Після закінчення школи прийнята в балетну трупу [[Маріїнський театр|Маріїнського театру]], де спочатку танцювала як Кшесінська 2-га. Танцювала на імператорській сцені з 1890 по 1917. Танцювала у балетах [[Маріус Петіпа|Маріуса Петіпа]] та Льва Іванова: фея Драже у «[[Лускунчик (балет)|Лускунчику]]», Пахіта в однойменному балеті, Одета-Оділія у «[[Лебедине озеро|Лебединому озері]]», Нікія у «[[Баядерка (балет)|Баядерці]]». У 1896 році отримала статус [[Прима-балерина|прима-балерини]] імператорських театрів (попри те, що головний балетмейстер [[Маріус Петіпа|Петіпа]] не підтримував її висування на вершину балетної ієрархії).

Щоб доповнити м'яку пластику та виразні руки, притаманні російській балетній школі, чіткою та віртуозною технікою ніг, що нею досконало володіла італійська школа, з 1898 року брала приватні уроки у відомого педагога [[Енріко Чекетті|Енріко Чеккетті]]. Перша серед російських танцівниць виконала на сцені 32 фуете поспіль — трюк, котрим до цього російську публіку дивували лише італійки, зокрема, Емма Бессон та П'єріна Леньяні. Не дивно, що, повертаючи до репертуару свої популярні балети, [[Маріус Петіпа]], поновлюючи їх, часто змінював хореографічний текст головних партій, розраховуючи на фізичні здатності балерини та її сильну техніку.

У «Пробудженні Флори», показаному у 1894 році у [[Петергоф (палацово-парковий ансамбль)|Петергофі]] з приводу шлюбу великої княгині [[Ксенія Олександрівна|Ксенії Олександрівни]] й великого князя Олександра Михайловича, Кшесінська мала головну партію богині Флори. Задля бенефісу Кшесінської в [[Ермітажний театр|Ермітажному театрі]] у 1900 році Маріус Петіпа поставив «Арлекінаду» та «Пори року». У тому ж році [[балетмейстер]] поновив спеціально для неї «Баядерку», що щезла зі сцени після того, як пішла Вазем. Також Кшесінська була головною виконавицею у двох провальних виставах — балеті «Дочка Мікадо» Лева Іванова й останньому творі Петіпа «Чарівне дзеркало», де балетмейстер поставив для неї та Сергія Легата чудовий ''pas d'action'', у котрому в оточенні прима-балерини на прем'єрі були такі соліст(к)и, як [[Ганна Павлова]], Юлія Сєдова, [[Михайло Фокін]] та Михайло Обухов.

Брала участь у літних виставах Красносільського театру, де, наприклад, у 1900 році танцювала [[полонез]] з Ольгою Преображенською, Олександром Ширяєвим та іншими артистами та класичне [[па-де-де]] Лева Іванова з Миколою Легатом. Творчій індивідуальності Кшесинської була притаманна глибока драматична обробка ролей (Аспіччія, Есмеральда). Хоча вона й була академічною балериною, одначе брала участь у постановках хореографа-новатора [[Михайло Фокін|Михайла Фокіна]] «Евніка» (1907), «Метелики» (1912), «Ерос» (1915).

В 1904 році Кшесінська звільнилась з театру за власним бажанням, і після прощавального [[бенефіс]]у з нею було укладено контракт на разові виступи — спочатку зі сплатою по 500 карбованців за кожен виступ, з 1909 року — по 750.

Кшесінська була знана умінням влаштовувати кар'єру та відстоювати свої позиції. Певною мірою саме вона стала причиною того, що з театру пішов князь Волконський: після відмови відновити для Кшесінської старовинний балет «Катарина, дочка розбійника», він був вимушений подати у відставку з посади директора Імператорських театрів<ref>Бенуа, А. Н. Мои воспоминания. В пяти книгах. т. 1 и т. 2. Изд. второе, доп. М., Изд. «Наука» 1990. См. Том 2, с.366.</ref> (згідно спогадам самої балерини, видимим приводом до конфлікту стали [[Паньє (одяг)|фіжми]] костюму для російського танцю з балету «Камарго»).

У 1911 році Кшесінська брала участь у «[[Російський балет Сергія Дягілєва|Російських сезонах]]» в Лондоні. [[Сергій Дягілєв|Дягілєв]] пішов на контакт зі «своїм запеклим ворогом» в надії вирішити свої проблеми в російській столиці: за допомоги впливу та зв'язків балерини він мав намір добитися можливості виступити зі своєю антрепризою у Петербурзі й отримати відстрочку військової служби для [[Ніжинський Вацлав Хомич|Ніжинського]], що став військовозобов'язаним. В обмін на обіцянку «посприяти» Кшесінська була запрошена танцювати під час лондонського сезону 1911 року (балерину цікавив саме Лондон, де традиційно збиралася вища аристократія — на відміну від Парижу, що був центром артистичного життя). Для її виступів було обрано «[[Лебедине озеро]]» — зокрема тому, що Дягілєв хотів отримати доступ до декорацій балету, що належали їй.

Балерина стала посередницею Дягілєва у його перемовинах з директором Імператорських театрів Теляковським з приводу оренди [[Михайлівський театр|Михайлівского театру]] на сезон 1912 року. Останній відреагував на цей альянс із роздратуванням: «Час від часу не легше. Кшесінська злигалася тепер з Дягілєвим»<ref>Теляковский. Запись в дневнике от 24 октября 1911 года // Зильберштейн, Самков, 1982, Т. 2, С. 117.</ref>. Спроби владнати справи за допомогою Кшесінської повністю провалилися. Дягілєв був такий злий на неї з-за Ніжинського, що його слуга Василь насправді пропонував йому отруїти балерину<ref>Т. М. Карсавина. Театральная улица.</ref>.

=== Репертуар ===
* 1892 — ''принцеса Аврора'', «[[Спляча красуня (балет)|Спляча красуня]]» [[Маріус Петіпа]]
* 1894 — ''Флора''*, «Пробудження Флори» Маріус Петіпа і [[Іванов Лев Іванович|Лев Іванов]]
* 1896 — Млада, «Млада» на музику [[Людвіг Мінкус|Минкуса]], хореографія Лева Іванова та Енріко Чекетті, поновлення Маріус Петіпа
* 1896 — ''богиня Венера'', «Астрономічне па» з балету «Синя борода», хореографія Маріус Петіпа
* 1896 — ''Ліза'', «Тщетная предосторожность» Маріус Петіпа та Лева Іванова
* 1897 — ''богиня Фетида'', «Фетида и Пелей» Маріус Петіпа
* 1897 — ''королева Низия'', «Цар Кандавл» Маріус Петіпа
* 1897 — ''Готару-Гиме''*, «Дочь Микадо» Лева Іванова
* 1898 — ''Аспіччія'', «Дочка фараона» Маріус Петіпа
* 1899 — Е''смеральда'' «Есмеральда» Жуля Перро у новій редакції Маріус Петіпа
* 1900 — ''Колос, царица лета''*, «Времена года» Маріус Петіпа
* 1900 — ''Коломбіна''*, «Арлекинада» Маріус Петіпа
* 1900 — ''Ніквя'', [[Баядерка (балет)|«Баядерка»]] Маріус Петіпа
* 1901 — ''Ріголетта''*, «Риголетта, паризька модистка» Енріко Чекетті (добродійний спектакль у залі Офіцерського зібрання на Літейному проспекті)
* 1903 — ''Принцеса''*, «Чарівне дзеркало» Маріус Петіпа
* 1907 — Е''вніка''*, «Евніка» [[Фокін Михайло Михайлович|Михайла Фокіна]] (''Актея'' — [[Павлова Анна Павлівна|Анна Павлова]], Петроній — Павло Гердт; виступала лише на прем'єрі)
* 10 березня 1912 — ''Метелик''*, «Метелики» Михайла Фокіна (''П'єро'' — Михайло Фокын; добродійний спектакль Літературного фонду)
* 28 листопада 1915 — ''Дівчина''*, «Ерос» [[Фокін Михайло Михайлович|Михайла Фокіна]] (''Юноша'' — Анатолій Вільтзак, Е''рос'' — Пётр Владимиров, ''Ангел'' — Фелія Дубровска): (*) — перша виконавиця партії.

== Твори ==
* {{Книга|автор=Кшесинская М.|Автор=Кшесинская М.|тираж=25000|isbn=5-87334-066-8|ISBN=5-87334-066-8}}
* ''Matilda Kshessinskaya''. Dancing in Petersburg. — L., 1960, 1973.(англ.)
* ''S.A.S. la Princesse Romanovsky-Krassinsky''. Souvenirs de la Kschessinska: Prima ballerina du Théâtre impérial de Saint-Pétersbourg (Reliure inconnue). — P., 1960. (фр.)

== Пам'ять ==

=== Белетристика ===
Матильда Кшесінська є персонажкою наступних літературних творів:
* ''[[Пікуль Валентин Савович|В. С. Пикуль]]''. Нечистая сила. Политический роман. — Фрунзе: Кыргызстан, 1991.
* ''[[Борис Акунін|Борис Акунин]]''. [[Коронація (роман)|Коронация]]. — М.: Захаров, 2002.
* {{Книга|автор=''Геннадий Седов.''|Автор=''Геннадий Седов.''|isbn=5-7516-0568-3|ISBN=5-7516-0568-3|url-access=registration|url=https://archive.org/details/madamsemnadtsatm00sedo}}
* ''Т. Бронзова.'' Матильда. Любовь и танец. — Бослен, 2013

=== У кіно ===
* «Матильда Кшесинская. Фантазии на тему» (1993; фрагменти партій з репертуару балерини — у виконанні [[Махаліна Юлія Вікторівна|Юлії Махаліної]]).
* «Звезда империи» — російський чотирьохсерійний фільм 2007 року<ref>{{Cite web |url=https://www.mkrf.ru/services/reestr-prokatnykh-udostovereniy/563245/ |title=Архівована копія |accessdate=6 лютого 2018 |archive-date=5 грудня 2017 |archive-url=https://web.archive.org/web/20171205194728/https://www.mkrf.ru/services/reestr-prokatnykh-udostovereniy/563245/ }}</ref>; У ролі Кшесінскої — Вікторія Садовська-Чілап
* «[[Матильда (фільм, 2017)|Матильда]]» (2017, реж. Олексій Учитель) про стосунки Матильди Кшесінської та цісаревича [[Микола II (російський імператор)|Миколи Олександровича]]. Роль Кшесінскої виконала польська акторка Міхаліна Ольшанська. Ще до виходу на екрани фільм став об'єктом жорсткої полеміки.

== Див. також ==
* [[Особняк Кшесінської (Санкт-Петербург)|Особняк Кшесінської]]

== Примітки ==
{{примітки|2|refs=<ref name="прод">Приобретённая в 2010 году одним из российских миллиардеров, вилла реконструирована и в 2017 выставлена на продажу (см.: {{cite web|author={{comment|Кондрашова Н|Наталья Кондрашова}}|title=Миллиардер из России выставил на продажу особняк балерины Кшесинской|url=http://www.rbc.ru/business/12/05/2017/5915aae49a7947381a2c9ac7?from=main|date=2017-05-12|publisher=РБК|accessdate=2017-05-12|language=ru|archive-date=3 вересня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170903190229/http://www.rbc.ru/business/12/05/2017/5915aae49a7947381a2c9ac7?from=main}}).</ref>}}

== Література ==
* ''Arnold L.'' Haskell. Diaghileff. His artistic and private life. — N. Y., 1935.
* ''Бронзова Т.'' Матильда: Любовь и танец. М.: Бослен, 2013. — 368 с., 1000 экз., ISBN 978-5-91187-181-9
* ''Волконский С. М.'' Мои воспоминания. — М.: Искусство, 1992. — В 2 тт.
* ''[[Карсавіна Тамара Платонівна|Карсавина Т. П.]]'' Театральная улица. — М.: Центрполиграф, 2004.
* ''Красовская В. М.'' Русский балетный театр второй половины XIX века, М.: Искусство, 1963.
* ''Красовская В. М.'' Русский балетный театр начала XX века. — М.: Искусство.
* Рецензии на выступления студии Кшесинской в газете «Последние Новости» — см. полное собрание в: [[Revue des Études Slaves|Revue des études slaves]], Paris, LXIV/4, 1992, pp.735—772.
* ''Ковалик О. Г.'' Повседневная жизнь балерин русского императорского театра. — М.: Молодая гвардия, 2011.

== Посилання ==
* [http://www.mk.ru/matilda/ Інтимний щоденник Матильди Кшесінскої] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180131191645/http://www.mk.ru/matilda/ |date=31 січня 2018 }} // публікація архівних матеріалів [[Театральний музей імені Бахрушина|Театрального музею імені О. О. Бахрушина]].
* [http://krotov.info/library/11_k/she/sinskaya_0.htm Спогади Матильди Кшесінської] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20180308165430/http://krotov.info/library/11_k/she/sinskaya_0.htm |date=8 березня 2018 }} на сайті інтернет-бібліотеки
{{бібліоінформація}}

[[Категорія:Артисти балету XX століття]]
[[Категорія:Балерини Російської імперії]]
[[Категорія:Католики, які стали православними]]
[[Категорія:Поляки Росії]]
[[Категорія:Поляки Франції]]
[[Категорія:Уродженці Санкт-Петербурга]]

title: пол. Matylda Krzesińska

пол. Matylda Krzesińska: Матильда Кшесінська у костюмі до балету «Камарго», приб. 1902.

Народилася: 19 (31) серпня 1872 · Лігово, Санкт-Петербурзький повітd, Санкт-Петербурзька губернія, Російська імперія

Померла: 6 грудня 1971 (99 років) · XVI округ Парижа, Париж

Поховання: Сент-Женев'єв-де-Буа

Країна: Російська імперія · Франція

Місце проживання: Санкт-Петербург

Діяльність: балерина, вчителька балету, танцюристка, учителька танців

Галузь: балет, танець і педагогіка

Заклад: Маріїнський театр

Титул: Ясновельможність

Рід: Красінські і Q4397345?

Батько: Фелікс Кшесінський

Брати, сестри: Кшесинський Йосип Феліксовичd

У шлюбі з: Grand Duke Andrei Vladimirovich of Russiad

Діти: Vladimir Romanovsky-Krasinskyd

Нагороди: Заслужений артист Імператорських театрівd prima ballerina assolutad


text:
# Новоолександрівка (Білогірський район)
Новоолекса́ндрівка (крим. Novooleksandrivka) — село в Україні, у Білогірському районі Автономної Республіки Крим. Підпорядковане Новожилівській сільській раді.

## Історія
Поблизу села Новоолександрівки відома група курганів, у центрі її — курган Довгий.

## Населення
Згідно з переписом УРСР 1989 року чисельність наявного населення села становила 57 осіб, з яких 29 чоловіків та 28 жінок.
За переписом населення України 2001 року в селі мешкали 33 особи.

### Мова
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року:
| Мова              | Відсоток |
| ----------------- | -------- |
| кримськотатарська | 33,33 %  |
| російська         | 27,27 %  |
| молдовська        | 12,12 %  |
| українська        | 6,06 %   |
| інші              | 21,22 %  |

title: Новоолександрівка (Білогірський район)

wikitext:
{{Село
 | назва           = Новоолександрівка
 | область         = [[Автономна Республіка Крим]]
 | район           = [[Білогірський район (Крим)|Білогірський район]]
 | рада            = [[Новожилівська сільська рада]]
 | Код КАТОТТГ      = UA01040550030042514
| код КОАТУУ      = 0120785803
 | розташування    =
 | mapx            =
 | mapy            =
 | засновано       =
 | населення       = 33
 | територія       =
 | ref-територія   =
 | площа           =
 | ref-площа       =
 | щільність       =
 | висота          =
 | ref-висота      =
 | водойма         =
 | поштовий індекс = 97600
 | телефонний код  = 6559
 | координати      =  {{coord|45|11|27|N|34|17|0|E|scale:30000|display=inline,title}}
   | lat_deg = 45 || lat_min = 11 || lat_sec = 27
   | lon_deg = 34 || lon_min = 17 || lon_sec = 0
 | адреса          = 97620, АРК, Білогірський район, с. Новожилівка, вул. Леніна
 | облікова картка = [http://gska2.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=20.10.2003&rf7571=193 Новоолександрівка]
 | прапор          =
 | герб            =
 | відстань о      =
 | ref-відстань о  =
 | відстань р      =
 | ref-відстань р  =
 | станція         =
 | відстань ст     =
}}
{{Otheruses|тип=НП}}

'''Новоолекса́ндрівка''' ({{lang-crh|Novooleksandrivka}}) — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Білогірський район (Крим)|Білогірському районі]] [[Автономна Республіка Крим|Автономної Республіки Крим]]. Підпорядковане [[Новожилівська сільська рада|Новожилівській сільській раді]].

== Історія ==
Поблизу села Новоолександрівки відома група курганів, у центрі її — курган Довгий.<ref>Історія міст і сіл Української РСР. Кримська область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1970.</ref>

== Населення ==
Згідно з [[Перепис населення УРСР (1989)|переписом УРСР 1989 року]] чисельність наявного населення села становила 57 осіб, з яких 29 чоловіків та 28 жінок<ref name="населення 1989"/>.

За [[Перепис населення України (2001)|переписом населення України 2001 року]] в селі мешкали 33 особи<ref name="населення 2001"/>.

=== Мова ===
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року<ref name="населення 2001 мова"/>:
{| class="standard"
|-
! Мова || Відсоток
|-
| [[кримськотатарська мова|кримськотатарська]]
| align="right"| 33,33 %
|-
| [[російська мова в Україні|російська]]
| align="right"| 27,27 %
|-
| [[молдовська мова в Україні|молдовська]]
| align="right"| 12,12 %
|-
| [[українська мова|українська]]
| align="right"| 6,06 %
|-
| інші
| align="right"| 21,22 %
|}

== Примітки ==
{{reflist|refs=

<ref name="населення 1989">{{БД Держстату України|тип=1989|регіон=Автономна Республіка Крим}}</ref>

<ref name="населення 2001">{{БД Держстату України|тип=2001 с|регіон=Автономна Республіка Крим}}</ref>

<ref name="населення 2001 мова">{{БД Держстату України|тип=2001 мова|регіон=Автономна Республіка Крим}}</ref>

}}

{{Білогірський район}}

{{Портали|Україна|Крим|Географія України}}

{{Crimea-geo-stub}}

title: село Новоолександрівка

Країна: Україна

Регіон: Автономна Республіка Крим

Район/міськрада: Білогірський район

Рада: Новожилівська сільська рада

Облікова картка: Новоолександрівка

title: Основні дані

title: Географічні дані

title: Місцева влада

title: Карта

Карта: Новоолександрівка

title: Мапа

Мапа: Новоолександрівка у Вікісховищі


text:
# Фотопапір
Фотопапір — непрозорий матеріал на паперовій підкладці з світлочутливим покриттям призначений для отримання позитивного фотографічного зображення.
У сучасній цифровій фотографії фотопапером також називають папір спеціальних сортів, призначений для високоякісного кольорового друку струменевими та лазерними принтерами.

## Загальні відомості
Фотопапір для використання в класичному фотографічному процесі покритий світлочутливої емульсією, що складається з тонкого желатинового шару, який містить кристалики світлочутливої речовини — солі срібла, розміром менше 0,001 мм. Як світлочутлива речовина найчастіше використовується хлористе срібло, що має максимум чутливості в ультрафіолетовій зоні спектру.
Фотопапір, як правило, експонують з негатива (фотоплівка, фотопластинка), використовуючи фотозбільшувач, або за допомогою контактного друку. Під дією світла в емульсії відбуваються хімічні реакції, утворюється приховане зображення, яке перетворюється на видиме при подальшій хімічній обробці (проявлення, фіксування).
Ефективна чутливість фотопаперу в десятки разів менше фотоплівки і складає зазвичай одиниці і частки одиниць ISO. Типові витримки при друці — кілька секунд, у той час як при експонуванні фотоплівки — десяті й соті частки секунди.

## Види фотопаперу
Фотопапір поділяють на дві основні групи: чорно-білі і кольорові. Чорно-білий призначений для отримання монохромного зображення, загальний колірний відтінок якого може варіюватися в залежності від сорту емульсії і режиму лабораторної обробки. Кольоровий фотопапір призначений для отримання зображення в натуральних кольорах об'єкту зйомки і мають складну будову та технологію обробки. Роботу з чорно-білим фотопапером проводять при червоному світлі, який не діє світлочутливість матеріалу.
В СРСР в роздрібний продаж надходив листовий фотопапір наступних розмірів: 6 × 9, 9 × 12, 9 × 14, 10 × 15, 13 × 18, 18 × 24, 24 × 30, 30 × 40, 40 × 50 і 50 × 60 сантиметрів [64]. Фотопапір упаковувався в пачки виготовлені із світлонепроникного паперу по 20, 25, 50 або по 100 аркушів. Для професійної фотографії випускався рулонний фотопапір різної ширини.
Сучасний листовий фотопапір випускається в форматах від 9 × 14 до 76 × 102 сантиметрів. У мініфотолабораторіях найбільш поширений рулонний фотопапір шириною 10,2 см (4 дюйма), 12,7 см (5 дюймів), 15,2 см (6 дюймів), 20,3 см і 30,5 см який нарізається на формати 3R (8,9 × 12,7 см), 4R (10,2 × 15,2 см) та інш.
В УРСР фотопапір виробляли на київському заводі світлочутливих матеріалів «Фотон», на заводі «Свема» в Шостці.

title: Фотопапір

wikitext:
{{unibox}}

'''Фотопапір''' — непрозорий матеріал на паперовій підкладці з [[Світлочутливість фотоматеріалів|світлочутливим]] покриттям призначений для отримання позитивного фотографічного зображення.

У сучасній цифровій фотографії фотопапером також називають папір спеціальних сортів, призначений для високоякісного кольорового друку струменевими та лазерними принтерами.

== Загальні відомості ==

Фотопапір для використання в класичному [[Фотографічні процеси|фотографічному процесі]] покритий [[Світлочутливість фотоматеріалів|світлочутливої]] [[емульсія|емульсією]], що складається з тонкого [[желатин]]ового шару, який містить кристалики світлочутливої речовини — [[солі (хімія)|солі]] [[срібло|срібла]], розміром менше 0,001 мм. Як світлочутлива речовина найчастіше використовується [[хлористе срібло]], що має максимум чутливості в ультрафіолетовій зоні спектру.

Фотопапір, як правило, експонують з [[Негатив (фотографія)|негатива]] ([[фотоплівка]], [[фотопластинка]]), використовуючи [[фотозбільшувач]], або за допомогою контактного друку. Під дією світла в емульсії відбуваються хімічні реакції, утворюється [[приховане зображення]], яке перетворюється на видиме при подальшій [[Обробка фотоматеріалів|хімічній обробці]] (проявлення, фіксування).<ref>Фомин А. В. Общий курс фотографии / Т. П. Булдакова. — 3-е. — М.,: «Легпромбытиздат», 1987. Глава III. Фотографическая эмульсия— С. 62—74.</ref>

Ефективна чутливість фотопаперу в десятки разів менше фотоплівки і складає зазвичай одиниці і частки одиниць [[Світлочутливість фотоматеріалів|ISO]]. Типові витримки при друці — кілька секунд, у той час як при експонуванні фотоплівки — десяті й соті частки секунди.

== Види фотопаперу ==
[[Файл:EnlargingANegativeC1950.jpg|міні|Ручний друк на фотопапері за допомогою [[фотозбільшувач]]а]]
Фотопапір поділяють на дві основні групи: чорно-білі і кольорові. Чорно-білий призначений для отримання [[Монохромія|монохромного]] зображення, загальний колірний відтінок якого може варіюватися в залежності від сорту емульсії і режиму [[Обробка фотоматеріалів|лабораторної обробки]]. Кольоровий фотопапір призначений для отримання зображення в натуральних кольорах об'єкту зйомки і мають складну будову та технологію обробки. Роботу з чорно-білим фотопапером проводять при червоному світлі, який не діє світлочутливість матеріалу.

В СРСР в роздрібний продаж надходив листовий фотопапір наступних розмірів: 6 × 9, 9 × 12, 9 × 14, 10 × 15, 13 × 18, 18 × 24, 24 × 30, 30 × 40, 40 × 50 і 50 × 60 сантиметрів [64]. Фотопапір упаковувався в пачки виготовлені із світлонепроникного паперу по 20, 25, 50 або по 100 аркушів. Для професійної фотографії випускався рулонний фотопапір різної ширини.<ref>Л. Я. Крауш. Обработка фотографических материалов / Е. А. Иофис. — М.: «Искусство», 1975. </ref>

Сучасний листовий фотопапір випускається в форматах від 9 × 14 до 76 × 102 сантиметрів. У мініфотолабораторіях найбільш поширений рулонний фотопапір шириною 10,2 см (4 дюйма), 12,7 см (5 дюймів), 15,2 см (6 дюймів), 20,3 см і 30,5 см який нарізається на формати 3R (8,9 × 12,7 см), 4R (10,2 × 15,2 см) та інш.<ref>{{Cite web|url=http://minilab.com.ua/description/paperproc/|title=Как работает минилаб. Описание процессов|website=minilab.com.ua|accessdate=2018-02-18|archive-date=25 листопада 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161125110601/http://minilab.com.ua/description/paperproc/}}</ref>

В УРСР фотопапір виробляли на київському заводі світлочутливих матеріалів «Фотон», на заводі «Свема» в [[Шостка|Шостці]].

== Див. також ==
* [[Фотоплівка]]
* [[Фотографія]]

== Джерела та посилання ==
* Л. Я. Крауш. Обработка фотографических материалов / Е. А. Иофис. — М.: «Искусство», 1975.
* Фомин А. В. Общий курс фотографии / Т. П. Булдакова. — 3-е. — М.,: «Легпромбытиздат», 1987.
* ''Т. И. Фомина.'' Работа фотолаборанта / О. Ф. Михайлова. — <abbr>М.</abbr>: «Лёгкая индустрия», 1974.
* [https://www.youtube.com/watch?v=H_9lbgKM-8A Ручная печать фотографии бумагу]

== Примітки ==
{{reflist}}
{{Фотографічні процеси}}
[[Категорія:Фотоматеріали]]
[[Категорія:Папір]]


text:
# Іспансько-нігерійські відносини
Відносини між Нігерією та Іспанією — це двосторонні та дипломатичні відносини між цими двома країнами. Нігерія має посольство в Мадриді. Іспанія має посольство в Абуджі та генеральне консульство в Лагосі.

## Дипломатичні відносини
Двосторонні політичні відносини оцінюються як відмінні обома сторонами. Іспанія розглядає західноафриканський регіон як пріоритет своєї зовнішньої політики та визнає важливу позицію, яку займає Нігерія в цьому районі.
Відображенням плавних двосторонніх відносин є численні взаємні обміни кандидатурами між Іспанією та Нігерією на різних міжнародних форумах. Співпраця у поліцейській галузі є особливо задовільною для обох сторін, які дуже вільно співпрацюють у боротьбі з нелегальною імміграцією, проводячи зустрічі на цю тему та численні обміни, такі як участь в різних семінарах та конференціях в Іспанії експертів Нігерійської імміграційної служби та Національного агентства по боротьбі з торгівлею людьми.
З військової точки зору, в рамках Африканського плану та Плану оборонної дипломатії, між 2011 і першою половиною 2012 року три патрулі ВМС Іспанії відвідали Нігерію (та інші країни в районі) для проведення спільних військових операцій та брали участь у навчанні та навчальних заходах для місцевого морського персоналу.
У культурній галузі Іспанія отримала популярність завдяки щорічній організації посольством Іспанського тижня культури, яке відзначило своє 10-річчя у жовтні 2015 року. Ця подія дозволяє зміцнити відносини з Нігерією, зокрема з Міністерством туризму та культури, а також із різними культурними установами, які залежать від зазначеного міністерства, заодно просуваючи молоді місцеві та іспанські таланти.
Вже існують консолідовані зв'язки з представниками нігерійської кіноіндустрії, другого за обсягом виробництва у світі, та з різними місцевими видавцями. За останні 2-3 роки світ фотографії набув великого значення в країні — галузі, в якій співпрацює також Іспанія.
Незважаючи на те, що іспанська мова не є визнаною предметною галуззю в жодному нігерійському університеті, є деякі академії, які викладають цю мову. У 2014 році посольство Іспанії в Абуджі було визнано асоційованим центром для проведення іспитів DELE, а перший конкурс на рівні B1 і B2 відбувся 22 листопада 2014 року.

## Економічні відносини

### Інституційні рамки
У 2006 році державний секретар з питань туризму і торгівлі здійснив візит до Нігерії у супроводі бізнесменів з метою підтримки інтересів іспанських компаній, які хочуть інвестувати в країну. Таким чином, між міністром торгівлі Нігерії та державним секретарем у присутності президента Обасанджо було підписано Меморандум про взаєморозуміння щодо економічного співробітництва з метою обміну інформацією про можливості інвестування, отримання зобов'язань щодо перегляду та, де це доцільно, припинення заходів які перешкоджають торгівлі та інвестиціям, та досліджують нові галузі, щоб диверсифікувати іспанські інвестиції.
З 2006 року діє Угода про взаємний захист та сприяння інвестиціям. Серед найвідоміших його аспектів — встановлення арбітражної процедури у разі конфлікту. У 2009 році під час візиту голови уряду Іспанії у супроводі численних бізнесменів було підписано Угоду про уникнення подвійного оподаткування.

### Паливні відносини
Іспанія є одним з найкращих клієнтів Нігерії завдяки імпорту сирої нафти. У 2014 році вона стала другим найкращим замовником придбавши нафти та газу на 6500 мільйонів євро. Нафта становить 76,2 % іспанського імпорту Нігерії, а природний газ — ще 22 %.
Що стосується експорту, то хоча в останні роки спостерігається значне зростання — зі 185 млн. євро в 2007 році до 342 млн. євро в 2011 році, частка Іспанії на ринку невелика.  Однак у деяких секторах частка іспанського ринку є високою, наприклад, керамічні вироби (21,2 %), напої (12,5 %), механічні пристрої (6,9 %) або фарбувальні матеріали та фарба (5,5 %).
Експорт демонструє більшу диверсифікацію, хоча 40 % є нафтопродуктами. Інший відповідний експорт — це пластмаси, машини, керамічні вироби, труби для газопроводів, морожена риба, папір, автомобільні аксесуари та фармацевтична продукція. Через імпорт важкої нафти торговий баланс традиційно є дуже дефіцитним для Іспанії, і рівень охоплення, як правило, становить 7 %.

### Бізнес-можливості для іспанської компанії
Нігерія пропонує хороші можливості для бізнесу завдяки своєму значному потенціалу зростання, величезному ринку, який складає 170 мільйонів людей, і величезним недолікам в інфраструктурі, виробленій продукції та послугах. Однак як фізична, так і юридична незахищеність, витрати на встановлення через величезні витрати на електроенергію, а також тарифні бар'єри та протекціонізм повинні бути ретельно розглянуті перед будь-яким комерційним та інвестиційним проектом.
Для іспанського експортера сектор будівництва представляє інтерес як для сировини (особливо виробів з кераміки), так і для будівельного обладнання, товарів загального обладнання, виробів із пластмас, фармацевтичних препаратів, безалкогольних напоїв та вина, а також харчових продуктів. Для інвестора цікавими є нафтогазовий, енергетичний та телекомунікаційний сектори, в яких можливості виникають в результаті процесу приватизації. Так само є можливості у секторі будівельних матеріалів, у харчовій промисловості, у виробництві шкіри та у франшизах моди.

### Співпраця
У галузі допомоги на розвиток Нігерія не є пріоритетною країною для співпраці Іспанії. Однак завдяки співпраці з регіональною організацією ЕКОВАС кілька проектів у Нігерії фінансуються у таких галузях, як сільське господарство, відновлювана енергетика, інфраструктура, а також еміграція та розвиток. Іспанія виплатила ЕКОВАС 150 мільйонів євро з 2009 року.

title: Іспансько-нігерійські відносини

wikitext:
{{Міжнародні відносини
|Країна1 = Іспанія
|Країна2 = Нігерія
|Колір1 = orange
|Колір2 = green}}

'''Відносини між [[Нігерія|Нігерією]] та [[Іспанія|Іспанією]]''' — це двосторонні та дипломатичні відносини між цими двома країнами. Нігерія має посольство в [[Мадрид]]і<ref>[http://www.nigerianembassyspain.org/] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20181222050342/http://www.nigerianembassyspain.org/|date=22 грудня 2018}} Embassy of Nigeria in Madrid. (in English).</ref>. Іспанія має посольство в [[Абуджа|Абуджі]] та генеральне консульство в [[Лагос]]і<ref>[http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/Nigeria_FICHA%20PAIS.pdf Ficha de Nigeria] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202205623/http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/NIGERIA_FICHA%20PAIS.pdf |date=2 лютого 2021 }} Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Data of the Spanish Representation.</ref>.

== Дипломатичні відносини ==
Двосторонні політичні відносини оцінюються як відмінні обома сторонами. Іспанія розглядає західноафриканський регіон як пріоритет своєї [[Зовнішня політика|зовнішньої політики]] та визнає важливу позицію, яку займає [[Нігерія]] в цьому районі<ref name="diplo">[http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/Nigeria_FICHA%20PAIS.pdf Ficha de Nigeria] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202205623/http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/NIGERIA_FICHA%20PAIS.pdf |date=2 лютого 2021 }} Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Diplomatic relations.</ref>.

Відображенням плавних двосторонніх відносин є численні взаємні обміни кандидатурами між Іспанією та Нігерією на різних міжнародних форумах. Співпраця у поліцейській галузі є особливо задовільною для обох сторін, які дуже вільно співпрацюють у боротьбі з нелегальною імміграцією, проводячи зустрічі на цю тему та численні обміни, такі як участь в різних семінарах та конференціях в Іспанії експертів Нігерійської імміграційної служби та Національного агентства по боротьбі з торгівлею людьми<ref name="diplo" />.

З військової точки зору, в рамках Африканського плану та Плану оборонної дипломатії, між 2011 і першою половиною 2012 року три патрулі ВМС Іспанії відвідали Нігерію (та інші країни в районі) для проведення спільних [[Військова операція|військових операцій]] та брали участь у навчанні та навчальних заходах для місцевого морського персоналу<ref name="diplo" />.

У культурній галузі Іспанія отримала популярність завдяки щорічній організації посольством Іспанського тижня культури, яке відзначило своє 10-річчя у жовтні 2015 року. Ця подія дозволяє зміцнити відносини з Нігерією, зокрема з Міністерством туризму та культури, а також із різними культурними установами, які залежать від зазначеного міністерства, заодно просуваючи молоді місцеві та іспанські таланти<ref name="diplo" />.

Вже існують консолідовані зв'язки з представниками нігерійської кіноіндустрії, другого за обсягом виробництва у світі, та з різними місцевими видавцями. За останні 2-3 роки світ фотографії набув великого значення в країні — галузі, в якій співпрацює також Іспанія<ref name="diplo" />.

Незважаючи на те, що [[іспанська мова]] не є визнаною предметною галуззю в жодному нігерійському університеті, є деякі академії, які викладають цю мову. У 2014 році посольство Іспанії в [[Абуджа|Абуджі]] було визнано асоційованим центром для проведення іспитів DELE, а перший конкурс на рівні B1 і B2 відбувся 22 листопада 2014 року<ref name="diplo" />.

== Економічні відносини ==
[[File:Embajada nigeriana.JPG|thumb|right|Посольство Нігерії в Мадриді]]

=== Інституційні рамки ===
У 2006 році державний секретар з питань туризму і торгівлі здійснив візит до Нігерії у супроводі бізнесменів з метою підтримки інтересів іспанських компаній, які хочуть інвестувати в країну. Таким чином, між міністром торгівлі Нігерії та державним секретарем у присутності президента Обасанджо було підписано Меморандум про взаєморозуміння щодо економічного співробітництва з метою обміну інформацією про можливості інвестування, отримання зобов'язань щодо перегляду та, де це доцільно, припинення заходів які перешкоджають торгівлі та інвестиціям, та досліджують нові галузі, щоб диверсифікувати іспанські інвестиції.

З 2006 року діє Угода про взаємний захист та сприяння інвестиціям. Серед найвідоміших його аспектів — встановлення [[арбітраж]]ної процедури у разі конфлікту. У 2009 році під час візиту голови уряду Іспанії у супроводі численних бізнесменів було підписано Угоду про уникнення подвійного оподаткування<ref>[http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/Nigeria_FICHA%20PAIS.pdf Ficha de Nigeria] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202205623/http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/NIGERIA_FICHA%20PAIS.pdf |date=2 лютого 2021 }} Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Institutional framework.</ref>.

=== Паливні відносини ===
Іспанія є одним з найкращих клієнтів Нігерії завдяки імпорту сирої нафти. У 2014 році вона стала другим найкращим замовником придбавши нафти та газу на 6500 мільйонів євро. Нафта становить 76,2 % іспанського імпорту Нігерії, а природний газ — ще 22 %.

Що стосується експорту, то хоча в останні роки спостерігається значне зростання — зі 185 млн. євро в 2007 році до 342 млн. євро в 2011 році, частка Іспанії на ринку невелика.  Однак у деяких секторах частка іспанського ринку є високою, наприклад, керамічні вироби (21,2 %), напої (12,5 %), механічні пристрої (6,9 %) або фарбувальні матеріали та фарба (5,5 %).

Експорт демонструє більшу диверсифікацію, хоча 40 % є нафтопродуктами. Інший відповідний експорт — це [[пластмаси]], машини, керамічні вироби, труби для газопроводів, морожена риба, папір, автомобільні аксесуари та фармацевтична продукція. Через імпорт важкої нафти торговий баланс традиційно є дуже дефіцитним для Іспанії, і рівень охоплення, як правило, становить 7 %<ref>[http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/Nigeria_FICHA%20PAIS.pdf Ficha de Nigeria] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202205623/http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/NIGERIA_FICHA%20PAIS.pdf |date=2 лютого 2021 }} Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Commercial exchanges.</ref>.

=== Бізнес-можливості для іспанської компанії ===
Нігерія пропонує хороші можливості для бізнесу завдяки своєму значному потенціалу зростання, величезному ринку, який складає 170 мільйонів людей, і величезним недолікам в [[Інфраструктура|інфраструктурі]], виробленій продукції та послугах. Однак як фізична, так і юридична незахищеність, витрати на встановлення через величезні витрати на електроенергію, а також тарифні бар'єри та протекціонізм повинні бути ретельно розглянуті перед будь-яким комерційним та інвестиційним проектом.

Для іспанського експортера сектор будівництва представляє інтерес як для сировини (особливо виробів з кераміки), так і для будівельного обладнання, товарів загального обладнання, виробів із пластмас, фармацевтичних препаратів, безалкогольних напоїв та вина, а також харчових продуктів. Для інвестора цікавими є нафтогазовий, енергетичний та телекомунікаційний сектори, в яких можливості виникають в результаті процесу приватизації. Так само є можливості у секторі будівельних матеріалів, у харчовій промисловості, у виробництві шкіри та у франшизах моди.

=== Співпраця ===
У галузі допомоги на розвиток Нігерія не є пріоритетною країною для співпраці Іспанії. Однак завдяки співпраці з регіональною організацією [[Економічне співтовариство країн Західної Африки|ЕКОВАС]] кілька проектів у Нігерії фінансуються у таких галузях, як [[сільське господарство]], [[відновлювана енергетика]], інфраструктура, а також еміграція та розвиток. Іспанія виплатила ЕКОВАС 150 мільйонів євро з 2009 року<ref>[http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/Nigeria_FICHA%20PAIS.pdf Ficha de Nigeria] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210202205623/http://www.exteriores.gob.es/Documents/FichasPais/NIGERIA_FICHA%20PAIS.pdf |date=2 лютого 2021 }} Office of Diplomatic Information. Ministry of Foreign Affairs and Cooperation. Section: Cooperation.</ref>.

== Примітки ==
{{reflist|2}}
{{Бібліоінформація}}
[[Категорія:Двосторонні відносини Іспанії|Нігерія]]
[[Категорія:Двосторонні відносини Нігерії|Іспанія]]

title: Іспансько-нігерійські відносини

· Іспанія: · Нігерія


text:
# Даса
Даса(санскр. दस, dāsa IAST) — санскритський термін. У своєму первісному значенні «ворог», термін використовується в «Ріг-веді» для позначення племен, ворожих ведичним аріям. Пізніше, слово даса набуло іншого значення — «слуга». Це сталося через те, що неарійські племена потрапили під владу аріїв. Ворогів у «Ріг-веді» також називають іншим терміном — «дасью». Проте, залишається неясним, чи є ці два терміни спорідненими.
У своєму значенні «слуга», термін використовується у вайшнавізмі щодо вірних Вішну або Крішни. Вайшнави як правило використовують титул «Даса» або «дас» як частину свого імені (наприклад Харі Даса).

title: Даса

wikitext:
'''Даса'''({{lang-sa|दस}}, {{IAST|dāsa}}) — [[санскрит]]ський термін. У своєму первісному значенні «ворог», термін використовується в «[[Ріґведа|Ріг-веді]]» для позначення племен, ворожих ведичним аріям. Пізніше, слово даса набуло іншого значення — «слуга». Це сталося через те, що неарійські племена потрапили під владу [[арії]]в. Ворогів у «Ріг-веді» також називають іншим терміном — «дасью». Проте, залишається неясним, чи є ці два терміни спорідненими.

У своєму значенні «слуга», термін використовується у [[вайшнавізм]]і щодо вірних [[Вішну]] або [[Крішна|Крішни]].<ref name="isbn0-19-532639-3">Steven P. Hopkins An ornament for jewels: love poems for the Lord of Gods, 2007. — С. 160, Oxford University Press. ISBN 0-19-532639-3.</ref> Вайшнави як правило використовують титул «Даса» або «дас» як частину свого імені (наприклад Харі Даса).<ref name="Cynt01">
Talbot, Cynthia Precolonial India in practice: society, region, and identity in medieval Andhra, 2001. — С. 81, Oxford University Press. ISBN 0-19-513661-6.</ref>

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Веди]]
[[Категорія:Вайшнавізм]]
[[Категорія:Індоарійські народи]]


text:
# Кедровий сланець
Кедро́вий сла́нець, кедр-стелю́чка, сосна сланка́ (Pinus pumila) — сланкий чагарниковий вид роду сосна родини соснових. Сланка форма росту зумовлена суворими умовами зростання.

## Опис
Кущ, або невисоке деревце, виростає 1—3 м у висоту, також як виняток — до висоти 5 м.
Хвоїнки довжиною 4—6 см зібрані в пучки по п'ять. Шишки до 6 см завдовжки, несуть між лусками насіння — невеликі їстівні горішки. Росте повільно. Може зростатися із сусідніми деревами придатковими коренями та гілками. Утворює непролазні хащі, подібні до криволісь гірської сосни в Карпатах.

## Життєва форма
Ця низькоросла сосна має властивість полягати в холодну пору року, щоб сховатись під сніговим покривом та уникнути несприятливого впливу погодних умов. Навесні гілки випростовуються і ростуть ортотропно. Такі властивості мають і інші стелюхи. Цикл полягання і випростовування пагонів кедрового сланця описаний російським письменником-дисидентом Варламом Шаламовим в оповіданні СТЛАНИК [Архівовано 28 липня 2013 у Wayback Machine.]

## Поширення
Росте в горах до висот 2000 м над рівнем моря.
Країни зростання: Китай (провінції: Хейлунцзян, Цзілінь, Ляонін, Внутрішня Монголія), Японія, Корея (Корейська Народно-Демократична Республіка, Республіка Корея), Монголія, Росія. В Росії поширена на території Чукотки, Якутії, Сахаліну, Камчатки, в Магаданській і Амурській областях і в Хабаровському краї, заходячи місцями за полярне коло.

## Значення
Кедровий сланець — цінна ґрунтозахисна рослина; дає корм і притулок взимку промисловим звірам, особливо вивіркам, соболям та ведмедям. Хвоя багата на вітамін С, в давнину використовувалась як засіб проти цинги. З насіння сланцю одержують ефірні олії, з деревини скипидар, смоли.

title: Кедровий сланець

wikitext:
{{Speciesbox
| name = Кедровий сланець
| status = LC
| status_system = IUCN3.1
| image = Pinus pumila1.JPG
| image_caption =
| image_width = 283px
| parent = Pinus subsect. Strobus
| display_parents = 3
| genus = Pinus
| species = pumila
| authority = ([[Pall.]]) [[Едуард Август фон Регель|Regel]]
| subdivision_ranks =
| subdivision =
| range_map = CL-03 Pinus pumila range map.png
}}
'''Кедро́вий сла́нець<ref name="УРЕ"/>, кедр-стелю́чка{{sfn|Бєлозоров С. Т.|1972}}, сосна сланка́''' (''Pinus pumila'') — сланкий [[чагарник]]овий [[вид (біологія)|вид]] роду [[сосна]] [[родина (біологія)|родини]] [[соснові|соснових]]. Сланка форма росту зумовлена суворими умовами зростання.

== Опис ==
[[Кущ]], або невисоке [[дерево|деревце]], виростає 1—3 м у висоту, також як виняток — до висоти 5 м<ref name="УРЕ"/>.
[[хвоя|Хвоїнки]] довжиною 4—6 см зібрані в пучки по п'ять<ref name="УРЕ"/>. [[Шишка|Шишки]] до 6 см завдовжки, несуть між лусками [[насіння]] — невеликі їстівні горішки. Росте повільно. Може зростатися із сусідніми деревами придатковими коренями та гілками<ref name="УРЕ"/>. Утворює непролазні хащі, подібні до криволісь [[Сосна гірська|гірської сосни]] в Карпатах.

== Життєва форма ==
Ця низькоросла сосна має властивість полягати в холодну пору року, щоб сховатись під сніговим покривом та уникнути несприятливого впливу погодних умов. Навесні гілки випростовуються і ростуть [[Ортотропія|ортотропно]]. Такі властивості мають і інші [[стелюх]]и. Цикл полягання і випростовування пагонів кедрового сланця описаний російським письменником-дисидентом [[Шаламов Варлам Тихонович|Варламом Шаламовим]] в оповіданні [http://samlib.ru/w/worotnikow_m_g/stlanik.shtml СТЛАНИК] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20130728154846/http://samlib.ru/w/worotnikow_m_g/stlanik.shtml |date=28 липня 2013 }}<ref>{{Cite web |url=http://samlib.ru/w/worotnikow_m_g/stlanik.shtml |title=Шаламов Варлам Тихонович. СТЛАНИК// из цикла «Калымские рассказы» |accessdate=8 грудня 2020 |archive-date=28 липня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20130728154846/http://samlib.ru/w/worotnikow_m_g/stlanik.shtml }}</ref>

== Поширення ==
Росте в горах до висот 2000 м над рівнем моря.

Країни зростання: [[Китай]] ([[провінція (територія)|провінції]]: [[Провінція Хейлунцзян|Хейлунцзян]], [[Провінція Цзілінь|Цзілінь]], [[Ляонін]], [[Внутрішня Монголія]]), [[Японія]], [[Корея]] ([[Корейська Народно-Демократична Республіка]], [[Республіка Корея]]), [[Монголія]], [[Росія]]. В Росії поширена на території [[Чукотка|Чукотки]], [[Якутія|Якутії]], [[Сахалін]]у, [[Камчатка|Камчатки]], в [[Магаданська область|Магаданській]] і [[Амурська область|Амурській]] областях і в [[Хабаровськ]]ому краї, заходячи місцями за [[полярне коло]].

== Значення ==
Кедровий сланець — цінна ґрунтозахисна рослина; дає корм і притулок взимку промисловим звірам, особливо [[вивірка]]м, [[соболь|соболям]] та [[Ведмідь бурий|ведмедям]]<ref name="УРЕ"/>. Хвоя багата на [[вітамін С]], в давнину використовувалась як засіб проти [[Цинга|цинги]]. З насіння сланцю одержують [[Ефірна олія|ефірні олії]], з деревини [[скипидар]], смоли<ref name="УРЕ"/>.

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="УРЕ">[http://leksika.com.ua/12361128/ure/kedroviy_slanets Кедровий сланець] // {{УРЕ}}</ref>
}}

== Література ==
* {{книга |автор = [[Бєлозоров Сергій Тихонович|Бєлозоров С. Т.]] |частина = Євразія |посилання частина =  |заголовок =Географія материків   |посилання =  |том=  |відповідальний =  |місце = {{К.}} |видавництво =[[Радянська школа (видавництво)|Радянська школа]] |рік =1972 |сторінок = 369 |сторінки = |серія = |тираж = |isbn= |ref =Бєлозоров С. Т. }}

== Посилання ==
* ''[http://www.iucnredlist.org/apps/redlist/details/42405/0 Conifer Specialist Group] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20120513233619/http://www.iucnredlist.org/apps/redlist/details/42405/0 |date=13 травня 2012 }}''

{{Соснові-доробити}}
{{Види азійських сосен}}
{{Портали|Ботаніка|Біологія}}
{{Authority control}}
{{Taxonbar|from1=Q243964|from2=Q17359007}}

[[Категорія:Сосна|pumila]]
[[Категорія:Флора Китаю]]
[[Категорія:Флора Кореї]]
[[Категорія:Флора Монголії]]
[[Категорія:Флора Росії]]
[[Категорія:Їстівні горіхи та насіння]]
[[Категорія:Стелюхи]]

title: Охоронний статус

Охоронний статус: · Найменший ризик (МСОП 3.1)

title: Біологічна класифікація

Царство: Рослини (Plantae)

Клада:
Судинні рослини (Tracheophyta)
Голонасінні (Gymnosperms)

Відділ: Хвойні (Pinophyta)

Клас: Хвойні (Pinopsida)

Порядок: Соснові (Pinales)

Родина: Соснові (Pinaceae)

Рід: Сосна (Pinus)

Підрід: P. subg. Strobus

Секція: P. sect. Quinquefoliae

Підсекція: P. subsect. Strobus

Вид: Кедровий сланець (P. pumila)

title: Біноміальна назва

Біноміальна назва: Pinus pumila · (Pall.) Regel


text:
# Дашівський заказник
Да́шівський заказник — ботанічний заказник загальнодержавного значення. Розташований у межах Іллінецького району Вінницької області, у лісовому масиві на території північ від с. Білки (кв 75-76 Дашівського лісництва).
Площа 116 га. Створений у 1984 р. Перебуває у віданні ДП "Дашівське лісомисливське господарство"

## Рослинність
Охороняються ділянка переважно дубово-ясеневих насаджень з домішкою граба, явора, черешні. У трав'яному покриві зростають осока волосиста, копитняк європейський, зірочник лісовий, медунка темна, яглиця звичайна. Особливу цінність становлять цибуля ведмежа, яка утворює суцільні зарості, скополія карніолійська, любка зеленоквіткова, любка дволиста, коручка темно-червона, гніздівка звичайна, занесені до Червоної книги України.
- Білий гриб
- Метелик Медведиця сільська

## Детальний опис
За фізико-географічним районуванням України ця територія належить до Вінницько-Дашівського району області Подільського Побужжя Дністоровсько-Дніпровської лісостепової провінції Лісостепової зони. Для території, на якій розташовано заказник, характерними є хвилясті, з яругами й балками, лесові височини з сірими і темно-сірими опідзоленими ґрунтами. З геоморфологічної точки зору описувана територія являє собою підвищені сильнорозчленовані лесові акумулятивні рівнини позальодовикових областей.
Клімат території є помірно континентальним. Для нього характерне тривале, нежарке літо, і порівняно недовга, м'яка зима. Середня температура січня становить -6,5°... -6°С, липня +19°...+ 19,5°С. Річна кількість опадів складає 500-525 мм.
За геоботанічним районуванням України ця територія належить до Європейської широколистяної області, Подільсько-
Бесарабської провінції, Вінницького (Центральноподільського) округу.
Територія являє собою плоскохвплясте слаборозчленоване плато з темно-сірими лісовими ґрунтами В заказнику переважають еталонні грабово-дубові ліси яглицевої асоціації. Деревостани їх високопродуктивні (близько 500 куб.м/га) і включають такі породи, як клен, явір, ясен високий, черешня пташина. Серед масивів яглицевих лісів зустрічаються значні за площею (більше 2 га) ділянки унікальних грабово-дубових лісів ведмежоцибулевих,
занесених до "Зеленої книги України". Цибуля ведмежа - середньоєвропейський гірський вид, що утворює густий травостій покриттям 90-100 %. Постійно в даних угрупованнях зустрічаються копитняк європейський (5-8 %), зеленчхк жовтий (1-3 %), медунка темна, проліска багаторічна зуб'янка цибулева. Цибуля ведмежа має високу
життєспроможність, добре квітує й плодоносить.
Крім того, окремими фрагментами зустрічаються ділянки грабово-дубових лісів скополієвих, також внесених в "Зелену книгу України".
В "Червону книгу України" занесені і деякі інші види, що зростають в заказнику: любка дволиста і зеленоквіткова, зозулині сльози яйцеподібні, гніздівка звичайна, коручка чемерникоподібна, підсніжник білосніжний.
Загалом, заказник репрезентативно відбиває склад і структуру складних дубово-грабових лісів ведмежоцибулевих та яглицевих, які є цінним ботанічним природоохоронним об'єктом.

title: Дашівський заказник

wikitext:
{{Картка:Природоохоронна територія
  | name = Ботанічний заказник загальнодержавного значення «Дашівський»
  | image =
  | зображення_підпис =
  | ширина_зображення =300px
  | категорія_мсоп      = IV
  | map =
  | caption =
  | ширина_мапи =
  | локатор_x =
  | локатор_y =
  | розташування = {{UKR}}
[[Вінницька область]],
[[Іллінецький район]],
 на південний захід від смт [[Дашів (смт)|Дашів]]
  | nearest_city = [[Іллінці]]
  | lat_degrees = 48
  | lat_minutes = 58
  | lat_seconds = 42
  | lat_direction = N
  | long_degrees = 29
  | long_minutes = 18
  | long_seconds = 03
  | long_direction = E
  | площа = 116 [[гектар|га]]
  | заснований = 1984 р.
  | число_відвідувачів =
  | рік_відвідувачів =
  | керуюча_організація =  ДП "Дашівське лісомисливське господарство"
  | Карта розташування   = Україна Вінницька область
}}

'''Да́шівський заказник''' — [[ботанічний заказник]] загальнодержавного значення. Розташований у межах [[Іллінецький район|Іллінецького району]] [[Вінницька область|Вінницької області]], у лісовому масиві на території північ від с. Білки (кв 75-76 Дашівського лісництва).

Площа 116 га. Створений у 1984 р. Перебуває у віданні ДП "Дашівське лісомисливське господарство"

== Рослинність ==
Охороняються ділянка переважно [[дуб]]ово-[[ясен]]евих насаджень з домішкою [[граб]]а, [[явір|явора]], [[черешня|черешні]]. У трав'яному покриві зростають [[осока волосиста]], [[копитняк європейський]], [[зірочник лісовий]], [[медунка темна]], [[яглиця звичайна]]. Особливу цінність становлять [[цибуля ведмежа]], яка утворює суцільні зарості, [[скополія карніолійська]], [[любка зеленоквіткова]], [[любка дволиста]], [[коручка темно-червона]], [[гніздівка звичайна]], занесені до [[Червона книга України|Червоної книги України]].<gallery mode="nolines" widths="300" heights="200">
Файл:Білий грибок.jpg|alt=|Білий гриб
Файл:Метелик Медведиця сільська.jpg|alt=|Метелик Медведиця сільська
</gallery>

== Детальний опис ==
За фізико-географічним районуванням України ця територія належить до Вінницько-Дашівського району області Подільського Побужжя Дністоровсько-Дніпровської лісостепової провінції Лісостепової зони. Для території, на якій розташовано заказник, характерними є хвилясті, з яругами й балками, лесові височини з сірими і темно-сірими опідзоленими ґрунтами. З геоморфологічної точки зору описувана територія являє собою підвищені сильнорозчленовані лесові акумулятивні рівнини позальодовикових областей.

Клімат території є помірно континентальним. Для нього характерне тривале, нежарке літо, і порівняно недовга, м'яка зима. Середня температура січня становить -6,5°... -6°С, липня +19°...+ 19,5°С. Річна кількість опадів складає 500-525 мм.

За геоботанічним районуванням України ця територія належить до Європейської широколистяної області, Подільсько-
Бесарабської провінції, Вінницького (Центральноподільського) округу.

Територія являє собою плоскохвплясте слаборозчленоване плато з темно-сірими лісовими ґрунтами В заказнику переважають еталонні грабово-дубові ліси яглицевої асоціації. Деревостани їх високопродуктивні (близько 500 куб.м/га) і включають такі породи, як клен, явір, ясен високий, черешня пташина. Серед масивів яглицевих лісів зустрічаються значні за площею (більше 2 га) ділянки унікальних грабово-дубових лісів ведмежоцибулевих,
занесених до "Зеленої книги України". Цибуля ведмежа - середньоєвропейський гірський вид, що утворює густий травостій покриттям 90-100 %. Постійно в даних угрупованнях зустрічаються копитняк європейський (5-8 %), зеленчхк жовтий (1-3 %), медунка темна, проліска багаторічна зуб'янка цибулева. Цибуля ведмежа має високу
життєспроможність, добре квітує й плодоносить.

Крім того, окремими фрагментами зустрічаються ділянки грабово-дубових лісів скополієвих, також внесених в "Зелену книгу України".

В "Червону книгу України" занесені і деякі інші види, що зростають в заказнику: любка дволиста і зеленоквіткова, зозулині сльози яйцеподібні, гніздівка звичайна, коручка чемерникоподібна, підсніжник білосніжний.

Загалом, заказник репрезентативно відбиває склад і структуру складних дубово-грабових лісів ведмежоцибулевих та яглицевих, які є цінним ботанічним природоохоронним об'єктом.

== Джерела ==
* {{ГЕУ}}
* Наукова характеристика заказника. Автори: Старший викладач кафедри фізичної географії ВДПУ ім. М. Коцюбинського к.г.н. Гудзевич А.В., Провідний спеціаліст відділу заповідної справи Держуправління екобезпеки у Вінницькій області Царенко Н.В.

{{Природоохоронні території загальнодержавного значення в Україні}}
{{Природоохоронні території загальнодержавного значення Вінницької області}}
{{Заказники Вінницької області}}
{{Природно-заповідний фонд Іллінецького району}}

[[Категорія:Ботанічні заказники Вінницької області]]
[[Категорія:Природоохоронні об'єкти, засновані 1984]]

Розташування: Україна · Вінницька область, · Іллінецький район, · на південний захід від смт Дашів

Найближче місто: Іллінці


text:
# Верхній Таптанай
Верхній Таптана́й (рос. Верхний Таптанай) — село у складі Дульдургинського району Забайкальського краю, Росія. Входить до складу Таптанайського сільського поселення.

## Історія
Село було утворено 2014 року шляхом виділення зі складу села Таптанай.

title: Верхній Таптанай

wikitext:
{{Населений пункт Росії
 | тип             = село
 | тип_род         = села
 | назва           = Верхній Таптанай
 | назва ін.       = {{lang-ru|Верхний Таптанай}}
 | карта розташування1 = Росія Забайкальський край
 | герб            =
 | зображення         =
 | зображення_розмір  =
 | зображення_підпис  =
 | суб'єкт РФ      = [[Забайкальський край]]<br/>[[Агінський Бурятський округ]]
 | район           = [[дульдургинський район|Дульдургинський]]
 | міський округ   =
 | поселення       = [[таптанайське сільське поселення|Таптанайське]]
 | код ЗКАТУ       =
 | засноване       = [[2014]] року
 | статус          =
 | поділ           =
 | населення       =
 | поштові індекси =
 | код             =
 | lat=
 | long=
 | lat_dir=N
 | lat_deg= 50
 | lat_min= 46
 | lat_sec= 34
 | lon_dir=E
 | lon_deg= 113
 | lon_min= 48
 | lon_sec= 49
 | висота          =
 | водойма         =
 | станція         =
 | відстань о      =
 | відстань р      =
 | схема           =
 | міста-побратими =
 | день міста      =
 | адреса          =
 | вебсторінка     =
 | мер             =
 }}

'''Верхній Таптана́й''' ({{lang-ru|Верхний Таптанай}}) — [[село]] у складі [[дульдургинський район|Дульдургинського району]] [[забайкальський край|Забайкальського краю]], [[Росія]]. Входить до складу [[таптанайське сільське поселення|Таптанайського сільського поселення]].

== Історія ==
Село було утворено [[2014]] року шляхом виділення зі складу села [[Таптанай]]<ref>[https://docs.cntd.ru/document/412302945 Закон Забайкальского края от 05 мая 2014 г. № 977-ЗЗК «О преобразовании некоторых населенных пунктов Забайкальского края»] - Электронный фонд правовых и нормативно-технических документов {{ref-ru}}</ref>.

== Джерела ==
* {{Карта|M-49-48}}

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* [http://wikimapia.org/#lang=ru&lat=50.776419&lon=113.814240&z=12&show=/41161087/ru/Верхний-Таптанай На Вікімапії]

{{zabaikal-kr-geo-stub}}
{{дульдургинський район}}

[[Категорія:Населені пункти Дульдургинського району]]
[[Категорія:Села Забайкальського краю]]
[[Категорія:Населені пункти Росії, засновані 2014]]

title: село Верхній Таптанай

Суб'єкт Російської Федерації: Забайкальський край · Агінський Бурятський округ

Муніципальний район: Дульдургинський

Поселення: Таптанайське

title: Основні дані

Час заснування: 2014 року

Основні дані:
Мапа
· Верхній Таптанай · Верхній Таптанай