text:
# Пйотр Біконт
Пйотр Марек Біконт (пол. Piotr Marek Bikont, 12 травня 1955, Познань — 27 червня 2017 Сосновець) — польський кіно- і театральний режисер, журналіст, публіцист, кулінарний критик, музикант і перекладач, опозиційний активіст Народної Республіки Польща.

## Біографія

### ПНР
З 1977 року був співробітником КСС «КОР». Співпрацював з щоквартальником Puls, для якого перекладав, серед інших «Крик» Аллена Гінзберга. Будучи студентом Державної вищої школи кіно, телебачення та театру імені Леона Шіллера (ДВШКіТ) у Лодзі належав у вересні 1980 року до організаторів Незалежної студентської асоціації, у жовтні 1980 року став членом Національного засновницького комітету NZS. У 1980–1981 роках був співробітником лодзького журналу «Солідарність з Гданськом». З 13 грудня 1981 року по 12 жовтня 1982 року був інтернований у Ловіч та Квідзин відповідно. У 1982 році закінчив режисерський факультет ДВШКіТ. Далі був членом редакції «Tygodnik Mazowsze» (1982-1989). Наприкінці 80-х створив документальні фільми, присвячені польській опозиції: «Інший серпень» (1988) з Лешеком Дзюмовичем та Влодзімежем Плохарським, «Баллада про страйк» (1988) та «Історії круглого столу» (1989) з Лешеком Дзюмовичем.

### З 1989 року
З 1989 по 2001 рік був журналістом видання «Газета Виборча». У 1989 році разом з Анною Біконт видав книгу «Małe vademecum Peerelu». У 90-х також створив декілька документальних фільмів «Жнін — Париж — Венеція, тобто сцени з життя провінції» (1992-1993), «Влодзімеж Боровський» (1994), «Praffdata» (1995), «З Чечотом через небо і пекло» (1999), «Стіл без кутів» (1999). З 1992 року працював режисером театру; його постановки були поставлені, серед інших у Студійному театрі '83 Юліана Тувіма у Лодзі, Новому театрі в Лодзі, Театрі ляльок Арлекін, Силезькому театрі в Катовиці, Універсальний театр у Варшаві, Театр КТО у Кракові. Був президентом Театральної асоціації Бадув. Переклав поезію Аллена Гінсберга , п’єси та комікс Арта Шпігельмана «Маус» польською мовою. Виступав як музикант у групах «Вантажний поїзд» та «Вільне співробітництво». Разом з Робертом Макловичем створив дует кулінарних журналістів, що публікувались в тижневику «Wprost» (у 2002–2005 рр.), а потім у «Newsweek Polska» (з 2005 р.); а також засновник і з 2009 року співзасновник Вроцлавського кулінарного фестивалю «Європа на виделці»  . Разом з Макловічем видав книги: «Листи, запечатані соусом, тобто там, де найкраще годують в Польщі. Посібник» (2001), «Діалоги язика з піднебінням» (2003), «Стіл із не виламаними ногами» (2007) та поодинці: «Польща на виделці» (2005), «Польща. Кулінарний навігатор» (2007), «Єврейська кухня за Балбіною Пшепюрко» (2011). Знімався як непрофесійний кіноактор («Рік спокійного сонця» (1984), «Лейдіс» (2008), «Ідеальний хлопець для моєї дівчини» (2009), «Сніданок у ліжко» (2010). У 2010–2015 роках разом з Мацеєм Пьотром Прусом керував журналом «Собака що розмовляє».

### ДТП та смерть
Загинув 27 червня 2017 року в автокатастрофі. Похований 6 липня на Раковицькому цвинтарі у Кракові.

## Приватне життя
Був одружений з оглядачкою Анною Біконт, з якою мав двох дітей: Манюху Біконт — антропологиню та художницю, та Александру Біконт, після чого одружився з актрисою Мірославою Ольбіньською.

## Відзнаки
- Офіцерський хрест ордена Відродження Польщі —  2008 рік[14]

title: Пйотр Біконт

wikitext:
{{Особа
|ім'я                 = Пйотр Біконт
|оригінал імені       = Piotr Bikont
|зображення           = Piotr Bikont.jpg
|ім'я при народженні  = Пйотр Марек Біконт
|дружина              = Анна Біконт, Мірослава Ольбіньська
|діти                 = Манюха Біконт, Александра Біконт
}}
[[Файл:Bikont_i_makłowicz.JPG|міні|240x240пкс| З Робертом Макловичем (2007)]]
[[Файл:Grave_of_Piotr_Bikont_(Polish_journalist),_Rakowice_Cemetery,_26_Rakowicka_street,_Krakow,_Poland.jpg|міні|360x360пкс| [[Краків]], [[Раковицький цвинтар]].<br />Могила Пйотра Біконта. ]]
'''Пйотр Марек Біконт''' ({{Lang-pl|Piotr Marek Bikont}}, [[12 травня]] [[1955]], [[Познань]] — [[27 червня]] [[2017]]{{R|senior}}  [[Сосновець]]<ref>{{Citation|inventor=Fakt.pl|title=Polski dziennikarz i krytyk kulinarny nie żyje|date=2017-06-27|url=http://www.fakt.pl/wydarzenia/polska/nie-zyje-piotr-bikont-dziennikarz-zginal-w-wypadku-samochodowym/3zcb5rx}}</ref>) — польський кіно- і театральний [[режисер]], журналіст, публіцист, [[Кулінарія|кулінарний]] критик, музикант і перекладач, опозиційний активіст [[Польська Народна Республіка|Народної Республіки Польща]].

== Біографія ==

=== ПНР ===
З 1977 року був співробітником [[Комітет Суспільної Самооборони «КОР»|КСС «КОР»]]. Співпрацював з щоквартальником Puls, для якого перекладав, серед інших ''[[Крик (поема)|«Крик»]]'' [[Аллен Гінзберг|Аллена Гінзберга]]. Будучи студентом [[Кіношкола в Лодзі|Державної вищої школи кіно, телебачення та театру імені Леона Шіллера]] (ДВШКіТ) у Лодзі належав у вересні 1980 року до організаторів Незалежної студентської асоціації, у жовтні 1980 року став членом Національного засновницького комітету NZS. У 1980–1981 роках був співробітником лодзького журналу «''Солідарність'' ''з Гданськом''». З 13 грудня 1981 року по 12 жовтня 1982 року був інтернований у Ловіч та Квідзин відповідно. У 1982 році закінчив режисерський факультет ДВШКіТ. Далі був членом редакції «Tygodnik Mazowsze» (1982-1989). Наприкінці 80-х створив документальні фільми, присвячені польській опозиції: «''Інший серпень»'' (1988) з Лешеком Дзюмовичем та Влодзімежем Плохарським, «Баллада ''про страйк»'' (1988) та «''Історії круглого столу»'' (1989) з Лешеком Дзюмовичем.

=== З 1989 року ===
З 1989 по 2001 рік був журналістом видання «[[Газета Виборча]]». У 1989 році разом з Анною Біконт видав книгу «''Małe vademecum Peerelu»''. У 90-х також створив декілька документальних фільмів ''«Жнін — Париж — Венеція, тобто сцени з життя провінції»'' (1992-1993), «''Влодзімеж Боровський»'' (1994), «''Praffdata»'' (1995), «З ''Чечотом через небо і пекло»'' (1999), «Стіл ''без кутів»'' (1999). З 1992 року працював режисером театру; його постановки були поставлені, серед інших у Студійному театрі '83 Юліана Тувіма у Лодзі, Новому театрі в Лодзі, Театрі ляльок Арлекін, [[Сілезький театр|Силезькому театрі]] в Катовиці, Універсальний театр у Варшаві, Театр КТО у Кракові<ref>{{Cite web|url=http://www.e-teatr.pl/pl/osoby/7447,karierateatr.html#start|title=Piotr Bikont}}</ref>. Був президентом Театральної асоціації Бадув<ref>{{Cite web|url=http://www.e-teatr.pl/pl/repertuar/BADSTB,teatr.html|title=Stowarzyszenie Teatralne Badów}}</ref>. Переклав поезію [[Аллен Гінзберг|Аллена Гінсберга]] <ref name="slady">{{Cite web|url=http://lodz.wyborcza.pl/lodz/7,44788,22026376,lodzkie-slady-piotra-bikonta-ostatni-mohikanin-dokumentu.html|title=Łódzkie ślady Piotra Bikonta. Ostatni Mohikanin Dokumentu|date=2017-06-30}}</ref>, п’єси та комікс Арта Шпігельмана «''Маус»'' польською мовою. Виступав як музикант у групах «Вантажний поїзд» та «Вільне співробітництво»<ref>[http://piecart.pl/free-cooperation-0 Free Cooperation – reaktywacja] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20191112083311/http://piecart.pl/free-cooperation-0 |date=12 листопада 2019 }}. piecart.pl [dostęp 2019-04-05]</ref>{{R|pozegnanie}}. Разом з Робертом Макловичем створив дует кулінарних журналістів, що публікувались в тижневику [[Wprost (тижневик)|«Wprost»]] (у 2002–2005 рр.), а потім у «Newsweek Polska» (з 2005 р.); а також засновник і з 2009 року співзасновник Вроцлавського кулінарного фестивалю «Європа на виделці» {{R|widelec}} . Разом з Макловічем видав книги: «''Листи, запечатані соусом, тобто там, де найкраще годують в Польщі. Посібник»'' (2001), ''«Діалоги язика з піднебінням»'' (2003), ''«Стіл із не виламаними ногами»'' (2007) та поодинці: ''«Польща на виделці»'' (2005), ''«Польща. Кулінарний навігатор»'' (2007), ''«Єврейська кухня за Балбіною Пшепюрко»'' (2011). Знімався як непрофесійний кіноактор (''[[Рік спокійного сонця (фільм)|«Рік спокійного сонця»]]'' (1984), ''«Лейдіс»'' (2008), ''«Ідеальний хлопець для моєї дівчини»'' (2009), ''«Сніданок у ліжко»'' (2010). У 2010–2015 роках разом з Мацеєм Пьотром Прусом керував журналом «Собака що розмовляє»''.

=== ДТП та смерть ===
Загинув 27 червня 2017 року в автокатастрофі{{R|senior}}. Похований 6 липня на [[Раковицький цвинтар|Раковицькому цвинтарі]] у Кракові{{R|pozegnanie}}.

== Приватне життя ==
Був одружений з оглядачкою Анною Біконт, з якою мав двох дітей: Манюху Біконт — антропологиню та художницю, та Александру Біконт{{R|wyborcza}}, після чого одружився з актрисою Мірославою Ольбіньською.

== Відзнаки ==
* [[Орден Відродження Польщі|Офіцерський хрест ордена Відродження Польщі]] —  2008 рік{{R|OOP}}

== Примітки ==
{{reflist|2|refs=
<ref name="senior">{{cite web|url = http://www.ludzie.senior.pl/137,0,Piotr-Bikont-nie-zyje,26563.html|назва = Piotr Bikont nie żyje|автор = |мова = pl|дата = 28 червня 2017|вебсайт = ludzie.senior.pl|видавець = |url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 28 червня 2017}}</ref>
<ref name="wyborcza">{{cite web|url = http://wyborcza.pl/7,113768,21934230,maniucha-bikont-objawienie-polskiej-sceny-folkowej-tata-zazdrosci.html|назва = Maniucha Bikont, objawienie polskiej sceny folkowej. Tata zazdrości jej muzycznych eskapad, z mamą spiera się o stosunek wsi do Żydów|автор = Anna S. Dębowska|мова = pl|дата = 8 червня 2017|вебсайт = wyborcza.pl|видавець = |url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 28 червня 2017}}</ref>
<ref name="widelec">{{cite web|url = http://enw.smakiwroclawia.pl/|назва = Europa na widelcu|автор = |мова = pl|дата = |вебсайт = enw.smakiwroclawia.pl|видавець = |url-архіву = https://web.archive.org/web/20170628060752/http://enw.smakiwroclawia.pl/|дата-архіву =  28 червня 2017|мертвий-url = ні|дата-доступу = 28 червня 2017}}</ref>
<ref name="OOP">{{Monitor Polski|2008|33|293}} — pkt 1. {{ref-pl}}</ref>
<ref name="pozegnanie">{{cite web|url = http://krakow.wyborcza.pl/krakow/7,44425,22052217,pozegnanie-piotr-bikont-1955-2017-miescil-wszystkie-swiaty.html|назва = Pożegnanie. Piotr Bikont 1955-2017. Mieścił wszystkie światy|автор = |мова = pl|дата = 5 липня 2017|вебсайт = krakow.wyborcza.pl|видавець = |url-архіву = |дата-архіву = |мертвий-url = ні|дата-доступу = 6 липня 2017}}</ref>
}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20070203010757/http://newsweek.redakcja.pl/blogi/blog.asp?AutorBloga=Bikont_Maklowicz „Między nożem a widelcem”] — blog Piotra Bikonta i Roberta Makłowicza (archiwum) {{ref-pl}}
* [http://www.filmpolski.pl/fp/index.php?osoba=114287= Piotr Bikont na zdjęciach] — w bazie Filmoteki Narodowej «Fototeka» {{ref-pl}}

== Джерела ==

* Владимир Домагальський, Радослав Петерман ''Студент ’81.'' ''НЗС в очах партії та СБ.'' ''Вибір вихідних текстів'' , ред. Архів Опозиції Незалежності, Лодзь 2006, за покажчиком
* ''Незалежність коштує найбільше.'' ''Повідомлення учасників демократичної опозиції у Лоді 1976–1980 років'' , ред. IPN, лод 2008 (там біографія, с. 61)
* [http://www.filmpolski.pl/fp/index.php/114287 Пйотр Біконт у базі даних filmpolski.pl]

{{Бібліоінформація}}

[[Категорія:Поховані на Раковицькому цвинтарі]]
[[Категорія:Померли 2017]]
[[Категорія:Народились 1955]]
[[Категорія:Уродженці Познані]]
[[Категорія:Польські журналісти]]
[[Категорія:Польські театральні режисери]]
[[Категорія:Польські кінорежисери]]
[[Категорія:Випускники Кіношколи в Лодзі]]

title: Piotr Bikont

Ім'я при народженні: Пйотр Марек Біконт

Народився: 12 травня 1955 · Познань, Польська Народна Республіка

Помер: 27 червня 2017 (62 роки) · Сосновець, Сілезьке воєводство, Республіка Польща · ·автомобільна аварія

Поховання: Раковицький цвинтар

Країна: Республіка Польща

Діяльність: журналіст, актор, театральний режисер, кінорежисер, режисер, публіцист

Галузь: публіцистика, журналістика, постановкаd і кінорежисураd

Alma mater: Лодзька кіношкола

Знання мов: польська

У шлюбі з: Анна Біконт, Мірослава Ольбіньська

Діти: Манюха Біконт, Александра Біконт

Нагороди: офіцерський хрест ордена Відродження Польщі


text:
# Ми (фільм, 2019)
«Ми» (англ. Us) — американський фільм жахів, американського режисера і актора Джордана Піла. Світова прем'єра фільму відбулася 8 березня 2019 року на кінофестивалі SXSW. На широкі екрани фільм вийшов 22 березня 2019 року, прем'єра в Україні — 28 березня 2019.
Аделеїда та Гейб Вілсони разом з двома дітьми вирушають на відпочинок. Вони оселяються в будинку на узбережжі Каліфорнії, де колись жила Аделаїда. Згодом поблизу будинку з'являються незнайомці, що виявляються копіями Вілсонів і лишається тільки здогадуватись чого вони хочуть.

## Сюжет
Фільм починається зазначенням, що під поверхнею США пролягає безліч тунелів, призначення яких невідоме. В 1986 року маленька Аделаїда Томас відпочиває з батьками в парку розваг. Оскільки батьки ігнорують її прохання, Аделаїда непомітно відходить на пляж, де бачить атракціон — дзеркальний лабіринт. Блукаючи між дзеркал, дівчинка бачить своє відображення, але скоро на свій жах розуміє, що це її жива копія. В цей час у США відбувається акція — живий ланцюг єднання від Атлантичного до Тихого океану, зібраний задля подолання голоду.
В сучасності доросла Аделаїда приїжджає зі своїм чоловіком Гейбом Вілсоном та їхніми дітьми, дочкою Зорою та сином Джейсоном, до будинку в Санта-Крузі, де жила в дитинстві. Гейб каже про пляж, що змушує Аделаїду згадати той випадок з атракціоном, після якого вона на якийсь час оніміла. Гейб, прагнучи справити враження на своїх друзів Джоша та Кітті Тайлер, купує човен і не зважає на відмову Аделаїди поїхати з ним. Врешті родина їде на пляж і дорогою бачить як «швидка» забирає скривавленого чоловіка. На пляжі Джейсон бачить той самий атракціон, а поруч закривавленого чоловіка, якого інші не помічають. Кітті в розмові з Аделаїдою зауважує, що останнім часом стається багато дивних збігів. Джейсон не розповідає що бачив на пляжі, але робить малюнок того випадку. Аделаїда боїться, що знову зустріне свою копію, цей страх переслідує її, але Гейб запевняє, що захистить дружну.
Раптом у будинку зникає світло, а на подвір'ї виникають четверо незнайомців. Гейб намагається злякати їх битою, але ті вламуються до будинку. Дивлячись на незнайомців, Вілсони з жахом розуміють, що ті виглядають точно як вони. Копія Аделаїди, що називає себе Ред, розповідає про дівчину, в якої була тінь. Усе, що робила дівчина, її тінь мусила повторювати, навіть якщо не бажала. Так, тіні довелося вийти заміж за нелюба та народити дітей, яких вона не хотіла. Потім Ред приковує Аделаїду наручниками до столу, Зору переслідує її копія Умбра, Гейба витягає на вулицю Абрагам, а Джейсон змушений гратися з Плутоном у шафі.
Умбру відволікає сусід, якого вона коле ножицями. Скориставшись цим, Зора тікає. Абрагам кидає Гейба в мішок і везе кудись на човні, але йому вдається звільнитись і убити Абрагама гвинтом човна. Джейсон виявляє, що Плутон повторює його дії, тож хлопчик відволікає Плутона за допомогою фокусу і замикає в шафі. Ред відволікається на крики Плутона, тоді Аделаїда тікає і приєднується до решти родини. Вілсони відпливають на човні, лишивши Ред і Плутона на пристані.
Вілсони шукають прихистку в будинку Тайлерів, але виявляють, що ті вбиті своїми двійниками. Вілсони вбивають двійників Тайлерів і з місцевих новин дізнаються, що по всіх Сполучених Штатах виникають двійники, котрі вбивають людей. Ці двійники з'єднують руки разом, утворюючи людський ланцюг.
Вілсони забирають авто Тайлерів, але їх переслідує Умбра, поки не падає під авто, зламавши собі хребта. На світанку Вілсони прибувають на набережну Санта-Круз, де знаходять власне покинуте авто. Плутон намагається вбити Вілсонів, підпаливши розлитий бензин, але Джейсон, пам'ятаючи, що Плутон повторює кожен його рух, змушує двійника зайти в полум'я та згоріти живцем. Та несподівано з'являється Ред і викрадає Джейсона.
Зора та Гейб ховаються в кареті швидкої допомоги. Аделаїда здогадується, що Ред забрала її сина до атракціону з дзеркалами. Там вона знаходить спуск у підземелля, наповнене білими кроликами. Ред розповідає, що тут жили двійники, харчуючись кроликами. Двійників створив уряд США аби контролювати людей на поверхні, проте вийшло навпаки, адже двійники не мали душі. Протягом багатьох поколінь двійники жили під землею, безглуздо повторюючи дій своїх оригіналів, доки Ред не організувала їхню втечу. Аделаїді вдається вбити Ред, вона знаходить Джейсона, захованого в шафці, і обіцяє йому, що все стане, як раніше.
Вілсони покидають місто. Але в дорозі Аделаїда пригадує, що вона — Ред. Насправді в дитинстві вона забрала Аделаїду в підземелля, а сама зайняла її місце на поверхні. Джейсон з острахом дивиться на матір і одягає маску. Тим часом ланцюг єднання продовжує стояти від океану до океану.

## У ролях
| Актор               | Роль                  |
| ------------------- | --------------------- |
| Люпіта Ніонго       | Аделаїда Вілсон/Ред   |
| Вінстон Дюк         | Гейб Вілсон/Абрагам   |
| Шахаді Райт Джозеф  | Зора Вілсон/Амбра     |
| Еван Алекс          | Джейсон Вілсон/Плутон |
| Елізабет Мосс       | Кітті Тайлер/Далія    |
| Тім Гайдекер        | Джош Тайлер/Текс      |
| Ях'я Абдул-Матін II | Расел Томас/Вейланд   |
| Анна Діоп           | Рейн Томас/Ерту       |
| Кара Гейворд        | Ненсі/Сід             |
| Дастін Ібарра       | Трой/Бренд            |

## Оцінки й відгуки
На агрегаторі Rotten Tomatoes фільм зібрав 93 % схвальних рецензій кінокритиків з середньою оцінкою 7,9/10. На Metacritic середньозважена оцінка критиків складає 81/100.
Згідно зі Стефані Захарек із «Time», фільм гарно виглядає, але неясно що він хоче сказати. «Ми» перевантажено метафорами щодо сприйняття інших людей, расизму та єдності пригноблених і роз'єднання гнобителів. «Одна справа, коли фільм присоромлює вас, залишаючи невпевненими щодо себе та свого місця у світі; зовсім інше — це змушувати вас замислюватися, що саме намагається сказати режисер своїм грізним словесним і візуальним словником».
Дебора Росс із «The Spectator» відгукнулася, що початок фільму збентежує та змушує з нетерпінням очікувати що станеться далі, проте другий акт частіше нудний, ніж страшний. Можна здогадуватися, що Вілсони самі є двійниками своїх багатших друзів, що тунелі під Америкою — це посилання на нижчий прошарок суспільства чи підземну залізницю, якою в XIX столітті тікали раби. Та фільм робить надто мало, щоб поєднати всі натяки. «Ніонго зачаровує, і коли її двійниця вперше заговорила, ніби бритва застрягла в її горлі, кров стигне. Є дивовижна сцена з Елізабет Мосс… Також саундтрек (хіп-хоп гімни, африканські ритми) чудовий. Але нічого не в'яжеться. Моменти гумору вставлені невміло. Двійники ніколи не є чимось більшим, ніж посередні зомбі. А алюзії на Біблію та кроликів (це перевершує навіть „Фаворитку“) ніколи не складаються».
На думку Ганни Джіорджіс із «The Atlantic», «Ми» — це тонкий докір Голлівуду за те, що темношкірим акторам насправді важко реалізувати там свій талант, адже гра Люпіти Ніонго (відомої за «12 років рабства» та «Чорна пантера») в обох ролях Аделаїди та Ред дійсно майстерна.
Марк Кермод у рецензії для «The Guardian» відзначив, що актори фільму «Ми» чудового грають, а рухи двійників мають хорошу хореографію. Фільм переходить то до домашнього ситкому, то до соціополітичного шокування. «Ми» наповнено натяками на майбутні події, одноразовими репліками, які спритно створюють одкровення наприкінці дня; імітовані людські жести двійників, нагадують сатиру на «Світанок мерців» Джорджа Ромеро. Музика Джеррі Голдсміта із «Омена», «Luniz», Мінні Ріпертон і (найяскравіше) «NWA», створюють кумедно-жахливу атмосферу, що доповнює дію на екрані. «Це класична історія повернення пригноблених у манері Джекіла та Гайда (у кожного є тінь, темна сторона) чи ширша притча про паразитарні стосунки заможного суспільства з прихованим нижчим класом… Важливо те, що Піл дозволяє своїй аудиторії грати в обох напрямках — щоб самим вирішити, що такого страшного в цих підземних видіннях і привидах, які вони породжують».

wikiname: ukwiki

title: Ми (фільм, 2019)

in_language: uk

wikitext:
{{фільм
| рік = 2019
| дата виходу = 22 березня 2019 (США)
28 березня (Україна)
| плакат=Ми (фільм, 2019), постер.jpg
| зображення розмір = 200px
| підпис            =
| тривалість=116 хв.|мова=[[англійська]]
| країна=[[США]]
| кошторис=$20 мільйонів
| касові збори=$255 мільйони<ref name="BOM">{{cite web|url=https://www.boxofficemojo.com/movies/?id=untitledjordanpeele.htm|title=Us (2019)|website=[[Box Office Mojo]]|access-date=25 червня 2019|archive-date=6 червня 2017|archive-url=https://web.archive.org/web/20170606104904/https://www.boxofficemojo.com/movies/?id=untitledjordanpeele.htm}}</ref> }}

'''«Ми»''' ({{lang-en|Us}}) — [[США|американський]] [[фільм жахів]], американського режисера і актора [[Джордан Піл|Джордана Піла]]. Світова прем'єра фільму відбулася 8 березня 2019 року на кінофестивалі [[South by Southwest|SXSW]]. На широкі екрани фільм вийшов [[22 березня]] [[2019]] року, прем'єра в Україні — [[28 березня]] [[2019]].

Аделеїда та Гейб Вілсони разом з двома дітьми вирушають на відпочинок. Вони оселяються в будинку на узбережжі Каліфорнії, де колись жила Аделаїда. Згодом поблизу будинку з'являються незнайомці, що виявляються копіями Вілсонів і лишається тільки здогадуватись чого вони хочуть.

== Сюжет ==
Фільм починається зазначенням, що під поверхнею США пролягає безліч тунелів, призначення яких невідоме. В 1986 року маленька Аделаїда Томас відпочиває з батьками в парку розваг. Оскільки батьки ігнорують її прохання, Аделаїда непомітно відходить на пляж, де бачить атракціон — дзеркальний лабіринт. Блукаючи між дзеркал, дівчинка бачить своє відображення, але скоро на свій жах розуміє, що це її жива копія. В цей час у США відбувається акція — живий ланцюг єднання від Атлантичного до Тихого океану, зібраний задля подолання голоду.

В сучасності доросла Аделаїда приїжджає зі своїм чоловіком Гейбом Вілсоном та їхніми дітьми, дочкою Зорою та сином Джейсоном, до будинку в Санта-Крузі, де жила в дитинстві. Гейб каже про пляж, що змушує Аделаїду згадати той випадок з атракціоном, після якого вона на якийсь час оніміла. Гейб, прагнучи справити враження на своїх друзів Джоша та Кітті Тайлер, купує човен і не зважає на відмову Аделаїди поїхати з ним. Врешті родина їде на пляж і дорогою бачить як «швидка» забирає скривавленого чоловіка. На пляжі Джейсон бачить той самий атракціон, а поруч закривавленого чоловіка, якого інші не помічають. Кітті в розмові з Аделаїдою зауважує, що останнім часом стається багато дивних збігів. Джейсон не розповідає що бачив на пляжі, але робить малюнок того випадку. Аделаїда боїться, що знову зустріне свою копію, цей страх переслідує її, але Гейб запевняє, що захистить дружну.

Раптом у будинку зникає світло, а на подвір'ї виникають четверо незнайомців. Гейб намагається злякати їх битою, але ті вламуються до будинку. Дивлячись на незнайомців, Вілсони з жахом розуміють, що ті виглядають точно як вони. Копія Аделаїди, що називає себе Ред, розповідає про дівчину, в якої була тінь. Усе, що робила дівчина, її тінь мусила повторювати, навіть якщо не бажала. Так, тіні довелося вийти заміж за нелюба та народити дітей, яких вона не хотіла. Потім Ред приковує Аделаїду наручниками до столу, Зору переслідує її копія Умбра, Гейба витягає на вулицю Абрагам, а Джейсон змушений гратися з Плутоном у шафі.

Умбру відволікає сусід, якого вона коле ножицями. Скориставшись цим, Зора тікає. Абрагам кидає Гейба в мішок і везе кудись на човні, але йому вдається звільнитись і убити Абрагама гвинтом човна. Джейсон виявляє, що Плутон повторює його дії, тож хлопчик відволікає Плутона за допомогою фокусу і замикає в шафі. Ред відволікається на крики Плутона, тоді Аделаїда тікає і приєднується до решти родини. Вілсони відпливають на човні, лишивши Ред і Плутона на пристані.

Вілсони шукають прихистку в будинку Тайлерів, але виявляють, що ті вбиті своїми двійниками. Вілсони вбивають двійників Тайлерів і з місцевих новин дізнаються, що по всіх Сполучених Штатах виникають двійники, котрі вбивають людей. Ці двійники з'єднують руки разом, утворюючи людський ланцюг.

Вілсони забирають авто Тайлерів, але їх переслідує Умбра, поки не падає під авто, зламавши собі хребта. На світанку Вілсони прибувають на набережну Санта-Круз, де знаходять власне покинуте авто. Плутон намагається вбити Вілсонів, підпаливши розлитий бензин, але Джейсон, пам'ятаючи, що Плутон повторює кожен його рух, змушує двійника зайти в полум'я та згоріти живцем. Та несподівано з'являється Ред і викрадає Джейсона.

Зора та Гейб ховаються в кареті швидкої допомоги. Аделаїда здогадується, що Ред забрала її сина до атракціону з дзеркалами. Там вона знаходить спуск у підземелля, наповнене білими кроликами. Ред розповідає, що тут жили двійники, харчуючись кроликами. Двійників створив уряд США аби контролювати людей на поверхні, проте вийшло навпаки, адже двійники не мали душі. Протягом багатьох поколінь двійники жили під землею, безглуздо повторюючи дій своїх оригіналів, доки Ред не організувала їхню втечу. Аделаїді вдається вбити Ред, вона знаходить Джейсона, захованого в шафці, і обіцяє йому, що все стане, як раніше.

Вілсони покидають місто. Але в дорозі Аделаїда пригадує, що вона — Ред. Насправді в дитинстві вона забрала Аделаїду в підземелля, а сама зайняла її місце на поверхні. Джейсон з острахом дивиться на матір і одягає маску. Тим часом ланцюг єднання продовжує стояти від океану до океану.

== У ролях ==
{{УРоляхВерх}}
{{УРолях|[[Люпіта Ніонго]]||Аделаїда Вілсон/Ред}}
{{УРолях|[[Вінстон Дюк]]||Гейб Вілсон/Абрагам}}
{{УРолях|Шахаді Райт Джозеф||Зора Вілсон/Амбра}}
{{УРолях|Еван Алекс||Джейсон Вілсон/Плутон}}
{{УРолях|[[Елізабет Мосс]]||Кітті Тайлер/Далія}}
{{УРолях|[[Тім Гайдекер]]||Джош Тайлер/Текс}}
{{УРолях|[[Ях'я Абдул-Матін II]]||Расел Томас/Вейланд}}
{{УРолях|[[Анна Діоп]]||Рейн Томас/Ерту}}
{{УРолях|[[Кара Гейворд]]||Ненсі/Сід}}
{{УРолях|[[Дастін Ібарра]]||Трой/Бренд}}
{{УРоляхНиз}}

== Оцінки й відгуки ==
На агрегаторі [[Rotten Tomatoes]] фільм зібрав 93 % схвальних рецензій кінокритиків з середньою оцінкою 7,9/10<ref>{{Citation|title=Us|url=https://www.rottentomatoes.com/m/us_2019|accessdate=2021-11-02|language=en|archive-date=21 березня 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20210321215300/https://www.rottentomatoes.com/m/us_2019}}</ref>. На [[Metacritic]] середньозважена оцінка критиків складає 81/100<ref>{{Citation|title=Us|url=https://www.metacritic.com/movie/us|accessdate=2021-11-02|archive-date=20 листопада 2020|archive-url=https://web.archive.org/web/20201120162657/https://www.metacritic.com/movie/us}}</ref>.

Згідно зі Стефані Захарек із «[[Тайм (журнал)|Time]]», фільм гарно виглядає, але неясно що він хоче сказати. «Ми» перевантажено метафорами щодо сприйняття інших людей, расизму та єдності пригноблених і роз'єднання гнобителів. «Одна справа, коли фільм присоромлює вас, залишаючи невпевненими щодо себе та свого місця у світі; зовсім інше — це змушувати вас замислюватися, що саме намагається сказати режисер своїм грізним словесним і візуальним словником»<ref>{{Cite web|title=Review: Jordan Peele's Us Is Dazzling to Look At. But What Is It Trying to Say?|url=https://time.com/5552617/review-us-jordan-peele/|website=Time|accessdate=2021-11-02|language=en|archive-date=2 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211102074859/https://time.com/5552617/review-us-jordan-peele/}}</ref>.

Дебора Росс із «The Spectator» відгукнулася, що початок фільму збентежує та змушує з нетерпінням очікувати що станеться далі, проте другий акт частіше нудний, ніж страшний. Можна здогадуватися, що Вілсони самі є двійниками своїх багатших друзів, що тунелі під Америкою — це посилання на нижчий прошарок суспільства чи підземну залізницю, якою в XIX столітті тікали раби. Та фільм робить надто мало, щоб поєднати всі натяки. «Ніонго зачаровує, і коли її двійниця вперше заговорила, ніби бритва застрягла в її горлі, кров стигне. Є дивовижна сцена з Елізабет Мосс… Також саундтрек (хіп-хоп гімни, африканські ритми) чудовий. Але нічого не в'яжеться. Моменти гумору вставлені невміло. Двійники ніколи не є чимось більшим, ніж посередні [[зомбі]]. А алюзії на [[Біблія|Біблію]] та кроликів (це перевершує навіть „<nowiki/>[[Фаворитка (фільм, 2018)|Фаворитку]]<nowiki/>“) ніколи не складаються»<ref>{{Cite web|title=Double trouble {{!}} 21 March 2019 {{!}} The Spectator|url=https://www.spectator.co.uk/article/double-trouble-21-march-2019|website=www.spectator.co.uk|accessdate=2021-11-02|language=en|first=Deborah|last=Ross|archive-date=2 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211102074859/https://www.spectator.co.uk/article/double-trouble-21-march-2019}}</ref>.

На думку Ганни Джіорджіс із «[[The Atlantic]]», «Ми» — це тонкий докір Голлівуду за те, що темношкірим акторам насправді важко реалізувати там свій талант, адже гра Люпіти Ніонго (відомої за «[[12 років рабства (фільм)|12 років рабства]]» та «[[Чорна Пантера (фільм, 2018)|Чорна пантера]]») в обох ролях Аделаїди та Ред дійсно майстерна<ref>{{Cite web|title=The Kinetic Horror of Lupita Nyong’o's 'Us' Performance|url=https://www.theatlantic.com/entertainment/archive/2019/03/lupita-nyongo-in-jordan-peeles-us-terrifying/585649/|website=The Atlantic|date=2019-03-26|accessdate=2021-11-02|language=en|first=Hannah|last=Giorgis|archive-date=2 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211102074858/https://www.theatlantic.com/entertainment/archive/2019/03/lupita-nyongo-in-jordan-peeles-us-terrifying/585649/}}</ref>.

Марк Кермод у рецензії для «[[Ґардіан (газета)|The Guardian]]» відзначив, що актори фільму «Ми» чудового грають, а рухи двійників мають хорошу хореографію. Фільм переходить то до домашнього [[ситком]]у, то до соціополітичного шокування. «Ми» наповнено натяками на майбутні події, одноразовими репліками, які спритно створюють одкровення наприкінці дня; імітовані людські жести двійників, нагадують сатиру на «<nowiki/>[[Світанок мерців (фільм, 1978)|Світанок мерців]]<nowiki/>» [[Джордж Ромеро|Джорджа Ромеро]]. Музика [[Джеррі Голдсміт]]а із «[[Омен (фільм, 2006)|Омена]]», «[[Luniz]]», [[Мінні Ріпертон]] і (найяскравіше) «[[N.W.A|NWA]]», створюють кумедно-жахливу атмосферу, що доповнює дію на екрані. «Це класична історія повернення пригноблених у манері [[Химерна пригода з доктором Джекілом та містером Гайдом|Джекіла та Гайда]] (у кожного є тінь, темна сторона) чи ширша притча про паразитарні стосунки заможного суспільства з прихованим нижчим класом… Важливо те, що Піл дозволяє своїй аудиторії грати в обох напрямках — щоб самим вирішити, що такого страшного в цих підземних видіннях і привидах, які вони породжують»<ref>{{Cite web|title=Us review – a terrific horror tale from Jordan Peele|url=http://www.theguardian.com/film/2019/mar/24/us-review-jordan-peele-lupita-nyongo|website=the Guardian|date=2019-03-24|accessdate=2021-11-02|language=en|archive-date=5 листопада 2021|archive-url=https://web.archive.org/web/20211105041735/https://www.theguardian.com/film/2019/mar/24/us-review-jordan-peele-lupita-nyongo}}</ref>.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{Official website}}
* {{IMDB title|6857112}}

{{Премія «Вибір критиків» за найкращий науково-фантастичний фільм/хоррор}}
{{USA-film-stub}}

{{Бібліоінформація}}

{{Портали|Кінематограф}}
[[Категорія:Фільми США 2019]]
[[Категорія:Фільми жахів 2019]]
[[Категорія:Фільми англійською мовою]]
[[Категорія:Фільми жахів США]]
[[Категорія:Містичні фільми]]
[[Категорія:Фільми Universal Pictures]]
[[Категорія:Фільми, дія яких відбувається на пляжі]]

title: англ. Us

Жанр: фільм-трилер, горор, психологічний хорор, бойовик і науково-фантастичний фільм

Режисер: Джордан Піл

Продюсер: Джейсон Блум, Аєн Куперd, Шон Маккітрікd і Джордан Піл

Сценарист: Джордан Піл

У головних · ролях: Люпіта Ніонго, Вінстон Дюкd, Елізабет Мосс, Яг'я Абдул-Матін II, Тім Гайдекер, Анна Діоп, Kara Haywardd, K Lald, Slim Khezrid, Shahadi Wright Josephd, Evan Alexd, Cali Sheldond, Noelle Sheldond, Napiera Grovesd і Ніколь Річі

Оператор: Mike Gioulakisd

Композитор: Майкл Абелсd

Художник: Рут де Йонгd і Florencia Martind

Кінокомпанія: Blumhouse Productions і Monkeypaw Productionsd

Дистриб'ютор: Universal Pictures і UIP-Dunafilmd

Мова: англійська

Країна: США

Дата виходу: 22 березня 2019 (США) · 28 березня (Україна)

Кошторис: $20 мільйонів

Касові збори: $255 мільйони


text:
# Гермод
Гермод («Хоробрий») — персонаж скандинавської міфології, один з асів, посланець Одіна. Фігурує у «Видінні Гюльві» Сноррі Стурлусона.
Після того, як було вбито Бальдра, Одін вирішив повернути його до Асґарду з царства мертвих Гельгейм. Для цього він дав Гермодові свого коня Слейпніра та наказав вирушити до володарки мервих Гель й запропонувати їй викуп за Бальдра. Гель погодилася відпустити його, якщо весь світ, всі речі та істоти в ньому будуть оплакувати Бальдра. Але втрутився Локі, перетворившись на велетунку, яка відмовилась оплакувати Бальдра, й Бальдр лишився у світі мертвих. Перед від'їздом Гермода Бальдр передав через нього Одінові перстень Драупнір, який було поховано разом з ним.

title: Гермод

wikitext:
{{Міфічний персонаж}}
'''Гермод''' (''«Хоробрий»'') — персонаж [[Германо-скандинавська міфологія|скандинавської міфології]], один з [[Аси (боги)|асів]], посланець [[Одін]]а. Фігурує у «[[Видіння Гюльві|Видінні Гюльві]]» [[Сноррі Стурлусон]]а.

[[Файл:Treated_NKS_hermodr.jpg|thumb|Зустріч Гермода з Бальдром та Гель|альт=|ліворуч]]

Після того, як було вбито [[Бальдр]]а, Одін вирішив повернути його до [[Асгард|Асґарду]] з царства мертвих [[Гельгейм]]. Для цього він дав Гермодові свого коня [[Слейпнір]]а та наказав вирушити до володарки мервих [[Гель (міфологія)|Гель]] й запропонувати їй викуп за Бальдра. Гель погодилася відпустити його, якщо весь світ, всі речі та істоти в ньому будуть оплакувати Бальдра. Але втрутився [[Локі]], перетворившись на велетунку, яка відмовилась оплакувати Бальдра, й Бальдр лишився у світі мертвих. Перед від'їздом Гермода Бальдр передав через нього Одінові перстень [[Драупнір]], який було поховано разом з ним.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Byock, Jesse (Trans.) (2005). ''The Prose Edda''. Penguin Classics. ISBN 0-14-044755-5
* Orchard, Andy (1997). ''Dictionary of Norse Myth and Legend''. Cassell. ISBN 0-304-34520-2
* {{Cite web|title=Скандинавський бог Хермод — вісник і посланець богів. Германо-скандинавська міфологія|url=https://web.archive.org/web/20201024112204/https://supermif.com/skand/hermod_.html|website=web.archive.org|date=2020-10-24|accessdate=2021-02-13}}

{{Norse-myth-stub}}
{{Германо-скандинавська міфологія}}

[[Категорія:Германо-скандинавська міфологія]]
[[Категорія:Аси (боги)]]
[[Категорія:Сини Одіна]]
[[Категорія:Скандинавські боги]]

title: Гермод

Батько: Одін

Брати/сестри: Бальдр, Гьод, Брагі, Тор, Мейлі, Відар і Валі

Частина від: скандинавська міфологія


text:
# Калмунай-Куді-07
Грама Ніладхарі Калмунай-Куді-07 (№ KP/56E) — Грама Ніладхарі підрозділу ОС Калмунай-Муслім, округ Ампара, Східна провінція, Шрі-Ланка.

## Демографія
| Населення (2007) | Населення (2007) | Населення (2007) | Населення (2007) | Населення (2007) |
| Населення        | Чоловіки         | Жінки            | Діти             | Дорослі          |
| ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- | ---------------- |
| 1569             | 778              | 791              | 596              | 973              |

title: Калмунай-Куді-07

wikitext:
{{НП
|1         =Калмунай-Куді-07
|статус        =[[Грама Ніладхарі]]
|країна       ={{ПрапорТекст|Шрі-Ланка}}
|вид регіону      = Провінції Шрі-Ланки{{!}}Провінція
|регіон      =Східна провінція (Шрі-Ланка){{!}}Східна
|вид району      = Округи Шрі-Ланки{{!}}Округ
|район      =[[Ампара (округ)|Ампара]]
|вид общини      = Підрозділи окружного секретаріату Шрі-Ланки{{!}}Підрозділ ОС
|община     =[[Калмунай-Муслім (підрозділ окружного секретаріату)|Калмунай-Муслім]]
| рік перепису   = 2007
| населення   = 1569
}}
'''Грама Ніладхарі Калмунай-Куді-07''' (№ '''KP/56E''') — [[Грама Ніладхарі]] підрозділу ОС [[Калмунай-Муслім (підрозділ окружного секретаріату)|Калмунай-Муслім]], округ [[Ампара (округ)|Ампара]], [[Східна провінція (Шрі-Ланка)|Східна провінція]], [[Шрі-Ланка]].

== Демографія ==

{| class="wikitable"
! colspan="5"|Населення (2007)<ref>{{citeweb|title=Basic Population Information on Ampara District 2007|url=http://www.statistics.gov.lk/PopHouSat/Preliminary%20Reports%20Special%20Enumeration%202007/Basic%20Population%20Information%20on%20Ampara%20District%202007.pdf|accessdate=15 червня 2019|archive-date=24 вересня 2015|archive-url=https://web.archive.org/web/20150924120925/http://www.statistics.gov.lk/PopHouSat/Preliminary%20Reports%20Special%20Enumeration%202007/Basic%20Population%20Information%20on%20Ampara%20District%202007.pdf}}</ref>
|-
! Населення !! Чоловіки !! Жінки !! Діти !! Дорослі
|-
| 1569 || 778 || 791 || 596 || 973
|}

== Примітки ==
{{reflist}}

{{Портали|Шрі-Ланка|Географія}}

{{Грама Ніладхарі Калмунай-Муслім}}

[[Категорія:Грама Ніладхарі підрозділу ОС Калмунай-Муслім]]

title: Країна

Країна: Шрі-Ланка

Провінція: Східна

Округ: Ампара

Підрозділ ОС: Калмунай-Муслім


text:
# Семен Іванович Можайський
Семен Іванович Можайський (пом. бл. 1508) — князь стародубський з роду Можайських князів (Рюриковичі).

## Біографія
Був сином князя можайського князя Івана Андрійовича, котрий довго ворогував з великим князем московським Василем Темним й 1454 року наважився втекти до Литви. Матір — донька князя воротинського Федора Львовича. Подібно до батька, Семен Можайський служив литовському монарху. Проявив себе під час Прикордонної війни (1487—1494): коли князь Іван Михайлович Воротинський втік з Литви до Москви, князь Семен і смоленський воєвода Юрій Глібович погналися за ним і забрали захоплені ним міста Серпейськ і Мещовськ. У відповідь великий князь Московський Іван III Васильович послав сильне військо під Можайськ; тоді Семен і воєвода Юрій Глібович пішли до Смоленська.
1499 року Семен отримав від великого князя Литовського Олександра імунітетну грамоту на свої володіння в Литві — міста Чернігів, Стародуб, Гомель, Любеч, Карачов і Хотимль .
Навесні 1500 року він вслід за князем Семеном Івановичем Більським перейшов у підданство Великого князівства Московського разом зі своєю вотчиною. Через це спалахнула війна з Литвою, хоча оголосив її не литовський князь, а сам Іван III, який порушив угоду, за якою обіцялося князів з волостями в підданство не брати. Семен брав значну участь в цій війні. Особливо відзначився він разом з князем Василем Івановичем Шем'ячичем в битві під Мстиславлем 1501 року, коли загинуло близько 7 тисяч литовців. 1502 року Семен разом з Шем'ячем сильно спустошили литовські володіння, в цьому поході взяв участь і Василь Семенович Одоєвський. У московсько-литовському договорі 1503 року Семен був визнаний «слугою» великого князя Московського.
Після переходу в московське підданство Семен отримав від Івана III міста Мглин, Почеп, Дроків і Попову Гору. Він був великим удільним князем, з яким доводилося рахуватися і великому князю.
Останній раз в документах Семен згаданий в червні 1511 року незабаром після московсько-литовського перемир'я 1508 року. Тоді князь Семен Іванович захопив ряд Річицьких сіл і присунув московський кордон «по сам Дніпро».

## Шлюб і діти
Дружина: Софія . діти:
- Василь Тулуп (? — бл. 1518), останній князь стародубський;
- Марія.

title: Семен Іванович Можайський

wikitext:
{{Державний діяч
| ім'я                = Семен Іванович
| титулатура          =
| зображення          =
| зображення_підпис   =
| титул               = [[Стародубське князівство|Князь Стародубський]]
| періодпочаток       = кінець [[XV століття]]
| періодкінець        = [[1508]]
| попередник          =
| наступник           = [[Василь Семенович (князь стародубський сіверський)|Василь Семенович]]
| коронація           =
| хрещення            = православний
| релігія             =
| дата народження     = [[XV століття]]
| місце народження    =
| дата смерті         = [[1508]]
| місце смерті        =
| місце поховання     =
| дружина             = Софія
| діти                = [[Василь Семенович (князь стародубський сіверський)|Василь Семенович]], Марія
| династія            = [[Рюриковичі]]
| рід                 = Можайські князі
| батько              = [[Іван Андрійович Можайський]]
| мати                = донька Федора Львовича Воротинського
| герб                =
| сигнатура           =
}}

'''Семен Іванович Можайський''' (пом. бл. [[1508]]) — [[Стародубське князівство (Сіверщина)|князь стародубський]] з роду Можайських князів ([[Рюриковичі]]).

== Біографія ==
Був сином князя можайського князя [[Іван Андрійович Можайський|Івана Андрійовича]], котрий довго ворогував з великим князем московським [[Василь II Темний|Василем Темним]] й 1454 року наважився втекти до [[Велике князівство Литовське|Литви]]. Матір — донька князя воротинського Федора Львовича. Подібно до батька, Семен Можайський служив литовському монарху. Проявив себе під час [[Литовсько-московська війна (1487—1494)|Прикордонної війни (1487—1494)]]: коли князь Іван Михайлович Воротинський втік з Литви до Москви, князь Семен і смоленський воєвода [[Юрій Глібович]] погналися за ним і забрали захоплені ним міста Серпейськ і [[Мещовськ]]. У відповідь [[Великі князі московські|великий князь Московський]] [[Іван III Васильович]] послав сильне військо під Можайськ; тоді Семен і воєвода Юрій Глібович пішли до [[Смоленськ|Смоленська]].

[[1499|1499 року]] Семен отримав від великого князя Литовського [[Олександр Ягеллончик|Олександра]] імунітетну грамоту на свої володіння в Литві — міста [[Чернігів]], [[Стародуб]], [[Гомель]], [[Любеч]], [[Карачев|Карачов]] і [[Хотимськ|Хотимль]] .

Навесні [[1500|1500 року]] він вслід за князем [[Семен Іванович Більський|Семеном Івановичем Більським]] перейшов у підданство [[Московське царство|Великого князівства Московського]] разом зі своєю вотчиною. Через це спалахнула війна з Литвою, хоча оголосив її не литовський князь, а сам Іван III, який порушив угоду, за якою обіцялося князів з волостями в підданство не брати. Семен брав значну участь в цій війні. Особливо відзначився він разом з князем [[Василь Іванович Шем'ячич|Василем Івановичем Шем'ячичем]] в [[Битва під Мстиславлем|битві під Мстиславлем]] 1501 року, коли загинуло близько 7 тисяч литовців. 1502 року Семен разом з Шем'ячем сильно спустошили литовські володіння, в цьому поході взяв участь і [[Василь Семенович Одоєвський]]. У московсько-литовському договорі [[1503|1503 року]] Семен був визнаний «слугою» великого князя Московського.

Після переходу в московське підданство Семен отримав від Івана III міста [[Мглин]], [[Почеп (місто)|Почеп]], Дроків і [[Красна Гора (Брянська область)|Попову Гору]]. Він був великим удільним князем, з яким доводилося рахуватися і великому князю.

Останній раз в документах Семен згаданий в червні [[1511|1511 року]] незабаром після московсько-литовського перемир'я [[1508|1508 року]]. Тоді князь Семен Іванович захопив ряд Річицьких сіл і присунув московський кордон «по сам Дніпро».

== Шлюб і діти ==
Дружина: '''Софія''' <ref>У помяннику Києво-Печерської лаври Семен внесений разом із дружиною (поз. 237-238) і дітьми Василем (поз. 236) і Марією (поз. 239).</ref>. діти:

* '''[[Василь Семенович (князь стародубський сіверський)|Василь Тулуп]]''' (? — бл. 1518), останній князь стародубський;
* '''Марія.'''

== Примітки ==
{{Reflist}}

== Література ==

* Стародубские князья / / Енциклопедичний словник Брокгауза і Ефрона : в 86 т. (82 т. І 4 доп.). - СПб., 1890-1907.
* {{ВТ-РБС|Стародубские (удельные князья)|Сербов Н.}}
* Славянская энциклопедия. Киевская Русь — Московия: в 2 т. / Автор-упорядник В. В. Богуславський. - М.: ОЛМА-ПРЕСС, 2001.. - Т. 2 . - 816 с. - 5000 екз. - ISBN 5-224-02249-5 .
* Войтович Л. В. Рюріковічі. Мономаховічі. Московська гілка / / Князівські дінастії Східної Європи (кінець IX - початок XVI ст.): Склад, суспільна и політична роль. Історико-генеалогічне дослідження (укр.). - Львів: Інститут українознавства ім. І. Крип'якевича, 2000.. - 649 с. - ISBN 966-02-1683-1 .
* Зимин А. А . Формування боярської аристократії в Росії в другій половині XV - першій третині XVI ст. - М.: Наука, 1988. - 350 с. - 16 000 прим. - ISBN 5-02-009407-2 .
* ''Темушев В.'' ''Н.'' Гомельська земля в кінці XV - першій половині XVI ст. Територіальні трансформації в прикордонному регіоні. - {{М.}} 2009.

== Посилання ==

* {{ВТ-ЕСБЕ|Симеон Иванович Можайский}}
[[Категорія:Даниловичі Московські]]
[[Категорія:Стародубські князі]]
[[Категорія:Можайські князі]]
[[Категорія:Вікіпедія:Статті з ручною вікіфікацією дат у картці]]

title: кінець XV століття — 1508

Наступник: Василь Семенович

Народження: XV століття

Рід: Рюриковичі

Батько: Іван Андрійович Можайський

Мати: донька Федора Львовича Воротинського

Шлюб: Софія

Діти: Василь Семенович, Марія

кінець XV століття — 1508: Медіафайли у Вікісховищі


text:
# Журналістика під прикриттям
Журналістика під прикриттям — це форма журналістики, в якій репортер намагається проникнути в громаду, певну спільноту, виявляючи дружнє ставлення до неї.

## Роль
Роль таємної журналістики стала темою багатьох дискусій, оскільки важливо не переходити моральні та етичні межі. Дев'ять елементів журналістики, викладених у книзі Білла Ковача та Тома Розенстієля:
1. Перше зобов'язання журналістики — це говорити правду.
2. Виявляти лояльність до громадян.
3. Її суть — дисципліна перевірки.
4. Журналісти повинні бути незалежними від тих, кого вони описують.
5. Журналістика повинна бути незалежним монітором влади.
6. Вона повинна стати форумом для громадської критики та компромісу.
7. Журналістика повинна прагнути зробити новини значними, цікавими й актуальними.
8. Вона повинна подавати новини всебічно і пропорційно.
9. Журналісти повинні діяти сумлінно, маючи чисту совість.

У той час, коли журналісти працювали під прикриттям, деякі з цих вказівок були порушені для того, щоб підтримувати й не викрити інших у списку. Таємні репортажі висвітлювали численні звірства протягом всієї історії, але часто репортери під прикриттям жертвують етичними і моральними принципами у цьому процесі.

## Етика
Хоча журналістика прагне шукати і повідомляти правду, завжди слід дивитися на пошук істини з точки зору етики. Якщо таємна журналістика використовує брудні чи нечесні способи, щоб отримати правду, то в кінцевому підсумку довіра між репортерами та громадськістю порушується і може бути втрачена взагалі. Журналістика під прикриттям розкриває багато істин, які інакше залишалися б прихованими. У 1990-х роках ABC Primetime Live було проведено роботу під прикриттям щодо розслідування чуток про антисанітарну практику Food Lion. Згідно з Етичним кодексом Товариства професійних журналістів, «[…] журналісти повинні […] анулювати таємні або інші приховані методи збору інформації, якщо традиційні, відкриті методи не дадуть інформації, яка є життєво важливою для громадськості». Таємні журналістські методи навряд чи слід використовувати, а якщо все ж використовувати, то це слід робити, якщо немає інших варіантів для отримання інформації. Це також має супроводжуватися корисною, цікавою та відповідною інформацією для громадськості.

## Відомі журналісти під прикриттям
Журналісти, які славляться своїми таємними звітами:
- Джеймс О'Кіф
- Гантер С. Томпсон
- Донал Макінтайр
- Алекс Долан
- Неллі Блай
- Пем Зекман
- Anas Aremeyaw Anas
- Метт Тейббі
- Гюнтер Вальраф
- 60 хвилин і кореспонденти Dateline NBC
- Барбара Еренрайх
- Кармело Аббате
- Девід Далейден

Джеймс О'Кіф — американський журналіст, відомий тим, що таємно записував аудіо- та відео зустрічі з діячами в академічних, урядових та соціальних організаціях, щоб показати зловмисну чи нібито незаконну поведінку співробітників та / або представників організацій.
Гантер С. Томпсон був відомий своєю таємною роботою, яка повідомляла про базу мотоциклів у Каліфорнії, — Ангели пекла. Його книга «Ангели пекла: дивна і жахлива сага про мотоциклетні банди поза законом» охарактеризувала банду, в якій Томпсон провів приблизно рік, ставши одним з пекельних ангелів, в той час, коли їхня слава була на найвищому рівні.
Елізабет Джейн Кохран, що пише під псевдонімом Неллі Блай, стала відома своєю таємною роботою для Нью-Йорк ворлд під назвою «Десять днів у божевільні», коли вона під виглядом божевільної потрапила у притулок, а потім повідомляла про жорстокість і недбалість у ставленні до пацієнтів. Через десять днів вона покинула божевільню і пізніше вела розслідування далі й допомагала великому журі притягнути до відповідальності психіатричний заклад.
Гюнтер Вальраф — німецький журналіст, відомий своєю таємною роботою, Ganz unten («Найнижча з низьких»), що викриває репресивні умови, з якими стикається робоча сила іммігрантів у Німеччині. Він шукав роботу на німецьких фабриках, у фармацевтичних компаніях, працював на багатьох тимчасових випадкових роботах протягом двох років, перш ніж опублікувати книгу.
Анас Аремеяу Анас — ганський журналіст-слідчий, народився наприкінці 1970-х років. Анас відомий тим, що використовує анонімність як інструмент у своєму арсеналі розслідування (дуже мало людей бачили його обличчя). Мультимедійний журналіст, який спеціалізується на друкованих засобах масової інформації та документальних фільмах, Анас зосереджується на питаннях прав людини та антикорупції в Гані та на іншій території Африки на південь від Сахари. Анас заслужив визнання за свою роботу, яка виступає за право не бути в рабстві або в підневільному стані і мати гідний рівень життя в разі хвороби. Дослідницька діяльність Анаса принесла йому визнання в усьому світі, коли президент Барак Обама підкреслив його чесноти у своєму виступі під час свого візиту до Гани 2009 року: "Незалежна преса. Жвавий приватний сектор. Громадянське суспільство. Це ті речі, які дають життя демократії. Ми бачимо цей дух у сміливих журналістів, таких як Анас Аремеяу Анас, який ризикнув своїм життям заради правди. Анас завоював чотирнадцять міжнародних нагород за свою розслідувальну роботу. Він увійшов до п'ятірки найбільш впливових ганських журналістів в 2011 році (за версією ETV), і названий одним з «найвпливовіших африканців року» Новим африканським журналом в грудні 2014 року. «Chameleon» — документальний фільм Райана Маллінса про життя та діяльність Анаса, який був представлений на фестивалі IDFA 2014 року в Амстердамі.
Донал Макінтайр — ірландський журналіст-слідчий, який працював під прикриттям, щоб викрити стандарти зайнятості в індустрії пригодницького спорту після катання на байдарках Лайм Регіс. Він також отримав нагороду за свою 11-місячну роботу під прикриттям, розкриваючи наркодилерів і працівників приватних охоронних фірм, які працюють у змові.
Алекс Долан — журналістка і викладач, відома своїм таємним розслідуванням, яке демонструє погану поведінку студентів у деяких сферах системи британської середньої освіти, шляхом прихованої зйомки у класах. Це була робота Алекс Долан для документального фільму «Вчитель під прикриттям», створеного Алленом Джевхерстом.
Девід Далейден — активіст, учасник Американського руху проти абортів, таємно записував розмови чиновників у кабінетах центрів планування батьківства. Оскільки Далейден використовував фальсифіковану ліцензію для отримання доступу до посадових осіб, він був звинувачений Головним судом Х'юстона за злочин другого ступеня.
Мажер Махмуд, так званий «фальшивий шейх», який отримав нагороди за свою журналістську діяльність, а потім був ув'язнений за неправдиві свідчення.

## Книги на основі проектів під прикриттям
До них належать такі книги, як Black Like Me Джона Говарда Гріффіна, в якому білий письменник перефарбував себе у чорний колір і подорожував по південній частині Сполучених Штатів, Self-Made Man, автор Нора Вінсент, — історія про жінку, яка переодяглася і вважалася чоловіком. Джентльменська угода Лаури З. Гобсон — розповідь про фіктивну угоду невірного журналіста, який представляє себе як єврея для розслідування антисемітизму.

title: Журналістика під прикриттям

wikitext:
[[Файл:Barbara_Ehrenreich_by_David_Shankbone.jpg|міні| [[Барбара Еренрайх]] ]]
'''Журналістика під прикриттям''' — це форма [[Журналістика|журналістики,]] в якій [[Журналіст|репортер]] намагається проникнути в громаду, певну спільноту, виявляючи дружнє ставлення до неї.

== Роль ==
Роль таємної журналістики стала темою багатьох дискусій, оскільки важливо не переходити моральні та етичні межі. Дев'ять елементів журналістики, викладених у книзі [[ Білл Ковач |Білла Ковача]] та Тома Розенстієля:

# Перше зобов'язання журналістики — це говорити правду.
# Виявляти лояльність до громадян.
# Її суть — дисципліна перевірки.
# Журналісти повинні бути незалежними від тих, кого вони описують.
# Журналістика повинна бути незалежним монітором влади.
# Вона повинна стати форумом для громадської критики та компромісу.
# Журналістика повинна прагнути зробити новини значними, цікавими й актуальними.
# Вона повинна подавати новини всебічно і пропорційно.
# Журналісти повинні діяти сумлінно, маючи чисту совість.

У той час, коли журналісти працювали під прикриттям, деякі з цих вказівок були порушені для того, щоб підтримувати й не викрити інших у списку. Таємні репортажі висвітлювали численні звірства протягом всієї історії, але часто репортери під прикриттям жертвують етичними і моральними принципами у цьому процесі.<ref>{{Cite web|url=http://www.cjr.org/the_kicker/brooke_kroeger_on_james_okeefe.php|title=Brooke Kroeger on James O’Keefe and Undercover Reporting: A CJR Podcast|date=15 березня 2011|publisher=[[Columbia Journalism Review]]|accessdate=29 червня 2019|archive-date=21 грудня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20161221122752/http://www.cjr.org/the_kicker/brooke_kroeger_on_james_okeefe.php}}</ref>

== Етика ==
Хоча журналістика прагне шукати і повідомляти правду, завжди слід дивитися на пошук істини з точки зору етики. Якщо таємна журналістика використовує брудні чи нечесні способи, щоб отримати правду, то в кінцевому підсумку довіра між репортерами та громадськістю порушується і може бути втрачена взагалі. Журналістика під прикриттям розкриває багато істин, які інакше залишалися б прихованими. У 1990-х роках ABC Primetime Live було проведено роботу під прикриттям щодо розслідування чуток про антисанітарну практику Food Lion. Згідно з Етичним кодексом Товариства професійних журналістів, «[…] журналісти повинні […] анулювати таємні або інші приховані методи збору інформації, якщо традиційні, відкриті методи не дадуть інформації, яка є життєво важливою для громадськості». Таємні журналістські методи навряд чи слід використовувати, а якщо все ж використовувати, то це слід робити, якщо немає інших варіантів для отримання інформації. Це також має супроводжуватися корисною, цікавою та відповідною інформацією для громадськості.

== Відомі журналісти під прикриттям ==
Журналісти, які славляться своїми таємними звітами:

* [[Джеймс О'Кіф]]
* [[Гантер Томпсон|Гантер С. Томпсон]]
* [[Донал Макінтайр]]
* [[Алекс Долан]]
* [[Неллі Блай]]
* [[Пем Зекман]]
* [[Анас Аремеяау Анас|Anas Aremeyaw Anas]]
* [[Метт Тейббі]]
* [[Гюнтер Вальраф]]
* ''[[60 хвилин (телешоу, США)|60 хвилин]]'' і кореспонденти ''[[Dateline NBC]]''
* [[Барбара Еренрайх]]
* [[Кармело Аббате]]
* [[Девід Далейден]]

[[Джеймс О'Кіф]] — американський журналіст, відомий тим, що таємно записував аудіо- та відео зустрічі з діячами в академічних, урядових та соціальних організаціях, щоб показати зловмисну чи нібито незаконну поведінку співробітників та / або представників організацій.

[[Гантер Томпсон|Гантер С. Томпсон]] був відомий своєю таємною роботою, яка повідомляла про базу мотоциклів у Каліфорнії, — [[Пекельні янголи|Ангели пекла]]. Його книга ''«Ангели пекла: дивна і жахлива сага про мотоциклетні банди поза законом»'' охарактеризувала банду, в якій Томпсон провів приблизно рік, ставши одним з пекельних ангелів, в той час, коли їхня слава була на найвищому рівні.

Елізабет Джейн Кохран, що пише під псевдонімом [[Неллі Блай]], стала відома своєю таємною роботою для ''[[Нью-Йорк ворлд]]'' під назвою ''[[ Десять днів у божевільному будинку |«Десять днів у божевільні»]]'', коли вона під виглядом божевільної потрапила у притулок, а потім повідомляла про жорстокість і недбалість у ставленні до пацієнтів. Через десять днів вона покинула божевільню і пізніше вела розслідування далі й допомагала великому журі притягнути до відповідальності психіатричний заклад.

[[Гюнтер Вальраф]] — німецький журналіст, відомий своєю таємною роботою, ''Ganz unten'' («Найнижча з низьких»), що викриває репресивні умови, з якими стикається робоча сила іммігрантів у Німеччині. Він шукав роботу на німецьких фабриках, у фармацевтичних компаніях, працював на багатьох тимчасових випадкових роботах протягом двох років, перш ніж опублікувати книгу.

[[Анас Аремеяау Анас|Анас Аремеяу Анас]] — ганський журналіст-слідчий, народився наприкінці 1970-х років. Анас відомий тим, що використовує анонімність як інструмент у своєму арсеналі розслідування (дуже мало людей бачили його обличчя). Мультимедійний журналіст, який спеціалізується на друкованих засобах масової інформації та документальних фільмах, Анас зосереджується на питаннях прав людини та антикорупції в Гані та на іншій території Африки на південь від Сахари. Анас заслужив визнання за свою роботу, яка виступає за право не бути в рабстві або в підневільному стані і мати гідний рівень життя в разі хвороби. Дослідницька діяльність Анаса принесла йому визнання в усьому світі, коли президент Барак Обама підкреслив його чесноти у своєму виступі під час свого візиту до Гани 2009 року: "Незалежна преса. Жвавий приватний сектор. Громадянське суспільство. Це ті речі, які дають життя демократії. Ми бачимо цей дух у сміливих журналістів, таких як Анас Аремеяу Анас, який ризикнув своїм життям заради правди. Анас завоював чотирнадцять міжнародних нагород за свою розслідувальну роботу. Він увійшов до п'ятірки найбільш впливових ганських журналістів в 2011 році (за версією ETV), і названий одним з «найвпливовіших африканців року» Новим африканським журналом в грудні 2014 року. «Chameleon» — документальний фільм Райана Маллінса про життя та діяльність Анаса, який був представлений на фестивалі IDFA 2014 року в Амстердамі.

[[Донал Макінтайр]] — ірландський журналіст-слідчий, який працював під прикриттям, щоб викрити стандарти зайнятості в індустрії пригодницького спорту після [[ Лихоманка Лайм Регіс |катання на байдарках Лайм Регіс]]. Він також отримав нагороду за свою 11-місячну роботу під прикриттям, розкриваючи наркодилерів і працівників приватних охоронних фірм, які працюють у змові.

[[Алекс Долан]] — журналістка і викладач, відома своїм таємним розслідуванням, яке демонструє погану поведінку студентів у деяких сферах системи британської середньої освіти, шляхом прихованої зйомки у класах. Це була робота Алекс Долан для документального фільму [[ Учитель під прикриттям|«Вчитель під прикриттям»]], створеного [[ Аллен Джевхерст|Алленом Джевхерстом]].

[[Девід Далейден]] — активіст, учасник Американського руху проти абортів, таємно записував розмови чиновників у кабінетах центрів планування батьківства. Оскільки Далейден використовував фальсифіковану ліцензію для отримання доступу до посадових осіб, він був звинувачений Головним судом Х'юстона за злочин другого ступеня.<ref>{{Cite web|last=Fernandez|first=Manny|title=2 Abortion Foes Behind Planned Parenthood Videos Are Indicted|url=https://www.nytimes.com/2016/01/26/us/2-abortion-foes-behind-planned-parenthood-videos-are-indicted.html|publisher=New York Times|accessdate=3 лютого 2016|archive-date=3 лютого 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160203044636/http://www.nytimes.com/2016/01/26/us/2-abortion-foes-behind-planned-parenthood-videos-are-indicted.html}}</ref>

[[Мажер Махмуд]], так званий «фальшивий шейх», який отримав нагороди за свою журналістську діяльність, а потім був ув'язнений за неправдиві свідчення.

== Книги на основі проектів під прикриттям ==
До них належать такі книги, як ''Black Like Me'' [[ Джон Говард Гріффін |Джона Говарда Гріффіна]], в якому білий письменник перефарбував себе у чорний колір і подорожував по південній частині Сполучених Штатів, ''Self-Made Man,'' автор [[Нора Вінсент]], — історія про жінку, яка переодяглася і вважалася чоловіком. ''Джентльменська угода'' [[ Лора З. Хобсон |Лаури З. Гобсон]] — розповідь про фіктивну угоду невірного журналіста, який представляє себе як єврея для розслідування антисемітизму.

== Див. також ==

* Журналістика під прикриттям

== Список літератури ==
{{Reflist}}
[[Категорія:Журналістські розслідування]]
[[Категорія:Журналісти-розслідувачі]]


text:
# Фурухасі Кьоґо
Фурухасі Кьоґо (яп. 古橋 亨梧; нар. 20 січня 1995) — японський футболіст, нападник шотландського «Селтіка» і збірної Японії.

## Клубна кар'єра
Протягом 2017–2018 років грав за команду «Ґіфу». З 2018 року захищає кольори «Віссел Кобе».

## Кар'єра в збірній
Дебютував 2019 року в офіційних матчах у складі національної збірної Японії.
| Дата       | Місто   | Господарі         | Результат | Гості          | Турнір            | Голи | Примітки |
| ---------- | ------- | ----------------- | --------- | -------------- | ----------------- | ---- | -------- |
| 19-11-2019 | Суйта   | Японія            | 1 – 4     | Венесуела      | товариський матч  | -    | 46'      |
| 25-3-2021  | Нашвілл | Японія            | 3 – 0     | Південна Корея | товариський матч  | -    | 74'      |
| 30-3-2021  | Тіба    | Монголія          | 0 – 14    | Японія         | Відбір до ЧС 2022 | 2    | 71'      |
| 7-6-2021   | Суйта   | Японія            | 4 – 1     | Таджикистан    | Відбір до ЧС 2022 | 1    | 63'      |
| 11-6-2021  | Кобе    | Японія            | 1 – 0     | Сербія         | товариський матч  | -    | 46'      |
| 15-6-2021  | Суйта   | Японія            | 5 – 1     | Киргизстан     | Відбір до ЧС 2022 | -    | 62'      |
| 2-9-2021   | Суйта   | Японія            | 0 – 1     | Оман           | Відбір до ЧС 2022 | -    | 46'      |
| 7-9-2021   | Доха    | КНР               | 0 – 1     | Японія         | Відбір до ЧС 2022 | -    | 50'      |
| 7-10-2021  | Джидда  | Саудівська Аравія | 1 – 0     | Японія         | Відбір до ЧС 2022 | -    | 59'      |
| 12-10-2021 | Сайтама | Японія            | 2 – 1     | Австралія      | Відбір до ЧС 2022 | -    | 61'      |
| 11-11-2021 | Ханой   | В'єтнам           | 0 – 1     | Японія         | Відбір до ЧС 2022 | -    | 75'      |
| 16-11-2021 | Маскат  | Оман              | 0 – 1     | Японія         | Відбір до ЧС 2022 | -    | 62'      |
| 2-6-2022   | Саппоро | Японія            | 4 – 1     | Парагвай       | товариський матч  | -    | 82'      |
| 6-6-2022   | Токіо   | Японія            | 0 – 1     | Бразилія       | товариський матч  | -    | 67'      |
| 14-6-2022  | Суйта   | Японія            | 0 – 3     | Туніс          | товариський матч  | -    | 60'      |
| Усього     |         | Матчів            | 15        |                | Голів             | 3    |          |

## Титули і досягнення

### Клубні
- Володар Кубка Імператора (1):

«Віссел Кобе»: 2019
- Володар Суперкубка Японії (1):

«Віссел Кобе»: 2020
- Володар Кубка шотландської ліги (3):

«Селтік»: 2021–22, 2022–23, 2024–25
- Чемпіон Шотландії (3):

«Селтік»: 2021–22, 2022–23, 2023–24
- Володар Кубка Шотландії (2):

«Селтік»: 2022–23, 2023–24

### Особисті
- Найкращий бомбардир чемпіонату Шотландії (1):

«Селтік»: 2022-23

title: Фурухасі Кьоґо

wikitext:
<noinclude>{{ЯІ|Фурухасі|Кьоґо}}</noinclude>
{{Футболіст
| ім'я = Кьоґо Фурухасі
| зображення =
| підпис =
| повне-ім'я =
| місце-народження =
| країна-народження = [[Японія]]
| дата-народження = 20.1.1995
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб = {{Прапорець|SCO}} «[[Селтік]]»
| позиція = [[Нападник (футбол)|нападник]]
| номер = 8
| юнацькі-роки =
| юнацькі-клуби =
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2017–2018 | {{Прапорець|JPN}} | [[Ґіфу (футбольний клуб)|«Ґіфу»]] | 68 |17}}
{{Футболіст рядок 1|2018–2021 | {{Прапорець|JPN}} | «[[Віссел Кобе]]» | 95 |42}}
{{Футболіст рядок 0|2021– | {{Прапорець|SCO}} | «[[Селтік]]» | 96 |53}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2019– | {{Прапорець|JPN}} | [[Збірна Японії з футболу|Японія]] | 21 |5}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 23 серпня 2024
| збірна-поновлення = 23 серпня 2024
}}
'''Фурухасі Кьоґо''' ({{lang-ja|古橋 亨梧}}; {{н}} [[20 січня]] [[1995]]) — [[Японія|японський]] [[футболіст]], [[Нападник (футбол)|нападник]] шотландського «[[Селтік]]а» і [[Збірна Японії з футболу|збірної Японії]].

== Клубна кар'єра ==
Протягом 2017–2018 років грав за команду «[[Ґіфу (футбольний клуб)|Ґіфу]]». З 2018 року захищає кольори «[[Віссел Кобе]]».

== Кар'єра в збірній ==
Дебютував 2019 року в офіційних матчах у складі [[Збірна Японії з футболу|національної збірної Японії]].

== Статистика виступів ==
=== Статистика виступів за збірну ===
{{updated|14 червня 2022 року}}
{{Матчі за збірну початок|JPN}}
{{Матчі за збірну|19-11-2019|Суйта|JPN|1|4|VEN|-|Тов|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|25-3-2021|Нашвілл|JPN|3|0|KOR|-|Тов|13={{Sostin|74}}}}
{{Матчі за збірну|30-3-2021|Тіба|MGL|0|14|JPN|2|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|71}}}}
{{Матчі за збірну|7-6-2021|Суйта|JPN|4|1|TJK|1|ВідбірЧС|2022|13={{Cartellinogiallo|63}}}}
{{Матчі за збірну|11-6-2021|Кобе|JPN|1|0|SRB|-|Тов|13={{Sostout|46}}}}
{{Матчі за збірну|15-6-2021|Суйта|JPN|5|1|KGZ|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|62}}}}
{{Матчі за збірну|2-9-2021|Суйта|JPN|0|1|OMA|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|46}}}}
{{Матчі за збірну|7-9-2021|Доха|CHN|0|1|JPN|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostout|50}}}}
{{Матчі за збірну|7-10-2021|Джидда|KSA|1|0|JPN|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|59}}}}
{{Матчі за збірну|12-10-2021|Сайтама|JPN|2|1|AUS|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|61}}}}
{{Матчі за збірну|11-11-2021|Ханой|VIE|0|1|JPN|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|75}}}}
{{Матчі за збірну|16-11-2021|Маскат|OMA|0|1|JPN|-|ВідбірЧС|2022|13={{Sostin|62}}}}
{{Матчі за збірну|2-6-2022|Саппоро|JPN|4|1|PAR|-|Тов|13={{Sostin|82}}}}
{{Матчі за збірну|6-6-2022|Токіо|JPN|0|1|BRA|-|Тов|13={{Sostout|67}}}}
{{Матчі за збірну|14-6-2022|Суйта|JPN|0|3|TUN|-|Тов|13={{Sostin|60}}}}
{{Матчі за збірну кінець|15|3}}

== Титули і досягнення ==
=== Клубні ===
* Володар [[Кубок Імператора Японії з футболу|Кубка Імператора]] '''(1)''':
: «[[Віссел Кобе]]»: [[Кубок Імператора Японії з футболу 2019|2019]]
* Володар [[Суперкубок Японії з футболу|Суперкубка Японії]] '''(1)''':
: «[[Віссел Кобе]]»: [[Суперкубок Японії з футболу 2020|2020]]
* Володар [[Кубок шотландської ліги з футболу|Кубка шотландської ліги]] '''(3)''':
:«[[Селтік]]»: [[Кубок шотландської ліги з футболу 2021—2022|2021–22]], [[Кубок шотландської ліги з футболу 2022—2023|2022–23]], [[Кубок шотландської ліги з футболу 2024—2025|2024–25]]<ref>{{cite news |url=https://www.bbc.co.uk/sport/football/live/cdd6e6yrr04t#Line-ups |title=Celtic 3–3 Rangers: Line-ups |website=BBC Sport |date=15 грудня 2024 |access-date=15 грудня 2024}}</ref>
* [[Чемпіонат Шотландії з футболу|Чемпіон Шотландії]] '''(3)''':
: «[[Селтік]]»: [[Чемпіонат Шотландії з футболу 2021—2022|2021–22]], [[Чемпіонат Шотландії з футболу 2022—2023|2022–23]], [[Чемпіонат Шотландії з футболу 2023—2024|2023–24]]
* Володар [[Кубок Шотландії з футболу|Кубка Шотландії]] '''(2)''':
: «[[Селтік]]»: [[Кубок Шотландії з футболу 2022—2023|2022–23]], [[Кубок Шотландії з футболу 2023—2024|2023–24]]<ref>{{Cite web|first=Paul|last=Cuddihy|url=https://www.celticfc.com/news/2024/may/25/make-mine-a-double-/|title=Make mine a Double!|publisher=Офіційний сайт ФК «Селтік»|date=2024-05-25|access-date=2024-06-07|lang=en}}</ref>

=== Особисті ===
* Найкращий бомбардир [[Чемпіонат Шотландії з футболу|чемпіонату Шотландії]] '''(1)''':
:«[[Селтік]]»: [[Чемпіонат Шотландії з футболу 2022—2023|2022-23]]

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{NFT player}}
* {{Soccerway}}

{{Найкращі бомбардири чемпіонату Шотландії з футболу}}
{{Склад ФК Ренн}}
{{footballer-stub}}

[[Категорія:Японські футболісти]]
[[Категорія:Гравці збірної Японії з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Ґіфу»]]
[[Категорія:Футболісти «Віссел» (Кобе)]]
[[Категорія:Футболісти «Селтіка»]]
[[Категорія:Футболісти «Ренна»]]
[[Категорія:Японські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Шотландії]]
[[Категорія:Випускники університету Чуо]]

title: Особисті дані

Народження: 20 січня 1995 (30 років)

Вага: 63 кг

Громадянство: Японія

Позиція: нападник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Селтік»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Ґіфу» · 68 · (17)

«Віссел Кобе» · 95 · (42)

«Селтік» · 96 · (53)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Японія · 21 · (5)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 23 серпня 2024.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 23 серпня 2024.


text:
# Про мишку, пташку і смажену ковбавску
«Про мишку, пташку і смажену ковбавску» (нім. Von dem Mäuschen, Vögelchen und der Bratwurst) — казка, опублікована братами Грімм у збірці «Дитячі та сімейні казки» (1812, том 1, казка 23). Згідно з класифікацією казкових сюжетів Аарне-Томпсона має номер 85. Першоджерелом казки стала оповідка з твору «Дивовижні та правдиві видіння Філандера фон Зіттевальта» Йоганна Міхаеля Мошероша 1642. 1806 року Клеменс Брентано перевидав оповідку під назвою «Історія про мишку, пташку і смажену ковбаску», на основі якої брати Грімм створили свою версію.

## Сюжет
Троє приятелів — мишка, пташка і ковбаска вели спільне господарство. Кожен з них мав свої обов'язки, мишка носила воду і розпалювала вогонь, пташка літала до лісу по дрова, а ковбаска займалася приготуванням страв. Велося їм добре. Одного дня пташка зустріла у лісі іншу пташку і розповіла, яке щасливе має життя. Однак інша пташка заперечила і сказала, що приятелі її використовують, адже на її плечах лежить найважче завдання, оскільки мишка, розпаливши вогонь і наносивши води, може відпочивати, а ковбаска цілий день тільки дивиться, чи їжа вже зварена.
Під впливом цих слів, пташка вирішила, що більше не буде літати у ліс по дрова. Відтак приятелі вирішили помінятися роботами. Відтоді пташка мала носити воду, мишка готувати, а ковбаска ходити до лісу по дрова. Наступного дня ковбаска подалася до лісу, але довго не поверталася. Пташка вирушила на її пошуки та виявилось, що ковбаска зустріла у лісі пса, який її з'їв.
Пташка повернулася додому і розповіла мишці що сталося. Обоє були засмучені, але постановили далі триматися разом. Пташка накривала на стіл, а мишка готувала, однак якось мишка послизнулась і впала в горщик, та й там зварилась живцем. Повернувшись додому, пташка почала її шукати, але через свою неуважність принесені нею дрова зайнялись і загорілись. Щоб загасити пожежу, пташка побігла по воду, «аж впало їй відро у колодязь, вона за ним, та не витягнула його, а сама втопилась».

title: Про мишку, пташку і смажену ковбавску

wikitext:
{{Літературний твір}}

'''«Про мишку, пташку і смажену ковбавску»''' ({{lang-de|Von dem Mäuschen, Vögelchen und der Bratwurst}}) — казка, опублікована [[Брати Грімм|братами Грімм]] у збірці «[[Казки братів Грімм|Дитячі та сімейні казки]]» (1812, том 1, казка 23). Згідно з класифікацією казкових сюжетів Аарне-Томпсона має номер 85<ref>D. L. Ashliman, «[http://www.pitt.edu/~dash/grimmtales.html The Grimm Brothers' Children's and Household Tales]»</ref>. Першоджерелом казки стала оповідка з твору «Дивовижні та правдиві видіння Філандера фон Зіттевальта» Йоганна Міхаеля Мошероша 1642. 1806 року [[Клеменс Брентано]] перевидав оповідку під назвою «Історія про мишку, пташку і смажену ковбаску», на основі якої брати Грімм створили свою версію.

== Сюжет ==
Троє приятелів — мишка, пташка і ковбаска вели спільне господарство. Кожен з них мав свої обов'язки, мишка носила воду і розпалювала вогонь, пташка літала до лісу по дрова, а ковбаска займалася приготуванням страв. Велося їм добре. Одного дня пташка зустріла у лісі іншу пташку і розповіла, яке щасливе має життя. Однак інша пташка заперечила і сказала, що приятелі її використовують, адже на її плечах лежить найважче завдання, оскільки мишка, розпаливши вогонь і наносивши води, може відпочивати, а ковбаска цілий день тільки дивиться, чи їжа вже зварена.

Під впливом цих слів, пташка вирішила, що більше не буде літати у ліс по дрова. Відтак приятелі вирішили помінятися роботами. Відтоді пташка мала носити воду, мишка готувати, а ковбаска ходити до лісу по дрова. Наступного дня ковбаска подалася до лісу, але довго не поверталася. Пташка вирушила на її пошуки та виявилось, що ковбаска зустріла у лісі пса, який її з'їв.

Пташка повернулася додому і розповіла мишці що сталося. Обоє були засмучені, але постановили далі триматися разом. Пташка накривала на стіл, а мишка готувала, однак якось мишка послизнулась і впала в горщик, та й там зварилась живцем. Повернувшись додому, пташка почала її шукати, але через свою неуважність принесені нею дрова зайнялись і загорілись. Щоб загасити пожежу, пташка побігла по воду, «аж впало їй відро у колодязь, вона за ним, та не витягнула його, а сама втопилась».

== Джерела ==
* Казки для дітей та родини. / Пер. з нім. — Матієв Р. І., Кульчицька О. Я.— Тернопіль: Навчальна книга — Богдан, 2009. — 816 c.— (Бібліотека світової літератури для дітей у 100 томах «Світовид». Серія друга. Література ХІХ століття.)

== Примітки ==
{{reflist}}

[[Категорія:Казки братів Грімм]]

Жанр: казка

Автор: брати Грімм, Якоб Грімм і Вільгельм Грімм

Мова: німецька


text:
# Томас Пінеда
Томас Пінеда (ісп. Tomás Pineda, нар. 21 січня 1946, Санта-Ана) — сальвадорський футболіст, що грав на позиції воротаря.

## Клубна кар'єра
У дорослому футболі дебютував 1963 року виступами за команду УЕС, в якій провів п'ять сезонів. Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу «Альянса», до складу якого приєднався 1968 року. Відіграв за команду із Сан-Сальвадора наступні три сезони своєї ігрової кар'єри.
Протягом 1971—1973 років захищав кольори клубу «Хувентуд Олімпіка», з яким 1973 року став чемпіоном Сальвадору.
1974 року Пінеда повернувся в УЕС, де провів один рік, а потім став воротарем клубу «Луїс Анхель Фірпо», за який відіграв 3 сезони. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Луїс Анхель Фірпо» у 1977 році.
В подальшому працював архітектором та адміністратором в автомобільній компанії.

## Виступи за збірну
1970 року дебютував в офіційних матчах у складі національної збірної Сальвадору.
У складі збірної був учасником чемпіонату світу 1970 року у Мексиці, але був запасним воротарем і на поле не виходив.

## Титули і досягнення
- Чемпіон Сальвадору (3):

«Хувентуд Олімпіка»: 1972/73

title: Томас Пінеда

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Томас Пінеда
| зображення =
| підпис =
| місце-народження = [[Санта-Ана (Сальвадор)|Санта-Ана]]
| країна-народження = [[Сальвадор]]
| дата-народження = 21.1.1946
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст =
| вага =
| поточний-клуб  =
| позиція = [[Воротар (футбол)|воротар]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 1|1963–1968 | {{Прапорець|SLV}} | [[УЕС (футбольний клуб)|УЕС]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1968–1971 | {{Прапорець|SLV}} | [[Альянса (Сан-Сальвадор)|«Альянса»]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1971–1973 | {{Прапорець|SLV}} | «[[Хувентуд Олімпіка]]»|? |?}}
{{Футболіст рядок 0|1974 | {{Прапорець|SLV}} | [[УЕС (футбольний клуб)|УЕС]] | ? |?}}
{{Футболіст рядок 1|1975–1977 | {{Прапорець|SLV}} | [[Луїс Анхель Фірпо (футбольний клуб)|«Луїс Анхель Фірпо»]] | ? |?}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 1|1970–1976 | {{Прапорець|SLV}} | [[збірна Сальвадору з футболу|Сальвадор]] | ? |?}}
{{Футболіст кінець}}
}}
'''Томас Пінеда''' ({{lang-es|Tomás Pineda}}, {{нар}} [[21 січня]] [[1946]], [[Санта-Ана (Сальвадор)|Санта-Ана]]) — сальвадорський [[футболіст]], що грав на позиції [[Воротар (футбол)|воротаря]].

== Клубна кар'єра ==

У дорослому футболі дебютував 1963 року виступами за команду [[УЕС (футбольний клуб)|УЕС]], в якій провів п'ять сезонів. Своєю грою за цю команду привернув увагу представників тренерського штабу клубу [[Альянса (Сан-Сальвадор)|«Альянса»]], до складу якого приєднався 1968 року. Відіграв за команду із [[Сан-Сальвадор]]а наступні три сезони своєї ігрової кар'єри.

Протягом 1971—1973 років захищав кольори клубу «[[Хувентуд Олімпіка]]», з яким 1973 року став чемпіоном Сальвадору.

1974 року Пінеда повернувся в [[УЕС (футбольний клуб)|УЕС]], де провів один рік, а потім став воротарем клубу [[Луїс Анхель Фірпо (футбольний клуб)|«Луїс Анхель Фірпо»]], за який відіграв 3 сезони. Завершив професійну кар'єру футболіста виступами за команду «Луїс Анхель Фірпо» у 1977 році.

В подальшому працював архітектором та адміністратором в автомобільній компанії<ref>[http://archive.laprensa.com.sv/19991008/deportes/dep2.asp «Don Gregorio se lo merece»] {{Webarchive|url=https://archive.today/20120707081216/http://archive.laprensa.com.sv/19991008/deportes/dep2.asp |date=2012-07-07 }} — La Prensa Gráfica</ref>.

== Виступи за збірну ==
1970 року дебютував в офіційних матчах у складі [[Збірна Сальвадору з футболу|національної збірної Сальвадору]].

У складі збірної був учасником [[Чемпіонат світу з футболу 1970|чемпіонату світу 1970 року]] у [[Мексика|Мексиці]]<ref>{{cite web |title=Planet World Cup - 1970 - Squads - El Salvador |url=http://www.planetworldcup.com/CUPS/1970/squad_els70.html |website=www.planetworldcup.com |accessdate=25 січня 2021 |archive-date=12 серпня 2020 |archive-url=https://web.archive.org/web/20200812060616/http://www.planetworldcup.com/CUPS/1970/squad_els70.html }}</ref>, але був запасним воротарем і на поле не виходив<ref>[http://www.rsssf.com/tables/70full.html Статистика чемпіонату світу 1970 року на сайті ''RSSSF.com''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160701154217/http://www.rsssf.com/tables/70full.html |date=1 липня 2016 }} {{ref-en}}</ref>.

== Титули і досягнення ==
* [[Чемпіонат Сальвадору з футболу|Чемпіон Сальвадору]] '''(3)''':
: «[[Хувентуд Олімпіка]]»: 1972/73

== Примітки ==
{{reflist}}

== Посилання ==
* {{FIFA player}}
* {{Wfb|tomas-pineda}}
{{Склад збірної Сальвадору на чемпіонаті світу 1970}}
{{Бібліоінформація}}
{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Пінеда, Томас}}
[[Категорія:Сальвадорські футболісти]]
[[Категорія:Футбольні воротарі]]
[[Категорія:Футболісти УЕСа]]
[[Категорія:Футболісти «Альянси» (Сан-Сальвадор)]]
[[Категорія:Футболісти «Хувентуд Олімпіки»]]
[[Категорія:Футболісти «Луїс Анхель Фірпо»]]
[[Категорія:Уродженці Санта-Ани]]

title: Особисті дані

Народження: 21 січня 1946 (79 років)

Громадянство: Сальвадор

Позиція: воротар

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

УЕС · ? · (?)

«Альянса» · ? · (?)

«Хувентуд Олімпіка» · ? · (?)

УЕС · ? · (?)

«Луїс Анхель Фірпо» · ? · (?)

title: Національна збірна

Роки: Збірна · І (г)

Сальвадор · ? · (?)

Національна збірна: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті.


text:
# Музична енциклопедія (СРСР)
Музична енциклопедія (рос. Музыкальная энциклопедия) (1973—1981);— найповніша музична енциклопедія, яку опублікували в СРСР видавництва «Советская энциклопедия» і «Советский композитор».
Енциклопедію видано в 6-ти томах:
- Т. 1. А — Гонг. 1973.
- Т. 2. Гондольера — Корсов. 1974.
- Т. 3. Корто — Октоль. 1976.
- Т. 4. Окупов — Симович. 1978.
- Т. 5. Симон — Хейлер. 1981.
- Т. 6. Хейнце — Яшугин. 1982.

Головний редактор — Ю. В. Келдиш. У 2006 році енциклопедію видало на CD видавництво «ДиректМедиа». ISBN 5948651525.

title: Музична енциклопедія (СРСР)

wikitext:
{{Картка книги
|назва              = Музична енциклопедія
|назва_оригіналу    = {{lang-ru|Музыкальная энциклопедия}}
|зображення         =
|ширина             = 250px
|підпис             = <!--палітурка АБВ видання-->
|країна             = {{URS}}
|тема               = [[музика]]
|жанр               = [[енциклопедія]]
|дата_публікації    = [[1973]]—[[1982]]
|носій              =  на папері
|томів              = 6
}}{{дописувачам|{{selfref|У Вікіпедії є шаблон {{tl|МЭ}}}}}}

'''Музична енциклопедія''' ({{lang-ru|Музыкальная энциклопедия}}) (1973—1981);— найповніша музична енциклопедія, яку опублікували в [[СРСР]] видавництва «Советская энциклопедия» і «Советский композитор».

Енциклопедію видано в 6-ти томах:

*Т. 1. А — Гонг. [[1973]].
*Т. 2. Гондольера — Корсов. [[1974]].
*Т. 3. Корто — Октоль. [[1976]].
*Т. 4. Окупов — Симович. [[1978]].
*Т. 5. Симон — Хейлер. [[1981]].
*Т. 6. Хейнце — Яшугин. [[1982]].

Головний редактор — Ю. В. Келдиш. У 2006 році енциклопедію видало на CD видавництво «ДиректМедиа». ISBN 5948651525.

== Посилання ==
* [http://enc-dic.com/enc_music/ Музична енциклопедія в on-line доступі] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20100322191819/http://enc-dic.com/enc_music/ |date=22 березня 2010 }}

[[Категорія:Енциклопедії СРСР]]
[[Категорія:Музичні енциклопедії]]
[[Категорія:Книги видавництва «Радянська енциклопедія»]]

title: «Музична енциклопедія»

Назва мовою оригіналу: рос. Музыкальная энциклопедия

Країна: СРСР

Мова: російська

Тема: музика

Жанр: енциклопедія

Місце: Москва

Видавництво: Большая Российская энциклопедия і Sovetskiĭ kompozitord

Редактор: Келдиш Юрій Всеволодович

Тип носія: на папері


text:
# Вібраційний захист
Вібраційний захист (рос. вибрационная защита, англ. vibration protection, нім. Vibrationsschutz m) — комплекс заходів, спрямованих на запобігання несприятливому впливу на працюючих вібрації технологічного обладнання. Зокрема включає пневматичні, пружинні, гідравлічні, гумові амортизатори, прокладки, вібропоглинаючі покриття тощо. Індивідуально застосовують віброзахисні рукавиці, взуття, спеціальні рукоятки ручного інструменту та ін.

title: Вібраційний захист

wikitext:
'''Вібраційний захист''' ([[російська мова|рос.]]'' вибрационная защита, ''[[англійська мова|англ.]]'' vibration protection, ''[[німецька мова|нім.]] Vibrationsschutz m) — комплекс заходів, спрямованих на запобігання несприятливому впливу на працюючих [[вібрація|вібрації]] технологічного обладнання. Зокрема включає пневматичні, пружинні, гідравлічні, гумові амортизатори, прокладки, вібропоглинаючі покриття тощо. Індивідуально застосовують віброзахисні рукавиці, взуття, спеціальні рукоятки ручного інструменту та ін.

== Література ==

* {{МГЕ|nocat=1}}
* Жидецький В. Ц. Основи охорони праці [Текст] : підруч. / В. Ц. Жидецький. — 3-тє вид., перероб. і доп. — [[Львів]] : [[Видавництво Української академії друкарства|Укр. акад. друкарства]], 2006. — 336 с. — ISBN 966-8013-11-5

[[Категорія:Техніка безпеки]]


text:
# Ганс Гатебур
Ганс Гатебур (нід. Hans Hateboer, нар. 9 січня 1994, Берта) — нідерландський футболіст, захисник французького клубу «Ренн».

## Клубна кар'єра
Народився 9 січня 1994 року в місті Берта. Вихованець футбольної школи клубу «Гронінген». 18 січня 2014 року в матчі проти «Валвейка» він дебютував у Ередівізі у складі основної команди. 18 травня в поєдинку проти АЗ Ганс забив свій перший гол за «Гронінген». У 2015 році він допоміг клубу виграти Кубок Нідерландів. Загалом у рідній команді провів чотири сезони, взявши участь у 87 матчах чемпіонату. Більшість часу, проведеного у складі «Гронінгена», був основним гравцем захисту команди.
На початку 2017 року Гатебур перейшов в італійськиу «Аталанту». 19 березня у матчі проти «Пескари» він дебютував у італійської Серії A. 20 серпня 2018 року в поєдинку проти «Фрозіноне» Ганс забив свій перший гол за «Аталанту».
6 серпня 2024 року підписав угоду на два роки з французьким «Ренном».

## Виступи за збірні
Протягом 2014—2015 років залучався до складу молодіжної збірної Нідерландів. На молодіжному рівні зіграв в 11 офіційних матчах, забив 2 голи.
23 березня 2018 року дебютував в офіційних іграх у складі національної збірної Нідерландів в товариському матчі проти збірної Англії.
Влітку 2019 року був включений у фінальну заявку збірної на Фінал чотирьох Ліги націй УЄФА 2019 року, замінивши травмованого Кенні Тете.

## Титули і досягнення
- Володар Кубка Нідерландів (1):

«Гронінген»: 2014–15
- Переможець Ліги Європи УЄФА (1):

«Аталанта»: 2023–24
| Дата       | Місто     | Господарі            | Результат | Гості                | Турнір                               | Голи | Примітки  |
| ---------- | --------- | -------------------- | --------- | -------------------- | ------------------------------------ | ---- | --------- |
| 23-3-2018  | Амстердам | Нідерланди           | 0 – 1     | Англія               | товариський матч                     | -    |           |
| 4-6-2018   | Турин     | Італія               | 1 – 1     | Нідерланди           | товариський матч                     | -    | 46'       |
| 16-10-2018 | Брюссель  | Бельгія              | 1 – 1     | Нідерланди           | товариський матч                     | -    | 46' 90+2' |
| 4-9-2020   | Амстердам | Нідерланди           | 1 – 0     | Польща               | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    |           |
| 7-9-2020   | Амстердам | Нідерланди           | 0 – 1     | Італія               | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    | 70'       |
| 7-10-2020  | Амстердам | Нідерланди           | 0 – 1     | Мексика              | товариський матч                     | -    |           |
| 11-10-2020 | Зениця    | Боснія і Герцеговина | 0 – 0     | Нідерланди           | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    | 70'       |
| 14-10-2020 | Мілан     | Італія               | 1 – 1     | Нідерланди           | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    |           |
| 11-11-2020 | Амстердам | Нідерланди           | 1 – 1     | Іспанія              | товариський матч                     | -    | 46'       |
| 15-11-2020 | Амстердам | Нідерланди           | 3 – 1     | Боснія і Герцеговина | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    | 64'       |
| 18-11-2020 | Хожув     | Польща               | 1 – 2     | Нідерланди           | Ліга націй УЄФА 2020-2021 - 1-й етап | -    | 57'       |
| 8-6-2022   | Кардіфф   | Уельс                | 1 – 2     | Нідерланди           | Ліга націй УЄФА 2022-2023 - 1-й етап | -    |           |
| 14-6-2022  | Роттердам | Нідерланди           | 3 – 2     | Уельс                | Ліга націй УЄФА 2022-2023 - 1-й етап | -    | 46'       |
| Усього     |           | Матчів               | 13        |                      | Голів                                | 0    |           |

title: Ганс Гатебур

wikitext:
{{Футболіст
| ім'я = Ганс Гатебур
| зображення = Hans Hateboer 01.jpg
| підпис =
| місце-народження =
| країна-народження =
| дата-народження = 9.1.1994
| дата-смерті =
| місце-смерті =
| зріст = 187 см
| вага = 74 кг
| поточний-клуб = {{Прапорець|FRA}} [[Ренн (футбольний клуб)|«Ренн»]]
| позиція = [[Захисник (футбол)|захисник]]
| номер = 15
| юнацькі-роки = 2010—2013
| юнацькі-клуби = {{Прапорець|NED}} [[Гронінген (футбольний клуб)|«Гронінген»]]
| клубний гравець = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Клуб}}
{{Футболіст рядок 0|2013–2017 | {{Прапорець|NED}} | [[Гронінген (футбольний клуб)|«Гронінген»]] | 87 |1}}
{{Футболіст рядок 1|2017–2024 | {{Прапорець|ITA}} | [[Аталанта (футбольний клуб)|«Аталанта»]] | 189 |8}}
{{Футболіст рядок 0|2024– | {{Прапорець|FRA}} | [[Ренн (футбольний клуб)|«Ренн»]] | 16 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| гравець збірної = {{Футболіст початок}}
{{Футболіст заголовок|Збірна}}
{{Футболіст рядок 0|2014 | {{Прапорець|NED}} | [[Юнацька збірна Нідерландів з футболу (U-20)|Нідерланди U-20]]  | 3 |0}}
{{Футболіст рядок 1|2014–2015 | {{Прапорець|NED}} | [[Молодіжна збірна Нідерландів з футболу|Нідерланди U-21]] | 8 |2}}
{{Футболіст рядок 0|2018–2022 | {{Прапорець|NED}} | [[збірна Нідерландів з футболу|Нідерланди]] | 13 |0}}
{{Футболіст кінець}}
| пк-поновлення = 4 січня 2025
| збірна-поновлення = 14 червня 2022
}}
'''Ганс Гатебур''' ({{lang-nl|Hans Hateboer}}, {{нар}} [[9 січня]] [[1994]], Берта) — нідерландський [[футболіст]], [[Захисник (футбол)|захисник]] французького клубу [[Ренн (футбольний клуб)|«Ренн»]].

== Клубна кар'єра ==
Народився [[9 січня]] [[1994]] року в місті Берта. Вихованець футбольної школи клубу [[Гронінген (футбольний клуб)|«Гронінген»]]. 18 січня 2014 року в матчі проти «[[Валвейк (футбольний клуб)|Валвейка]]» він дебютував у [[Ередівізі]] у складі основної команди<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2014/01/18/netherlands/eredivisie/rkc-waalwijk/stichting-fc-groningen/1478495/|title=Валвейк VS. Гронінген 1:1|publisher=soccerway.com|date=2014-01-18|lang=en|accessdate=5 червня 2019|archive-date=29 січня 2014|archive-url=https://web.archive.org/web/20140129170111/http://int.soccerway.com/matches/2014/01/18/netherlands/eredivisie/rkc-waalwijk/stichting-fc-groningen/1478495/}}</ref>. 18 травня в поєдинку проти [[АЗ (футбольний клуб)|АЗ]] Ганс забив свій перший гол за «Гронінген»<ref>{{cite web|url=http://int.soccerway.com/matches/2014/05/18/netherlands/eredivisie/stichting-fc-groningen/stichting-az/1680623/|title=Гронінген VS. АЗ 3:0|publisher=soccerway.com|date=2014-05-18|lang=en|accessdate=5 червня 2019|archive-date=27 травня 2016|archive-url=https://web.archive.org/web/20160527152548/http://int.soccerway.com/matches/2014/05/18/netherlands/eredivisie/stichting-fc-groningen/stichting-az/1680623/}}</ref>. У 2015 році він допоміг клубу виграти [[Кубок Нідерландів з футболу|Кубок Нідерландів]]. Загалом у рідній команді провів чотири сезони, взявши участь у 87 матчах чемпіонату. Більшість часу, проведеного у складі «Гронінгена», був основним гравцем захисту команди.

На початку 2017 року Гатебур перейшов в [[Італія|італійськиу]] «[[Аталанта (футбольний клуб)|Аталанту]]». 19 березня у матчі проти «[[Пескара (футбольний клуб)|Пескари]]» він дебютував у [[Чемпіонат Італії по футболу|італійської Серії A]]<ref>{{cite web|url=https://int.soccerway.com/matches/2017/03/19/italy/serie-a/atalanta-bergamo/pescara-calcio/2306040/|title=Аталанта VS. Пескара 3:0|publisher=soccerway.com|date=2017-03-19|lang=en|accessdate=5 червня 2019|archive-date=6 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180706121021/https://int.soccerway.com/matches/2017/03/19/italy/serie-a/atalanta-bergamo/pescara-calcio/2306040/}}</ref>. 20 серпня 2018 року в поєдинку проти «[[Фрозіноне (футбольний клуб)|Фрозіноне]]» Ганс забив свій перший гол за «Аталанту»<ref>{{cite web|url=https://int.soccerway.com/matches/2017/03/19/italy/serie-a/atalanta-bergamo/pescara-calcio/2306040/|title=Аталанта VS. Пескара 4:0|publisher=soccerway.com|date=2018-08-20|lang=en|accessdate=5 червня 2019|archive-date=6 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180706121021/https://int.soccerway.com/matches/2017/03/19/italy/serie-a/atalanta-bergamo/pescara-calcio/2306040/}}</ref>.

6 серпня 2024 року підписав угоду на два роки з французьким [[Ренн (футбольний клуб)|«Ренном»]]<ref>{{cite news |url=https://football-italia.net/official-atalanta-sell-hateboer-rennes-8-years/ |title=Official: Atalanta sell Hateboer to Rennes after almost 8 wonderful years in Bergamo |date=2024-08-06 |access-date=2024-08-21}}</ref>.

== Виступи за збірні ==
Протягом 2014—2015 років залучався до складу [[Молодіжна збірна Нідерландів з футболу|молодіжної збірної Нідерландів]]. На молодіжному рівні зіграв в 11 офіційних матчах, забив 2 голи.

23 березня 2018 року дебютував в офіційних іграх у складі [[Збірна Нідерландів з футболу|національної збірної Нідерландів]] в [[Товариський матч|товариському матчі]] проти [[Збірна Англії з футболу|збірної Англії]]<ref>{{cite web|url=https://int.soccerway.com/matches/2018/03/23/world/friendlies/netherlands/england/2683833/|title=Нідерланди VS. Англія 0:1|publisher=soccerway.com|date=2018-03-23|lang=en|accessdate=5 червня 2019|archive-date=6 липня 2018|archive-url=https://web.archive.org/web/20180706121028/https://int.soccerway.com/matches/2018/03/23/world/friendlies/netherlands/england/2683833/}}</ref>.

Влітку 2019 року був включений у фінальну заявку збірної на [[Фінал чотирьох Ліги націй УЄФА 2019 (склади)|Фінал чотирьох Ліги націй УЄФА 2019 року]], замінивши травмованого [[Кенні Тете]]<ref>{{cite news |url=https://www.onsoranje.nl/nieuws/nederlands-elftal/75969/selectie-nations-league-finales |title=Kenneth Vermeer met Oranje naar Nations League-finales |trans-title=Kenneth Vermeer with the Dutch team to Nations League Finals |website=OnsOranje.nl |publisher=[[Футбольна федерація Нідерландів]] |date=27 травня 2019 |access-date=27 травня 2019 |language=Dutch |dead-url=no |archive-url=https://web.archive.org/web/20190527185204/https://www.onsoranje.nl/nieuws/nederlands-elftal/75969/selectie-nations-league-finales |archive-date=27 травня 2019}}</ref>.

== Титули і досягнення ==
* Володар [[Кубок Нідерландів з футболу|Кубка Нідерландів]] '''(1)''':
: [[Гронінген (футбольний клуб)|«Гронінген»]]: [[Кубок Нідерландів з футболу 2014—2015|2014–15]]
* Переможець [[Ліга Європи УЄФА|Ліги Європи УЄФА]] '''(1)''':
: [[Аталанта (футбольний клуб)|«Аталанта»]]: [[Ліга Європи УЄФА 2023—2024|2023–24]]

== Статистика виступів ==

=== Статистика виступів за збірну ===
{{Матчі за збірну початок|NED}}
{{Матчі за збірну|23-3-2018|Амстердам|NLD|0|1|ENG|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|4-6-2018|Турин|ITA|1|1|NLD|-|Тов|13={{Sostout|46}}}}
{{Матчі за збірну|16-10-2018|Брюссель|BEL|1|1|NLD|-|Тов|13={{Sostin|46}} {{Cartellinogiallo|90+2}}}}
{{Матчі за збірну|4-9-2020|Амстердам|NLD|1|0|POL|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап}}
{{Матчі за збірну|7-9-2020|Амстердам|NLD|0|1|ITA|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап|13={{Sostout|70}}}}
{{Матчі за збірну|7-10-2020|Амстердам|NLD|0|1|MEX|-|Тов}}
{{Матчі за збірну|11-10-2020|Зениця|BIH|0|0|NLD|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап|13={{Sostin|70}}}}
{{Матчі за збірну|14-10-2020|Мілан|ITA|1|1|NLD|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап}}
{{Матчі за збірну|11-11-2020|Амстердам|NLD|1|1|ESP|-|Тов|13={{Sostout|46}}}}
{{Матчі за збірну|15-11-2020|Амстердам|NLD|3|1|BIH|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап|13={{Sostin|64}}}}
{{Матчі за збірну|18-11-2020|Хожув|POL|1|2|NLD|-|Ліга націй УЄФА|2020-2021|1-й етап|13={{Sostout|57}}}}
{{Матчі за збірну|8-6-2022|Кардіфф|WAL|1|2|NLD|-|Ліга націй УЄФА|2022-2023|1-й етап}}
{{Матчі за збірну|14-6-2022|Роттердам|NLD|3|2|WAL|-|Ліга націй УЄФА|2022-2023|1-й етап|13={{Sostout|46}}}}
{{Матчі за збірну кінець|13|0}}

== Примітки ==
{{reflist|2}}

== Посилання ==
* {{Soccerway}}
* {{Transfermarkt}}
* {{Wfb}}
* {{UEFA player}}
* {{NFT player}}

{{нк}}
{{Склад ФК Ренн}}
{{footballer-stub}}

{{Портали|Біографії|Футбол}}

{{DEFAULTSORT:Гатебур, Ганс}}
[[Категорія:Нідерландські футболісти]]
[[Категорія:Гравці молодіжної збірної Нідерландів з футболу]]
[[Категорія:Гравці збірної Нідерландів з футболу]]
[[Категорія:Футболісти «Гронінгена»]]
[[Категорія:Футболісти «Аталанти»]]
[[Категорія:Футболісти «Ренна»]]
[[Категорія:Нідерландські футбольні легіонери]]
[[Категорія:Футбольні легіонери в Італії]]
[[Категорія:Футбольні легіонери у Франції]]

title: Особисті дані

Вага: 74 кг

Громадянство: Нідерланди

Позиція: захисник

title: Інформація про клуб

Поточний клуб: «Ренн»

title: Юнацькі клуби

«Гронінген»

title: Професіональні клуби*

Роки: Клуб · І (г)

«Гронінген» · 87 · (1)

«Аталанта» · 189 · (8)

«Ренн» · 16 · (0)

title: Національна збірна**

Роки: Збірна · І (г)

Нідерланди U-20 · 3 · (0)

Нідерланди U-21 · 8 · (2)

Нідерланди · 13 · (0)

Національна збірна**: * Ігри та голи за професіональні клуби · враховуються лише в національному чемпіонаті. · Інформацію оновлено 4 січня 2025.

Національна збірна**: ** Інформацію про ігри та голи за національну збірну · оновлено 14 червня 2022.