text:
# Никодим (Ротов)
Никодим (в миру Борис Георгійович Ротов; 15 жовтня 1929, село Фролово, Кораблінський район, Рязанська область — 5 вересня 1978, Ватикан) — ієрарх Російської православної церкви; з 9 жовтня 1963 — митрополит Санкт-Петербурзький і Ладозький. З 1960 до 1972 року — голова відділу зовнішніх церковних зв'язків Московського патріарату, екуменіст. На пропозиції КҐБ СССР 1972 року підписав проєкт листа, що засуджував нібито «наклепницьку діяльність» російського письменника Александра Солженіцина. Раптово помер у Ватикані.

## Дитинство і освіта
Никодим Ротов народився 15 жовтня 1929 року в селі Фролово, Кораблінського району Рязанської області. Можливо в родині езрянським корінням.
Книга «Людина Церкви», складена митрополитом Ювеналієм Поярковим, про батька майбутнього митрополита говорить так: «Батько, Георгій, працював у Рязанському Губернському Земельному управлінні інженером-землевпорядником». Мати, Єлизавета Сіонська, була донькою священика Рязанської єпархії.
Після закінчення середньої школи вступив 1947 року в Рязанський педагогічний інститут (нині Рязанський державний університет) на факультет природознавства.

## Постриг, ієрейське висвячення і духовна освіта
19 серпня 1947 року прийняв чернечий постриг; висвячений на ієродиякона архієпископом Ярославським і Ростовським Димитрієм Градусовим, із зарахуванням до Ярославського архієрейського дому; при цьому продовжував жити в Рязані й навчатися в педінституті. Як згадував сам Никодим в промові при нареченні, 9 липня 1960 року, в Трапезному храмі Троїце-Сергієвої Лаври, «на служіння Святій Церкві я вступив, коли приснопам'ятний мною схиархімандрит Лазар висвятив мене в чернецтво». Своє чернече ім'я Никодим він пізніше оформив і як цивільне ім'я.
Влітку 1949 року залишив педінститут після закінчення другого курсу.
20 листопада 1949 року тим же архієпископом Димитрієм висвячений на ієромонаха і призначений настоятелем храму на честь Різдва Христового в селі Давидове Ярославського району Ярославської області.
Деякий час служив другим священиком Покровського храму в Переславлі-Заліському.
7 серпня 1950 року призначений настоятелем храму на честь Святого Димитрія царевича в Угличі і благочинним Углицького округу.
У тому ж році вступив на заочний сектор Санкт-Петербурзької духовної семінарії, після закінчення якої був зарахований студентом Санкт-Петербурзької духовної академії.
У січні 1952 року призначений кліриком кафедрального собору в Ярославлі і секретарем архієпископа Ярославського і Ростовського; потім ключником собору. З грудня 1954 року — виконувач обов'язків настоятеля.
1955 року закінчив Санкт-Петербурзьку духовну академію. 1959 року за твір «Історія Російської духовної місії в Єрусалимі» удостоєний ступеня кандидата богослов'я.

### В російській духовній місії в Єрусалимі
25 лютого 1956 року призначений членом російської духовної місії в Єрусалимі, а потім заступником начальника місії.
31 березня 1957 року митрополитом Крутицьким і Коломенським Миколою Ярушевичем зведений у сан ігумена з покладанням палиці.
25 вересня 1957 року призначений начальником російської духовної місії в Єрусалимі; зведений в сан архімандрита митрополитом Назаретським і всієї Галилеї Ісидором на прохання московського Патріарха Алексія І.
У березні 1959 року, після повернення в Москву з Єрусалиму, призначений завідувачем канцелярією Московської патріархії.

### Заступник голови ВЗЦЗ (1959—1960); голова Відділу зовнішніх церковних зв'язків Московської патріархії (1960—1972)
З 4 червня 1959 року — заступник голови Відділу зовнішніх церковних зв'язків (ВЗЦЗ) — митрополита Миколая Ярушевича — зі збереженням за собою посади завідувача канцелярією Московської Патріархії.
16 квітня 1960 року — голова Ради у справах РПЦ при Раді Міністрів Владімір Куроєдов і голова Комітету державної безпеки Олександр Шелепін направили в ЦК КПСС записку, в якій, з посиланням на інформацію від агентурних джерел КҐБ, пропонували «відвести митрополита Миколая від участі в роботі Світової ради миру, Совєцького комітету захисту миру і відсторонити його від керівної діяльності в Московській патріархії», домогтися на це згоди Патріарха Алексія І.
Крім того, в записці йшлося: «КҐБ вважав би за доцільне на посаду голови відділу зовнішніх церковних зв'язків призначити архімандрита Никодима Ротова і висунути його як представника РПЦ для участі в діяльності Світової ради миру і Совєцького комітету захисту миру».
21 червня 1960 року ухвалене рішення Священного синоду про звільнення з посади голови ВЗЦЗ митрополита Миколая Ярушевича; на його місце був призначений архімандрит Никодим із зведенням у сан єпископа Подільського.
Очолював делегації РПЦ на Всеправославних нарадах 1961, 1963, 1964 років на острові Родос (Греція) і 1968 року в Шамбезі поблизу Женеви (Швейцарія).
10 травня 1963 року призначений головою комісії при Священному синоді по розробці каталогу тем Всеправославного собору.
20 березня 1969 року призначений представником Московського патріархату в Міжправославній підготовчій комісії Святого Всеправославного собору.

### Єпископ Подольський (1960); єпископ— архієпископ— митрополит Ярославський (1960—1963); митрополит Мінський (1963)
10 липня 1960 року в Троїцькому соборі Троїце-Сергієвої лаври хіротонізований сонмом єпископів на чолі з патріархом Алексієм І на єпископа Подільського, вікарія Московської єпархії; як голова ВЗЦЗ, єпископ Никодим вступив в управління парафіями РПЦ в Угорщині, Фінляндії та Японії.
28 серпня 1960 року включений до складу новоствореної Комісії з міжхристиянських зв'язків при Священному синоді.
З 19 вересня 1960 року керував видавничим відділом Московської патріархії.
З 23 листопада 1960 року — єпископ Ярославський і Ростовський.
У ніч на 1 січня 1961 року був (вперше) серед гостей «на традиційній зустрічі Нового, 1961 року, влаштованій у Великому Кремлівському палаці урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік» (разом з патріархом Алексієм, митрополитом Крутицьким Пітиримом Свиридовим і керуючим справами Московської патріархії архієпископом Дмитровським Пименом).
16 березня 1961 року на засіданні Священного синоду патріарх Алексій І запропонував, щоб «особи, що займають посади Керуючого справами Московської Патріархії та Голови ВЗЦЗ Московської Патріархії, були в єпископському сані і перебували у званні Постійних Членів Священного Синоду», у зв'язку з чим Синод ухвалив «затвердити у званні Постійних членів Священного Синоду <…> єпископа Ярославського і Ростовського Никодима».
10 червня 1961 року возведений у сан архієпископа. На Архієрейському соборі 18 липня 1961 (про скликання Собору заздалегідь оголошено не було: архієреїв зібрали в Троїце-Сергієвій лаврі у зв'язку з днем пам'яті Сергія Радонезького) зробив доповідь про необхідність і своєчасність вступу РПЦ у Всесвітню рада церков.
У зв'язку з тим, що більшу частину часу проводив у Москві, домігся призначення до Ярославської єпархії вікарія.
26 березня 1961 року на єпископа Углицького був хіротонізований архімандрит Касіян Ярославський; хіротонію його наступника, архімандрита Варфоломія Ґондаровського, очолив архієпископ Никодим у Ярославлі 26 травня 1963 року.
11 травня 1963 року нагороджений правом носіння хреста на клобуку.
14 травня 1963 року Священний синод ухвалив «згідно з поданим проханням звільнити Преосвященного архієпископа Ярославського і Ростовського Никодима з посади голови Видавничого відділу».
3 серпня 1963 року призначений головою Комісії Священного синоду з питань християнської єдності, на яку тоді була перетворена Комісія з міжхристиянських зв'язків при Священному синоді; зведений в сан митрополита і 4 серпня призначений на Мінську і Білоруську кафедру.

### На Санкт-Петербурзькій кафедрі
9 жовтня 1963 року призначений митрополитом Санкт-Петербурзьким і Ладозьким, тимчасово-керуючим Олонецькою єпархією.
7 жовтня 1967 року призначений за сумісництвом керуючим Новгородською єпархією з титулом «Санкт-Петербурзький і Новгородський».
З 4 до 19 липня 1968 року очолював делегацію Московського патріархату на IV асамблеї Всесвітньої ради церков (ВРЦ) в Упсалі, Швеція; обраний до складу Центрального комітету ВРЦ; в тому ж році обраний головою комітету продовження робіт Християнської мирної конференції (ХМК).
16 грудня 1969 року призначений головою комісії з вивчення питання про прославлення в лику святих архієпископа Миколая Японського (канонізований лише Московською Церквою 10 квітня 1970). 17 березня 1970 року йому доручено тимчасове управління Патріаршими парафіями Північної і Південної Америки. У квітні 1970 року в США підписав угоду з митрополитом Нью-Йоркським Іринеєм про умови надання автокефалії Американської митрополії РПЦ, проте цей акт визнано нікчемним з канонічної точки зору представниками Вселенської патріархії.
12 квітня 1970 року вдостоєний права носіння двох панагій.
17 червня 1971 року указом патріарха Пімена нагороджений правом служіння з предносним хрестом.
У квітні 1972 року, в числі інших релігійних діячів — «учасників руху за мир», підписав проект листа, що засуджував «наклепницьку діяльність» Олександра Солженіцина.
У 1972 року в Никодима трапився інфаркт, після чого він подав прохання про звільнення його з посади голови відділу зовнішніх церковних зносин.
30 травня 1972 року рішенням Синоду Никодима звільнено з посади голови ВЗЦЗ.
Залишений головою комісії Священного синоду з питань християнської єдності, яка в тому ж засіданні Синоду була перейменована в комісію Священного синоду з питань християнської єдності і міжцерковних стосунків.
3 вересня 1974 року призначений Патріаршим Екзархом Західної Європи.
З 23 листопада до 10 грудня 1975 року очолював делегацію російської церкви на V Генеральній асамблеї ВРЦ в Найробі; був обраний президентом Всесвітньої ради церков.

## Зовнішньополітична діяльність
Зіграв ключову роль в переговорному процесі, в результаті якого було врегульовано канонічний статус — з точки зору Московського патріархату — Митрополичого округу в Північній Америці (російської православної греко-кафолицької церкви в Америці): останній нібито була дарована автокефалія Патріаршим і Синодальним Томосом в 1970, що засновував автокефальну православну церкву в Америці. Одночасно в юрисдикцію Московської патріархії як автономна поверталася Японська православна церква, що не було визнано світовим православ'ям.
Брав участь у багатьох екуменічних зустрічах, міжправославних нарадах, міжнародних миротворчих конференціях, був включений до делегації РПЦ МП на родоських Всеправославних нарадах.
Найбільший інтерес традиційно викликають відносини з римсько-католицькою Церквою і державою Ватикан, що здійснювалися Никодимом від імені Московського патріархату. Характерно, що Іоанну XXIII він присвятив магістерську дисертацію, видану у вигляді монографії вже посмертно.
Аналіз документів свідчить, що яким би не було його особисте ставлення до Римської церкви, політика, що проводилася Никодимом, завжди була в руслі зовнішньополітичної лінії совєцького керівництва, яке не мало дипломатичних відносин зі Святим престолом і до серпня 1962 року вважало Ватикан одним з центрів глобального «антисовєцького впливу».
Перші виступи Никодима про Римську церкву не відрізнялися принципово за своєю тональністю від промов інших ієрархів Патріархії в післявоєнний період, що викривали «не тільки антихристиянську, але навіть і аморальну сутність папізму». Так, у своїй доповіді «Світ — служіння Христу» на Першій Світовій загальнохристиянській конференції на захист світу 14 червня 1961 Никодим казав:

Дві тенденції вбачаються у розвитку папської системи — тенденція до утвердження панування папи над Церквою і світом і тенденція до проголошення папської непогрішності у справах віри. Папська теорія є найбільш яскравим і сконцентрованим вираженням того духу зовнішнього законництва і обмирщения, якою просякнуте значною мірою вчення і життя Католицької Церкви.
 <…> Прагнення до панування земного кидало і кидає Римську Церкву в самий центр політичної міжнародної боротьби. Це прагнення змушувало і змушує і понині Папський Рим бути рушійною силою різних агресивних політичних асоціацій і діяти на шкоду християнства, підривати самі корені християнської віри і сьогоднішньої великої місії церковного спілкування. <…> Загіпнотизована перспективою повноти папської влади, римська курія своїми земними інтересами і зв'язками міцно вросла в старий лад життя, нерозривно зв'язала себе з імперіалістичними задумами і досі залишається глухою, і частіше ворожою до морально-соціальних запитів мас, що борються за ідеали свободи, рівності і братерства.

У зв'язку з підготовкою Другого Ватиканського собору секретар з питань християнської єдності кардинал Августин Беа запропонував представникам Православної церкви бути присутніми на Соборі в якості спостерігачів; пропозиція була перш за все звернена до Константинопольського патріархату — Патріарху Афінагору І.
У Журналі Московської Патріархії № 5 за 1961 рік з'явилася редакційна стаття Non possumus, яка, перерахувавши звичайні пункти православної критики католицизму, відповідала на запрошення кардинала: «Московська Патріархія відповідає кардиналу Беа: Non possumus !» (категорична відмова).
Улітку 1962 року розпочало змінюватися ставлення керівництва Совєцького Союзу до папи Римського: «Совєцькі дипломати і спецслужби почали наводити мости для контактів з Ватиканом, глава якого в той період — „червоний тато“ Іоанн XXIII також намагався нарощувати мирні зусилля».
Під час конфіденційної зустрічі в серпні 1962 року в Парижі секретаря Комісії зі сприяння християнській єдності Йоханнеса Віллебрандса з Никодимом з'ясувалося, що «Кремль міг би погодитися на присутність спостерігачів РПЦ на Другому Ватиканському Соборі, якби Ватикан зміг гарантувати, що цей Собор не стане антирадянським форумом».
У вересні 1962 року в інтерв'ю французькому журналісту Жану Гульє Патріарх Алексій І говорив про близькість Церков «один одному в галузі віровчення і літургії». Стаття Non possumus була офіційно оголошена приватною думкою її автора А. Вєдьорнікова.
27 вересня — 2 жовтня 1962 року Йоханнес Віллебрандс офіційно відвідав Москву, де 30 вересня «був присутній в церкві Петра і Павла в Лефортові за літургією, яку здійснював архієпископ Никодим»; 10 жовтня Священний синод ухвалив прийняти запрошення Ватикану надіслати спостерігачів, визначивши склад делегації: протоієрей Віталій Боровий і архімандрит Володимир Котляров.
12 жовтня абсолютно несподівано для всіх інших помісних православних Церков делегація РПЦ відбула з Москви до Риму на першу сесію Собору, що відкрився 11 жовтня. «Тим часом, напередодні, ввечері, патріарх Афінагор І телеграфував до Риму, що глави православних церков, включаючи патріарха Московського, вирішили не надсилати спостерігачів».
За твердженням доньки Микити Хрущова Ради Аджубей під час аудієнції у Папи Івана XXIII, що відбулася 7 березня 1963 року, на якій були її чоловік, тоді головний редактор «Известий» Олексій Аджубей, вона сама і якийсь єзуїт російського походження «отець Кулик», Аджубей передав Папі лист Хрущова; а Папа, за її словами, «вручив йому свій лист для мого батька, який написав кирилицею в нашій присутності».
Друга сесія Ватиканського собору відкрилася 29 вересня 1963 року.
Митрополит Никодим «15 вересня 1963 року наніс візит ввічливості Його Святості Папі Павлу VI, який прийняв його в приватній аудієнції <…> поклав квіти на могилу Папи Івана XXIII та звершив літію за упокій його душі».
Примітно, що Патріарх Афінагор І навіть не послав привітань з нагоди обрання Павла VI і не направив представника на його інтронізацію.
1963 року в Римі почалися переговори між Ватиканом і Совєцьким Союзом про встановлення дипломатичних відносин. У них брали участь посол Совєцького Союза в Римі Семен Козирєв і кардинал Беа. Як і перша аналогічна спроба в середині 1920-х років, переговори закінчилися безрезультатно через небажання совєцького керівництва полегшити становище віруючих в Совєцькому Союзі.
У відповідь на ініціативу в доповіді митрополита Никодима «Діалог з римо-католиками про сучасну християнську соціальну думки», прочитаній ним в Женеві в липні 1966 року на конференції «Церква і суспільство», в грудні 1967 року в Санкт-Петербурзькій духовній академії за пропозицією і під керівництвом єпископа Мауріамського Віллебрандса, а також єпископа Зарайського Ювеналія Пояркова, пройшли перші співбесіди між богословами Римської церкви і РПЦ, які тривали і згодом.

## Смерть у Ватикані
Обставини смерті митрополита Никодима досить докладно описані в «Журналі Московської Патріархії» № 11 за 1978 рік.
Никодим був у Ватикані на чолі делегації РПЦ з нагоди інтронізації папи Римського Іоанна Павла I 3 вересня 1978 року.
5 вересня, о 10-й годині ранку під час авдієнції у папи, на яку митрополит Никодим пішов, незважаючи на те, що, за свідченням очевидців, виглядав дуже втомленим, у нього стався серцевий напад — миттєва зупинка серця. Приступ стався, коли Никодим представляв папі архімандрита Лева Церпіцького. «Журнал Московської Патріархії» писав: «Папа прочитав відхідні молитви і молитву про відпущення гріхів. Прибув державний секретар кардинал Іоанн Вілло і також звершив молитву біля тіла покійного митрополита».
Смерть Никодима породила конспірологічну версію про отруєння російського митрополита отрутою в піднесеному напої, призначеному нібито понтифіку (Іоанн Павло I через 22 дні помер і також через інфаркт).
Прощання було в Римі і Санкт-Петербурзі; відспівування — у Санкт-Петербурзі. Похований на Нікольському цвинтарі Олександро-Невської Лаври.
Те, де і як сталася смерть, викликало подив у деяких представників російської церкви; їхні почуття висловив архієпископ Василь Кривошеїн у своїх спогадах:

Це сталося у Ватикані, в присутності Папи, далеко від своєї єпархії і взагалі від православних. Звичайно, будь-яка смерть є Божою таємницею, і є відвагою судити, чому вона трапляється в той чи інший момент і що вона означає, але особисто я (і, думаю, більшість православних) сприйняли її як знамення Боже.
Може бути, навіть як втручання Боже, як несхвалення того поспіху і захоплення, з яким проводилася митрополитом справа зближення з Римом. Всі його поїздки на уклін до Папи, причащання католиків і навіть співслужіння з ними, і все це в атмосфері одночасно прихованості і демонстративності. Праві ми були або не праві, — один Бог це може знати. Але такою було наше безпосереднє переважне православне переживання.

## Гімнотворення
Маловідомою галуззю діяльності митрополита Никодима було церковне гімнотворення. Ним були складені кілька служб святим, які використовуються в православному богослужінні, серед них служба святому Іоанну Руському, служба святій Тавіфі, святому Миколі Японському, Собору ярославських святих та ін.

## Екуменізм і митрополит Никодим
Митрополит Никодим був відомий своїми екуменічними поглядами, які він втілював у життя. Епоха в житті РПЦ МП з 1960 до 1978 року, коли ВЗЦЗ знаходилося під керівництвом митрополита Никодима, відома серед противників екуменізму під назвою «никодимовщіни». Вона характеризується посиленням контактів РПЦ МП з Ватиканом.
Серйозні суперечки викликав наказ Священного Синоду від 16 грудня 1969, згідно з яким священнослужителям Московського Патріархату дозволялося «викладати благодать Святих Таїнств католикам і старообрядцям у випадках крайньої в цьому духовної необхідності для останніх і при відсутності на місцях їхніх священиків».
Це рішення породжене насамперед умовами «соціалістичної дійсності»: у багатьох регіонах Совєцького Союзу не було ні католицьких, ні старообрядницьких храмів, а тільки православні. В «Журналі Московської Патріархії» було опубліковано роз'яснення митрополита Санкт-Петербурзького і Новгородського Никодима, в якому підкреслювалося, що даний дозвіл допускається лише в разі хвороби і через неможливість звернення до священнослужителів своїх Церков.
«У таких випадках духовенству РПЦ належить проявляти пастирську турботу і викладати нужденним духовну розраду і Святі Таїнства». Згодом митрополит Никодим пояснював, що «подібне мало місце в 1878 році, коли Константинопольський Синод зобов'язав грецьких православних священиків здійснювати таїнства для вірмен там, де у них немає церков і священиків». Але самі греки засудили рішення синоду 1969 на Елладському синоді. Екуменічне рішення Помісного собору 1971 про причастя католиків у РПЦ, яке відстоював Никодим Ротов, було засуджене не тільки як таке, що суперечить віровченню православної церкви, її догматам і канонам, а як єретичне, на Архієрейському Соборі РПЦЗ в 1971. На ньому було винесено постанову: Никодим йшов в екуменізм набагато далі рішення синоду 1969 року.
14 грудня 1970 року в базиліці Св. Петра в Римі він викладав причастя православне католицьким клірикам, порушуючи багато правил православної церкви, з цієї причини собор РПЦЗ визначив його дії як зраду православ'я.

## Висловлювання
Думка про «комуністичний атеїзм»:

Об'єктивне вивчення атеїзму показує необхідність суворого розрізнення мотивів, що призводять до атеїстичному світогляду. Ми знаємо, що атеїзм комуністичний представляє собою певну систему переконань, що включає в себе моральні принципи, які не суперечать християнським нормам. Інший атеїзм — блюзнірський, аморальний, що виникає з бажання жити «вільно» від божественного закону Правди, існував переважно в надрах старого суспільства і найчастіше виникав на ґрунті дозвільного та розбещенного життя заможних класів. Християнство дійсно вважає смертним гріхом атеїзм другого типу, але по-іншому дивиться на атеїзм комуністичний.

## Нагороди
- 12 квітня 1970 — удостоєний права носіння другої панагії[43]
- 17 червня 1971 — удостоєний права служіння з предносним хрестом.
- Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира I ступеня (13 травня 1963).
- Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира II ступеня
- Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира III ступеня
- Орден Фенікса (Греція)
- Національний орден Кедра (Ліван)
- Орден Югославської прапора (СФРЮ)
- Почесний член Санкт-Петербурзької Духовної академії
- Почесний член Московської Духовної академії

## Оцінки і думки про Никодима Ротова. Пам'ять
Оцінки митрополита Никодима як при його житті, так і по смерті є зовсім різними. Патріарх Московський і всієї Русі Пимен у слові на відспівуванні зазначав:

Владика митрополит Никодим був вірним сином РПЦ, з юнацьких років присвятив себе служінню Церкві Божій. Любов до Святої Церкви, обдарованість і працьовитість супроводжували його протягом його, по-людськи дуже короткого, життєвого шляху <…>
Він любив чернецтво і виявляв велику про нього турботу. Багато з тих архієрев і кліриків, що нині оточують його труну, були натхненні ним на обрання чернечого шляху<…>

Кардинал Йоханнес Віллебрандс сказав на відспівуванні:

Його любов до Христа і до церкви спонукала його до прагнення єдності. Він докладав невтомні зусилля для того, щоб познайомити нас, католиків, з богословськими, духовними та історичними багатствами православної церкви і, зокрема, російськкої православної церкви, вірним і люблячим сином і служителем якої він був завжди.<…>

Митрополит Крутицький і Коломенський Ювеналій Поярков сказав на відспівуванні:

Всі свої знання, весь запал християнської душі ти віддав миротворчості, також зовсім по-новому підходячи до цього служіння, глибоко осмислюючи вчення Христове, і не тільки цього вчив своїх співвітчизників, але на півночі і півдні, на заході і сході ти твердо і переконано відстоював світ і разом з тим говорив, що цього недостатньо, потрібна дружба між народами. Ось чому багато людей доброї волі нині разом з нами сумують через твою смерть.

Більшість священнослужителів, виплеканих і поставлених ним (як, наприклад, Патріарх Московський і всієї Русі Кирил Гундяєв, митрополит Ювеналій Поярков, митрополит Віктор Олійник, архімандрит Августин Нікітін, вважають його видатним церковним діячем і особистістю свого часу. Про заслуги Никодима йдеться, зокрема:

Чи відомо вам, що саме завдяки митрополиту Никодиму в 60-ті роки були врятовані наші духовні школи? Чи знаєте ви, що митрополит Никодим врятував наш єпископат? Адже Хрущов одного разу заявив, що через 20 років покаже по телебаченню останнього попа. Проводилась страшна антирелігійна кампанія, планувалося закриття духовних шкіл. Рада у справах релігій мала вказівку від Політбюро висвячувати священиків в єпископи.

Очікувалося, що старі єпископи вимруть і церква загине. Але невтомна діяльність митрополита Никодима принесла свої плоди. Він зумів довести, що для підтримки міжнародного престижу РПЦ необхідна плеяда молодих, грамотних єпископів. І буквально пробив висвячення. Цих єпископів називали никодимівцями і підозрювали в гріхах тільки через духовну близькість з митрополитом.
Митрополит Мінський і Слуцький Філарет Вахромєєв дає високу оцінку його діям по відстоюванню інтересів церкви в умовах гонінь на неї:

Владика Никодим Ротов був майстерним захисником Церкви в нерівній боротьбі з державою за виживання народу Божого, коли курс партії і уряду передбачав в найближчій історичній перспективі показати по телебаченню останнього священнослужителя на території величезної країни. І дарма сьогодні хтось сумнівається в реальності цієї мети <…>. Завдяки владиці Никодиму РПЦ знайшла голос, який звучав у всьому світі, і тому руйнувати її тіло владі було вже не вже і просто.

Митрополит Віктор Олійник не згоден зі звинуваченнями в прихильності митрополита Никодима до католицизму:

На моє глибоке переконання, владика Никодим був і залишається одним з найбільш православних ієрархів нашої церкви. Як він умів і любив служити! Ревно, благоговійно. І співслужащі, і майбутні відчували при ньому рідкісну молитовну повноту. Я завжди це називаю «никодимівським молитовним настроєм». Він надихав і захоплював кожну людину, аби наблизитися до Христа. Владика любив часто причащатися Святих Христових Таїнств, а тому часто звершував Божественну літургію, робив це навіть на одрі хвороби і скорботи — лежачи. Це про що свідчить? Про те, що він був людиною високої духовності і відданості православ'ю.

У консервативних колах російської церкви переважає негативна оцінка: в провину йому ставиться, насамперед, екуменізм і особливо його захоплення католицтвом. Про останнє з деяким здивуванням пише в спогадах про нього архієпископ Василь Кривошеїн:

Що багатьох з нас бентежило (як в Росії, так і на Заході), так це захоплення митрополита Никодима католицтвом! Захоплення це було багато в чому ірраціональне, майже патологічне. Почалося воно не відразу і з кожним роком все більше розвивалося. Думаю, що спочатку на нього вплинув А. Л. Казем-Бек. Пам'ятаю як ще в 1960 році в Москві, в розпал хрущовського гоніння на Церкву, він розвивав думку, що нам не потрібно шукати зближення з ВРЦ (це не серйозна організація), а ось католики — це інша справа, вони нам можуть допомогти і з ними потрібно об'єднуватися. Кажуть також, що довга, в 600 сторінок, магістерська дисертація митрополита Никодима в значній мірі була написана Казем-Беком. Вважаю, що до католицизму митрополита Никодима насамперед приваблювало уявлення про нього як про могутню, суворо дисципліновану єдину Церкву. Даремно ми багато разів йому говорили, що така картина не відповідає сучасній дійсності, що зараз в католицькій Церкві дисципліна підірвана гірше, ніж в Православ'ї.
Говорили йому, що священики служать месу, як кому заманеться, а богослови заперечують основні догми віри. Митрополит Никодим ні за що не хотів відмовитися від сформованого у нього переконання про католицизм! На нього діяла зовнішність.

«Всемогутнім єресіархом», «никодимовщиною» називає його і його діяльність публіцист Костянтин Душенов, опозиційно налаштований відносно до керівництва Московської патріархії.
Діяльність митрополита Никодима негативно оцінюється і ліберальними колами, головним чином за лояльність совєцької влади і відстоювання її інтересів на міжнародній арені. Правозахисник, дисидент і православний священик Георгій Едельштейн так характеризував церковно-політичний курс Никодима в 1994 році: «<…> це лінія злиття Церкви з державою, і головне — це лінія знищення Церкви. Це лінія, коли Моспатріархія стає засобом, знаряддям. І взагалі Церква стає засобом у політичній інтризі, боротьбі».
По смерті Патріарха Алексія I виникла реальна можливість, що патріархом буде обраний митрополит Никодим.
У зверненні до Помісного собору 1971 року «З приводу новоявленого псевдовчення митр. Никодима Ротова» священника Миколи Гайнова і мирян Фелікса Кареліна, Льва Регельсона і Віктора Капітанчука була зроблена спроба показати, що митрополит Никодим з групою богословів протягом низки років «розвивав і насаджував в російській церкві нове вчення в дусі апокаліптичного релігійного комунізму, що соборно не обговорювалося, в якому давалася нова догматична формулювання тих основ християнської віри, що не були сформульовані в догматах Вселенських Соборів».
У вересні 2008 року Михайло Ардов (Російська православна автономна церква) вважав: «Те, що прийнято сьогодні називати „никодимівщиною“, — це друга фаза розвитку сергіанства». Журналіст, критик РПЦ Михайло Ситников тоді ж писав: «Те, що митрополит свідомо йшов на контакт зі спецслужбами більшовицької держави з самого початку своєї кар'єри, не може викликати особливих сумнівів. Це було властиво більшості ієрархів РПЦ МП до і після нього. Однак випадок саме Никодима Ротова найлогічніше вважати останнім апробуванням державно-церковних відносин, після якого політика спецслужб щодо ролі РПЦ МП при радянській владі склалася остаточно. <…> Не виключено, що один з її провідних ієрархів пішов на особистий ризик опору планам держави, яка розраховувала зробити з Церкви добровільного партнера в поширенні комуністичної ідеології. Після виявлення того, що діяльність митрополита не відповідає інтересам держави, але зміцнює позиції церкви, спецслужби ліквідували небезпечного „подвійного агента“ і відмовилися від перспективи спроб домовлятися з РПЦ МП назавжди. <…> Після митрополита Никодима церква розглядалася не як можливий партнер влади, а тільки в примітивно сервільний якості. Після невдалої „проби пера“ з Никодимом, відмова держави від партнерських відносин з Московською патріархією була настільки категоричною, що всі спроби подальшого керівництва РПЦ МП переграти ситуацію заново залишалися і донині залишаються приреченими на невдачу».
У січні 2009 року «друг молодості» архімандрита Кирила Гундяєва Вадим Мельников (на початку 1970-х років консул Представництва Совєцького Союзу в Женеві), згадуючи про приїзд митрополита Никодима в Женеву, говорив: "Він приїжджав туди в складі делегації. Кирило попередив його, що я консул, але маю стосунок до спецслужб. Я боявся цієї зустрічі, знав, що Никодим з ненавистю ставився до органів ".
12 жовтня 2009 року в Санкт-Петербурзі патріарх Кирило очолив пам'ятні заходи з нагоди 80-річчя від дня народження митрополита Никодима.
У січні 2018 до 40-річчя від дня смерті митрополита Никодима з ініціативи російськомовного приходу святителя Миколи Чудотворця в Лімасолі вулиця, на якій розташований храм даної громади, була названа «вулицею митрополита Никодима Ротова». Це перша в світі вулиця, названа на його честь.

## Праці
- Богословские труды. Сб. 20. Сборник посвящён Митрополиту Ленинградскому и Новгородскому Никодиму (+ 5 сентября 1978). М.: Издание Московской Патриархии, 1979.
- Митрополит Никодим (Ротов) — православный богослов в эпоху социализма. К 80-летию со дня рождения. Из богословского наследия Митрополита Ленинградского и Новгородского Никодима за 1956—1967 гг. СПб.: Князь-Владимирский соб., 2009. 218 с.
- Никодим, митрополит Ленинградский и Новгородский. Иоанн XXIII, Папа Римский. Wien, «Pro Oriente», 1984. 665 с. — магистерская диссертация

title: Никодим (Ротов)

wikitext:
{{Архієрей
| ім'я при народженні = Борис Ротов
| періодкінець_4     = [[30 травня]] [[1972]]
| хіротонія          = [[10 липня]] [[1960]]
| сан                = [[19 серпня]] [[1947]]
| прийняття чернецтва = [[19 серпня]] [[1947]]
| похований          = Нікольський цвинтар [[Олександро-Невська лавра|Олександро-Невської лаври]], [[Санкт-Петербург]], [[Росія|Російська Федерація]]
| дата смерті        = 5.9.1978
| місце народження   = Фролово, Кораблінський район, [[Рязанська область]], [[Росія|Російська Федерація]]
| дата народження    = 15.10.1929
| титул_7            = Єпископ Подольський,
 вікарій [[Московська єпархія|Московської єпархії]]
| титул_6            = Митрополит Ярославський і Ростовський
до [[3 серпня]] [[1963]] — архієпископ
до [[10 червня]] [[1961]] — єпископ
| титул_5            = Митрополит Мінський і Білоруський
| наступник_4        = Ювеналій Поярков
| попередник_4       = [[Миколай (Ярушевич)|Миколай Ярушевич]]
| періодпочаток_4    = [[21 червня]] [[1960]]
| титул_4            = Голова [[Відділ зовнішніх церковних зв'язків Московського патріархату|Відділу зовнішніх церковних зв'язків Московського патріархату]]
| зображення         = Nikodim (Rotov) 1963.jpg
| наступник_         = [[Філарет (Вахромєєв)|Філарет Вахромєєв]]
| титул_3            = Патріарший [[екзарх]] [[Західна Європа|Західної Європи]]
| наступник_5        = [[Кирил Гундяєв (патріарх Московський)|Кирил Гундяєв]]
| попередник_5       = Михаїл Чуб
[[Миколай (Ярушевич)|Миколай Ярушевич]] (тимчас./кер.)
| періодпочаток      = [[9 жовтня]] [[1963]]
| періодпочаток_     = [[5 вересня]] [[1978]]
| титул_2            = Тимчасовий керівник патріаршими приходами у [[Фінляндія|Фінляндії]]
| наступник          = Антоній Мельников
| попередник         = [[Пимен (Ізвеков)|Пимен Ізвєков]]
| періодкінець_      = [[30 травня]] [[1972]]
| періодкінець       = [[5 вересня]] [[1978]]
| церква_            = [[РПЦ]]
| титул              = Митрополит Санкт-Петербурзький і Ладозький
| нагороди           =
}}
'''Никодим''' (в миру '''Борис Георгійович Ротов;''' [[15 жовтня]] [[1929]], село Фролово, [[Кораблінський район]], [[Рязанська область]] — [[5 вересня]] [[1978]], [[Ватикан]]) '''—''' [[Єпископ|ієрарх]] [[Російська православна церква|Російської православної церкви]]; з [[9 жовтня]] [[1963]] — [[митрополит Санкт-Петербурзький і Ладозький]]. З [[1960]] до [[1972]] року '''—''' голова [[Відділ зовнішніх церковних зв'язків Московського патріархату|відділу зовнішніх церковних зв'язків]] [[Російська православна церква|Московського патріарату]], [[Екуменізм|екуменіст]]. На пропозиції [[КДБ|КҐБ СССР]] 1972 року підписав проєкт листа, що засуджував нібито «наклепницьку діяльність» російського письменника [[Солженіцин Олександр Ісайович|Александра Солженіцина]]<ref name="krotov.info">{{Cite web |url=http://www.krotov.info/acts/20/1970/19720529.html |title=По поводу клеветнических наветов А. Солженицына. |accessdate=22 березня 2020 |archive-date=28 серпня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070828031152/http://www.krotov.info/acts/20/1970/19720529.html }}</ref>. Раптово помер у Ватикані.

== Дитинство і освіта ==
Никодим Ротов народився [[15 жовтня]] [[1929]] року в селі Фролово, Кораблінського району Рязанської області. Можливо в родині [[езря]]нським корінням.

Книга «Людина Церкви», складена митрополитом [[Ювеналій (Поярков)|Ювеналієм Поярковим]], про батька майбутнього митрополита говорить так: «Батько, Георгій, працював у Рязанському Губернському Земельному управлінні інженером-землевпорядником»<ref>Митрополит Крутицкий и Коломенский Ювеналий. ''Человек Церкви''. Второе издание. Московская епархия, 1999, стр. 15</ref>. Мати, Єлизавета Сіонська, була донькою священика Рязанської єпархії.

Після закінчення середньої школи вступив [[1947]] року в Рязанський педагогічний інститут (нині Рязанський державний університет) на факультет [[Природознавство|природознавства]].

== Постриг, ієрейське висвячення і духовна освіта ==
[[19 серпня]] [[1947]] року прийняв чернечий [[постриг]]; висвячений на [[ієродиякон]]а [[архієпископ]]ом Ярославським і Ростовським Димитрієм Градусовим, із зарахуванням до Ярославського [[Єпископ|архієрейського]] дому; при цьому продовжував жити в [[Рязань|Рязані]] й навчатися в педінституті. Як згадував сам Никодим в промові при нареченні, [[9 липня]] [[1960]] року, в Трапезному храмі Троїце-Сергієвої Лаври, «на служіння Святій Церкві я вступив, коли приснопам'ятний мною [[схиархімандрит]] Лазар висвятив мене в [[чернецтво]]<nowiki/>»<ref>[[Журнал Московской Патриархии]]. — 1960. — № 8. — С. 16.</ref>. Своє чернече ім'я ''Никодим'' він пізніше оформив і як цивільне ім'я<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1978. — № 11. — С. 14.</ref>.

Влітку [[1949]] року залишив педінститут після закінчення другого курсу.

[[20 листопада]] [[1949]] року тим же архієпископом Димитрієм висвячений на [[ієромонах]]а і призначений настоятелем храму на честь Різдва Христового в селі Давидове [[Ярославський район (Ярославська область)|Ярославського району Ярославської області]].

Деякий час служив другим священиком Покровського храму в [[Переславль-Залєський|Переславлі-Заліському]].

[[7 серпня]] [[1950]] року призначений настоятелем храму на честь Святого Димитрія царевича в [[Углич]]і і благочинним Углицького округу.

У тому ж році вступив на заочний сектор [[Санкт-Петербурзька духовна семінарія|Санкт-Петербурзької духовної семінарії]], після закінчення якої був зарахований студентом [[Санкт-Петербурзька духовна академія|Санкт-Петербурзької духовної академії]].

У січні [[1952]] року призначений [[клір]]иком кафедрального собору в [[Ярославль|Ярославлі]] і секретарем архієпископа Ярославського і Ростовського; потім [[ключник]]ом собору. З грудня [[1954]] року '''—''' виконувач обов'язків настоятеля.

[[1955]] року закінчив Санкт-Петербурзьку духовну академію. [[1959]] року за твір «Історія Російської духовної місії в Єрусалимі» удостоєний ступеня [[Кандидат богослов'я|кандидата богослов'я]].

=== В російській духовній місії в Єрусалимі ===
[[25 лютого]] [[1956]] року призначений членом російської духовної місії в Єрусалимі, а потім заступником начальника місії.

[[31 березня]] [[1957]] року митрополитом Крутицьким і Коломенським [[Миколай (Ярушевич)|Миколою Ярушевичем]] зведений у сан [[ігумен]]а з покладанням [[Палиця (богослужбове облачення)|палиці]].

[[25 вересня]] [[1957]] року призначений начальником російської духовної місії в Єрусалимі; зведений в сан [[архімандрит]]а митрополитом Назаретським і всієї Галилеї Ісидором на прохання московського Патріарха [[Алексій I|Алексія І]].

У березні [[1959]] року, після повернення в [[Москва|Москву]] з [[Єрусалим]]у, призначений завідувачем канцелярією Московської патріархії.

=== Заступник голови ВЗЦЗ (1959—1960); голова Відділу зовнішніх церковних зв'язків Московської патріархії (1960—1972) ===
З [[4 червня]] [[1959]] року '''—''' заступник голови [[Відділ зовнішніх церковних зв'язків Московського патріархату|Відділу зовнішніх церковних зв'язків (ВЗЦЗ)]] — митрополита [[Миколай (Ярушевич)|Миколая Ярушевича]] — зі збереженням за собою посади завідувача канцелярією Московської Патріархії.

[[16 квітня]] [[1960]] року '''—''' голова Ради у справах РПЦ при Раді Міністрів Владімір Куроєдов і голова [[Комітет державної безпеки СРСР|Комітету державної безпеки]] [[Шелепін Олександр Миколайович|Олександр Шелепін]] направили в [[Центральний Комітет Комуністичної партії Радянського Союзу|ЦК КПСС]] записку, в якій, з посиланням на інформацію від агентурних джерел КҐБ, пропонували «відвести митрополита Миколая від участі в роботі [[Світова рада миру|Світової ради миру]], Совєцького комітету захисту миру і відсторонити його від керівної діяльності в Московській патріархії», домогтися на це згоди Патріарха [[Алексій І|Алексія І]].

Крім того, в записці йшлося: «КҐБ вважав би за доцільне на посаду голови відділу зовнішніх церковних зв'язків призначити архімандрита Никодима Ротова і висунути його як представника [[РПЦ]] для участі в діяльності [[Світова рада миру|Світової ради миру]] і Совєцького комітету захисту миру»<ref>Записка в ЦК КПСС председателя КГБ СССР А. Н. Шелепина и председателя Совета по делам Русской православной церкви В. А. Куроедова. // Исторический архив. — 2008. — № 1. — С. 51—52.</ref>.

[[21 червня]] [[1960]] року ухвалене рішення [[Священний синод|Священного синоду]] про звільнення з посади голови ВЗЦЗ митрополита [[Миколай Ярушевич|Миколая Ярушевича]]; на його місце був призначений архімандрит Никодим із зведенням у сан єпископа Подільського<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1960. — № 7. — С. 6.</ref>.

Очолював делегації [[РПЦ]] на Всеправославних нарадах [[1961]], [[1963]], [[1964]] років на острові [[Родос]] ([[Греція]]) і [[1968]] року в Шамбезі поблизу [[Женева|Женеви]] ([[Швейцарія]]).

[[10 травня]] [[1963]] року призначений головою комісії при Священному синоді по розробці каталогу тем [[Всеправославний собор|Всеправославного собору]]<ref>[http://www.vladimirskysobor.ru/_mod_files/PDF_files/mnivpe.pdf Митрополит Никодим и Всеправославное единство. К 30-летию со дня кончины митрополита Ленинградского и Новгородского Никодима (Ротова).] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160304224217/http://www.vladimirskysobor.ru/_mod_files/PDF_files/mnivpe.pdf |date=4 березня 2016 }} — СПб.: Князь-Владимирский собор, 2008.</ref>.

[[20 березня]] [[1969]] року призначений представником Московського патріархату в Міжправославній підготовчій комісії Святого Всеправославного собору.

=== Єпископ Подольський (1960); єпископ — архієпископ — митрополит Ярославський (1960—1963); митрополит Мінський (1963) ===
[[10 липня]] [[1960]] року в Троїцькому соборі Троїце-Сергієвої лаври хіротонізований сонмом єпископів на чолі з патріархом [[Алексій I|Алексієм І]] на єпископа Подільського, [[Вікарій|вікарія]] [[Московська єпархія|Московської єпархії]]; як голова ВЗЦЗ, єпископ Никодим вступив в управління парафіями [[РПЦ]] в [[Угорщина|Угорщині]], [[Фінляндія|Фінляндії]] та [[Японія|Японії]].

[[28 серпня]] [[1960]] року включений до складу новоствореної Комісії з міжхристиянських зв'язків при Священному синоді.

З [[19 вересня]] [[1960]] року керував видавничим відділом Московської патріархії.

З [[23 листопада]] [[1960]] року '''—''' єпископ Ярославський і Ростовський.

У ніч на [[1 січня]] [[1961]]<ref>[[Правда (газета)|Правда]]. — 2 января 1961. — № 2. — С. 1.</ref> року був (вперше<ref>На приёме в БКД в ночь на 1 января 1960 года от Патриархии были: Патриарх Алексий, митрополит Николай (Ярушевич) и протопресвитер [[Колчицкий, Николай Фёдорович|Н. Ф. Колчицкий]]. — Журнал Московской Патриархии. — 1960. — № 1. — С. 13.</ref>) серед гостей «на традиційній зустрічі Нового, [[1961]] року, влаштованій у [[Великий Кремлівський палац|Великому Кремлівському палаці]] урядом Союзу Радянських Соціалістичних Республік»<ref name="JMP61">Журнал Московской Патриархии. — 1961. — № 1. — С. 7.</ref> (разом з патріархом Алексієм, митрополитом Крутицьким [[Пітирим (Свиридов)|Пітиримом Свиридовим]] і керуючим справами Московської патріархії архієпископом Дмитровським [[Пимен (патріарх Московський)|Пименом]]).

[[16 березня]] [[1961]] року на засіданні Священного синоду патріарх [[Алексій І]] запропонував, щоб «особи, що займають посади Керуючого справами Московської Патріархії та Голови ВЗЦЗ Московської Патріархії, були в єпископському сані і перебували у званні Постійних Членів Священного Синоду», у зв'язку з чим Синод ухвалив «затвердити у званні Постійних членів Священного Синоду <…> єпископа Ярославського і Ростовського Никодима»<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1961. — № 4. — С. 6.</ref>.

[[10 червня]] [[1961]] року возведений у сан [[архієпископ]]а. На Архієрейському соборі [[18 липня]] [[1961]] (про скликання Собору заздалегідь оголошено не було: архієреїв зібрали в Троїце-Сергієвій лаврі у зв'язку з днем пам'яті [[Сергій Радонезький|Сергія Радонезького]]) зробив доповідь про необхідність і своєчасність вступу [[РПЦ]] у [[Всесвітня рада церков|Всесвітню рада церков]].

У зв'язку з тим, що більшу частину часу проводив у Москві, домігся призначення до Ярославської єпархії вікарія.

[[26 березня]] [[1961]] року на єпископа Углицького був хіротонізований архімандрит Касіян Ярославський; хіротонію його наступника, архімандрита Варфоломія Ґондаровського, очолив архієпископ Никодим у [[Ярославль|Ярославлі]] [[26 травня]] [[1963]] року.

[[11 травня]] [[1963]] року нагороджений правом носіння хреста на [[клобук]]у.

[[14 травня]] [[1963]] року [[Священний синод]] ухвалив «згідно з поданим проханням звільнити Преосвященного архієпископа Ярославського і Ростовського Никодима з посади голови Видавничого відділу»<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1963. — № 6. — С. 9.</ref>.

[[3 серпня]] [[1963]] року призначений головою Комісії Священного синоду з питань християнської єдності, на яку тоді була перетворена Комісія з міжхристиянських зв'язків при Священному синоді; зведений в сан [[митрополит]]а і [[4 серпня]] призначений на Мінську і Білоруську кафедру<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1963. — № 9. — С. 3.</ref>.

=== На Санкт-Петербурзькій кафедрі ===
[[9 жовтня]] [[1963]] року призначений [[Митрополит Санкт-Петербурзький і Ладозький|митрополитом Санкт-Петербурзьким і Ладозьким]]<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1963. — № 11. — С. 3.</ref>, тимчасово-керуючим [[Петрозаводська єпархія|Олонецькою єпархією]].

[[7 жовтня]] [[1967]] року призначений за сумісництвом керуючим Новгородською єпархією з титулом «Санкт-Петербурзький і Новгородський».

З [[4 липня|4]] до [[19 липня]] [[1968]] року очолював делегацію Московського патріархату на IV асамблеї [[Всесвітня рада церков|Всесвітньої ради церков (ВРЦ)]] в [[Уппсала|Упсалі]], [[Швеція]]; обраний до складу Центрального комітету ВРЦ; в тому ж році обраний головою комітету продовження робіт Християнської мирної конференції (ХМК).

[[16 грудня]] [[1969]] року призначений головою комісії з вивчення питання про прославлення в лику святих [[Миколай Японський|архієпископа Миколая Японського]] (канонізований лише Московською Церквою [[10 квітня]] [[1970]]). [[17 березня]] [[1970]] року йому доручено тимчасове управління Патріаршими парафіями [[Північна Америка|Північної]] і [[Південна Америка|Південної Америки]]. У квітні [[1970]] року в [[Сполучені Штати Америки|США]] підписав угоду з митрополитом Нью-Йоркським Іринеєм про умови надання [[Автокефалія|автокефалії]] Американської митрополії РПЦ, проте цей акт визнано нікчемним з канонічної точки зору представниками Вселенської патріархії.

[[12 квітня]] [[1970]] року вдостоєний права носіння двох [[Панагія (богослужбове облачення)|панагій]].

[[17 червня]] [[1971]] року указом патріарха Пімена нагороджений правом служіння з предносним хрестом.

У квітні [[1972]] року, в числі інших релігійних діячів '''—''' «учасників руху за мир», підписав проект листа, що засуджував «наклепницьку діяльність» [[Солженіцин Олександр Ісайович|Олександра Солженіцина]]<ref name="krotov.info"/>.

У [[1972]] року в Никодима трапився [[інфаркт]], після чого він подав прохання про звільнення його з посади голови відділу зовнішніх церковних зносин.

[[30 травня]] [[1972]] року рішенням Синоду Никодима звільнено з посади голови ВЗЦЗ.

Залишений головою комісії Священного синоду з питань християнської єдності, яка в тому ж засіданні Синоду була перейменована в комісію Священного синоду з питань християнської єдності і міжцерковних стосунків<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1972. — № 7. — С. 1.</ref>.

[[3 вересня]] [[1974]] року призначений Патріаршим [[Екзарх]]ом [[Західна Європа|Західної Європи]].

З [[23 листопада]] до [[10 грудня]] [[1975]] року очолював делегацію російської церкви на V Генеральній асамблеї ВРЦ в [[Найробі]]; був обраний президентом Всесвітньої ради церков.

== Зовнішньополітична діяльність ==
Зіграв ключову роль в переговорному процесі, в результаті якого було врегульовано канонічний статус — з точки зору Московського патріархату — Митрополичого округу в [[Північна Америка|Північній Америці]] (російської православної греко-кафолицької церкви в Америці): останній нібито була дарована [[автокефалія]] Патріаршим і Синодальним Томосом в [[1970]], що засновував [[Православна церква в Америці|автокефальну православну церкву в Америці]]. Одночасно в юрисдикцію Московської патріархії як автономна поверталася [[Японська православна церква]], що не було визнано світовим православ'ям.

Брав участь у багатьох [[Екуменізм|екуменічних]] зустрічах, міжправославних нарадах, міжнародних миротворчих конференціях, був включений до делегації [[РПЦ МП]] на родоських Всеправославних нарадах.

Найбільший інтерес традиційно викликають відносини з римсько-католицькою Церквою і державою [[Ватикан]], що здійснювалися Никодимом від імені Московського патріархату. Характерно, що [[Іван XXIII|Іоанну XXIII]] він присвятив магістерську дисертацію, видану у вигляді монографії вже посмертно<ref>''Никодим, митрополит Ленинградский и Новгородский''. Иоанн XXIII, Папа Римский. — Wien, 1984.</ref>.

Аналіз документів свідчить, що яким би не було його особисте ставлення до [[Римо-католицька церква|Римської церкви]], політика, що проводилася Никодимом, завжди була в руслі зовнішньополітичної лінії совєцького керівництва, яке не мало дипломатичних відносин зі [[Святий престол|Святим престолом]] і до серпня [[1962]] року вважало Ватикан одним з центрів глобального «антисовєцького впливу».

Перші виступи Никодима про [[Римська церква|Римську церкву]] не відрізнялися принципово за своєю тональністю від промов інших ієрархів Патріархії в післявоєнний період, що викривали «не тільки антихристиянську, але навіть і аморальну сутність папізму»<ref>Доклад ректора МДА архиепископа Казанского Гермогена Кожина: Папство и Православная Церковь, прочитанный 9 июля 1948 г. // Деяния Совещания Глав и Представителей Автокефальных Православных Церквей. — М., 1949. — Т. 1. — С. 102.</ref>. Так, у своїй доповіді «Світ — служіння Христу» на Першій Світовій загальнохристиянській конференції на захист світу [[14 червня]] [[1961]] Никодим казав:

{{Початок цитати}}
Дві тенденції вбачаються у розвитку папської системи — тенденція до утвердження панування папи над Церквою і світом і тенденція до проголошення папської непогрішності у справах віри. Папська теорія є найбільш яскравим і сконцентрованим вираженням того духу зовнішнього законництва і обмирщения, якою просякнуте значною мірою вчення і життя Католицької Церкви.
 <…> Прагнення до панування земного кидало і кидає Римську Церкву в самий центр політичної міжнародної боротьби. Це прагнення змушувало і змушує і понині Папський Рим бути рушійною силою різних агресивних політичних асоціацій і діяти на шкоду християнства, підривати самі корені християнської віри і сьогоднішньої великої місії церковного спілкування. <…> Загіпнотизована перспективою повноти папської влади, римська курія своїми земними інтересами і зв'язками міцно вросла в старий лад життя, нерозривно зв'язала себе з імперіалістичними задумами і досі залишається глухою, і частіше ворожою до морально-соціальних запитів мас, що борються за ідеали свободи, рівності і братерства.<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1961. — № 8. — С. 62—63.</ref>
{{Кінець цитати}}
[[Файл:Biskupi_na_pogrzebie_metropolity_Makarego.jpg|міні|319x319пкс| Єпископ Никодим (крайній зліва) на зустрічі з делегацією Польської православної церкви]]
У зв'язку з підготовкою [[Другий Ватиканський собор|Другого Ватиканського собору]] секретар з питань християнської єдності кардинал Августин Беа запропонував представникам Православної церкви бути присутніми на Соборі в якості спостерігачів; пропозиція була перш за все звернена до [[Константинопольська православна церква|Константинопольського патріархату]] '''—''' [[Афінагор I|Патріарху Афінагору І]].

У Журналі Московської Патріархії № 5 за [[1961]] рік з'явилася редакційна стаття ''Non possumus,'' яка, перерахувавши звичайні пункти православної критики католицизму, відповідала на запрошення кардинала: «Московська Патріархія відповідає кардиналу Беа: Non possumus !» (категорична відмова).<ref>[[Журнал Московской Патриархии]]. — 1961. — № 5. — С. 73—75.</ref>

Улітку [[1962]] року розпочало змінюватися ставлення керівництва Совєцького Союзу до папи Римського: «Совєцькі дипломати і спецслужби почали наводити мости для контактів з [[Ватикан]]ом, глава якого в той період — „червоний тато“ [[Іван XXIII|Іоанн XXIII]] також намагався нарощувати мирні зусилля»<ref>[[Шкаровский, Михаил Витальевич|Шкаровский М. В.]] ''Русская Православная Церковь при Сталине и Хрущеве''. М., 2005, стр. 325.</ref>.

Під час конфіденційної зустрічі в серпні [[1962]] року в Парижі секретаря Комісії зі сприяння християнській єдності [[Йоганнес Віллебрандс|Йоханнеса Віллебрандса]] з Никодимом з'ясувалося, що «Кремль міг би погодитися на присутність спостерігачів [[РПЦ]] на [[Другий Ватиканський собор|Другому Ватиканському Соборі]], якби [[Ватикан]] зміг гарантувати, що цей Собор не стане антирадянським форумом»<ref>''Степанов (Русак) В.'' Свидетельство обвинения. — М., 1993. — Т. 3. — С. 17.</ref>.

У вересні [[1962]] року в інтерв'ю французькому журналісту Жану Гульє Патріарх [[Алексій І]] говорив про близькість Церков «один одному в галузі віровчення і літургії».<ref>''[[Журнал Московской Патриархии]]''. 1962, № 9, стр. 14—16</ref> Стаття ''Non possumus'' була офіційно оголошена приватною думкою її автора А. Вєдьорнікова.

[[27 вересня]] — [[2 жовтня]] [[1962]] року [[Йоханнес Віллебрандс]] офіційно відвідав Москву<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1962. — № 10. — С. 43—44.</ref>, де [[30 вересня]] «був присутній в церкві Петра і Павла в Лефортові за літургією, яку здійснював архієпископ Никодим»<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1962. — № 10. — С. 44.</ref>; [[10 жовтня]] Священний синод ухвалив прийняти запрошення Ватикану надіслати спостерігачів, визначивши склад делегації: [[протоієрей]] Віталій Боровий і архімандрит Володимир Котляров<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1962. — № 11. — С. 9—10.</ref>.

[[12 жовтня]] абсолютно несподівано для всіх інших помісних православних Церков делегація [[РПЦ]] відбула з [[Москва|Москви]] до [[Рим]]у на першу сесію Собору, що відкрився [[11 жовтня]]<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1962. — № 11. — С. 13.</ref>. «Тим часом, напередодні, ввечері, патріарх [[Афінагор I|Афінагор І]] телеграфував до [[Рим]]у, що глави православних церков, включаючи патріарха Московського, вирішили не надсилати спостерігачів»<ref>''Анджело Тамборра''. Католическая Церковь и Русское православие. Два века противостояния и диалога. / пер. с итал. — М.: [[Библейско-богословский институт святого апостола Андрея]], 2007. — С. 515.</ref>.

За твердженням доньки [[Хрущов Микита Сергійович|Микити Хрущова]] [[Аджубей Рада Микитівна|Ради Аджубей]] під час аудієнції у Папи [[Іван XXIII|Івана XXIII]], що відбулася [[7 березня]] [[1963]] року, на якій були її чоловік, тоді головний редактор «[[Известия|Известий]]» [[Аджубей Олексій Іванович|Олексій Аджубей]], вона сама і якийсь [[Товариство Ісуса|єзуїт]] російського походження «отець Кулик», Аджубей передав Папі лист Хрущова; а Папа, за її словами, «вручив йому свій лист для мого батька, який написав [[Кирилиця|кирилицею]] в нашій присутності»<ref>''Богданов В.'' [http://www.rg.ru/2007/12/27/hrushev-papa.html Хрущёв постучался к Папе.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20210417085912/https://rg.ru/2007/12/27/hrushev-papa.html |date=17 квітня 2021 }} // [[Российская газета|Российская газета-Неделя]]. — № 4555. — 27 декабря 2007.</ref><ref>[http://www.interfax-religion.ru/?act=news&div=22190 ЦРУ пыталось убить зятя Хрущёва, чтобы помешать встрече последнего с папой Римским.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20080106073200/http://www.interfax-religion.ru/?act=news&div=22190 |date=6 січня 2008 }} Интерфакс, 29 декабря 2007.</ref>.

Друга сесія Ватиканського собору відкрилася [[29 вересня]] [[1963]] року.

Митрополит Никодим «<nowiki/>[[15 вересня]] [[1963]] року наніс візит ввічливості Його Святості Папі [[Павло VI|Павлу VI]], який прийняв його в приватній аудієнції <…> поклав квіти на могилу Папи Івана XXIII та звершив [[Литія|літію]] за упокій його душі»<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1963. — № 10. — С. 3.</ref>.

Примітно, що Патріарх [[Афінагор І]] навіть не послав привітань з нагоди обрання [[Павло VI|Павла VI]] і не направив представника на його інтронізацію<ref>История II Ватиканского собора / под ред. [[Джузеппе Альбериго]]. — М., 2005. — Т. III. — С. 25—26.</ref>.

[[1963]] року в [[Рим]]і почалися переговори між Ватиканом і Совєцьким Союзом про встановлення дипломатичних відносин. У них брали участь посол Совєцького Союза в Римі Семен Козирєв і кардинал Беа. Як і перша аналогічна спроба в середині 1920-х років, переговори закінчилися безрезультатно через небажання совєцького керівництва полегшити становище віруючих в Совєцькому Союзі<ref>''Карлов Ю. Е.'' Дипломатия Москвы и Второй Ватиканский собор. Второй Ватиканский собор: Взгляд из Москвы. — М., 1997. — С. 126—132.</ref>.

У відповідь на ініціативу в доповіді митрополита Никодима «Діалог з римо-католиками про сучасну християнську соціальну думки»<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1966. — № 9. — С. 70—75.</ref>, прочитаній ним в [[Женева|Женеві]] в липні [[1966]] року на конференції «Церква і суспільство», в грудні [[1967]] року в Санкт-Петербурзькій духовній академії за пропозицією і під керівництвом єпископа Мауріамського Віллебрандса, а також єпископа Зарайського [[Ювеналій (Поярков)|Ювеналія Пояркова]], пройшли перші співбесіди між богословами Римської церкви і [[РПЦ]], які тривали і згодом<ref>Журнал Московской Патриархии. — 1968. — № 1. — С. 51—52.</ref>.

== Смерть у Ватикані ==
Обставини смерті митрополита Никодима досить докладно описані в «Журналі Московської Патріархії» № 11 за [[1978]] рік.

Никодим був у [[Ватикан]]і на чолі делегації [[РПЦ]] з нагоди інтронізації [[Папа Римський|папи Римського]] [[Іван Павло I|Іоанна Павла I]] [[3 вересня]] [[1978]] року.

[[5 вересня]], о 10-й годині ранку під час авдієнції у папи, на яку митрополит Никодим пішов, незважаючи на те, що, за свідченням очевидців, виглядав дуже втомленим, у нього стався [[серцевий напад]] — миттєва зупинка серця. Приступ стався, коли Никодим представляв папі архімандрита Лева Церпіцького. «Журнал Московської Патріархії» писав: «Папа прочитав відхідні молитви і молитву про відпущення гріхів. Прибув державний секретар кардинал Іоанн Вілло і також звершив молитву біля тіла покійного митрополита».<ref>''Журнал Московской Патриархии''. 1978, № 11, стр. 13.</ref>

Смерть Никодима породила [[Теорія змови|конспірологічну]] версію про отруєння російського митрополита отрутою в піднесеному напої, призначеному нібито понтифіку ([[Іоанн Павло I]] через 22 дні помер і також через [[Гострий інфаркт міокарда|інфаркт]])<ref>{{Cite web|url=http://www.agentura.ru/dossier/vatican/versia/|title=Андрей Солдатов, Василий Гулин. ''Священная война''|accessdate=2007-04-18|archiveurl=https://web.archive.org/web/20091112222515/http://www.agentura.ru/dossier/vatican/versia/|archivedate=2009-11-12|deadlink=yes}}</ref><ref name="multiple">[http://www.sovsekretno.ru/magazines/article/198 Иеромонах Анатолий (Берестов). Ответ на статью «Никодимов грех»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20071204062709/http://sovsekretno.ru/magazines/article/198|date=4 грудня 2007}} [[Совершенно секретно (газета)|Совершенно секретно]] № 6/111 от 06/1998 г.</ref>.

Прощання було в [[Рим]]і і Санкт-Петербурзі; [[Похоронне богослужіння|відспівування]] — у [[Санкт-Петербург|Санкт-Петербурзі]]. Похований на Нікольському цвинтарі [[Олександро-Невська лавра|Олександро-Невської Лаври]].

Те, де і як сталася смерть, викликало подив у деяких представників російської церкви; їхні почуття висловив архієпископ Василь Кривошеїн у своїх спогадах<ref name="Кривошеин">{{Cite web |url=http://www.krotov.info/spravki/persons/20person/rotov.html |title=Архиепископ Василий Кривошеин. ''Воспоминания: митрополит Никодим (Ротов)'' |accessdate=22 березня 2020 |archive-date=24 серпня 2007 |archive-url=https://web.archive.org/web/20070824193741/http://www.krotov.info/spravki/persons/20person/rotov.html }}</ref>:

{{Початок цитати}}
Це сталося у Ватикані, в присутності Папи, далеко від своєї єпархії і взагалі від православних. Звичайно, будь-яка смерть є Божою таємницею, і є відвагою судити, чому вона трапляється в той чи інший момент і що вона означає, але особисто я (і, думаю, більшість православних) сприйняли її як знамення Боже.

Може бути, навіть як втручання Боже, як несхвалення того поспіху і захоплення, з яким проводилася митрополитом справа зближення з Римом. Всі його поїздки на уклін до Папи, причащання католиків і навіть співслужіння з ними, і все це в атмосфері одночасно прихованості і демонстративності. Праві ми були або не праві, — один Бог це може знати. Але такою було наше безпосереднє переважне православне переживання.
{{Кінець цитати}}

== Гімнотворення ==
Маловідомою галуззю діяльності митрополита Никодима було церковне гімнотворення. Ним були складені кілька служб святим, які використовуються в православному богослужінні, серед них служба святому [[Йоан Руський|Іоанну Руському]], служба святій Тавіфі, святому [[Миколай Японський|Миколі Японському]], Собору ярославських святих та ін.<ref>{{Cite web |url=http://old.aquaviva.tmweb.ru/files/journal/voda_2008_09.pdf |title=Галкин А. ''Край родной, поля как святцы… Канонизация святых при митрополите Никодиме // Вода живая. Санкт-Петербургский церковный вестник''. 2008, № 9, стр. 49 — 53 |accessdate=22 березня 2020 |archive-date=16 січня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140116190154/http://old.aquaviva.tmweb.ru/files/journal/voda_2008_09.pdf }}</ref>

== Екуменізм і митрополит Никодим ==
Митрополит Никодим був відомий своїми екуменічними поглядами, які він втілював у життя. Епоха в житті [[РПЦ МП]] з [[1960]] до [[1978]] року, коли [[Відділ зовнішніх церковних зв'язків Московського патріархату|ВЗЦЗ]] знаходилося під керівництвом митрополита Никодима, відома серед противників екуменізму під назвою «никодимовщіни». Вона характеризується посиленням контактів [[РПЦ МП]] з [[Папа Римський|Ватиканом]].

Серйозні суперечки викликав наказ Священного Синоду від [[16 грудня]] [[1969]], згідно з яким священнослужителям Московського Патріархату дозволялося «викладати благодать Святих Таїнств католикам і старообрядцям у випадках крайньої в цьому духовної необхідності для останніх і при відсутності на місцях їхніх священиків»<ref name="ПС971">{{Cite web|url=http://rusk.ru/st.php?idar=22729|title=Русская линия / Библиотека периодической печати / Поместный собор 1971 г.: Вопросы и размышления…|accessdate=2013-03-26|archiveurl=https://www.webcitation.org/6FcXipBmt?url=http://rusk.ru/st.php?idar=22729|archivedate=2013-04-04|deadlink=no}}</ref>.

Це рішення породжене насамперед умовами «соціалістичної дійсності»: у багатьох регіонах Совєцького Союзу не було ні католицьких, ні старообрядницьких храмів, а тільки православні. В «Журналі Московської Патріархії» було опубліковано роз'яснення митрополита Санкт-Петербурзького і Новгородського Никодима, в якому підкреслювалося, що даний дозвіл допускається лише в разі хвороби і через неможливість звернення до священнослужителів своїх Церков.

«У таких випадках духовенству [[РПЦ]] належить проявляти пастирську турботу і викладати нужденним духовну розраду і Святі Таїнства». Згодом митрополит Никодим пояснював, що «подібне мало місце в [[1878]] році, коли Константинопольський Синод зобов'язав грецьких православних священиків здійснювати таїнства для [[Вірмени|вірмен]] там, де у них немає церков і священиків». Але самі греки засудили рішення синоду [[1969]] на Елладському синоді. Екуменічне рішення Помісного собору [[1971]] про причастя католиків у [[РПЦ]], яке відстоював Никодим Ротов, було засуджене не тільки як таке, що суперечить віровченню православної церкви, її догматам і канонам, а як [[Єресь|єретичне]], на Архієрейському Соборі [[РПЦЗ]] в [[1971]]. На ньому було винесено постанову: Никодим йшов в [[екуменізм]] набагато далі рішення синоду [[1969]] року.

[[14 грудня]] [[1970]] року в базиліці Св. Петра в Римі він викладав причастя православне католицьким клірикам, порушуючи багато правил православної церкви, з цієї причини собор [[РПЦЗ]] визначив його дії як зраду [[православ'я]].

== Висловлювання ==
Думка про «комуністичний атеїзм»:
{{Початок цитати}}
Об'єктивне вивчення атеїзму показує необхідність суворого розрізнення мотивів, що призводять до атеїстичному світогляду. Ми знаємо, що атеїзм комуністичний представляє собою певну систему переконань, що включає в себе моральні принципи, які не суперечать християнським нормам. Інший атеїзм — блюзнірський, аморальний, що виникає з бажання жити «вільно» від божественного закону Правди, існував переважно в надрах старого суспільства і найчастіше виникав на ґрунті дозвільного та розбещенного життя заможних класів. Християнство дійсно вважає смертним гріхом атеїзм другого типу, але по-іншому дивиться на атеїзм комуністичний.<ref>''Журнал Московской Патриархии''. 1963, № 1, стр. 42: Архиепископ Никодим. ''Доклад на региональной конференции в Голландии''.</ref>
{{Кінець цитати}}

== Нагороди ==
* [[12 квітня]] [[1970]] '''—''' удостоєний права носіння другої [[Панагія (богослужбове облачення)|панагії]]<ref name="награды">[https://web.archive.org/web/20080716195204/http://www.sophia.orthodoxy.ru/magazine/20043/nikodim.htm МИТРОПОЛИТ НИКОДИМ (1929—1978) Жизнеописание][[София (журнал)|Журнал «София»]] — интернет-версия.</ref>
* [[17 червня]] [[1971]] '''—''' удостоєний права служіння з предносним хрестом.
* [[Орден святого рівноапостольного князя Володимира (РПЦ)|Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира]] I ступеня ([[13 травня]] [[1963]]).
* Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира II ступеня
* Орден святого рівноапостольного великого князя Володимира III ступеня
* [[Орден Фенікса (Греція)|Орден Фенікса]] ([[Греція]])
* [[Національний орден Кедра]] ([[Ліван]])
* Орден Югославської прапора ([[Соціалістична Федеративна Республіка Югославія|СФРЮ]])
* Почесний член Санкт-Петербурзької Духовної академії
* Почесний член Московської Духовної академії

== Оцінки і думки про Никодима Ротова. Пам'ять ==
Оцінки митрополита Никодима як при його житті, так і по смерті є зовсім різними. Патріарх Московський і всієї Русі [[Пимен (Ізвеков)|Пимен]] у слові на [[Відспівування|відспівуванні]] зазначав:

{{Початок цитати}}
Владика митрополит Никодим був вірним сином РПЦ, з юнацьких років присвятив себе служінню Церкві Божій. Любов до Святої Церкви, обдарованість і працьовитість супроводжували його протягом його, по-людськи дуже короткого, життєвого шляху <…>

Він любив чернецтво і виявляв велику про нього турботу. Багато з тих архієрев і кліриків, що нині оточують його труну, були натхненні ним на обрання чернечого шляху<…><ref>[http://www.orthlib.ru/JMP/79_04/13.html Слова на отпевании митрополита Никодима Святейшего Патриарха Пимена.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110615071849/http://www.orthlib.ru/JMP/79_04/13.html |date=15 червня 2011 }} // Журнал Московской Патриархии. — № 4. — 1979.</ref>
{{Кінець цитати}}

Кардинал [[Йоханнес Віллебрандс]] сказав на відспівуванні:
{{Початок цитати}}
Його любов до Христа і до церкви спонукала його до прагнення єдності. Він докладав невтомні зусилля для того, щоб познайомити нас, католиків, з богословськими, духовними та історичними багатствами православної церкви і, зокрема, російськкої православної церкви, вірним і люблячим сином і служителем якої він був завжди.<…>
{{Кінець цитати}}

Митрополит Крутицький і Коломенський Ювеналій Поярков сказав на відспівуванні:
{{Початок цитати}}
Всі свої знання, весь запал християнської душі ти віддав миротворчості, також зовсім по-новому підходячи до цього служіння, глибоко осмислюючи вчення Христове, і не тільки цього вчив своїх співвітчизників, але на півночі і півдні, на заході і сході ти твердо і переконано відстоював світ і разом з тим говорив, що цього недостатньо, потрібна дружба між народами. Ось чому багато людей доброї волі нині разом з нами сумують через твою смерть.<ref>[http://www.orthlib.ru/JMP/79_04/15.html Слова на отпевании митрополита Никодима Митрополита Крутицкого и Коломенского Ювеналия.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20110615072011/http://www.orthlib.ru/JMP/79_04/15.html |date=15 червня 2011 }} // Журнал Московской Патриархии. — № 4. — 1979.</ref>
{{Кінець цитати}}

Більшість [[Священнослужитель|священнослужителів]], виплеканих і поставлених ним (як, наприклад, Патріарх Московський і всієї Русі [[Кирил Гундяєв (патріарх Московський)|Кирил Гундяєв]], митрополит Ювеналій Поярков, митрополит [[Віктор Олійник]], архімандрит [[Августин Нікітін]], вважають його видатним церковним діячем і особистістю свого часу. Про заслуги Никодима йдеться, зокрема:

{{Початок цитати}}
Чи відомо вам, що саме завдяки митрополиту Никодиму в 60-ті роки були врятовані наші духовні школи? Чи знаєте ви, що митрополит Никодим врятував наш єпископат? Адже Хрущов одного разу заявив, що через 20 років покаже по телебаченню останнього попа. Проводилась страшна антирелігійна кампанія, планувалося закриття духовних шкіл. Рада у справах релігій мала вказівку від Політбюро висвячувати священиків в єпископи.

Очікувалося, що старі єпископи вимруть і церква загине. Але невтомна діяльність митрополита Никодима принесла свої плоди. Він зумів довести, що для підтримки міжнародного престижу РПЦ необхідна плеяда молодих, грамотних єпископів. І буквально пробив висвячення. Цих єпископів називали никодимівцями і підозрювали в гріхах тільки через духовну близькість з митрополитом.<ref name="autogenerated1">Иеромонах [[Анатолий (Берестов)]]. [http://www.sovsekretno.ru/magazines/article/198 Ответ на статью «Никодимов грех»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20071204062709/http://sovsekretno.ru/magazines/article/198 |date=4 грудня 2007 }}</ref>{{Кінець цитати}}

Митрополит Мінський і Слуцький [[Філарет (Вахромєєв)|Філарет Вахромєєв]] дає високу оцінку його діям по відстоюванню інтересів церкви в умовах гонінь на неї:

{{Початок цитати}}
Владика Никодим Ротов був майстерним захисником Церкви в нерівній боротьбі з державою за виживання народу Божого, коли курс партії і уряду передбачав в найближчій історичній перспективі показати по телебаченню останнього священнослужителя на території величезної країни. І дарма сьогодні хтось сумнівається в реальності цієї мети <…>. Завдяки владиці Никодиму РПЦ знайшла голос, який звучав у всьому світі, і тому руйнувати її тіло владі було вже не вже і просто<ref>[http://www.patriarchia.ru/db/text/1584884.html Интервью митрополита Минского и Слуцкого Филарета для книги «На службе Церкви. К 65-летию Отдела внешних церковных связей Московского Патриархата».] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111222072537/http://www.patriarchia.ru/db/text/1584884.html |date=22 грудня 2011 }} Патриархия.ru.</ref>.
{{Кінець цитати}}

Митрополит [[Віктор Олійник]] не згоден зі звинуваченнями в прихильності митрополита Никодима до [[католицизм]]у<ref>{{Cite web |url=http://www.odinblago.ru/istoriya_rpc/chelovek_cerkvi/38/ |title=Архиепископ Виктор: «Как бы кто ни расценивал деяния владыки, я определяю их как исповедничество, как страстотерпчество» |accessdate=22 березня 2020 |archive-date=9 жовтня 2013 |archive-url=https://web.archive.org/web/20131009210138/http://www.odinblago.ru/istoriya_rpc/chelovek_cerkvi/38/ }}</ref>:

{{Початок цитати}}
На моє глибоке переконання, владика Никодим був і залишається одним з найбільш православних ієрархів нашої церкви. Як він умів і любив служити! Ревно, благоговійно. І співслужащі, і майбутні відчували при ньому рідкісну молитовну повноту. Я завжди це називаю «никодимівським молитовним настроєм». Він надихав і захоплював кожну людину, аби наблизитися до Христа. Владика любив часто причащатися Святих Христових Таїнств, а тому часто звершував Божественну літургію, робив це навіть на одрі хвороби і скорботи — лежачи. Це про що свідчить? Про те, що він був людиною високої духовності і відданості православ'ю.
{{Кінець цитати}}

У консервативних колах російської церкви переважає негативна оцінка: в провину йому ставиться, насамперед, [[екуменізм]] і особливо його захоплення [[католицтво]]м. Про останнє з деяким здивуванням пише в спогадах про нього [[архієпископ]] Василь Кривошеїн:

{{Початок цитати}}
Що багатьох з нас бентежило (як в Росії, так і на Заході), так це захоплення митрополита Никодима католицтвом! Захоплення це було багато в чому ірраціональне, майже патологічне. Почалося воно не відразу і з кожним роком все більше розвивалося. Думаю, що спочатку на нього вплинув А. Л. Казем-Бек. Пам'ятаю як ще в 1960 році в Москві, в розпал хрущовського гоніння на Церкву, він розвивав думку, що нам не потрібно шукати зближення з ВРЦ (це не серйозна організація), а ось католики — це інша справа, вони нам можуть допомогти і з ними потрібно об'єднуватися. Кажуть також, що довга, в 600 сторінок, магістерська дисертація митрополита Никодима в значній мірі була написана Казем-Беком. Вважаю, що до католицизму митрополита Никодима насамперед приваблювало уявлення про нього як про могутню, суворо дисципліновану єдину Церкву. Даремно ми багато разів йому говорили, що така картина не відповідає сучасній дійсності, що зараз в католицькій Церкві дисципліна підірвана гірше, ніж в Православ'ї.

Говорили йому, що священики служать месу, як кому заманеться, а богослови заперечують основні догми віри. Митрополит Никодим ні за що не хотів відмовитися від сформованого у нього переконання про католицизм! На нього діяла зовнішність.
{{Кінець цитати}}

«Всемогутнім єресіархом», «никодимовщиною» називає його і його діяльність публіцист Костянтин Душенов, опозиційно налаштований відносно до керівництва Московської патріархії<ref>''Душенов К.'' [http://www.rusprav.org/biblioteka/dushenov/Molchaniem/Molchaniem_1_1.htm Размежевание.] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090315094502/http://www.rusprav.org/biblioteka/dushenov/Molchaniem/Molchaniem_1_1.htm |date=15 березня 2009 }}</ref>.

Діяльність митрополита Никодима негативно оцінюється і ліберальними колами, головним чином за лояльність совєцької влади і відстоювання її інтересів на міжнародній арені. Правозахисник, дисидент і православний священик Георгій Едельштейн так характеризував церковно-політичний курс Никодима в [[1994]] році: «<…> це лінія злиття Церкви з державою, і головне — це лінія знищення Церкви. Це лінія, коли Моспатріархія стає засобом, знаряддям. І взагалі Церква стає засобом у політичній інтризі, боротьбі»<ref>[http://portal-credo.ru/site/?act=authority&id=1033 Клирик Костромской епархии РПЦ МП, церковный публицист, священник Георгий Эдельштейн: «Как в те годы самым страшным человеком в РПЦ МП был Никодим, так сегодня самые страшные люди в РПЦ МП — это никодимовцы. Для них нет ничего святого»] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20160401142801/http://www.portal-credo.ru/site/?act=authority&id=1033 |date=1 квітня 2016 }} Извлечение из интервью осенью 1994.</ref>.
[[Файл:Aroche-P1040783.JPG|міні|349x349пкс| Католицькі та православні чотки, що належали митрополиту Никодиму.]]
По смерті Патріарха Алексія I виникла реальна можливість, що патріархом буде обраний митрополит Никодим.

У зверненні до Помісного собору [[1971]] року «З приводу новоявленого псевдовчення митр. Никодима Ротова» священника Миколи Гайнова і мирян Фелікса Кареліна, Льва Регельсона і Віктора Капітанчука була зроблена спроба показати, що митрополит Никодим з групою богословів протягом низки років «розвивав і насаджував в російській церкві нове вчення в дусі апокаліптичного релігійного комунізму, що соборно не обговорювалося, в якому давалася нова догматична формулювання тих основ християнської віри, що не були сформульовані в догматах Вселенських Соборів»<ref>''Регельсон Л.'' Трагедия Русской Церкви. — М., 2007. — С. 12.</ref>.

У вересні [[2008]] року Михайло Ардов ([[Російська православна автономна церква]]) вважав: «Те, що прийнято сьогодні називати „никодимівщиною“, — це друга фаза розвитку [[Сергіанство|сергіанства]]»<ref name="Ardov">[http://portal-credo.ru/site/?act=news&id=65153&topic=595 «Никодимовщина» — это сергианство, доведенное до абсолютной беспринципности" — настоятель московского храма св. царя-мученика Николая (РПАЦ) протоиерей Михаил Ардов] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090315083049/http://portal-credo.ru/site/?act=news&id=65153&topic=595 |date=15 березня 2009 }}. portal-credo.ru, 8.9.2008.</ref>. Журналіст, критик РПЦ Михайло Ситников тоді ж писав: «Те, що митрополит свідомо йшов на контакт зі [[Спецслужби|спецслужбами]] більшовицької держави з самого початку своєї кар'єри, не може викликати особливих сумнівів. Це було властиво більшості ієрархів [[РПЦ МП]] до і після нього. Однак випадок саме Никодима Ротова найлогічніше вважати останнім апробуванням державно-церковних відносин, після якого політика спецслужб щодо ролі РПЦ МП при радянській владі склалася остаточно. <…> Не виключено, що один з її провідних ієрархів пішов на особистий ризик опору планам держави, яка розраховувала зробити з Церкви добровільного партнера в поширенні комуністичної ідеології. Після виявлення того, що діяльність митрополита не відповідає інтересам держави, але зміцнює позиції церкви, спецслужби ліквідували небезпечного „подвійного агента“ і відмовилися від перспективи спроб домовлятися з РПЦ МП назавжди. <…> Після митрополита Никодима церква розглядалася не як можливий партнер влади, а тільки в примітивно сервільний якості. Після невдалої „проби пера“ з Никодимом, відмова держави від партнерських відносин з Московською патріархією була настільки категоричною, що всі спроби подальшого керівництва РПЦ МП переграти ситуацію заново залишалися і донині залишаються приреченими на невдачу»<ref>[http://www.portal-credo.ru/site/?act=news&id=65194&type=view «Своевременная смерть» в Ватикане. На вопросы, связанные с обстоятельствами смерти митрополита Никодима (Ротова), ответов даже не искали] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20090315083104/http://www.portal-credo.ru/site/?act=news&id=65194&type=view |date=15 березня 2009 }}. portal-credo.ru, 9.9.2008.</ref>.

У січні [[2009]] року «друг молодості» архімандрита [[Кирило (патріарх Московський)|Кирила Гундяєва]]<ref name="Interf">[http://www.interfax-religion.ru/?act=print&div=9547 Для меня он — просто Кирилл] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20151029184410/http://www.interfax-religion.ru/?act=print&div=9547 |date=29 жовтня 2015 }} // [[Московский комсомолец]]. — 30.1.2009. — № 18. — С. 1.</ref> Вадим Мельников (на початку 1970-х років [[консул]] Представництва Совєцького Союзу в [[Женева|Женеві]]), згадуючи про приїзд митрополита Никодима в Женеву, говорив: "Він приїжджав туди в складі делегації. Кирило попередив його, що я консул, але маю стосунок до спецслужб. Я боявся цієї зустрічі, знав, що Никодим з ненавистю ставився до органів "<ref name="VMelnik">[https://web.archive.org/web/20090228135437/http://www.mk.ru/blogs/MK/2009/01/30/russia/392065/ «Для меня он — просто Кирилл»] // Московский комсомолец. — 30.1.2009. — № 18. — С. 4.</ref>.

[[12 жовтня]] [[2009]] року в Санкт-Петербурзі патріарх Кирило очолив пам'ятні заходи з нагоди 80-річчя від дня народження митрополита Никодима<ref>[http://www.patriarchia.ru/db/text/812169.html Святейший Патриарх Кирилл возглавил памятные мероприятия, посвящённые 80-летию со дня рождения митрополита Никодима (Ротова)] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20091014115857/http://www.patriarchia.ru/db/text/812169.html |date=14 жовтня 2009 }}. На официальном сайте МП, 12.10.2009.</ref>.

У січні [[2018]] до 40-річчя від дня смерті митрополита Никодима з ініціативи російськомовного приходу святителя Миколи Чудотворця в [[Лімасол]]і вулиця, на якій розташований храм даної громади, була названа «вулицею митрополита Никодима Ротова». Це перша в світі вулиця, названа на його честь<ref>{{Cite web |url=http://www.patriarchia.ru/db/text/5132267.html |title=На Кипре появилась улица митрополита Никодима (Ротова) / Новости / Патриархия.ru |accessdate=22 березня 2020 |archive-date=1 червня 2018 |archive-url=https://web.archive.org/web/20180601010447/http://www.patriarchia.ru/db/text/5132267.html }}</ref>.

== Праці ==
* Богословские труды. Сб. 20. Сборник посвящён Митрополиту Ленинградскому и Новгородскому Никодиму (+ 5 сентября 1978). М.: Издание Московской Патриархии, 1979.
* Митрополит Никодим (Ротов) — православный богослов в эпоху социализма. К 80-летию со дня рождения. Из богословского наследия Митрополита Ленинградского и Новгородского Никодима за 1956—1967 гг. СПб.: Князь-Владимирский соб., 2009. 218 с.
* Никодим, митрополит Ленинградский и Новгородский. Иоанн XXIII, Папа Римский. Wien, «Pro Oriente», 1984. 665 с. — магистерская диссертация

== Примітки ==
{{Reflist|2|height=200}}

== Література ==
* Васильева О. Ю. Тридцать лет спустя… К истории Поместного собора 1971 года // Церковь в истории России. Вып. 5 / Отв. ред. О. Ю. Васильева. М.: ИРИ РАН, 2003.
* ''Ежов А. Н.'' Архипастырские труды митрополита Никодима (Ротова) в контексте государственно-церковных отношений в СССР в 1960—1978 гг. М.; Архангельск, 2009.
* Журнал Московской Патриархии. 1960, № 8, стр. 17—18;
* Митрополит Никодим и всеправославное единство. СПб., 2008;
* ''Владимир Русак, диакон.'' Погребение митрополита Никодима [(Ротова)] // Журнал Московской Патриархии. М., 1978. № 11 (ЖМП). 12-16;
* ''Человек Церкви''. М.: Издание Московской епархии, 1998;
* Ювеналий Поярков, митр. Человек Церкви. М., 1999;
* Шкаровский М. В. Русская Православная Церковь при Сталине и Хрущёве: Государственно-церковные отношения в СССР в 1939—1964 гг. — М.: Крутицкое Патриаршее подворье, 1999. — 400 с. — (Материалы по истории церкви. Кн. 24) — 3000 экз.
* {{БРЭ|статья=Никодим (Ротов)|id=2268590|автор=[[Шкаровский, Михаил Витальевич|Шкаровский М. В.]]|том=22|страницы=730—731|год=2013|ref=Шкаровский}}

== Посилання ==
* [https://web.archive.org/web/20091017052009/http://www.bogoslov.ru/text/485916.html Обзор жизни и служения митрополита Ленинградского и Новгородского Никодима (Ротова) в годы Патриаршества Алексия (Симанского) в свете новых источников: Богослов. Ru]
* [https://web.archive.org/web/20070810035232/http://ortho-rus.ru/cgi-bin/ps_file.cgi?2_340 Никодим (Ротов): Русское Православие База данных]
* [https://web.archive.org/web/20070927210152/http://www.sfi.ru/lib.asp?rubr_id=755&art_id=3994 Митрополит Никодим и церковная ситуация середины XX века] Речь протопресвитера Виталия Борового на сайте Свято-Филаретовского института
* Архиепископ Василий Кривошеин. [http://www.krotov.info/spravki/persons/20person/rotov.html ''Воспоминания: митрополит Никодим (Ротов)''] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20070824193741/http://www.krotov.info/spravki/persons/20person/rotov.html |date=24 серпня 2007 }}
* Протопр. Виталий Боровой. [https://web.archive.org/web/20070927210152/http://www.sfi.ru/lib.asp?rubr_id=755&art_id=3994 ''Митрополит Никодим и церковная ситуация середины XX века'']
* [http://www.rusk.ru/st.php?idar=414054 Семь седмин митрополита Никодима] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20200805084613/https://rusk.ru/st.php?idar=414054 |date=5 серпня 2020 }} архимандрита Августина Никитина
{{Бібліоінформація}}

{{DEFAULTSORT:Ротов}}
[[Категорія:Поховані на Нікольському цвинтарі Санкт-Петербурга]]
[[Категорія:Випускники Санкт-Петербурзької духовної академії]]
[[Категорія:Доктори богослов'я]]
[[Категорія:Новгородські єпископи]]
[[Категорія:Єпископи Російської православної церкви]]
[[Категорія:Кавалери ордена Фенікса (Греція)]]
[[Категорія:Померли у Ватикані]]

title: 9 жовтня 1963 — 5 вересня 1978

Попередник: Пимен Ізвєков

Наступник: Антоній Мельников

title: 21 червня 1960 — 30 травня 1972

Попередник: Миколай Ярушевич

Наступник: Ювеналій Поярков

title: Нагороди:

Нагороди: Орден Святого рівноапостольного князя Володимира (РПЦ) Почесний доктор протестантського теологічного факультету Карлового університетуd (4 червня 1963)

Нагороди: Никодим у Вікісховищі


text:
# Власівка (Довжанський район)
Вла́сівка (до 1951 року — хутір Власівка) — село в Україні, у Сорокинській міській громаді Довжанського району Луганської області. З 2014 року є тимчасово окупованим. Населення становить 1833 особи.

## Географія
Географічні координати Власівки: 48°16' пн. ш. 39°52' сх. д. Часовий пояс — UTC+2. Загальна площа села — 5,793 км². Довжина Власівки з півночі на південь — 1,8 км, зі сходу на захід — 8 км.
Село розташоване у східній частині Донбасу за 12 км від адміністративного центру громади — міста  Сорокине. Через село протікає річка Велика Кам'янка.

## Історія
На території Верхньогарасимівської сільської ради люди жили ще в давнину. Біля Власівки знайдено кочівницькі кам'яні баби бронзової доби.
12 червня 2020 року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 717-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Луганської області», увійшло до складу Сорокинської міської громади.
17 липня 2020 року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації  Сорокинського району, увійшло до складу новоутвореного Довжанського району.

## Населення
За даними перепису 2001 року населення села становило 1833 особи, з них 4,69% зазначили рідною мову українську, 94,49% — російську, а 0,82% — іншу.

## Соціальна сфера
У селі працюють ЗОШ I-III ступенів, амбулаторія, ясла-садок, клуб, бібліотека.

## Економіка
У Власівці знаходиться сільськогосподарська фірма «Агроукрптаха», яка спеціалізується на виробництві м'яса птиці. Також у селі діють торгові точки та перукарня.

wikiname: ukwiki

title: Власівка (Довжанський район)

in_language: uk

wikitext:
{{Село
| назва           = Власівка
| область         = [[Луганська область]]
| район           = [[Довжанський район]]
| громада         = [[Сорокинська міська громада]]
| код КАТОТТГ     = UA44040030170026565
| зображення      = Власівка.jpg
| зображення_розмір = 300px
| зображення_підпис = Панорама Власівки. На задньому плані ліворуч — терикон у місті [[Донецьк (Росія)|Донецьк]] [[Ростовська область|Ростовської області]] [[Росія|Російської Федерації]]
| засновано       = [[1951]]
| населення       = 1833
| територія       =
| ref-територія   =
| площа           = 5,793
| ref-площа       =
| щільність       = 316,42
| поштовий індекс = 94486
| телефонний код  = 6435
| висота          = 47
| ref-висота      =
| водойма         = р. [[Велика Кам'янка (річка)|Велика Кам'янка]]
| відстань о      =
| ref-відстань о  =
| відстань р      =
| ref-відстань р  =
| станція         =
| відстань ст     =
}}{{Otheruses|Власівка}}

'''Вла́сівка''' (до [[1951|1951 року]] — '''хутір Власівка''') — [[село]] в [[Україна|Україні]], у [[Сорокинська міська громада|Сорокинській міській громаді]] [[Довжанський район|Довжанського району]] [[Луганська область|Луганської області]]. З 2014 року є [[Тимчасово окуповані території України|тимчасово окупованим]]. Населення становить 1833 особи.

== Географія ==
[[Географічні координати]] Власівки: 48°16' пн. ш. 39°52' сх. д. [[Часовий пояс]] — [[UTC+2]]. Загальна площа села — 5,793 км²<ref>[http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=25.10.2011&rf7571=18025 Облікова картка села Власівка на сайті ВРУ]{{Недоступне посилання|date=березень 2019 |bot=InternetArchiveBot }}</ref>. Довжина Власівки з півночі на південь — 1,8 км, зі сходу на захід — 8 км.

Село розташоване у східній частині [[Донбас]]у за 12 км від адміністративного центру громади — міста  [[Сорокине]]. Через село протікає річка [[Велика Кам'янка (річка)|Велика Кам'янка]].

== Історія ==
На території Верхньогарасимівської сільської ради люди жили ще в давнину. Біля Власівки знайдено кочівницькі кам'яні баби [[Бронзова доба|бронзової доби]].

[[12 червня]] [[2020]] року, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 717-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Луганської області», увійшло до складу Сорокинської міської громади.<ref>{{Cite web|title=Кабінет Міністрів України - Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Луганської області|url=https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-luganskoyi-oblasti-717-120620|website=www.kmu.gov.ua|accessdate=2022-02-22|language=ua|last=|archive-date=25 січня 2022|archive-url=https://web.archive.org/web/20220125071958/https://www.kmu.gov.ua/npas/pro-viznachennya-administrativnih-centriv-ta-zatverdzhennya-teritorij-teritorialnih-gromad-luganskoyi-oblasti-717-120620}}</ref>

[[17 липня]] [[2020]] року, в результаті адміністративно-територіальної реформи та ліквідації  [[Сорокинський район (Луганська область)|Сорокинського]] району, увійшло до складу новоутвореного Довжанського району<ref>{{Постанова ВРУ|807-IX|17 липня 2020|Про утворення та ліквідацію районів}}</ref>.

== Населення ==
За даними [[Перепис населення України (2001)|перепису 2001 року]] населення села становило 1833 особи, з них 4,69% зазначили рідною мову [[Українська мова|українську]], 94,49% — [[Російська мова|російську]], а 0,82% — іншу<ref>{{Cite web |url=http://database.ukrcensus.gov.ua/MULT/Database/Census/databasetree_uk.asp |title=Розподіл населення за рідною мовою на ukrcensus.gov.ua |accessdate=1 січня 2014 |archive-date=31 липня 2014 |archive-url=https://web.archive.org/web/20140731182036/http://database.ukrcensus.gov.ua/Mult/Database/Census/databasetree_uk.asp }}</ref>.

== Соціальна сфера ==
У селі працюють ЗОШ I-III ступенів, амбулаторія, ясла-садок, клуб, бібліотека.

== Економіка ==
У Власівці знаходиться сільськогосподарська фірма «Агроукрптаха», яка спеціалізується на виробництві м'яса птиці. Також у селі діють торгові точки та перукарня.

== Примітки ==
{{reflist}}

== Джерела ==
* Міста і села України. Луганщина: історико-краєзнавчі нариси/ упор. В.В. Болгов. — К: Українська академія геральдики, товарного знаку та логотипу, 2012. — 472 с. — ISBN 978-966-8153-83-9 (стор. 188, матеріали А. Слукіна).

== Посилання ==
* [http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/z7502/A005?rdat1=25.10.2011&rf7571=18025 Облікова картка]{{Недоступне посилання|date=березень 2019 |bot=InternetArchiveBot }} на сайті [[ВРУ]]
* [http://weather.in.ua/ua/lyganskaja/4165 Погода в селі Власівка] {{Webarchive|url=https://web.archive.org/web/20111220002734/http://weather.in.ua/ua/lyganskaja/4165 |date=20 грудня 2011 }}

{{Ukraine-geo-stub}}

{{Портали|Географія|Україна}}
{{Сорокинська міська громада}}

[[Категорія:Села Довжанського району]]

title: село Власівка

Країна: Україна

Область: Луганська область

Район: Довжанський район

Тер. громада: Сорокинська міська громада

title: Основні дані

Густота населення: 316,42 осіб/км²

title: Географічні дані

Водойми: р. Велика Кам'янка

title: Карта

Карта: Власівка

title: Мапа

Мапа: Власівка у Вікісховищі